title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 17. února 2011. # Marc Berel a další proti Administration des douanes de Rouen a další. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d’appel de Rouen - Francie. # Celní kodex Společenství - Články 213, 233 a 239 - Solidární závazek více dlužníků v případě téhož celního dluhu - Prominutí dovozního cla - Zánik celního dluhu - Možnost solidárního spoludlužníka dovolávat se prominutí cla jinému spoludlužníkovi - Neexistence. # Věc C-78/10.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      17. února 2011(*)

      „Celní kodex Společenství – Články 213, 233 a 239 – Solidární závazek více dlužníků v případě téhož celního dluhu – Prominutí dovozního cla – Zánik celního dluhu – Možnost solidárního spoludlužníka dovolávat se prominutí cla jinému spoludlužníkovi − Neexistence“
      Ve věci C‑78/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím cour d’appel de
         Rouen (Francie) ze dne 28. ledna 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 10. února 2010, v řízení

      Marc Berel, jakožto zmocněnec společnosti Port Angot Développement,

      Emmanuel Hess, jakožto insolvenční správce společnosti Port Angot Développement,

      Rijn Schelde Mondia France SA,
      Receveur principal des douanes de Rouen Port,
      Administration des douanes – Havre port,
      Société Port Angot Développement, právní nástupkyně společnosti Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS,

      Asia Pulp & Paper France EURL
      proti
      Administration des douanes de Rouen,
      Receveur principal des douanes du Havre,
      Administration des douanes du Havre,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader a A. Prechal (zpravodajka), soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. listopadu 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za M. Berela, jakožto zmocněnce společnosti Port Angot Développement, E. Taÿ Pamartem, avocat,
      –        za Asia Pulp & Paper France EURL F. Citronem a S. Le Royem, avocats,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a B. Cabouatem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi L. Bouyon a B.-R. Killmannem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 16. prosince 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 213, 233 a 239 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října
         1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES)
         č. 82/97 ze dne 19. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 17, s. 1, dále jen „celní kodex“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi M. Berelem, zmocněncem společnosti Port Angot Développement, jež je právní nástupkyní
         společnosti Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS (dále jen „Maprochim“), společností Rijn Schelde Mondia
         France SA (dále jen „Mondia France“) a společností Asia Pulp & Paper France EURL (dále jen „Asia P & P“), na straně jedné,
         a administration des douanes de Rouen (celní správa v Rouenu), receveur principal des douanes du Havre (hlavní výběrčí cla
         v Le Havru) a administration des douanes du Havre (celní správa v Le Havru) (dále jen „celní orgány“), na straně druhé, ve
         věci vymáhání celního dluhu, za který společnosti Maprochim, Asia P & P a Mondia France odpovídají jakožto solidární spoludlužníci
         a který byl společnosti Mondia France částečně prominut.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Článek 4 celního kodexu stanoví:

      „Pro účely tohoto kodexu se
      […]
      9)      ,celním dluhem‘ rozumí povinnost osoby zaplatit dovozní clo (celní dluh při dovozu) […], které je uplatňováno pro určité zboží
         podle platných předpisů Společenství;

      […]
      12)      ,dlužníkem‘ rozumí osoba, která má povinnost zaplatit celní dluh;
      […]“
      4        Článek 5 celního kodexu uvádí:

      „1.      […] každá osoba [se může] nechat v jednání s celními orgány zastoupit pro provádění všech úkonů a formalit stanovených celními
         předpisy.

      2.      Toto zastoupení může být
      –        přímé, kdy zástupce jedná jménem a na účet jiné osoby,
      nebo
      –        nepřímé, kdy zástupce jedná vlastním jménem na účet jiné osoby.
      […]
      4.      Zástupce musí prohlásit, že jedná na účet zastoupené osoby, blíže vymezit, zda se jedná o zastoupení přímé či nepřímé, a být
         zmocněn jednat jako zástupce.

      Osoba, která neprohlásí, že jedná jménem nebo na účet jiné osoby, nebo prohlásí, že jedná jménem nebo na účet jiné osoby,
         aniž je zmocněna, se považuje za osobu jednající vlastním jménem a na vlastní účet.

      [...]“
      5        Článek 202 celního kodexu zní:

      „1.      Celní dluh při dovozu vzniká
      a)      protiprávním vstupem zboží podléhajícího dovoznímu clu na celní území Společenství
      […]
      Pro účely tohoto článku se protiprávním vstupem rozumí jakýkoliv vstup zboží v rozporu s články 38 až 41 a čl. 177 druhou
         odrážkou.

      2.      Celní dluh vzniká okamžikem protiprávního vstupu zboží.
      3.      Dlužníky jsou
      –        osoba, která protiprávní vstup zboží uskutečnila,
      –        každá osoba, která se zúčastnila protiprávního vstupu zboží a byla nebo měla si být vědoma, že tento vstup je protiprávní,
      –        každá osoba, která dotyčné zboží získala nebo držela a která si byla nebo měla být vědoma v době získání nebo přijetí zboží,
         že vstoupilo protiprávně.“

      6        Článek 203 celního kodexu zní následovně:

      „1.      Celní dluh při dovozu zboží vzniká
      –        odnětím zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu.
      2.      Celní dluh vzniká okamžikem, kdy je zboží odňato celnímu dohledu.
      3.      Dlužníky jsou
      –        osoba, která zboží odňala celnímu dohledu,
      –        každá osoba, která se tohoto odnětí zúčastnila a byla nebo měla si být vědoma, že zboží je odnímáno celnímu dohledu,
      –        každá osoba, která získala nebo držela dotyčné zboží a v okamžiku získání nebo přijetí zboží si byla nebo měla být vědoma,
         že zboží bylo odňato celnímu dohledu,

      –        případně také osoba, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží nebo z použití celního režimu, do
         kterého bylo zboží propuštěno.“

      7        Článek 213 celního kodexu uvádí:

      „Je-li za splnění celního dluhu odpovědno několik osob, považují se za společné a nerozdílné dlužníky.“
      8        Článek 233 uvedeného kodexu stanoví:

      „[…] celní dluh zaniká
      a)      zaplacením cla;
      b)      prominutím cla;
      […]“
      9        Článek 236 celního kodexu stanoví:

      „1.      Dovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaplaceno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona
         nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.

      Dovozní nebo vývozní clo se promine, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaúčtováno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona
         nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.

      Clo se nevrátí ani nepromine, jestliže skutečnosti, které vedly k zaplacení nebo k zaúčtování částky, která nebyla dlužná
         ze zákona, vyplývají z úmyslného jednání zúčastněné osoby.

      2.      Dovozní nebo vývozní clo se vrátí nebo promine na základě žádosti podané u příslušného celního úřadu ve lhůtě tří let ode
         dne, kdy byla částka cla dlužníkovi sdělena.

      Tato lhůta se prodlouží, jestliže zúčastněná osoba prokáže, že nemohla podat žádost ve stanovené lhůtě z důvodu nepředvídatelných
         okolností nebo vyšší moci.

      Celní orgány vrátí nebo prominou clo z úřední povinnosti, pokud samy v této lhůtě zjistí, že nastala některá ze skutečností
         uvedených v odst. 1 prvním a druhém pododstavci.“

      10      Článek 239 téhož kodexu zní:

      „1.      Dovozní clo nebo vývozní clo lze vrátit nebo prominout i v jiných případech než podle článků 236, 237 a 238,
      –        které budou vymezeny postupem projednávání ve výboru,
      –        které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby. Případy, kdy lze
         toto ustanovení použít, a příslušná procesní pravidla se vymezí postupem projednávání ve výboru. Vrácení či prominutí může
         podléhat zvláštním podmínkám.

      2.      Vrácení nebo prominutí cla z důvodů uvedených v odstavci 1 se povolí na základě žádosti, jež byla podána příslušnému celnímu
         úřadu do 12 měsíců ode dne, kdy byla dlužníkovi sdělena částka cla.

      […]“
      11      Článek 878 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (Úř. věst.
         L 253, s. 1), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1677/98 ze dne 29. července 1998 (Úř. věst. L 212, s. 18, dále jen „prováděcí
         nařízení“), stanoví:

      „Žádost o vrácení nebo prominutí dovozního nebo vývozního cla (dále jen ,žádost o vrácení nebo prominutí cla‘) podává dlužník
         nebo jeho nástupci v právech a povinnostech.

      Žádost o vrácení nebo prominutí cla může rovněž podat zástupce osoby nebo osob uvedených v prvním pododstavci.“
      12      Článek 899 prováděcího nařízení zní:

      „Aniž jsou dotčeny jiné situace posuzované individuálně postupem podle článků 905 až 909, zjistí-li rozhodující celní orgán
         v případech, kdy mu byla podána žádost podle čl. 239 odst. 2 kodexu,

      –        že důvody uvedené v žádosti odpovídají některé z okolností uvedených v článcích 900 až 903 a že nevyplývají z podvodného jednání
         ani hrubé nedbalosti zúčastněné osoby, dotyčné dovozní clo se vrátí nebo promine.

      ,Zúčastněnou osobou‘ se rozumí osoba nebo osoby uvedené v čl. 878 odst. 1 a případně každá jiná osoba, která se účastnila
         plnění celních formalit týkajících se daného zboží nebo vydala pokyny potřebné k jejich splnění,

      –        že důvody uvedené v žádosti odpovídají některé z okolností uvedených v článku 904, dotyčné dovozní clo se nevrátí ani nepromine.“
      13      Článek 900 odst. 1 písm. o) prováděcího nařízení uvádí:

      „Dovozní clo se vrátí nebo promine, jestliže
      […]
      o)      celní dluh vznikl jiným způsobem než podle článku 201 [celního] kodexu a zúčastněná osoba může předložit osvědčení o původu
         […] nebo jiný vhodný doklad prokazující, že pokud bylo dovezené zboží navrženo v celním prohlášení k propuštění do volného
         oběhu, mělo by nárok na status zboží Společenství nebo preferenční zacházení, pokud by byly splněny ostatní podmínky uvedené
         v článku 890.“

       Vnitrostátní právo
      14      Článek 1208 code civil (občanský zákoník) stanoví:

      „Solidární spoludlužník může vůči věřiteli v soudním řízení uplatnit veškeré námitky, které vyplývají z povahy závazku, a veškeré
         námitky, jež se týkají jeho osoby, jakož i námitky, které jsou společné pro všechny spoludlužníky.

      Nemůže uplatnit námitky ostatních spoludlužníků, které mají čistě osobní povahu.“
      15      Článek 1285 code civil zní:

      „Smluvní prominutí nebo snížení dluhu ve prospěch jednoho ze solidárních spoludlužníků osvobozuje všechny ostatní spoludlužníky,
         ledaže věřitel výslovně vyhradil svá práva vůči těmto posledně uvedeným.

      V takovém případě již může požadovat dluh pouze ve výši snížené o částku, kterou danému dlužníkovi prominul.“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      16      Mondia France je společností specializovanou na dovoz a vývoz lesnických výrobků, zvláště papíru a buničiny, jakož i na skladování
         a distribuci tohoto zboží. Za tímto účelem je držitelkou povolení k provozu skladů a dočasných skladovacích prostor (MADT)
         v Rouenu a Le Havru.

      17      Společnost Asia P & P, která je zákazníkem společnosti Mondia France, zadala této společnosti zakázku na plnění související
         s dopravou, skladováním a celním odbavením zboží, které uvádí na trh v Evropské unii, především papíru pocházejícího z Indonésie.

      18      Společnost Mondia France pověřila společnost Maprochim, jakožto celního zástupce, aby na její účet provedla celní odbavení
         uvedeného zboží.

      19      V dubnu 2000 provedly celní orgány šetření dovozů tohoto zboží uskutečněných v roce 1998 a v roce 1999 jak v Le Havru, tak
         v Rouenu.

      20      Při tomto šetření bylo zjištěno, že část zboží uloženého ve skladech společnosti Mondia France byla dodána společnosti Asia
         P & P, aniž byly splněny formality spojené s celním odbavením. Uvedené orgány měly v případě tohoto zboží za to, že došlo
         k protiprávnímu jednání spočívajícímu v dovozu zboží bez celního prohlášení.

      21      V případě další části zboží bylo zjištěno, že byla dodána, aniž byly provedeny formality spojené s celním odbavením, neboť
         ty byly splněny až po dni, kdy toto zboží opustilo schválený sklad společnosti Mondia France. V případě tohoto zboží celní
         orgány konstatovaly protiprávní jednání spočívající v odnětí zboží celnímu dohledu.

      22      Celní orgány tedy společnostem Mondia France, Asia P & P a Maprochim oznámily protiprávní jednání, která zjistily, a požadovaly
         zaplacení cel a dalších daní souvisejících s dodáním tohoto zboží. Celní orgány následně vydaly celní výměry vůči těmto třem
         společnostem, mimo jiné na zaplacení cla.

      23      Tři dotčené společnosti poté, co byly jejich stížnosti proti uvedeným celním výměrům celními orgány zamítnuty, podaly proti
         těmto celním orgánům žaloby k soudům prvního stupně v Le Havru a v Rouenu, jimiž se domáhaly zrušení jak celních výměrů, které
         se jich týkají, tak rozhodnutí o zamítnutí těchto stížností. Soud prvního stupně v Le Havru následně postoupil věc soudu prvního
         stupně v Rouenu z důvodu vzájemné souvislosti dotčených žalob.

      24      Dne 31. října 2000 společnost Mondia France krom toho předložila direction générale des douanes (generální ředitelství cel)
         žádost o prominutí cla na základě článku 239 celního kodexu a čl. 900 odst. 1 písm. o) prováděcího nařízení, přičemž se dovolávala
         neexistence podvodných jednání nebo jednání v hrubé nedbalosti a požádala zpětně o preferenční sazební zacházení použitelné
         na papír pocházející z Indonésie.

      25      Tato žádost byla nejprve zamítnuta, jelikož direction générale des douanes obdržela předem stanovisko Komise Evropských společenství,
         která měla v dopise ze dne 7. října 2004 za to, že musí být zohledněno jednání Mondia France v hrubé nedbalosti. Žaloba proti
         tomuto dopisu byla usnesením Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 25. ledna 2007, Rijn Schelde Mondia France
         v. Komise (T‑55/05), odmítnuta jako zjevně nepřípustná.

      26      Nicméně celní orgány následně s ohledem na nové skutečnosti, se kterými byly seznámeny, dopisy ze dne 6. února a 3. března
         2006 společnosti Mondia France clo částečně prominuly.

      27      Rozsudkem ze dne 11. dubna 2008 soud prvního stupně v Rouenu zamítl s přihlédnutím k tomuto prominutí žádosti společností
         Mondia France, Asia P & P a Maprochim o zrušení celních výměrů, které se jich týkají.

      28      Pokud jde o prominutí cla požadovaného společnostmi Asia P & P a Maprochim, uvedený soud rozhodl, že z článku 1208 code civil
         vyplývá, že každý solidární spoludlužník musí být nutně považován za zástupce ostatních spoludlužníků, takže věc, která byla
         rozhodnuta ve vztahu k jednomu z nich, se vztahuje i na ostatní, a to i tehdy, pokud tito ostatní spoludlužníci nebyli účastníky
         řízení.

      29      Soud na základě toho dospěl k závěru, že Mondia France tím, že podala žádost o prominutí cla, musí být považována za společnost,
         která jednala nejenom na vlastní účet, ale rovněž jako zástupce solidárního spoludlužníka, tedy společnosti Asia P & P.

      30      Soud prvního stupně v Rouenu tudíž částku celního dluhu společnosti Asia P & P snížil o částku částečného prominutí cla společnosti
         Mondia France tak, aby výše tohoto dluhu byla stejná jako výše částky, kterou byla povinna uhradit společnost Mondia France.
         Částka dluhu společnosti Asia P & P, která činila 980 058,65 eur, tak byla snížena na 224 390, 73 eur.

      31      Pokud jde o společnost Maprochim, soud prvního stupně v Rouenu měl za to, že tato společnost je podle čl. 203 odst. 3 celního
         kodexu povinna zaplatit celní dluh ve výši 49 284 eur, neboť se zúčastnila odnětí zboží celnímu dohledu a byla nebo měla si
         být vědoma, že dochází k takovému odnětí.

      32      Tento soud kromě toho rozhodl, že se Maprochim nemůže domáhat prominutí cla na základě článku 236 uvedeného kodexu, jelikož
         se toto ustanovení nepoužije, pokud se jedná o celní dluh, který nevznikl propuštěním zboží do volného oběhu, ale jeho odnětím
         celnímu dohledu.

      33      Společnosti Mondia France, Asia P & P a Maprochim, jakož i celní orgány podaly proti tomuto rozsudku odvolání ke cour d’appel
         de Rouen.

      34      Předkládající soud má nejprve za to, že celní výměry oznámené společnosti Asia P & P jsou platné, takže tato společnost již
         nemůže podat žádost o prominutí dluhu k tomuto soudu, jelikož dvanáctiměsíční lhůta uvedená v čl. 239 odst. 2 celního kodexu
         již uplynula.

      35      Předkládající soud dále odmítl argument společnosti Asia P & P, podle kterého se na ni mělo vztahovat prominutí cla udělené
         společnosti Mondia France, jelikož tato společnost měla obecné pověření k zastupování, a předložila tedy žádost o prominutí
         cla rovněž na účet společnosti Asia P & P. V tomto ohledu uvedený soud rozhodl, že podmínky stanovené v čl. 5 odst. 4 celního
         kodexu mají obecnou působnost a že žádná z těchto podmínek nebyla v projednávané věci splněna.

      36      Konečně, pokud jde stále o společnost Asia P & P, předkládající soud měl rovněž za to, že rozhodnutí o prominutí cla společnosti
         Mondia France představuje osobní námitku této společnosti ve smyslu článku 1208 code civil, které se společnost Asia P & P
         nemůže jako taková dovolávat, stejně jako nemůže tuto námitku uplatnit, jelikož není společná pro všechny ostatní solidární
         spoludlužníky.

      37      Tento soud si však klade otázku, zda články 213, 233 a 239 celního kodexu brání použití zásady vzájemného zastupování solidárních
         spoludlužníků, která za určitých podmínek vyplývá z článku 1200 a násl. code civil, umožňující tak společnosti Asia P & P,
         jež zmocnila společnost Mondia France k provedení celního odbavení, aby se na ni vztahovalo prominutí cla společnosti Mondia
         France na základě článku 239 uvedeného kodexu a čl. 900 odst. 1 písm. o) prováděcího nařízení.

      38      Předkládající soud si klade tutéž otázku ohledně společnosti Port Angot Développement, která je právní nástupkyní společnosti
         Maprochim a která je v insolvenčním řízení, jelikož se tato společnost u předkládajícího soudu domáhá, aby se na ni vztahovalo
         prominutí cla udělené společnosti Mondia France a rozšířené soudem prvního stupně v Rouenu na společnost Asia P & P podle
         téže zásady vzájemného zastupování solidárních spoludlužníků.

      39      Za těchto podmínek se cour d’appel de Rouen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Brání články 213, 233 a 239 celního kodexu […] tomu, aby solidární spoludlužník celního dluhu, ve vztahu k němuž nebylo vydáno
         rozhodnutí o prominutí uvedeného dluhu, mohl vůči správnímu orgánu pověřenému vybíráním cla namítnout rozhodnutí o prominutí
         přijaté na základě článku 239 [tohoto kodexu], jež tento orgán vydal jinému solidárnímu spoludlužníku, s cílem zprostit se
         povinnosti zaplatit celní dluh?“

       K předběžné otázce
      40      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 213, 233 a 239 celního kodexu musí být vykládány v tom smyslu, že v kontextu
         solidárního závazku vůči takovému celnímu dluhu ve smyslu tohoto článku 213, jako je celní dluh dotčený v původním řízení,
         brání použití zásady vnitrostátního práva, ze které vyplývá, že částečného prominutí cla na základě uvedeného článku 239 jednomu
         ze spoludlužníků se mohou dovolávat všichni ostatní spoludlužníci, takže zánik dluhu stanovený v čl. 233 prvním pododstavci
         písm. b) téhož kodexu se týká dluhu jako takového, a zprošťuje tedy všechny solidární spoludlužníky povinnosti zaplatit tento
         dluh v rozsahu částky, v němž bylo clo prominuto.

      41      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že na rozdíl od čl. 3 druhého pododstavce a čl. 4 odst. 1 druhého pododstavce nařízení
         Rady (EHS) č. 1031/88 ze dne 18. dubna 1988 o určení osoby povinné uhradit celní dluh (Úř. věst. L 102, s. 5), jež v případě
         více dlužníků odpovědných za zaplacení téhož celního dluhu stanoví „solidární odpovědnost v souladu s platnými předpisy členských
         států“, článek 213 celního kodexu, který nahradil uvedená ustanovení, již na vnitrostátní právo neodkazuje.

      42      Uvedený článek 213 se omezuje na potvrzení zásady solidarity v případě, kdy za tentýž celní dluh odpovídá více dlužníků. Nestanoví
         totiž žádné konkrétnější pravidlo týkající se uplatňování této solidarity, zejména pokud jde o případný vliv prominutí jednomu
         ze spoludlužníků na závazky ostatních spoludlužníků.

      43      Takové pravidlo není mimoto výslovně stanoveno ani v jiných ustanoveních celního kodexu, ani v prováděcím nařízení.

      44      I když čl. 233 první pododstavec písm. b) celního kodexu stanoví zánik celního dluhu v případě prominutí cla, toto ustanovení
         neuvádí, zda se v případě více dlužníků tento zánik týká pouze žadatele o prominutí cla nebo zda se vztahuje rovněž a nezbytně
         na ostatní spoludlužníky.

      45      Výklad tohoto ustanovení v tom smyslu, že zánik celního dluhu je omezen pouze na autora žádosti o prominutí, se nicméně s ohledem
         na všechny shodující se okolnosti jeví jako odůvodněný.

      46      Zaprvé je prominutí cla, jež představuje podle čl. 233 prvního pododstavce písm. b) celního kodexu důvod zániku celního dluhu,
         třeba vykládat restriktivně. Tento článek totiž odpovídá potřebě chránit vlastní zdroje Unie (viz v tomto smyslu zejména rozsudek
         ze dne 29. dubna 2010, Dansk Transport og Logistik, C‑230/08, Sb. rozh. s. I‑3799, bod 51 a citovaná judikatura).

      47      Zadruhé z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že členské státy mají nadále možnost přijmout opatření, která mohou účinně
         přispívat k uskutečňování cílů celních právních předpisů, zvláště k zajištění skutečného vybrání celního dluhu, a mohou tak
         při dodržování těchto cílů a v souladu se zásadou proporcionality případně stanovit pravidla upřesňující podmínky použití
         ustanovení těchto právních předpisů (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. září 2004, Spedition Ulustrans, C‑414/02, Sb.
         rozh. s. I‑8633, bod 38 a citovaná judikatura).

      48      Je třeba dodat, že článek 213 celního kodexu směřuje právě k dosažení tohoto cíle spočívajícího ve skutečném vybrání celního
         dluhu, a tedy k zajištění ochrany vlastních zdrojů Unie. Mechanismus solidarity představuje dodatečný právní nástroj poskytnutý
         vnitrostátním orgánům za účelem zvýšení účinnosti jejich činnosti v oblasti vybírání celního dluhu.

      49      Avšak použití takové zásady vnitrostátního práva, jako je zásada vzájemného zastupování solidárních spoludlužníků, kterou
         zmiňuje předkládající soud, v rámci solidárního závazku vůči celnímu dluhu ve smyslu článku 213 celního kodexu, z něhož by
         vyplývalo, že prominutí cla na základě článku 239 tohoto kodexu jednomu ze spoludlužníků se mohou dovolávat všichni ostatní
         spoludlužníci, aby se zprostili povinnosti zaplatit dluh, takže zánik tohoto dluhu ve smyslu čl. 233 prvního pododstavce písm. b)
         téhož kodexu by se nezbytně týkal celého dluhu, by nepřispívalo k provedení uvedeného cíle, jenž má zásadní význam v rámci
         celních právních předpisů.

      50      Zatřetí není ani zřejmé, že by použití této zásady vnitrostátního práva a radikální důsledky tohoto použití pro celní dluh
         byly odůvodněné s ohledem na vlastnosti takového rozhodnutí o prominutí cla založeného na článku 239 celního kodexu, jako
         je rozhodnutí dotčené v původním řízení.

      51      Solidární závazek, který mají tři společnosti, jež jsou spoludlužníky celního dluhu, nevyplývá v projednávané věci ze stejné
         rozhodné skutečnosti. Některé z těchto společností jsou totiž povinny zaplatit tento dluh jakožto autoři jednání, které vedlo
         ke vzniku dluhu, tedy v projednávané věci buď protiprávního vstupu zboží na celní území Unie ve smyslu článku 202 celního
         kodexu, nebo odnětí zboží celnímu dohledu ve smyslu článku 203 téhož kodexu. Solidární závazek ostatních společností vzniká
         buď z jejich účasti na takovém protiprávním vstupu zboží nebo odnětí, nebo ze skutečnosti, že získaly nebo držely uvedené
         zboží.

      52      V takové situaci musí být přezkum neexistence podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby, jež představuje podmínku,
         které podle článku 239 celního kodexu podléhá prominutí dovozního cla, proveden s ohledem na zvláštní okolnosti relevantní
         ve vztahu ke skutečnosti rozhodné pro vznik celního dluhu každého spoludlužníka, jakož i s ohledem na profesní zkušenost a vlastní
         péči této osoby ve vztahu ke skutečnostem, které jsou jí vytýkány a které zakládají její solidární závazek.

      53      Z toho rovněž plyne, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, se závěry vyplývající z přezkumu vlastní
         situace spoludlužníka nemohou v zásadě vztahovat na ostatní spoludlužníky.

      54      Krom toho v rozporu s tím, co tvrdí společnost Asia P & P, takové rozšíření nelze v projednávané věci odůvodnit ani skutečností,
         že Mondia France, která je autorem žádosti o prominutí cla, podala tuto žádost jakožto obecný zmocněnec v oblasti cel společnosti
         Asia P & P, jiného spoludlužníka celního dluhu.

      55      Jak uvedl předkládající soud, takové zastoupení v případě prominutí cla podléhá splnění podmínek stanovených v čl. 5 odst. 4
         celního kodexu. Kromě toho stačí konstatovat, že předkládající soud, který je výlučně příslušný k použití práva Unie na skutkové
         okolnosti věci v původním řízení, rozhodl, že pokud jde o žádost o prominutí cla, kterou podala Mondia France, žádná z uvedených
         podmínek nebyla splněna.

      56      Pokud jde o společnost Maprochim, je zřejmé, že tato společnost, která sama jednala jakožto zástupce společnosti Mondia France
         ve smyslu článku 5 celního kodexu, pokud jde o plnění formalit spojených s celním odbavením zboží na její účet, nemůže tvrdit,
         že byla zastoupena společností Mondia France, když tato společnost podávala žádost o prominutí cla.

      57      Společnost Maprochim se nemůže dovolávat ani neexistence hrubé nedbalosti konstatované v případě společnosti Mondia France,
         která je hospodářským subjektem, jejž společnost Maprochim zastupuje.

      58      Soudní dvůr v tomto ohledu uvedl, že subjekt, který využil služeb celního zástupce ať již v rámci přímého, nebo nepřímého
         zastoupení, je v každém případě dlužníkem celního dluhu ve vztahu k celním orgánům a nemůže se zprostit své odpovědnosti poukazem
         na pochybení, jichž se dopustil tento zástupce (viz rozsudek ze dne 20. listopadu 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods
         Trading v. Komise, C‑38/07 P, Sb. rozh. s. I‑8599, bod 52).

      59      Stejným způsobem Soudní dvůr rozhodl, že skutečnosti týkající se případné nedbalosti celního zástupce, včetně úrovně jeho
         profesní zkušenosti, musí být zohledněny pro účely posouzení nedbalosti zastoupeného dovozce, jelikož nelze připustit, aby
         subjekty, které využily služeb celního zástupce, mohly uniknout dodatečnému výběru cla s odvoláním se na svou nezkušenost
         v oblasti cel (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading v. Komise, body 53 a 54).

      60      Z toho však v žádném případě neplyne, že by celní zástupce, jehož služby jsou zpravidla požadovány z důvodu jeho profesní
         zkušenosti v oblasti cel, měl mít naopak možnost odvolávat se na nezkušenost hospodářského subjektu, který zastupuje, v této
         oblasti.

      61      Na základě toho je třeba dospět k závěru, že z mechanismu článku 239 celního kodexu vyplývá, že takového rozhodnutí o prominutí
         cla založeného na tomto ustanovení, jako je rozhodnutí dotčené v původním řízení, se lze dovolávat pouze ve prospěch samotného
         autora žádosti o prominutí cla.

      62      Tento závěr je ostatně potvrzen zásadou, podle které vrácení nebo prominutí dovozního nebo vývozního cla, které může být uděleno
         jen za určitých podmínek a ve specificky stanovených případech, představuje výjimku z běžného režimu dovozů a vývozů, a v důsledku
         toho musí být ustanovení upravující takové vrácení nebo prominutí vykládána restriktivně (viz zejména rozsudek ze dne 11. prosince
         1999, Söhl & Söhlke, C‑48/98, Recueil, s. I‑7877, bod 52).

      63      Konečně, pokud by v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, mohla být použita zásada vnitrostátního práva,
         která stanoví vzájemné zastupování solidárních spoludlužníků, vedlo by to k tomu, že celní dluh by nemohl být ve všech případech
         vybrán, i kdyby existovalo nebezpečí, že jiní spoludlužníci, než je autor žádosti o prominutí, nesplňují podmínku týkající
         se neexistence podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti, a to jak s ohledem na zvláštní okolnosti skutečnosti rozhodné pro
         vznik jejich solidárního závazku vůči celnímu dluhu, tak na profesní zkušenost a jejich vlastní péči.

      64      Takový důsledek by byl nepřiměřený a přesahoval by tedy, jak bylo připomenuto v bodě 47 tohoto rozsudku, meze prostoru pro
         uvážení, který mají členské státy k upřesnění podmínek použití ustanovení celních právních předpisů.

      65      V takové situaci solidárního závazku vůči celnímu dluhu, jako je situace dotčená v původním řízení, se tudíž zánik tohoto
         dluhu v případě prominutí cla uvedeného v čl. 233 prvním pododstavci písm. b) celního kodexu vztahuje pouze na autora žádosti
         o prominutí cla, a nikoli na ostatní spoludlužníky.

      66      S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že články 213, 233 a 239 celního kodexu
         musí být vykládány v tom smyslu, že v kontextu solidárního závazku vůči takovému celnímu dluhu ve smyslu tohoto článku 213,
         jako je celní dluh dotčený v původním řízení, brání použití zásady vnitrostátního práva, ze které vyplývá, že částečného prominutí
         cla na základě uvedeného článku 239 jednomu ze spoludlužníků se mohou dovolávat všichni ostatní spoludlužníci, takže zánik
         dluhu stanovený v čl. 233 prvním pododstavci písm. b) téhož kodexu se týká dluhu jako takového, a zprošťuje tedy všechny solidární
         spoludlužníky povinnosti zaplatit tento dluh v rozsahu částky, v němž bylo clo prominuto.

       K nákladům řízení
      67      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Články 213, 233 a 239 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve
            znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 82/97 ze dne 19. prosince 1996, musí být vykládány v tom smyslu, že v kontextu
            solidárního závazku vůči takovému celnímu dluhu ve smyslu tohoto článku 213, jako je celní dluh dotčený v původním řízení,
            brání použití zásady vnitrostátního práva, ze které vyplývá, že částečného prominutí cla na základě uvedeného článku 239 jednomu
            ze spoludlužníků se mohou dovolávat všichni ostatní spoludlužníci, takže zánik dluhu stanovený v čl. 233 prvním pododstavci
            písm. b) téhož kodexu se týká dluhu jako takového, a zprošťuje tedy všechny solidární spoludlužníky povinnosti zaplatit tento
            dluh v rozsahu částky, v němž bylo clo prominuto.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 28. února 1991. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-360/87.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 18. března 2015. # Intermark Srl proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-384/13.


title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 27. září 2012.#Producteurs de légumes de France v. Evropská komise.#Státní podpory – Odvětví ovoce a zeleniny – ‚Roční hospodářské plány‘ na podporu trhu s ovocem a zeleninou ve Francii – Rozhodnutí prohlašující podporu za neslučitelnou se společným trhem – Legitimní očekávání – Věcná chyba ve výpočtu částek, které mají být vráceny.#Věc T‑328/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 27. září 2012 – Producteurs de légumes de Francie v. Komise
      (Věc T-328/09)
      „Státní podpory – Odvětví ovoce a zeleniny – ‚Roční hospodářské plány‘ na podporu trhu s ovocem a zeleninou ve Francii – Rozhodnutí prohlašující podporu za neslučitelnou se společným trhem – Legitimní očekávání – Věcná chyba ve výpočtu částek, které mají být vráceny“
      1.                     Právo Společenství – Zásady – Ochrana legitimního očekávání – Podmínky (viz body 18–19)
      2.                     Podpory poskytované státy – Navrácení protiprávní podpory – Podpora poskytnutá v rozporu s procesními pravidly stanovenými
            článkem 88 ES – Případné legitimní očekávání příjemců – Ochrana – Podmínky a omezení – Nečinnost Komise – Absence legitimního
            očekávání – Mimořádné okolnosti – Absence (Články 87 ES a 88 ES) (viz body 20–22, 26–30)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise C(2009) 203 final ze dne 28. ledna 2009 týkajícího se „ročních hospodářských plánů“ v odvětví
                  ovoce a zeleniny prováděných Francouzskou republikou

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Producteurs de légumes de France se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. října 1985. # Denkavit Futtermittel GmbH proti Land Nordrhein - Westfalen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo. # Věc 195/84.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 7. července 2005.#Ergül Dogan proti Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof - Rakousko.#Přidružení EHS-Turecko - Volný pohyb pracovníků - Rozhodnutí rady přidružení č. 1/80 - Článek 6 odst. 1 třetí odrážka a odstavec 2 - Působení na řádném trhu práce v členském státě - Odsouzení v trestním řízení - Trest odnětí svobody - Dopad na právo pobytu.#Věc C-383/03.

text:
      Věc C-383/03
      Ergül Dogan
      v.
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgerichtshof (Rakousko)]
      „Přidružení EHS-Turecko – Volný pohyb pracovníků – Rozhodnutí rady přidružení č. 1/80 – Článek 6 odst. 1 třetí odrážka a odstavec 2 – Působení na řádném trhu práce v členském státě – Odsouzení v trestním řízení – Trest odnětí svobody – Dopad na právo pobytu“
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 7. července 2005
      Shrnutí rozsudku
      Mezinárodní dohody – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Rada přidružení zřízená dohodou o přidružení EHS-Turecko – Rozhodnutí
            č. 1/80 – Volný pohyb osob – Pracovníci – Přístup tureckých státních příslušníků působících na řádném trhu práce v členském
            státě k zaměstnanecké činnosti podle svého výběru v tomto členském státě a související právo pobytu – Omezení práv v důsledku
            nepřítomnosti na trhu práce z důvodu uvěznění – Nepřípustnost
      (Rozhodnutí rady přidružení EHS-Turecko č. 1/80, čl. 6 odst. 1 a čl. 14 odst. 1)
      Turecký státní příslušník, který je po čtyřech letech řádného zaměstnání oprávněn k volnému přístupu k jakékoli zaměstnanecké
         činnosti podle svého výběru na základě čl. 6 odst. 1 třetí odrážky rozhodnutí rady přidružení EHS-Turecko č. 1/80, toto právo
         neztrácí z důvodu, že po dobu svého uvěznění nevykonával zaměstnání, byť po dobu několika let, pokud je jeho nepřítomnost
         na řádném trhu práce v hostitelském členském státě pouze dočasná.

      Právo na zaměstnání, které toto ustanovení dotyčnému přiznává, a související právo pobytu mohou být omezena pouze z důvodů
         veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví podle čl. 14 odst. 1 téhož rozhodnutí, nebo z toho důvodu, že dotyčný
         turecký státní příslušník po svém propuštění překročil dobu přiměřenou pro nalezení nové zaměstnanecké činnosti.

       (viz bod 25 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      7. července 2005(*)

      „Přidružení EHS-Turecko – Volný pohyb pracovníků – Rozhodnutí rady přidružení č. 1/80 – Článek 6 odst. 1 třetí odrážka a odstavec 2 – Působení na řádném trhu práce v členském státě – Odsouzení v trestním řízení – Trest odnětí svobody – Dopad na právo pobytu“
      Ve věci C‑383/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES podaná rozhodnutím Verwaltungsgerichtshof
         (Rakousko) ze dne 4. září 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 12. září 2003, v řízení

      Ergül Dogan
      proti
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg,
      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, R. Schintgen (zpravodaj) a P. Kūris, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za E. Dogana A. Summerem, N. Schertlerem a N. Stiegerem, Rechtsanwälte,
      –       za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –       za německou vládu A. Tiemann, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství G. Rozetem a H. Kreppelem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 6 rozhodnutí rady přidružení č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji
         přidružení (dále jen „rozhodnutí č. 1/80“). Rada přidružení byla zřízena Dohodou zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským
         společenstvím a Tureckem, podepsanou dne 12. září 1963 v Ankaře Tureckou republikou na jedné straně a členskými státy EHS
         a Společenstvím na straně druhé, která byla uzavřena, schválena a potvrzena jménem Společenství rozhodnutím Rady 64/732/EHS
         ze dne 23. prosince 1963 (Úř. věst. 1964, 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11, s. 10).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi E. Doganem, tureckým státním příslušníkem, a Sicherheitsdirektion für das Bundesland
         Vorarlberg (ředitelství bezpečnosti spolkové země Vorarlbersko) ve věci řízení o vyhoštění z rakouského území.

       Právní rámec
      3       Podle čl. 6 odst. 1 a 2 rozhodnutí č. 1/80:
      „1.      Aniž jsou dotčena ustanovení článku 7 o volném přístupu jeho rodinných příslušníků k zaměstnání, turecký pracovník působící
         na řádném trhu práce v členském státě:

      –       má právo v tomto členském státě po jednom roce řádného zaměstnání na obnovení platnosti svého pracovního povolení u stejného
         zaměstnavatele, pokud je u něho pracovní místo k dispozici;

      –       má právo v tomto členském státě po třech letech řádného zaměstnání a s výhradou přednosti, která bude poskytnuta pracovníkům
         z členských států Společenství, odpovědět na jinou nabídku ve stejné profesi u zaměstnavatele dle svého výběru učiněnou za
         obvyklých podmínek a zaregistrovanou u pracovních úřadů tohoto členského státu;

      –       je oprávněn v tomto členském státě po čtyřech letech řádného zaměstnání k volnému přístupu k jakékoli zaměstnanecké činnosti
         dle svého výběru.

      2.      Roční dovolená a nepřítomnost z důvodu mateřství, pracovního úrazu nebo krátkodobé nemoci se považují za období řádného zaměstnání.
         Období nedobrovolné nezaměstnanosti, řádně zjištěné příslušnými úřady, a nepřítomnost z důvodu dlouhodobé nemoci, které se
         nepovažují za období řádného zaměstnání, nemají dopad na práva nabytá na základě období předchozího zaměstnání.“ (neoficiální překlad)

      4       V souladu s článkem 7 uvedeného rozhodnutí:
      „Rodinní příslušníci tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v členském státě, kteří získali povolení se k němu
         připojit:

      –       mají – s výhradou přednosti, která bude zajištěna pracovníkům z členských států Společenství – právo odpovědět na jakoukoli
         nabídku zaměstnání, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně tří let;

      –       jsou oprávněni k volnému přístupu k zaměstnanecké činnosti dle svého výběru, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně pěti
         let.

      Děti tureckých pracovníků, které ukončily odborné vzdělání v hostitelském státě, mohou nezávisle na délce svého pobytu v tomto
         členském státě za podmínky, že jeden z rodičů legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let,
         odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání ve zmíněném členském státě.“ (neoficiální překlad)
      5       Podle čl. 14 odst. 1 téhož rozhodnutí:
      „Ustanovení tohoto oddílu se použijí s výhradou omezení z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví.“
         (neoficiální překlad)
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      6       Ze spisu vyplývá, že E. Dogan, narozený v roce 1948, napadá rozhodnutí o zákazu dlouhodobého pobytu na rakouském území vůči
         němu přijaté dne 24. května 2000 Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.

      7       V době, kdy bylo toto rozhodnutí přijato, žil dotyčný v Rakousku již přibližně 27 let a vykonával tam legálně po mnoho let
         zaměstnání. Je ženatý a je otcem 4 dětí. V roce 1975/76 získala jeho rodina povolení se k němu připojit v hostitelském členském
         státě.

      8       Vzhledem k tomu, že se provinil závažným trestným činem, byl dne 10. srpna 1998 uvězněn a rozsudkem ze dne 9. března 1999
         odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání tří let, který celý vykonal.

      9       Sporné rozhodnutí je založeno na tomto odsouzení v trestním řízení. Z článku 36 rakouského zákona o cizincích (BGB1. I, 1997/75)
         totiž vyplývá, že podmínky pro zákaz pobytu jsou splněny v případě, že byl cizinec odsouzen vnitrostátním soudem k nepodmíněnému
         trestu odnětí svobody v trvání více než tří měsíců. Vzhledem k tomu, že žalobě, kterou podal proti rozhodnutí o zákazu trvalého
         pobytu, nebyl přiznán odkladný účinek, byl E. Dogan donucen opustit Rakousko.

      10     Předkládající soud konstatoval, že až do zbavení své svobody dotčený nabyl práva stanovená v čl. 6 odst. 1 třetí odrážce rozhodnutí
         č. 1/80 z důvodu nepřetržitého výkonu řádného zaměstnání v Rakousku po dobu více než čtyř let.

      11     Klade si však otázku, zda E. Dogan neztratil tato práva z důvodu zbavení své svobody. V tomto ohledu se táže, zda je namístě
         v důsledku rozsudku ze dne 10. února 2000, Nazli (C‑340/97, Recueil, s. I‑957), mít za to, že nikoli pouze vazba, ale obecnějším
         způsobem jakýkoli trest odnětí svobody, byť nezanedbatelné délky v trvání tří let jako v projednávaném případě, představuje
         pouze dočasné přerušení působení tureckého pracovníka na řádném trhu práce v hostitelském členském státě, jímž nejsou dotčena
         práva nabytá dotyčným, najde‑li si zaměstnaneckou činnost v přiměřené lhůtě po svém propuštění, nebo zda naopak absence výkonu
         výdělečné činnosti z důvodu odsouzení v trestním řízení a následného uvěznění představuje nezaměstnanost, která není „nedobrovolná“
         ve smyslu čl. 6 odst. 2 druhé věty rozhodnutí č. 1/80, neboť je způsobena zaviněným jednáním dotyčného, a která tudíž musí
         mít za následek ztrátu práv, která již pracovníkovi příslušejí.

      12     Verwaltungsgerichtshof, který usoudil, že řešení sporu za těchto podmínek vyžaduje výklad práva Společenství, rozhodl přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Má být čl. 6 odst. 2 rozhodnutí č. 1/80 […] vykládán v tom smyslu, že turecký státní příslušník ztrácí práva, která mu byla
         přiznána článkem 6 odst. 1 třetí odrážkou [uvedeného rozhodnutí], jestliže je uvězněn za účelem výkonu trestu odnětí svobody
         v trvání tří let?“

       K předběžné otázce
      13     Za účelem užitečné odpovědi na tuto otázku je třeba úvodem připomenout, že ze samotného znění čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80
         vyplývá, že na rozdíl od první a druhé odrážky tohoto ustanovení, které se omezují na stanovení podmínek, podle kterých turecký
         státní příslušník, který legálně vstoupil na území členského státu a který v něm získal povolení k výkonu zaměstnání, může
         vykonávat své činnosti v hostitelském členském státě tím, že pokračuje v práci u stejného zaměstnavatele na konci prvního
         roku řádného zaměstnání (první odrážka), nebo tím, že odpovídá, po třech letech řádného zaměstnání a s výhradou přednostního
         zacházení s pracovníky, kteří jsou státními příslušníky členských států, na nabídku zaměstnání učiněnou jiným zaměstnavatelem
         ve stejné profesi (druhá odrážka), třetí odrážka téhož ustanovení přiznává tureckému pracovníkovi nejen právo odpovědět na
         již dříve existující nabídku, ale rovněž bezpodmínečné právo na vyhledávání a přístup k jakékoli zaměstnanecké činnosti dle
         vlastního výběru dotyčného (viz rozsudek ze dne 23. ledna 1997, Tetik, C‑171/95, Recueil, s. I‑329, bod 26, a výše uvedený
         rozsudek Nazli, bod 27).

      14     Pokud se jedná o situaci tureckého pracovníka, který je jako E. Dogan v hostitelském členském státě po čtyřech letech řádného
         zaměstnání oprávněn k „volnému přístupu k jakékoli zaměstnanecké činnosti dle svého výběru“ v tomto státě v souladu s uvedenou
         třetí odrážkou, Soudní dvůr opětovně rozhodl, že nejen přímý účinek tohoto ustanovení má za následek, že dotčená osoba odvozuje
         individuální právo na zaměstnání přímo z rozhodnutí č. 1/80, ale také užitečný účinek tohoto práva nezbytně předpokládá existenci
         souvisejícího práva pobytu, které je nezávislé na trvání podmínek přístupu k těmto právům (viz rozsudky ze dne 20. září 1990,
         Sevince, C‑192/89, Recueil, s. I‑3461, body 29 a 31; ze dne 16. prosince 1992, Kus, C‑237/91, Recueil, s. I‑6781, bod 33;
         výše uvedené rozsudky Tetik, body 26, 30 a 31, a Nazli, body 28 a 40; viz rovněž obdobně, pokud jde o článek 7 první pododstavec
         druhou odrážku rozhodnutí č. 1/80, rozsudky ze dne 16. března 2000, Ergat, C‑329/97, Recueil, s. I‑1487, bod 40, a ze dne
         11. listopadu 2004, Cetinkaya, C‑467/02, Sb. rozh. s. I‑10895, bod 31, a pokud jde o článek 7 druhý pododstavec téhož rozhodnutí,
         rozsudky ze dne 5. října 1994, Eroglu, C‑355/93, Recueil, s. I‑5113, bod 20, a ze dne 19. listopadu 1998, Akman, C‑210/97,
         Recueil, s. I‑7519, bod 24).

      15     Pouze v rámci fáze vzniku práv postupně se rozšiřujících v závislosti na délce výkonu řádné zaměstnanecké činnosti uvedených
         ve třech odrážkách čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80, a tudíž pouze pro potřeby výpočtu jednotlivých období zaměstnání nezbytných
         pro tento účel, totiž odstavec 2 téhož článku stanoví dopady různých příčin přerušení práce na tato období (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 6. června 1995, Bozkurt, C‑434/93, Recueil, s. I‑1475, bod 38; výše uvedené rozsudky Tetik, body 36 až 39
         a Nazli, bod 40).

      16     Naopak od okamžiku, kdy turecký pracovník splnil podmínky uvedené v třetí odrážce čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80, a přísluší
         mu tedy již bezpodmínečné právo stanovené tímto ustanovením na volný přístup k jakékoli zaměstnanecké činnosti dle svého výběru
         a právo pobytu, které je jeho přímým důsledkem, se odstavec 2 tohoto článku již neuplatní.

      17     Z toho vyplývá, že na rozdíl od stanoviska obhajovaného rakouskou a německou vládou nemůže výklad práv přiznaných třetí odrážkou
         čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 záviset na skutečnosti, že odstavec 2 tohoto článku se nevztahuje na uvěznění. Stejně tak
         postrádá relevanci argument, předložený těmito vládami, podle kterého turecký pracovník odpovídá za svou indisponibilitu na
         trhu práce po dobu trvání svého uvěznění, takže období nezaměstnanosti, které vyplývá z tohoto uvěznění, nemůže být považováno
         za „nedobrovolné“ ve smyslu uvedeného čl. 6 odst. 2 druhé věty.

      18     Kromě toho musí být uvedené ustanovení za účelem, aby práva, která turecký pracovník odvozuje z čl. 6 odst. 1 třetí odrážky
         rozhodnutí č. 1/80, nebyla zbavena své podstaty, vykládáno podle judikatury v tom smyslu, že se netýká pouze výkonu zaměstnání,
         ale přiznává dotyčnému, který je již řádně integrován na trhu práce v hostitelském členském státu, bezpodmínečné právo na
         zaměstnání, které nezbytně implikuje právo na ukončení výkonu výdělečné činnosti za účelem hledání jiné, kterou si dotyčná
         osoba může volně zvolit (výše uvedený rozsudek Nazli, bod 35). Na rozdíl od první a druhé odrážky tohoto ustanovení totiž
         jeho třetí odrážka v zásadě nevyžaduje nepřetržitý výkon zaměstnání.

      19     Soudní dvůr z toho vyvodil, že takový turecký pracovník má právo na dočasné přerušení svého pracovního poměru. I přes takové
         přerušení nadále působí na řádném trhu práce v hostitelském členském státě ve smyslu čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 po období,
         které přiměřeně potřebuje pro nalezení jiné zaměstnanecké činnosti. Má tedy v tomto státě nárok na prodloužení svého povolení
         k pobytu za účelem pokračování ve výkonu svého práva na volný přístup k jakékoli zaměstnanecké činnosti dle svého výběru za
         podmínky, že skutečně hledá novou práci a případně se přihlásí u úřadů práce za účelem nalezení jiného zaměstnání v přiměřené
         lhůtě (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Tetik, body 30, 31, 41, 46 a 48, a Nazli, body 38 a 40).

      20     Předcházející výklad vycházející ze systému zavedeného čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 a užitečný účinek práv na zaměstnání
         a na pobyt přiznaných tureckému pracovníkovi třetí odrážkou tohoto ustanovení musejí být uplatněny bez ohledu na příčinu nepřítomnosti
         dotyčného na trhu práce v hostitelském členském státě, má‑li tato nepřítomnost dočasný charakter.

      21     Za předpokladu, že jako ve věci v původním řízení vyplývá absence výkonu zaměstnání z uvěznění pracovníka, jsou podmínky tohoto
         uvěznění v zásadě bezvýznamné, pokud je nepřítomnost dotyčného tureckého státního příslušníka na trhu práce časově omezena.

      22     Jak vyplývá z rozsudku ze dne 29. dubna 2004, Orfanopoulos a Oliveri (C‑482/01 a C‑493/01, Recueil, s. I‑5257, bod 50), řešení
         přijaté ve výše uvedeném rozsudku Nazli tedy nemůže být chápáno tak, že se omezuje na zvláštní okolnosti této věci s ohledem
         na skutečnost, že byl dotčený pracovník vzat do vazby po dobu více než jednoho roku a následně odsouzen k podmíněnému trestu
         odnětí svobody. Toto řešení je naopak pro totožnost důvodů v plném rozsahu použitelné na dočasnou nepřítomnost na řádném trhu
         práce v důsledku výkonu nepodmíněného trestu odnětí svobody. Konkrétněji okolnost, že uvěznění brání dotyčnému vykonávat zaměstnání,
         byť i na dlouhou dobu, postrádá relevanci, neboť nevylučuje jeho pozdější zapojení do aktivního života.

      23     Za těchto podmínek, s výjimkou případů, kdy dotyčný přestal s konečnou platností působit na řádném trhu práce v hostitelském
         členském státu z důvodu, že již nemá objektivně žádnou šanci na znovuzačlenění do trhu práce nebo že překročil lhůtu přiměřenou
         pro nalezení nové zaměstnanecké činnosti po ukončení svého uvěznění, mohou vnitrostátní orgány omezit práva na zaměstnání
         a pobyt, která jsou odvozená z čl. 6 odst. 1 třetí odrážky rozhodnutí č. 1/80, pouze na základě čl. 14 odst. 1 tohoto rozhodnutí
         (viz výše uvedený rozsudek Nazli, bod 44).

      24     V tomto ohledu je třeba dodat, že z judikatury již vyplývá, že o vyhoštění založeném na tomto posledně uvedeném ustanovení
         může být rozhodnuto pouze tehdy, pokud osobní chování dotyčného vyvolává konkrétní nebezpečí nových závažných porušení veřejného
         pořádku. Takové opatření tedy nemůže být nařízeno automaticky v důsledku odsouzení v trestním řízení a za účelem všeobecné
         prevence (viz výše uvedený rozsudek Nazli, body 61, 63 a 64).

      25     S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že turecký státní příslušník, který je
         oprávněn k volnému přístupu k jakékoli zaměstnanecké činnosti dle svého výběru na základě čl. 6 odst. 1 třetí odrážky rozhodnutí
         č. 1/80, toto právo neztrácí z důvodu, že po dobu svého uvěznění nevykonával zaměstnání, byť po dobu několika let, pokud je
         jeho nepřítomnost na řádném trhu práce v hostitelském členském státě pouze dočasná.

      Právo na zaměstnání, které toto ustanovení dotyčnému přiznává, a související právo pobytu mohou být omezena pouze z důvodů
         veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví podle čl. 14 odst. 1 téhož rozhodnutí, nebo z toho důvodu, že dotyčný
         turecký státní příslušník po svém propuštění překročil dobu přiměřenou pro nalezení nové zaměstnanecké činnosti.

       K nákladům řízení
      26     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
      Turecký státní příslušník, který je oprávněn k volnému přístupu k jakékoli zaměstnanecké činnosti dle svého výběru na základě
            čl. 6 odst. 1 třetí odrážky rozhodnutí č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení, přijatého radou přidružení zřízenou
            Dohodou o přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, toto právo neztrácí z důvodu, že po dobu svého
            uvěznění nevykonával zaměstnání, byť po dobu několika let, pokud je jeho nepřítomnost na řádném trhu práce v hostitelském
            členském státě pouze dočasná.
      Právo na zaměstnání, které toto ustanovení dotyčnému přiznává, a související právo pobytu mohou být omezena pouze z důvodů
            veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví podle čl. 14 odst. 1 téhož rozhodnutí, nebo z toho důvodu, že dotyčný
            turecký státní příslušník po svém propuštění překročil dobu přiměřenou pro nalezení nové zaměstnanecké činnosti.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 19. října 2017.#Vereniging Hoekschewaards Landschap v. Staatssecretaris van Economische Zaken.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State (Pays-Bas).#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 92/43/EHS – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Prováděcí rozhodnutí (EU) 2015/72 – Seznam lokalit významných pro Společenství v atlantské biogeografické oblasti – Zmenšení rozlohy lokality – Vědecký omyl – Platnost.#Věc C-281/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      19. října 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce – Směrnice 92/43/EHS – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Prováděcí rozhodnutí (EU) 2015/72 – Seznam lokalit významných pro Společenství v atlantské biogeografické oblasti – Zmenšení rozlohy lokality – Vědecký omyl – Platnost“
      Ve věci C‑281/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Raad van State (Státní rada, Nizozemsko) ze dne 18. května 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 20. května 2016, v řízení

         Vereniging Hoekschewaards Landschap

      proti

         Staatssecretaris van Economische Zaken,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe a C. Lycourgos (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. května 2017,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               –

               za Vereniging Hoekschewaards Landschap A. Jonkhoff a W. Zwier, advocaten,

               –

               za nizozemskou vládu K. Bulterman, B. Koopman a C. S. Schillemans, jako zmocněnkyněmi,

               –

               za Evropskou komisi E. Manhaevem a C. Hermesem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 15. června 2017,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká platnosti prováděcího rozhodnutí Komise (EU) 2015/72 ze dne 3. prosince 2014, kterým se přijímá osmá aktualizace seznamu lokalit významných pro Společenství v atlantské biogeografické oblasti (Úř. věst. 2015, L 18, s. 385).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Vereniging Hoekschewaards Landschap a Staatssecretaris van Economische Zaken (státní tajemnice pro hospodářské záležitosti, Nizozemsko) (dále jen „státní tajemnice“) ve věci legality rozhodnutí o zmenšení rozlohy zvláštní oblasti ochrany (dále jen „ZOO“).

         Právní rámec
      Unijní právo
      Směrnice 92/43/EHS

               3

               Článek 1 směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (Úř. věst. 1992, L 206, s. 7; Zvl. vyd. 15/02, s. 102), ve znění směrnice Rady 2006/105/ES ze dne 20. listopadu 2006 (Úř. věst. 2006, L 363, s. 368) (dále jen „směrnice o stanovištích“), je tohoto znění:
               „Pro účely této směrnice se:

                        a)

                        ‚ochranou‘ rozumí všechna opatření, která jsou potřebná pro zachování nebo obnovu přírodních stanovišť a populací volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin v příznivém stavu z hlediska jejich ochrany, jak stanoví definice v písmenech e) a i);

                  […]

                        e)

                        ‚stavem přírodního stanoviště z hlediska ochrany‘ rozumí souhrn vlivů, které působí na přírodní stanoviště a na jeho typické druhy, jež mohou ovlivnit jeho dlouhodobé přirozené rozšíření, strukturu a funkce, jakož i dlouhodobé přežívání jeho typických druhů na území uvedeném v článku 2.
                        Stav přírodního stanoviště z hlediska ochrany se považuje za ‚příznivý‘, pokud:

                                 –

                                 jeho přirozený areál rozšíření a plochy, které v rámci tohoto areálu pokrývá, jsou stabilní nebo se zvětšují a

                                 –

                                 specifická struktura a funkce, které jsou nezbytné pro jeho dlouhodobé zachování, existují a budou pravděpodobně v dohledné době i nadále existovat a

                                 –

                                 stav jeho typických druhů z hlediska ochrany je podle definice uvedené v písmenu i) příznivý;

                  […]

                        i)

                        ‚stavem druhu z hlediska ochrany‘ rozumí souhrn vlivů působících na příslušný druh, které mohou ovlivnit jeho dlouhodobé rozšíření a početnost jeho populací na území uvedeném v článku 2;
                        Stav druhu z hlediska ochrany bude považován za ‚příznivý‘, jestliže:

                                 –

                                 údaje o populační dynamice příslušného druhu naznačují, že se dlouhodobě udržuje jako životaschopný prvek svého přírodního stanoviště a

                                 –

                                 přirozený areál rozšíření druhu není a pravděpodobně nebude v dohledné budoucnosti omezen,

                                 –

                                 existují a pravděpodobně budou v dohledné době i nadále existovat dostatečně velká stanoviště k dlouhodobému zachování jeho populací;

                  […]

                        k)

                        ‚lokalitou významnou pro Společenství‘ rozumí lokalita, která v biogeografické oblasti nebo oblastech, k nimž náleží, významně přispívá k udržení nebo obnově stavu přírodního stanoviště uvedeného v příloze I nebo druhu uvedeného v příloze II z hlediska jejich ochrany a může též významně přispívat k soudržnosti sítě NATURA 2000 uvedené v článku 3 a/nebo významně přispívá k udržení biologické rozmanitosti příslušné biogeografické oblasti nebo oblastí.
                        […]

                        l)

                        ‚[ZOO]‘ rozumí lokalita významná pro Společenství a vyhlášená členskými státy prostřednictvím právního, správního a/nebo smluvního aktu, u které jsou pro přírodní stanoviště a/nebo populace druhů, pro něž je lokalita určena, uplatněna ochranná opatření nezbytná k jejich zachování nebo obnově ve stavu z hlediska jejich ochrany příznivém;
                        […]“

               4

               Článek 2 směrnice o stanovištích stanoví následující:
               „1.   Cílem této směrnice je přispět k zajištění biologické rozmanitosti prostřednictvím ochrany přírodních stanovišť a volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin na evropském území členských států, na které se vztahuje Smlouva [o FEU].
               2.   Cílem opatření přijímaných na základě této směrnice je zachování nebo obnova příznivého stavu z hlediska ochrany u přírodních stanovišť, druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin v zájmu Společenství.
               3.   Opatření přijímaná na základě této směrnice musí brát v úvahu hospodářské, sociální a kulturní požadavky a regionální a místní charakteristiky.“

               5

               Článek 3 odst. 1 první pododstavec této směrnice stanoví:
               „Pod názvem NATURA 2000 bude vytvořena spojitá evropská ekologická síť [ZOO]. Tato síť složená z lokalit s přírodními stanovišti uvedenými v příloze I a stanovišti druhů uvedenými v příloze II umožní zachovat příslušné typy přírodních stanovišť a stanoviště druhů v jejich přirozeném areálu rozšíření ve stavu příznivém z hlediska jejich ochrany nebo popřípadě umožní tento stav obnovit.“

               6

               Podle článku 4 uvedené směrnice:
               „1.   Na základě kritérií stanovených v příloze III (etapa 1) a na základě příslušných vědeckých informací navrhne každý členský stát seznam lokalit, v němž bude uvedeno, jaké typy přírodních stanovišť z přílohy I a jaké druhy z přílohy II, původní pro toto území, se na jednotlivých lokalitách vyskytují. […] Kde je to vhodné, mohou členské státy navrhnout úpravu seznamu na základě výsledků sledování uvedeného v článku 11.
               […]
               2.   Na základě kritérií stanovených v příloze III (etapa 2) a v rámci jak každé z devíti biogeografických oblastí uvedených v čl. 1 písm. c) bod iii), tak celého území uvedeného v čl. 2 odst. 1, vypracuje Komise po dohodě s každým členským státem návrh seznamu lokalit významných pro Společenství, které vybere ze seznamů členských států, na nichž se vyskytuje jeden nebo více prioritních typů přírodních stanovišť nebo prioritních druhů.
               […]
               Seznam lokalit vybraných jako lokality významné pro Společenství, na nichž se vyskytuje jeden nebo více typů prioritních přírodních stanovišť nebo prioritních druhů, přijme Komise postupem podle článku 21.
               […]
               4.   Jakmile je lokalita významná pro Společenství přijata postupem podle odstavce 2, vyhlásí příslušný členský stát co nejdříve a nejpozději do šesti let tuto lokalitu jako [ZOO] a podle významu lokality stanoví priority pro uchování nebo obnovu příznivého stavu z hlediska ochrany u typu přírodního stanoviště uvedeného v příloze I nebo druhu uvedeného v příloze II a pro ekologickou soudržnost sítě NATURA 2000 a také podle toho, jak jsou tyto lokality ohroženy postupným znehodnocováním nebo zničením.
               […]“

               7

               Článek 9 směrnice o stanovištích zní takto:
               „Komise v souladu s postupem stanoveným v článku 21 [19] pravidelně přezkoumává, jak síť NATURA 2000 přispívá k dosažení cílů stanovených v článcích 2 a 3. V této souvislosti může být zvažováno zrušení klasifikace určité lokality jako [ZOO] v případě, kde je to zabezpečeno přírodním vývojem zjištěným jako výsledek sledování podle článku 11.“

               8

               Článek 11 této směrnice zní následovně:
               „Členské státy sledují stav přírodních stanovišť a druhů zmíněných v článku 2 z hlediska jejich ochrany se zvláštním zřetelem na prioritní typy přírodních stanovišť a prioritní druhy.“

               9

               Příloha III uvedené směrnice stanoví kritéria pro výběr lokalit vhodných jako lokality významné pro Společenství (dále jen „LVS“) a pro vyhlášení jako ZOO. Pokud jde konkrétně o kritéria vztahující se k etapě 1, která spočívá ve „zhodnocení relativního významu lokalit pro každý typ přírodního stanoviště z přílohy 1 a každý druh z přílohy II (včetně typů prioritních přírodních stanovišť a prioritních druhů) na úrovni členského státu“, obsahuje tato příloha následující pasáž:

                        „A.

                           Kritéria pro hodnocení lokality pro daný typ přírodního stanoviště uvedeného v příloze I

                                 a)

                                 stupeň zastoupení typu přírodního stanoviště v lokalitě

                                 b)

                                 rozloha lokality pokrytá typem přírodního stanoviště v poměru k celkové rozloze typu přírodního stanoviště na území členského státu

                                 c)

                                 stupeň zachování struktury a funkcí příslušného typu přírodního stanoviště a možnosti jeho obnovy

                                 d)

                                 celkové zhodnocení významu lokality pro ochranu příslušného typu přírodního stanoviště

                        B.

                           Kritéria hodnocení lokality pro daný druh uvedený v příloze II

                                 a)

                                 početnost a hustota populace druhů vyskytujících se v lokalitě v poměru k populaci na území členského státu

                                 b)

                                 stupeň zachování rysů stanoviště důležitých pro daný druh a týkajících se možností obnovy

                                 c)

                                 stupeň izolace populace v dané lokalitě ve vztahu k přirozenému areálu rozšíření druhu

                                 d)

                                 celkové zhodnocení významu lokality pro zachování příslušných druhů.“

         Rozhodnutí přijatá Komisí na základě čl. 4 odst. 2 třetího pododstavce směrnice o stanovištích

               10

               Komise rozhodnutím 2004/813/ES ze dne 7. prosince 2004, kterým se přijímá seznam lokalit významných pro Společenství v atlantské biogeografické oblasti (Úř. věst. 2004, L 387, s. 1), vybrala na návrh Nizozemského království lokalitu Haringvliet (Nizozemsko) jako LVS pod kódem NL 1000015 pro plochu s rozlohou 11108 hektarů (ha).

               11

               Následujících sedm aktualizací seznamu LVS v atlantské biogeografické oblasti zachovalo lokalitu Haringvliet v tomto seznamu se stejnou rozlohou.

               12

               Naproti tomu prováděcím rozhodnutím 2015/72, kterým byla provedena osmá aktualizace uvedeného seznamu, zachovala Komise lokalitu Haringvliet jako LVS pouze pro plochu s rozlohou 10988 ha.

         Nizozemské právo

               13

               Článek 10a odst. 1 Natuurbeschermingswet 1998 (zákon o ochraně přírody z roku 1998) ze dne 25. května 1998 stanoví následující:
               „Náš ministr vyhlásí lokality pro účely provedení […] směrnice o [stanovištích]“.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               14

               Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že Leenheerenpolder je poldr s rozlohou přibližně 110 ha, který byl součástí lokality Haringvliet, když byla tato lokalita rozhodnutím 2004/813 zahrnuta do seznamu LVS v atlantské biografické oblasti z důvodu možností obnovy, které tento poldr nabízel pro typy přírodních stanovišť a druhů vyskytujících se ve LVS Haringvliet. Počítalo se totiž s tím, že Leenheerenpolder, tehdy tvořený zemědělskou půdou, na kterém se nevyskytoval žádný z druhů přírodních stanovišť a druhů chráněných jinde v uvedené LVS, má být vystaven vlivu tzv. „depolderizace“, spočívající v jeho přeměně na přírodní oblast vystavenou vlivu přílivu a odlivu za účelem rozvoje jeho potenciálu.

               15

               Nizozemské království rozhodnutím ze dne 4. července 2013 vyhlásilo na základě článku 10a zákona o ochraně přírody z roku 1998 lokalitu Haringvliet jako ZOO, avšak s vyloučením Leenheerenpolder z této oblasti. Rozsudkem ze dne 1. října 2014 Raad van State (Státní rada, Nizozemsko) zrušila toto rozhodnutí v části, v níž Leenheerenpolder nebyl součástí této ZOO. Tento soud měl totiž za to, že jelikož byl Leenheerenpolder začleněn do hranic LVS Haringvliet, jak jsou stanoveny Komisí od jejího rozhodnutí 2004/813, je Nizozemské království na základě čl. 4 odst. 4 směrnice o stanovištích povinno zahrnout tento poldr do uvedené ZOO.

               16

               V říjnu 2013 Nizozemské království Komisi navrhlo, aby vyňala Leenheerenpolder ze LVS Haringvliet, a aby tedy zmenšila její rozlohu.

               17

               Dopisem ze dne 10. září 2014 Komise tento členský stát požádala o doplňující vysvětlení týkající se tohoto projektu zmenšení rozlohy LVS Haringvliet.

               18

               Dopisem ze dne 30. září 2014 státní tajemnice Komisi oznámila, že Leenheerenpolder nezahrnuje přírodní hodnoty a původní projekty, jejichž cílem byla přeměna tohoto poldru, byly zrušeny z důvodu, že obnova mokřadů Beningerwaard, Tiengemeten a poldrů menší velikosti LVS Harigvliet je dostatečná pro dosažení cílů ochrany této LVS. Státní tajemnice v tomto dopise dodala, že zrušení projektu depolderizace je spojeno s politickými, sociálními a rozpočtovými důvody.

               19

               Dopisem ze dne 24. října 2014 útvary Komise odpověděly, že návrh změny LVS Haringvliet přijímají s přihlédnutím ke kladnému zhodnocení potenciálu obnovy v ostatních částech této lokality, provedenému nizozemskými orgány, a ke skutečnosti, že řada opatření k obnově již byla provedena nebo je plánována na jiných místech. Komise měla v tomto dopise za to, že původní návrh na zahrnutí Leenheerenpolder do LVS Haringvliet představuje „vědecký omyl“.

               20

               Prováděcím rozhodnutím 2015/72 Komise ponechala lokalitu Haringvliet na seznamu LVS v atlantské biogeografické oblasti, avšak Leenheerenpolder z této lokality vyloučila.

               21

               Na základě čl. 10a odst. 1 zákona o ochraně přírody z roku 1998 a pro účely provedení prováděcího rozhodnutí 2015/72 vyhlásila státní tajemnice rozhodnutím ze dne 28. dubna 2015 LVS Haringvliet jako ZOO a Leenheerenpolder z ní vyloučila.

               22

               Vereniging Hoekschewaards Landschap, majíc za to, že tento poldr skýtá jedinečný potenciál obnovy přírody v ústí řek, jejž LVS Haringvliet jinde postrádá, podala proti rozhodnutí ze dne 28. dubna 2015 žalobu k Raad van State (Státní rada).

               23

               Raad van State (Státní rada) zdůrazňuje, že státní tajemnice před ní tvrdila, že vědecký omyl spočívá ve skutečnosti, že při podání návrhu na zařazení lokality Haringvliet do seznamu LVS měla nesprávně za to, že Leenheerenpolder je nejen vhodný, ale rovněž nezbytný pro dosažení cílů ochrany této lokality. Tento soud si klade otázku, zda za takových okolností mohlo být zmenšení rozlohy uvedené lokality takovým důvodem ospravedlněno, pokud byl návrh Nizozemského království podložen dostatečnými údaji.

               24

               Za těchto podmínek se Raad van State (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je prováděcí rozhodnutí [2015/72] platné v části, v níž byla lokalita Haringvliet zařazena do tohoto seznamu, aniž by Leenheerenpolder byl její součástí?“

         K předběžné otázce

               25

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda je zmenšení rozlohy lokality Haringvliet vyloučením Leenheerenpolder z důvodu, že původní zahrnutí Leenheerenpolder do uvedené lokality bylo výsledkem vědeckého omylu, platné.

               26

               Na úvod je třeba poznamenat, že projednávaná věc nespadá do působnosti článku 9 směrnice o stanovištích, podle něhož může být klasifikace lokality jako ZOO zrušena „v případě, kde je to zabezpečeno přírodním vývojem zjištěným jako výsledek sledování podle článku 11“, neboť takový vývoj nebyl Nizozemským královstvím uplatněn.

               27

               Komise totiž rozhodnutím 2004/813 na návrh Nizozemského království a na základě kritérií vyjmenovaných v příloze III směrnice o stanovištích zahrnula Leenheerenpolder do LVS Haringvliet s ohledem na jeho potenciál obnovy typů přírodních stanovišť a druhů vyskytujících se v této LVS, kdežto vynětí uvedeného poldru z LVS Haringvliet prostřednictvím prováděcího rozhodnutí 2015/72 odůvodnila Komise skutečností, že jeho původní zahrnutí do uvedené LVS představovalo vědecký omyl.

               28

               Pro účely odpovědi na předběžnou otázku předloženou Soudnímu dvoru je tudíž třeba zkoumat, zda směrnice o stanovištích Komisi zmocňuje, aby rozlohu LVS na návrh dotyčného členského státu zmenšila v případě, že původní zařazení lokality do seznamu LVS bylo založeno na vědeckém omylu a popřípadě, zda zmenšení dotčené v původním řízení bylo přípustným způsobem odůvodněno takovým omylem.

               29

               V tomto ohledu je nutné uvést, že Soudní dvůr, co se týče směrnice Rady 79/409/EHS ze dne 2. dubna 1979 o ochraně volně žijících ptáků (Úř. věst. 1979, L 103, s. 1, Zvl. vyd. 01/98), rozhodl, že chyba v komunikaci s Komisí při vyhlašování zvláštní oblasti ochrany může mít za následek zmenšení rozlohy takové oblasti z důvodu opravy této chyby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. listopadu 1999, Komise v. Francie, C‑96/98, EU:C:1999:580, bod 55). Ve věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek, Soudní dvůr konstatoval, že administrativní chyba, k níž došlo a která se týkala uvedení rozlohy, může být opravena provedením úpravy dotyčné oblasti ochrany.

               30

               Vzhledem k neexistenci zvláštních ustanovení ve směrnici o stanovištích je třeba mít mimoto za to, že úprava seznamu LVS, kterou členské státy navrhují Komisi na základě čl. 4 odst. 1 této směrnice, může zahrnovat zmenšení rozlohy lokality, kterou je nutné provést stejným postupem jako zařazení lokality do uvedeného seznamu (obdobně viz rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, bod 26).

               31

               V tomto ohledu je třeba uvést, že k vytvoření návrhu seznamu LVS, který může vést k vytvoření spojité evropské ekologické sítě ZOO, musí mít Komise k dispozici rozsáhlý soupis lokalit, které mají na úrovni členského státu značný ekologický význam pro cíl ochrany přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin ve smyslu směrnice o stanovištích (rozsudek ze dne 7. listopadu 2000, First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, bod 22).

               32

               Pouze tímto způsobem lze dosáhnout cíle uvedeného v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice o stanovištích, kterým je zachování příslušných typů přírodních stanovišť a stanovišť druhů v jejich přirozeném areálu rozšíření, který se může rozkládat přes jednu nebo více vnitřních hranic Evropské unie, ve stavu příznivém z hlediska jejich ochrany, nebo obnovy tohoto stavu. Jak totiž vyplývá z čl. 1 písm. e) a i) ve spojení s čl. 2 odst. 1 této směrnice, je pro účely posouzení stavu přírodního stanoviště nebo druhu z hlediska jejich ochrany nutné vycházet z celého evropského území členských států, na které se vztahuje Smlouva (rozsudek ze dne 7. listopadu 2000, First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, bod 23).

               33

               Podle znění čl. 4 odst. 1 směrnice o stanovištích přitom lokalitu navrhuje dotyčný členský stát na základě kritérií stanovených v příloze III této směrnice a na základě příslušných vědeckých informací. S přihlédnutím k judikatuře citované v bodě 29 tohoto rozsudku z toho vyplývá, že vědeckými poznatky podložený důkaz o existenci chyby, kterou jsou stiženy tyto příslušné vědecké informace, může popřípadě odůvodnit zmenšení rozlohy LVS.

               34

               Tento výklad je podpořen judikaturou Soudního dvora, podle níž není namístě, aby byly marně využívány zdroje pro správu lokality, která se zdá být neužitečnou pro zachování přírodních stanovišť a druhů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, bod 28).

               35

               Avšak i když je nesporné, že členské státy mají určitý prostor pro uvážení, když na základě čl. 4 odst. 1 směrnice o stanovištích navrhují seznam lokalit, které mohou být identifikovány jako LVS (rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, bod 27), nemohou mít naproti tomu stejný prostor pro uvážení v případě, že Komisi navrhují, aby zmenšila rozlohu LVS.

               36

               Jak totiž uvedla generální advokátka v bodě 28 svého stanoviska, vzhledem k tomu, že zařazení lokality do seznamu zakládá domněnku, že lokalita má jako celek význam pro cíl ochrany přírodních stanovišť, volně žijících zvířat a planě rostoucích rostlin sledovaný směrnicí o stanovištích, návrh členského státu na zmenšení plochy lokality ze seznamu vyžaduje předložení důkazu, že sporné plochy nepředstavují podstatný zájem na dosažení tohoto cíle na vnitrostátní úrovni. Kromě toho Komise může návrh přijmout a provést pouze v případě, že dospěje k závěru, že tyto plochy nejsou nezbytné také z perspektivy celé Unie.

               37

               V projednávané věci ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že nizozemské orgány odůvodnily návrh předložený Komisi na vynětí Leenheerenpolder ze LVS Haringvliet nikoliv tím, že došlo k omylu při předkládání návrhu uvedeného v čl. 4 odst. 1 prvním pododstavci směrnice o stanovištích, co se týče ekologické hodnoty tohoto poldru a jeho schopnosti přispět k dosažení cílů této směrnice, jak vyplývají z článku 2 a 3 této směrnice, ale skutečností, že v roce 2011 bylo přijato rozhodnutí o přehodnocení vnitrostátní politiky týkající ochrany přírody. Konkrétně tyto orgány nikdy netvrdily, že by zanikl potenciál uvedeného poldru, pokud je o obnovu dotyčných typů přírodních stanovišť a druhů prostřednictvím přeměny této zemědělské oblasti v přírodní oblast vystavenou vlivu odlivu a přílivu. Ostatně v dopise adresovaném Komisi dne 30. září 2014 uvedené orgány uvedly, že projekt na rozvoj přírodních hodnot v tomto poldru byl z politických, sociálních a rozpočtových důvodů zrušen s přihlédnutím ke skutečnosti, že vývoj, ke kterému již částečně došlo v ostatních částech lokality Haringvliet, byl pro dosažení cílů této lokality dostatečný.

               38

               Nizozemská vláda v této souvislosti na jednání potvrdila, že Nizozemské království se při předložení návrhu Komisi na zmenšení plochy LVS Haringvliet nedovolávalo existence „vědeckého omylu“.

               39

               Kromě toho Komise nepředložila Soudnímu dvoru žádný vědecký poznatek, který by mohl prokázat, že takovým omylem byl stižen tento původní návrh.

               40

               Komise se tudíž v souvislosti s osmou aktualizací seznamu LVS v atlantské biogeografické oblasti prostřednictvím prováděcího rozhodnutí 2015/72 nemohla platně opírat o existenci vědeckého omylu, ke kterému původně došlo v souvislosti se zařazením lokality Haringvliet do tohoto seznamu, aniž by do ní byl zahrnut Leenheerenpolder.

               41

               S ohledem na předcházející úvahy je třeba konstatovat, že prováděcí rozhodnutí 2015/72 je neplatné v části, v níž byla tímto rozhodnutím lokalita Haringvliet zařazena do seznamu LVS v atlantské biogeografické oblasti, aniž by byl Leenheerenpolder její součástí.

         K nákladům řízení

               42

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Prováděcí rozhodnutí Komise (EU) 2015/72 ze dne 3. prosince 2014, kterým se přijímá osmá aktualizace seznamu lokalit významných pro Společenství v atlantské biogeografické oblasti, je neplatné v části, v níž byla tímto rozhodnutím do tohoto seznamu zařazena lokalita Haringvliet (NL 1000015), aniž by byl Leenheerenpolder její součástí.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. října 1993. # Trestní řízení proti Annick Taillandier, provdané Neny. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de police de Vichy - Francie. # Věc C-92/91.