title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 2. října 2008.#Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH proti Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo.#Svoboda usazování - Daňové právní předpisy - Korporační daň - Oceňování nekótovaných podílů v kapitálových společnostech.#Věc C-360/06.

text:
      Věc C-360/06
      Heinrich Bauer Verlag Beteiligungs GmbH
      v.
      Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Hamburg)
      „Svoboda usazování – Daňové právní předpisy – Korporační daň – Oceňování nekótovaných podílů v kapitálových společnostech“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Daňové právní předpisy – Daň z majetku
      (Smlouva o EHS článek 52 (později článek 52 Smlouvy o ES, nyní po změně článek 43 ES) a článek 58 (později článek 58 Smlouvy
            o ES, nyní článek 48 ES))
      Při neexistenci právoplatného odůvodnění brání článek 52 Smlouvy o EHS (později článek 52 Smlouvy o ES, nyní po změně článek
         43 ES) a článek 58 Smlouvy o EHS (později článek 58 Smlouvy o ES, nyní článek 48 ES) uplatňování daňových právních předpisů
         členského státu, jež v rámci oceňování nekótovaných podílů v kapitálové společnosti pro účely určení daně z majetku, které
         podléhá mateřská společnost uvedené kapitálové společnosti, mají za následek přiznání vyšší hodnoty podílu této společnosti
         na základním kapitálu osobní společnosti usazené v jiném členském státě, než jejímu podílu v osobní společnosti v dotčeném
         členském státě, avšak pouze tehdy, pokud jí takový podíl umožňuje vykonávat určitý vliv na rozhodování osobní společnosti
         usazené v jiném členském státě a určovat její činnost.

      Takové rozdílné zacházení totiž vede k daňovému znevýhodnění pro mateřskou společnost, která 100% vlastní uvedenou kapitálovou
         společnost, neboť posledně jmenovaná by mohla být odrazena od účasti na základním kapitálu osobní společnosti usazené v jiném
         členském státě.

      Nezbytnost zaručit soudržnost daňového režimu nemůže odůvodnit omezení vyplývající z takové právní úpravy, neboť aby argument
         založený na takovém odůvodnění mohl obstát, je třeba, aby byla prokázána existence přímé souvislosti mezi dotyčným daňovým
         zvýhodněním a vyrovnáním takového zvýhodnění určitým daňovým odvodem.

      Takovou právní úpravu nelze mimoto odůvodnit argumentem týkajícím se účinnosti daňových kontrol, neboť daňové orgány totiž
         mohou požadovat od dotčených daňových poplatníků, aby sami poskytli důkazy, které tyto orgány považují za nezbytné k provedení
         výpočtu hodnoty podílů těchto poplatníků ve společnostech usazených v jiných členských státech.

      (viz body 31–33, 37, 39–42 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      2. října 2008 (*)

      „Svoboda usazování – Daňové právní předpisy – Korporační daň – Oceňování nekótovaných podílů v kapitálových společnostech“
      Ve věci C‑360/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Finanzgericht Hamburg
         (Německo) ze dne 11. srpna 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 5. září 2006, v řízení

      Heinrich Bauer Verlag Beteiligungs GmbH
      proti
      Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg,
      za přítomnosti:
      Heinrich Bauer Verlag KG,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, L. Bay Larsen (zpravodaj), J. Makarczyk, J.-C. Bonichot a C. Toader, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. listopadu 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Heinrich Bauer Verlag Beteiligungs GmbH R. Scheidmannem, Steuerberater, ve spolupráci s K. Eickerem a R. Obserem, Rechtsanwälter,
      –        za Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg M. Frommem, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu M. Lunnou, ve spolupráci s C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a W. Möllsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 10. ledna 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 52 Smlouvy o EHS (později článek 52 Smlouvy o ES, nyní po změně
         článek 43 ES) a článku 58 Smlouvy o EHS (později článek 58 Smlouvy o ES, nyní článek 48 ES).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Heinrich Bauer Verlag Beteiligungs GmbH (dále jen „HBV“) a Finanzamt für Großunternehmen
         in Hamburg (dále jen „Finanzamt“) ve věci stanovení hodnoty podílů HBV, která vlastní podíly ve svou společnostech usazených
         v zahraničí, pro účely určení daně z majetku týkající se Heinrich Bauer Verlag KG (dále jen „HB“), mateřské společnosti HBV,
         za zdaňovací období 1988.

       Právní rámec
      3        Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že podle německého práva se v rámci oceňování nekótovaných podílů kapitálových
         společností za účelem stanovení daně z majetku oceňují podíly těchto společností v zahraničních osobních společnostech na
         základě jejich obecné hodnoty, zatímco pro tuzemské osobní společnosti se oceňování provádí výhradně na základě jejich hodnoty
         majetku. Pokud nemůže být obecná hodnota stanovena na základě prodejů, které se uskutečnily v průběhu předcházejících dvanácti
         měsíců, stanoví se na základě hodnoty majetku a vyhlídek dotyčné společnosti na dosažení zisku.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      4        HBV je kapitálová společnost nekótovaná na burze a mající sídlo v Německu. Všechny podíly na jejím kapitálu drží její mateřská
         společnost HB.

      5        HBV vlastní podíly ve dvou zahraničních komanditních společnostech, tedy španělské společnosti Bauer Ediciones Sociedad en
         Comandita Madrid (dále jen „HBE“), založené v roce 1986, a rakouské společnosti Basar Zeitungs-und Verlagsgesellschaft mbH
         und Co. KG Wien (dále jen „WBC“), v níž získala většinu v roce 1988.

      6        Hodnota podílů HBV měla být stanovena za účelem určení daně z majetku pro zdaňovací období 1988, kterou měla HB odvést.

      7        Finanzamt pro uvedené ocenění zohlednil nejenom hodnotu majetku, totiž vlastní hodnotu společností HBE a WBC, ale rovněž jejich
         vyhlídky na dosažení zisku.

      8        HBV podala Finanzgericht Hamburg žalobu směřující proti rozhodnutí Finanzamt a tvrdila, že měla být zohledněna pouze hodnota
         majetku společností. Nadto je podle ní v rozporu s logikou systému provádět ohledně tuzemských osobních společností výhradně
         ocenění na základě hodnoty majetku, zatímco ohledně zahraničních osobních společností zohledňovat nejen majetek, ale rovněž
         vyhlídky na dosažení zisku, přičemž obě tyto složky dohromady odpovídají obecné nebo tržní hodnotě.

      9        Co se týče účasti HBV v HBE, Finanzgericht Hamburg uvádí, že rozdílný způsob oceňování podílu v tuzemské a v zahraniční společnosti
         vede k určení různých hodnot, což má přímý vliv na výši zatížení daní z majetku. Zdá se tedy, že skutečnost, že podíl v zahraničí
         se oceňuje vyšší hodnotou než podíl v tuzemské společnosti, má za následek omezení svobody usazování.

      10      Podle předkládajícího soudu může takové omezení být přípustné, pouze pokud sleduje legitimní cíl slučitelný se Smlouvou o EHS.
         Daný soud přitom neshledává žádný takový cíl, který by mohl odůvodnit uváděné nerovné zacházení.

      11      Co se týče účasti HBV ve WBC, nepřichází porušení svobody usazování podle čl. 52 odst. 1 Smlouvy pro rok 1988 v úvahu, protože
         Rakouská republika je členem Evropské unie teprve od 1. ledna 1995. Totéž platí o dohodě o Evropském hospodářském prostoru
         podepsané dne 2. května 1992 (Úř. věst. L 1, s. 3; Zvl. vyd. 11/52, s. 3, dále jen „Dohoda o EHP“), jejíž je daný stát smluvní
         stranou, ale která vstoupila v platnost až dne 1. ledna 1994.

      12      Mimoto nemohlo dojít ani k zásahu do volného pohybu kapitálu, jelikož ustanovení platná v dotyčné oblasti ve sporném období
         nebrání rozdílnému oceňování podílu v tuzemské osobní společnosti a podílu v osobní společnosti usazené v jiném členském státě
         nebo ve třetím státě.

      13      Za těchto podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Odporuje ustanovení článku 52 ve spojení s článkem 58 Smlouvy [...], pokud v rámci oceňování nekótovaných podílů v kapitálových
         společnostech dochází k tomu, že podíl v tuzemské osobní společnosti má nižší hodnotu než podíl v osobní společnosti v jiném
         členském státě?“

       Úvodní poznámka
      14      Finanzamt ve svém vyjádření uvádí, že předkládající soud se dopustil omylu, pokud jde o důsledky německého systému oceňování
         podílů kapitálových společností nekótovaných na burze ohledně dodržování základních svobod zakotvených ve Smlouvě. Ve skutečnosti
         nedochází ani k přímé, ani k nepřímé diskriminaci, protože z daňového hlediska jsou prvky výnosů zohledněny jak v případě
         tuzemských podílů, tak v případě zahraničních podílů.

      15      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se vyslovoval k výkladu vnitrostátních předpisů, ale
         přísluší mu, aby vzal v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními soudy v úvahu skutkový a právní
         kontext, do něhož je předběžná otázka zasazena, jaký vyplývá z předkládacího rozhodnutí (viz rozsudky ze dne 25. října 2001,
         Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, s. I‑8089, bod 10, jakož i ze dne 13. listopadu 2003, Neri, C‑153/02, Recueil, s. I‑13555,
         body 34 a 35).

      16      Předběžnou otázku je tudíž třeba zkoumat ve skutkovém a právním rámci tak, jak byl tento rámec definován Finanzgericht Hamburg
         v jeho předkládacím rozhodnutí.

       K předběžné otázce
      17      Úvodem je třeba připomenout, že i když přímé daně spadají do pravomoci členských států, členské státy musejí nicméně při jejím
         výkonu dodržovat právo Společenství a zdržet se jakékoli diskriminace na základě státní příslušnosti (viz zejména rozsudky
         ze 13. dubna 2000, Baars, C‑251/98, Recueil, s. I‑2787, bod 17, a ze dne 17. ledna 2008, Lammers & Van Cleef, C‑105/07, Sb.
         rozh. s. I-173, bod 12).

      18      Co se týče účasti HBV ve WBC, německá vláda a Komise Evropských společenství tvrdí, že pro rok 1988 se nelze dovolávat základních
         svobod, neboť Rakouská republika dosud nebyla členem Evropského společenství a Dohoda o EHP nebyla dosud podepsána.

      19      Co se týče účasti HBV ve HBE, německá vláda tvrdí, že v projednávané věci se nejedná o svobodu usazování v rozsahu, v jakém
         závazky HBV ve Španělsku nepředstavují výkon uvedené svobody, ale spíše pouhou kapitálovou investici v rámci volného pohybu
         kapitálu.

      20      Podle uvedené vlády účast HBV – jako komanditisty – v HBE neumožňuje prvně jmenované společnosti vykonávat určitý vliv na
         činnost španělské společnosti. HBV je naopak vyloučena z rozhodovacího procesu a ze zastupování HBE ve vztahu ke třetím osobám.
         Přitom svoboda usazování je dotčena pouze v případě, kdy státní příslušník dotyčného členského státu vlastní podíl na základním
         kapitálu společnosti usazené v jiném členském státě umožňující mu vykonávat určitý vliv na rozhodování této společnosti a určovat
         její činnost.

      21      Co se týče účasti HBV ve WBC, je třeba přezkoumat, zda jsou na takovou situaci použitelná ustanovení Smlouvy týkající se svobody
         usazování, a zejména články 52 a 58 Smlouvy.

      22      V tomto ohledu je třeba připomenout, jak učinila německá vláda, Komise a generální advokátka v bodě 49 svého stanoviska, že
         jednak Rakouská republika je členem Evropské unie až od 1. ledna 1995, a jednak Dohoda o EHP vstoupila v platnost až 1. ledna
         1994.

      23      Z toho vyplývá, že na oceňování účasti HBV ve WBC se nevztahovala ani svoboda usazování podle článků 52 a 58 Smlouvy, ani
         odpovídající ustanovení článku 31 Dohody o EHP.

      24      Co se týče účasti HBV v HBE, je třeba rovněž přezkoumat, zda jsou na takovou situaci použitelné články 52 a 58 Smlouvy.

      25      Podle ustálené judikatury svoboda usazování, kterou článek 52 Smlouvy přiznává státním příslušníkům členských států a která
         jim zaručuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon za stejných podmínek, jaké stanoví právní předpisy členského
         státu usazení pro jeho vlastní státní příslušníky, poskytuje v souladu s článkem 58 Smlouvy společnostem založeným podle právních
         předpisů některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu uvnitř Společenství, právo
         vykonávat jejich činnosti v dotyčném členském státě prostřednictvím pobočky nebo zastoupení. Ohledně společností je třeba
         v tomto kontextu uvést, že jejich sídlo v daném smyslu slouží k určení, podobně jako státní příslušnost u fyzických osob,
         jejich napojení na právní řád státu (viz zejména rozsudek ze dne 14. prosince 2000, AMID, C‑141/99, Recueil, s. I‑11619, bod
         20).

      26      Rovněž je třeba uvést, že i když podle svého znění směřují ustanovení týkající se svobody usazování především k zajištění
         práva na vnitrostátní zacházení v hostitelském členském státě, brání rovněž tomu, aby stát původu kladl překážky bránící jeho
         státním příslušníkům nebo společnostem založeným podle jeho právních předpisů, které mimoto odpovídají definici v článku 58
         Smlouvy, v usazení v jiném členském státě (viz výše uvedený rozsudek AMID, bod 21).

      27      V souladu s ustálenou judikaturou do věcné působnosti ustanovení Smlouvy o svobodě usazování náležejí vnitrostátní ustanovení,
         která se uplatní v případě, kdy státní příslušník či společnost dotyčného členského státu vlastní podíl na základním kapitálu
         společnosti usazené v jiném členském státě umožňující vykonávat určitý vliv na rozhodování této společnosti a určovat její
         činnost (viz rozsudky ze dne 29. března 2007, Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Sb. rozh. s. I‑2647, body 22 a 70, jakož i ze
         dne 18. července 2007, Oy AA, C‑231/05, Sb. rozh. I‑6373, bod 20).

      28      Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda je tomu tak ve věci projednávané v původním řízení.

      29      Pro všechny případy je třeba připomenout, že je tomu tak zejména tehdy, jestliže společnost-rezident vlastní podíl rovnající
         se 100 % základního kapitálu společnosti usazené v jiném členském státě nebo také jestliže podíly společnosti se sídlem v jednom
         členském státě přímo či nepřímo vlastní členové stejné rodiny, rezidenti jiného členského státu, kteří sledují stejné zájmy,
         přijímají rozhodnutí týkající se této společnosti jednomyslně prostřednictvím společného zástupce na valné hromadě a určují
         její činnosti (viz výše uvedený rozsudek Rewe Zentralfinanz, bod 23, jakož i rozsudek ze dne 6. prosince 2007, Columbus Container
         Services, C‑298/05, Sb. rozh. s. I‑10451, body 13, 14 a 31).

      30      Jestliže v důsledku účasti HBV v HBE první jmenovaná společnost spadá do působnosti ustanovení Smlouvy o svobodě usazování,
         je třeba ověřit, zda články 52 a 58 Smlouvy brání uplatňování daňových právních předpisů členského státu, jež v rámci oceňování
         nekótovaných podílů v kapitálové společnosti mají za následek přiznání vyšší hodnoty podílu posledně uvedené na kapitálu osobní
         společnosti v jiném členském státě než jejím podílům v osobní společnosti v dotčeném členském státě.

      31      V projednávané věci daňová situace kapitálové společnosti se sídlem v Německu, která má, jako HBV, podíl na základním kapitálu
         takové osobní společnosti usazené v jiném členském státě, jako HBE, je, jak uvedl předkládající soud, méně výhodná ve vztahu
         k dani z majetku, které podléhá mateřská společnost uvedené kapitálové společnosti, než by byla její situace v případě, že
         by uvedená osobní společnost byla usazená v Německu.

      32      Takové rozdílné zacházení vede k daňovému znevýhodnění takové společnosti, jako je HB, která je mateřskou společností HBV.

      33      S ohledem na tento rozdíl a na skutečnost, že HBV je zcela ve vlastnictví uvedené mateřské společnosti, by HBV mohla být odrazena
         od účasti na základním kapitálu osobní společnosti usazené v jiném členském státě (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Rewe Zentralfinanz, bod 31).

      34      V tomto ohledu je třeba uvést, že omezení svobody usazování lze odůvodnit pouze tehdy, sleduje-li legitimní cíl slučitelný
         se Smlouvou a je-li odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu. V takovém případě je ještě třeba, aby bylo způsobilé zaručit
         uskutečnění dotčeného cíle a aby nepřekračovalo meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz zejména rozsudek ze
         dne 21. listopadu 2002, X a Y, C‑436/00, Recueil, s. I‑10829, bod 49).

      35      Finanzamt uvádí, že stanovení hodnoty majetku společnosti HBE prostřednictvím zahrnutí vyhlídek na dosažení zisku je nutné
         z důvodů daňové soudržnosti za účelem zajištění jednotnosti zdanění fakticky srovnatelných situací. Při nezahrnutí vyhlídek
         na dosažení zisku do rámce oceňování podílů HBV by totiž podíly držené v zahraničních společnostech byly zvýhodněny.

      36      Německá vláda tvrdí, že v každém případě je sporná právní úprava odůvodněná praktickými obtížemi správního charakteru při
         výpočtu hodnoty podílů ve společnostech usazených v jiných členských státech.

      37      Ohledně odůvodnění uplatněného Finanzamt je třeba připomenout, že nezbytnost chránit soudržnost daňového režimu může odůvodnit
         omezení výkonu základních svobod zaručených Smlouvou. Nicméně k tomu, aby argument založený na takovém odůvodnění mohl obstát,
         je třeba, aby byla prokázána existence přímé souvislosti mezi dotyčným daňovým zvýhodněním a vyrovnáním takového zvýhodnění
         určitým daňovým odvodem (viz zejména výše uvedený rozsudek Rewe Zentralfinanz, bod 62, a rozsudek ze dne 11. října 2007, Hollmann,
         C‑443/06, Sb. rozh. s. I‑8491, bod 56).

      38      Přitom nebylo ohledně daně z majetku dotčené ve věci v původním řízení prokázáno, v čem spočívala přímá souvislost mezi daňovým
         zvýhodněním spojeným s účastí na základním kapitálu osobní společnosti usazené v členském státě zdanění a odpovídajícím daňovým
         odvodem.

      39      V důsledku toho je třeba mít za to, že takové omezení, jako je omezení vyplývající z daňových právních předpisů dotčených
         v původním řízení, nelze odůvodnit nezbytností zaručit soudržnost daňového režimu.

      40      Ohledně argumentu předloženého německou vládou je třeba uvést, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že účinnost daňového dohledu
         představuje naléhavý důvod obecného zájmu, který může odůvodnit omezení výkonu základních svobod zaručených Smlouvou (viz
         rozsudek ze dne 14. září 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Sb. rozh. s. I‑8203, body 47).

      41      I za předpokladu, že se směrnice Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských
         států v oblasti přímých daní (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/01, s. 63) nevztahuje na věc v původním řízení, nemůže
         tato okolnost odůvodnit to, aby způsob výpočtu hodnoty podílů ve společnostech usazených v jiných členských státech byl sestaven
         nevýhodně v poměru ke způsobu výpočtu hodnoty podílů ve společnostech usazených v dotčeném členském státě. Daňové orgány totiž
         mohou požadovat od dotčených daňových poplatníků, aby sami poskytli důkazy, které tyto orgány považují za nezbytné k provedení
         výpočtu hodnoty podílů těchto poplatníků ve společnostech usazených v jiných členských státech (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 25. října 2007, Geurts a Votgen, C‑464/05, Sb. rozh. s. I‑9325, bod 28).

      42      S ohledem na výše uvedené je proto třeba odpovědět na položenou otázku tak, že při neexistenci právoplatného odůvodnění brání
         články 52 a 58 Smlouvy uplatňování daňových právních předpisů členského státu, jež v rámci oceňování nekótovaných podílů v kapitálové
         společnosti za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, mají za následek přiznání vyšší hodnoty podílu
         této společnosti na základním kapitálu osobní společnosti usazené v jiném členském státě než jejímu podílu v osobní společnosti
         v dotčeném členském státě, avšak pouze tehdy, pokud jí takový podíl umožňuje vykonávat určitý vliv na rozhodování osobní společnosti
         usazené v jiném členském státě a určovat její činnost.

      43      S ohledem na spis je třeba pro všechny případy uvést, že čl. 67 odst. 1 Smlouvy o EHS (později čl. 67 odst. 1 Smlouvy o ES,
         zrušený Amsterodamskou smlouvou) každopádně neznamenal zrušení překážek pohybu kapitálu již od konce přechodného období, neboť
         toto zrušení bylo důsledkem směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy (Úř. věst.
         L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 10), která byla přijata na základě článku 69 a čl. 70 odst. 1 Smlouvy o EHS (později články
         69 a 70 Smlouvy o ES, zrušeny Amsterodamskou smlouvou) (viz rozsudek ze dne 14. listopadu 1995, Svensson a Gustavsson, C‑484/93,
         Recueil, s. I‑3955, body 5 a 6). Tato směrnice přitom měla být v souladu se svým čl. 6 odst. 1 provedena do vnitrostátního
         práva nejpozději 1. července 1990, tedy po rozhodném období ve věci v původním řízení.

       K nákladům řízení
      44      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Při neexistenci právoplatného odůvodnění brání článek 52 Smlouvy o EHS (později článek 52 Smlouvy o ES, nyní po změně článek
            43 ES) a článek 58 Smlouvy o EHS (později článek 58 Smlouvy o ES, nyní článek 48 ES) uplatňování daňových právních předpisů
            členského státu, jež v rámci oceňování nekótovaných podílů v kapitálové společnosti za takových okolností, jako jsou okolnosti
            věci v původním řízení, mají za následek přiznání vyšší hodnoty podílu této společnosti na základním kapitálu osobní společnosti
            usazené v jiném členském státě než jejímu podílu v osobní společnosti v dotčeném členském státě, avšak pouze tehdy, pokud
            jí takový podíl umožňuje vykonávat určitý vliv na rozhodování osobní společnosti usazené v jiném členském státě a určovat
            její činnost.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 27. března 1990. # Jose Manuel Pinto Teixeira proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-62/89.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. července 2006.#Komise Evropských společenství proti Portugalské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 92/100/EHS - Autorské právo - Právo na pronájem a půjčování - Neprovedení ve stanovené lhůtě.#Věc C-53/05.

text:
      Věc C-53/05
      Komise Evropských společenství
      v.
      Portugalská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 92/100/EHS – Autorské právo – Právo na pronájem a půjčování – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Stanovisko generální advokátky E. Sharpston přednesené dne 4. dubna 2006
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. července 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Právo na pronájem a půjčování chráněných děl – Směrnice
            92/100
      (Směrnice Rady 92/100, články 1 a 5)
      2.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Porušení povinností vyplývajících z rozhodnutí nebo směrnice – Důvody na obranu
      (Článek 226 ES)
      1.     Členský stát, který vyjme veškeré kategorie zařízení zabývajících se veřejným půjčováním z povinnosti zaplacení autorské odměny
         na základě veřejného půjčování, neplní povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 1 a 5 směrnice 92/100 o právu na pronájem
         a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem. Článek 5 odst. 3 uvedené
         směrnice, podle kterého mohou členské státy vyjmout určité kategorie zařízení z placení autorské odměny na základě veřejného
         půjčování, stanovené v odstavci 1 téhož článku, nemůže být totiž vykládán v tom smyslu, že umožňuje zcela se odchýlit od uvedené
         povinnosti placení odměny, jelikož takový výklad by zbavil odstavec 1 uvedeného článku jeho smyslu, a připravil tak toto ustanovení
         o veškerý užitečný účinek. Účelem směrnice je totiž zaručit odpovídající příjem autorům a výkonným umělcům a umožnit návratnost
         obzvláště vysokých a riskantních investic, které vyžaduje zejména výroba zvukových záznamů a filmů. Vynětí všech kategorií
         zařízení, které se zabývají takovým půjčováním, z povinnosti nařízené v čl. 5 odst. 1 směrnice by přitom připravilo autory
         o odměnu, která by mohla zajistit návratnost jejich investic, což by mělo rovněž dopad na tvorbu nových děl.

      (viz body 23–25, 42 a výrok)
      2.     Členský stát se nemůže užitečně dovolávat protiprávnosti směrnice nebo rozhodnutí, jehož je adresátem, jako důvodu na obranu
         vůči žalobě pro nesplnění povinnosti založené na nesplnění povinností vyplývajících z tohoto rozhodnutí nebo na porušení této
         směrnice.

      (viz bod 30)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. července 2006 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 92/100/EHS – Autorské právo – Právo na pronájem a půjčování – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Ve věci C‑53/05,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 9. února 2005,
      Komise Evropských společenství, zastoupená P. Andradem a W. Wilsem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Portugalské republice, zastoupené L. Fernandesem a N. Gonçalvesem, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Malenovský (zpravodaj), J.-P. Puissochet, A. Borg Barthet a A. Ó Caoimh, soudci,
      generální advokát: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 4. dubna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Portugalská republika tím, že vyjmula veškeré
         kategorie zařízení zabývajících se veřejným půjčováním z povinnosti zaplacení autorské odměny na základě veřejného půjčování,
         nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1 a 5 směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na
         pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346,
         s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120, dále jen „směrnice“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Sedmý bod odůvodnění směrnice zní takto:
      „Vzhledem k tomu, že pokračování v tvůrčí a umělecké práci autorů a výkonných umělců vyžaduje, aby tyto osoby pobíraly odpovídající
         příjmy a že investice jsou zejména v případě výroby zvukových záznamů a filmů obzvláště vysoké a riskantní; že pouze náležitá
         právní ochrana nositelů těchto práv může být účinnou zárukou možnosti získat uvedený příjem a návratnosti zmíněné investice.“

      3       Článek 1 směrnice uvádí:
      „1.      V souladu s ustanoveními této kapitoly stanoví členské státy s výhradou článku 5 právo udělit svolení nebo zakázat pronájem
         a půjčování původních děl a jejich rozmnoženin chráněných autorským právem, jakož i ostatních předmětů uvedených v čl. 2 odst. 1.

      2.      Pro účely této směrnice se ,pronájmem‘ rozumí zpřístupnění za účelem užívání na omezenou dobu, spojené s přímým či nepřímým
         hospodářským nebo obchodním prospěchem.

      3.      Pro účely této směrnice se ,půjčováním‘ rozumí zpřístupňování za účelem užívání na omezenou dobu, které není spojeno s přímým
         ani nepřímým hospodářským nebo obchodním prospěchem, pokud je uskutečňuje veřejně přístupné zařízení.

      4.      Práva uvedená v odstavci 1 se nevyčerpají prodejem ani jakýmkoliv jiným rozšiřováním původních děl nebo jejich rozmnoženin
         chráněných autorským právem nebo jiných předmětů uvedených v čl. 2 odst. 1.“

      4       Článek 5 odst. 1 až 3 směrnice stanoví:
      „1.      Členské státy mohou stanovit výjimku z výlučného práva uvedeného v článku 1, pokud jde o veřejné půjčování, za podmínky, že
         alespoň autoři obdrží odměnu za půjčování. Členské státy mohou stanovit tuto odměnu s ohledem na své kulturně politické cíle.

      2.      Pokud členské státy nevztahují výlučné právo na půjčování uvedené v článku 1 na zvukové záznamy, filmy a počítačové programy,
         zavedou alespoň odměnu pro autory.

      3.      Členské státy mohou vyjmout určité kategorie zařízení z placení odměny podle odstavců 1 a 2.“
       Vnitrostátní právní úprava
      5       Směrnice byla provedena do portugalského právního řádu nařízením s mocí zákona č. 332/97 ze dne 27. listopadu 1997 (Diário da República I, série A, č. 275 ze dne 27. listopadu 1997, s. 6393, dále jen „nařízení s mocí zákona“). Ve své preambuli toto nařízení
         s mocí zákona upřesňuje:

      „Toto nařízení s mocí zákona zakládá právo na veřejné půjčování děl chráněných autorským právem, ale k jeho vstupu v platnost
         v portugalském právním řádu dochází v mezích uložených právními předpisy Společenství a při respektování kulturních specifik
         a úrovně rozvoje země, stejně jako opatření a obecných směrů v oblasti kulturní politiky, které z nich vyplývají.“

      6       Podle článku 6 nařízení s mocí zákona:
      „1.      Autor má nárok na odměnu v případě veřejného půjčování původního díla a jeho rozmnoženin.
      2.      Majitel zařízení, který veřejnosti zpřístupňuje původní dílo nebo jeho rozmnoženiny, je odpovědný za zaplacení odměny […].
      3.      Ustanovení tohoto článku se nepoužijí na veřejné knihovny, školní knihovny, univerzitní knihovny, muzea, veřejné archivy,
         veřejné nadace a na neziskové soukromé organizace.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      7       Dne 19. prosince 2003 zaslala Komise Portugalské republice v souladu s postupem upraveným čl. 226 prvním pododstavcem ES výzvu
         dopisem, ve kterém ji vyzvala k provedení ustanovení směrnice.

      8       Poté, co se Komise seznámila s odpovědí Portugalské republiky na uvedený dopis, vydala dne 9. července 2004 odůvodněné stanovisko,
         jímž vyzvala tento členský stát k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od
         jeho oznámení.

      9       V uvedeném odůvodněném stanovisku měla Komise s odkazem na nařízení s mocí zákona za to, že Portugalská republika nepřijala
         opatření nezbytná pro zajištění provedení článků 1 a 5 směrnice.

      10     Vzhledem k tomu, že Portugalská republika na toto odůvodněné stanovisko neodpověděla, rozhodla se Komise podat tuto žalobu.
       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      11     Podle Komise čl. 6 odst. 3 nařízení s mocí zákona vyjímá z povinnosti zaplacení poplatku za veřejné půjčování veškeré služby
         ústředních správních orgánů státu, veškeré organizace spadající pod nepřímou státní správu, jako jsou veřejná zařízení a veřejné
         asociace, stejně jako veškeré služby a organizace decentralizovaných správních orgánů a místních celků. K tomuto seznamu je
         třeba přidat veškeré soukromoprávní právnické osoby vykonávající funkce veřejné povahy, jako jsou správní veřejně prospěšné
         právnické osoby a dokonce soukromé školy a univerzity, stejně jako veškeré neziskové soukromé organizace obecně. V konečném
         důsledku to znamená vynětí všech zařízení zabývajících se veřejným půjčováním z uvedené platební povinnosti.

      12     Přitom čl. 5 odst. 3 směrnice stanoví, že členské státy mohou z této povinnosti vyjmout nikoliv všechny kategorie zařízení,
         jak stanoví nařízení s mocí zákona, ale pouze určité z nich. Portugalská republika tak překročila meze uložené směrnicí a toto
         nařízení s mocí zákona brání dosažení cíle, ke kterému směrnice směřuje, kterým je zajištění toho, aby tvůrčí a umělecká činnost
         vedla k odpovídající odměně.

      13     Komise dále uvádí blízkou příbuznost mezi půjčováním děl veřejnými službami nebo organizacemi a pronájmem děl obchodníky.
         V obou případech se jedná o využívání chráněných děl. Rozdíl v právní ochraně, které se chráněným dílům dostává v členských
         státech, má dopad na fungování vnitřního trhu a může způsobovat narušení hospodářské soutěže. Půjčování děl, knih a zvukových
         a obrazových záznamů představuje značný rozsah činnosti. Přitom osoby užívající tato díla a předměty si je nekupují a z toho
         plyne ušlý zisk pro autory a tvůrce.

      14     Komise dodává, že k tomu, aby členské státy mohly dát kulturní díla zdarma k dispozici svým občanům, jsou povinny odměňovat
         všechny, kdo přispívají k fungování knihoven, to znamená nejen zaměstnance, ale zejména autory děl. Jejich odměňování odpovídá
         společnému zájmu Společenství.

      15     Na svoji obranu Portugalská republika uplatňuje, že článek 5 směrnice a konkrétněji jeho odstavec 3 je nepřesným, obtížně
         vyložitelným „kompromisním zněním“, které může vyvolávat spory, pokud jde o jeho význam a dosah. Znění uvedeného ustanovení
         mělo být rovněž otevřené a pružné, aby byla zohledněna specifická úroveň kulturního rozvoje jednotlivých členských států.
         Mimoto, směrnice neposkytuje žádný poznatek k významu uvedeného článku.

      16     Portugalská republika dále zastává názor, že provedení směrnice přímo nastoluje problém volby „kategorií zařízení“ a nepřímo
         problém toho, zda osoby, které jsou nepřímými adresáty směrnice, mohou či nemohou, a v jaké míře, stejným či téměř stejným
         způsobem těžit z ustanovení této směrnice, která opravňují členské státy ke stanovení výjimek z povinnosti zaplacení odměny
         stanovené v čl. 5 odst. 1 směrnice, pokud jde o veřejné půjčování. Tato otázka odkazuje na otázku konfliktního vztahu mezi
         odstavcem 3 téhož článku a zásadami rovného zacházení, nestrannosti, solidarity a sociální soudržnosti. Přitom vynětí určitých
         „kategorií zařízení“ z placení poplatku za veřejné půjčování by mělo za důsledek, že portugalští občané by neměli přístup
         k duševním dílům a nemohli je využívat za stejných podmínek. Navíc, majitelé práv mají v zásadě získávat odpovídající příjmy
         v rámci výkonu svých práv na rozmnožování a distribuci.

      17     Mimoto, Portugalská republika tvrdí, že úkony veřejného půjčování jsou okrajové, jelikož dotčený trh je omezený na území státu
         a jeho rozsah je z hospodářského hlediska malý, takže vnitřní trh nemůže být touto situací dotčen. Lze tedy dojít k závěru,
         že cíle kulturního rozvoje jsou důležitější než nevýhody pro vnitřní trh. Z tohoto důvodu by jejich odstranění porušovalo
         zásadu proporcionality.

      18     A konečně, uvedený členský stát uplatňuje, že vzhledem ke kulturním specifikám a různé úrovni rozvoje členských států musí
         přijetí nového režimu veřejného půjčování a jeho převzetí do vnitrostátních právních řádů zůstat podle zásady subsidiarity
         ve sféře pravomoci uvedených států.

       Závěry Soudního dvora
      19     Úvodem je třeba říct, že jediným předmětem sporu, ve kterém proti sobě stojí Komise a Portugalská republika, je otázka týkající
         se dosahu, který je třeba propůjčit ustanovením čl. 5 odst. 3 směrnice, podle kterých mohou členské státy vyjmout „určité
         kategorie zařízení“ z placení odměny stanovené v odstavci 1 téhož článku.

      20     Podle ustálené judikatury je pro výklad ustanovení práva Společenství namístě vzít do úvahy nejen jeho znění, ale zároveň
         kontext, ve kterém se nachází, a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz zejména rozsudky ze dne 18. května
         2000, KVS International, C‑301/98, Recueil, s. I‑3583, bod 21, a ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise, C‑156/98, Recueil,
         s. I‑6857, bod 50).

      21     Pokud se jedná nejprve o znění čl. 5 odst. 3 směrnice, je nutno konstatovat, že se týká „určitých kategorií zařízení“. Z toho
         tedy jasně vyplývá, že zákonodárce nezamýšlel umožnit členským státům vyjmout z placení odměny stanovené v odstavci 1 uvedeného
         článku všechny kategorie zařízení.

      22     Dále, směrnice podle svého čl. 5 odst. 3 umožňuje členským státům odchýlit se, pokud jde o veřejné půjčování, od obecné povinnosti
         placení autorské odměny uvedené v odstavci 1 téhož článku. Přitom podle ustálené judikatury musejí ustanovení směrnice odchylující
         se od obecné zásady zavedené toutéž směrnicí podléhat restriktivnímu výkladu (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Kapper, C‑476/01,
         Recueil, s. I‑5205, bod 72).

      23     Mimoto, tentýž čl. 5 odst. 3 nemůže být vykládán v tom smyslu, že umožňuje zcela se odchýlit od uvedené povinnosti placení
         odměny, jelikož takový výklad by zbavil odstavec 1 uvedeného článku jeho smyslu a připravil tak toto ustanovení o veškerý
         užitečný účinek.

      24     Konečně, s ohledem na hlavní cíl směrnice, jak konkrétněji vyplývá ze sedmého bodu jejího odůvodnění, je jejím účelem zaručit
         odpovídající příjem autorům a výkonným umělcům a umožnit návratnost obzvláště vysokých a riskantních investic, které vyžaduje
         zejména výroba zvukových záznamů a filmů (rozsudek ze dne 28. dubna 1998, Metronome Musik, C‑200/96, Recueil, s. I‑1953, bod
         22).

      25     Z toho plyne, že vynětí všech kategorií zařízení, které se zabývají takovým půjčováním, z povinnosti nařízené v čl. 5 odst. 1
         směrnice by připravilo autory o odměnu, která by mohla zajistit návratnost jejich investic, což by mělo rovněž dopad na tvorbu
         nových děl (viz výše uvedený rozsudek Metronome Musik, bod 24). Za těchto podmínek by provedení směrnice, které by znamenalo
         takové osvobození pro všechny kategorie zařízení, bylo v přímém rozporu s cílem této směrnice.

      26     Portugalská republika ve skutečnosti nepopírá, že provedení směrnice, tak jak vyplývá z nařízení s mocí zákona, znamená vynětí
         všech kategorií zařízení uvedených v bodě 11 rozsudku v projednávané věci.

      27     Za těchto podmínek lze připustit, že důsledkem portugalské právní úpravy je vynětí všech kategorií zařízení zabývajících se
         veřejným půjčováním z povinnosti zaplacení odměny stanovené v čl. 5 odst. 1.

      28     Pro odůvodnění takového opatření uplatňuje uvedený členský stát různé argumenty, přičemž žádný z nich nicméně nemůže být považován
         za relevantní.

      29     Zaprvé, Portugalská republika uplatňuje, že trh veřejného půjčování je převážně vnitrostátní a z hospodářského hlediska bezvýznamný.
         Z toho podle ní plyne, že řádné fungování vnitřního trhu nemůže být touto situací dotčeno a že podle zásady subsidiarity má
         činnost veřejného půjčování zůstat ve sféře pravomoci členských států.

      30     Nicméně, za předpokladu, že uvedený členský stát chtěl takto zpochybnit platnost směrnice, je nutno připomenout, že mimo lhůtu
         stanovenou v článku 230 ES nemůže kritizovat legalitu aktu přijatého zákonodárcem Společenství, který se ve vztahu k tomuto
         státu stal konečným. Je totiž ustálenou judikaturou, že se členský stát nemůže užitečně dovolávat protiprávnosti směrnice
         nebo rozhodnutí, jehož je adresátem, jako důvodu obrany vůči žalobě pro nesplnění povinnosti založené na nesplnění povinností
         vyplývajících z tohoto rozhodnutí nebo na porušení této směrnice (viz zejména rozsudky ze dne 27. října 1992, Komise v. Německo,
         C‑74/91, Recueil, s. I‑5437, bod 10; ze dne 25. dubna 2002, Komise v. Řecko, C‑154/00, Recueil, s. I‑3879, bod 28, a ze dne
         29. dubna 2004, Komise v. Rakousko, C‑194/01, Recueil, s. I‑4579, bod 41).

      31     V každém případě, Soudní dvůr již rozhodl, že výhradní práva, která literární a umělecké vlastnictví zakládá, mohou, stejně
         jako ostatní práva z průmyslového a obchodního vlastnictví, ovlivňovat obchod se zbožím a službami, jakož i soutěžní vztahy
         uvnitř Společenství. Z tohoto důvodu tato práva, přestože se řídí vnitrostátními právními předpisy, podléhají požadavkům Smlouvy
         o ES a spadají proto do její oblasti působnosti (rozsudek ze dne 20. října 1993, Phil Collins a další, C‑92/92 a C‑326/92,
         Recueil, s. I‑5145, bod 22).

      32     Na rozdíl od toho, co tvrdí Portugalská republika tak rozdíl v právní ochraně, které se dostává chráněným kulturním dílům
         v členských státech, pokud jde o veřejné půjčování, může ovlivnit řádné fungování vnitřního trhu Společenství a narušovat
         hospodářskou soutěž.

      33     Zadruhé, uvedený členský stát uplatňuje, že majitelé autorských práv v zásadě již získali odměnu na základě práv na rozmnožování
         a distribuci svých děl.

      34     Nicméně, úkony spojené s využíváním chráněného díla, jako je veřejné půjčování, mají odlišnou povahu od prodeje nebo jakýchkoliv
         jiných úkonů spojených s dovolenou distribucí. Právo na půjčování zůstává totiž výsadou autora navzdory prodeji hmotného nosiče,
         na kterém je dílo obsaženo. Mimoto, právo na půjčování se nevyčerpá prodejem ani jakýmkoliv jiným rozšiřováním, zatímco právo
         na distribuci se vyčerpá právě pouze v případě prvního prodeje ve Společenství majitelem práva nebo s jeho souhlasem (viz
         v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Metronome Musik, body 18 a 19).

      35     Zatřetí, Portugalská republika uplatňuje, že čl. 5 odst. 3 směrnice je otevřený a pružný, aby byl zohledněn kulturní rozvoj
         každého členského státu, a že výraz „určité kategorie zařízení“ vyžaduje výklad „s proměnlivou geometrií“.

      36     Nicméně čl. 5 odst. 3 směrnice nemůže být, jak bylo uvedeno v bodě 22 rozsudku v projednávané věci, vykládán v tom smyslu,
         že umožňuje zcela se odchýlit od povinnosti zaplacení odměny uložené v odstavci 1 téhož článku.

      37     Začtvrté, Portugalská republika tvrdí, že existuje konfliktní vztah mezi čl. 5 odst. 3 směrnice a zásadami rovného zacházení,
         nestrannosti, solidarity a sociální soudržnosti. Vynětí pouze určitých „kategorií zařízení“ z uvedené povinnosti zaplacení
         odměny by totiž znamenalo, že portugalští občané by neměli přístup k duševním dílům a nemohli by je využívat za stejných podmínek.

      38     V tomto ohledu vynětí určitých zařízení zabývajících se veřejným půjčováním, stanovené v čl. 5 odst. 3 směrnice, z povinnosti
         zaplacení odměny uvedené v odstavci 1 tohoto článku umožňuje členským státům ponechat si prostor pro posouzení k určení těch
         z dotčených veřejností, pro které bude takové vynětí nejprospěšnější pro podporu jejich přístupu k duševním dílům při respektování
         základních práv a zejména práva na nediskriminaci, přičemž jim ponechává volbu, na která zařízení se bude uvedené vynětí vztahovat.

      39     Krom toho, pokud v určité směrnici nejsou dána dostatečně přesná kritéria Společenství, která by vymezila povinnosti z ní
         vyplývající, přísluší členským státům stanovit na svém území co nejrelevantnější kritéria pro zajištění, v mezích uložených
         právem Společenství a zejména dotčenou směrnicí, jejího respektování (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 6. února 2003, SENA,
         C‑245/00, Recueil, s. I‑1251, bod 34, a ze dne 16. října 2003, Komise v. Belgie, C‑433/02, Recueil, s. I‑12191, bod 19).

      40     V tomto ohledu bylo již dříve rozhodnuto, že čl. 5 odst. 3 směrnice členský stát opravňuje, ale nenutí, ke stanovení vynětí
         pro určité kategorie zařízení. Proto, pokud okolnosti panující v dotčeném členském státě neumožňují stanovit relevantní kritéria
         pro provedení platného rozlišení mezi kategoriemi zařízení, je namístě uložit všem dotčeným zařízením povinnost zaplatit odměnu
         stanovenou v odstavci 1 uvedeného článku (výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie, bod 20).

      41     Za těchto podmínek je namístě považovat žalobu podanou Komisí za opodstatněnou.
      42     V důsledku toho je třeba určit, že Portugalská republika tím, že vyjmula veškeré kategorie zařízení zabývajících se veřejným
         půjčováním z povinnosti zaplacení autorské odměny na základě veřejného půjčování, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
         z článků 1 a 5 směrnice.

       K nákladům řízení
      43     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Portugalská
         republika neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Portugalská republika tím, že vyjmula veškeré kategorie zařízení zabývajících se veřejným půjčováním z povinnosti zaplacení
            autorské odměny na základě veřejného půjčování, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1 a 5 směrnice Rady
            92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví
            souvisejících s autorským právem.
      2)      Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. července 1998. # Aher-Waggon GmbH proti Bundesrepublik Deutschland. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo. # Opatření s rovnocenným účinkem. # Věc C-389/96.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 27. ledna 2011.#Vandoorne NV proti Belgische Staat.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van Beroep te Gent - Belgie.#Šestá směrnice o DPH - Článek 11 část C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5 - Základ daně - Zjednodušené postupy - Tabákové výrobky - Daňové kolky - Výběr DPH pouze u zdroje - Zprostředkující dodavatel - Celkové nebo částečné nezaplacení ceny - Odmítnutí vrátit DPH.#Věc C-489/09.

text:
      Věc C-489/09
      Vandoorne NV
      v.
      Belgický stát
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Gent)
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 11 část C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5 – Základ daně – Zjednodušené postupy – Tabákové výrobky – Daňové kolky – Výběr DPH pouze u zdroje – Zprostředkující dodavatel – Celkové nebo částečné nezaplacení ceny – Odmítnutí vrátit DPH“
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Základ daně –
            Odchylná vnitrostátní opatření
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 11 část C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5)
      Článek 11 část C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
         se daní z obratu, ve znění směrnice 2004/7, musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která
         tím, že za účelem zjednodušení postupu vybírání daně z přidané hodnoty a boje proti daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým
         povinnostem, pokud jde o tabákové výrobky, zavádí jednorázový výběr této daně u zdroje prostřednictvím daňových kolků, a to
         od výrobce nebo dovozce těchto výrobků, vylučuje nárok zprostředkujících dodavatelů, kteří vstupují do řetězce po sobě jdoucích
         dodání později, na vrácení daně z přidané hodnoty v případě nezaplacení kupní ceny uvedených výrobků nabyvatelem.

      Článek 27 odst. 1 šesté směrnice totiž brání pouze opatřením, která by mohla ovlivnit výši splatné daně při konečné spotřebě
         nikoli zanedbatelným způsobem. I když za určitých okolností, jako je ztráta výrobků, prodej se ztrátou či protiprávní prodej
         výrobků za cenu jinou, než je maloobchodní cena uvedená na daňových kolcích, může být výrobce nebo dovozce povinen v rámci
         výše uvedeného derogačního režimu odvést vyšší částku uvedené daně, než je částka, jež by vyplynula z použití standardního
         harmonizovaného systému týkajícího se vybírání daně z přidané hodnoty, pouhá možnost, že by takové okolnosti mohly nastat,
         není dostatečná k tomu, aby bylo možné mít za to, že tento režim by mohl nikoli zanedbatelným způsobem ovlivnit výši splatné
         daně při konečné spotřebě. Zjednodušený postup totiž svou povahou zahrnuje globálnější přístup, než je přístup pravidla, které
         nahrazuje, a tudíž nutně neodpovídá konkrétní situaci každé osoby povinné k dani.

      Vzhledem k tomu, že zprostředkující dodavatelé nejsou povinni hradit daň z přidané hodnoty z dodání tabákových výrobků, nemohou
         žádat o její vrácení podle čl. 11 části C odst. 1 šesté směrnice v případě nezaplacení kupní ceny za tato dodání nabyvatelem.
         Okolnost, že částka daně z přidané hodnoty odvedená u zdroje výrobcem nebo dovozcem prostřednictvím daňových kolků je z hospodářského
         hlediska zahrnuta v ceně dodání uskutečněných ve prospěch těchto dodavatelů, je v tomto ohledu irelevantní. Taková okolnost
         totiž nijak nezpochybňuje skutečnost, že uvedení dodavatelé nemají na základě pravidel týkajících se daně z přidané hodnoty
         žádný daňový dluh.

      Jelikož v rámci takového režimu zjednodušeného výběru daně z přidané hodnoty je částka daně odvedená výrobcem nebo dovozcem
         prostřednictvím daňových kolků spojena nejen s protiplněním, které skutečně obdrží každý dodavatel, ale i s cenou výrobků
         při konečné spotřebě, nemá nedobytnost pohledávky zprostředkujícího dodavatele vůči jeho smluvnímu partnerovi za následek
         snížení základu daně.

      Pokud by se umožnilo zprostředkujícímu dodavateli získat v rámci takového zjednodušeného režimu daně z přidané hodnoty vrácení
         části této daně, nebo dokonce její celou částku v případě, že nabyvatel nezaplatí cenu za dodání, mohlo by dojít k riziku
         jak značného ztížení výběru daně z přidané hodnoty, tak i podporování daňových úniků a vyhýbaní se daňovým povinnostem, přičemž
         zjednodušení výběru této daně a předcházení takovým únikům a vyhýbání se povinnostem jsou přesně cíle sledované tímto režimem
         v souladu s čl. 27 odst. 1 šesté směrnice. Z toho vyplývá, že vyloučení nároku na vrácení daně z přidané hodnoty ve vztahu
         ke zprostředkujícímu dodavateli v případě nezaplacení kupní ceny nabyvatelem tabákových výrobků dodaných tomuto subjektu je
         důsledkem, který je vlastní takovému režimu, jehož předmětem a cílem je v souladu s čl. 27 odst. 1 šesté směrnice zjednodušení
         postupu vybírání daně z přidané hodnoty a boj proti daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem, pokud jde o tyto
         výrobky.

      (viz body 30–31, 38–40, 43, 45–46 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      27. leden 2011 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 11 část C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5 – Základ daně – Zjednodušené postupy – Tabákové výrobky – Daňové kolky – Výběr DPH pouze u zdroje – Zprostředkující dodavatel – Celkové nebo částečné nezaplacení ceny – Odmítnutí vrátit DPH“
      Ve věci C‑489/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hof van beroep te
         Gent (Belgie) ze dne 17. listopadu 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 30. listopadu 2009, v řízení

      Vandoorne NV
      proti
      Belgickému státu,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh (zpravodaj) a P. Lindh, soudci
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za společnost Vandoorne NV D. Blommaertem, advocaat,
      –        za belgickou vládu M. Jacobs a J.-C. Halleuxem, jako zmocněnci,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství W. Roelsem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 11 části C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5 šesté směrnice Rady 77/388/EHS
         ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně
         z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 2004/7/ES
         ze dne 20. ledna 2004 (Úř. věst. L 27, s. 44; Zvl. vyd. 09/02, s. 7, dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Vandoorne NV (dále jen „Vandoorne“) a Belgickým státem, jehož předmětem
         je odmítnutí uvedeného státu vrátit této společnosti daň z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) týkající se dodání tabákových
         výrobků, které smluvní partner společnosti Vandoorne této společnosti nezaplatil.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Článek 2 šesté směrnice stanoví:

      „Předmětem [DPH] je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;

      2.      dovoz zboží.“
      4        Článek 5 odst. 1 této směrnice stanoví:

      „Výrazem ‚dodání zboží‘ se rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.“
      5        V hlavě VII, nadepsané „Uskutečnění zdanitelného plnění a daňová povinnost“, článek 10 uvedené směrnice stanoví:

      „1. a)          ,Uskutečněním zdanitelného plnění‘ se rozumí situace, při níž se naplňují právní podmínky pro vznik daňové povinnosti.
      b)      ‚Daňovou povinností‘ se rozumí povinnost odvést daň, jejíž splnění mohou finanční orgány k určitému dni na základě zákona
         požadovat od daňového dlužníka bez ohledu na skutečnost, že úhrada daně může být odložena.

      2.      Zdanitelné plnění se uskuteční a daňová povinnost vzniká dodáním zboží nebo poskytnutím služby. […]“
      6        Článek 11 část C odst. 1 šesté směrnice, který je obsažen v její hlavě VIII, nadepsané „Základ daně“, stanoví:

      „Je-li zaplacení ceny zrušeno nebo odmítnuto, je-li cena zcela nebo zčásti nezaplacena nebo je-li snížena po uskutečnění dodání
         zboží nebo poskytnutí služby, základ daně se přiměřeně sníží za podmínek stanovených členskými státy.

      Členské státy se mohou nicméně odchýlit od tohoto pravidla v případě celkového nebo částečného nezaplacení ceny.“
      7        Článek 27 této směrnice, obsažený v její hlavě XV, nadepsané „Zjednodušené postupy“, zní:

      „1.      Rada může jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl zvláštní opatření odchylující se od
         ustanovení této směrnice, jejichž cílem je zjednodušit postup vyměřování daně nebo zabránit určitým druhům daňových úniků
         nebo vyhýbání se daňovým povinnostem. Opatření zamýšlená ke zjednodušení postupu vyměřování daně smějí ovlivnit výši daňových
         příjmů členského státu vybranou při konečné spotřebě pouze v zanedbatelném rozsahu.

      […]
      5.      Členské státy, které k 1. lednu 1977 uplatňují zvláštní opatření toho druhu, který je uveden v odstavci 1, je mohou zachovat
         s podmínkou, že o tom do 1. ledna 1978 uvědomí Komisi a že v případě, kdy tyto odchylky mají za cíl zjednodušení postupu vyměřování
         daně, odpovídají zároveň požadavkům stanoveným v odstavci 1.“

      8        Směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební
         dani (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179), která se vztahuje na tabákové výrobky, ve svém čl. 6 odst. 1 stanoví,
         že daňová povinnost ke spotřební dani vzniká dnem propuštění výrobků pro domácí spotřebu, tedy zejména dnem výroby těchto
         výrobků nebo jejich dovozem mimo režim s podmíněným osvobozením od daně.

      9        Článek 10 směrnice Rady 95/59/ES ze dne 27. listopadu 1995 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových
         výrobků (Úř. věst. L 291, s. 40; Zvl. vyd. 09/01, s. 283), zní:

      „1.      Nejpozději v konečné etapě se harmonizují pravidla pro vybírání spotřební daně. Během předchozích etap se spotřební daň vybírá
         v zásadě prostřednictvím daňového značení. Vybírají-li členské země spotřební daň prostřednictvím daňového značení, jsou povinny
         zpřístupnit toto značení výrobcům a obchodníkům v ostatních členských zemích. Vybírají-li spotřební daň jiným způsobem, dbají
         členské státy na to, aby žádné administrativní ani technické překážky, které z toho vyplývají, neomezovaly vzájemný obchod
         mezi členskými zeměmi.

      2.      Pokud se jedná o podrobná pravidla pro vybírání a placení spotřební daně, podléhají dovozci a výrobci tabákových výrobků režimu
         uvedenému v odstavci 1.“

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Článek 77 odst. 1 bod 7 zákona o dani z přidané hodnoty (dále jen „zákon o DPH“) zní:

      „Aniž je dotčeno použití článku 334 programového zákona ze dne 27. prosince 2004, bude v odpovídající výši vrácena daň, která
         je vybírána z dodání zboží nebo poskytování služeb nebo z pořízení zboží uvnitř Společenství:

      […]
      7.      v případě, že se pohledávka z titulu kupní ceny nebo její části stane nedobytnou.“
      11      Článek 58 odst. 1 zákona o DPH stanoví:

      „Pokud jde o tabákové výrobky, nabyté ve smyslu článku 25b zákona, dovezené do Belgie, vyměří se daň ve všech případech, kdy
         musí být podle právních nebo správních předpisů týkajících se daňového režimu tabáku odvedena belgická spotřební daň. Daň
         se vypočítá na základě ceny uvedené na daňovém kolku nebo, pokud na něm není uvedena žádná cena, na základě vyměřovacího základu
         spotřební daně.

      […]
      Takto vyměřená daň je daní, jíž podléhá dovoz, nabývání uvnitř Společenství a dodání tabákových výrobků.
      Král stanoví podmínky výběru daně, kterým podléhají tabákové výrobky a osoby povinné k úhradě této daně.“
      12      Článek 58 odst. 1 zákona o DPH byl účinný v době přijetí šesté směrnice. Podle jejího čl. 27 odst. 5 uvědomilo Belgické království
         dne 19. prosince 1977 o tomto ustanovení Komisi. Text tohoto oznámení byl následujícího znění:

      „B. Úhrada daně v předchozí fázi
      1.      Tabákové výrobky
      Za účelem zjednodušení kontroly výběru DPH v tomto odvětví se daň, kterou je nutno zaplatit při dovozu a dodání tabákových
         výrobků, vybírá současně se spotřebními daněmi. Při koupi daňových kolků výrobcem nebo dovozcem se totiž DPH platí z ceny,
         již má zaplatit spotřebitel. V pozdějších stadiích se žádná DPH nevybírá, nelze však samozřejmě ani provést žádný odpočet.
         Veškerý prodej tabákových výrobků musí být fakturován včetně daně.“

      13      Královská vyhláška č. 13 ze dne 29. prosince 1992 o režimu tabákových výrobků v oblasti daně z přidané hodnoty (Belgisch Staatsblad ze dne 31. prosince 1992, s. 28086), stanoví:

      „Článek 1
      Daňová povinnost k [DPH] z do Belgie dovezených, ve smyslu článku 25b zákona [o DPH] nabytých nebo vyrobených tabákových výrobků,
         včetně náhražkových tabákových výrobků, vzniká v témže okamžiku jako daňová povinnost ke spotřební dani.

      Částka daně vypočítaná podle čl. 58 odst. 1 zákona [o DPH] musí být dlužníkem spotřební daně zaplacena příjemci pověřenému
         výběrem spotřební daně.

      […]
      Článek 2
      Odchylně od čl. 5 bodu 8 a 9 královské vyhlášky č. 1 o opatřeních k zajištění úhrady daně z přidané hodnoty musí faktury o dodání
         tabákových výrobků obsahovat cenu včetně daně. Krom toho musí faktura obsahovat údaj: ,Tabákové výrobky: DPH byla odvedena
         u zdroje a není odpočitatelná‘.“

      14      Článek 6 zákona ze dne 10. června 1997 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Belgisch Staatsblad, ze dne 1. srpna 1997, s. 19836) stanoví, že daňová povinnost ke spotřební dani vzniká dnem propuštění výrobků pro domácí
         spotřebu, tedy zejména dnem výroby těchto výrobků nebo jejich dovozem mimo režim s podmíněným osvobozením od daně.

      15      Článek 10a zákona ze dne 3. dubna 1997 o systému zdanění tabákových výrobků (Belgisch Staatsblad, ze dne 16. května 1997, s. 12105) stanoví, že spotřební daň, zvláštní spotřební daň a DPH je nutno uhradit při vydání daňových
         označení.

       Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžná otázka
      16      Společnost Vandoorne je pro hospodářskou činnost spočívající v provozování velkoobchodu s tabákovými výrobky zaregistrována
         jako osoba povinná k DPH. Působí z tohoto titulu jako zprostředkovatelka v dodavatelském řetězci s těmito výrobky mezi výrobci
         nebo dovozci na straně jedné a dalšími prodejci nebo maloobchodníky na straně druhé.

      17      V tomto ohledu ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že tabákové výrobky dodávané společnosti Vandoorne pro účely
         výkonu jejích činností jsou již v souladu s čl. 58 odst. 1 zákona o DPH a ustanovení královské vyhlášky č. 13 opatřeny daňovými
         kolky, které k těmto výrobkům připevnili její dodavatelé jakožto výrobci nebo dovozci těchto výrobků.

      18      Je zřejmé, že podle článku 2 této královské vyhlášky obsahují faktury týkající se těchto dodání společnosti Vandoorne údaj:
         „Tabákové výrobky: DPH byla odvedena u zdroje a není odpočitatelná“, a tudíž neuvádějí zvlášť částku DPH. Dodání týchž výrobků
         uskutečněná společností Vandoorne jejím smluvním partnerům obsahují tentýž údaj, a tudíž ani u nich není zvlášť uváděna částka
         DPH.

      19      Ve svém daňovém přiznání k DPH za první čtvrtletí roku 2006 požádala společnost Vandoorne správce daně o vrácení DPH týkající
         se dodání tabákových výrobků společnosti Capitol BVBA (dále jen „Capitol“) v důsledku toho, že se její pohledávka týkající
         se těchto dodání stala nedobytnou z důvodu prohlášení konkurzu na tuto společnost dne 14. března 2005.

      20      Tato žádost byla správcem daně zamítnuta z důvodu, že z těchto dodání nebyla vyměřena žádná DPH, jelikož DPH týkající se dotčených
         výrobků byla odvedena výrobcem společně se spotřebními daněmi prostřednictvím jednorázového odvodu podle čl. 58 odst. 1 zákona
         o DPH.

      21      Žaloba společnosti Vandoorne byla zamítnuta jako neopodstatněná i rozsudkem Rechtbank van eerste aanleg te Brugge ze dne 8.
         října 2008.

      22      Hof van beroep te Gent, jemuž byl předložen kasační opravný prostředek, stejně jako Belgický stát konstatuje, že v projednávané
         věci podle čl. 58 odst. 1 zákona o DPH a ustanovení královské vyhlášky č. 13 nebyla ve sporné fázi obchodu mezi společnostmi
         Vandoorne a Capitol vybrána žádná částka z titulu DPH, jelikož DPH byla v celém rozsahu odvedena u zdroje, a to společně se
         spotřebními daněmi výrobcem nebo dovozcem, a že na dodání uskutečněná ve prospěch prvně uvedené z těchto společností byla
         vystavena faktura, ve které nebyla DPH zvlášť uvedena jako součást ceny, což vedlo k tomu, že DPH nebyla odpočtena. Stejně
         tak faktura vystavená společností Vandoorne společnosti Capitol neuváděla zvlášť DPH, ale obsahovala údaj, že DPH byla odvedena
         u zdroje a není odpočitatelná. Článek 77 odst. 1 zákona o DPH přitom stanoví možnost „vrácení“ pouze v souvislosti s DPH,
         „která je vybírána z dodání zboží“.

      23      Tento soud se však táže, zda použití zjednodušeného postupu stanoveného v článku 27 šesté směrnice může mít za následek to,
         že je takovýto zprostředkující dodavatel zbaven nároku na vrácení DPH v případě, že je tato daň obsažena v ceně, kterou zaplatil.
         I když uvedený systém implikuje, že vzhledem k tomu, že výrobce nebo dovozce připevnil na výrobky daňové kolky, ztrácí DPH
         svou povahu daně, nemůže zůstat bez povšimnutí, že se v každé z pozdějších fází obchodu tato daň v celém rozsahu hradí, a to
         bez možnosti odpočtu pro osobu povinnou k dani. Stane-li se přitom pohledávka zprostředkujícího dodavatele za jeho smluvním
         partnerem nedobytná, nemůže dostat odpovídající částku DPH, přestože tutéž částku DPH svému dodavateli zaplatil.

      24      Za těchto podmínek se Hof van beroep te Gent rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je belgická právní úprava, zejména čl. 58 odst. 1, ve spojení s čl. 77 odst. 1 bodem 7, zákona o DPH v souladu s článkem
         27 šesté směrnice […], podle kterého mohou členské státy zavést zjednodušené postupy, a s čl. 11 částí C [odst.] 1 téže směrnice,
         který v případě celkového nebo částečného nezaplacení ceny přiznává nárok na vrácení DPH, pokud tato vnitrostátní právní úprava
         […] pro dodání tabákových výrobků stanoví zjednodušení výběru DPH tím, že je tato daň vybírána pouze u zdroje, a […] osobám
         povinným k dani, které nesly zatížení těchto tabákových výrobků DPH v mezistadiích, nepřiznává nárok na vrácení DPH v případě,
         že se pohledávka z titulu kupní ceny nebo její části stane nedobytnou?“

       K předběžné otázce
      25      Úvodem je třeba připomenout, že Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU vyjadřoval ke
         slučitelnosti norem vnitrostátního práva s ustanoveními práva Unie. Soudní dvůr je nicméně příslušný k tomu, aby vnitrostátnímu
         soudu poskytl veškeré poznatky k výkladu práva Unie, které mu umožní posoudit tuto slučitelnost k rozhodnutí věci, která mu
         byla předložena (viz zejména rozsudky ze dne 5. července 2007, Fendt Italiana, C‑145/06 a C‑146/06, Sb. rozh. s. I‑5869, bod
         30, jakož i ze dne 9. března 2010, ERG a další, C‑379/08 a C‑380/08, Sb. rozh. s. I‑2007, bod 25).

      26      Za těchto podmínek je třeba chápat otázku položenou předkládajícím soudem Soudnímu dvoru v tom smyslu, že její podstatou je,
         zda musí být čl. 11 část C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5 šesté směrnice vykládány tak, že brání vnitrostátní právní úpravě,
         o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která tím, že zavádí výběr DPH prostřednictvím daňových kolků pouze u zdroje,
         a to od výrobce nebo dovozce tabákových výrobků, vylučuje nárok zprostředkujících dodavatelů, kteří vstupují do řetězce po
         sobě jdoucích dodání později, získat vrácení DPH v případě nezaplacení kupní ceny uvedených výrobků nabyvatelem.

      27      V tomto ohledu je třeba připomenout, že odchylná vnitrostátní opatření uvedená v čl. 27 odst. 1 a 5 šesté směrnice, povolená
         s cílem „zjednodušit postup vybírání daně nebo zabránit určitým druhům daňových úniků nebo vyhýbání se daňovým povinnostem“,
         musejí být vykládána striktně a od dodržování základu DPH uvedeného v článku 11 uvedené směrnice se mohou odchýlit pouze v mezích
         nezbytně nutných pro dosažení tohoto cíle (viz rozsudky ze dne 10. dubna 1984, Komise v. Belgie, 324/82, Recueil, s. 1861,
         bod 29, a ze dne 29. května 1997, Skripalle, C‑63/96, Recueil, s. I‑2847, bod 24). Krom toho musejí být nezbytná a vhodná
         k uskutečnění konkrétního cíle, který sledují, a mít co nejmenší dopad na cíle a zásady šesté směrnice (rozsudky ze dne 19.
         září 2000, Ampafrance a Sanofi, C‑177/99 a C‑181/99, Recueil, s. I‑7013, bod 60, jakož i ze dne 29. dubna 2004, Sudholz, C‑17/01,
         Recueil, s. I‑4243, bod 46).

      28      V projednávané věci vše nasvědčuje tomu, že stejně jako u nizozemského režimu, o který se jednalo ve věci, ve které byl vydán
         rozsudek ze dne 15. června 2006, Heintz van Landewijck (C‑494/04, Sb. rozh. s. I‑5381, body 24, 44, 54 a 62), je předmětem
         a cílem odchylného režimu obsaženého ve vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, který umožňuje
         výběr DPH prostřednictvím daňových kolků, jak předcházení daňovým únikům a vyhýbání se daňovým povinnostem, tak i zjednodušení
         postupu výběru daně, který se z důvodu tohoto odchylného režimu provádí v jediné etapě dodavatelského řetězce těchto výrobků,
         neboť stanoví, že se DPH vybírá současně se spotřebními daněmi před uskutečněním zdanitelného plnění na základě článku 10
         šesté směrnice. Tento režim tedy upravuje okamžik vzniku daňové povinnosti k DPH tak, že se tento okamžik časově shoduje s okamžikem
         výběru spotřebních daní (viz rozsudek ze dne 14. července 2005, British American Tobacco a Newman Shipping, C‑435/03, Sb.
         rozh. s. I‑7077, body 45 a 46).

      29      Krom toho je nesporné, že stejně jako nizozemský režim, o který se jednalo ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek
         Heintz van Landewijck (bod 55), tento režim, jak vyplývá jak z čl. 58 odst. 1 zákona o DPH, tak i z obsahu oznámení uskutečněného
         Belgickým královstvím podle čl. 27 odst. 5 šesté směrnice, reprodukovaného v bodě 12 tohoto rozsudku, spojuje splatnou částku
         DPH s cenou výrobků při jejich konečné spotřebě, jelikož se uvedená částka určí ve vztahu k maloobchodní ceně, kterou platí
         spotřebitel.

      30      V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 27 odst. 1 šesté směrnice brání pouze opatřením, která by mohla ovlivnit výši
         splatné daně při konečné spotřebě nikoli zanedbatelným způsobem (viz rozsudky ze dne 12. července 1988, Direct Cosmetics a Laughtons
         Photographs, 138/86 a 139/86, Recueil, s. 3937, bod 52, jakož i výše uvedený rozsudek Heintz van Landewijck, bod 57).

      31      I když za určitých okolností, jako je ztráta výrobků, prodej se ztrátou či protiprávní prodej výrobků za cenu jinou, než je
         maloobchodní cena uvedená na daňových kolcích, tak může být výrobce nebo dovozce povinen v rámci režimu, o jaký se jedná ve
         věci v původním řízení, odvést vyšší částku DPH, než je částka, jež by vyplynula z použití standardního harmonizovaného systému
         týkajícího se vybírání DPH, pouhá možnost, že by takové okolnosti mohly nastat, není dostatečná k tomu, aby bylo možné mít
         za to, že tento režim by mohl nikoli zanedbatelným způsobem ovlivnit výši splatné daně při konečné spotřebě (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Heintz van Landewijck, body 56 až 58). Zjednodušený postup totiž svou povahou zahrnuje globálnější přístup,
         než je přístup pravidla, které nahrazuje, a tudíž nutně neodpovídá konkrétní situaci každé osoby povinné k dani (výše uvedený
         rozsudek Sudholz, bod 62).

      32      Z toho vyplývá, že takový režim, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, neporušuje kritéria definovaná v čl. 27 odst. 1
         šesté směrnice a z týchž důvodů nepřekračuje meze toho, co je nezbytné za účelem zjednodušení postupu vybírání DPH a boje
         proti daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Heintz van Landewijck,
         body 58 a 59).

      33      Společnost Vandoorne ve svých písemných vyjádřeních předložených v projednávané věci nicméně tvrdí, že tento režim je v rozporu
         s čl. 11 částí C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5 šesté směrnice, jelikož vylučuje nárok na vrácení DPH v případě nezaplacení
         ceny. Tato společnost má za to, že článek 27 šesté směrnice umožňující členským státům odchýlením se od obecného pravidla,
         které stanoví výběr DPH v každém stádiu hospodářského řetězce, zavést režim jediného výběru DPH u zdroje, připouští pouze
         vnitrostátní zjednodušené postupy výběru DPH, jež mají za cíl zabránit daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem.
         Vzhledem k tomu, že veškeré výjimky je třeba vykládat striktně, je žalobkyně toho názoru, že takováto odchylka naopak nemůže
         mít žádný dopad na jiná pravidla týkající se DPH, jako jsou pravidla upravující vrácení této daně. Krom toho nedobytnost pohledávky,
         ke které došlo v projednávané věci, jí údajně způsobila tutéž újmu, kterou by utrpěla běžná osoba povinná k dani, na kterou
         se vztahuje režim postupně odváděné DPH, jelikož v rámci předmětného odchylujícího se režimu nese každý mezičlánek DPH zahrnutou
         v ceně, kterou zaplatí svému dodavateli tabákových výrobků.

      34      S touto argumentací nelze souhlasit.

      35      Jak totiž vyplývá z bodu 28 tohoto rozsudku, je nesporné, že v rámci takového režimu, o jaký se jedná ve věci v původním řízení,
         se DPH týkající se tabákových výrobků vybírá prostřednictvím daňových kolků pouze u zdroje, ve formě platby předem, a to pouze
         od výrobce nebo dovozce těchto výrobků, současně se spotřebními daněmi, před uskutečněním zdanitelného plnění na základě článku
         10 šesté směrnice.

      36      Z toho vyplývá, že takoví zprostředkující dodavatelé, jako je společnost Vandoorne ve věci v původním řízení, kteří vstupují
         do řetězce po sobě jdoucích dodání těchto výrobků až po výrobci nebo dovozci, zaprvé nemusí při dodáních, která uskuteční
         v jejich prospěch jejich dodavatel, odvést žádnou DPH na vstupu, na základě které by mohl vzniknout nárok odpočíst si okamžitě
         a v plném rozsahu tuto daň na základě čl. 17 odst. 2 šesté směrnice, a zadruhé nemají povinnost odvést DPH na výstupu na základě
         čl. 10 odst. 2 uvedené směrnice při dodáních, která uskuteční ve prospěch nabyvatele těchto výrobků.

      37      Jak již bylo uvedeno v bodě 18 tohoto rozsudku, je tak v situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, nesporné, že
         faktury týkající se těchto různých dodání v souladu s článkem 2 královské vyhlášky č. 13 reprodukovaného v bodě 13 uvedeného
         rozsudku neuvádějí zvlášť částku DPH, jelikož tyto faktury uvádějí cenu, která zahrnuje částku DPH odvedenou výrobcem nebo
         dovozcem, a obsahují údaj: „Tabákové výrobky: DPH byla odvedena u zdroje a není odpočitatelná“.

      38      Vzhledem k tomu, že zprostředkující dodavatelé nejsou povinni hradit DPH z dodání tabákových výrobků, nemohou za těchto podmínek
         žádat o její vrácení podle čl. 11 části C odst. 1 šesté směrnice v případě nezaplacení kupní ceny za tato dodání nabyvatelem.

      39      Okolnost, že částka DPH odvedená u zdroje výrobcem nebo dovozcem prostřednictvím daňových kolků je z hospodářského hlediska
         zahrnuta v ceně dodání uskutečněných ve prospěch těchto dodavatelů, je v tomto ohledu irelevantní. Taková okolnost totiž nijak
         nezpochybňuje skutečnost, že uvedení dodavatelé nemají na základě pravidel týkajících se DPH žádný daňový dluh.

      40      Krom toho vzhledem k tomu, že v rámci režimu zjednodušeného výběru DPH, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, je částka
         DPH odvedená výrobcem nebo dovozcem prostřednictvím daňových kolků spojena nejen s protiplněním, které skutečně obdrží každý
         dodavatel, ale – jak již bylo konstatováno v bodě 29 tohoto rozsudku – i s cenou výrobků při konečné spotřebě, nemá nedobytnost
         pohledávky zprostředkujícího dodavatele, o jakého se jedná ve věci v původním řízení, vůči jeho smluvnímu partnerovi za následek
         snížení základu daně.

      41      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že by vrácení částky DPH takovému zprostředkujícímu dodavateli v případě nezaplacení
         ceny za dodání tabákových výrobků dodavatelem ovlivňovalo v rozporu s tím, co požaduje čl. 27 odst. 1 šesté směrnice, nikoli
         zanedbatelným způsobem výši splatné daně při konečné spotřebě, a tudíž i daňové příjmy členského státu vybrané v tomto stadiu.
         Tak by tomu bylo tím spíše, pokud by se žádost o vrácení DPH musela týkat celé částky odvedené výrobcem nebo dovozcem tabákových
         výrobků z důvodu, že daň zaplacená ve formě platby předem těmito subjekty zatěžuje celkovou cenu vyúčtovanou každým zprostředkujícím
         dodavatelem jeho smluvnímu partnerovi.

      42      Je přitom pravděpodobné, jak uvedla Komise ve svých vyjádřeních, že tyto výrobky, vezmeme-li v úvahu jejich povahu, mohou
         být ještě prodány konečným spotřebitelům, například v takovém případě, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, zástupcem
         nabyvatele, na něhož byl prohlášen konkurz. Nelze tak vyloučit, že v rozporu se zásadou stanovenou společným systémem DPH
         budou uvedené výrobky spotřebovávány, aniž bude finančním orgánům odvedena část dlužné daně, nebo dokonce celá její částka.

      43      Krom toho je třeba zdůraznit, že pokud by se umožnilo zprostředkujícímu dodavateli získat v rámci takového režimu vrácení
         části DPH, nebo dokonce její celou částku v případě, že nabyvatel například tvrdí, že z důvodu své insolventnosti nezaplatí
         cenu za dodání, mohlo by dojít k riziku jak značného ztížení výběru DPH, tak i – jak uvedly belgická a česká vláda ve svých
         vyjádřeních – podporování daňových úniků a vyhýbaní se daňovým povinnostem, přičemž zjednodušení výběru DPH a předcházení
         takovým únikům a vyhýbání se povinnostem jsou přesně cíle sledované tímto režimem v souladu s čl. 27 odst. 1 šesté směrnice
         (viz obdobně výše uvedený rozsudek Heintz van Landewijck, body 43, 62 a 65, jakož i rozsudek ze dne 13. prosince 2007, BATIG,
         C 374/06, Sb. rozh. s. I‑11271, bod 39).

      44      Jak Soudní dvůr již jednou podotkl, trh s cigaretami je přitom obzvláště náchylný k rozvoji protiprávního obchodu [viz rozsudky
         ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, Recueil, s. I‑11453, bod 87;
         ze dne 29. dubna 2004, British American Tobacco, C‑222/01, Recueil, s. I‑4683, bod 72, jakož i výše uvedený rozsudek BATIG,
         bod 34].

      45      Z toho vyplývá, že vyloučení nároku na vrácení DPH ve vztahu ke zprostředkujícímu dodavateli, jakým je společnost Vandoorne,
         v případě nezaplacení kupní ceny nabyvatelem tabákových výrobků dodaných tomuto subjektu je důsledkem, který je vlastní takovému
         režimu, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, jehož předmětem a cílem je v souladu s čl. 27 odst. 1 šesté směrnice zjednodušení
         postupu vybírání DPH a boj proti daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem, pokud jde o tyto výrobky.

      46      Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 11 část C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5 šesté směrnice musí být vykládány
         v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která tím, že za účelem zjednodušení
         postupu vybírání DPH a boje proti daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem, pokud jde o tabákové výrobky, zavádí
         jednorázový výběr této daně u zdroje prostřednictvím daňových kolků, a to od výrobce nebo dovozce těchto výrobků, vylučuje
         nárok zprostředkujících dodavatelů, kteří vstupují do řetězce po sobě jdoucích dodání později, na vrácení DPH v případě nezaplacení
         kupní ceny uvedených výrobků nabyvatelem.

       K nákladům řízení
      47      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 11 část C odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 5 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních
            předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění
            směrnice Rady 2004/7/ES ze dne 20. ledna 2004, musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, o jakou
            se jedná ve věci v původním řízení, která tím, že za účelem zjednodušení postupu vybírání daně z přidané hodnoty a boje proti
            daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem, pokud jde o tabákové výrobky, zavádí jednorázový výběr této daně u zdroje
            prostřednictvím daňových kolků, a to od výrobce nebo dovozce těchto výrobků, vylučuje nárok zprostředkujících dodavatelů,
            kteří vstupují do řetězce po sobě jdoucích dodání později, na vrácení daně z přidané hodnoty v případě nezaplacení kupní ceny
            uvedených výrobků nabyvatelem.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 23. ledna 2003. # Renate Sterbenz (C-421/00) a Paul Dieter Haug (C-426/00 a C-16/01). # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten, Unabhängiger Verwaltungssenat Wien a Verwaltungsgerichtshof - Rakousko. # Sbližování právních předpisů. # Spojené věci C-421/00, C-426/00 a C-16/01.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 8. března 2001. # Konsumentombudsmannen (KO) proti Gourmet International Products AB (GIP). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Stockholms tingsrätt - Švédsko. # Volný pohyb zboží - Volný pohyb služeb. # Věc C-405/98.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 9. září 2014 –MasterCard a další v. Komise.#MasterCard, Inc. a další v. Evropská komise.#Přístup k dokumentům – Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Dokumenty týkající se studie o nákladech a výhodách pro obchodníky souvisejících s tím, že akceptují různé způsoby platby – Dokumenty pocházející od třetí osoby – Odmítnutí přístupu – Výjimka týkající se ochrany rozhodovacího procesu – Výjimka týkající se ochrany obchodních zájmů třetích osob.#Věc T‑516/11.