title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 4. prosince 2013.#Evropská komise v. Rada Evropské unie.#Žaloba na neplatnost – Státní podpory – Článek 108 odst. 1 a 2 SFEU – Podpora poskytovaná Litevskou republikou na nákup zemědělské půdy – Pravomoc Rady Evropské unie – Existující režim podpor – Vhodná opatření – Neoddělitelnost dvou režimů podpor – Změna okolností – Mimořádné okolnosti – Hospodářská krize – Zjevně nesprávné posouzení – Zásada proporcionality.#Věc C‑111/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      4. prosince 2013 (
            *1
         )
      „Žaloba na neplatnost — Státní podpory — Článek 108 odst. 1 a 2 SFEU — Podpora poskytovaná Litevskou republikou na nákup zemědělské půdy — Pravomoc Rady Evropské unie — Existující režim podpor — Vhodná opatření — Neoddělitelnost dvou režimů podpor — Změna okolností — Mimořádné okolnosti — Hospodářská krize — Zjevně nesprávné posouzení — Zásada proporcionality“
      Ve věci C‑111/10,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 263 SFEU, podaná dne 26. února 2010,

         Evropská komise, zastoupená V. Di Buccim, L. Flynnem a B. Stromskym, jakož i A. Stobiecka-Kuik, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Radě Evropské unie, zastoupené É. Sitbonem a F. Florindo Gijónem, jako zmocněnci,
      žalované,
      podporované

         Litevskou republikou, zastoupenou D. Kriaučiūnasem a L. Liubertaitė, jako zmocněnci,

         Maďarskem, zastoupeným G. Koósem a M. Fehérem, jakož i K. Szíjjártó, jako zmocněnci,

         Polskou republikou, zastoupenou M. Szpunarem, jako zmocněncem,
      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (zpravodaj), E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund a J. L. da Cruz Vilaça, předsedové senátů, A. Rosas, G. Arestis, J. Malenovský, A. Prechal, E. Jarašiūnas a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. ledna 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svou žalobou se Evropská komise domáhá toho, aby Soudní dvůr zrušil rozhodnutí Rady 2009/983/EU ze dne 16. prosince 2009 o poskytování státní podpory orgány Litevské republiky na nákup státem vlastněné zemědělské půdy v období od 1. ledna 2010 do 31. prosince 2013 (Úř. věst. L 338, s. 93, dále jen „napadené rozhodnutí“).

         Právní rámec

         Nařízení (ES) č. 659/1999

               2

               Článek 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), stanoví:
               „Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
               [...]

                        b)

                        ‚existující podporou‘:

                  [...]

                        ii)

                        schválená podpora, což znamená režimy podpory a jednotlivé podpory schválené Komisí nebo Radou [Evropské unie];

                  [...]

                        c)

                        ‚novou podporou‘: každá podpora, což znamená režimy podpory a jednotlivou podporu, která není existující podporou, včetně změn existující podpory;

                  [...]“

               3

               Článek 17 odst. 2 tohoto nařízení stanoví:
               „Považuje-li Komise existující režim podpory za neslučitelný nebo již neslučitelný se společným trhem, informuje dotyčný členský stát o tomto předběžném názoru a poskytne dotyčnému členskému státu možnost předložit ve lhůtě jednoho měsíce vyjádření. [...]“

               4

               Článek 18 uvedeného nařízení stanoví:
               „Pokud Komise, z hlediska informací předložených členským státem podle článku 17, dospěje k názoru, že existující režim podpory není nebo již není slučitelný se společným trhem, vydá doporučení navrhující dotyčnému členskému státu vhodná opatření. [...]“

               5

               Článek 19 odst. 1 téhož nařízení zní takto:
               „Pokud dotyčný členský stát přijme navrhovaná opatření a uvědomí o tom Komisi, Komise toto zjištění zaznamená a uvědomí o tom členský stát. Členský stát je svým přijetím provést vhodná opatření vázán.“

         Nařízení (ES) č. 1857/2006

               6

               Článek 4 nařízení Komise (ES) č. 1857/2006 ze dne 15. prosince 2006 o použití článků [107 SFEU] a [108 SFEU] na státní podporu pro malé a střední podniky působící v produkci zemědělských produktů a o změně nařízení (ES) č. 70/2001 (Úř. věst. L 358, s. 3) stanoví:
               „1.   Podpora na investice do zemědělských podniků uvnitř [Evropské unie] určených pro prvovýrobu zemědělských produktů je slučitelná se společným trhem ve smyslu čl. [107 odst. 3 písm. c) SFEU] a je vyňata z oznamovací povinnosti podle čl. [108 odst. 3 SFEU], pokud splňuje podmínky stanovené v odstavcích 2 až 10 tohoto článku.
               [...]
               8.   Lze udělit podporu na nákup pozemku (pokud neběží o pozemek na stavební účely), jehož cena činí maximálně 10 % způsobilých nákladů investice.
               [...]“

         Nařízení (ES) č. 1535/2007

               7

               Článek 3 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 1535/2007 ze dne 20. prosince 2007 o použití článků [107 SFEU] a [108 SFEU] na podporu de minimis v produkčním odvětví zemědělských produktů (Úř. věst. L 337, s. 35) stanoví:
               „Splňují-li opatření podpory podmínky stanovené v odstavcích 2 až 7, má se za to, že nesplňují všechna kritéria čl. [107 odst. 1 SFEU], a nepodléhají proto oznamovací povinnosti podle čl. [108 odst. 3 SFEU].“

         Pokyny týkající se zemědělství

               8

               Bod 29 pokynů Společenství ke státní podpoře v odvětvích zemědělství a lesnictví na období 2007–2013 (Úř. věst. 2006, C 319, s. 1, dále jen „pokyny týkající se zemědělství“) zní:
               „Podpora investic do zemědělských hospodářství je prohlášena za slučitelnou s čl. [107 odst. 3 písm. c) SFEU], pokud splňuje všechny podmínky stanovené v článku 4 [nařízení č. 1857/2006] [...]“

               9

               Bod 196 uvedených pokynů v oddílu nadepsaném „Návrhy vhodných opatření“ zní:
               „V souladu s čl. [108 odst. 1 SFEU] Komise navrhne členským státům upravit jejich stávající režimy podpory tak, aby byly uvedeny do souladu s těmito pokyny nejpozději do 31. prosince 2007, s výjimkou stávajících režimů podpory [...] pro investice týkající se nákupu půdy v zemědělských podnicích, které musí být nejpozději do 31. prosince 2009 změněny tak, aby byly v souladu s těmito pokyny.“

               10

               Bod 197 uvedených pokynů stanoví, že se členské státy vyzývají, aby písemně potvrdily, že tyto návrhy vhodných opatření přijímají, a to nejpozději do 28. února 2007.

               11

               Bod 198 týchž pokynů zní takto:
               „V případě, že členský stát nepotvrdí své přijetí [V případě, že členský stát nepotvrdí přijetí] písemně do stanoveného data, použije Komise čl. 19 odst. 2 nařízení [č. 659/1999], a pokud to bude považovat za nezbytné, zahájí postup, na který odkazuje dotyčné ustanovení.“

         Dočasný rámec

               12

               Bod 4.2.2 dočasného rámce Společenství pro opatření státní podpory zlepšující přístup k financování za současné finanční a hospodářské krize, zavedený sdělením Komise ze dne 17. prosince 2008 (Úř. věst. 2009, C 83, s. 1), ve znění sdělení Komise zveřejněného v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 31. října 2009 (Úř. věst. C 261, s. 2, dále jen „dočasný rámec“), stanoví, že s ohledem na hospodářskou situaci se považuje za nezbytné dočasně umožnit za určitých podmínek poskytování nižší [omezené] částky podpory.

               13

               Bod 4.2.2 písm. h) dočasného rámce mimo jiné uvádí, že „[v] případě, že se podpora poskytne podnikům činným v prvovýrobě zemědělských produktů [...], příspěvek (nebo jeho hrubý ekvivalent) nepřesáhne částku 15000 [eur] na podnik“.

               14

               Bod 7 dočasného rámce zejména stanoví, že „[t]oto sdělení [...] nebude uplatňováno po dni 31. prosince 2010“.

         Skutečnosti předcházející sporu

               15

               Dopisem ze dne 25. února 2005 Litevská republika oznámila Komisi na základě čl. 88 odst. 3 ES opatření státní podpory nazvané „Podpora na nákup půdy“. Toto opatření mělo nahradit existující režim podpor a mělo se uplatňovat do roku 2010. Toto opatření mělo formu investiční podpory poskytované zemědělcům, kteří hodlali koupit státem vlastněnou zemědělskou půdu.

               16

               Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že tato podpora je slučitelná s čl. 87 odst. 3 písm. c) ES, rozhodnutím ze dne 22. listopadu 2006 (Úř. věst. 2007, C 317, s. 6, dále jen „rozhodnutí ze dne 22. listopadu 2006“) rozhodla, že nevznáší námitku. V tomto rozhodnutí bylo uvedeno, že délka trvání dotyčného režimu podpor se prodlužuje ode dne schválení Komise „do roku 2010“.

               17

               V bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství Komise členským státům navrhla upravit existující režimy podpor na nákup zemědělské půdy tak, aby byly uvedeny do souladu s těmito pokyny nejpozději do 31. prosince 2009.

               18

               Dne 22. března 2007 Litevská republika oznámila, že přijímá návrhy vhodných opatření uvedené v bodě 196 zmíněných pokynů. Jak stanoví čl. 19 odst. 1 nařízení č. 659/1999, Komise zaznamenala tento souhlas sdělením zveřejněným v Úředním věstníku Evropské unie (Úř. věst. 2008, C 70, s. 11).

               19

               Dne 23. listopadu 2009 Litevská republika zaslala Radě žádost založenou na čl. 88 odst. 2 ES, aby prodloužila existující režim podpor na nákup zemědělské půdy do 31. prosince 2013.

               20

               Napadeným rozhodnutím Rada uvedené žádosti vyhověla na základě čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU. Článek 1 tohoto rozhodnutí zní následovně:
               „Mimořádná státní podpora ze strany litevských orgánů na půjčky na nákup státem vlastněné zemědělské půdy, která nepřesahuje částku 55 milionů [litevských litasů (LTL)] a která bude poskytována v období od 1. ledna 2010 do 31. prosince 2013, se považuje za slučitelnou s vnitřním trhem.“

               21

               Rada odůvodnila své rozhodnutí tak, že v bodech 2 až 4 odůvodnění tohoto rozhodnutí poukázala zejména na nepříznivé prostorové rozložení litevských zemědělských usedlostí [nepříznivou strukturu litevských zemědělských usedlostí z hlediska jejich plochy], nízké příjmy zemědělců, podstatný pokles cen zemědělských produktů způsobený hospodářskou a finanční krizí, jakož i vysoké úrokové sazby na půjčky pro nákup zemědělské půdy. Rada rovněž zdůraznila nedostatečný vlastní kapitál litevských zemědělců.

               22

               V bodech 9 a 10 odůvodnění napadeného rozhodnutí se uvádí:

                        „(9)

                        Komise dosud nezahájila žádné řízení ani nevydala stanovisko o povaze a slučitelnosti této podpory.

                        (10)

                        Proto existují mimořádné okolnosti, v jejichž důsledku je možné, že taková podpora, je-li jí užito výjimečně a v rozsahu nezbytně nutném k úspěšnému dokončení pozemkové reformy, ke zlepšení struktury hospodářství [struktury zemědělských podniků] a ke zlepšení účinnosti zemědělské činnosti v Litvě, bude považována za slučitelnou s vnitřním trhem.“

         Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

               23

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí a

                        —

                        uložil Radě náhradu nákladů řízení.

               24

               Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zamítl žalobu jako neopodstatněnou a

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               25

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 9. srpna 2010 bylo povoleno vedlejší účastenství Litevské republice, Maďarsku a Polské republice na podporu návrhových žádání Rady.

         K žalobě

               26

               Komise předkládá na podporu své žaloby čtyři žalobní důvody vycházející z nedostatku pravomoci Rady, ze zneužití pravomoci, z porušení zásady loajální spolupráce a ze zjevně nesprávného posouzení existence mimořádných okolností, jakož i porušení zásady proporcionality.

         K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedostatku pravomoci Rady

      Argumentace účastníků řízení

               27

               V rámci svého prvního žalobního důvodu Komise tvrdí, že Rada neměla pravomoc přijmout napadené rozhodnutí.

               28

               Podle Komise z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že pravomoc, kterou Radě svěřuje čl. 108 odst. 2 třetí pododstavec SFEU, má výjimečnou povahu, a že tedy Rada nemá pravomoc zrušit rozhodnutí Komise, které konstatuje neslučitelnost podpory s vnitřním trhem, nebo pravomoc k tomu, aby se je pokusila obejít.

               29

               Komise má přitom za to, že v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství přijala konečné stanovisko ke slučitelnosti režimu podpor, zavedeného Litevskou republikou za účelem nákupu zemědělské půdy, s vnitřním trhem. Skutečnost, že toto stanovisko bylo přijato ve formě pokynů, nemá podle Komise na nic vliv, jelikož soudy Evropské unie rozhodly, že členský stát, který pokyny přijme, má povinnost je dodržovat.

               30

               V projednávaném případě Litevská republika oznámila přijetí návrhů vhodných opatření uvedených v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství. Měla proto povinnost ukončit uvedený režim podpor nejpozději k 31. prosinci 2009 a znovu jej nezavádět před 31. prosincem 2013. Tím, že Rada tento režim podpor schválila od 1. ledna 2010, stalo se rozhodnutí Komise neúčinným, čímž Rada podle názoru Komise překročila svou pravomoc.

               31

               Rada naopak tvrdí, že režim podpor schválený napadeným rozhodnutím představuje nový režim podpor, který se odlišuje od režimu podpor schváleného Komisí rozhodnutím ze dne 22. listopadu 2006, zejména proto, že je založen na nových skutkových a právních okolnostech. Komise tedy podle názoru Rady nikdy neposoudila slučitelnost režimu podpor schváleného napadeným rozhodnutím s vnitřním trhem.

               32

               Rada dodává, že bod 196 pokynů týkajících se zemědělství není použitelný na režim podpor, který schválila, jelikož vhodná opatření, s nimiž počítá čl. 108 odst. 1 SFEU, se vztahují pouze na existující podpory.

               33

               Komise ve své replice tvrdí, že odlišnosti uváděné Radou mezi existujícím režimem podpor a režimem podpor schváleným napadeným rozhodnutím nejsou relevantní, neboť mezi těmito režimy existuje taková souvislost, že by jejich rozlišování pro účely použití čl. 108 odst. 2 SFEU bylo umělé.

               34

               Litevská republika, Maďarsko a Polská republika v podstatě souhlasí s analýzou Rady.

         Závěry Soudního dvora

               35

               Za účelem posouzení opodstatněnosti prvního žalobního důvodu uplatňovaného Komisí na podporu své žaloby je nezbytné určit, zda Rada měla pravomoc na základě čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU k rozhodnutí o slučitelnosti režimu podpor, uvedeného v napadeném rozhodnutí, s vnitřním trhem, když Litevská republika přijala vhodná opatření navrhovaná v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství.

               36

               V souladu s čl. 108 odst. 2 třetím pododstavcem SFEU může Rada na žádost členského státu jednomyslně rozhodnout, že podpora, kterou tento stát poskytuje nebo hodlá poskytnout, má být odchylně od článku 107 SFEU nebo nařízení podle článku 109 SFEU považována za slučitelnou s vnitřním trhem, odůvodňují-li takové rozhodnutí mimořádné okolnosti.

               37

               Členský stát tedy může za přesně vymezených okolností oznámit podporu nikoliv Komisi, která by rozhodovala v rámci stanoveném čl. 108 odst. 3 SFEU, nýbrž Radě, která rozhodne v rámci stanoveném čl. 108 odst. 2 třetím pododstavcem SFEU odchylně od článku 107 SFEU nebo nařízení, na něž odkazuje článek 109 SFEU.

               38

               Soudní dvůr měl již příležitost upřesnit některé aspekty výkladu tohoto ustanovení.

               39

               Soudní dvůr tak poté, co připomněl ústřední úlohu, kterou Smlouva vyhrazuje Komisi při určování případné neslučitelnosti podpory s vnitřním trhem, rozhodl, že se čl. 108 odst. 2 třetí pododstavec SFEU týká výjimečného a zvláštního případu, takže pravomoc, která je svěřena Radě tímto ustanovením, má zjevně výjimečnou povahu (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek ze dne 29. června 2004, Komise v. Rada, C-110/02, Sb. rozh. s. I-6333, body 29 až 31), což znamená, že tento čl. 108 odst. 2 třetí pododstavec musí být nutně vykládán restriktivně (obdobně viz rozsudky ze dne 22. dubna 2010, Mattner, C-510/08, Sb. rozh. s. I-3553, bod 32, a ze dne 14. března 2013, Česká spořitelna, C‑419/11, bod 26).

               40

               Pokud jde dále o ustanovení obsažená v čl. 108 odst. 2 třetím a čtvrtém pododstavci SFEU, podle nichž zaprvé podání žádosti členským státem Radě pozastavuje probíhající přezkum Komise po dobu tří měsíců, a zadruhé v případě, že Rada v této lhůtě nerozhodne, rozhodne Komise, Soudní dvůr judikoval, že tato ustanovení musejí být vykládána v tom smyslu, že pokud uvedená lhůta uplynula, Rada již nemá pravomoc přijmout rozhodnutí o dotyčné podpoře na základě zmíněného třetího pododstavce (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Komise v. Rada, bod 32).

               41

               V této souvislosti Soudní dvůr učinil závěr, že zakotvení takovéhoto časového omezení pravomoci Rady též znamená, že pokud dotyčný členský stát nepodal Radě žádost na základě čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU předtím, než Komise prohlásí dotčenou podporu za neslučitelnou s vnitřním trhem a ukončí takto řízení ve smyslu prvního pododstavce čl. 108 odst. 2 SFEU, není již Rada nadále oprávněna využít výjimečnou pravomoc, která je jí svěřena třetím pododstavcem tohoto posledně uvedeného ustanovení za účelem prohlášení takovéto podpory za slučitelnou s vnitřním trhem (rozsudky Komise v. Rada, výše uvedený, bod 33, a ze dne 22. června 2006, Komise v. Rada, C-399/03, Sb. rozh. s. I-5629, bod 24).

               42

               Soudní dvůr v tomto kontextu zdůraznil, že tento výklad umožňuje předejít tomu, aby byla vydána rozhodnutí s protichůdnými výroky, čímž přispívá k právní jistotě v tom, že chrání konečnou povahu správního rozhodnutí, kterou nabude po uplynutí přiměřených lhůt k podání žaloby nebo vyčerpáním opravných prostředků (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky ze dne 29. června 2004, Komise v. Rada, body 32 a 35, jakož i ze dne 22. června 2006, Komise v. Rada, bod 25).

               43

               Konečně, Soudní dvůr se již vyslovil k otázce, zda okolnost, že Rada nemá pravomoc rozhodnout o slučitelnosti podpory s vnitřním trhem, o které Komise již rozhodla s konečnou platností, implikuje, že Rada nemá ani pravomoc rozhodnout o podpoře, jejímž předmětem je to, že příjemcům protiprávní podpory, která byla předtím prohlášena za neslučitelnou s rozhodnutím Komise, je poskytnuta částka mající vyrovnat vrácení podpor, k nimž jsou tito příjemci povinni na základě tohoto rozhodnutí.

               44

               Soudní dvůr k tomuto uvedl, že podle ustálené judikatury platí, že připustit, že členský stát může poskytnout příjemcům takové protiprávní podpory novou podporu ve výši odpovídající částce protiprávní podpory, určenou k vyrovnání dopadu vrácení podpor, k nimž jsou příjemci povinni podle uvedeného rozhodnutí, by zjevně zmařilo účinnost rozhodnutí přijatých Komisí na základě článků 107 SFEU a 108 SFEU (výše uvedené rozsudky ze dne 29. června 2004, Komise v. Rada, bod 43, a ze dne 22. června 2006, Komise v. Rada, bod 27).

               45

               Soudní dvůr tehdy rozhodl, že Rada, kterážto nemůže bránit rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje neslučitelnost podpory s vnitřním trhem, tím, že by sama prohlásila tuto podporu za slučitelnou s uvedeným trhem, rovněž nesmí mařit účinnost takového rozhodnutí tím, že by prohlásila na základě čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU za slučitelnou s vnitřním trhem podporu mající za cíl vyrovnat vrácení podpor, k nimž jsou příjemci protiprávní podpory prohlášené za neslučitelnou s vnitřním trhem povinni na základě uvedeného rozhodnutí (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky ze dne 29. června 2004, Komise v. Rada, body 44 a 45, jakož i ze dne 22. června 2006, Komise v. Rada, bod 28).

               46

               Z této judikatury vyplývá, že pro účely použití čl. 108 odst. 2 SFEU jsou pravomoci Rady a Komise zaprvé vymezeny takovým způsobem, že Komise má primární pravomoc a Rada má pravomoc pouze za mimořádných okolností. Zadruhé pravomoc Rady, která jí umožňuje odchýlit se v rozhodnutí od některých ustanovení Smlouvy v oblasti státních podpor, musí být vykonávána v určitém časovém rámci. Zatřetí, jakmile Komise nebo Rada rozhodly s konečnou platností o slučitelnosti dotčené podpory, pak ta druhá z nich již nemůže přijmout rozhodnutí, které by s ním bylo v rozporu.

               47

               Cílem tohoto výkladu je zachovat soudržnost a účinnost kroků Unie zaprvé tím, že vylučuje, aby byla přijímána vzájemně si odporující rozhodnutí, a zadruhé v tom, že brání tomu, aby rozhodnutí unijního orgánu, které se stalo konečným, mohlo být mimo jakoukoliv lhůtu, včetně lhůty stanovené v čl. 263 odst. 6 SFEU, zpochybněno v rozporu se zásadou právní jistoty rozhodnutím jiného orgánu.

               48

               Z důvodů, na nichž se tento výklad zakládá, je mimoto zřejmé, že není důležité, zda podpora, jež je předmětem rozhodnutí Rady, představuje existující nebo novou podporu. Jak totiž vyplývá z judikatury Soudního dvora, účinnost rozhodnutí Komise je zpochybněna nejen tehdy, když Rada přijme rozhodnutí prohlašující za slučitelnou s vnitřním trhem podporu, jež je stejná jako podpora, o které Komise již rozhodla, nýbrž i tehdy, když podpora, jež je předmětem rozhodnutí Rady, má za cíl vyrovnat vrácení podpor, k nimž jsou příjemci protiprávní podpory prohlášené za neslučitelnou s vnitřním trhem povinni na základě rozhodnutí Komise. Za takovýchto okolností je druhá podpora natolik nerozlučně spojena s podporou, jejíž neslučitelnost s vnitřním trhem již byla Komisí dříve určena, že se rozlišování mezi těmito podporami pro účely použití čl. 108 odst. 2 SFEU jeví jako značně umělé (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek ze dne 29. června 2004, Komise v. Rada, body 45 a 46).

               49

               V projednávané věci je tedy třeba zkoumat otázku, zda podpory prohlášené Radou za slučitelné s vnitřním trhem musejí být bez ohledu na to, zda jsou existující nebo novou podporou, považovány za podpory, o kterých Komise již rozhodla s konečnou platností.

               50

               V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že Komise může v rámci výkonu svých pravomocí, které má na základě článků 107 SFEU a 108 SFEU, přijmout pokyny, jejichž cílem je oznámit způsob, jakým zamýšlí v souladu s těmito články vykonávat svou posuzovací pravomoc ve vztahu k novým podporám nebo ve vztahu k existujícím režimům podpor (rozsudek ze dne 18. června 2002, Německo v. Komise, C-242/00, Recueil, s. I-5603, bod 27).

               51

               Pokud jsou tyto pokyny založeny na čl. 108 odst. 1 SFEU, jsou součástí řádné a pravidelné spolupráce, v rámci níž Komise společně s členskými státy průběžně zkoumá existující režimy podpor a navrhuje jim vhodná opatření, která vyžaduje postupný rozvoj nebo fungování vnitřního trhu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. října 1996, IJssel-Vliet, C-311/94, Recueil, s. I-5023, body 36 a 37, jakož i ze dne 5. října 2000, Německo v. Komise, C-288/96, Recueil, s. I-8237, body 64). Pokud jsou tyto návrhy vhodných opatření členským státem přijaty, mají vůči tomuto členskému státu závazný účinek (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky IJssel-Vliet, body 42 a 43, jakož i ze dne 5. října 2000, Německo v. Komise, bod 65), který, jak uvádí čl. 19 odst. 1 nařízení č. 659/1999, je musí provést.

               52

               V projednávaném případě Litevská republika oznámila dne 22. března 2007 přijetí návrhů vhodných opatření uvedených v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství.

               53

               Tato vhodná opatření spočívají zejména v úpravě existujících režimů podpor investic do zemědělských podniků týkajících se nákupu půdy tak, aby byly nejpozději do 31. prosince 2009 změněny v souladu s těmito pokyny.

               54

               Z toho plyne, že v souladu s čl. 108 odst. 1 SFEU se vhodná opatření navrhovaná Komisí v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství vztahují pouze k existujícím režimům podpor.

               55

               Režim schválený napadeným rozhodnutím přitom představuje nový režim podpor.

               56

               Režim podpor zmíněný v bodě 15 tohoto rozsudku tak mohl být na základě čl. 1 písm. b) bodu ii) nařízení č. 659/1999 považován za existující režim podpor pouze pro období, na které byl povolen rozhodnutím ze dne 22. listopadu 2006, a sice do 31. prosince 2009.

               57

               Vzhledem k tomu, že z čl. 1 písm. c) tohoto nařízení vyplývá, že každý režim podpor, který není existujícím režimem podpor, představuje nový režim podpor a že režim podpor schválený napadeným rozhodnutím byl použitelný od 1. ledna 2010, představoval posledně uvedený režim nutně nový režim podpor.

               58

               Okolnost, že tento režim je pouhým prodloužením režimu, jehož platnost uplynula dne 31. prosince 2009, za předpokladu, že je tato okolnost prokázána, není určující, jelikož prodloužení existujícího režimu podpor vytváří novou podporu, která se odlišuje od prodlouženého režimu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. května 2010, Todaro Nunziatina & C-138/09, Sb. rozh. s. I-4561, body 46 a 47).

               59

               Povinnosti kladené na Litevskou republiku poté, co přijala návrhy vhodných opatření, se tedy netýkají režimu považovaného napadeným rozhodnutím za slučitelný s vnitřním trhem, jelikož se jedná o nový režim podpor, který nelze zaměňovat s existujícím režimem podpor, jehož se týkala vhodná opatření přijatá tímto členským státem.

               60

               Rada nicméně nemůže využít pouhé skutečnosti, že režim podpor je novým režimem podpor, k tomu, aby znovu přezkoumala situaci, kterou Komise již s konečnou platností posoudila, a oponovat tak tomuto posouzení. Rada tedy nemá pravomoc rozhodnout, že nový režim podpor musí být považován za slučitelný s vnitřním trhem, pokud je tento režim natolik nerozlučně spojen s existujícím režimem podpor, který se členský stát zavázal změnit nebo zrušit v rámci stanoveném v čl. 108 odst. 1 SFEU, že se rozlišování mezi těmito dvěma režimy pro účely použití čl. 108 odst. 2 SFEU jeví jako značně umělé (obdobně viz výše uvedený rozsudek ze dne 29. června 2004, Komise v. Rada, bod 46).

               61

               Avšak v projednávané věci tomu tak není.

               62

               Lze poukázat na to, že uplynula značná doba mezi posouzením Komise a posouzením Rady, jelikož napadené rozhodnutí bylo vydáno téměř tři roky po dotčených návrzích vhodných opatření.

               63

               Toto rozhodnutí je mimoto specificky odůvodněno výskytem nových okolností, které Rada považovala za mimořádné a které Komise nemohla zohlednit při posuzování slučitelnosti existujících režimů podpor na nákup zemědělské půdy, zavedených Litevskou republikou, s vnitřním trhem.

               64

               Zatímco pokyny týkající se zemědělství byly přijaty v roce 2006, napadené rozhodnutí poukazuje na řadě míst na dopady, které měla hospodářská a finanční krize na odvětví zemědělství v Litvě v letech 2008 a 2009. Rada evokuje zejména podstatný pokles cen zemědělských produktů, ke kterému došlo v roce 2009 a vysoké úrokové sazby na půjčky pro nákup zemědělské půdy zaznamenané v letech 2008 a 2009.

               65

               Stanovisko přijaté Komisí na podporu jejího návrhu vhodných opatření, pokud jde o slučitelnost s vnitřním trhem režimu zmiňovaného v bodě 15 tohoto rozsudku, se přitom nutně opíralo o posouzení důsledků, které mohlo mít použití tohoto režimu na postupující rozvoj nebo fungování vnitřního trhu, s ohledem na hospodářské údaje, které měla k dispozici v roce 2006.

               66

               Z důvodu podstatné změny okolností zmíněné v bodě 64 tohoto rozsudku nemůže být tedy na posouzení těchto režimů podpor Komisí nahlíženo tak, že předjímá posouzení – které bylo provedeno – režimu podpor, který obsahuje podobná opatření, avšak použije se ve zcela odlišném hospodářském kontextu, než který Komise zohlednila v rámci svého posouzení. Z toho plyne, že slučitelnost nového režimu podpor, který byl předmětem žádosti zaslané Litevskou republikou Radě na základě čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU, s vnitřním trhem musí být hodnocena na základě individuálního posouzení, které je odlišné od posouzení režimů zmiňovaných v bodě 15 tohoto rozsudku a je prováděno při zohlednění hospodářských okolností relevantních v době, kdy jsou tyto podpory poskytovány (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. října 1991, Itálie v. Komise, C-261/89, Recueil, s. I-4437, bod 21, jakož i ze dne 21. července 2011, Freistaat Sachsen a Land Sachsen-Anhalt v. Komise, C-459/10 P, Sb. rozh. s. I-109, bod 48).

               67

               Situace, o níž se jedná v projednávané věci, se tedy liší od situace, kterou Soudní dvůr zkoumal ve výše uvedených rozsudcích ze dne 29. června 2004, Komise v. Rada, a ze dne 22. června 2006, Komise v. Rada.

               68

               Na rozdíl od rozhodnutí Rady, která byla v těchto dvou rozsudcích zrušena, je totiž napadené rozhodnutí v projednávaném případě konkrétně odůvodněno novými skutečnostmi, které vyplývají z podstatné změny okolností, ke které došlo mezi tím, kdy Komise zkoumala existující režim podpor uplatňovaný Litevskou republikou, a tím, kdy Rada posuzovala nový režim podpor, který byl předmětem žádosti, kterou jí adresoval tento členský stát.

               69

               Skutečnosti, kterými byl odůvodněn nedostatek pravomoci Rady v obou rozsudcích zmíněných v bodě 67 tohoto rozsudku, tedy v projednávané věci nejsou dány.

               70

               Kromě toho není možné, aby uznání pravomoci Rady umožnilo obejít vhodná opatření přijatá členskými státy.

               71

               Platí totiž zaprvé, že Rada má pravomoc schválit nový režim podpor podobný existujícímu režimu podpor, který měl členský stát povinnost změnit nebo zrušit v důsledku přijetí návrhů vhodných opatření, pouze v případě, že po uvedených návrzích nastaly nové okolnosti.

               72

               Zadruhé se pravomoc přiznaná Radě čl. 108 odst. 2 třetím pododstavcem SFEU uplatní jen v mezích uvedených tímto ustanovením, a sice za mimořádných okolností (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek ze dne 29. února 1996, Komise v. Rada, C-122/94, Recueil, s. I-881, bod 13).

               73

               Pokud jde konečně o argument Komise, podle kterého Rada nemá pravomoc ke schválení podpory, jež je v rozporu s pokyny týkajícími se zemědělství, je třeba připomenout, že z těchto pokynů mohou představovat konečné stanovisko Komise ke slučitelnosti režimu podpor s vnitřním trhem pouze návrhy vhodných opatření uvedené v bodě 196, které byly přijaty členskými státy.

               74

               Členským státům jsou totiž předkládány k přijetí pouze tyto návrhy vhodných opatření, jak to uvádí bod 197 pokynů týkajících se zemědělství, zatímco ostatní ustanovení těchto pokynů jsou pouze obecnými pravidly, kterými je vázána Komise (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. června 2002, Nizozemsko v. Komise, C-382/99, Recueil, s. I-5163, bod 24, a citovaná judikatura), a nezavazují členské státy. Tato pravidla nemohou a fortiori zavazovat Radu, jelikož čl. 108 odst. 2 třetí pododstavec SFEU jí přiznává pravomoc odchýlit se za mimořádných okolností od ustanovení článku 107 SFEU nebo nařízení podle článku 109 SFEU.

               75

               Z bodu 196 těchto pokynů přitom vyplývá, že pokud jde o existující režimy podpor na nákup zemědělské půdy, členské státy se zavázaly pouze změnit tyto režimy tak, aby byly uvedeny do souladu s uvedenými pokyny, nebo neprovedou-li tuto změnu, zrušit je nejpozději do 31. prosince 2009.

               76

               Naproti tomu z úvah uvedených v bodech 60 až 69 tohoto rozsudku vyplývá, že členské státy nejsou v důsledku toho, že přijaly návrhy vhodných opatření uvedené v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství, zcela zbaveny možnosti žádat o oprávnění znovu zavést podobné nebo totožné režimy po celou dobu použitelnosti těchto pokynů.

               77

               Z toho plyne, že první žalobní důvod vznesený Komisí a vycházející z nedostatku pravomoci Rady není opodstatněný a musí být zamítnut.

         K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu ze zneužití pravomoci

      Argumentace účastníků řízení

               78

               V rámci druhého žalobního důvodu Komise tvrdí, že Rada zneužila svou pravomoc tím, že se snažila neutralizovat důsledky jejího posouzení týkajícího se režimů podpor na nákup zemědělské půdy zavedených Litevskou republikou.

               79

               Rada tvrdí, že tím, že přijala napadené rozhodnutí, se nesnažila zmařit účinky posouzení Komise vzhledem k tomu, že Komise nepřijala žádné rozhodnutí, které by prohlašovalo režim podpor schválený napadeným rozhodnutím za neslučitelný s vnitřním trhem. Cíl sledovaný Radou ve skutečnosti spočíval v pomoci litevským zemědělcům, které postihla hospodářská a finanční krize, s nákupem zemědělské půdy.

         Závěry Soudního dvora

               80

               Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, akt je stižen zneužitím pravomoci pouze tehdy, když se na základě objektivních, relevantních a shodujících se nepřímých důkazů ukáže, že byl přijat výlučně nebo přinejmenším v rozhodující míře za účelem dosažení jiných cílů, než jsou uváděné cíle, nebo vyhnout se postupu zvláště upravenému Smlouvou pro vypořádání se s okolnostmi daného případu (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 14. května 1998, Windpark Groothusen v. Komise, C-48/96 P, Recueil, s. I-2873, bod 52, a ze dne 7. září 2006, Španělsko v. Rada, C‑310/04, Sb. rozh. s. I 7285, bod 69).

               81

               Je nutno konstatovat, že Komise takové nepřímé důkazy nepředložila.

               82

               Co se týče cílů, které Rada při přijímání napadeného rozhodnutí sledovala, žádná skutečnost ve spisu předloženém Soudnímu dvoru neumožňuje tvrdit, že Rada sledovala jiný výlučný nebo přinejmenším určující účel, než je pomoc litevským zemědělcům nabýt snadněji zemědělskou půdu za účelem dokončení pozemkové reformy, jakož i zlepšení struktury hospodářství a zlepšení účinnosti zemědělské činnosti v Litvě.

               83

               Pokud jde o argument Komise, že ze sledu událostí a z výměny korespondence vyplývá, že cílem napadeného rozhodnutí bylo zvrátit stanovisko, které zaujala, je zjevné, že Rada mohla mít právoplatně za to, že Komise nezaujala stanovisko ke slučitelnosti dotčeného režimu podpor, jak to zdůrazňuje bod 9 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

               84

               Druhý žalobní důvod vycházející ze zneužití pravomoci musí být tedy zamítnut jako neopodstatněný.

         K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady loajální spolupráce

      Argumentace účastníků řízení

               85

               V rámci třetího žalobního důvodu Komise tvrdí, že napadené rozhodnutí bylo přijato v rozporu se zásadou loajální spolupráce mezi orgány, jelikož Rada tím, že přijala toto rozhodnutí, zprostila Litevskou republiku povinnosti spolupráce s Komisí, jež tomuto členskému státu vyplývá z čl. 108 odst. 1 SFEU.

               86

               Rada totiž podle Komise tím, že prodloužila platnost existujících režimů podpor, které se Litevská republika zavázala zrušit, narušila výsledky dialogu, který předtím vedla Komise s tímto členským státem.

               87

               Rada je toho názoru, že není vázána povinností spolupráce vyplývající z čl. 108 odst. 1 SFEU. Mimoto uvádí, že se Litevská republika nikterak nezavázala, pokud jde o režim podpor schválený napadeným rozhodnutím.

         Závěry Soudního dvora

               88

               Článek 108 odst. 1 SFEU ukládá Komisi a členským státům povinnost pravidelné a periodické spolupráce, v rámci níž Komise ve spolupráci s členskými státy zkoumá průběžně existující režimy podpor a navrhuje jim vhodná opatření, která vyžaduje postupný rozvoj nebo fungování vnitřního trhu (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek ze dne 18. června 2002, Německo v. Komise, bod 28 a citovaná judikatura).

               89

               V tomto ohledu z bodu 69 tohoto rozsudku vyplývá, že Litevská republika nepřijala žádný zvláštní závazek týkající se režimu podpor schváleného napadeným rozhodnutím. Na toto rozhodnutí tedy nemůže být nahlíženo tak, že zprostilo Litevskou republiku zvláštní povinnosti spolupráce, neboť toto rozhodnutí nikterak nenarušilo výsledky dialogu, který předtím vedla Komise s tímto členským státem.

               90

               S ohledem na tyto skutečnosti musí být tedy třetí žalobní důvod Komise vycházející z porušení zásady loajální spolupráce zamítnut jako neopodstatněný.

         Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení a z porušení zásady proporcionality

               91

               V rámci první části čtvrtého žalobního důvodu Komise tvrdí, že se Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení konstatováním, že existují mimořádné okolnosti, které odůvodňují schválená opatření. V rámci druhé části téhož žalobního důvodu tvrdí, že napadené rozhodnutí je v rozporu se zásadou proporcionality, jelikož dotčená opatření neumožňují dosáhnout cílů sledovaných uvedeným rozhodnutím a neomezují se na to, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.

         K první části čtvrtého žalobního důvodu vycházející ze zjevně nesprávného posouzení existence mimořádných okolností
      – Argumentace účastníků řízení

               92

               Komise je toho názoru, že okolnosti mohou být považovány za mimořádné ve smyslu čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU pouze, pokud nebyly předvídatelné, než vznikly, a pokud je jimi v daném případě dotčena konkrétně Litevská republika. Nemůže tomu tak tedy být v případě již dříve existující strukturální překážky nebo problému, kterému čelí většina členských států.

               93

               Komise má přitom za to, že malá velikost zemědělských usedlostí v Litvě je dlouhodobým strukturálním problémem litevské zemědělské ekonomiky. Stejně tak nic nenasvědčuje tomu, že nedostatečný vlastní kapitál litevských zemědělců není strukturálním problémem, který již ze své povahy nelze kvalifikovat jako mimořádný.

               94

               Přestože Komise připouští, že hospodářská krize může představovat mimořádnou okolnost, má nicméně za to, že tato krize může odůvodnit napadené rozhodnutí pouze tehdy, když vzájemně zapůsobila s již dříve existujícími strukturálními problémy tak, že měla za následek vznik mimořádných okolností v Litvě, což Rada podle ní neprokázala. Komise rovněž tvrdí, že dopad uvedené krize na úrokové sazby a na pokles příjmů v zemědělství v Litvě nemá mimořádnou povahu s ohledem na celkový unijní kontext.

               95

               Rada má za to, že definice pojmu mimořádné okolnosti navrhovaná Komisí je s ohledem na judikaturu příliš restriktivní, neboť takové okolnosti musejí být pouze nepředvídatelné, přičemž je možné, aby jimi byly dotčeny i jiné členské státy nebo jiná odvětví než odvětví zemědělství.

               96

               V projednávaném případě existují mimořádné okolnosti, které spočívají v mimořádných událostech souvisejících s hospodářskou krizí, která měla významný dopad na litevské zemědělce, a tudíž ještě zhoršila strukturální problémy, kterými již trpěly litevské zemědělské podniky. Podstatné snížení příjmů v zemědělství způsobené poklesem cen a vysoké úrokové sazby v důsledku krize, která byla výraznější v Litvě než v jiných členských státech, tak mělo za následek značnou obtížnost či dokonce nemožnost nákupu zemědělské půdy litevskými zemědělci.

         – Závěry Soudního dvora

               97

               Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že Rada disponuje při použití čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU širokou posuzovací pravomocí, jejíž výkon zahrnuje komplexní hodnocení hospodářské a sociální povahy, která musejí být prováděna v unijním kontextu. V tomto rámci se soudní přezkum výkonu této posuzovací pravomoci omezuje na ověření toho, zda byla dodržena procesní pravidla a pravidla týkající se odůvodnění, a kontrolu věcné správnosti skutkových zjištění, neexistence zjevně nesprávného právního posouzení, zjevně nesprávného posouzení skutkových okolností či zneužití pravomoci (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek ze dne 29. února 1996, Komise v. Rada, body 18 a 19, jakož i obdobně rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Régie Networks, C-333/07, Sb. rozh. s. I-10807, bod 78).

               98

               S ohledem na neobvyklost a nepředvídatelnost, jakož i rozsah účinků hospodářské a finanční krize na litevské zemědělství, nelze mít za to, že se Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že měla za to, že tyto účinky představovaly mimořádné okolnosti ve smyslu čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU. Komise ostatně v replice uznala, že vznik této krize mohl představovat takovou mimořádnou okolnost.

               99

               Skutečnost, že hospodářská a finanční krize měla rovněž značný dopad v jiných členských státech, není určující, jelikož tato okolnost nemá vliv na výjimečnou povahu účinků této krize, pokud jde o vývoj hospodářské situace litevských zemědělců a pozemkové reformy v Litvě.

               100

               Stejně tak konstatování, že nízké příjmy v zemědělství, omezená rozloha zemědělských usedlostí nebo nedostatečný vlastní kapitál zemědělců jsou v Litvě strukturálními problémy, neumožňuje učinit závěr, že se Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že měla za to, že podstatné snížení příjmů v zemědělství způsobené poklesem cen a vysoké úrokové sazby v důsledku krize významně zhoršily situaci litevských zemědělců, což ohrožovalo pozemkovou reformu, a bránilo tedy vyřešení uvedených strukturálních problémů (obdobně viz výše uvedený rozsudek ze dne 29. února 1996, Komise v. Rada, bod 21).

               101

               Z toho vyplývá, že první část čtvrtého žalobního důvodu musí být zamítnuta jako neopodstatněná.

         K druhé části čtvrtého žalobního důvodu vycházející z porušení zásady proporcionality
      – Argumentace účastníků řízení

               102

               Podle Komise porušila Rada tím, že přijala napadené rozhodnutí, zásadu proporcionality.

               103

               Komise je totiž toho názoru, že dotčený režim podpor nemůže umožnit dosažení cílů uvedených ve zmíněném rozhodnutí. Průměrná velikost zemědělského podniku v Litvě se podle ní v uplynulých letech nijak výrazně nezměnila, přestože existoval režim podpor na nákup zemědělské půdy. Není prokázáno, že režim podpor schválený napadeným rozhodnutím umožní dosáhnout lepších výsledků, když předcházející režim podpor neumožnil čelit vysokým úrokovým sazbám zaznamenaným během let 2008 a 2009. Podpory na nákup zemědělské půdy ve skutečnosti přispívají ke zvýšení cen zemědělské půdy, a nikoli ke změně struktury vlastnictví této půdy.

               104

               Kromě toho dodržení zásady proporcionality podle Komise implikuje plné zohlednění platných opatření, která umožňují řešit potřeby, které Rada kvalifikuje jako mimořádné okolnosti. Napadené rozhodnutí přitom v žádném případě nezohledňuje opatření, která dříve Komise schválila nebo povolila svými pokyny a nařízeními o skupinových výjimkách. Dočasný rámec členským státům konkrétně umožňuje poskytovat podpory zemědělským podnikům. Stejně tak je možné využít podpor de minimis povolených nařízením č. 1535/2007.

               105

               Konečně, opatření schválená napadeným rozhodnutím se podle Komise neomezují na to, co je nezbytné, neboť jejich délka trvání přesahuje datum stanovené Komisí v dočasném rámci pro použití podpor, které jsou specificky určené k čelení dopadům hospodářské krize.

               106

               Rada tvrdí, že co se týče dodržení zásady proporcionality, legalita opatření přijatých na základě čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU může být zpochybněna pouze tehdy, pokud jsou tato opatření zjevně nepřiměřená vzhledem k cíli, který Rada zamýšlí sledovat.

               107

               Komise neprokázala, že hodnocení komplexních hospodářských skutečností, které Rada provedla, bylo zjevně nesprávné. Rada má zejména za to, že režimy podpor na nákup zemědělské půdy uplatňované Litevskou republikou zlepšily strukturu litevských zemědělských usedlostí, pokud jde o jejich rozlohu. Rada rovněž tvrdí, že Komise neprokázala, že takové podpory přispívají ke zvýšení cen půdy. Navíc má za to, že nárůst rozlohy zemědělských usedlostí umožní zlepšit konkurenceschopnost a příjmy dotyčných zemědělců.

               108

               Mimoto je Rada toho názoru, že nebyla povinna zohlednit opatření již schválená Komisí, jelikož pravomoc, kterou ji svěřuje čl. 108 odst. 2 třetí pododstavec SFEU, je určena právě k tomu, aby jí umožnila schválit podpory, které by Komise nebyla legálně schopna schválit, jako je tomu v projednávaném případě. Na režim podpor schválený napadeným rozhodnutím se ostatně nevztahuje dočasný rámec.

               109

               Pokud jde o délku trvání tohoto režimu podpor, nemusí se podle ní omezovat na období, na které se vztahuje dočasný rámec, přičemž odpovídá době považované za nezbytnou k dokončení procesu privatizace zemědělské půdy v Litvě a ke snížení dopadu krize.

         – Závěry Soudního dvora

               110

               Pokud jde o dodržení zásady proporcionality, z úvah v bodě 97 tohoto rozsudku vyplývá, že legalita opatření může být porušena pouze zjevně nepřiměřenou povahou takového opatření přijatého na základě čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU ve vztahu k cíli, který Rada zamýšlí sledovat (obdobně viz rozsudky ze dne 8. července 2010, Afton Chemical, C-343/09, Sb. rozh. s. I-7027, bod 46, a ze dne 12. července 2012, Association Kokopelli, C‑59/11, bod 39).

               111

               Z toho plyne, že je třeba určit, zda je schválení režimu podpor, jenž je předmětem napadeného rozhodnutí, zjevně nepřiměřené k dosažení cílů uvedených v bodě 10 odůvodnění tohoto rozhodnutí, který spočívá v úspěšném dokončení pozemkové reformy a zlepšení struktury zemědělských podniků, jakož i zlepšení účinnosti zemědělské činnosti v Litvě.

               112

               Platí, že těchto cílů může být dosaženo pouze nárůstem rozlohy zemědělských usedlostí, což předpokládá nákup zemědělské půdy litevskými zemědělci. Není přitom zpochybňováno, že takovémuto nákupu brání nízké příjmy a obtíže se získáním půjčky těmito zemědělci. Povolit dotčený režim podpor, který se snaží vyrovnat tyto problémy a jejich zhoršení v důsledku hospodářské a finanční krize tím, že nabízí slevu z kupní ceny zemědělské půdy, nebo zvýhodněnou úrokovou sazbu pro půjčky na nákup takové půdy, se tedy nejeví jako zjevně nepřiměřené k dosažení cílů sledovaných přijetím napadeného rozhodnutí.

               113

               Za těchto podmínek nemůže okolnost, že režim podpor na nákup zemědělské půdy, který se uplatňoval dříve, neumožnil výrazný a trvalý nárůst rozlohy litevských zemědělských usedlostí, prokázat zjevně nepřiměřenou povahu napadeného rozhodnutí k dosažení cílů, které sleduje, jak byly připomenuty v bodě 111 tohoto rozsudku.

               114

               Slabý nárůst průměrné rozlohy uvedených usedlostí totiž nestačí k prokázání zjevné neúčinnosti režimu podpor schváleného Radou, jelikož lze předpokládat, že tento slabý nárůst je výsledkem okolností, které by neměly přetrvávat po celou dobu, na kterou se vztahuje napadené rozhodnutí. Toto konstatování lze tak vysvětlit, jak to uplatňuje Litevská republika, zvláštnostmi pravidel, kterými se řídí restituce pozemků, což je proces, který nelze zaměňovat se smluvním nákupem půdy, který se snaží podporovat režim podpor schválený napadeným rozhodnutím. Kromě toho je třeba připomenout, že cílem napadeného rozhodnutí není jen zlepšení struktury hospodářství, nýbrž i úspěšné dokončení pozemkové reformy v Litvě. Dosažení tohoto posledně uvedeného cíle přitom nelze hodnotit pouze na základě vývoje rozlohy zemědělských usedlostí.

               115

               Pokud jde o argument Komise, podle kterého režimy podpor na nákup zemědělské půdy přispívají ke zvýšení cen zemědělské půdy, a nikoli ke změně struktury vlastnictví této půdy, je třeba konstatovat, že toto tvrzení není dostatečně doloženo, aby mohlo být prokázáno, že Rada zvolila opatření, které je zjevně nepřiměřené vzhledem k cíli, který sledovalo.

               116

               Kromě toho je třeba ověřit, zda schválení dotčeného režimu podpor zjevně nepřekračuje meze toho, co je k dosažení cílů napadeného rozhodnutí nezbytné. Komise totiž tvrdí, že Rada dostatečně nezohlednila možnosti, které skýtají jiné nástroje, jež mohou přispět k dosažení těchto cílů.

               117

               S ohledem na rozsah posuzovací pravomoci, kterou má Rada v projednávaném případě, nelze na napadené rozhodnutí nahlížet tak, že porušuje zásadu proporcionality z důvodu samotné skutečnosti, že Litevská republika mohla dosáhnout cílů uvedených v bodě 111 tohoto rozsudku prostřednictvím jiného druhu režimu podpor. Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že Soudní dvůr musí při přezkumu toho, zda rozhodnutí přijaté na základě takové posuzovací pravomoci, jako je pravomoc, jež je svěřena Radě čl. 108 odst. 2 třetím pododstavcem SFEU, dodrželo zásadu proporcionality, určit nikoliv to, zda přijaté rozhodnutí bylo jediným a nejlepším možným rozhodnutím, nýbrž pouze to, zda bylo zjevně nepřiměřené (obdobně viz rozsudek ze dne 11. června 2009, Agrana Zucker, C-33/08, Sb. rozh. s. I-5035, bod 33 a citovaná judikatura).

               118

               Jak nicméně uvádí generální advokát v bodě 46 svého stanoviska, široká posuzovací pravomoc Rady ji nezbavuje povinnosti zohlednit při svém posouzení již existující opatření specificky určená k nápravě mimořádných okolností, kterými bylo odůvodněno povolení dotčeného režimu podpor.

               119

               V této souvislosti je cílem nařízení č. 1535/2007 vyjmout nízké částky podpor z oznamovací povinnosti uvedené v čl. 108 odst. 3 SFEU, a nelze ho tedy považovat za opatření specificky určené k nápravě dopadu hospodářské a finanční krize na litevské zemědělce.

               120

               Naproti tomu je pravda, že dočasný rámec byl zaveden za účelem zlepšení přístupu podniků k financování v kontextu finanční a hospodářské krize. Nicméně podpory, které tento dočasný rámec stanoví, mají obecnou funkci podpory investic, a nejsou tedy specificky určeny k umožnění nákupu zemědělské půdy. Mimoto bod 7 dočasného rámce ke dni přijetí napadeného rozhodnutí stanovil, že tento rámec nebude uplatňován po 31. prosinci 2010. Na rozhodnutí Rady schválit režim podpor specificky určený k dokončení pozemkové reformy a k zajištění nárůstu rozlohy zemědělských usedlostí v Litvě po delší dobu tedy nemůže být nahlíženo tak, že zjevně překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cílů, které sleduje napadené rozhodnutí.

               121

               Co se konečně týče délky trvání režimu podpor schváleného napadeným rozhodnutím, ze samotné logiky čl. 108 odst. 2 třetího pododstavce SFEU vyplývá, že Rada nemůže být vázána časovým omezením stanoveným ve sdělení Komise. Mimoto s ohledem na dobu, kterou vyžaduje dokončení pozemkové reformy a délku trvání dopadu hospodářské a finanční krize, není namístě učinit závěr, že Rada tím, že schválila dotčený režim podpor na období od 1. ledna 2010 do 31. prosince 2013, zvolila zjevně nepřiměřené opatření.

               122

               Proto je třeba zamítnout i druhou část čtvrtého žalobního důvodu vzneseného Komisí jako neopodstatněnou.

               123

               Z toho vyplývá, že tento čtvrtý žalobní důvod musí být zamítnut v plném rozsahu.

               124

               Vzhledem k tomu, že žádnému ze žalobních důvodů vznesených Komisí nelze vyhovět, je třeba žalobu zamítnout.

         K nákladům řízení

               125

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               126

               V souladu s čl. 140 odst. 1 jednacího řádu Litevská republika, Maďarsko a Polská republika ponesou vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           3)

                           Litevská republika, Maďarsko a Polská republika ponesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 8. října 2015.#FT v. Evropský orgán pro cenné papíry a trhy (ESMA).#Veřejná služba – Dočasný zaměstnanec – Účetní – Neobnovení smlouvy na dobu určitou – Příslušný orgán – Zjevně nesprávné posouzení – Důkazní břemeno – Pravidlo souladu mezi žalobou a stížností.#Věc F-39/14.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 26. září 1996. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-79/95.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (druhý senát) 19. června 2014.#BN v. Evropský parlament.#Veřejná služba – Úředníci – Žaloba na neplatnost – Úředník v platové třídě AD 14 zastávající pracovní místo vedoucího odboru – Údajné psychické obtěžování ze strany generálního ředitele – Mobilita – Odmítnutí souhlasit se jmenováním na pracovní místo poradce v jiném generálním ředitelství s pozbytím nároku na zvýšení platu pro vedoucího oddělení – Rozhodnutí o dočasném přeřazení na jiné místo poradce – Zájem služby – Pravidlo souladu mezi platovou třídou a pracovním místem – Žaloba na náhradu škody – Škoda plynoucí z jednání, které nemělo povahu rozhodnutí.#Věc F‑24/12.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (třetí senát) 28. března 2012.#Letizia Marsili v. Evropská komise.#Veřejná služba – Otevřené výběrové řízení – Nezapsání na seznam úspěšných uchazečů – Vyhodnocení ústní zkoušky – Složení výběrové komise.#Věc F‑19/10.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 28. července 2016.#Rada Evropské unie v. Evropská komise.#Žaloba na neplatnost – Vnější vztahy Evropské unie – Přístup Švýcarské konfederace na vnitřní trh – Finanční příspěvek Švýcarské konfederace na hospodářskou a sociální soudržnost v rozšířené Unii – Memorandum o porozumění o finančním příspěvku Švýcarské konfederace určeném členským státům, které k Unii přistoupily v roce 2004 – Rozšíření Unie o Chorvatskou republiku – Dodatek k memorandu o porozumění týkající se finančního příspěvku Švýcarské konfederace ve prospěch Chorvatské republiky – Podpis dodatku jménem Unie Evropskou komisí bez předchozího schválení ze strany Rady Evropské unie – Pravomoc – Článek 13 odst. 2, čl. 16 odst. 1 a 6, jakož i čl. 17 odst. 1 SEU – Zásady svěření pravomocí, institucionální rovnováhy a loajální spolupráce.#Věc C-660/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      28. července 2016 (
            *1
         )
      „Žaloba na neplatnost — Vnější vztahy Evropské unie — Přístup Švýcarské konfederace na vnitřní trh — Finanční příspěvek Švýcarské konfederace na hospodářskou a sociální soudržnost v rozšířené Unii — Memorandum o porozumění o finančním příspěvku Švýcarské konfederace určeném členským státům, které k Unii přistoupily v roce 2004 — Rozšíření Unie o Chorvatskou republiku — Dodatek k memorandu o porozumění týkající se finančního příspěvku Švýcarské konfederace ve prospěch Chorvatské republiky — Podpis dodatku jménem Unie Evropskou komisí bez předchozího schválení ze strany Rady Evropské unie — Pravomoc — Článek 13 odst. 2, čl. 16 odst. 1 a 6, jakož i čl. 17 odst. 1 SEU — Zásady svěření pravomocí, institucionální rovnováhy a loajální spolupráce“
      Ve věci C‑660/13,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 263 SFEU, podaná dne 13. prosince 2013,

         Rada Evropské unie, zastoupená A. de Elera-San Miguel Hurtadem, E. Finnegan a P. Mahnič, jako zmocněnci,
      žalobkyně,
      podporovaná

         Českou republikou, zastoupenou M. Smolkem, J. Vláčilem, E. Rufferem a M. Hedvábnou, jako zmocněnci,

         Spolkovou republikou Německo, zastoupenou T. Henzem a B. Beutlerem, jako zmocněnci,

         Řeckou republikou, zastoupenou S. Chala a M. Tassapoulou, jako zmocněnkyněmi, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

         Francouzskou republikou, zastoupenou G. de Berguesem, D. Colasem, F. Fizem a N. Rouam, jako zmocněnci,

         Litevskou republikou, zastoupenou D. Kriaučiūnasem a J. Nasutavičienė, jako zmocněnci,

         Maďarskem, zastoupeným M. Z. Fehérem a G. Szimou, jako zmocněnci,

         Nizozemským královstvím, zastoupeným M. Bulterman, M. Gijzen a M. Noort, jako zmocněnkyněmi,

         Polskou republikou, zastoupenou B. Majczynou, jako zmocněncem,

         Finskou republikou, zastoupenou J. Heliskoskim a H. Leppo, jako zmocněnci,

         Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným J. Kraehling, C. Brodie, S. Behzadi-Spencer a E. Jenkinson, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s J. Holmesem, barrister,
      vedlejšími účastníky řízení,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené S. Pardo Quintillán a T. Scharfem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz (zpravodaj), C. Toader a D. Šváby, předsedové senátů, A. Rosas, E. Juhász, M. Safjan, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas a K. Jürimäe, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Illéssy, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. června 2015,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. listopadu 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Rada Evropské unie se svým návrhem domáhá, aby Soudní dvůr zrušil rozhodnutí Komise C(2013) 6355 final ze dne 3. října 2013 o podpisu dodatku k memorandu o porozumění o finančním příspěvku Švýcarské konfederace (dále jen „napadené rozhodnutí“).

         Skutečnosti předcházející sporu

               2

               Švýcarská konfederace poté, co dne 6. prosince 1992 odmítla Dohodu o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3), uzavřela s Evropskou unií a jejími členskými státy řadu dvoustranných dohod v konkrétních oblastech. V dubnu 2003 přijali Rada a zástupci vlád členských států závěry, jimiž byla Evropská komise zmocněna k jednání se Švýcarskou konfederací o nezbytných úpravách dohody o volném pohybu osob mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé (Úř. věst. 2002, L 114, s. 6; česky Úř. věst. 2009, L 353, s. 71) s ohledem na rozšíření Unie v květnu 2004. V těchto závěrech Rada Komisi rovněž zmocnila ke sjednání dohody o finančním příspěvku na hospodářskou a sociální soudržnost v rozšířené Unii podle směrnic pro jednání, které jsou přílohou těchto závěrů, a po konzultaci s pracovní skupinou pro Evropské sdružení volného obchodu (dále jen „pracovní skupina pro ESVO“).

               3

               Podle těchto směrnic pro jednání bylo cílem sjednat „finanční příspěvek ke snížení hospodářských a sociálních rozdílů v rámci rozšířené Unie“. V těchto směrnicích pro jednání bylo rovněž uvedeno, že „[v]ýměnou za volný přístup k rozšířenému vnitřnímu trhu by [Švýcarská konfederace] měla finančně přispívat na sociální a hospodářskou soudržnost uvnitř [Unie] podobně jako Norsko, Island a Lichtenštejnsko“.

               4

               Švýcarská konfederace při jednáních uvedla, že z důvodu jejích vlastních omezení nelze o takovém finančním příspěvku uzavřít závaznou dohodu, takže po ukončení jednání bylo třeba vypracovat memorandum o porozumění, po němž mělo následovat uzavření dvoustranných smluv s každým členským státem-příjemcem.

               5

               Dne 27. února 2006 bylo memorandum o porozumění podepsáno členem švýcarské federální rady, předsedou Rady a Komisí (dále jen „memorandum o porozumění“). Podle bodu 1 tohoto memoranda o porozumění předseda Rady a Švýcarská federální rada vypracovali „směrnice“, podle nichž federální rada sjedná s deseti novými členskými státy uvedenými v memorandu o porozumění dohody o švýcarském finančním příspěvku na období pěti let od schválení financování v celkové výši jedné miliardy švýcarských franků (CHF) (přibližně 905422671,45 eura) švýcarským parlamentem.

               6

               Podle bodu 8 uvedeného memoranda o porozumění Švýcarská federální rada navrhne švýcarskému parlamentu, aby schválil finanční příspěvek ve výši jedné miliardy CHF (přibližně 905422671,45 eura). Podle bodu 2 memoranda o porozumění lze z tohoto příspěvku financovat projekty a regionální a celostátní programy. Bod 5 memoranda o porozumění stanoví, že Švýcarská federální rada a Komise se zavazují pravidelně se o využívání švýcarského finančního příspěvku informovat. Komise se kromě toho zavazuje posuzovat slučitelnost navrhovaných projektů a programů s cíli Unie a informovat o tomto posouzení Švýcarskou federální radu.

               7

               Dne 25. června 2008 člen federální rady Švýcarské konfederace, předseda Rady a Komise podepsali dodatek k memorandu o porozumění sjednaný předsedou Rady za pomoci Komise, který se týkal úpravy švýcarského finančního příspěvku v důsledku přistoupení Bulharské republiky a Rumunska k Evropské unii.

               8

               Dne 20. prosince 2012 Rada a zástupci vlád členských států přijali závěry, ve kterých mimo jiné berou na vědomí přání Chorvatské republiky získat finanční příspěvek odpovídající částkám dohodnutým v letech 2006 a 2008 pro ostatní členské státy. Kromě toho vyzvali Komisi, aby v úzké spolupráci s předsednictvím Rady „zahájila nezbytná jednání“ se Švýcarskou federální radou za účelem získání finančního příspěvku ve prospěch Chorvatské republiky a vedla o postupu jednání pravidelné konzultace s pracovní skupinou pro ESVO (dále jen „závěry z roku 2012“).

               9

               Téhož dne učinila Komise prohlášení, začleněné do zápisu ze zasedání Výboru stálých zástupců (Coreper), v němž vyjádřila své stanovisko, že uvedené závěry představují politické rozhodnutí ve smyslu článku 16 SEU, který svěřuje Radě pravomoc vymezit politiky Unie, takže tyto závěry je třeba považovat za politické rozhodnutí Rady, nikoliv členských států.

               10

               Dne 25. července 2013 Komise informovala pracovní skupinu pro ESVO, že jednání se Švýcarskou konfederací byla ukončena.

               11

               Dne 3. října 2013 Komise na základě článku 17 SEU přijala napadené rozhodnutí, jehož bod 8 odůvodnění uvádí, že „[n]avrhovaný dodatek nezakládá a nemá zakládat žádné závazné ani právní povinnosti vůči jakékoli straně podle vnitrostátního či mezinárodního práva“. Jediný článek tohoto rozhodnutí stanoví, že Komise schvaluje dodatek k [memorandu o porozumění] týkající se švýcarského finančního příspěvku ve prospěch Chorvatské republiky (dále jen „dodatek z roku 2013“) a že Komise zmocňuje místopředsedu Komise odpovědného za vnější vztahy a člena Komise odpovědného za regionální politiku, aby tento dodatek jménem Unie podepsali.

               12

               Během jednání pracovní skupiny pro ESVO ve dnech 15. a 23. října 2013 členské státy a Rada vyjádřily nesouhlas s rozhodnutím Komise podepsat dodatek z roku 2013 bez předchozího schválení Radou. Konstatovaly, že Komise nezohlednila úlohu, kterou mají v této souvislosti členské státy. Na jednání dne 31. října 2013 tato pracovní skupina vypracovala návrh závěrů, který má být předložen Radě a zástupcům vlád členských států, pověřujících předsedu Rady podpisem dodatku z roku 2013 a potvrzujících, že Komise je zmocněna vykonávat koordinační a kontrolní funkce a podepsat tento dodatek. Na tomto jednání evropská služba pro vnější činnost uvedla, že Komise vyjádřila s plánovanými závěry nesouhlas.

               13

               Dne 7. listopadu 2013 podepsali místopředseda Komise odpovědný za vnější vztahy a člen Komise odpovědný za regionální politiku dodatek z roku 2013 jménem Unie.

               14

               Podle tohoto dodatku Švýcarská federální rada souhlasí s tím, že sjedná s Chorvatskou republikou dohodu o finančním příspěvku ve výši 45 milionů CHF (přibližně 40744020,22 eura) na období pěti let od schválení prostředků švýcarským parlamentem, a vyjadřuje své odhodlání poskytnout tento příspěvek do 31. května 2017. Švýcarská federální rada kromě toho souhlasí s tím, že navrhne schválení uvedeného příspěvku švýcarskému parlamentu.

               15

               Dne 19. listopadu 2013 Rada a zástupci vlád členských států formálně přijali závěry Rady pověřující jejího předsedu podpisem dodatku z roku 2013 a zmocňující Komisi k výkonu koordinačních a kontrolních funkcí. Dne 9. prosince 2013 přijala Rada postoj, v němž vyjádřila mimo jiné nesouhlas se způsobem, jakým Komise jednala.

               16

               Dne 30. června 2015 Švýcarská konfederace a Chorvatská republika podepsaly dvoustrannou rámcovou dohodu týkající se provádění švýcarsko-chorvatského programu spolupráce za účelem snížení hospodářských a sociálních rozdílů v rámci rozšířené Unie.

         Návrhová žádání účastnic řízení a řízení před Soudním dvorem

               17

               Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        napadené rozhodnutí zrušil;

                        —

                        zachoval jeho účinky až do jeho nahrazení a

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               18

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        žalobu zamítl a

                        —

                        uložil Radě náhradu nákladů řízení.

               19

               České republice, Spolkové republice Německo, Řecké republice, Francouzské republice, Litevské republice, Maďarsku, Nizozemskému království, Polské republice, Finské republice a Spojenému království Velké Británie a Severního Irska bylo povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Rady. Nizozemské království se nicméně žádné fáze řízení v projednávané věci nezúčastnilo

         K žalobě

               20

               Na podporu své žaloby uplatňuje Rada dva žalobní důvody. První důvod vychází z porušení zásady svěření pravomocí uvedené v čl. 13 odst. 2 SEU, jakož i zásady institucionální rovnováhy. Druhý důvod vychází z porušení zásady loajální spolupráce zakotvené týmž ustanovením.

         K prvnímu žalobnímu důvodu

      Argumentace účastníků řízení

               21

               Podle Rady, podporované všemi členskými státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, představuje přijetí napadeného rozhodnutí a podpis dodatku z roku 2013 Komisí bez předchozího schválení Radou porušení zásady svěření pravomocí uvedené v čl. 13 odst. 2 SEU a potažmo i zásady institucionální rovnováhy.

               22

               Memorandum o porozumění, kterým se stanoví švýcarský finanční příspěvek, a dodatek k němu jsou podle Rady nezávazné dohody obsahující politický závazek smluvních stran. Článek 218 SFEU se tedy nepoužije a Smlouva o FEU nestanoví žádný zvláštní postup týkající se jejich sjednávání a uzavírání. Toto ustanovení je však relevantní v rozsahu, v němž odráží obecné rozdělení pravomocí mezi orgány, jak je stanoveno v článcích 16 a 17 SEU.

               23

               Rada argumentuje judikaturou Soudního dvora vycházející z rozsudku ze dne 23. března 2004, Francie v. Komise (C‑233/02, EU:C:2004:173, bod 40), a poukazuje na to, že skutečnost, že akt není závazný, nestačí k tomu, aby Komise měla pravomoc jej přijmout. Tento orgán totiž nemá na základě článku 17 SEU pravomoc podepsat nezávaznou mezinárodní dohodu, jako je dodatek z roku 2013, jménem Unie bez předchozího schválení Radou. Komise si tak osobovala pravomoc rozhodovat o politice Unie a porušila zásadu svěření pravomocí uvedenou v čl. 13 odst. 2 první větě SEU a potažmo i zásadu institucionální rovnováhy.

               24

               Podle Rady určila Komise politiku Unie, když jednostranně schválila podpis dodatku z roku 2013 a tím akceptovala jeho obsah, aniž Rada měla možnost definovat svůj postoj v tomto ohledu. Komise kromě toho určila politiku Unie, když se rozhodla zacházet s dodatkem z roku 2013 jako se záležitostí spadající do výlučné pravomoci Unie a změnila signatáře tohoto dodatku v tom smyslu, že jej podepsala jménem Unie sama. Komise podpisem dodatku z roku 2013 jednala proti postoji výslovně vyjádřenému Radou.

               25

               Komise sdílí postoj vyjádřený Radou a členskými státy, podle něhož memorandum o porozumění i dodatek k němu jsou nezávazné nástroje, což je postoj, který sdílí i Švýcarská konfederace. Komise stejně jako Rada tvrdí, že postup uvedený v článku 218 SFEU se tedy na projednávaný případ nevztahuje, takže musí být dodržena zásada svěření pravomocí stanovená v čl. 13 odst. 2, čl. 16 odst. 1 a čl. 17 odst. 1 SEU. Rozpor mezi orgány se týká pouze toho, jaký postup je třeba použít při schvalování a podpisu takových nástrojů.

               26

               Komise v tomto ohledu poukazuje na to, že podle čl. 16 odst. 1 SEU Radě přísluší stanovit politiky Unie a zajišťovat soudržnost vnější činnosti Unie. Komise musí tuto politiku vykonávat a zajišťovat vnější zastupování Unie. Úloha, kterou jí v tomto ohledu svěřuje čl. 17 odst. 1 SEU, vyžaduje, aby měla jistou autonomii. Toto ustanovení ji zmocňuje přímo k vykonávání politiky Unie a podepisování nezávazných nástrojů politické povahy jménem Unie, pokud odrážejí Radou stanovený postoj, aniž je nutné předchozí schválení z její strany. Podpis takového nezávazného nástroje, jako je dodatek z roku 2013, je totiž ve smyslu čl. 17 odst. 1 SEU aktem vnějšího zastupování politického postoje předtím vymezeného Radou. Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora vycházející z rozsudku ze dne 20. dubna 2010, Komise v. Švédsko (C‑246/07, EU:C:2010:203, bod 77), není nutné, aby společný postoj měl určitou formu k tomu, aby existoval.

               27

               V projednávaném případě představují podle Komise závěry z roku 2012 politické rozhodnutí Unie ve smyslu čl. 16 odst. 1 SEU, kterým Rada určila, v rámci stanovené politiky Unie, že švýcarský finanční příspěvek ve prospěch Chorvatské republiky má odpovídat stejným výpočtům, jaké byly použity a dohodnuty v memorandu o porozumění a dodatku podepsaném dne 25. června 2008. Napadené rozhodnutí se od tohoto postoje neodchýlilo, což Rada ostatně ani netvrdila. Kromě toho Rada nevznesla žádné námitky ani proti výsledku jednání se Švýcarskou konfederací, ani proti podstatě napadeného rozhodnutí, a její námitky jsou výlučně procesního rázu.

               28

               Podpis dodatku z roku 2013 podle názoru Komise nadto spadá pod výkonné a řídící funkce, které se Komise zavázala plnit v rámci memoranda o porozumění a příslušných dodatků. Tyto výkonné a řídící funkce jsou Komisi přiznány i na základě čl. 17 odst. 1 SEU.

               29

               Komise konečně namítá, že argumentace Rady ohledně dodatku z roku 2013 a skutečnosti, že neodpovídá závěrům z roku 2012, je nepřípustná, jelikož byla poprvé uplatněna v replice. Tato argumentace se každopádně netýkala pravomocí Rady, nýbrž povahy dodatku z roku 2013, a nemůže se tedy opírat o článek 16 SEU.

         Závěry Soudního dvora

               30

               Prvním žalobním důvodem Rada, podporovaná všemi členskými státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, v podstatě poukazuje na to, že Komise neměla při neexistenci předchozího schválení Radou pravomoc přijmout napadené rozhodnutí opravňující k podpisu dodatku z roku 2013 jménem Unie, a že tudíž přijetím tohoto rozhodnutí porušila zásadu svěření pravomocí uvedenou v čl. 13 odst. 2 SEU, jakož i zásadu institucionální rovnováhy.

               31

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že Smlouvy zavedly systém rozdělení pravomocí mezi jednotlivé unijní orgány, který každému orgánu svěřuje vlastní poslání v rámci institucionální struktury Unie a při plnění úkolů, které byly na Unii přeneseny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. května 1990, Parlament v. Rada, C‑70/88, EU:C:1990:217, bod 21).

               32

               Článek 13 odst. 2 SEU stanoví, že každý orgán jedná v mezích působnosti svěřené mu Smlouvami a v souladu s postupy, podmínkami a cíli v nich stanovenými. Toto ustanovení odráží zásadu institucionální rovnováhy, která je charakteristická pro institucionální strukturu Unie, jež znamená, že každý z orgánů vykonává své pravomoci s ohledem na pravomoci orgánů ostatních (rozsudky ze dne 14. dubna 2015, Rada v. Komise, C‑409/13, EU:C:2015:217, bod 64, a ze dne 6. října 2015, Rada v. Komise, C‑73/14, EU:C:2015:663, bod 61).

               33

               Pokud jde o pravomoci Rady, čl. 16 odst. 1 druhá věta SEU stanoví, že tento orgán vykonává funkce vymezování politik a koordinace v souladu s podmínkami stanovenými Smlouvami. Konkrétně v souvislosti s vnější činností Unie čl. 16 odst. 6 třetí pododstavec SEU stanoví, že Rada pro zahraniční věci vytváří vnější činnost Unie podle strategických směrů vymezených Evropskou radou a zajišťuje soudržnost činnosti Unie.

               34

               Co se týče pravomocí Komise, čl. 17 odst. 1 první, pátá a šestá věta SEU stanoví, že tento orgán podporuje obecný zájem Unie a k tomuto účelu činí vhodné podněty, vykonává koordinační, výkonné a řídící funkce v souladu s podmínkami stanovenými Smlouvami a zajišťuje vnější zastupování Unie, s výjimkou společné zahraniční a bezpečnostní politiky a dalších případů uvedených ve Smlouvách.

               35

               Komise tvrdí, že podpis nezávazné dohody představuje akt vnějšího zastupování Unie ve smyslu čl. 17 odst. 1 SEU, pokud tato nezávazná dohoda odráží postoj nebo politiku Unie již stanovené Radou. V takovém případě podpis takového nezávazného nástroje nevyžaduje předchozí schválení Radou. V projednávaném případě Rada v závěrech z roku 2012 stanovila „postoj Unie“. Dodatek z roku 2013 je podle Komise v souladu s tímto postojem, takže mohla přistoupit k podpisu uvedeného dodatku bez předchozího schválení Radou.

               36

               V tomto ohledu je třeba uvést, že samotná skutečnost, že Komise má na základě čl. 17 odst. 1 SEU pravomoc vnějšího zastupování Unie, nestačí k zodpovězení otázky vznesené v rámci prvního žalobního důvodu Rady, zda dodržení zásady svěření pravomocí uvedené v čl. 13 odst. 2 SEU vyžadovalo, aby podpis dodatku z roku 2013 Komisí jménem Unie byl předem schválen Radou (pokud jde o článek 335 SFEU, viz obdobně rozsudek ze dne 6. října 2015, Rada v. Komise, C‑73/14, EU:C:2015:663, body 59 a 60).

               37

               Pokud jde o závěry z roku 2012, i když zmocňují Komisi k tomu, aby „zahájila nezbytná jednání“ se Švýcarskou federální radou za účelem finančního příspěvku ve prospěch Chorvatské republiky, neobsahují, jak uvedla generální advokátka v bodě 115 svého stanoviska, zmocnění umožňující Komisi podepsat jménem Unie dodatek, který je výsledkem těchto jednání. V tomto ohledu Komise neuvedla žádné skutečnosti umožňující mít za to, že Rada jí v závěrech z roku 2012 přiznala pravomoc podepsat dodatek z roku 2013.

               38

               Za těchto podmínek nelze mít za to, že Komise je na základě své pravomoci vnějšího zastupování ve smyslu čl. 17 odst. 1 SEU oprávněna podepsat nezávaznou dohodu, která je výsledkem jednání vedených se třetí zemí.

               39

               Rozhodnutí o podpisu dohody se třetí zemí, která spadá do pravomoci Unie, ať je tato dohoda závazná či nikoliv, totiž vyžaduje posoudit, při dodržení strategických směrů vymezených Evropskou radou, jakož i zásad a cílů vnější činnosti Unie uvedených v čl. 21 odst. 1 a 2 SEU, zájmy Unie v rámci vztahů s dotčenou třetí zemí a rozhodnout o rozdílných zájmech v rámci těchto vztahů.

               40

               Rozhodnutí o schválení takové nezávazné dohody, o jakou se jedná v projednávaném případě, je tedy součástí vymezování politik Unie a vytváření její vnější činnosti ve smyslu čl. 16 odst. 1 druhé věty a odst. 6 třetího pododstavce SEU.

               41

               Okolnost, že Rada již posoudila zájmy Unie při přijetí rozhodnutí o zahájení jednání, která vedla k vypracování nezávazné dohody, nemůže tuto analýzu zpochybnit.

               42

               Podpis nezávazné dohody totiž vyžaduje, aby Unie posoudila, zda tato dohoda nadále odpovídá jejímu zájmu, jak jej vymezila Rada zejména v rozhodnutí o zahájení jednání o uzavření dohody.

               43

               Toto posouzení vyžaduje mimo jiné ověření konkrétního obsahu takové nezávazné dohody, která je výsledkem jednání vedených se třetí zemí, jako je dodatek z roku 2013, tedy obsahu, který nemůže být předem stanoven ani předvídán při přijetí rozhodnutí zahájit taková jednání. Samotná skutečnost, že obsah nezávazné dohody sjednané Komisí se třetí zemí odpovídá mandátu k jednání danému Radou, nemůže stačit k tomu, aby nadala Komisi pravomocí takový nezávazný akt podepsat bez předchozího schválení Radou na základě toho, že je kryta postojem předem stanoveným Radou.

               44

               V projednávané věci je třeba dodat, že je pravda, jak uvádí Komise, že dodatečný příspěvek Švýcarské konfederace uvedený v dodatku z roku 2013 vyžadoval schválení příslušného financování švýcarským parlamentem. Podmínky tohoto příspěvku měly být kromě toho předmětem dalších jednání mezi Švýcarskou konfederací a Chorvatskou republikou.

               45

               Nicméně vedle toho, co bylo uvedeno v bodech 39 až 43 tohoto rozsudku, skutečnosti uvedené v bodě 1 tohoto dodatku, týkající se výše uvedeného příspěvku, a sice 45 milionů CHF (přibližně 40744020,22 eura), a jeho doby trvání, představují zásadní aspekty vymezování politiky Unie v kontextu přizpůsobení švýcarského finančního příspěvku z důvodu přístupu Švýcarské konfederace na vnitřní trh rozšířený v důsledku přistoupení Chorvatské republiky k Unii.

               46

               Z výše uvedených úvah vyplývá, že podpis dodatku z roku 2013 Komisí jménem Unie vyžadoval předchozí schválení Radou. Komise podpisem dodatku z roku 2013 jménem Unie bez předchozího schválení Radou porušila zásadu svěření pravomocí uvedenou v čl. 13 odst. 2 SEU, jakož i zásadu institucionální rovnováhy.

               47

               První žalobní důvod je tedy opodstatněný.

               48

               Napadené rozhodnutí je tudíž třeba zrušit, aniž je nutné zkoumat druhý žalobní důvod uplatněný Radou na podporu její žaloby.

         K návrhu na zachování účinků napadeného rozhodnutí

               49

               Rada, podporovaná Českou republikou, Francouzskou republikou, Maďarskem a Finskou republikou, navrhuje, aby Soudní dvůr v případě, že napadené rozhodnutí zruší, zachoval jeho účinky, dokud nebude přijato nové rozhodnutí.

               50

               Podle čl. 264 druhého pododstavce SFEU Soudní dvůr může, považuje-li to za nezbytné, uvést ty účinky aktu prohlášeného za neplatný, které jsou nadále považovány za zachované.

               51

               V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že s ohledem na důvody související s právní jistotou lze účinky takového aktu zachovat zejména tehdy, kdy by okamžité účinky jeho zrušení měly závažné negativní důsledky pro dotyčné osoby a legalita napadeného aktu není zpochybněna z důvodu jeho účelu nebo obsahu, nýbrž z důvodu nedostatku pravomoci jeho autora nebo z důvodu porušení podstatných formálních náležitostí (rozsudek ze dne 26. listopadu 2014, Parlament a Komise v. Rada, C‑103/12 a C‑165/12, EU:C:2014:2400, bod 90 a citovaná judikatura).

               52

               V projednávaném případě je třeba uvést, že napadené rozhodnutí umožnilo podpis dodatku z roku 2013, kterým Komise schválila jménem Unie konec jednání mezi Unií a Švýcarskou konfederací a politický závazek posledně uvedené obsažený v tomto dodatku.

               53

               Zrušení napadeného rozhodnutí bez toho, aby byly zachovány jeho účinky, by mohlo mít závažné negativní důsledky pro vztahy Unie se Švýcarskou konfederací.

               54

               Je tedy namístě, aby Soudní dvůr využil pravomoci, kterou mu přiznává čl. 264 druhý pododstavec SFEU a zachoval účinky napadeného rozhodnutí do doby, než v přiměřené lhůtě nabude účinnosti nové rozhodnutí, které jej má nahradit.

         K nákladům řízení

               55

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.

               56

               V souladu s čl. 140 odst. 1 téhož jednacího řádu ponesou Česká republika, Spolková republika Německo, Řecká republika, Francouzská republika, Litevská republika, Maďarsko, Nizozemské království, Polská republika, Finská republika a Spojené království, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Rozhodnutí Komise C(2013) 6355 final ze dne 3. října 2013 o podpisu dodatku k memorandu o porozumění o finančním příspěvku Švýcarské konfederace se zrušuje.

                           2)

                           Účinky rozhodnutí Komise C(2013) 6355 final jsou zachovány do doby, než v přiměřené lhůtě nabude účinnosti nové rozhodnutí, které jej má nahradit.

                           3)

                           Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           4)

                           Česká republika, Spolková republika Německo, Řecká republika, Francouzská republika, Litevská republika, Maďarsko, Nizozemské království, Polská republika, Finská republika a Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. prosince 1990. # SARPP - Société d'application et de recherches en pharmacologie et phytotherapie SARL proti Chambre syndicale des raffineurs et conditionneurs de sucre de France a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance de Paris - Francie. # Věc C-241/89.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 23. ledna 2014.#Gigaset AG (anciennement Arques Industries AG) v. Evropská komise.#Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh karbidu vápníku a hořčíku pro ocelářský a plynárenský průmysl v EHP, s výjimkou Irska, Španělska, Portugalska a Spojeného království – Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES – Stanovení cen a rozdělení trhu – Přičitatelnost protiprávního jednání – Povinnost uvést odůvodnění – Pokuty – Doba trvání protiprávního jednání – Rovné zacházení – Polehčující okolnosti – Spolupráce během správního řízení – Solidární odpovědnost za zaplacení pokuty – Pokyny o metodě stanovování pokut z roku 2006.#Věc T‑395/09.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. ledna 2006. # Komise Evropských společenství proti Mercedes Alvarez Moreno. # Kasační opravný prostředek - Úředníci - Pomocný zaměstnanec - Simultánní tlumočník - Žaloba - Návrh podle čl. 90 odst. 1 služebního řádu - Akt nepříznivě zasahující do právního postavení - Pojem. # Věc C-373/04 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. ledna 2006, Komise v. Alvarez Moreno
      (Věc C-373/04 P)
      „Kasační opravný prostředek – Úředníci – Pomocný zaměstnanec – Simultánní tlumočník – Žaloba – Návrh podle čl. 90 odst. 1
         služebního řádu – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem“

      1.                     Úředníci – Žaloba – Návrh podle čl. 90 odst. 1 služebního řádu – Pojem (Služební řád úředníků, čl. 90  odst. 1) (viz bod 37)
      2.                     Úředníci – Žaloba – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem (Služební řád úředníků, článek  91) (viz body
            42, 44)
      Předmět:

         Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 10. června 2004, Alvarez Moreno
                  v. Komise (spojené věci T-153/01 a T-323/01), kterým Soud zrušil rozhodnutí Komise ze dne 23. února 2001, které prohlašuje,
                  že na smlouvy simultánních tlumočníků jakožto pomocných zaměstnanců,  přijatých na základě čl. 78 třetího pododstavce pracovního
                  řádu ostatních zaměstnanců, se použije věkové omezení stanovené v čl. 74 odst. 1 písm. b) pracovního řádu ostatních zaměstnanců

            Výrok:

                  Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 10. června 2004, Alvarez Moreno v. Komise (T‑153/01 a T‑323/01),
                     se zrušuje v rozsahu, ve kterém prohlásil za přípustnou žalobu na neplatnost dopisu M. Walkera ze dne 23. února 2001 a uložil
                     Komisi Evropských společenství náhradu veškerých nákladů souvisejících s žalobou ve věci T‑323/01.

                  Žaloba ve věci T‑323/01 směřující ke zrušení jednak dopisu M. Walkera ze dne 23. února 2001 a jednak rozhodnutí Komise Evropských
                     společenství ze dne 7. září 2001 o zamítnutí stížnosti M. Alvarez Morena se zamítá.

                  Každý účastník řízení ponese vlastní náklady související s řízením v tomto stupni a s řízením před Soudem prvního stupně Evropských
                     společenství.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 14. ledna 2016.#International Gaming Projects Ltd v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství BIG BINGO – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Rozlišovací způsobilost – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-663/14.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 15. října 2014. # José António de Brito Sequeira Carvalho proti Evropské komisi. # Věc F-107/13.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. prosince 2000. # Eurostock Meat Marketing Ltd proti Department of Agriculture for Northern Ireland. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal in Northern Ireland - Spojené království. # Zemědělství. # Věc C-477/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1979. # Regina proti Maurici Donaldu Hennovi a Johnu Fredericku Ernestu Darbymu. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: House of Lords - Spojené království. # Věc 34/79.