title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 26. září 2013.#Texdata Software GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Innsbruck.#Právo společností – Svoboda usazování – Jedenáctá směrnice 89/666/EHS – Zveřejňování účetních dokumentů – Pobočka kapitálové společnosti se sídlem v jiném členském státě – Peněžitá sankce v případě nezveřejnění ve stanovené lhůtě – Právo na účinnou soudní ochranu – Zásada respektování práva na obhajobu – Vhodná, účinná, přiměřená a odrazující povaha sankce.#Věc C‑418/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      26. září 2013 (
            *1
         )
      „Právo společností — Svoboda usazování — Jedenáctá směrnice 89/666/EHS — Zveřejňování účetních dokumentů — Pobočka kapitálové společnosti se sídlem v jiném členském státě — Peněžitá sankce v případě nezveřejnění ve stanovené lhůtě — Právo na účinnou soudní ochranu — Zásada respektování práva na obhajobu — Vhodná, účinná, přiměřená a odrazující povaha sankce“
      Ve věci C‑418/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberlandesgericht Innsbruck (Rakousko) ze dne 29. července 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 10. srpna 2011, v řízení

         Texdata Software GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, J. Malenovský, U. Lõhmus (zpravodaj), M. Safjan a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. listopadu 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Texdata Software GmbH N. Arnoldem a T. Raubalem, Rechtsanwälte,

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer a F. Koppensteinerem, jako zmocněnci,

               —

               za vládu Spojeného království S. Ossowskim, jako zmocněncem

               —

               za Evropskou komisi G. Braunem a K.‑P. Wojcikem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 31. ledna 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 odst. 1 a 3 SEU, článků 49 a 54 SFEU, článků 47 a 50 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), čl. 6 odst. 2 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), článku 6 první směrnice Rady 68/151/EHS ze dne 9. března 1968 o koordinaci ochranných opatření, která jsou na ochranu zájmů společníků a třetích osob vyžadována v členských státech od společností ve smyslu čl. 58 druhého pododstavce Smlouvy, za účelem dosažení rovnocennosti těchto opatření (Úř. věst. L 65, s. 8, dále jen „první směrnice“), článku 60a čtvrté směrnice Rady 78/660/EHS ze dne 25. července 1978, založené na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy, o ročních účetních závěrkách některých forem společností (Úř. věst. L 222, s. 11), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/49/ES ze dne 18. června 2009 (Úř. věst. L 164, s. 42, dále jen „čtvrtá směrnice“), jakož i čl. 38 odst. 6 sedmé směrnice Rady 83/349/EHS ze dne 13. června 1983, založené na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o konsolidovaných účetních závěrkách (Úř. věst. L 193, s. 1, dále jen „sedmá směrnice“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci žaloby podané společností Texdata Software GmbH (dále jen „Texdata“) směřující ke zpochybnění penále, které Landesgericht Innsbruck (soud prvního stupně v Innsbrucku) uložil uvedené společnosti jako sankci za nesplnění povinnosti předložit roční účetní závěrku k tomuto soudu pověřenému vedením obchodního rejstříku.

         Právní rámec

         Mezinárodní právo

               3

               Článek 6 EÚLP, nadepsaný „Právo na spravedlivé řízení“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
               „1.   Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu. Rozsudek musí být vyhlášen veřejně, avšak tisk a veřejnost mohou být vyloučeny buď po dobu celého, nebo části procesu v zájmu mravnosti, veřejného pořádku nebo národní bezpečnosti v demokratické společnosti nebo když to vyžadují zájmy nezletilých nebo ochrana soukromého života účastníků, anebo v rozsahu považovaném soudem za zcela nezbytný, pokud by, vzhledem ke zvláštním okolnostem, veřejnost řízení mohla být na újmu zájmům spravedlnosti.
               2.   Každý, kdo je obviněn z trestného činu, se považuje za nevinného, dokud jeho vina nebyla prokázána zákonným způsobem.“

         Unijní právo

      První směrnice a směrnice 2009/101/ES

               4

               První směrnice byla zrušena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2009/101/ES ze dne 16. září 2009 o koordinaci ochranných opatření, která jsou na ochranu zájmů společníků a třetích osob vyžadována v členských státech od společností ve smyslu čl. 48 druhého pododstavce Smlouvy, za účelem dosažení rovnocennosti těchto opatření (Úř. věst. L 258, s. 11), s účinností od 21. října 2009.

               5

               Článek 2 písm. f) směrnice 2009/101 stanoví, že členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění povinného zveřejňování týkajícího se společností uvedených v článku 1 této směrnice alespoň účetních dokladů za každé účetní období, které je třeba zveřejnit zejména v souladu se čtvrtou a sedmou směrnicí.

               6

               Článek 7 písm. a) uvedené směrnice, který je formulován stejně jako čl. 6 písm. a) první směrnice, stanoví, že členské státy stanoví přiměřené sankce pro případ nezveřejnění účetních dokladů tak, jak stanoví čl. 2 písm. f) směrnice 2009/101.

         Čtvrtá směrnice

               7

               Podle článku 47 čtvrté směrnice řádně schválená roční účetní závěrka se spolu s výroční zprávou a zprávou osoby pověřené ověřením účetní závěrky zveřejňují způsobem stanoveným vnitrostátními právními předpisy v souladu s článkem 3 první směrnice.

               8

               Článek 60a čtvrté směrnice stanoví:
               „Členské státy stanoví systém sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice a přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění jejich uplatňování. Stanovené sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.“

         Jedenáctá směrnice 89/666/EHS

               9

               Jedenáctá směrnice Rady 89/666/EHS ze dne 21. prosince 1989 o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě některými formami společností řídících se právem jiného členského státu (Úř. věst. L 395, s. 36; Zvl. vyd. 17/01, s. 100, dále jen „jedenáctá směrnice“) se vztahuje na pobočky kapitálových společností. První, čtvrtý a devátý bodu odůvodnění této směrnice zní:
               „[...] za účelem usnadnění výkonu práva usazování společností uvedených v článku 58 Smlouvy stanoví čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy a Obecný program pro odstranění omezení svobody usazování nezbytnost koordinace ochranných opatření požadovaných na společnostech v členských státech na ochranu zájmů jak společníků, tak třetích osob;
               [...]
               [...] chybějící koordinace, zejména v oblasti zveřejňování, vede v oblasti ochrany společníků a třetích osob k rozdílům mezi společnostmi působícími v jiných členských státech tím, že vytvořily pobočky, a mezi společnostmi, které tam působí na základě založení dceřiných společností;
               [...]
               [...] vnitrostátní právní předpisy, které ukládají zveřejňování účetních dokumentů týkajících se pobočky, ztratily své opodstatnění poté, co došlo ke koordinaci vnitrostátních právních předpisů v oblasti vypracování, ověřování a zveřejňování účetních dokumentů společností; [...] je proto dostačující zveřejňovat v rejstříku pobočky účetní dokumenty ověřené a zveřejněné společností.“

               10

               Článek 1 odst. 1 a 2 jedenácté směrnice zní následovně:
               „1.   Listiny a údaje týkající se poboček vytvořených v členském státě společnostmi, které se řídí právem jiného členského státu a na které se vztahuje [první směrnice], jsou zveřejňovány v souladu s článkem 3 uvedené směrnice podle práva členského státu, ve kterém se nachází pobočka.
               2.   Je-li zveřejňování provedené u pobočky odlišné od zveřejňování u společnosti, je pro operace uskutečněné s pobočkou určující způsob zveřejňování u pobočky.“

               11

               Podle čl. 2 odst. 1 písm. g) ve spojení s článkem 3 jedenácté směrnice se povinnost zveřejňování stanovená v článku 1 této směrnice týká pouze účetních dokumentů společnosti tak, jak byly zejména v souladu se čtvrtou a sedmou směrnicí vypracovány, ověřeny a zveřejněny podle práva členského státu, kterým se řídí společnost.

               12

               Článek 12 této směrnice stanoví, že „členské státy stanoví přiměřené sankce pro případ, že nedojde ke zveřejnění podle článků 1, 2, 3 [...]“

         Rakouské právo

               13

               Podle § 277 odst. 1 obchodního zákoníku (Unternehmensgesetzbuch, dRBl 219/1897), ve znění použitelném na věc v původním řízení (dále jen „UGB“), musí zákonní zástupci kapitálových společností předložit soudu pověřenému vedením obchodního rejstříku v sídle společnosti roční účetní závěrky a výroční zprávy a případně zprávu o vedení podniku po jejich ověření valnou hromadou a nejpozději devět měsíců po rozvahovém dni s osvědčením nebo odmítnutím vydat osvědčení nebo s výhradami učiněnými v tomto ohledu.

               14

               Ustanovení § 208a UGB, nadepsané „Zveřejňování poboček zahraničních kapitálových společností“, stanoví, že zástupci poboček zahraničních kapitálových společností mají povinnost zveřejňovat v německém jazyce účetní dokumenty vypracované, ověřené a zveřejněné podle práva použitelného v hlavním sídle společnosti podle § 277, § 281 a § 282 UGB.

               15

               Ustanovení § 283 UGB, nadepsané „Penále“, ve znění průvodního zákona k zákonu o státním rozpočtu na rok 2011 (Budgetbegleitgesetz, BGBl I, 111/2010, dále jen „BBG“), zní takto:
               „1.   Aniž jsou dotčena obecná ustanovení obchodního práva, členové správní rady nebo likvidátoři jsou povinni ve stanovených lhůtách dodržovat [...] § 277 až § 280, členové dozorčí rady jsou povinni dodržovat § 270 a v případě tuzemské pobočky zahraniční kapitálové společnosti osoby pověřené jejím zastupováním jsou povinny dodržovat § 280a, jinak jim bude soudem uloženo penále ve výši od 700 eur do 3600 eur. Toto penále musí být uloženo po uplynutí lhůty ke zveřejnění. Jeho uložení se musí opakovat každé dva měsíce, dokud výše uvedené orgány nesplní své povinnosti.
               2.   Pokud zveřejnění stanovené v odstavci 1 nebylo provedeno k poslednímu dni stanovené lhůty a pokud zveřejnění nebylo doručeno soudu ke dni předcházejícímu přijetí usnesení o uložení penále, je třeba usnesením bez předchozího řízení uložit penále ve výši 700 eur. Od uplatnění takového opatření lze upustit, když nepředvídatelná nebo neodvratitelná událost zabránila orgánu uvedenému v odstavci 1 včas splnit povinnost zveřejnění. V takovém případě, a nedošlo-li dosud ke zveřejnění, se vydání usnesení odloží na dobu čtyř týdnů po pominutí události, která bránila zveřejnění. Usnesení o uložení penále jsou oznámena nebo doručena jako žaloby. Dotčený orgán má čtrnáctidenní lhůtu na podání opravného prostředku proti usnesení o uložení penále, jež má v opačném případě konečnou povahu. Opravný prostředek musí uvádět důvody, které ospravedlňují nesplnění povinností uvedených v odstavci 1. V případě uplynutí lhůty k podání opravného prostředku lze přiznat restitutio in integrum [...]. Jestliže je opravný prostředek podán opožděně nebo není odůvodněný, musí být rozhodnutím zamítnut.
               3.   Včasné podání odůvodněného opravného prostředku vede k nepoužitelnosti usnesení o uložení penále. O uložení penále je třeba rozhodnout v rámci řádného řízení formou rozhodnutí. Jestliže není namístě ukončit řízení, může být uloženo penále ve výši od 700 eur do 3600 eur bez předchozího varování. Dotčený orgán má možnost podat proti uložení penále opravný prostředek v řádném řízení [...].
               4.   V případě, že ke zveřejnění nedošlo ani během následujících dvou měsíců po uplynutí posledního dne stanovené lhůty, je třeba uložit další penále ve výši 700 eur. Stejně je nutno postupovat po ukončení každého období dvou měsíců, jestliže nesplnění povinnosti zveřejnění nadále trvá; pokud je proti tomuto uložení penále podán opravný prostředek, musí být rozhodnutí o uložení penále zveřejněno.
               [...]
               6.   Penále musí být rovněž vymáháno tehdy, jestliže osoby, jimž byla uložena sankce, splnily svou povinnost nebo jestliže se splnění této povinnost stalo nemožným.
               7.   Povinnosti, které jsou uloženy zákonným zástupcům podle [...] § 277 až § 280a, se týkají také společnosti. Pokud společnost nesplní tyto povinnosti prostřednictvím svých orgánů, musí se jí samé současně uložit platba penále, přičemž odstavce 1 až 6 se použijí obdobně.“

               16

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že podle přechodných ustanovení přepracovaného § 283 UGB toto ustanovení, ve znění BBG, nabylo účinnosti dne 1. ledna 2011 a bylo možno jej použít pouze na porušení povinnosti, jež nastala po tomto datu. Z vysvětlivek k vládnímu návrhu BBG nicméně vyplývá, že v případě, že povinnost zveřejnění nebyla splněna v období od 1. ledna 2011 do 28. února 2011, řízení o uložení penále bylo možno zahájit nejdříve dne 1. března 2011 a výlučně formou usnesení.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               17

               Společnost Texdata, která je společností s ručením omezeným se sídlem v Německu, navrhuje a uvádí na trh software. Svou činnost vykonává v Rakousku prostřednictvím pobočky zapsané od 4. března 2008 do rakouského obchodního rejstříku jako pobočka společnosti usazené v jiném členském státě.

               18

               Dvěma usneseními ze dne 5. května 2011 uložil Landesgericht Innsbruck podle § 283 odst. 2 UGB, ve znění BBG, uvedené společnosti dvě penále, vždy ve výši 700 eur, jelikož za dvě účetní období ukončená k 31. prosinci 2008 a k 31. prosinci 2009 nepředložila roční účetní závěrky ve stanovené lhůtě, a sice podle přechodných ustanovení k 28. únoru 2011 nebo ke dni předcházejícímu vydání těchto usnesení,

               19

               Dne 23. května 2011 společnost Texdata podala proti uvedeným usnesením k témuž soudu včas dva opravné prostředky. Na podporu těchto opravných prostředků tvrdila, že bez zaslání předchozí výzvy bylo uplatnění sankce za porušení povinnosti zveřejnění uvedené v § 283 UGB, ve znění BBG, protiprávní a že roční účetní závěrky byly ve lhůtách předloženy Amtsgericht Karlsruhe (Německo), jenž má územní působnost vzhledem k sídlu společnosti, a že již po delší dobu byly dostupné u tohoto soudu prostřednictvím elektronického přenosu dat.

               20

               Téhož dne společnost Texdata předložila dotčené roční účetní závěrky Landesgericht Innsbruck, jenž je zapsal do obchodního rejstříku dne 25. a 26. května 2011.

               21

               Dvěma rozhodnutími ze dne 25. května 2011 uvedený soud rozhodl o neuplatnitelnosti usnesení přijatých dne 5. května 2001 z důvodu včasného podání opravných prostředků. S přihlédnutím ke skutečnosti, že sporné roční účetní závěrky byly předloženy po uplynutí stanovené lhůty, však tentýž soud v rámci řádného řízení znovu uložil dvě penále ve stejné výši na základě § 283 odst. 3 a 7 UGB, ve znění BBG.

               22

               Předkládající soud, k němuž společnost Texdata podala odvolání proti uvedeným rozhodnutím, si klade otázku, zda je rakouská právní úprava sankcí vyplývající ze změn zavedených v roce 2011 a stanovící penále, které se okamžitě uloží společnosti, jež opomene příslušnému soudu předložit svou roční účetní závěrku, v souladu s unijním právem.

               23

               Uvedený soud podotýká, že před reformou z roku 2011 byla mezi rakouskými soudy pověřenými vedením obchodního rejstříku zavedena praxe, podle níž při překročení devítiměsíční lhůty stanovené v § 277 a § 283 UGB byla společnosti, která je v prodlení, zaslána neformální výzva, která společnosti poskytla dodatečnou čtyřtýdenní lhůtu. Pokud nesplnění povinnosti přetrvávalo po uplynutí této lhůty, byla pod sankcí penále zaslána druhá výzva k předložení celé roční účetní závěrky ve stanovené lhůtě nebo k prokázání, že tato povinnost se neuplatní. Soudy uložily penále pouze tehdy, pokud tento poslední krok nepřinesl výsledek a nebyla uplatněna žádná překážka výkonu povinnosti zveřejnění.

               24

               Předkládající soud uvádí následující skutečnosti, které považuje za „strukturální nedostatky“ vlastní vnitrostátnímu řízení, a to zaprvé nepřiměřené formální požadavky vyplývající ze zamítnutí opožděných nebo zcela neodůvodněných opravných prostředků a dále ze zákazu předložit nové důvody ve stadiu odvolání, s výjimkou omluvitelného opomenutí, zadruhé absenci záruky nařízení jednání, zatřetí porušení práva na obhajobu vyplývající z nemožnosti předložit vyjádření před uložením penále, začtvrté uplatnění právní domněnky odpovědnosti, jejímž důsledkem je uvalení důkazního břemene na společnost, zapáté nepřiměřené prekluzivní lhůty a neexistence předchozí výzvy, což vede k právní nejistotě společností se sídlem v jiném členském státě, jakož i za šesté skutečnost, že v případě trvajícího nesplnění povinnosti může být uloženo nové penále, aniž původní rozhodnutí o penále zakládají překážku věci pravomocně rozsouzené.

               25

               Za těchto podmínek se Oberlandesgericht Innsbruck rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání unijní právo, ve znění platném v současné době, především s ohledem na:

                        [a)]

                        svobodu usazování podle článků 49 a 54 SFEU;

                        [b)]

                        obecnou právní zásadu (čl. 6 odst. 3 SEU) účinné soudní ochrany (zásada efektivity);

                        [c)]

                        zásadu respektování práva na obhajobu podle čl. 47 [druhého pododstavce] [Listiny] (čl. 6 odst. 1 SEU) a čl. 6 odst. 2 [EÚLP] (čl. 6. odst. 1 SEU);

                        [d)]

                        zásadu ne bis in idem podle článku 50 [Listiny] nebo

                        [e)]

                        ustanovení týkající se sankcí při postupu zveřejňování podle článku 6 [první směrnice], podle článku 60a [čtvrté směrnice] a podle čl. 38 odst. 6 [sedmé směrnice],

                  vnitrostátní právní úpravě, která v případě překročení zákonné devítiměsíční lhůty k vypracování a zveřejnění roční účetní závěrky u soudu pověřeného vedením obchodního rejstříku ukládá tomuto soudu, aby společnosti a každému orgánu oprávněnému k zastupování společnosti okamžitě uložil minimální peněžitou pokutu ve výši 700 eur z důvodu, že při nepředložení důkazů, které by prokazovaly opak, nesou za toto opomenutí odpovědnost, a dále aby byla společnosti a každému orgánu oprávněnému k zastupování společnosti okamžitě uložena další minimální peněžitá pokuta ve výši 700 eur pro případ každého dalšího nesplnění povinnosti v nepřetržité délce dvou měsíců, na základě téhož předpokladu odpovědnosti,

                        —

                        bez předchozí možnosti vyjádřit se k existenci povinnosti zveřejnění a uplatnit případné překážky, a především bez předchozího ověření, zda již byla tato roční účetní závěrka předložena soudu pověřenému vedením obchodního rejstříku, do jehož působnosti spadá sídlo hlavní provozovny, a

                        —

                        bez předchozí individuální výzvy zaslané společnosti nebo orgánům oprávněným k jejímu zastupování, aby splnily povinnost zveřejnění?“

         K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

               26

               Zaprvé rakouská vláda namítá nepřípustnost žádosti o předběžnou otázku a tvrdí, že předkládající soud vylíčil vnitrostátní právní úpravu použitelnou na spor v původním řízení nepřesně, takže se jeví málo pravděpodobné, že by Soudní dvůr mohl na položené otázky podat užitečnou, a nikoli čistě hypotetickou odpověď.

               27

               Podle uvedené vlády dále z uvedené žádosti a především z dotazů ohledně zásady efektivity vyplývá, že Soudní dvůr má vyložit vnitrostátní právo. Přitom pouze soudům členských států přísluší určit, zda relevantní vnitrostátní právní úprava konkrétně naplňuje požadavky z hlediska rovnocennosti a efektivity.

               28

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že se postup podle článku 267 SFEU podle ustálené judikatury zakládá na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, přičemž Soudní dvůr je oprávněn rozhodovat pouze o výkladu nebo platnosti unijních aktů uvedených v tomto článku. V tomto rámci nepřísluší Soudnímu dvoru posuzovat výklad vnitrostátních ustanovení ani rozhodovat, zda je jejich výklad provedený vnitrostátním soudem správný (viz zejména rozsudky ze dne 18. ledna 2007, Auroux a další, C-220/05, Sb. rozh. s. I-385, bod 25; ze dne 7. října 2010, dos Santos Palhota a další, C-515/08, Sb. rozh. s. I-9133, bod 18, jakož i ze dne 21. října 2010, Idryma Typou, C-81/09, Sb. rozh. s. I-10161, point 35).

               29

               Z toho vyplývá, že Soudnímu dvoru přísluší, aby vzal v úvahu takový skutkový a legislativní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, jaký vyplývá z předkládacího rozhodnutí (rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Orfanopoulos a Oliveri, C-482/01 a C-493/01, Recueil, s. I-5257, bod 42, jakož i rozsudek ze dne 23. dubna 2009, Angelidaki a další, C-378/07 až C-380/07, Sb. rozh. s. I-3071, bod 48). Je tudíž třeba vycházet z výkladu rakouské právní úpravy, jaký vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a tvoří premisu otázky položené Soudnímu dvoru.

               30

               K tvrzení, že Soudní dvůr má podat výklad vnitrostátního práva, stačí konstatovat, že ze samého znění předběžné otázky vyplývá, že tato otázka požaduje výklad ustanovení a zásad unijního práva.

               31

               Zadruhé vláda Spojeného království podotýká, aniž výslovně vznáší námitku nepřípustnosti, že některé části předběžné otázky nejsou pro vyřešení sporu v původním řízení relevantní buď proto, že odkazují na směrnice, které se na okolnost projednávané věci nepoužijí, anebo proto, že se týkají situací, které ve věci v původním řízení nenastaly.

               32

               Uvedená vláda na jedné straně zejména tvrdí, že první a sedmá směrnice nejsou na okolnosti věci v původním řízení použitelné, kdežto jedenáctá směrnice, kterou předkládající soud nezmiňuje, použitelná je.

               33

               Na druhé straně ustanovení rakouských právních předpisů stanovící jak možnost uložit penále současně společnosti i jejím zastupujícím orgánům, tak uložit nové penále po každém uplynutí dvouměsíčního období v případě trvajícího nesplnění by neměl Soudní dvůr zohlednit, jelikož se z hlediska okolností věci v původním řízení neuplatní.

               34

               Vláda Spojeného království rovněž vyjadřuje pochybnosti stran možnosti retroaktivně použít vnitrostátní právní předpisy platné od 1. ledna 2011 na nesplnění povinnosti předložit účetní závěrky za účetní období ukončená k 31. prosinci 2008 a k 31. prosinci 2009.

               35

               Pokud jde o relevanci dovolávaných ustanovení, z ustálené judikatury vyplývá, že okolnost, že předkládající soud formuloval předběžnou otázku tak, že odkázal na určitá ustanovení unijního práva, nebrání tomu, aby Soudní dvůr tomuto soudu poskytl veškeré prvky výkladu, které mohou být pro rozsouzení věci, jež mu byla předložena, užitečné, ať již na ně posledně uvedený v položených otázkách odkázal, či nikoli (viz zejména rozsudky ze dne 21. února 2006, Ritter-Coulais, C-152/03, Sb. rozh. s. I-1711, bod 29; ze dne 10. února 2011, Vicoplus a další, C-307/09 až C-309/09, Sb. rozh. s. I-453, bod 22, jakož i rozsudek ze dne 22. března 2012, Nilaş a další, C‑248/11, bod 31). V tomto ohledu přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (viz rozsudek ze dne 27. října 2009, ČEZ, C-115/08, Sb. rozh. s. I-10265, bod 81, a výše uvedený rozsudek Idryma Typou, bod 31).

               36

               První tvrzení vlády Spojeného království tedy nemůže mít vliv na přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

               37

               Pokud jde o hypotetické situace, je třeba uvést, že prvky vnitrostátní právní úpravy popsané v bodě 33 tohoto rozsudku byly uvedeny předkládajícím soudem zejména za účelem ověření jejich souladu se zásadou ne bis in idem.

               38

               Uvedená zásada přitom stanoví, že nikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona.

               39

               Jak přitom vyplývá ze skutečností shrnutých v bodech 18 až 21 tohoto rozsudku a na jednání potvrzených společností Texdata a rakouskou vládou, této společnosti byla uložena platba dvou penále, která se vztahovala ke dvěma odlišným účetním obdobím, a sice k rokům 2008 a 2009. Vzhledem k tomu, že společnost Texdata splnila svou povinnost zveřejnění krátce po přijetí napadených usnesení, za tato období nedošlo ke znásobení sankcí.

               40

               Za těchto okolností je třeba konstatovat, že otázka položená pod písm. d) týkající se výkladu zásady ne bis in idem je nepřípustná.

               41

               Pokud jde konečně o údajné retroaktivního použití dotčené vnitrostátní právní úpravy, Soudní dvůr již rozhodl, že určení vnitrostátní právní úpravy, která je použitelná ratione temporis, je otázkou výkladu vnitrostátního práva, která tudíž nespadá do pravomoci Soudního dvora, který rozhoduje o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce (rozsudek ze dne 21. října 2010, Padawan, C-467/08, Sb. rozh. s. I-10055, bod 24).

               42

               Z předchozího vyplývá, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná, s výjimkou otázky položené pod písm. d), která se týká výkladu zásady ne bis in idem.

         K předběžné otázce

         K použitelným ustanovením

               43

               K poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu a s přihlédnutím k judikatuře připomenuté v bodě 35 tohoto rozsudku je úvodem třeba určit, zda se ustanovení směrnice, o jejichž výklad předkládající soud žádá, použijí v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, v níž rakouská pobočka zahraniční kapitálové společnosti se sídlem v Německu nesplnila povinnost zveřejnit své roční účetní závěrky po skončení účetních období 2008 a 2009.

               44

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že taková situace je specificky upravena v jedenácté směrnici, konkrétně v jejím článku 1, jenž v podstatě stanoví, že listiny týkající se takové pobočky, jako je pobočka dotčená v původním řízení, jsou zveřejňovány podle práva členského státu, ve kterém se nachází pobočka, a v jejím článku 12, podle něhož členské státy stanoví přiměřené sankce pro případ, že nedojde ke zveřejnění zejména podle článku 1 této směrnice.

               45

               S přihlédnutím ke zvláštní povaze uvedených ustanovení ve vztahu k okolnostem sporu v původním řízení je třeba mít za to, že se tento spor řídí týmiž ustanoveními, s výjimkou ustanovení směrnice 2009/101, jakož i čtvrté a sedmé směrnice, která sice rovněž stanoví povinnosti zveřejnění, ale netýkají se konkrétně takové situace, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení.

               46

               Z předchozího vyplývá, že předběžná otázka musí být chápána tak, že v podstatě směřuje ke zjištění, zda unijní právo, a především články 49 a 54 SFEU, zásady účinné soudní ochrany a respektování práva na obhajobu, jakož i článek 12 jedenácté směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, podle níž se při překročení devítiměsíční lhůty stanovené ke zveřejnění účetních dokumentů okamžitě uloží minimální pokuta ve výši 700 eur kapitálové společnosti, jejíž pobočka se nachází v dotčeném členském státě, aniž je jí zaslána předchozí výzva a poskytnuta možnost se k vytýkanému nesplnění vyjádřit.

               47

               Jelikož účelem vnitrostátní právní úpravy, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, je uložit sankce za nesplnění povinnosti poboček zahraničních kapitálových společností zveřejnit roční účetní závěrky, tedy povinnosti, která je harmonizována na základě jedenácté směrnice, je zaprvé třeba odpovědět na otázku položenou pod písm. e), která se týká výkladu uvedené směrnice. Zadruhé je nutno přezkoumat otázku položenou pod písm. a), zda uvedená právní úprava představuje omezení svobody usazování, jak je upravena v článcích 49 a 54 SFEU. Zatřetí je třeba se zabývat otázkou položenou pod písm. b) a c) ohledně použitelnosti a případného porušení zásad účinné soudní ochrany a respektování práva na obhajobu.

         K jedenácté směrnici

               48

               Zveřejňování poboček vytvořených v členském státě společnostmi řídícími se právem jiného členského státu ukládá článek 1 jedenácté směrnice. Tato povinnost je do rakouského práva provedena ustanoveními § 277 odst. 1 a § 280a UGB.

               49

               Článek 12 jedenácté směrnice členské státy pověřuje přijetím přiměřených sankcí v případě, že nedojde ke zveřejnění účetních dokumentů. Uvedená směrnice však neobsahuje podrobnější pravidla pro stanovení uvedených vnitrostátních sankcí, zejména nestanoví žádné explicitní kritérium pro posouzení přiměřenosti takových sankcí.

               50

               Za těchto okolností je užitečné připomenout, že členské státy, i když si zachovávají výběr sankcí, musí zejména dbát na to, aby za porušení unijního práva byly ukládány sankce, které mají účinný, přiměřený a odrazující charakter (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. května 2005, Berlusconi a další, C-387/02, C-391/02 a C-403/02, Sb. rozh. s. I-3565, bod 65).

               51

               Soudní dvůr zejména rozhodl, že sankce musejí být přiměřené závažnosti porušení, které postihují, zejména zajištěním skutečně odrazujícího účinku, přičemž musejí respektovat obecnou zásadu proporcionality (obdobně viz rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, bod 63 a citovaná judikatura).

               52

               V tomto ohledu tak opatření stanovená vnitrostátní právní úpravou nesmějí překračovat meze toho, co je vhodné a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných touto právní úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi několika vhodnými opatřeními, je třeba zvolit opatření nejméně omezující a že způsobené nepříznivé následky nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. března 2010, ERG a další, C-379/08 a C-380/08, Sb. rozh. s. I-2007, bod 86, jakož i ze dne 9. února 2012, Urbán, C‑210/10, bod 24).

               53

               V projednávané věci je nutno uvést, že – jak vyplývá z čl. 50 odst. 2 písm. g) SFEU, jenž sloužil jako základ pro přijetí směrnic o právu společností, tak ze čtvrtého bodu odůvodnění jedenácté směrnice – cílem zveřejňování společností je ochrana zájmů společníků i třetích osob.

               54

               Soudní dvůr měl již příležitost rozhodnout, že základní zásadu představuje skutečnost, že roční účetní závěrky musí podávat věrný obraz o finanční situaci a výsledcích dotčené společnosti (viz rozsudky ze dne 27. června 1996, Tomberger, C-234/94, Recueil, s. I-3133, bod 17, opravený usnesením ze dne 10. července 1997; ze dne 7. ledna 2003, BIAO, C-306/99, Recueil, s. I-1, bod 72, jakož i výše uvedený rozsudek Berlusconi a další, bod 54). Cílem jejich zveřejnění je především informovat třetí osoby, které neznají nebo nemohou dostatečně znát účetní a finanční situaci uvedené společnosti (rozsudek ze dne 4. prosince 1997, Daihatsu Deutschland, C-97/96, Sb. rozh. s. I-6843, bod 22).

               55

               Je věcí předkládajícího soudu, aby určil, zda podle režimu sankcí stanoveného v § 283UGB, ve znění BBG, je porušení povinnosti zveřejnění účetních dokumentů sankcionováno za hmotněprávních a procesněprávních podmínek, které sankci propůjčují účinnou, přiměřenou a odrazující povahu. Soudní dvůr však může vnitrostátnímu soudu poskytnout všechny relevantní prvky výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro jeho rozhodnutí (výše uvedený rozsudek Asociaţia Accept, bod 43 a citovaná judikatura).

               56

               V projednávané věci ze spisu, jejž má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že dotčená právní úprava v části, která je relevantní ve věci v původním řízení, stanoví, že v případě nesplnění povinnosti zveřejnění účetních dokumentů nejpozději do devíti měsíců po rozvahovém dni, je soud pověřený vedením obchodního rejstříku povinen dotčené společnosti uložit minimální penále ve výši 700 eur formou usnesení a bez předchozí výzvy či možnosti vyslechnutí. Dotčená společnost má čtrnáctidenní lhůtu k podání odůvodněného opravného prostředku proti usnesení, což činí toto usnesení nepoužitelným a zahajuje se řádné řízení. Pokud opravný prostředek není opodstatněný, může být rozhodnutím uloženo penále od 700 eur do 3600 eur.

               57

               Zaprvé, pokud jde o minimální částku penále, tj. 700 eur, uloženou automaticky v případě, že ke zveřejnění nedojde ve stanovené lhůtě, je třeba uvést, že podle Komise tato částka odpovídá průměrným částkám stanoveným členskými státy za porušení povinnosti zveřejnění. Jak správně tvrdí tento orgán, je třeba, aby sankce byla v rovnováze s finančními zájmy a riziky, kterým mohou být obchodní partneři a zúčastněné osoby vystaveni, pokud není zveřejněna skutečná finanční situace společnosti. Za těchto podmínek je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil, zda uložená částka není ve vztahu k legitimnímu sledovanému cíli příliš vysoká.

               58

               Pokud jde o nemožnost vnitrostátních soudů pověřených uložením uvedeného penále odchýlit se od minimální částky tohoto penále s přihlédnutím ke konkrétním okolnostem dané věci, stačí, že dotčená společnost podá odůvodněný opravný prostředek proti penále, které jí bylo uloženo, aby bylo zahájeno řádné řízení, které příslušnému soudu umožní zohlednit konkrétní okolnosti dané věci.

               59

               Zadruhé, pokud jde o devítiměsíční lhůtu od rozvahového dne, v níž musí dojít ke zveřejnění, tato lhůta se jeví dostatečně dlouhá, aby společnostem umožnila splnit povinnost zveřejnění, aniž by byla zpochybněna přiměřenost režimu sankcí dotčeného v původním řízení. Jak uvedl generální advokát v bodě 50 svého stanoviska, ještě delší lhůta by totiž mohla ohrozit ochranu třetích osob, protože by neměly přístup k co nejaktuálnějším informacím, které by jim umožnily se seznámit se skutečnou situací dané společnosti.

               60

               Zatřetí, ve vztahu k hodnocení, zda je možné uložit méně omezující opatření, se může ukázat jako relevantní skutečnost, že podle vysvětlení rakouské vlády, která poskytla na jednání, se dříve platný režim projevil jako málo účinný, jelikož méně než polovina společností, které měly povinnost zveřejňování, plnila tuto povinnost v předepsané lhůtě. Podle této vlády byla tudíž Rakouská republika nucena změnit režim sankcí, který byl v platnosti před rokem 2011, aby zaručila účinnější dodržování povinnosti zveřejňování. Je však věcí předkládajícího soudu, aby ověřil, zda je režim sankcí dotčený v původním řízení dostatečně odrazující, aby zaručil účinné dodržování povinnosti zveřejňování.

               61

               S přihlédnutím k předchozím úvahám a s výhradou ověření, která provede předkládající soud, je třeba dospět k závěru, že článek 12 jedenácté směrnice nebrání takovému režimu sankcí, jako je režim, dotčený v původním řízení.

         Ke svobodě usazování

               62

               Pokud jde o svobodu usazování, podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 49 a 54 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému režimu sankcí, jako je režim stanovený v § 283 UGB, ve znění BBG, zejména z důvodu, že stanoví sankce za nesplnění povinnosti zveřejnění i vůči společnostem řídícím se právem jiného členského státu než Rakouské republiky, jejichž pobočka se nachází v Rakouské republice, ačkoli jejich roční účetní závěrky již byly zveřejněny a lze do nich nahlédnout v rejstříku v místě, kde uvedené společnosti mají hlavní sídlo.

               63

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 49 SFEU ukládá povinnost zrušit překážky svobody usazování. Podle článku 54 SFEU se na společnosti založené podle právních předpisů některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu uvnitř Unie, pro účely použití ustanovení Smlouvy o svobodě usazování nahlíží jako na fyzické osoby, jež jsou příslušníky členských států. Pro tyto společnosti tato svoboda zahrnuje právo vykonávat jejich činnosti v dalších členských státech prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení (viz rozsudky ze dne 25. února 2010, X Holding, C-337/08, Sb. rozh. s. I-1215, bod 17, a ze dne 25. dubna 2013, Komise v. Španělsko, C‑64/11, bod 23).

               64

               Podle ustálené judikatury musí být za omezení svobody usazování ve smyslu článku 49 SFEU považována opatření, která výkon této svobody zakazují, tvoří překážku tomuto výkonu nebo činí výkon této svobody méně atraktivním (viz zejména výše uvedený rozsudek Idryma Typou, bod 54; rozsudek ze dne 29. listopadu 2011, National Grid Indus, C-371/10, Sb. rozh. s. I-12273, bod 36, a výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, bod 26).

               65

               Povinnost zveřejnění poboček vytvořených v Rakousku společnostmi, které se řídí právem jiného členského státu, je zakotvena v § 280a UGB, jenž představuje provedení článku 1 jedenácté směrnice do vnitrostátního práva a jehož slučitelnost s touto směrnicí nebyla zpochybněna.

               66

               Naproti tomu ve věci v původním řízení jde o režim sankcí použitelný v případě nesplnění povinnosti zveřejnění podle § 283 UGB, ve znění BBG. Jak vyplývá z bodu 15 tohoto rozsudku, ustanovení uvedeného § 283 stanoví, že se uloží penále ve výši 700 eur formou usnesení a bez předchozího řízení, pokud po uplynutí lhůty ke zveřejnění nejsou účetní dokumenty předloženy soudu pověřenému vedením obchodního rejstříku a není-li uplatněna žádná nepředvídatelná nebo neodvratitelná událost. Penále musí být opakovaně uloženo každé dva měsíce až do okamžiku, kdy bude povinnost zveřejnění splněna. Společnost nebo dotčený orgán má lhůtu 14 dní k podání opravného prostředku proti každému usnesení o uložení penále. Tímto opravným prostředkem se odkládá výkon uloženého penále a zahajuje řádné řízení.

               67

               V tomto ohledu je třeba uvést, že na jedné straně se režim sankcí dotčený v původním řízení použije nerozdílně na společnosti se sídlem v Rakousku a na společnosti se sídlem v jiných členských státech, které zřídily v Rakousku své pobočky. Tento režim tedy není takové povahy, aby společnosti usazené v jiných členských státech než v Rakouské republice, jejichž pobočka se nachází v posledně zmíněném členském státě, uvedl do nepříznivé skutkové či právní situace ve vztahu k situaci společností usazených v Rakousku.

               68

               Na druhé straně Komise správně podotýká, že se neuloží žádná sankce, pokud dotčená společnost svou zákonnou povinnost zveřejnění, jež vyplývá z unijního práva a uplatňuje se ve všech členských státech, splní. Případné sankce tudíž nemohou zakázat, bránit nebo odradit společnost řídící se právem jednoho členského státu, aby se prostřednictvím pobočky usadila na území jiného členského státu.

               69

               Z toho vyplývá, že na takový režim sankcí, jako je režim stanovený v § 283 UGB, ve znění BBG, nelze nahlížet tak, že představuje omezení svobody usazování. V důsledku toho články 49 a 54 SFEU takovému režimu nebrání.

         K zásadě účinné soudní ochrany a respektování práva na obhajobu

               70

               Podstatou otázek předkládajícího soudu položených pod písm. b) a c) je, zda obecná zásada účinné soudní ochrany a zásada respektování práva na obhajobu, jak jsou zakotveny v článku 47 Listiny, jakož i v čl. 6 odst. 2 EÚLP, musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému režimu sankcí použitelnému v případě nesplnění povinnosti zveřejnění účetních dokumentů, jako je režim stanovený v § 283 UGB, ve znění BBG.

               71

               Podle čl. 51 odst. 1 Listiny jsou ustanovení této Listiny určena členským státům, pouze pokud uplatňují unijní právo.

               72

               V tomto ohledu z ustálené judikatury Soudního dvora v podstatě vyplývá, že základní práva zaručená v právním řádu Unie se uplatní ve všech situacích, které se řídí unijním právem, avšak nikoli mimo tyto situace. V tomto rámci již Soudní dvůr připomněl, že vnitrostátní právní úpravu, která nespadá do rámce unijního práva, nemůže posoudit z hlediska Listiny. Naproti tomu, spadá-li taková vnitrostátní právní úprava do působnosti tohoto práva, Soudní dvůr rozhodující o předběžné otázce je povinen poskytnout všechny prvky výkladu nezbytné k tomu, aby vnitrostátní soud posoudil soulad této právní úpravy se základními právy, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje (viz zejména rozsudek ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, bod 19 a citovaná judikatura).

               73

               Soudní dvůr měl rovněž příležitost upřesnit, že základní práva zaručená Listinou, vykládaná s přihlédnutím k této judikatuře a k vysvětlením k článku 51 Listiny, musí být respektována v případě, kdy vnitrostátní právní úprava spadá do působnosti unijního práva. Jinými slovy použitelnost unijního práva s sebou nese použitelnost základních práv zaručených Listinou (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Åkerberg Fransson, body 20 a 21).

               74

               V projednávané věci se spor v původním řízení týká sankce uložené z důvodu nedodržení povinnosti zveřejnění, jak ji stanoví jedenáctá směrnice. Jak vyplývá z bodu 49 tohoto rozsudku, unijní zákonodárce ponechal podle článku 12 jedenácté směrnice na členských státech přijetí vhodných sankcí, tj. sankcí účinných, přiměřených a odrazujících, aby bylo zajištěno splnění povinnosti zveřejnění. V rakouském právu jsou tyto sankce upraveny v § 283 UGB, ve znění BBG.

               75

               Z toho vyplývá, že rakouská právní úprava dotčená v původním řízení představuje provedení unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny.

               76

               Na okolnosti sporu v původním řízení se tudíž použijí ustanovení Listiny.

               77

               Pokud jde o zásadu účinné soudní ochrany, čl. 47 první pododstavec Listiny stanoví, že každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, má za podmínek stanovených uvedeným článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem.

               78

               K zaručení dodržování tohoto základního práva v rámci Unie ukládá čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU členským státům povinnost stanovit prostředky nezbytné k zajištění účinné právní ochrany v oblastech pokrytých právem Unie.

               79

               Stran dodržování práva na obhajobu Soudní dvůr rozhodl, že tato práva musí být dodržována v jakémkoli řízení, které může vést k uložení sankcí, zejména pokut nebo penále (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. října 2003, Thyssen Stahl v. Komise, C-194/99 P, Sb. rozh. s. I-10821, bod 30, a ze dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise, C-3/06 P, Sb. rozh. s. I-1331, bod 68).

               80

               Pokud jde zaprvé o otázku, zda čtrnáctidenní lhůta pro napadení sankce za nesplnění povinnosti zveřejnění ve stanovené lhůtě je v souladu se zásadou účinné soudní ochrany, je třeba připomenout, že poskytnutá lhůta musí být z věcného hlediska dostatečná k přípravě a podání účinného opravného prostředku (rozsudek ze dne 28. července 2011, Samba Diouf, C-69/10, Sb. rozh. s. I-7151, bod 66).

               81

               S přihlédnutím ke skutečnosti, že povinnost zveřejnění se v zásadě uplatní na všechny takové pobočky, jako je pobočka v původním řízení, že je obvyklá a zúčastněným stranám obecně známá, že rakouské právo stanoví devítiměsíční lhůtu od rozvahového dne pro toto zveřejnění a je možné tuto lhůtu pozastavit v případě, že nepředvídatelná a neodvratitelná událost zabránila včasnému splnění tohoto zveřejnění, čtrnáctidenní lhůta se v zásadě nejeví z věcného hlediska nedostatečná k přípravě a podání účinného opravného prostředku.

               82

               Pokud jde zadruhé o pochybnosti týkající se zákonného domněnky odpovědnosti, která vede k přenesení důkazního břemene na společnost, je třeba připomenout, že jak vyplývá z bodu 58 tohoto rozsudku, k zahájení řádného řízení, které příslušnému soudu umožní zohlednit konkrétní okolnosti dané věci, stačí, že dotčená společnost podá odůvodněný opravný prostředek proti penále, které jí bylo uloženo.

               83

               Pokud jde zatřetí o neexistenci výzvy a možnosti být vyslechnut, je třeba připomenout, že respektování práva na obhajobu v každém řízení vedeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, je základní zásadou unijního práva, která musí být zajištěna, i když neexistuje žádná právní úprava týkající se řízení. Tato zásada vyžaduje, aby osoby, kterým jsou určena rozhodnutí, která významně ovlivňují jejich zájmy, mohly užitečně vyjádřit své stanovisko ke skutečnostem, které jsou jim vytýkány, pro odůvodnění sporného rozhodnutí (rozsudek ze dne 15. června 2006, Dokter a další, C-28/05, Sb. rozh. s. I-5431, bod 74 a citovaná judikatura).

               84

               Z ustálené judikatury nicméně vyplývá, že základní práva nejsou absolutními výsadami, avšak mohou být předmětem omezení za podmínky, že tato omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným dotčeným opatřením a nejsou vzhledem ke sledovanému cíli nepřiměřeným a neúnosným zásahem, jímž je ohrožena samotná podstata takto zaručených práv (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Dokter a další, bod 75, jakož i rozsudek ze dne 18. března 2010, Alassini a další, C-317/08 až C-320/08, Sb. rozh. s. I-2213, bod 63 a citovaná judikatura).

               85

               S přihlédnutím k povaze dotčeného porušení povinností se za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, jeví, že uplatnění původní sankce 700 eur bez předchozí výzvy a bez možnosti být před uložením sankce vyslechnut se nezdá být takové, že by mělo vliv na zásadní obsah dotčeného základního práva, jelikož podáním odůvodněného opravného prostředku proti rozhodnutí o uložení penále se toto rozhodnutí stane okamžitě nepoužitelným a zahajuje se řádné řízení, v jehož rámci může být právo být vyslechnut dodrženo.

               86

               Stejně tak se jeví, že tento postup účinně odpovídá obecnému cíli uznanému Unií, jelikož – jak vyplývá z vyjádření rakouské vlády – režim sankcí stanovený v § 283 UGB, ve znění BBG, má zajistit co nejrychlejší a nejúčinnější dodržování povinnosti zveřejňování v obecném zájmu na zajištění lepší ochrany třetích osob a společníků. Kromě toho nic nenasvědčuje tomu, že by tento postup byl nepřiměřený ve vztahu k sledovanému cíli.

               87

               Začtvrté, pokud jde o další procesní prvky, zejména o povinnost odůvodnit návrh na zahájení řízení, zákaz předkládání nových důkazů ve stadiu odvolání, jakož i neexistenci záruky nařízení jednání, Soudní dvůr nemá k dispozici žádné poznatky, které by vyvolávaly pochybnosti o slučitelnosti režimu sankcí, který je předmětem věci v původním řízení, se zásadami účinné soudní ochrany a respektování práva na obhajobu.

               88

               V důsledku toho je nutné shledat, že režim sankcí, který je předmětem věci v původním řízení, dodržuje zásady účinné soudní ochrany a respektování práva na obhajobu.

               89

               S přihlédnutím k předchozím úvahám a s výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, je na položenou otázku třeba odpovědět, že články 49 a 54 SFEU, zásady účinné soudní ochrany a respektování práva na obhajobu, jakož i článek 12 jedenácté směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, podle níž v případě překročení devítiměsíční lhůty stanovené ke zveřejnění účetních dokumentů je okamžitě uložena minimální pokuta ve výši 700 eur kapitálové společnosti, jejíž pobočka se nachází v daném členském státě, a to aniž je jí zaslána předchozí výzva a poskytnuta možnost se k vytýkanému nesplnění povinnosti vyjádřit.

         K nákladům řízení

               90

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     S výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, se články 49 a 54 SFEU, zásady účinné soudní ochrany a respektování práva na obhajobu, jakož i článek 12 jedenácté směrnice Rady 89/666/EHS ze dne 21. prosince 1989 o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě některými formami společností řídících se právem jiného členského státu, musí vykládat v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě jako je úprava dotčená v původním řízení, podle níž je v případě překročení devítiměsíční lhůty stanovené ke zveřejnění účetních dokumentů okamžitě uložena minimální pokuta ve výši 700 eur kapitálové společnosti, jejíž pobočka se nachází v daném členském státě, a to aniž je jí zaslána předchozí výzva a poskytnuta možnost se k vytýkanému nesplnění povinnosti vyjádřit.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 10. prosince 2009.#Stella Kunststofftechnik GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).#Ochranná známka Společenství - Řízení o zrušení - Slovní ochranná známka Společenství Stella - Námitkové řízení zahájené dříve na základě této ochranné známky - Přípustnost - Článek 50 odst. 1 a čl. 55 odst. 1 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 51 odst. 1 a čl. 56 odst. 1 nařízení (ES) č. 207/2009].#Věc T-27/09.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (pátého senátu)
      10. prosince 2009 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Řízení o zrušení — Slovní ochranná známka Společenství Stella — Námitkové řízení zahájené dříve na základě této ochranné známky — Přípustnost — Článek 50 odst. 1 a čl. 55 odst. 1 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 51 odst. 1 a čl. 56 odst. 1 nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ve věci T-27/09,

         Stella Kunststofftechnik GmbH, se sídlem v Eltville (Německo), zastoupená M. Beckensträterem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému A. Führerem a G. Schneiderem, jako zmocněnci,
      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Tribunálem, je

         Stella Pack S.A.,, se sídlem v Lubartów (Polsko), zastoupená O. Bischofem, advokátem,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 13. listopadu 2008 (věc R 693/2008-4), týkajícímu se řízení o zrušení mezi společnostmi Stella Kunststofftechnik GmbH a Stella Pack sp. z o.o.,
      TRIBUNÁL (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras (zpravodaj), předseda, M. Prek a V. M. Ciucă, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 19. ledna 2009,
      s přihlédnutím k vyjádření OHIM k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 30. dubna 2009,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejší účastnice k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 17. dubna 2009,
      s ohledem na to, že účastníci řízení ve lhůtě jednoho měsíce od doručení oznámení o ukončení písemné části řízení nepředložili žádost o nařízení jednání, a poté, co za těchto okolností na základě zprávy soudce zpravodaje a podle článku 135a jednacího řádu Soudu rozhodl, že žalobu projedná bez ústní části řízení,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 29. února 1996 žalobkyně, společnost Stella Kunststofftechnik GmbH, podala u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)]. Po odstranění nedostatků byl jako den podání přihlášky stanoven v souladu s článkem 27 nařízení č. 40/94 (nyní článek 27 nařízení č. 207/2009) a s pravidlem 9 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne , kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189).

               2

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení Stella.

               3

               Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 6, 8, 16, 20 a 21 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:

                        —

                        třída 6: „Výrobky z kovu (pokud spadají do třídy 6), konkrétněji nádoby, lahve, obaly, uzávěry a balicí fólie, uzávěry nádob a lahví, těsnicí uzávěry, kovové uzávěry, konzervové plechovky a nádoby“;

                        —

                        třída 8: „Nářadí a ruční nástroje, konkrétněji pákové lisy“;

                        —

                        třída 16: „Papír, lepenka a výrobky z těchto materiálů (pokud spadají do třídy 16), konkrétněji nádoby a obaly; obalové materiály z umělé hmoty (pokud spadají do třídy 16), nádoby a obaly z papíru a z umělé hmoty a z lepenky a z umělé hmoty“;

                        —

                        třída 20: „Výrobky z umělých hmot spadající do třídy 20, lahve, nádoby, obaly a uzávěry, uzávěry nádob a lahví, těsnicí uzávěry“;

                        —

                        třída 21: „Nádoby a lahve ze skla, z umělé hmoty, nebo ze skla a umělé hmoty“.

               4

               Tato ochranná známka byla zapsána dne 19. září 2001 jakožto ochranná známka Společenství (dále jen „sporná ochranná známka“).

               5

               Dne 11. května 2004 vedlejší účastnice řízení, společnost Stella Pack S.A. (dříve Stella Pack sp. z o.o.), podala u OHIM přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení č. 40/94.

               6

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je obrazová ochranná známka obsahující prvek „stella pack“.

               7

               Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 4, 6, 16, 20 a 21 ve smyslu Niceské dohody a odpovídají následujícímu popisu:

                        —

                        třída 4: „Svíčky“;

                        —

                        třída 6: „Kovové fólie na balení“;

                        —

                        třída 16: „Fólie, velké a malé plastové sáčky/pytle na balení (sáčky nebo pytle s úchytkami); papír; velké a malé papírové sáčky/pytle na balení; papírové nebo plastové pytle na odpadky, papírové filtry na kávu; papírové ubrusy“;

                        —

                        třída 20: „Plastová brčka“;

                        —

                        třída 21: „Rukavice pro domácí použití; rukavice pro práce na zahradě; plastové stolní nádobí včetně džbánků, talířů a mís; plastové příbory; filtry kávové, s výjimkou elektrických; párátka; jehlice na grilování; příbory k míchání; poháry na zmrzlinu (včetně zvlášť tvarovaných); kolíčky na prádlo; prachovky a utěrky; mycí houby; mopy“.

               8

               Dne 27. června 2005 podala žalobkyně proti zápisu obrazové ochranné známky přihlášené vedlejší účastnicí námitky podle čl. 42 odst. 1 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 41 odst. 1 nařízení č. 207/2009).

               9

               Námitky založené na sporné ochranné známce směřovaly proti zápisu ochranné známky přihlášené vedlejší účastnicí řízení pro následující výrobky spadající do tříd 6, 16 a 21 ve smyslu Niceské dohody:

                        —

                        třída 6: „Kovové fólie na balení“;

                        —

                        třída 16: všechny výrobky spadající do této třídy, s výjimkou „papírových ubrusů“;

                        —

                        třída 21: „Plastové stolní nádobí včetně džbánků, talířů a mís; filtry kávové, plastové příbory, jehlice na grilování, příbory k míchání, poháry na zmrzlinu“.

               10

               Dne 22. prosince 2006 podala vedlejší účastnice u OHIM podle čl. 50 odst. 1 písm. a) a čl. 55 odst. 1 písm. a) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 51 odst. 1 písm. a) a čl. 56 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009] návrh na zrušení sporné ochranné známky.

               11

               Dne 27. února 2008 vydalo zrušovací oddělení, poté, co usoudilo, že sporná ochranná známka nebyla předmětem řádného užívání pro určité výrobky, rozhodnutí o zrušení této ochranné známky s účinkem od pro následující výrobky: „Výrobky z kovu (pokud spadají do třídy 6), nářadí a ruční nástroje, konkrétněji pákové lisy třídy 8, papír, lepenka a výrobky z těchto materiálů (pokud spadají do třídy 16) třídy 16, jakož i výrobky z umělých hmot spadající do třídy 20“. Naproti tomu zápis sporné ochranné známky ponechalo v platnosti pro ostatní výrobky, na něž se vztahuje.

               12

               Dne 28. dubna 2008 podala žalobkyně u OHIM na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 (nyní článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009) odvolání proti rozhodnutí zrušovacího oddělení v plném rozsahu. Trvala na tom, že sporná ochranná známka byla užívána, a krom toho v podstatě uváděla, že návrh na zrušení podaný vedlejší účastnicí týkající se této ochranné známky měl být odmítnut jako nepřípustný, jelikož žalobkyně na základě téže ochranné známky již zahájila námitkové řízení před OHIM proti obrazové ochranné známce Stella pack, a že toto námitkové řízení stále probíhá.

               13

               Rozhodnutím ze dne 13. listopadu 2008 doručeným žalobkyni dne (dále jen „napadené rozhodnutí“) čtvrtý odvolací senát OHIM zmíněné odvolání zamítl.

               14

               Co se týče přípustnosti tohoto odvolání, měl za to, že odvolání je zčásti nepřípustné v rozsahu, v němž žalobkyně napadla rozhodnutí zrušovacího oddělení jako celek, třebaže zmíněné oddělení návrh na zrušení sporné ochranné známky zamítlo pro určité výrobky, a její rozhodnutí tudíž nebylo v tomto ohledu vydáno v neprospěch žalobkyně.

               15

               Ve věci samé měl odvolací senát za to, že jelikož rozhodnutím zrušovacího oddělení byl částečně zamítnut návrh na zrušení na základě podrobného odůvodnění, a v zásadě mělo za to, že sporná ochranná známka byla užívána způsobem umožňujícím zajistit zachování práv pro určité zapsané výrobky, se žalobkyně neměla omezit na to, že znovu zdůraznila užívání této ochranné známky, ale měla prokázat, proč měly být důkazy, které předložila k prokázání užívání, považovány za vhodné k zajištění zachování práv i pro výrobky, ohledně nichž bylo rozhodnuto, že sporná ochranná známka bude zrušena. Podle odvolacího senátu přitom žalobkyně neuplatnila žádný důkaz v tomto smyslu. Krom toho odvolací senát uvedl, že vyjádření žalobkyně, týkající se námitkového řízení na základě námitek podaných u OHIM dne 27. června 2005, postrádá relevanci. Podle něj mohlo být zmíněné námitkové řízení nanejvýš přerušeno, což však nemohlo být učiněno v případě řízení o zrušení.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               16

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        určil, že návrh na zrušení měl být odmítnut jako nepřípustný, nebo, podpůrně, poté, co bude zrušeno rovněž rozhodnutí zrušovacího oddělení ze dne 27. února 2008, pozastavil výkon rozhodnutí týkajícího se návrhu na zrušení ze dne až do doby, než jí zahájené námitkové řízení dospěje ke konečnému rozhodnutí;

                        —

                        uložil vedlejší účastnici náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení na počátku projednávaného sporu, jakož i nákladů řízení OHIM.

               17

               OHIM a vedlejší účastnice řízení navrhují, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               18

               Na podporu své žaloby se žalobkyně dovolává dvou žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení v rozsahu, v němž odvolací senát neprávem odmítl její úvahy směřující k prokázání řádného užívání sporné ochranné známky. Druhý žalobní důvod vychází z údajně zneužívající povahy návrhu na zrušení v rozsahu, v němž odvolací senát měl tento návrh považovat za nepřípustný, nebo přinejmenším přerušit s ním související řízení, jelikož se týká ochranné známky, která již byla uplatněna na podporu námitkového řízení zahájeného před OHIM, které stále probíhá.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení týkajícího se řádného užívání sporné ochranné známky

               19

               Je třeba připomenout, že podle čl. 44 odst. 1 jednacího řádu, který je podle čl. 130 odst. 1 a čl. 132 odst. 1 tohoto řádu použitelný na oblast duševního vlastnictví, musí žaloba obsahovat stručný popis žalobních důvodů. Podle ustálené judikatury ačkoliv obsah žaloby lze podpořit a doplnit v konkrétních bodech odkazy na výňatky z písemností, které tvoří její přílohu, obecný odkaz na ostatní písemná vyjádření nemůže zhojit neexistenci základních prvků právní argumentace, které podle výše uvedených ustanovení musejí být uvedeny v samotné žalobě [rozsudky Soudu ze dne 14. září 2004, Applied Molecular Evolution v. OHIM (APPLIED MOLECULAR EVOLUTION), T-183/03, Sb. rozh. s. II-3113, bod 11, a ze dne , Bitburger Brauerei v. OHIM – Anheuser-Busch (BUD, American Bud a Anheuser Busch Bud), T-350/04 až T-352/04, Sb. rozh. s. II-4255, bod 33].

               20

               V projednávané věci žalobkyně v rámci prvního žalobního důvodu uvádí pouze články nařízení č. 40/94, jakož i určitá ustanovení metodických pokynů OHIM, a omezuje se na celkový odkaz na své podání ze dne 2. dubna 2007 a na jeho přílohy, které předložila v rámci řízení před zrušovacím oddělením pro účely prokázání řádného užívání sporné ochranné známky pro výrobky, ohledně nichž zrušovací oddělení rozhodlo o zrušení této ochranné známky. Za těchto podmínek a vzhledem k judikatuře připomenuté v předchozím bodě je třeba tento žalobní důvod odmítnout jako nepřípustný.

         K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z údajně zneužívající povahy návrhu na zrušení

               21

               Žalobkyně uvádí, že před podáním návrhu na zrušení sporné ochranné známky vedlejší účastnicí řízení sama zahájila dne 27. června 2005 námitkové řízení před OHIM, přičemž se dovolávala zmíněné ochranné známky v souvislosti s řízením o zápisu ochranné známky zahájeným vedlejší účastnicí řízení. Jelikož toto námitkové řízení probíhalo v okamžiku podání návrhu na zrušení, zrušovací oddělení mělo tento návrh odmítnout jako nepřípustný, anebo řízení přerušit do doby, kdy bude vydáno konečné rozhodnutí v rámci dřívějšího námitkového řízení.

               22

               Podle čl. 50 odst. 1 písm. a) nařízení č. 40/94 ke zrušení práv majitele ochranné známky Společenství dojde na základě návrhu podaného u OHIM nebo na základě protinávrhu v řízení o porušení, pokud po nepřerušené období pěti let nebyla ochranná známka v Evropském společenství řádně užívána pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána, a pro neužívání neexistují řádné důvody. Podle téhož ustanovení však nikdo nemůže dát návrh na zrušení ochranné známky Společenství, pokud v období mezi uplynutím této lhůty a podáním návrhu nebo protinávrhu majitel začal ochrannou známku řádně užívat nebo v užívání pokračoval. K zahájení užívání nebo k pokračování v užívání, k němuž došlo ve lhůtě tří měsíců před podáním návrhu nebo protinávrhu, přičemž tato lhůta počíná běžet nejdříve po uplynutí nepřerušeného období pěti let neužívání, se však nepřihlíží, pokud přípravy pro započetí užívání nebo pokračování v užívání nastaly až poté, co se majitel dozvěděl o tom, že by mohl být podán návrh nebo protinávrh.

               23

               Článek 55 odst. 1 písm. a) nařízení č. 40/94 ohledně návrhu na zrušení stanoví, že návrh na zrušení může podat u OHIM každá fyzická nebo právnická osoba, jakož i skupina nebo subjekt vytvořené k zastupování zájmů výrobců, poskytovatelů služeb, obchodníků nebo spotřebitelů, mají-li podle ustanovení příslušných předpisů procesní způsobilost.

               24

               Zaprvé, co se týče uvedených ustanovení, na nichž žalobkyně zakládá svůj žalobní důvod, je třeba uvést, jak správně uvádí OHIM, že z jejich znění nevyplývá, že námitkové řízení zahájené na základě určité ochranné známky, které stále probíhá, může mít jakýkoli vliv na přípustnost, případně na průběh, řízení o zrušení probíhajícího ohledně této ochranné známky.

               25

               Tato ustanovení pouze stanoví důvody zrušení a podmínky, za nichž může být podán návrh k OHIM, nezávisle na zahájení jakéhokoli jiného řízení.

               26

               Krom toho se žalobkyně na podporu svého žalobního důvodu dovolává ustanovení nařízení č. 2868/95, jakož i ustanovení metodických pokynů OHIM ve znění z listopadu 2007 týkajících se řízení o zrušení nebo prohlášení neplatnosti, jakož i důkazu o užívání v rámci námitkového řízení.

               27

               I za předpokladu, že tato ustanovení a tyto pokyny mohou k podmínkám stanoveným nařízením č. 40/94 doplnit další podmínky, je třeba uvést, že nestanoví, že návrh na zrušení ochranné známky je nepřípustný z toho důvodu, že stále probíhá námitkové řízení zahájené na základě této ochranné známky.

               28

               Pravidlo 37 nařízení č. 2868/95 týkající se návrhu na zrušení nebo prohlášení neplatnosti pouze upřesňuje podmínky, za kterých je třeba podat takovýto návrh, a zejména údaje, které je třeba v tomto návrhu uvést.

               29

               Stejně tak ze znění metodických pokynů OHIM týkajících se výmazového řízení, tj. části D oddílu 2 těchto pokynů ve znění z listopadu 2007 nevyplývá, že řízení o zrušení ochranné známky je nepřípustné nebo musí být přerušeno z toho důvodu, že námitkové řízení založené na ochranné známce, jejíž zrušení je požadováno, bylo zahájeno dříve a stále probíhá. Zejména v bodě 3.1.2 těchto pokynů, který se týká řádného užívání a kterého se žalobkyně dovolává, se pouze uvádí, že metody posuzování takovéhoto užívání jsou v řízeních před zrušovacím oddělením stejné jako metody, které se použijí k přezkumu důkazu o užívání ochranných známek Společenství v námitkovém řízení, a že je třeba se řídit pokyny obsaženými v části 6 metodických pokynů týkajících se námitkového řízení.

               30

               V této části 6 metodických pokynů věnované důkazu o užívání, a konkrétněji v bodě 4 týkajícím se délky doby užívání, kterého se žalobkyně rovněž dovolává, se pouze připomíná, že v souladu s čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 42 odst. 2 nařízení č. 207/2009), který je věnován námitkovému řízení, povinnost podat důkaz o užívání implikuje, že k datu zveřejnění přihlášky ochranné známky Společenství byla starší ochranná známka zapsána po dobu nejméně pěti let. Nikterak není zmiňován možný účinek námitkového řízení na řízení o zrušení, který by vedl k nepřípustnosti řízení o zrušení nebo zavazoval k jeho přerušení až do doby, kdy bude ukončeno námitkové řízení.

               31

               Zadruhé by argument žalobkyně, podle něhož návrh na zrušení ochranné známky nemůže být projednán před ukončením námitkového řízení zahájeného dříve na základě této ochranné známky, odporoval obecné systematice ustanovení nařízení č. 40/94.

               32

               Z tohoto nařízení totiž vyplývá, že námitkové řízení a řízení o zrušení jsou dvě zvláštní a samostatná řízení, z nichž každé má své vlastní účinky, a že je možné vést řízení o zrušení, třebaže byly předtím podány námitky založené na ochranné známce, proti níž směřuje návrh na zrušení, které jsou stále projednávány.

               33

               V tomto ohledu je třeba poznamenat, že dotčená řízení jsou upravena ve dvou různých hlavách nařízení č. 40/94. Námitky se řídí hlavou IV oddílem 4 nařízení č. 40/94 (nyní hlava IV oddíl 4 nařízení č. 207/2009), zatímco řízení o zrušení se řídí hlavou VI oddíly 2 a 4 téhož nařízení (nyní hlava VI oddíly 2 a 4 nařízení č. 207/2009).

               34

               Každé z obou těchto řízení má svůj vlastní cíl a vlastní účinky. Námitky mají za cíl zabránit za určitých podmínek vyhovění přihlášce ochranné známky z důvodu existence starší ochranné známky, a zamítnutí uvedených námitek nevede ke zrušení této naposled uvedené ochranné známky. Takového zrušení lze dosáhnout pouze zahájením řízení, které sleduje takovýto cíl.

               35

               Tento rozdíl co do cíle a účinků vysvětluje, že každé z těchto řízení má svá vlastní pravidla. Zejména tak zatímco právní zájem toho, kdo podává námitky, na podání návrhu a lhůta tří měsíců pro podání námitek patří k podmínkám jejich přípustnosti podle článku 42 nařízení č. 40/94 a pravidla 18 nařízení č. 2868/95 [viz rozsudek Soudu ze dne 13. června 2002, Chef Revival USA v. OHIM – Massagué Marín (Chef), T-232/00, Recueil, s. II-2749, bod 32], čl. 55 odst. 1 písm. a) nařízení č. 40/94 použitelný na řízení o zrušení nikterak neodkazuje, jak zdůrazňuje OHIM, na jakýkoli právní zájem na podání návrhu.

               36

               Stejně tak se žádná lhůta nevztahuje na zahájení řízení o zrušení, s tou výjimkou, že k dosažení zrušení ochranné známky je v souladu s čl. 50 odst. 1 písm. a) nařízení č. 40/94 a podobně jak je stanoveno v čl. 43 odst. 2 téhož nařízení, který se použije ohledně námitek, třeba uplatnit skutečnost, že po nepřerušené období pěti let nebyla ochranná známka řádně užívána ve Společenství pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána, a že pro neužívání neexistují řádné důvody.

               37

               Vzhledem k těmto úvahám měl odvolací senát v bodě 14 napadeného rozhodnutí právem za to, že možnost podat návrh na zrušení z důvodu neužívání ochranné známky, která je poskytnuta všem, je zcela nezávislá na případných souběžných námitkových řízeních týkajících se ochranné známky Společenství, na kterou se vztahuje návrh na zrušení. Argumentace žalobkyně vycházející z toho, že návrh na zrušení směřující proti ochranné známce je nepřípustný z důvodu dřívějšího zahájení námitkového řízení na základě této ochranné známky, které v době podání zmíněného návrhu stále probíhá, musí být tudíž odmítnuta.

               38

               Je třeba rovněž uvést, že odvolací senát se nedopustil ani nesprávného právního posouzení, když měl, taktéž v bodě 14 napadeného rozhodnutí, za to, že řízení o zrušení zahájené po podání námitek může vést nanejvýš k přerušení námitkového řízení. Za předpokladu, že by starší ochranná známka byla zrušena, by se totiž námitkové řízení stalo bezpředmětným.

               39

               Naproti tomu by pokračování v námitkovém řízení, aniž by se vyčkalo výsledku řízení o zrušení, majiteli starší ochranné známky uplatňované v rámci námitkového řízení, které se týká návrh na zrušení, neposkytlo žádnou výhodu. I kdyby totiž námitkové řízení vedlo k zamítnutí přihlášky ochranné známky Společenství, nic by totiž nebránilo opětovnému podání téže přihlášky, jakmile by bylo vydáno rozhodnutí o zrušení starší ochranné známky.

               40

               Z předchozího vyplývá, že argumentaci žalobkyně vycházející z toho, že podání návrhu na zrušení sporné ochranné známky vedlejší účastnicí řízení představuje zneužití práva, jelikož ještě probíhalo námitkové řízení, přijmout nelze.

               41

               Konečně je třeba dodat, že skutečnost, že probíhá řízení o zrušení ochranné známky před ukončením námitkového řízení zahájeného dříve na základě téže ochranné známky, nemůže být žalobkyní zpochybněna z toho důvodu, že bylo porušeno její právo na rovné zacházení jakožto majitelky ochranné známky Společenství a její právo být vyslechnuta, jak tvrdí v žalobě.

               42

               Vytýkaná skutečnost uplatňovaná žalobkyní v tomto ohledu je jednak formulována příliš obecně na to, aby umožňovala jasné a přesné pochopení. Bez skutečného vysvětlení odkazuje na několik článků nařízení č. 40/94, tj. článek 15 (nyní článek 15 nařízení č. 207/2009), článek 43, jakož i články 77 a 79 (nyní články 79 a 83 nařízení č. 207/2009), které se týkají užívání ochranné známky Společenství, průzkumu námitek, doručování rozhodnutí OHIM a odkazu na obecné zásady. Stejně tomu je i v případě odkazu na pravidlo 69 nařízení č. 2868/95, které se týká doručení dokumentů v případě několika účastníků.

               43

               Dále pak za předpokladu, že svou vytýkanou skutečností žalobkyně namítá porušení čl. 73 druhé věty nařízení č. 40/94 (nyní čl. 75 druhá věta nařízení č. 207/2009), který stanoví, že rozhodnutí OHIM mohou být založena pouze na důvodech, ke kterým měli účastníci možnost se vyjádřit, je třeba připomenout, že v souladu s tímto ustanovením odvolací senát OHIM může založit své rozhodnutí pouze na skutkových nebo právních okolnostech, ke kterým účastníci řízení mohli předložit svá vyjádření [rozsudek Soudního dvora ze dne 21. října 2004, KWS Saat v. OHIM, C-447/02 P, Sb. rozh. s. I-10107, bod 42; rozsudky Soudu ze dne , Sunrider v. OHIM (TOP), T-242/02, Sb. rozh. s. II-2793, bod 59, a ze dne , L & D v. OHIM – Sämann (Aire Limpio), T-168/04, Sb. rozh. s. II-2699, bod 115].

               44

               Uvedené ustanovení zakotvuje v rámci práva ochranných známek Společenství obecnou zásadu ochrany práv obhajoby [rozsudky Soudu ze dne 15. září 2005, Citicorp v. OHIM (LIVE RICHLY), T-320/03, Sb. rozh. s. II-3411, bod 21, a ze dne , Kustom Musical Amplification v. OHIM (Tvar kytary), T-317/05, Sb. rozh. s. II-427, bod 26]. Na základě této obecné zásady práva Společenství musí být osobám, kterým jsou určena rozhodnutí veřejných orgánů, která významně ovlivňují jejich zájmy, umožněno užitečně vyjádřit jejich stanovisko [rozsudek Soudního dvora ze dne , Transocean Marine Paint Association v. Komise, 17/74, Recueil, s. 1063, bod 15; rozsudek Soudu ze dne , Eurocool Logistik v. OHIM (EUROCOOL), T-34/00, Recueil, s. II-683, bod 21, a výše uvedený rozsudek LIVE RICHLY, bod 22].

               45

               Krom toho se podle judikatury právo být vyslechnut vztahuje na všechny skutkové nebo právní okolnosti, které jsou základem aktu rozhodnutí, ale nikoli na konečné stanovisko, které správní orgán zamýšlí přijmout (rozsudky Aire Limpio, bod 43 výše, bod 116, a Tvar kytary, bod 44 výše, bod 27). Odvolací senát tudíž není povinen vyslechnout odvolatele ohledně skutkového posouzení, které je součástí jeho konečného stanoviska [rozsudek Soudu ze dne 20. listopadu 2007, Tegometall International v. OHIM – Wuppermann (TEK), T-458/05, Sb. rozh. s. II-4721, bod 45].

               46

               V projednávané věci se přitom nejeví, že žalobkyně nemohla předložit své vyjádření ke všem skutkovým a právním okolnostem, které jsou základem napadeného rozhodnutí.

               47

               Jak totiž vyplývá z bodu 7 napadeného rozhodnutí, který není žalobkyní zpochybňován, žalobkyně své vyjádření mohla předložit jak před zrušovacím oddělením, tak i před odvolacím senátem.

               48

               Z toho vyplývá, že druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako neopodstatněný.

               49

               Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu, aniž by bylo nezbytné se vyjadřovat k přípustnosti druhého a třetího bodu návrhových žádání žalobkyně zpochybněné OHIM.

         K nákladům řízení

               50

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               51

               Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastnice požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (pátý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnosti Stella Kunststofftechnik GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Vilaras
                     Prek
                     Ciucă
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 10. prosince 2009.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. února 1988. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Daň z přidané hodnoty. # Věc 353/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 12. května 2011. # Evropská komise proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem - Daň z přidané hodnoty - Směrnice 2006/112/ES - Uplatnění snížené sazby daně - Živá zvířata obvykle určená k použití při přípravě potravin a krmiv - Dodání, dovoz a pořízení určitých živých zvířat, zejména koní. # Věc C-453/09.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 12. května 2011 – Komise v. Německo
      (Věc C‑453/09)
      „Nesplnění povinnosti státem – Daň z přidané hodnoty – Směrnice 2006/112/ES – Uplatnění snížené sazby daně – Živá zvířata obvykle určená k použití při přípravě potravin a krmiv – Dodání, dovoz a pořízení určitých živých zvířat, zejména koní“
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Možnost členských států uplatňovat sníženou sazbu na určitá dodání zboží a poskytování služeb (Směrnice Rady 2006/112, články
         96 a 98 a příloha III) (viz body 44, 47–55)

      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení článků 96 a 98 ve spojení s přílohou III směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu
                  2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1) – Snížená sazba – Dodání, dovoz a pořízení určitých
                  živých zvířat (zejména koní), která nejsou určena k přípravě či výrobě potravin nebo krmiv

            Výrok

                  1)

                  	Spolková republika Německo tím, že uplatnila sníženou sazbu daně z přidané hodnoty na veškeré dodání, dovoz a pořízení koní
                     uvnitř Společenství, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 96 a 98 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu
                     2006 o společném systému daně z přidané hodnoty ve spojení s její přílohou III.

                  2)

                  	Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.

                  3)

                  	Francouzská republika a Nizozemské království ponesou vlastní náklady řízení.