title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 3. července 2014.#Kamino International Logistics BV a Datema Hellmann Worldwide Logistics BV v. Staatssecretaris van Financiën.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Hoge Raad der Nederlanden.#Výběr celního dluhu – Zásada dodržování práva na obhajobu – Právo být vyslechnut – Adresát rozhodnutí o vybrání cla, který nebyl celními orgány vyslechnut před přijetím uvedeného rozhodnutí, ale až v následující fázi řízení o odvolání – Porušení práva na obhajobu – Určení právních následků nedodržení práva na obhajobu.#Spojené věci C‑129/13 a C‑130/13.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve spojených věcech C‑129/13 a C‑130/13,
            jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 22. února 2013, došlými Soudnímu dvoru dne 18. března 2013, v řízeních,
            Kamino International Logistics BV (C‑129/13),
            Datema Hellmann Worldwide Logistics BV (C‑130/13),
            proti
            Staatssecretaris van Financiën,
            SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
            ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, E. Juhász, A. Rosas (zpravodaj), D. Šváby a C. Vajda, soudci,
            generální advokát: M. Wathelet,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. ledna 2014,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Kamino International Logistics BV a Datema Hellmann Worldwide Logistics BV B. Boersmou a G. Koevoetsem, poradci,
            – za nizozemskou vládu M. Bulterman a B. Koopman, jakož i J. Langerem, jako zmocněnci,
            – za belgickou vládu M. Jacobs a J.‑C. Halleuxem, jako zmocněnci,
            – za řeckou vládu D. Kalogirosem a K. Paraskevopoulou, jako zmocněnci,
            – za španělskou vládu M. J. García-Valdecasas Dorrego, jako zmocněnkyní,
            – za Evropskou komisi F. Wilmanem a B.‑R. Killmannem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. února 2014,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000 (Úř. věst. L 311, s. 17; Zvl. vyd. 02/10, s. 239, dále jen „celní kodex“) a zásady dodržování práv na obhajobu podle unijního práva.
            2. Tyto žádosti byly podány v rámci sporů mezi společnostmi Kamino International Logistics BV (dále jen „Kamino“) a Datema Hellmann Worldwide Logistics BV (dále jen „Datema“) na jedné straně a Staatssecretaris van Financiën na straně druhé, které se týkají uplatnění zásady dodržování práva na obhajobu v rámci celního kodexu.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Článek 6 odst. 3 celního kodexu zní následovně:
            „Písemná rozhodnutí celních orgánů, jimiž se žádosti zamítají nebo která jsou v neprospěch osob, jimž jsou určena, musí obsahovat odůvodnění. Dále musí obsahovat poučení o právu na odvolání podle článku 243.“
            4. Hlava VII celního kodexu, která upravuje celní dluh, obsahuje kapitolu 3 týkající se výběru tohoto celního dluhu. Oddíl 1 této kapitoly 3, nadepsaný „Zaúčtování částky cla a její sdělení dlužníkovi“, zahrnuje články 217 až 221 tohoto kodexu.
            5. Článek 219 odst. 1 celního kodexu stanoví:
            „Lhůty pro zaúčtování stanovené v článku 218 lze prodloužit:
            a) z důvodů vyplývajících ze správního uspořádání členských států, a zejména tehdy, jsou-li účty centralizovány, nebo
            b) brání-li zvláštní okolnosti celním orgánům, aby tyto lhůty dodržely.
            Takto prodloužené lhůty nesmí být delší než 14 dní.“
            6. Podle čl. 220 odst. 1 celního kodexu:
            „[n]ebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování). Tuto lhůtu lze prodloužit v souladu s článkem 219.“
            7. Článek 221 celního kodexu uvádí:
            „1. Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.
            [...]
            3. Sdělení dlužníkovi nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu. Běh této lhůty se staví ode dne podání opravného prostředku ve smyslu článku 243 po dobu trvání řízení o opravném prostředku.
            [...]“
            8. Články 243 až 245 celního kodexu jsou součástí hlavy VIII tohoto kodexu, nadepsané „Opravné prostředky“. Článek 243 tohoto kodexu stanoví:
            „1. Každá osoba má právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí celních orgánů v rámci celních předpisů, jež se jí přímo a osobně dotýká.
            [...]
            Opravný prostředek musí být podán ve členském státě, kde bylo rozhodnutí učiněno nebo o ně bylo požádáno.
            2. Opravný prostředek lze podat
            a) v prvním stupni u celních orgánů určených k tomuto účelu členskými státy;
            b) ve druhém stupni u nezávislého orgánu, jímž může být v souladu s platnými předpisy členských států soud nebo rovnocenný zvláštní orgán.“
            9. Článek 244 celního kodexu stanoví:
            „Podání opravného prostředku nemá odkladný účinek na výkon napadeného rozhodnutí.
            Celní orgány však přeruší výkon rozhodnutí, a to zcela nebo částečně, mají-li odůvodněné pochybnosti, zda je napadené rozhodnutí v souladu s celními předpisy, nebo hrozí-li zúčastněné osobě nenahraditelná škoda [nenapravitelná újma].
            Je-li důsledkem napadeného rozhodnutí vyměření dovozního nebo vývozního cla, je přerušení výkonu tohoto rozhodnutí podmíněno poskytnutím jistoty. Tato jistota se však nemusí vyžadovat, pokud by mohl tento požadavek vzhledem k situaci dlužníka vyvolat vážné hospodářské nebo sociální obtíže.“
            10. Článek 245 celního kodexu zní:
            „Předpisy o postupu při podávání opravného prostředku přijmou členské státy.“
            Nizozemské právo
            11. Podle čl. 4:8 odst. 1 obecného zákona o správním právu (Algemene Wet Bestuursrecht, dále jen „Awb“) správní orgán před tím, než přijme rozhodnutí, které pravděpodobně nepříznivě zasáhne do právního postavení dotčené osoby, která o toto rozhodnutí nežádala, umožní této, aby vyjádřila své stanovisko, pokud je uvedené rozhodnutí založeno na skutečnostech týkajících se skutkových okolností a zájmů, které se jí dotýkají a tyto skutečnosti nebyly jí samotnou sděleny.
            12. Článek 4:12 odst. 1 Awb je následujícího znění:
            „Správní orgán může ponechat bez použití články 4:7 a 4:8, pokud přijímá rozhodnutí, jímž se stanoví finanční povinnosti nebo nároky, jestliže:
            a. lze proti tomuto rozhodnutí podat odvolání nebo správní žalobu a
            b. negativní důsledky rozhodnutí mohou po rozhodnutí o odvolání nebo žalobě zcela pominout.“
            13. Článek 6:22 Awb zní následovně:
            „Rozhodnutí, které je napadeno odvoláním nebo žalobou, může orgán, který rozhoduje o odvolání nebo žalobě, navzdory porušení psané nebo nepsané právní normy nebo obecné právní zásady, potvrdit, pokud lze připustit, že porušení normy nebo zásady nezpůsobilo zúčastněným osobám újmu.“
            14. Článek 7:2 Awb je následujícího znění:
            „1. Správní orgán před rozhodnutím o odvolání poskytne zúčastněné osobě příležitost být vyslechnuta.
            2. Správní orgán o této možnosti informuje v každém případě stěžovatele, jakož i zúčastněné osoby, které v rámci přípravy rozhodnutí přednesly svá vyjádření.“
            15. Správní rozhodnutí mohou být následně předmětem soudního přezkumu s možností odvolání a kasačního opravného prostředku.
            Spory v původním řízení a předběžné otázky
            16. V obou věcech v původních řízeních podal celní zástupce, a sice společnost Kamino ve věci C‑129/13 a společnost Datema ve věci C‑130/13, jménem stejného podniku v letech 2002 a 2003 celní prohlášení za účelem propuštění zboží popsaného jako „zahradní pavilony/stany pro slavnosti a boční stěny“ do volného oběhu. Společnosti Kamino a Datema zařadily toto zboží do položky 6 601 10 00 kombinované nomenklatury („zahradní nebo podobné deštníky“) a uhradily clo na základě sazby cla ve výši 4,7 %, stanovené pro tuto položku.
            17. V návaznosti na kontrolu nizozemských celních orgánů daňový inspektor konstatoval, že uvedené zařazení nebylo správné a že dotyčné zboží mělo být zařazeno do položky 6 306 99 00 kombinované nomenklatury („stany a kempinkové výrobky“), na které se uplatní vyšší celní sazba 12,2 %.
            18. Daňový inspektor proto rozhodnutími ze dne 2. a 28. dubna 2005 vydal za účelem výběru doplatku cla dlužného společnostmi Kamino a Datema na základě čl. 220 odst. 1 a čl. 221 odst. 1 celního kodexu celní výměr.
            19. Žalobkyně v původních řízeních neměly možnost se před vydáním těchto celních výměrů k dané věci vyjádřit.
            20. Každá z nich podala proti výměru odvolání k daňovému inspektorovi, který je po posouzení předložených argumentů zamítl.
            21. Žaloby podané žalobkyněmi v původních řízeních proti těmto zamítavým rozhodnutím prohlásil Rechtbank te Haarlem za neopodstatněné. V odvolacím řízení Gerechtshof te Amsterdam potvrdil rozsudek Rechtbank te Haarlem v části, v níž bylo žalobkyním v původních řízeních uloženo splnit povinnosti podle dotčených celních výměrů.
            22. Společnosti Kamino a Datema proto podaly u Hoge Raad der Nederlanden kasační opravné prostředky.
            23. Ve svých předkládacích rozhodnutích Hoge Raad der Nederlanden připomíná, že v řízení o odvolání Gerechtshof te Amsterdam uvedl, že v rozsudku ve věci Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746) dospěl Soudní dvůr k závěru, že daňový inspektor porušil zásadu dodržování práva na obhajobu, neboť zúčastněným osobám neposkytl před vydáním dotčených celních výměrů příležitost se vyjádřit ke skutečnostem, které tvoří základ pro dodatečný výběr cla.
            24. Hoge Raad der Nederlanden nicméně uvádí, že ani celní kodex, ani relevantní vnitrostátní právní předpisy neobsahují procesní ustanovení, která by celním orgánům ukládala povinnost, aby osobě povinné zaplatit clo poskytla před sdělením celního dluhu, uvedeným v čl. 221 odst. 1 celního kodexu možnost vyjádřit své stanovisko ke skutečnostem, na kterých je založen dodatečný výběr cla.
            25. Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující, v obou věcech C‑129/13 a C‑130/13 shodně znějící, předběžné otázky:
            „1) Je v případě unijní právní zásady dodržování práva na obhajobu správními orgány možné její přímé použití vnitrostátním soudem?
            2) V případě kladné odpovědi na první otázku:
            a) je nutné unijní zásadu dodržování práva na obhajobu ze strany správních orgánů vykládat v tom smyslu, že uvedená zásada je porušena, jestliže osoba, jíž je zamýšlené rozhodnutí určeno, nebyla sice správním orgánem před přijetím opatření, které nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení, vyslechnuta, avšak má možnost být vyslechnuta v následujícím stadiu správního řízení (o odvolání), které předchází podání žaloby k vnitrostátnímu soudu?
            b) musejí být právní důsledky porušení unijní zásady dodržování práva na obhajobu ze strany správních orgánů vymezeny vnitrostátním právem?
            3) V případě záporné odpovědi na druhou otázku písmena b), jaké okolnosti může vnitrostátní soud zohlednit při určování právních důsledků, a může zejména zohlednit otázku, zda je možné mít za to, že by řízení mělo bez porušení unijní zásady dodržování práva na obhajobu správními orgány jiný výsledek?“
            26. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 24. dubna 2013 byly věci C‑129/13 a C‑130/13 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.
            K předběžným otázkám
            K první otázce
            27. Prostřednictvím první otázky si předkládající soud přeje zjistit, zda se jednotlivci mohou u vnitrostátních soudů dovolávat zásady dodržování práva na obhajobu ze strany správního orgánu a z ní plynoucího práva každé osoby být vyslechnuta před přijetím každého rozhodnutí, které může nepříznivým způsobem zasáhnout do jejích zájmů, jež platí v rámci celního kodexu.
            28. V této souvislosti je třeba připomenout, že dodržování práva na obhajobu představuje základní zásadu práva Unie, jehož nedílnou součástí je právo být vyslechnut (rozsudky Sopropé, EU:C:2008:746, body 33 a 36, jakož i M., C‑277/11, EU:C:2012:744, body 81 a 82).
            29. Právo být vyslechnut v každém řízení je dnes zakotveno nejen v článcích 47 a 48 Listiny základních práv Evropské unie, jež zaručují dodržování práva na obhajobu, jakož i práva na spravedlivý proces v každém soudním řízení, ale i v článku 41 Listiny, který zaručuje právo na řádnou správu. Odstavec 2 uvedeného článku 41 stanoví, že toto právo na řádnou správu zahrnuje zejména právo každého být vyslechnut před přijetím jemu určeného individuálního opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout (rozsudek M., EU:C:2012:744, body 82 a 83). Je však třeba poukázat na skutečnost, že se Listina základních práv Evropské unie na řízení, v nichž byly vydány celní výměry ze dne 2. a 28. dubna 2005, nevztahuje, neboť vstoupila v platnost dne 1. prosince 2009. (viz obdobně rozsudek Sabou, C‑276/12, EU:C:2013:678, bod 25).
            30. Na základě této zásady, která se použije v případě, že správní orgán zamýšlí přijmout akt proti určité osobě, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení (rozsudek Sopropé, EU:C:2008:746, bod 36), musí být adresátům rozhodnutí významně ovlivňujících jejich zájmy umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko ohledně skutečností, na kterých správní orgán zamýšlí založit své rozhodnutí (rozsudek Sopropé, EU:C:2008:746, bod 37).
            31. Tuto povinnost mají správní orgány členských států při přijímání rozhodnutí, která spadají do působnosti unijního práva, i když použitelná právní úprava takovýto formální požadavek výslovně nestanoví (viz rozsudky Sopropé, EU:C:2008:746, bod 38; M., EU:C:2012:744, bod 86, jakož i G. a R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, bod 32).
            32. Ve věcech v původních řízeních celní kodex ani relevantní vnitrostátní právní předpisy neupravují v rámci postupu, jehož předmětem je dodatečný výběr dovozního cla, právo být vyslechnut příslušným celním orgánem před zasláním celních výměrů. Jelikož se navíc jedná o řízení o uložení dodatečného výběru dovozního cla a tedy o rozhodnutí, které spadá do působnosti unijního práva, je nesporné, že se zásada dodržování práva na obhajobu vztahuje na členské státy.
            33. Konečně v bodě 44 rozsudku vydaného ve věci Sopropé (EU:C:2008:746), v níž byl Soudní dvůr dotázán na slučitelnost lhůty v délce osmi až patnácti dnů upravené ve vnitrostátním právu, během níž může poplatník uplatnit své právo být vyslechnut před přijetím rozhodnutí o výběru cla, s požadavky zásady dodržování práva na obhajobu, uvedený soud rozhodl, že pokud vnitrostátní právní předpisy stanoví lhůtu určenou ke shromáždění připomínek zúčastněných osob, přísluší vnitrostátnímu soudu, aby se přesvědčil, a zohlednil při tom řádně poznatky vlastní dané věci, zda tato lhůta odpovídá zvláštní situaci dotčené osoby nebo podniku a zda jim v souladu se zásadou efektivity umožňuje uplatnit jejich právo na obhajobu.
            34. Z předcházejících úvah vyplývá nejen to, že vnitrostátní správní orgány jsou povinny respektovat práva na obhajobu, přijímají-li rozhodnutí, která spadají do působnosti unijního práva, ale rovněž to, že zúčastněné osoby musí mít možnost se jich dovolávat přímo u vnitrostátních soudů.
            35. Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že se jednotlivci mohou u vnitrostátních soudů přímo dovolávat zásady dodržování práva na obhajobu ze strany správního orgánu a z ní plynoucího práva každé osoby být vyslechnut před přijetím každého rozhodnutí, které může nepříznivým způsobem zasáhnout do jejích zájmů, jež platí v rámci celního kodexu.
            K části druhé otázky uvedené pod písmenem a)
            36. Podstatou části druhé otázky uvedené pod písmenem a) předkládajícího soudu je, zda zásada dodržování práv na obhajobu a především práva každé osoby být vyslechnut před přijetím nepříznivého individuálního opatření, musejí být vykládány v tom smyslu, že práva na obhajobu adresáta celního výměru přijatého v řízení o uložení dodatečného dovozního cla na základě celního kodexu jsou porušena tehdy, pokud nebyl správním orgánem před přijetím rozhodnutí vyslechnut, i když může obhájit svůj postoj během následující fáze řízení o správním odvolání.
            37. Pro odpověď na tuto otázku je třeba nejprve připomenout cíl sledovaný zásadou dodržování práva na obhajobu a především práva být vyslechnut.
            38. Cílem pravidla, podle kterého musí být osobě, jíž je určeno rozhodnutí nepříznivě zasahující do jejího právního postavení, umožněno uplatnit její vyjádření před přijetím tohoto rozhodnutí, je podle Soudního dvora to, aby příslušný orgán užitečně zohlednil všechny rozhodné skutečnosti. Zajištění účinné ochrany dotyčné osoby nebo podniku má zejména za cíl, aby posledně uvedení mohli opravit chybu nebo uplatnit takové skutečnosti týkající se jejich osobní situace, jež mohou ovlivnit, zda rozhodnutí bude či nebude přijato nebo zda bude mít takový či jiný obsah (rozsudek Sopropé, EU:C:2008:746, bod 49).
            39. Právo být vyslechnut zaručuje podle ustálené judikatury každé osobě možnost účelným a účinným způsobem vyjádřit své stanovisko v průběhu správního řízení před přijetím každého rozhodnutí, které by se mohlo nepříznivě dotknout jejích zájmů (viz rozsudek M., EU:C:2012:744, bod 87 a citovaná judikatura). Jak je uvedeno v bodě 31 tohoto rozsudku, toto právo musí být zachováno i tehdy, pokud relevantní právní úprava takový formální požadavek výslovně nestanoví (viz rozsudek G. a R., EU:C:2013:533, bod 32, jakož i citovaná judikatura).
            40. V tomto ohledu je nesporné, že ve věcech v původních řízeních nebyli adresáti celních výměrů vyslechnuti před přijetím rozhodnutí, která nepříznivě zasahují do jejich právního postavení.
            41. Za těchto podmínek je třeba mít za to, že přijetí celních výměrů na základě čl. 220 odst. 1, jakož i čl. 221 odst. 1 celního kodexu a ve správním řízení na základě takové vnitrostátní právní úpravy, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která provádí článek 243 celního kodexu, představuje omezení práva adresátů těchto celních výměrů být vyslechnut.
            42. Podle ustálené judikatury se však základní práva, jako je právo na obhajobu, nejeví jako absolutní výsady, ale mohou být předmětem omezení za podmínky, že tato omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným dotčeným opatřením a nejsou vzhledem ke sledovanému cíli nepřiměřeným a neúnosným zásahem, jímž by byla ohrožena samotná podstata takto zaručených práv (rozsudky G. a R., EU:C:2013:533, bod 33, jakož i Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, bod 84).
            43. Je třeba zkoumat, zda v takové situaci, jako je situace, která nastala ve věcech v původních řízeních, může být omezení práva být vyslechnut dotčeného v původních řízeních odůvodněno z hlediska judikatury připomenuté v předchozím bodě.
            44. Nizozemská vláda tvrdí, že i kdyby měl Soudní dvůr rozhodnout, že vnitrostátní orgány musejí v případě dodatečného uložení cla před zasláním celního výměru zúčastněné osoby vyslechnout, existují důvody pro odchylku od tohoto pravidla. Vyslechnutí zúčastněné osoby před zasláním celního výměru není podle této vlády slučitelné především se závaznými pravidly celního kodexu upravujícími vyměřování a výběr cla. Z důvodu lhůt uložených celním kodexem je nezbytné, aby celní orgány mohly, jakmile konstatují existenci celního dluhu, tento celní dluh zaúčtovat a zaslat co nejrychleji celní výměr. Sledovaným obecným zájmem je zde podle této vlády zájem na správním zjednodušení a účinném průběhu řízení. Z důvodu velmi vysokého počtu celních výměrů by nebylo předchozí vyslechnutí zúčastněných osob účelné.
            45. Tato vláda také tvrdí, že s ohledem na všechny prvky charakterizující dotčené vnitrostátní správní řízení nemá absence vyslechnutí před přijetím celního výměru dopad na samotnou podstatu práva na obhajobu, neboť adresáti celních výměrů mají podle článku 7:2 Awb možnost být vyslechnuti v průběhu následného řízení o odvolání podaném proti uvedeným výměrům. Vzhledem k tomu, že lze stejných právních účinků dosáhnout prostřednictvím tohoto odvolání a nepříznivý účinek odložit, zůstává podstata zásady dodržování práva na obhajobu, která spočívá v možnosti zpochybnit bez újmy dané rozhodnutí, zachována.
            46. V této souvislosti je nutno zohlednit podmínky vázané na lhůtu, které byly celním kodexem stanoveny pro účely dodatečného zaúčtování cla vyplývajícího z celního dluhu, a charakteristiky správního řízení dotčeného ve věcech v původních řízeních.
            47. Pokud jde zaprvé o lhůty uložené celním kodexem, čl. 220 odst. 1 uvedeného kodexu stanoví, že nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka. Tuto lhůtu lze prodloužit v souladu s článkem 219 tohoto kodexu ze zvláštních důvodů a nesmí překročit čtrnáct dnů. Článek 221 celního kodexu doplňuje, že jakmile je částka cla zaúčtována, musí být sdělena dlužníkovi.
            48. Podle názoru nizozemské vlády je taková závazná lhůta podle všeho obtížně slučitelná s povinností vyslechnout zúčastněnou osobu před odesláním celního výměru.
            49. V této souvislosti je však třeba uvést, že se již Soudní dvůr v rozsudcích Komise v. Španělsko (C‑546/03, EU:C:2006:132) a Komise v. Itálie (C‑423/08, EU:C:2010:347) vyjádřil k nezbytnosti dodržení lhůty pro dodatečné zaúčtování cla vyplývajícího z celního dluhu upravené v čl. 220 odst. 1 celního kodexu, a to v souvislosti s případy týkajícími se nesplnění povinnosti, v nichž se dotčené členské státy ve snaze odůvodnit nedodržení této lhůty, které způsobilo prodlení v odvodu prostředků představujících vlastní zdroje Evropského společenství, dovolávaly povinnosti dodržovat práva na obhajobu osob povinných uhradit celní dluh.
            50. V bodě 33 rozsudku Komise v. Španělsko (EU:C:2006:132) a v bodě 45 rozsudku Komise v. Itálie (EU:C:2010:347) totiž Soudní dvůr odlišil na jedné straně vztahy mezi členskými státy a Evropskou unií a na straně druhé vztahy mezi osobou povinnou uhradit celní dluh a vnitrostátními celními orgány, v jejichž rámci musí být dodrženo právo na obhajobu.
            51. Soudní dvůr tak judikoval, že i když se zásada dodržování práva na obhajobu uplatní zejména během postupu dodatečného výběru cla ve vztazích mezi dlužníkem a členským státem, nemůže mít naproti tomu ve vztazích mezi členskými státy a Unií za následek, že by byl členský stát oprávněn nesplnit svou povinnost zajistit ve lhůtách obsažených v unijní právní úpravě stanovení nároku Unie na vlastní zdroje (rozsudky Komise v. Španělsko, EU:C:2006:132, bod 33, a Komise v. Itálie, EU:C:2010:347, bod 45).
            52. Kromě toho je nutno upřesnit, že lhůta v délce dvou dnů upravená v čl. 220 odst. 1 celního kodexu pro zaúčtování částky cla vyplývající z celního dluhu může být prodloužena podle článku 219 tohoto kodexu, jak uvedla Evropská komise při jednání. V souladu s prvním odstavcem písmena b) tohoto ustanovení může být lhůta pro zaúčtování prodloužena, aniž přesáhne čtrnáct dnů, z důvodu zvláštních okolností, jež celním orgánům brání, aby uvedenou lhůtu dodržely.
            53. Konečně v bodě 46 rozsudku Komise v. Itálie (EU:C:2010:347) Soudní dvůr také připomněl, že zaúčtování a sdělení dlužných cel, jakož i připsání vlastních zdrojů nebrání dlužníkovi v tom, aby na základě článku 243 a následujících ustanovení celního kodexu vznesl námitky proti povinnosti, která je mu uložena, a uplatnil všechny argumenty, které má k dispozici.
            54. Pokud jde zadruhé o otázku, zda byla práva osob dotčených v původních řízeních na obhajobu dodržena, když mohly uplatnit svůj postoj až v řízení o odvolání, je nutno připomenout, že obecný zájem Unie, a zejména zájem na co nejrychlejším vybrání vlastních příjmů vyžaduje, aby mohly být kontroly uskutečňovány bezodkladně a účinně (rozsudek Sopropé, EU:C:2008:746, bod 41).
            55. Kromě toho z judikatury Soudního dvora vyplývá, že následné vyslechnutí v rámci opravného prostředku podaného proti nepříznivému rozhodnutí může být za určitých podmínek s to zajistit dodržení práva být vyslechnut (obdobně viz rozsudek Texdata Software, EU:C:2013:588, bod 85).
            56. V případě rozhodnutí celních orgánů má podle čl. 243 odst. 1 celního kodexu každá osoba právo podat opravný prostředek proti jakémukoli rozhodnutí celních orgánů v rámci celních předpisů, jež se jí přímo a osobně dotýká. Jak ovšem zdůrazňuje předkládající soud a Komise, nemá podání opravného prostředku upraveného v článku 243 celního kodex na základě prvního pododstavce článku 244 tohoto kodexu v zásadě odkladný účinek na výkon napadeného rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že tento opravný prostředek nemá odkladný účinek, nepředstavuje překážku pro okamžitý výkon tohoto rozhodnutí. Druhý pododstavec článku 244 uvedeného celního kodexu však celním orgánům umožňuje přerušit výkon rozhodnutí, a to zcela nebo částečně, mají-li důvody k pochybnostem o tom, zda je napadené rozhodnutí v souladu s celními předpisy, nebo hrozí-li zúčastněné osobě nenapravitelná újma. V takovém případě pak článek 244 třetí pododstavec vyžaduje poskytnutí jistoty.
            57. Jak vyplývá z článku 245 celního kodexu, ustanovení upravující postup při podávání opravného prostředku spadají do pravomoci členských států.
            58. Správní řízení dotčené ve věcech v původních řízeních je upraveno Awb. V souladu s článkem 4:8 Awb správní orgány před přijetím rozhodnutí, které by mohlo nepříznivě zasáhnout do právního postavení dotčené osoby, jež o toto rozhodnutí nežádala, umožní této osobě, aby k zamýšlenému rozhodnutí vyjádřila své stanovisko.
            59. Podle článku 4:12 Awb se však tato zásada nemusí použít u rozhodnutí finanční povahy, pokud lze proti tomuto rozhodnutí podat odvolání nebo správní žalobu a pokud nepříznivé důsledky tohoto rozhodnutí mohou po rozhodnutí o odvolání nebo správní žalobě zcela pominout.
            60. Ve věcech v původních řízeních bylo toto ustanovení uplatněno.
            61. Před podáním žaloby k soudu s možností odvolání a kasačního opravného prostředku měly totiž zúčastněné osoby příležitost podat u orgánu, který rozhodnutí přijal, správní odvolání a být v souladu s článkem 7:2 Awb v řízení o tomto odvolání vyslechnuty.
            62. Kromě toho z vyjádření nizozemské vlády vyplývá, že se toto odvolání posuzuje na základě zákonných ustanovení a relevantních skutečností, které existují v době přijetí rozhodnutí na základě odvolání, takže negativní důsledky původního rozhodnutí lze odstranit v řízení o odvolání. Případné negativní důsledky takových celních výměrů, jako jsou celní výměry, které jsou dotčené ve věcech v původních řízeních, mohou být podle tvrzení této vlády odstraněny a posteriori , neboť v případě odvolání lze přiznat odklad platby a vykonatelnost rozhodnutí může být na základě vnitrostátních pravidel odložena do rozhodnutí o odvolání (a žalobě).
            63. Nizozemská vláda však na jednání uvedla, že odklad vykonatelnosti celního výměru není automatický, ale že o něj musí osoba, které je napadený celní výměr určen, požádat v odvolání. Tato vláda rovněž tvrdí, že žádosti o odklad vykonatelnosti je obvykle vyhověno a že instrukce, aby se žádosti vyhovělo, je v zásadě upravena ministerským oběžníkem.
            64. Řízení o odvolání tedy nemá za následek automatický odklad výkonu rozhodnutí, které nepříznivě zasahuje do právního postavení, a nevede k jeho okamžité nepoužitelnosti.
            65. Z rozsudku Texdata Software (EU:C:2013:588, bod 85) vyplývá, že tento posledně uvedený charakteristický prvek může mít rozhodující význam při zkoumání případného odůvodnění omezení práva být vyslechnut před přijetím rozhodnutí, které nepříznivě zasahuje do právního postavení.
            66. V tomto rozsudku totiž Soudní dvůr judikoval, že uložení penále bez předchozí výzvy a bez možnosti být před uložením sankce vyslechnut se nezdá být takové povahy, že by mělo vliv na zásadní obsah dotčeného základního práva, jelikož podáním odůvodněného opravného prostředku proti rozhodnutí o uložení penále se toto rozhodnutí stane okamžitě nepoužitelným a zahajuje se řádné řízení, v jehož rámci může být právo být vyslechnut dodrženo (rozsudek Texdata Software, EU:C:2013:588, bod 85).
            67. Z judikatury citované v předchozím bodě však nelze vyvodit, že pokud před přijetím celního výměru nedojde k vyslechnutí dotčené osoby, musí vést podání odvolání nebo správní žaloby proti tomuto celnímu výměru nutně k automatickému odkladu výkonu uvedeného celního výměru, aby bylo zajištěno dodržení práva být vyslechnut v rámci tohoto odvolání nebo žaloby.
            68. Vzhledem k obecnému zájmu Unie na co nejrychlejším výběru vlastních příjmů uvedenému v bodě 54 tohoto rozsudku, článek 244 druhý pododstavec celního kodexu stanoví, že podání opravného prostředku proti celnímu výměru má odkladný účinek na výkon tohoto rozhodnutí pouze tehdy, existují-li odůvodněné pochybnosti o tom, zda je napadené rozhodnutí v souladu s celními předpisy, nebo hrozí-li zúčastněné osobě nenapravitelná újma.
            69. Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být taková ustanovení unijního práva, jako jsou ustanovení celního kodexu, vykládána ve světle základních práv, která podle ustálené judikatury tvoří nedílnou součást obecných právních zásad, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje (v tomto smyslu viz rozsudky Österreichischer Rundfunk a další, C‑465/00, C‑138/01 a C‑139/01, EU:C:2003:294, bod 68, jakož i Google Spain a Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, bod 68).
            70. Za těchto okolností by vnitrostátní ustanovení provádějící podmínky upravené v článku 244 druhém pododstavci celního kodexu pro účely přiznání odkladu výkonu rozhodnutí měla v případě, že nedojde k vyslechnutí před přijetím rozhodnutí, zajistit, že tyto podmínky, tedy existence odůvodněných pochybností o souladu napadeného rozhodnutí s celními předpisy nebo hrozba nenapravitelné újmy pro zúčastněnou osobu, nejsou uplatňovány nebo vykládány restriktivně.
            71. Ve věcech v původních řízeních je odklad výkonu celních výměrů v případě podání odvolání přiznán na základě ministerského oběžníku. Předkládající soud musí za účelem zajištění účinnosti takového odkladu ověřit, že uvedený oběžník umožňuje adresátům celních výměrů v případě, že nebudou vyslechnuti před jejich přijetím, přiznat odklad jejich výkonu až do případné nápravy.
            72. V každém případě nemůže vnitrostátní správní řízení prováděné na základě článku 244 druhého pododstavce celního kodexu omezit přiznání takového odkladu, pokud existují důvody k pochybnostem o tom, zda je napadené rozhodnutí v souladu s celními předpisy nebo hrozí-li zúčastněné osobě nenapravitelná újma.
            73. Za těchto podmínek je třeba na část druhé otázky uvedené pod písmenem a) odpovědět tak, že zásada dodržování práv na obhajobu, a především právo každé osoby být vyslechnuta před přijetím nepříznivého individuálního opatření, musejí být vykládány v tom smyslu, že práva na obhajobu adresáta celního výměru přijatého v řízení o uložení dodatečného dovozního cla na základě celního kodexu jsou porušena, pokud nebyl správním orgánem před přijetím tohoto rozhodnutí vyslechnut, i když může obhájit svůj postoj během následující fáze řízení o správním odvolání, pokud vnitrostátní právní úprava neumožňuje adresátům těchto výměrů přiznat v případě, že nedošlo k jejich vyslechnutí před přijetím těchto výměrů, odklad jejich výkonu až do případné nápravy. Tak je tomu každopádně tehdy, když vnitrostátní správní řízení provádějící článek 244 druhý pododstavec celního kodexu omezuje přiznání takového odkladu na případy, kdy existují důvody k pochybnostem o souladu napadeného rozhodnutí s celními předpisy nebo zúčastněné osobě hrozí nenapravitelná újma.
            K části druhé otázky uvedené pod písmenem b) a ke třetí otázce
            74. Podstatou části druhé otázky uvedené pod písmenem b) a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda právní důsledky porušení zásady dodržování práva na obhajobu ze strany správního orgánu určuje vnitrostátní právo a jaké okolnosti může vnitrostátní soud při svém posouzení zohlednit. Předkládající soud se konkrétně táže, zda vnitrostátní soud může vzít v úvahu případ, v němž by byl výsledek rozhodovacího procesu stejný, i kdyby bylo právo být předem vyslechnut dodrženo.
            75. V této souvislosti je třeba úvodem připomenout, že Soudní dvůr již judikoval, že nejsou-li unijním právem upraveny ani podmínky, za nichž musí být zajištěno respektování práv na obhajobu, ani důsledky porušení těchto práv, jsou tyto podmínky a tyto důsledky věcí vnitrostátního práva, za předpokladu, že opatření přijatá v tomto smyslu jsou stejné povahy jako opatření, která se vztahují na jednotlivce ve srovnatelných situacích, na něž se použije vnitrostátní právo (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) (viz rozsudek G. a R., EU:C:2013:533, bod 35, jakož i citovaná judikatura).
            76. Toto řešení je použitelné v celních záležitostech tam, kde článek 245 celního kodexu výslovně odkazuje na vnitrostátní právo, když uvádí, že „[p]ředpisy o postupu při podávání opravného prostředku přijmou členské státy“.
            77. Ačkoli je členským státům dovoleno, aby umožnily výkon práv na obhajobu podle týchž podmínek, jako jsou podmínky uplatněné při úpravě vnitrostátních situací, musejí být tyto podmínky v souladu s unijním právem, a zejména nesmějí zpochybňovat užitečný účinek celního kodexu (rozsudek G. a R., EU:C:2013:533, bod 36).
            78. Jak přitom uvedla Komise, povinnost vnitrostátního soudu zajistit plný účinek unijního práva nevede k požadavku, aby napadené rozhodnutí bylo z důvodu, že bylo přijato při porušení práva na obhajobu, a zejména práva být vyslechnut, ve všech případech zrušeno.
            79. Porušení práva na obhajobu a konkrétně práva být vyslechnut vede totiž podle unijního práva ke zrušení rozhodnutí přijatého na konci dotčeného správního řízení pouze tehdy, pokud by toto řízení bez této vady mohlo vyústit v jiný výsledek (v tomto smyslu viz rozsudky Francie v. Komise, C‑301/87, EU:C:1990:67, bod 31; Německo v. Komise, C‑288/96, EU:C:2000:537, bod 101; Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware v. Rada, C‑141/08 P, EU:C:2009:598, bod 94; Storck v. OHIM, C‑96/11 P, EU:C:2012:537, bod 80, jakož i G. a R., EU:C:2013:533, bod 38).
            80. Porušení zásady dodržování práv na obhajobu by vedlo ke zrušení dotyčného rozhodnutí proto pouze tehdy, kdyby bez tohoto porušení mohl být výsledek řízení odlišný.
            81. Je nutno uvést, že ve věcech v původních řízeních samy zúčastněné osoby připouštějí, že i kdyby byly před přijetím sporného rozhodnutí vyslechnuty, nevedlo by řízení o odvolání k odlišnému výsledku, neboť nezpochybňují sazební zařazení provedené daňovým orgánem.
            82. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na část druhé otázky uvedené pod písmenem b) a na třetí otázku odpovědět tak, že podmínky, za nichž musí být zajištěno dodržování práv na obhajobu a důsledky porušení těchto práv spadají do působnosti vnitrostátního práva za předpokladu, že opatření přijatá v tomto smyslu jsou stejné povahy jako opatření, která se vztahují na jednotlivce ve srovnatelných situacích, na něž se použije vnitrostátní právo (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity). Vzhledem k tomu, že je vnitrostátní soud povinen zajistit plnou účinnost unijního práva, může při posouzení důsledků porušení práva na obhajobu, a především práva být vyslechnut, zohlednit okolnost, že takové porušení by mělo za následek zrušení rozhodnutí přijatého na konci dotčeného správního řízení pouze tehdy, pokud by toto řízení mohlo bez této vady dospět k jinému výsledku.
            K nákladům řízení
            83. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
            1) Jednotlivci se mohou u vnitrostátních soudů přímo dovolávat zásady dodržování práva na obhajobu ze strany správního orgánu a z ní plynoucího práva každé osoby být vyslechnut před přijetím každého rozhodnutí, které je způsobilé nepříznivým způsobem zasáhnout do jejích zájmů, jež se uplatní v rámci nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000.
            2) Zásada dodržování práv na obhajobu, a především právo každé osoby být vyslechnut před přijetím nepříznivého individuálního opatření musejí být vykládány v tom smyslu, že práva na obhajobu adresáta celního výměru přijatého v řízení o uložení dodatečného dovozního cla na základě nařízení č. 2913/92, ve znění nařízení č. 2700/2000, jsou porušena, pokud nebyl správním orgánem před přijetím tohoto rozhodnutí vyslechnut, i když může obhájit svůj postoj během následující fáze řízení o správním odvolání, pokud vnitrostátní právní úprava neumožňuje adresátům těchto výměrů přiznat v případě, že nedošlo k jejich vyslechnutí před přijetím těchto výměrů, odklad jejich výkonu až do případné nápravy. Tak je tomu každopádně tehdy, když vnitrostátní správní řízení provádějící článek 244 druhý pododstavec nařízení č. 2913/92, ve znění nařízení č. 2700/2000, omezuje přiznání takového odkladu na případy, kdy existují důvody k pochybnostem o souladu napadeného rozhodnutí s celními předpisy nebo zúčastněné osobě hrozí nenapravitelná újma.
            3) Podmínky, za nichž musí být zajištěno dodržování práv na obhajobu a důsledky porušení těchto práv spadají do působnosti vnitrostátního práva za předpokladu, že opatření přijatá v tomto smyslu jsou stejné povahy jako opatření, která se vztahují na jednotlivce ve srovnatelných situacích, na něž se použije vnitrostátní právo (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity).
            Vzhledem k tomu, že je vnitrostátní soud povinen zajistit plnou účinnost unijního práva, může při posuzování důsledků porušení práva na obhajobu, a především práva být vyslechnut zohlednit okolnost, že takové porušení by mělo za následek zrušení rozhodnutí přijatého na konci dotčeného správního řízení pouze tehdy, pokud by toto řízení mohlo bez této vady dospět k jinému výsledku.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 5. června 2003. # Design Concept SA proti Flanders Expo SA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Lucembursko. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-438/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 26. května 2011. # Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen proti H. Akdas a další. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Centrale Raad van Beroep - Nizozemsko. # Dohoda o přidružení EHS-Turecko - Sociální zabezpečení migrujících pracovníků - Zrušení ustanovení o bydlišti - Rozsah působnosti - Příplatek k invalidnímu důchodu vyplácený hostitelským členským státem příjemcům za účelem zajištění životního minima - Změna vnitrostátních právních předpisů - Odnětí uvedeného příplatku v případě, že příjemce má bydliště mimo území dotčeného členského státu. # Věc C-485/07.

text:
      Věc C-485/07
      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      v.
      H. Akdas a další
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Centrale Raad van Beroep)
      „Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zrušení ustanovení o bydlišti – Rozsah působnosti – Příplatek k invalidnímu důchodu vyplácený hostitelským členským státem příjemcům za účelem zajištění životního minima – Změna vnitrostátních právních předpisů – Odnětí uvedeného příplatku v případě, že příjemce má bydliště mimo území dotčeného členského státu“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Mezinárodní dohody – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků
      (Rozhodnutí Rady přidružení EHS-Turecko č. 3/80, čl. 6 odst. 1 první pododstavec)
      2.        Mezinárodní dohody – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků
      (Rozhodnutí Rady přidružení EHS-Turecko č. 3/80, čl. 6 odst. 1 první pododstavec)
      3.        Mezinárodní dohody – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků
      (Dodatkový protokol k Dohodě o přidružení EHS-Turecko, článek 59; nařízení Rady č. 1408/71, čl. 10 a odst. 1; rozhodnutí Rady
            přidružení EHS-Turecko č. 3/80, čl. 6 odst. 1 první pododstavec)
      4.        Mezinárodní dohody – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti – Rozsah působnosti
            v oblasti sociálního zabezpečení
      (Dohoda o přidružení EHS-Turecko, článek 9; rozhodnutí Rady přidružení EHS-Turecko č. 3/80, čl. 3 odst. 1 a čl. 6 odst. 1
            první pododstavec)
      1.        Článek 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí Rady přidružení EHS‑Turecko č. 3/80 o uplatnění systému sociálního zabezpečení
         členských států Evropských společenství na turecké pracovníky a jejich rodinné příslušníky musí být vykládán v tom smyslu,
         že má přímý účinek, takže turečtí státní příslušníci, na které se toto ustanovení použije, jsou oprávněni se tohoto ustanovení
         dovolávat přímo u soudů členských států, za účelem vyloučení použití vnitrostátních právních norem, které jsou s tímto ustanovením
         v rozporu.

      Uvedené ustanovení stanoví totiž přesnou povinnost ohledně výsledku, kterého má být dosaženo, a sice zákaz jakéhokoliv omezení
         stanoveného ohledně vývozu nároků, které získali dotčení turečtí státní příslušníci na základě právních předpisů členského
         státu. Takovou povinnost může tedy procesní subjekt uplatnit u vnitrostátního soudu s požadavkem, aby soud nepoužil ustanovení
         právních předpisů členského státu, která jsou s tímto zákazem v rozporu, aniž je za tímto účelem vyžadováno přijetí doplňujících
         prováděcích opatření.

      (viz body 69, 74, výrok 1)
      2.        Článek 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí Rady přidružení EHS‑Turecko č. 3/80 o uplatnění systému sociálního zabezpečení
         členských států Evropských společenství na turecké pracovníky a jejich rodinné příslušníky musí být vykládán tak, že brání
         právní úpravě členského státu, která stanoví odnětí nároku na takovou dávku, jako je příplatek k invalidnímu důchodu přiznaný
         na základě vnitrostátních právních předpisů bývalým tureckým migrujícím pracovníkům z důvodu, že se tito pracovníci vrátili
         do Turecka poté, co pozbyli své oprávnění k pobytu v hostitelském členském státě na základě skutečnosti, že byli v tomto státě
         stiženi invaliditou.

      (viz bod 96, výrok 2)
      3.        Na konstatování, že se turečtí státní příslušníci mohou platně dovolávat článku 6 odst. 1 prvního pododstavce rozhodnutí Rady
         přidružení EHS-Turecko č. 3/80 o uplatnění systému sociálního zabezpečení členských států Evropských společenství na turecké
         pracovníky a jejich rodinné příslušníky, když požadují, aby jim doplňková dávka, kterou pobírají na základě vnitrostátních
         právních předpisů členského státu, byla nadále vyplácena v Turecku, nemá vliv okolnost, že se v případě takové sociální dávky,
         jako je doplňková dávka, liší současný systém stanovený nařízením č. 1408/71 od systému zavedeného uvedeným rozhodnutím, ani
         skutečnost, že na tomto základě dotčený členský stát přistoupil k odnětí nároku na doplňkovou dávku pro občany Unie v případě,
         že příjemci již nemají bydliště na území uvedeného členského státu.

      Takovou situaci nelze považovat za neslučitelnou s podmínkami článku 59 dodatkového protokolu připojeného k Dohodě o přidružení
         EHS-Turecko, podle něhož se turečtí státní příslušníci nesmí nacházet ve výhodnějším postavení, než je postavení občanů Unie.
         Situace takových bývalých tureckých migrujících pracovníků, kteří se vrátili do Turecka poté, co pozbyli své právo k pobytu
         v hostitelském členském státě z důvodu okolnosti, že byly v tomto státě stiženi invaliditou, nemůže být pro účely použití
         uvedeného článku 59 dodatkového protokolu totiž užitečně srovnávána se situací občanů Unie, neboť tito se mohou vzhledem k
         tomu, že mají právo na volný pohyb a pobyt na území členských států, takže si zachovávají právo na pobyt v členském státě,
         který jim poskytuje dotčenou dávku, jednak rozhodnout, že opustí území tohoto státu, v důsledku čehož ztratí na tuto dávku
         nárok, a jednak mají právo se do dotčeného členského státu kdykoliv vrátit.

      (viz body 82–83, 87–88, 95)
      4.        Článek 3 odst. 1 rozhodnutí Rady přidružení EHS‑Turecko č. 3/80 o uplatnění systému sociálního zabezpečení členských států
         Evropských společenství na turecké pracovníky a jejich rodinné příslušníky představuje provedení a konkretizaci obecné zásady
         zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti stanovené v článku 9 uvedené dohody o přidružení ve zvláštní oblasti sociálního
         zabezpečení. Jak vyplývá ze samotného znění čl. 3 odst. 1 použije se tento s výhradou zvláštních ustanovení uvedeného rozhodnutí.

      Článek 6 odst. 1 první pododstavec téhož rozhodnutí je přitom takovým zvláštním ustanovením. Článek 9 dohody o přidružení
         EHS‑Turecko se proto na situaci, která spadá do působnosti čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce nepoužije.

      (viz body 98–101, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      26. května 2011(*)

      „Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zrušení ustanovení o bydlišti – Rozsah působnosti – Příplatek k invalidnímu důchodu vyplácený hostitelským členským státem příjemcům za účelem zajištění životního minima – Změna vnitrostátních právních předpisů – Odnětí uvedeného příplatku v případě, že příjemce má bydliště mimo území dotčeného členského státu“
      Ve věci C‑485/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Centrale Raad van
         Beroep (Nizozemsko) ze dne 1. listopadu 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 5. listopadu 2007, v řízení

      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      proti
      H. Akdasovi,
      H. Agartanovi,
      Z. Akbulutovi,
      M. Basovi,
      K. Yüzügüllüerovi,
      E. Keskinovi,
      C. Topalogluovi,
      A. Cubukovi,
      S. Sariisikovi,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, J.-J. Kasel (zpravodaj), A. Borg Barthet, M. Ilešič a M. Berger, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. října 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen F. Keunenem a I. Eijkhout, jako zmocněnci,
      –        za H. Akdase C. de Roy van Zuydewijnem, advocaat,
      –        za H. Agartana D. Schaapem, advocaat,
      –        za M. Base N. Türkkolem, advocaat,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels, C. ten Dam a M. Noort, jako zmocněnkyněmi,
      –        za vládu Spojeného království Z. Bryanston-Cross, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s J. Coppelem a T. Wardem, barristers,
      –        za Evropskou komisi M. van Beekem a V. Kreuschitzem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 9 Dohody zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským
         společenstvím a Tureckem, která byla podepsána dne 12. září 1963 v Ankaře Tureckou republikou na jedné straně a členskými
         státy EHS a Společenstvím na straně druhé a která byla uzavřena, schválena a potvrzena jménem posledně uvedeného rozhodnutím
         Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963 (Úř. věst. 1964, 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11, s. 10, dále jen „dohoda o přidružení“),
         článku 59 dodatkového protokolu, podepsaného dne 23. listopadu 1970 v Bruselu a uzavřeného, schváleného a potvrzeného jménem
         Společenství nařízením Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne 19. prosince 1972 (Úř. věst. L 293, s. 1; Zvl. vyd. 11/11, s. 41, dále
         jen „dodatkový protokol“), jakož i čl. 3 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce rozhodnutí Rady přidružení č. 3/80 ze
         dne 19. září 1980 o uplatnění systému sociálního zabezpečení členských států Evropských společenství na turecké pracovníky
         a jejich rodinné příslušníky (neoficiální překlad) (Úř. věst. 1983, C 110, s. 60, dále jen „rozhodnutí č. 3/80“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu, v němž proti sobě stojí Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
         (dále jen „Uwv“) a H. Akdas a osm dalších bývalých tureckých migrujících pracovníků ve věci odnětí příplatku k invalidnímu
         důchodu (dále jen „doplňková dávka“) vypláceného posledně jmenovaným na základě nizozemských právních předpisů.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
       Přidružení EHS-Turecko
      –        Dohoda o přidružení
      3        V souladu se svým čl. 2 odst. 1 má dohoda o přidružení za cíl podporovat stálé a vyvážené posilování obchodních a hospodářských
         vztahů mezi smluvními stranami, včetně vztahů v oblasti pracovních sil, zejména postupným zaváděním volného pohybu pracovníků
         (článek 12 dohody o přidružení), jakož i odstraněním omezení svobody usazování (článek 13 uvedené dohody) a volného pohybu
         služeb (článek 14 téže dohody) s cílem zlepšování životní úrovně tureckého lidu a usnadnění následného přistoupení Turecké
         republiky ke Společenství (čtvrtý bod odůvodnění preambule a článek 28 této dohody).

      4        Za tímto účelem dohoda o přidružení obsahuje přípravnou etapu umožňující Turecké republice posílit s pomocí Společenství své
         hospodářství (článek 3 této dohody), přechodnou etapu, v průběhu které bude docházet k postupnému zavádění celní unie a ke
         sbližování hospodářských politik (článek 4 uvedené dohody), a konečnou etapu založenou na celní unii a implikující posílení
         koordinace hospodářských politik smluvních stran (článek 5 téže dohody).

      5        Článek 6 dohody o přidružení zní následovně:

      „Za účelem zajištění provádění a postupného rozvoje režimu přidružení se smluvní strany scházejí v Radě přidružení, která
         jedná v mezích pravomocí, které jí svěřuje tato dohoda.“

      6        Článek 8 dohody o přidružení, vložený do hlavy II této dohody nadepsané „Provádění přechodné etapy“ zní:

      „Pro dosažení cílů uvedených v článku 4 určí Rada přidružení před začátkem přechodné etapy postupem podle článku 1 prozatímního
         protokolu podmínky, pravidla a harmonogram provádění ustanovení týkajících se jednotlivých oblastí [Smlouvy o ES], které je
         nutno vzít v úvahu, což se týká především oblastí uvedených v této hlavě a veškerých ochranných klauzulí, které se jeví jako
         účelné.“

      7        Článek 9 dohody o přidružení, vložený do téže hlavy II, zní následovně:

      „Smluvní strany uznávají, že v oblasti působnosti dohody, a aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení, která mohou být vydána
         na základě článku 8, je v souladu se zásadou zakotvenou v článku [12 ES] zakázána každá diskriminace na základě státní příslušnosti.“

      8        Článek 12 dohody o přidružení, který je uveden v hlavě II této dohody, kapitole 3 nadepsané „Jiná ustanovení hospodářského
         charakteru“, stanoví:

      „Smluvní strany se dohodly, že se při vzájemném postupném zavedení volného pohybu pracovníků budou inspirovat články [39 ES],
         [40 ES] a [41 ES].“

      9        Článek 22 odst. 1 dohody o přidružení zní:

      „Za účelem realizace cílů stanovených dohodou [o přidružení] a v případech v ní uvedených má Rada přidružení pravomoc vydávat
         rozhodnutí. Každá z obou stran je povinna přijmout opatření k provedení přijatých rozhodnutí. […]“

      –      Dodatkový protokol
      10      Dodatkový protokol, který je podle svého článku 62 nedílnou součástí dohody o přidružení, ve svém článku 1 stanoví podmínky,
         pravidla a harmonogram realizace přechodné etapy ve smyslu článku 4 uvedené dohody.

      11      Dodatkový protokol obsahuje hlavu II, nadepsanou „Pohyb osob a služeb“, jejíž kapitola I se vztahuje na „[p]racovní[ky]“.

      12      Článek 36 dodatkového protokolu, který je součástí uvedené kapitoly I, stanoví, že volný pohyb pracovníků mezi členskými státy
         Společenství a Tureckem bude zaváděn postupně v souladu se zásadami uvedenými v článku 12 dohody o přidružení v období mezi
         koncem dvanáctého a dvacátého druhého roku po vstupu zmíněné dohody v platnost a že rada přidružení bude rozhodovat o pravidlech
         za tímto účelem nezbytných.

      13      Článek 39 odst. 1 dodatkového protokolu je následujícího znění:

      „1.      Před koncem prvního roku po vstupu tohoto protokolu v platnost Rada přidružení přijme v oblasti sociálního zabezpečení ustanovení
         ve prospěch pracovníků turecké státní příslušnosti pohybujících se v rámci Společenství, jakož i jejich rodin s bydlištěm
         ve Společenství.

      2.      Tato ustanovení musí umožnit pracovníkům turecké státní příslušnosti, v souladu s opatřeními, která budou stanovena, aby se
         jim sčítaly doby pojištění nebo zaměstnání splněné v různých členských státech, pokud se jedná o starobní důchody, dávky v případě
         úmrtí a invalidní důchody, jakož i o zdravotní služby pro pracovníka a jeho rodinu s bydlištěm ve Společenství. Tato ustanovení
         neznamenají pro členské státy Společenství povinnost brát v úvahu doby splněné v Turecku.

      3.      Výše uvedená ustanovení musí umožnit, aby bylo zajištěno vyplácení rodinných přídavků, pokud má rodina pracovníka bydliště
         ve Společenství.

      4.      Starobní důchody, dávky v případě úmrtí a invalidní důchody získané na základě ustanovení podle odstavce 2 mohou být převedeny
         do Turecka.

      5.      Opatření stanovená v tomto článku nezasahují do práv a povinností vyplývajících ze stávajících dvoustranných dohod mezi Tureckem
         a členskými státy Společenství, pokud tyto smlouvy přiznávají tureckým státním příslušníkům příznivější režim.“

      14      Článek 59 dodatkového protokolu stanoví:

      „V oblastech, na které se vztahuje tento protokol, se Turecku nesmí poskytovat zacházení příznivější, než které si vzájemně
         poskytují členské státy na základě [Smlouvy o ES].“

      –        Rozhodnutí č. 3/80
      15      Cílem rozhodnutí č 3/80 přijatého Radou přidružení na základě článku 39 dodatkového protokolu, je koordinace systémů sociálního
         zabezpečení členských států, která by umožnila tureckým pracovníků zaměstnaným v jednom nebo více členských státech Společenství
         nebo tureckým pracovníkům, kteří tam byli zaměstnáni dříve, jakož i rodinným příslušníkům těchto pracovníků a jejich pozůstalým,
         pobírat dávky v tradičních odvětvích sociálního zabezpečení. Pro tyto účely byla základní ustanovení tohoto rozhodnutí z podstatné
         části převzata z některých ustanovení nařízení Rady (ES) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního
         zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. L 149, s. 2; Zvl. vyd. 05/01,
         s. 35).

      16      Článek 2 rozhodnutí č. 3/80, nadepsaný „Osobní působnost“, zní:

      „Toto rozhodnutí se použije na:
      –        pracovníky, kteří podléhají nebo podléhali právním předpisům jednoho nebo více členských států a kteří jsou tureckými státními
         příslušníky;

      –        rodinné příslušníky těchto pracovníků, kteří mají bydliště na území jednoho z členských států,
      –        pozůstalé těchto pracovníků.“
      17      Článek 3 odst. 1 rozhodnutí č. 3/80, nadepsaný „Rovnost zacházení“, jehož znění bylo převzato z čl. 3 odst. 1 nařízení č 1408/71,
         stanoví:

      „1. S výhradou zvláštních ustanovení tohoto rozhodnutí mají osoby s bydlištěm na území jednoho z členských států, na které
         se vztahuje toto rozhodnutí, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci
         uvedeného státu.“

      18      Článek 4 rozhodnutí č. 3/80 nadepsaný „Věcná působnost“ ve svých odstavcích 1 a 2 stanoví:

      „1.      Toto rozhodnutí se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:
      a)      dávky v nemoci a mateřství;
      b)      dávky v invaliditě, včetně těch, jež jsou určeny k udržení nebo zlepšení výdělečné schopnosti;
      c)      dávky ve stáří;
      d)      dávky pozůstalým;
      e)      dávky při pracovních úrazech a nemocích z povolání;
      f)      pohřebné;
      g)      dávky v nezaměstnanosti;
      h)      rodinné dávky.
      2. Toto nařízení se vztahuje na všechny obecné a zvláštní systémy sociálního zabezpečení, ať již jsou příspěvkové nebo nepříspěvkové
         [...]“

      19      Článek 6 rozhodnutí č. 3/80 nadepsaný „Zrušení ustanovení o bydlišti […]“, který odpovídá článku 10 nařízení č. 1408/71 stanoví
         ve svém odst. 1 prvním pododstavci následující:

      „Není-li v tomto rozhodnutí stanoveno jinak, invalidní, starobní a pozůstalostní peněžité dávky, důchody z titulu pracovních
         úrazů a nemocí z povolání získané podle právních předpisů jednoho nebo více členských států nepodléhají žádnému snížení, úpravám,
         pozastavení, odnětí ani konfiskaci z důvodu skutečnosti, že příjemce má bydliště na území jiného členského státu, než ve kterém
         má sídlo instituce příslušná pro jejich vyplácení.“

      20      Hlava III rozhodnutí č. 3/80 nadepsaná „Zvláštní ustanovení týkající se různých kategorií dávek“ obsahuje koordinační ustanovení,
         jež vycházejí z nařízení č. 1408/71, a která se týkají zejména dávek v invaliditě, ve stáří a pohřebného (důchody).

      21      Podle článku 32 rozhodnutí č. 3/80:

      „Turecko a Společenství přijmou, co se každého z nich týče, opatření k provedení ustanovení tohoto rozhodnutí.“
      22      Dne 8. února 1983 předložila Komise Evropských společenství návrh nařízení Rady (EHS) na uplatňování rozhodnutí č. 3/80 v Evropském
         hospodářském společenství (Úř. věst. C 110, s. 1), podle něhož se toto rozhodnutí „použije ve Společenství“ (článek 1) a které
         stanoví „další prováděcí pravidla“ tohoto rozhodnutí.

      23      Tento návrh však v praxi nevedl k přijetí nařízení Rady Evropské unie.

      Nařízení č. 1408/71
      24      Nařízení č. 1408/71 obsahuje článek 3, nadepsaný „Rovnost zacházení“, jehož odstavec 1 stanoví:

      „S výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení mají osoby s bydlištěm na území jednoho z členských států, na něž se vztahuje
         toto nařízení, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci uvedeného
         státu.“

      25      Článek 4 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení vymezuje věcnou působnost tohoto nařízení následovně:

      „1.      Toto nařízení se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:
      a)      dávky v nemoci a mateřství;
      b)      dávky v invaliditě, včetně těch, jež jsou určeny k udržení nebo zlepšení výdělečné schopnosti;
      c)      dávky ve stáří;
      d)      dávky pozůstalým;
      e)      dávky při pracovních úrazech a nemocích z povolání;
      f)      pohřebné;
      g)      dávky v nezaměstnanosti;
      h)      rodinné dávky.
      2.      Toto nařízení se vztahuje na všechny obecné a zvláštní systémy sociálního zabezpečení, ať již jsou příspěvkové nebo nepříspěvkové
         [...]“

      26      Článkem 1 bodem 2 nařízení Rady (EHS) ze dne 30. dubna 1992, kterým se mění nařízení (EHS) č. 1408/71 (Úř. věst. L 136, s. 1;
         Zvl. vyd. 05/02, s. 41) a které vstoupilo v platnost dne 1. června 1992, byl do článku 4 nařízení č. 1408/71 vložen odstavec
         2a následujícího znění:

      „Toto nařízení se vztahuje také na zvláštní nepříspěvkové dávky stanovené v rámci jiných právních předpisů nebo jiného systému,
         než které jsou uvedeny v odstavci 1 nebo vyloučeny na základě odstavce 4, pokud jsou tyto dávky určeny:

      a)      buď k zajištění pomocného, doplňkového nebo vedlejšího krytí případů odpovídajících odvětvím sociálního zabezpečení uvedeným
         v odst. 1 písm. a) až h), nebo

      b)      výhradně k zajištění zvláštní ochrany pro zdravotně postižené.“
      27      Článek 1 bod 2 nařízení č. 647/2005 změnil uvedený čl. 4 odst. 2a, který po změně stanoví:

      „Tento článek se vztahuje na zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky poskytované podle právních předpisů, které vykazují, s přihlédnutím
         k jejich osobní působnosti, cílům nebo podmínkám pro vznik nároku na dávku, vlastnosti jak právních předpisů týkajících se
         sociálního zabezpečení uvedených v odstavci 1, tak sociální pomoci.

      ,Zvláštními nepříspěvkovými peněžitými dávkami‘ se rozumějí dávky,
      a)      jejichž účelem je:
      i)      poskytovat doplňkové, náhradní nebo pomocné krytí proti rizikům krytým odvětvími sociálního zabezpečení uvedenými v odstavci
         1 a zaručit dotyčným osobám příjem na úrovni životního minima s ohledem na hospodářskou a sociální situaci v dotyčném členském
         státě, nebo

      ii)      poskytnout výhradně zvláštní ochranu zdravotně postiženým, úzce spjatou se společenským prostředím této osoby v dotyčném členském
         státě; a

      b)      které jsou financovány výlučně z povinného odvodu daní určených ke krytí obecných veřejných výdajů a podmínky jejich poskytování
         a výpočtu jejich výše nezávisí na žádném příspěvku příjemce. Dávky poskytované k doplnění příspěvkových dávek se však nepokládají
         za příspěvkové dávky pouze z tohoto důvodu; a

      c)      které jsou uvedeny v příloze IIa.“
      28      Článek 10 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 1408/71 zní:

      „Není-li v tomto nařízení stanoveno jinak, invalidní, starobní a pozůstalostní peněžité dávky, důchody z titulu pracovních
         úrazů a nemocí z povolání a pohřebné získané podle právních předpisů jednoho nebo více členských států nepodléhají žádnému
         snížení, úpravám, pozastavení, odnětí ani konfiskaci z důvodu skutečnosti, že příjemce má bydliště na území jiného členského
         státu, než ve kterém má sídlo instituce příslušná pro jejich vyplácení.“

      29      Článkem 1 bodem 4 nařízení č. 1247/92 byl do nařízení č. 1408/71 vložen nový článek 10a, jehož odstavec 1 má následující znění:

      „Aniž je dotčen článek 10 a hlava III, jsou osobám, na které se vztahuje toto nařízení, přiznány zvláštní nepříspěvkové peněžité
         dávky uvedené v čl. 4 odst. 2a výhradně na území členského státu, ve kterém mají bydliště, v souladu s právními předpisy tohoto
         státu za předpokladu, že jsou tyto dávky uvedeny v příloze IIa. Dávky poskytuje instituce místa bydliště na vlastní náklady.“

      30      Článek 1 bod 5 nařízení č. 647/2005 změnil odst. 1 uvedeného článku 10a, který po změně zní:

      „Článek 10 a hlava III se nevztahují na zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky uvedené v čl. 4 odst. 2a. Osoby, na které se
         vztahuje toto nařízení, obdrží tyto dávky výhradně na území členského státu, ve kterém mají bydliště, v souladu s právními
         předpisy tohoto státu za předpokladu, že jsou tyto dávky uvedeny v příloze IIa. Dávky poskytuje instituce místa bydliště na
         vlastní náklady.“

      31      Článek 2 odst. 1 a 2 nařízení č. 1247/92 zní:

      „1.      Uplatňování článku 1 tohoto nařízení nesmí vést k odnětí dávek, které byly přiznány před vstupem tohoto nařízení v platnost
         příslušnými institucemi daného členského státu podle hlavy III nařízení [...] č. 1408/71 a na něž se vztahuje článek 10 uvedeného
         nařízení.

      2.      Uplatňování článku 1 tohoto nařízení nesmí vést k zamítnutí žádosti o zvláštní nepříspěvkovou dávku, přiznávanou jako příplatek
         k důchodu, kterou podal žadatel nebo dotyčná osoba splňující podmínky pro přiznání této dávky před vstupem tohoto nařízení
         v platnost, i když má bydliště na území jiného členského státu než příslušného státu, pokud je tato žádost o dávku podána
         do pěti let po vstupu tohoto nařízení v platnost.“

      32      Prováděcí pravidla nařízení č. 1408/71 byla stanovena nařízením Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972 (Úř. věst. L 74,
         s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 83).

       Vnitrostátní právní úprava
      33      V Nizozemsku upravuje pojištění zaměstnanců proti pracovní neschopnosti zákon o všeobecném pojištění proti pracovní neschopnosti
         (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering, dále jen „WAO“), který je účinný od roku 1966.

      34      Účelem zákona o doplňkových dávkách (Toeslagenwet) ze dne 6. listopadu 1986 (dále jen „TW“), který vstoupil v platnost dne
         1. ledna 1987, je poskytování doplňkové dávky osobám, které na základě takového sociálního pojištění, jako je pojištění upravené
         WAO (jako je zejména pojištění pro případ nezaměstnanosti, pojištění pro případ nemoci a pojištění pro případ pracovního úrazu)
         pobírají náhradu mzdy nižší, než je minimální mzda, určené k dorovnání náhradního příjmu až do výše minimální mzdy platné
         v Nizozemsku. V době rozhodné z hlediska skutečností původního sporu byla výše doplňkové dávky omezena na částku odpovídající
         30 % této minimální mzdy, takže oprávněné osoby pobírající dávku v invaliditě nižší než 70 % uvedené mzdy měly příjem nižší,
         než činila minimální mzda. Uwv určuje na žádost dotčené osoby, zda existuje nárok na doplňkovou dávku na základě TW.

      35      Zákon o omezení vývozu dávek (Wet beperking export uitkeringen) ze dne 27. května 1999 (dále jen „Wet BEU“) vložil do TW nový
         článek 4a, jehož odstavec 1 stanoví, že osoba, která splňuje podmínky pro vznik nároku na dávky na základě Wet BEU, nemá na
         tyto dávky nárok po dobu, po kterou nemá bydliště v Nizozemsku. Upřesnil, že vývoz dotčených dávek je možný pouze v případě,
         že dvojstranná smlouva uzavřená se státem bydliště dotyčné osoby zaručuje správné uplatnění nizozemských právních předpisů.

      36      Jak vyplývá z odůvodnění BEU, směřuje tato změna TW k nahrazení zásady personality zásadou teritoriality, a to v zájmu zlepšení
         podmínek zachování nároku na poskytování dávek vyplácených jejich příjemcům, kteří mají bydliště v zahraničí. Nizozemský zákonodárce
         uváděl v tomto kontextu na podporu uvedené novelizace také povahu doplňkové dávky určené k zajištění životního minima v Nizozemsku
         a skutečnost, že její financování je zajištěno ze státního rozpočtu.

      37      Výše uvedená novela TW nabyla účinnosti dne 1. ledna 2000.

      38      Byla nicméně přijata přechodná ustanovení, na jejichž základě osoby, které mají k datu nabytí účinnosti právní úpravy nárok
         na dávky podle TW a které nemají k tomuto datu pobyt v Nizozemsku:

      „1°      pobírají platbu částky [v plné výši , na kterou by měly nárok, pokud by žily v Nizozemsku po dobu prvního roku po nabytí účinnosti
         tohoto zákona [během roku 2000];

      2°      pobírají platbu dvou třetin částky, na kterou by měly nárok, pokud by žily v Nizozemsku po dobu prvního roku po nabytí účinnosti
         tohoto zákona [během roku 2001];

      3°      pobírají platbu jedné třetiny částky, na kterou by měly nárok, pokud by žily v Nizozemsku po dobu prvního roku po nabytí účinnosti
         tohoto zákona [během roku 2002].“

      39      Pro následující roky se dávka ve vztahu k osobám, které nemají bydliště v Nizozemsku zcela odnímá.

      40      Nařízením č. 647/2005 byl TW, novelizovaný v roce 2000 BEU, přidán na seznam zvláštních nepříspěvkových dávek ve smyslu článku
         4a nařízení č. 1408/71, obsažený v příloze IIa nařízení č. 1408/71, ve znění nařízení č. 1247/92, na které se v souladu s článkem
         10 nařízení č. 1408/71 neuplatňuje povinnost vývozu stanovená v článku 10a téhož nařízení.

      41      Následně bylo do TW vloženo s účinností od 7. prosince 2006 nové přechodné ustanovení ve prospěch osob, které nemají bydliště
         v Nizozemsku, ale v jiném členském státě Evropské unie, ve státě Evropského hospodářského prostoru a ve Švýcarsku, na základě
         něhož tyto osoby, pokud mají ke dni předcházejícímu vstupu nařízení č. 647/2005 v platnost nárok na dávky na základě čl. 10
         odst. 1 nařízení č. 1408/71,

      –      pobírají v roce 2007 částku odpovídající plné výši částky, na kterou by měly nárok, pokud by žily v Nizozemsku;
      –      pobírají v roce 2008 částku odpovídající dvěma třetinám částky, na kterou by měly nárok, pokud by žily v Nizozemsku;
      –      pobírají v roce 2007 částku odpovídající jedné třetině částky, na kterou by měly nárok, pokud by žily v Nizozemsku.
      42      Dávka se s účinností k 1. lednu 2010 uvedeným osobám zcela odnímá.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      43      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žalovaní v původním řízení jsou turečtí státní příslušníci, kteří po určité období
         vykonávaly pracovní činnost v zaměstnaneckém poměru v Nizozemsku.

      44      Vzhledem k tomu, že byli stiženi invaliditou před rokem 2000, požádali a následně získali nárok na dávku na základě WAO vyplácenou
         nizozemským státem.

      45      Vzhledem k tomu, že částka uvedené dávky byla nižší než základní mzda, byla žalovaným v původním řízení na základě TW, ve
         znění účinném před rokem 2000, vyplácena také doplňková dávka, která byla určena k zajištění příjmu, jehož výše se co možná
         nejvíce blíží minimální mzdě.

      46      Z důvodu své fyzické neschopnosti pokračovat v práci se žalovaní v původním řízení následně vrátili do Turecka ke svým rodinám,
         přičemž na základě čl. 39 odst. 4 dodatkového protokolu jim byl zachován nárok na tyto dvě dávky. Platba byla vždy prováděna
         ve formě jediné výplaty, přičemž nebylo rozlišováno mezi částkou invalidního důchodu a částkou doplňkové dávky.

      47      Poté, co novelizace TW provedená BEU nabyla účinnosti dne 1. ledna 2000, příslušné nizozemské orgány na základě přechodných
         ustanovení uvedených v bodě 38 tohoto rozsudku rozhodly o postupném odnětí doplňkové dávky, která jim byla dosud vyplácena,
         až do výše jedné třetiny ročně, a to od 1. ledna 2001.

      48      Žalovaní v původním řízení podali proti tomuto postupnému odnětí nároku žaloby.

      49      V rozhodnutím ze dne 14. března 2003 měla Centrale Raad van Beroep za to, že uvedené odnětí porušuje povinnost, podle níž
         musí být povolen vývoz dávek, stanovenou v čl. 5 odst. 1 Úmluvy č. 118 o rovnosti nakládání s cizinci a vlastními státními
         příslušníky v sociálním zabezpečení přijaté v Ženevě dne 28. června 1964 Mezinárodní organizací práce (neoficiální překlad) (dále jen „úmluva č. 118 MOP“).

      50      Dne 18. srpna 2003 Uwv tedy rozhodl, že se žalovaným v původním řízení přiznává doplňková dávka v plné výši pro období od
         1. ledna 2001 do 30. června 2003. Naproti tomu od 1. července 2003 byla výplata této dávky s konečnou platností zastavena.

      51      Odvolání podaná žalovanými v původním řízení proti těmto rozhodnutím o odnětí byla zamítnuta.

      52      Rozsudky ze dne 19. března 2004 a 23. února 2004 Rechtbank te Amsterdam prohlásil soudní žaloby podané žalovanými v původním
         řízení za opodstatněné a uvedená rozhodnutí zrušil, přičemž měl za to, že odnětí doplňkové dávky, kterou pobírali žalovaní
         v původním řízení je neslučitelné nejen s čl. 5 odst. 1 úmluvy č. 118 MOP, ale také s čl. 6 odst. 1 prvním pododstavcem rozhodnutí
         č. 3/80 a se zásadou zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti stanovené v článku 14 Evropské úmluvy o ochraně lidských
         práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“) ve spojení s článkem 1 Dodatkového protokolu
         k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsaného v Paříži dne 20. března 1952 (dále jen „první dodatkový
         protokol“), jakož i s článkem 26 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, který byl přijat dne 16. prosince
         1966 Valným shromážděním Organizace spojených národů a vstoupil v platnost dne 23. března 1976.

      53      Uwv poté podal proti uvedeným rozsudků odvolání u Centrale Raad van Beroep.

      54      Poté, co Centrale Raad van Beroep podobně jako Rechtbank te Amsterdam konstatovala – aniž k tomu měly strany sporu, který
         mu byl předložen, námitek – že doplňková dávka vyplácená na základě WAO, jejíž přiznání nezávisí na individuálním posouzení
         osobních potřeb žadatele, musí být pokládána za dávku v invaliditě ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) rozhodnutí č. 3/80, takže
         spadá do věcné působnosti rozhodnutí č. 3/80, začala si nicméně klást otázky ohledně přímého účinku, jakož i působnosti čl. 6
         odst. 1 prvního pododstavce tohoto rozhodnutí, neboť zákaz ustanovení o bydlišti, který je obsažen v tomto ustanovení, je
         stanoven jako absolutní, zatímco po datu, ke kterému bylo přijato uvedené rozhodnutí, bylo nařízení č. 1408/71 změněno v tom
         smyslu, že tentýž zákaz se za určitých podmínek na zvláštní nepříspěvkové dávky nepoužije.

      55      Kromě toho předkládající soud má určité pochybnosti ohledně výkladu zásady zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti
         v rámci dohody o přidružení EHS-Turecko.

      56      V tomto ohledu se v projednávané věci nelze, jak již rozhodl Rechtbank te Amsterdam, dovolávat pravidla rovného zacházení
         zakotveného v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí č. 3/80, neboť toto ustanovení se použije pouze na „osoby s bydlištěm na území jednoho
         z členských států“, zatímco žalovaní v původním řízení mají od nynějška své bydliště v Turecku. Jinak je tomu však v případě
         článku 9 dohody o přidružení, který takovou výhradu neobsahuje.

      57      Mezi účastníky původního řízení je nesporné, že posledně uvedený článek má přímý účinek. Kromě toho ustálená judikatura zakazuje
         nejen přímou diskriminaci, která se zakládá na státní příslušnosti, ale také veškeré nepřímé formy diskriminace, které při
         uplatnění jiných rozlišovacích kritérií ve skutečnosti vedou ke stejnému výsledku.

      58      Centrale Raad van Beroep v projednávané věci poukazuje na existenci dvou odlišných forem nepřímého rozlišování na základě
         státní příslušnosti vyplývající z článku 4a TW, které musí být, pokud jde o jejich případné odůvodnění, posouzeny odděleně.

      59      Zaprvé je podle Centrale Raad van Beroep pravděpodobné, že počet oprávněných osob s jinou než nizozemskou státní příslušností,
         mezi nimi velká skupina tureckých státních příslušníků, které již nemají nárok na doplňkovou dávku na základě TW, neboť již
         nemají bydliště v Nizozemsku, bude vyšší než počet oprávněných osob s nizozemskou státní příslušností, které mají nadále nejčastěji
         bydliště na území Nizozemska.

      60      Odůvodnění uváděné v tomto ohledu Nizozemským královstvím k ukončení možnosti vývozu doplňkové dávky vyplácené na základě
         TW je založeno na údajných problémech při kontrole osobní a majetkové situace oprávněných osob, které mají bydliště mimo území
         Nizozemska, na skutečnosti, že doplňkové dávky jsou financovány ze státního rozpočtu, přání vnitrostátního zákonodárce navrátit
         se zpět k původnímu účelu sociálního pojištění, a sice poskytování podpor rezidentům, jakož i na zvláštní povaze TW určené
         k doplnění dávky sociálního zabezpečení do výše minimální mzdy v Nizozemsku.

      61      Co se týče zachování nároku, předkládající soud zdůrazňuje existenci dvojstranné dohody uzavřené s Tureckou republikou, která
         stanoví možnosti kontroly v tomto státě. Centrale Raad van Beroep se proto táže, zda ostatní důvody, které podstatně souvisejí
         s finančními důvody, mohou být dostatečnými důvody pro rozdílné zacházení, které je předmětem sporu, jež mu byl předložen.

      62      Zadruhé podle něj existuje nepřímé rozlišování na základě státní příslušnosti, neboť doplňková dávka vyplácená žalovaným v původním
         řízení byla s účinností k 1. červenci 2003 odňata v plném rozsahu z důvodu, že dotyčné osoby mají bydliště v Turecku, zatímco
         přechodná ustanovení přijatá pro účely postupného odnětí této dávky poskytované oprávněným osobám se státní příslušností členského
         státu EU a některých třetích zemí, avšak s bydlištěm na území Unie, začala být uplatňována až od roku 2007.

      63      V tomto kontextu měl Uwv tvrdit, že dotčené rozlišování musí být analyzováno s ohledem na omezené cíle dohody o přidružení,
         spočívající v postupném zavedení volného pohybu tureckých pracovníků a v posílení postupného a vyváženého vývoje hospodářských
         vztahů mezi členskými státy a Tureckem. Článku 9 dohody o přidružení nelze tedy podle něj přiznávat stejný rozsah působnosti,
         jako je rozsah působnosti přiznávaný článku 12 ES.

      64      Předkládající soud má nicméně pochybnosti, zda tento důvod představuje dostatečné odůvodnění konstatovaného rozdílného zacházení.
         Dodává, že v rámci výkladu článku 9 dohody o přidružení by také uvítal, kdyby byly objasněny relevantní pasáže, jež by mu
         umožnily posoudit slučitelnost dotčené vnitrostátní úpravy s takovými základními právy, jejichž dodržování Soudní dvůr zaručuje,
         jako jsou práva zaručená EÚLP a prvním dodatkovým protokolem.

      65      Za těchto podmínek se Centrale Raad van Beroep rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Obsahuje čl. 6 odst. 1 [první pododstavec] rozhodnutí č. 3/80 s ohledem na znění, jakož i předmět a povahu rozhodnutí č. 3/80
         a dohody [o přidružení] jasnou a jednoznačnou povinnost, jejíž splnění nebo účinky nejsou podmíněny vydáním následného aktu,
         takže toto ustanovení může mít přímý účinek?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku:
      a)      Je třeba při použití čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 3/80 určitým způsobem zohlednit změny v nařízení č. 1408/71, provedené po
         19. září 1980 ohledně zvláštních nepříspěvkových dávek?

      b)      Má v tomto ohledu dopad článek 59 dodatkového protokolu připojeného k dohodě o přidružení?
      3)      Je třeba vykládat článek 9 dohody o přidružení tak, že brání použití takové právní úpravy členského státu, jako je článek
         4a nizozemského TW, která vede k nepřímému rozlišování na základě státní příslušnosti,

      –        zaprvé proto, že počet osob s jinou než nizozemskou státní příslušností, mezi nimi i velká skupina tureckých státních příslušníků,
         které (již) nemají nárok na doplňkovou dávku, neboť již nemají bydliště v Nizozemsku, bude vyšší než počet osob s nizozemskou
         státní příslušností, a

      –        zadruhé proto, že tureckým státním příslušníkům, kteří mají bydliště v Turecku, byly s účinností k 1. červenci 2003 příplatky
         odňaty, zatímco osobám se státní příslušností některého z členských států Evropské unie a některých třetích [států], pokud
         tyto osoby mají bydliště na území Evropské unie, jsou doplňkové dávky (postupně) odňaty teprve s účinností od 1. ledna 2007?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      66      Svou první otázkou se předkládající soud táže, zda čl. 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 má v členských státech
         přímý účinek.

      67      Podle ustálené judikatury Soudního dvora je nutné mít ohledně ustanovení dohody uzavřené Společenstvím se třetími státy za
         to, že má přímý účinek, pokud s ohledem na své znění, jakož i předmět a povahu dohody obsahuje jasnou a přesnou povinnost,
         jejíž provedení nebo účinky nejsou podmíněny vydáním žádného pozdějšího aktu. Stejné podmínky se uplatní v případě, že se
         jedná o určení toho, zda ustanovení mohou mít přímý účinek rozhodnutí Rady přidružení (viz zejména rozsudek ze dne 4. května
         1999, Sürül, C‑262/96, Recueil, s. I‑2685, bod 60 a citovaná judikatura).

      68      Článek 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 s ohledem na své znění jasně, přesně a bezpodmínečně zakotvuje zákaz,
         určený členským státům, snížit, upravit, pozastavit, odejmout nebo konfiskovat dávky, které toto ustanovení uvádí z důvodu,
         že oprávněná osoba má bydliště v Turecku nebo na území jiného členského státu, než ve kterém má sídlo instituce příslušná
         pro jejich vyplácení.

      69      Jak správně zdůraznila Evropská komise, toto pravidlo stanoví přesnou povinnost ohledně výsledku, kterého má být dosaženo,
         a sice zákaz jakéhokoliv omezení stanoveného ohledně vývozu nároků, které získali dotčení turečtí státní příslušníci na základě
         právních předpisů členského státu. Takovou povinnost může tedy procesní subjekt uplatnit u vnitrostátního soudu s požadavkem,
         aby soud nepoužil ustanovení právních předpisů členského státu, která jsou s tímto zákazem v rozporu, aniž je za tímto účelem
         vyžadováno přijetí doplňujících prováděcích opatření (viz obdobně výše uvedený rozsudek Sürül, bod 63).

      70      Článek 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 má tak povahu, jež se jasně odlišuje od povahy charakterizující technická
         ustanovení pro koordinaci různých vnitrostátních právních úprav v oblasti sociálního zabezpečení, jako jsou pravidla obsažená
         v článcích 12 a 13 téhož rozhodnutí, jež byla dotčena ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 10. září 1996, Taflan-Met
         a další (C‑277/94, Sb. rozh. s. I‑4085) a ohledně nichž Soudní dvůr rozhodl, že nemají přímý účinek na území členských států,
         neboť nebyla Radou přijata nezbytná doplňující prováděcí opatření.

      71      Předcházející výklad není zpochybněn skutečností, že čl. 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 uvádí, že v něm stanovený
         zákaz ustanovení o bydlišti platí, „není-li v tomto rozhodnutí stanoveno jinak“. V tomto ohledu totiž stačí uvést, že toto
         rozhodnutí nestanoví žádnou odchylku od zákazu ustanovení o bydlišti, který je obsažen v uvedeném ustanovení, ani jeho omezení.

      72      Kromě toho z důvodů totožných s důvody uvedenými v bodech 70 až 72 výše uvedeného rozsudku Sürül, není závěr, že čl. 6 odst. 1
         první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 může přímo upravovat postavení jednotlivců zpochybněn, ani pokud je zkoumán předmět a povaha
         dohody o přidružení, ke které se toto ustanovení vztahuje.

      73      Z toho vyplývá, že čl. 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 stanoví přesné a bezpodmínečné pravidlo, jež je dostatečně
         funkční na to, aby mohlo být uplatněno vnitrostátním soudem, a tedy způsobilé upravit právní postavení jednotlivců.

      74      První předběžnou otázku je tedy třeba zodpovědět tak, že čl. 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 musí být vykládán
         v tom smyslu, že má přímý účinek, takže turečtí státní příslušníci, na které se toto ustanovení použije, jsou oprávněni se
         tohoto ustanovení dovolávat přímo u soudů členských států, za účelem vyloučení použití vnitrostátních právních norem, které
         jsou s tímto ustanovením v rozporu.

       K druhé otázce
      75      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 musí být vykládán
         v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je úprava obsažená v článku 4a TW, pokud odnímá nárok na
         doplňkovou dávku přiznanou na základě vnitrostátních právních předpisů, neboť příjemci této dávky již nemají bydliště na území
         uvedeného státu.

      76      V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 zakotvuje zásadu zákazu ustanovení
         o bydlišti, pokud jde o dávky sociálního zabezpečení tímto ustanovením uváděné, mezi nimi peněžité dávky v invaliditě.

      77      Jak však vyplývá z předkládacího rozhodnutí, účastníci původního řízení uznávají, že taková sociální dávka, jako je doplňková
         dávka vyplácená z takového systému sociálního zabezpečení, jako je systém stanovený WAO, musí být považována za dávku v invaliditě
         ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) rozhodnutí č. 3/80 a spadá tedy do věcné působnosti čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce téhož
         rozhodnutí.

      78      Kromě toho je nesporné, že žalovaní v původním řízení jsou turečtí státní příslušníci, kteří legálně pobývali a pracovali
         na území členského státu. V důsledku toho, že během určitého období vykonávali činnosti v zaměstnaneckém poměru, získali na
         základě právních předpisů hostitelského členského státu nárok na sociální dávky. V projednávané věci se jedná o invalidní
         důchod, neboť dotyční nejsou schopni pokračovat v práci, jakož i doplňkovou dávku stanovenou TW, neboť částka důchodu, na
         kterou měli nárok, byla nižší než minimální mzda. V souladu s čl. 39 odst. 4 dodatkového protokolu, který stanoví možnost
         převedení penzí a starobních, invalidních a pozůstalostních důchodů získaných v členských státech jim byly tyto dvě dávky
         během určitého časového rámce skutečně poskytovány, a to i v Turecku, poté co se tam vrátili.

      79      Za těchto podmínek žalovaní v původním řízení spadají do osobní působnosti čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce rozhodnutí č. 3/80,
         jakožto pracovníci s tureckou státní příslušností, kteří jsou příjemci peněžitých dávek v invaliditě získaných na základě
         právních předpisů členského státu a kteří mají v současnosti bydliště v Turecku.

      80      Je třeba dodat, jak již bylo uvedeno v bodě 71 tohoto rozsudku, že rozhodnutí č. 3/80 nestanoví žádnou odchylku od zákazu
         ustanovení o bydlišti, který je obsažen v čl. 6 odst. 1 prvním pododstavci, ani jeho omezení.

      81      S ohledem na výše uvedené jsou všechny podmínky vyžadované pro použití čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce rozhodnutí č. 3/80
         na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, splněny.

      82      Z toho vyplývá, že takoví turečtí státní příslušníci, jako jsou žalovaní v původním řízení, se mohou platně dovolávat čl. 6
         odst. 1 prvního pododstavce rozhodnutí č. 3/80, když požadují, aby jim doplňková dávka, kterou pobírají na základě WAO, byla
         nadále vyplácena v Turecku.

      83      Na předchozí závěr nemá vliv okolnost, že pokud jde o takovou sociální dávku, jako je doplňková dávka, liší se současný systém
         stanovený nařízením č. 1408/71 od systému zavedeného rozhodnutím č. 3/80.

      84      Nařízení č. 1408/71 bylo totiž od přijetí nařízení č. 1247/92 změněno. Od vstupu nařízení č. 1247/92 v platnost dne 1. června
         1992 byly nejrůznější peněžité nepříspěvkové dávky stejného druhu, jako je doplňková dávka na základě čl. 4 odst. 2a písm. a)
         nařízení č. 1408/71, výslovně zahrnuty do věcné působnosti tohoto nařízení.

      85      Kromě toho od tohoto data byl nařízením č. 1247/92 vložen do nařízení č. 1408/71 nový článek 10a, který zavedl výjimku z povinnosti
         vývozu dávek stanovených v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71.

      86      Mimoto byl nařízením č. 647/2005 TW, pozměněn v roce 2000 BEU, zařazen do seznamu obsaženého v příloze IIa nařízení č. 1408/71
         ve znění nařízení č. 1247/92, zvláštních nepříspěvkových dávek ve smyslu článku 4a nařízení č. 1408/71, na které se v souladu
         s článkem 10 tohoto nařízení neuplatňuje povinnost vývozu stanovená v článku 10a téhož nařízení.

      87      Na tomto základě přistoupilo nizozemské království k odnětí nároku na doplňkovou dávku původně stanovenou TW pro občany Unie
         v případě, že příjemci již nemají bydliště na nizozemském území.

      88      Nicméně za takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, nelze situaci, ve které bývalí turečtí migrující
         pracovníci, kteří se vrátili do Turecka, nadále pobírají na základě čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce rozhodnutí č. 3/80 takovou
         sociální dávku, jako je doplňková dávka, zatímco tato dávka je odňata občanům Unie, kteří nemají bydliště na území členského
         státu, jež tuto dávku poskytuje, považovat za neslučitelnou s podmínkami článku 59 dodatkového protokolu, podle něhož se turečtí
         státní příslušníci nesmí nacházet ve výhodnějším postavení, než je postavení občanů Unie (viz v tomto smyslu zejména rozsudek
         ze dne 19. února 2009, Soysal a Savatli, C‑228/06, Sb. rozh. s. I‑1031, s. 61).

      89      Na straně jedné totiž čl. 39 odst. 4 téhož dodatkového protokolu výslovně stanoví převedení některých dávek sociálního zabezpečení
         do Turecka, mezi nimi penzí a invalidních důchodů získaných pracovníky turecké státní příslušnosti na základě právních předpisů
         jednoho nebo více členských států.

      90      Na straně druhé čl. 2 první odrážka rozhodnutí č. 3/80 zahrnuje do působnosti tohoto rozhodnutí turecké pracovníky, kteří
         „podléhali“ právním předpisům jednoho nebo více členských států bez jakéhokoliv dalšího upřesnění, zatímco pokud jde o rodinné
         příslušníky těchto pracovníků, v druhé odrážce téhož článku 2 se vyžaduje, aby tito rodinní příslušníci „[měli] bydliště na
         území jednoho z členských států“.

      91      Kromě toho, pokud by se v rámci rozhodnutí č. 3/80 použil ve vztahu k zvláštním nepříspěvkovým dávkám režim v současnosti
         platný na základě nařízení č. 1408/71, vedlo by to ke změně uvedeného rozhodnutí, ačkoli je taková pravomoc v souladu s články
         8 a 22 dohody o přidružení vyhrazena pouze Radě přidružení.

      92      Konečně je nutné konstatovat, že žalovaní v původním řízení se poté, co byli v hostitelském členském státě postiženi invaliditou,
         vrátili do Turecka.

      93      Přitom na základě ustálené judikatury Soudního dvora nemůže turecký státní příslušník, který působil na řádném trhu práce
         v členském státě ve smyslu článku 6 rozhodnutí č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení přijatého Radou přidružení,
         která byla zřízena dohodou o přidružení, vyvozovat z tohoto rozhodnutí právo na další pobyt na území tohoto státu, poté, co
         utrpěl pracovní úraz, a v důsledku toho byl stižen trvalou pracovní neschopností, která ho s konečnou platností vylučuje z trhu
         práce (viz rozsudek ze dne 6. června 1995, Bozkurt, C‑434/93, Recueil, s. I‑1475, bod 42).

      94      Za těchto okolností nelze platně tvrdit, že dotyční opustili území hostitelského členského státu na vlastní přání a bez legitimních
         důvodů a že takové jednání vedlo ke ztrátě práv nabytých na základě dohody o přidružení EHS-Turecko (viz zejména rozsudek
         ze dne 4. února 2010, Genc, C‑14/09, Sb. rozh. s. I‑931, bod 42).

      95      Situace takových bývalých tureckých migrujících pracovníků, jako jsou žalovaní v původním řízení, pokud se vrátili do Turecka
         poté, co pozbyli své právo k pobytu v hostitelském členském státě z důvodu okolnosti, že byly v tomto státě stiženi invaliditou,
         nemůže být pro účely použití článku 59 dodatkového protokolu užitečně srovnávána se situací občanů Unie, neboť tito se mohou
         vzhledem k tomu, že mají právo na volný pohyb a pobyt na území členských států, takže si zachovávají právo na pobyt v členském
         státě, který jim poskytuje dotčenou dávku, na jedné straně rozhodnout, že opustí území tohoto státu, v důsledku čehož ztratí
         na tuto dávku nárok, a na druhé straně mají právo se do dotčeného členského státu kdykoliv vrátit (viz obdobně rozsudky ze
         dne 18. července 2007, Derin, C‑325/05, Sb. rozh. s. I‑6495, bod 68, jakož i ze dne 22. prosince 2010, Bozkurt, C‑303/08,
         Sb. rozh. s. I‑0000, bod 45).

      96      Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí
         č. 3/80 musí být vykládán tak, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dané v původním řízení, brání právní úpravě členského
         státu, která jako článek 4a TW stanoví odnětí nároku na takovou dávku, jako je doplňková dávka přiznaná na základě vnitrostátních
         právních předpisů bývalým tureckým migrujícím pracovníkům, neboť tito pracovníci se do Turecka vrátili poté, co pozbyli své
         oprávnění k pobytu v hostitelském členském státě na základě skutečnosti, že byli v tomto státě stiženi invaliditou.

       Ke třetí otázce
      97      Třetí otázka položená předkládajícím soudem se v podstatě týká dopadu zásady rovného zacházení, jak je zakotvena v článku
         9 dohody o přidružení, který zakazuje jakoukoliv diskriminaci na základě státní příslušnosti, „aniž jsou dotčena zvláštní
         ustanovení, která mohou být vydána [Radou přidružení] na základě článku 8“ téže dohody v takovém případě, jako je věc dotčená
         v původním řízení.

      98      Podle judikatury Soudního dvora čl. 3 odst. 1 rozhodnutí č. 3/80 představuje provedení a konkretizaci obecné zásady zákazu
         diskriminace na základě státní příslušnosti stanovené v článku 9 dohody o přidružení ve zvláštní oblasti sociálního zabezpečení
         (viz výše uvedený rozsudek Sürül, bod 64; rozsudek ze dne 14. března 2000, Kocak a Örs, C‑102/98 a C‑211/98, Recueil, s. I‑1287,
         bod 36, jakož i rozsudek ze dne 28. dubna 2004, Öztürk, C‑373/02, Recueil, bod I‑3605, bod 49).

      99      Článek 3 odst. 1 rozhodnutí č. 3/80 se, jak vyplývá z jeho znění, použije „s výhradou zvláštních ustanovení [uvedeného] rozhodnutí“.

      100    Článek 6 odst. 1 první pododstavec téhož rozhodnutí je přitom takovým zvláštním ustanovením, o jehož rozsahu působnosti již
         Soudní dvůr rozhodl v rámci první a druhé otázky.

      101    S ohledem na výše uvedené je třeba třetí otázku zodpovědět tak, že se článek 9 dohody o přidružení na takovou situaci, jako
         je situace dotčená v původním řízení nepoužije.

       K nákladům řízení
      102    Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí Rady přidružení č. 3/80 ze dne 19. září 1980 o uplatnění systému sociálního
            zabezpečení členských států Evropských společenství na turecké pracovníky a jejich rodinné příslušníky musí být vykládán v tom
            smyslu, že má přímý účinek, takže turečtí státní příslušníci, na které se toto ustanovení použije, jsou oprávněni se tohoto
            ustanovení dovolávat přímo u soudů členských států, za účelem vyloučení použití vnitrostátních právních norem, které jsou
            s tímto ustanovením v rozporu.
      2)      Článek 6 odst. 1 první pododstavec rozhodnutí č. 3/80 musí být vykládán tak, že za takových okolností, jako jsou okolnosti
            dotčené v původním řízení, brání právní úpravě členského státu, která stejně jako článek 4a zákona o doplňkových dávkách (Toeslagenwet)
            ze dne 6. listopadu 1986, stanoví odnětí nároku na takovou dávku, jako je příplatek k invalidnímu důchodu přiznaný na základě
            vnitrostátních právních předpisů bývalým tureckým migrujícím pracovníkům z důvodu, že se tito pracovníci vrátili do Turecka
            poté, co pozbyli své oprávnění k pobytu v hostitelském členském státě na základě skutečnosti, že byli v tomto státě stiženi
            invaliditou.
      3)      Článek 9 Dohody zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, která byla podepsána dne 12. září
            1963 v Ankaře Tureckou republikou na jedné straně a členskými státy EHS a Společenstvím na straně druhé a která byla uzavřena,
            schválena a potvrzena jménem posledně uvedeného rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963, se na takovou situaci,
            jako je situace dotčená v původním řízení, nepoužije.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 4. února 1970. # August Joseph van Eick proti Komisi Evropských společenství. # Věc 13-69.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 12. prosince 2000. # Michel Hautem proti Evropské investiční bance. # Úředníci - Zrušení. # Věc T-11/00.