title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 10. července 2008.#Ministerul Administraţiei şi Internelor - Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti proti Gheorghe Jipa.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunalul Dâmboviţa - Rumunsko.#Občanství Unie - Článek 18 ES - Směrnice 2004/38/ES - Právo občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států.#Věc C-33/07.

text:
      Věc C-33/07
      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      v.
      Gheorghe Jipa
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunalul Dâmboviţa)
      „Občanství Unie – Článek 18 ES – Směrnice 2004/38/ES – Právo občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Občanství Evropské unie – Ustanovení Smlouvy – Osobní působnost
      (Článek 17 odst. 1 ES a 18 ES)
      2.        Občanství Evropské unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Směrnice 2004/38
      (Článek 18 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, článek 27)
      1.        Občan členského státu, který byl navrácen na území jiného členského státu, má postavení občana Unie podle čl. 17 odst. 1 ES,
         a může se tedy i vůči svému členskému státu původu dovolávat práv, která s tímto postavením souvisí, a zejména práva svobodně
         se pohybovat a pobývat na území členských států přiznaného článkem 18 ES. V tomto ohledu zahrnuje právo na svobodný pohyb
         jak právo občanů Evropské unie vstoupit na území jiného členského státu než členského státu jejich původu, tak i právo opustit
         tento stát. Základní svobody zaručené Smlouvou o ES by byly totiž zbaveny své podstaty, pokud by členský stát původu mohl
         bez právoplatného odůvodnění zakázat vlastním státním příslušníkům opustit jeho území a odebrat se na území jiného členského
         státu.

      (viz body 17–18)
      2.        Článek 18 ES a článek 27 směrnice 2004/38, o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat
         na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS,
         75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, nebrání vnitrostátní právní úpravě umožňující omezit právo občana
         členského státu odebrat se na území jiného členského státu, zejména z důvodu, že z něho již byl dříve navrácen, jelikož se
         tam nacházel v situaci „nezákonného pobytu“, pokud jednak osobní chování tohoto občana představuje skutečné, aktuální a dostatečně
         závažné ohrožení základního zájmu společnosti, a jednak je zamýšlené omezující opatření způsobilé zaručit uskutečnění cíle,
         který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Předkládajícímu soudu přísluší přezkoumat,
         na základě skutkových a právních okolností, které odůvodňují žádost o omezení práva na opuštění území, zda ve věci, která
         mu byla předložena, tomu tak je.

      Pokud jde o první podmínku, opatření omezující výkon volného pohybu je třeba přijmout na základě úvah týkajících se ochrany
         veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti členského státu, který opatření přijímá. Toto opatření tak nesmí být založeno výlučně
         na důvodech, kterých se dovolává jiný členský stát za účelem odůvodnění, jako v původním řízení, rozhodnutí o ukončení pobytu
         občana Společenství na území posledně uvedeného státu, přičemž taková úvaha nicméně nevylučuje, aby bylo možné takové důvody
         vzít v úvahu v rámci posouzení provedeného příslušnými vnitrostátními orgány za účelem přijetí opatření omezujícího volný
         pohyb.

      (viz body 25, 28, 30 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      10. července 2008 (*)

      „Občanství Unie – Článek 18 ES – Směrnice 2004/38/ES – Právo občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států“
      Ve věci C‑33/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunalul Dâmboviţa
         (Rumunsko) ze dne 17. ledna 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 24. ledna 2007, v řízení

      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      proti
      Gheorghe Jipovi,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Tizzano (zpravodaj), A. Borg Barthet, M. Ilešič a E. Levits, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za rumunskou vládu E. Ganea, jako zmocněnkyní,
      –        za řeckou vládu E. Skandalou a G. Papagianni, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Maidani a I. Trifa, jako zmocněnkyněmi,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. února 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 18 ES a článku 27 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES
         ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských
         států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS,
         90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46, a oprava v Úř. věst. L 229, s. 35).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu týkajícího se návrhu Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală
         de Paşapoarte Bucureşti (ministerstvo správy a vnitra – Generální ředitelství pro cestovní pasy Bukurešť, dál jen „Minister“)
         na vydání rozhodnutí Tribunalul Dâmboviţa, kterým by bylo G. Jipovi, rumunskému státnímu příslušníkovi, zakázáno odebrat se
         do Belgie na dobu nejvýše tří let.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 4 odst. 1 směrnice 2004/38 stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny předpisy o cestovních dokladech použitelné pro kontroly na státních hranicích, mají všichni občané Unie
         s platným průkazem totožnosti nebo cestovním pasem a jejich rodinní příslušníci, kteří nejsou státními příslušníky žádného
         členského státu a mají platný cestovní pas, právo opustit území členského státu a odebrat se do jiného členského státu.“

      4        Podle čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice 2004/38:

      „1.      S výhradou této kapitoly smějí členské státy omezit svobodu pohybu a pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků bez
         ohledu na státní příslušnost z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví. Tyto důvody nesmějí být
         uplatňovány k hospodářským účelům.

      2.      Opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být v souladu se zásadou přiměřenosti [zásadou proporcionality]
         a musí být založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby. Předchozí odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových
         opatření neodůvodňuje.

      Osobní chování dotyčného jednotlivce musí představovat skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních
         zájmů společnosti. Odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná.“

       Vnitrostátní právní úprava
      5        Článek 1 dohody z roku 1995 mezi vládami Belgického království, Lucemburského velkovévodství a Nizozemského království na
         straně jedné a vládou Rumunska na straně druhé o zpětném přebírání osob, které se nacházejí v nezákonné situaci, schválené
         vyhláškou rumunské vlády č. 825/1995 (Monitorul Oficial al României, č. 241 ze dne 20. října 1995, dále jen „readmisní dohoda“), stanoví:

      „Vláda Rumunska na žádost vlády Belgie, vlády Lucemburska nebo vlády Nizozemska převezme bez jakýchkoli formalit zpět na své
         území každou osobu, která nesplňuje nebo již nesplňuje podmínky vstupu nebo pobytu použitelné na území Belgie, Lucemburska
         nebo Nizozemska, pokud je zjištěno nebo se má za to, že dotyčná osoba je rumunským občanem.“

      6        Článek 3 odst. 1 a 3 zákona č. 248 ze dne 20. července 2005 o režimu volného pohybu rumunských občanů v zahraničí (Monitorul Oficialal României č. 682, ze dne 29. července 2005), ve znění použitelném v původním sporu (dále jen „zákon č. 248/2005“), stanoví:

      „1.      Výkon práva volného pohybu rumunských občanů v zahraničí může být omezen pouze přechodně v případech a za podmínek stanovených
         v tomto zákoně; jakékoli takové omezení má formu pozastavení nebo případně omezení výkonu takového práva.

      […]
      3.      Jakékoli omezení výkonu práva volného pohybu v zahraničí spočívá v dočasném zákazu odebrat se do určených států uloženého
         příslušnými rumunskými orgány v souladu s podmínkami stanovenými tímto zákonem.“

      7        Článek 38 zákona č. 248/2005 zní následovně:

      „Omezení výkonu práva volného pohybu rumunských občanů v zahraničí může být uloženo na dobu nepřesahující tři roky, při splnění
         níže uvedených podmínek a pouze:

      a)      osobě, která byla navrácena státem podle readmisní dohody uzavřené mezi Rumunskem a uvedeným státem;
      b)      osobě, jejíž přítomnost na území státu by vzhledem k činnostem, které taková osoba vykonává nebo by mohla vykonávat, vážně
         poškodila zájmy Rumunska nebo případně dvoustranné vztahy mezi Rumunskem a takovým státem.“

      8        Článek 39 zákona č. 248/2005 stanoví:

      „V situaci upravené v čl. 38 písm. a) přijme příslušné opatření na návrh generálního ředitelství pro cestovní pasy ve vztahu
         ke státu, z něhož byla osoba navrácena, místně příslušný soud podle místa bydliště dotyčné osoby nebo, pokud má dotyčná osoba
         bydliště v zahraničí, Tribunalul Bucureşti.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      9        Gheorghe Jipa opustil dne 10. září 2006 území Rumunska s úmyslem odebrat se na území Belgického království. Dne 26. listopadu
         2006 byl z důvodu svého „nezákonného pobytu“ v tomto členském státě navrácen do Rumunska v souladu s readmisní dohodou.

      10      Dne 11. ledna 2007 se Minister obrátilo na Tribunalul Dâmboviţa s návrhem podle článků 38 a 39 zákona č. 248/2005, aby byl
         G. Jipovi uložen zákaz odebrat se do Belgie na dobu nejvýše tří let.

      11      Předkládající soud zdůrazňuje, že návrh Minister neupřesňuje povahu „nezákonného pobytu“, který vedl ke zpětnému přebrání
         G. Jipy.

      12      Za těchto podmínek se Tribunalul Dâmboviţa rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být článek [18 ES] […] vykládán tak, že brání tomu, aby právní předpis platný v Rumunsku (články 38 a 39 [zákona č. 248/2005])
         kladl překážky výkonu volného pohybu osob?

      2)      a)     Představují články 38 a 39 [zákona č. 248/2005], které brání osobě (rumunský občan a nyní občan Evropské unie) pohybovat se
         svobodně v jiném státě (v projednávané věci členském státě Evropské unie), překážku volného pohybu osob stanoveného v článku
         18 […] ES?

      b)      Může členský stát Evropské unie (v projednávané věci Rumunsko) klást omezení výkonu volného pohybu svých občanů na území jiného
         členského státu?

      3)      a)     Spadá pojem ‚nezákonný pobyt‘ použitý ve vnitrostátním ustanovení obsaženém ve [rumunském] vládním nařízení č. 825/1995 o schválení
         [readmisní dohody] (předpis, na jehož základě bylo nařízeno navrácení žalovaného, jenž se nacházel v situaci ‚nezákonného
         pobytu‘), pod důvody ‚veřejného pořádku‘ nebo ‚veřejné bezpečnosti‘ stanovené v článku 27 směrnice 2004/38/ES tak, že lze
         uložit omezení svobody pohybu této osoby?

      b)      V případě kladné odpovědi na předcházející otázku musí být článek 27 směrnice [2004/38] vykládán tak, že členské státy mohou
         ukládat omezení svobody pohybu a pobytu občana Evropské unie z důvodů ‚veřejného pořádku‘ a ‚veřejné bezpečnosti‘ automaticky,
         aniž by bylo přezkoumáno ‚osobní chování‘ této osoby?“

      13      Předkládající soud se domníval, že s ohledem na skutečnost, že G. Jipa musí mít možnost využívat své právo volného pohybu
         nebo co nejrychleji vědět, že toto právo může využívat pouze omezeně, vyžaduje uvedená otázka naléhavou odpověď Soudního dvora
         a požádal jej o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve zrychleném řízení na základě čl. 104a prvního pododstavce
         jednacího řádu.

      14      Předseda Soudního dvora tuto žádost usnesením ze dne 3. dubna 2007 zamítl, neboť se domníval, že nebyly splněny podmínky stanovené
         v uvedeném článku 104a prvním pododstavci.

       K předběžným otázkám
      15      Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je zda článek 18 ES a článek 27 směrnice 2004/38
         brání vnitrostátní právní úpravě umožňující omezit právo občana členského státu odebrat se na území jiného členského státu,
         zejména z důvodu, že z něho již byl dříve navrácen, jelikož se tam nacházel v situaci „nezákonného pobytu“.

      16      Rumunská a řecká vláda, jakož i Komise Evropských společenství se v písemných vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru shodují
         v tom, že na tyto otázky je potřeba odpovědět kladně.

      17      V tomto ohledu je úvodem třeba připomenout, že jakožto rumunský státní příslušník má G. Jipa postavení občana Unie podle čl. 17
         odst. 1 ES, a může se tedy i vůči svému členskému státu původu dovolávat práv, která s tímto postavením souvisí, a zejména
         práva svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států přiznaného článkem 18 ES (viz v tomto smyslu zejména rozsudky
         ze dne 20. září 2001, Grzelczyk, C‑184/99, Recueil, s. I‑6193, body 31 až 33; ze dne 26. října 2006, Tas-Hagen a Tas, C‑192/05,
         Sb. rozh. s. I‑10451, bod 19, jakož i ze dne 23. října 2007, Morgan a Bucher, C‑11/06 a C‑12/06, Sb. rozh. s. I‑9161, body
         22 a 23).

      18      V důsledku toho je třeba upřesnit, že jak uvedl generální advokát v bodě 35 svého stanoviska, právo na svobodný pohyb zahrnuje
         jak právo občanů Evropské unie vstoupit na území jiného členského státu než členského státu jejich původu, tak i právo opustit
         tento stát. Jak totiž Soudní dvůr již měl možnost zdůraznit, základní svobody zaručené Smlouvou o ES by byly zbaveny své podstaty,
         pokud by členský stát původu mohl bez právoplatného odůvodnění zakázat vlastním státním příslušníkům opustit jeho území a odebrat
         se na území jiného členského státu (viz obdobně, v oblasti svobody usazování a volného pohybu pracovníků, rozsudky ze dne
         27. srpna 1988, Daily Mail and General Trust, 81/87, Recueil, s. 5483, bod 16; ze dne 14. července 1994, Peralta, C‑379/92,
         Recueil, s. I‑3453, bod 31, a ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 97).

      19      Článek 4 odst. 1 směrnice 2004/38 ostatně výslovně stanoví, že všichni občané Unie s platným průkazem totožnosti nebo cestovním
         pasem mají právo opustit území členského státu a odebrat se do jiného členského státu.

      20      Z toho vyplývá, že situace, v jaké se nachází žalovaný v původním řízení, jak je popsána v bodech 9 a 10 tohoto rozsudku,
         spadá pod právo na svobodný pohyb a pobyt občanů Unie v členských státech.

      21      Nakonec je třeba připomenout, že právo občanů Unie na svobodný pohyb není bezpodmínečné, nýbrž mohou s ním být spojena omezení
         a podmínky stanovené ve Smlouvě, jakož i v předpisech přijatých k jejímu provedení (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze
         dne 11. dubna 2000, Kaba, C‑356/98, Recueil, s. I‑2623, bod 30; ze dne 6. března 2003, Kaba, C‑466/00, Recueil, s. I‑2219,
         bod 46, a ze dne 10. dubna 2008, Komise v. Nizozemí, C‑398/06, Sb. rozh. I-0000, bod 27).

      22      Co se týče původního řízení, uvedená omezení a podmínky vyplývají konkrétně z čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38, tedy z ustanovení
         umožňujícího členským státům omezit svobodný pohyb občanů Unie nebo jejich rodinných příslušníků zejména z důvodů veřejného
         pořádku nebo veřejné bezpečnosti.

      23      V tomto ohledu Soudní dvůr vždy zdůrazňoval, že i když v podstatě členské státy mají možnost v souladu s vnitrostátními potřebami,
         které se mohou v jednotlivých členských státech a v různých obdobích lišit, určit požadavky veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti,
         nic to nemění na tom, že v kontextu práva Společenství, a zejména mají-li tyto požadavky odůvodnit odchylku od základní zásady
         volného pohybu osob, musí být chápany restriktivně, takže jejich dosah nemůže být určován jednostranně každým členským státem
         bez kontroly ze strany orgánů Evropského společenství (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 28. října 1975, Rutili, 36/75, Recueil,
         s. 1219, body 26 a 27; ze dne 27. října 1977, Bouchereau, 30/77, Recueil, s. 1999, body 33 a 34; ze dne 14. března 2000, Église
         de scientologie, C‑54/99, Recueil, s. I‑1335, bod 17, jakož i ze dne 14. října 2004, Omega, C‑36/02, Sb. rozh. s. I‑9609,
         body 30 a 31). Judikatura tak upřesnila, že pojem „veřejný pořádek“ předpokládá v každém případě kromě narušení společenského
         pořádku, které představují všechna porušení práva, existenci skutečného, aktuálního a dostatečně závažného ohrožení některého
         základního zájmu společnosti (viz zejména výše uvedené rozsudky Rutili, bod 28; Bouchereau, bod 35, jakož i rozsudek ze dne
         29. dubna 2004, Orfanopoulos a Oliveri, C‑482/01 a  C‑493/01, Recueil, s. I‑5257, bod 66).

      24      Takové vymezení výjimek z výše uvedené základní zásady, kterých se členský stát může dovolávat, zejména znamená, jak vyplývá
         z čl. 27 odst. 2 směrnice 2004/38, že opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být k tomu,
         aby byla odůvodněná, založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby, přičemž odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou
         osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná.

      25      Je třeba dodat, že jak správně uvádí rumunská vláda, Komise i generální advokát v bodě 43 svého stanoviska, opatření omezující
         výkon volného pohybu je třeba přijmout na základě úvah týkajících se ochrany veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti členského
         státu, který opatření vydává. Toto opatření tak nesmí být založeno výlučně na důvodech, kterých se dovolává jiný členský stát
         za účelem odůvodnění, jako v původním řízení, rozhodnutí o ukončení pobytu občana Společenství na území posledně uvedeného
         státu, přičemž taková úvaha nicméně nevylučuje, aby bylo možné takové důvody vzít v úvahu v rámci posouzení provedeného příslušnými
         vnitrostátními orgány za účelem přijetí opatření omezujícího volný pohyb (viz obdobně rozsudek ze dne 31. ledna 2006, Komise
         v. Francie, C‑503/03, Sb. rozh. s. I‑1097, bod 53).

      26      Jinými slovy v takové situaci, jako je situace v původním řízení, může být skutečnost, že občan Unie je předmětem opatření
         spočívajícího v navrácení z území jiného členského státu, kde pobýval neoprávněně, zohledněna jeho členským státem původu
         za účelem omezení práva tohoto občana volně se pohybovat, pouze představuje-li osobní chování posledně uvedeného skutečné,
         aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti.

      27      Přitom u situace, na základě které došlo k původnímu řízení, se nejeví, že by splňovala požadavky uvedené v bodech 22 až 26
         tohoto rozsudku. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru předkládajícím soudem a z písemných vyjádření rumunské vlády zejména
         vyplývá, že návrh Minister na omezení práva na volný pohyb G. Jipy je založen výlučně na opatření spočívajícím v navrácení
         této osoby z území Belgického království z důvodu skutečnosti, že se nacházel v situaci „nezákonného pobytu“ v tomto členském
         státě,  aniž by bylo provedeno zvláštní posouzení osobního chování dotyčného a aniž by bylo poukázáno na jakoukoli hrozbu,
         kterou by mohl představovat pro veřejný pořádek nebo veřejnou bezpečnost. Rumunská vláda krom toho ve svém písemném vyjádření
         upřesňuje, že ani rozhodnutí belgických orgánů, kterým bylo nařízeno navrácení G. Jipy, se nezakládalo na důvodech veřejného
         pořádku nebo veřejné bezpečnosti.

      28      Předkládajícímu soudu nicméně přísluší provést zjištění nezbytná v tomto ohledu na základě skutkových a právních okolností,
         které odůvodnily v původním řízení návrh Minister na omezení práva G. Jipy na opuštění území.

      29      V rámci takového posouzení předkládající soud rovněž stanoví, zda je uvedené omezení práva opustit území způsobilé zaručit
         uskutečnění cíle, který sleduje a zda nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Z čl. 27 odst. 2 směrnice
         2004/38, jakož i z ustálené judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že opatření omezující právo na svobodný pohyb může být
         odůvodněné, pouze pokud je v souladu se zásadou proporcionality (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 2. srpna 1993,
         Alluè a další, C‑259/91, C‑331/91 a C‑332/91, Recueil, s. I‑4309, bod 15; ze dne 17. září 2002, Baumbast a R, C‑413/99, Recueil,
         s. I‑7091, bod 91, jakož i ze dne 26. listopadu 2002, Oteiza Olazabal, C‑100/01, Recueil, s. I‑10981, bod 43).

      30      Na položené otázky je tedy třeba odpovědět tak, že článek 18 ES a článek 27 směrnice 2004/38 nebrání vnitrostátní právní úpravě
         umožňující omezit právo občana členského státu odebrat se na území jiného členského státu, zejména z důvodu, že z něho již
         byl dříve navrácen, jelikož se tam nacházel v situaci „nezákonného pobytu“, pokud jednak osobní chování tohoto občana představuje
         skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého základního zájmu společnosti, a jednak je zamýšlené omezující opatření
         způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Předkládajícímu
         soudu přísluší přezkoumat, zda ve věci, která mu byla předložena, tomu tak je.

       K nákladům řízení
      31      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 18 ES a článek 27 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich
            rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení
            směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, nebrání
            vnitrostátní právní úpravě umožňující omezit právo občana členského státu odebrat se na území jiného členského státu, zejména
            z důvodu, že z něho již byl dříve navrácen, jelikož se tam nacházel v situaci „nezákonného pobytu“, pokud jednak osobní chování
            tohoto občana představuje skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého základního zájmu společnosti, a jednak
            je zamýšlené omezující opatření způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení
            tohoto cíle nezbytné. Předkládajícímu soudu přísluší přezkoumat, zda ve věci, která mu byla předložena, tomu tak je.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: rumunština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. října 2005.#Komise Evropských společenství proti Francouzské republice.#DPH - Odpočet daně zaplacené na vstupu - Vybavení financované prostřednictvím dotací.#Věc C-243/03.

text:
      Věc C-243/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Francouzská republika
      „DPH – Odpočet daně zaplacené na vstupu – Vybavení financované prostřednictvím dotací“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 10. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. října 2005
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Omezení nároku na odpočet – Vnitrostátní právní předpisy, omezující odpočitatelnost daně vztahující
            se na koupi vybavení financovaného z dotací – Nepřípustnost
      (Směrnice Rady 77/388, články 17 a 19)
      Členský stát, jenž zavede zvláštní pravidlo, které omezuje odpočitatelnost daně z přidané hodnoty vztahující se na koupi vybavení
         z důvodu jeho financování prostřednictvím dotací, neplní povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, a zejména
         z článků 17 a 19 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu.

      (viz bod 37 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. října 2005 (*)

      „DPH – Odpočet daně zaplacené na vstupu – Vybavení financované prostřednictvím dotací“
      Ve věci C‑243/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 6. června 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená E. Traversou, jako zmocněncem, ve spolupráci s N. Coutrelisem, avocat, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Francouzské republice, zastoupené G. de Berguesem a C. Jurgensen-Mercier, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované:
      Španělským královstvím, zastoupeným N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní,

      vedlejším účastníkem,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (zpravodaj), J. Malenovský a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Francouzská republika tím, že zavedla zvláštní
         pravidlo, které omezuje odpočitatelnost daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) vztahující se na koupi vybavení z důvodu jeho
         financování prostřednictvím dotací, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z práva Společenství, a zejména z článků
         17 a 19 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
         daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23),
         ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18; Zvl. vyd. 09/01, s. 274, dále jen „šestá směrnice“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Článek 2 druhý pododstavec první směrnice Rady 67/227/EHS ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských
         států týkajících se daní z obratu (Úř. věst. 1967, 71, s. 1301; Zvl. vyd. 09/01, s. 3), ve znění šesté směrnice (dále jen
         „první směrnice“), stanoví, že „[k]aždé plnění je podrobeno dani z přidané hodnoty vypočítané z ceny zboží nebo služby podle
         sazeb platných pro toto zboží nebo tuto službu po odečtení částky daně z přidané hodnoty, kterou byly přímo zatíženy jednotlivé
         nákladové prvky“.

      3       Článek 11 část A odst. 1 písm. a) šesté směrnice stanoví, že základem daně je:
      „při dodání zboží a poskytování služeb […] vše, co představuje protiplnění, které dodavatel nebo poskytovatel získal nebo
         má získat od kupujícího, zákazníka nebo třetí strany za takové dodání zboží nebo poskytnutí služby včetně dotací přímo vázaných
         na cenu takového dodání zboží nebo poskytnutí služby“.

      4       Článek 17 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice, ve svém znění vyplývajícím z článku 28f téže směrnice, stanoví, že „jsou-li zboží
         a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna
         odvést […] daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají
         být dodány v tuzemsku jinou osobou povinnou k dani“.

      5       Odstavec 5 téhož článku upřesňuje:
      „V případě zboží a služeb, které osoba povinná k dani hodlá použít jak pro plnění, na která se vztahují odstavce 2 a 3 a u nichž
         je daň z přidané hodnoty odpočitatelná, tak i pro plnění, u nichž daň z přidané hodnoty odpočitatelná není, je odpočitatelný
         jen podíl daně z přidané hodnoty připadající na hodnotu prvního druhu plnění.

      Tento podíl se stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná osobou povinnou k dani.
      […]“
      6       Článek 19 odst. 1 šesté směrnice, nazvaný „Výpočet odpočitatelného podílu“, stanoví:
      „Podíl odpočitatelný podle čl. 17 odst. 5 prvního pododstavce je dán zlomkem, který má:
      –       v čitateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná podle čl.
         17 odst. 2 a 3, bez daně z přidané hodnoty,

      –       ve jmenovateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním zahrnutým do čitatele a plněním, u nichž není daň z přidané
         hodnoty odpočitatelná, bez daně z přidané hodnoty. Členské státy mohou do jmenovatele rovněž zahrnout celkovou výši dotací
         kromě těch, které jsou uvedeny v čl. 11 části A odst. 1 písm. a).

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      7       Článek 271 Code général des impôts (obecný daňový zákoník, dále jen „CGI“) stanoví:
      „I. 1. Daň z přidané hodnoty, kterou byly zatíženy jednotlivé prvky tvořící cenu zdanitelného plnění, je odpočitatelná od daně z přidané
         hodnoty, která se vztahuje na toto plnění.

      […]
      II. 1. Jsou-li zboží a služby použity pro účely zdanitelných plnění osob povinných k dani, a za podmínky, že u těchto plnění je nárok
         na odpočet, je daní, u níž osoby povinné k dani mohou provést odpočet, [zejména]:

      a) Daň, která je uvedena na fakturách, které jsou jim doručeny jejich prodávajícími, pokud jsou posledně uvedení legálně oprávněni
         ji na těchto fakturách uvádět;

      […]“
      8       Článek 212 přílohy II CGI, jak vyplývá z článku 2 nařízení č. 94‑452 ze dne 3. června 1994 (JORF ze dne 5. června 1994, s. 8143),
         stanoví:

      „1.      Osoby povinné k dani, které v rámci svých činností v působnosti daně z přidané hodnoty neuskutečňují výlučně plnění, u nichž
         mají nárok na odpočet, jsou oprávněny odpočíst část daně z přidané hodnoty, kterou bylo zatíženo zboží tvořící investiční
         majetek použitý k uskutečnění těchto činností.

      Tato část se rovná výši odpočitatelné daně získané po případném uplatnění ustanovení článku 207a, vynásobené poměrem mezi:
      a)      v čitateli celkovou výší ročního obratu vztahujícího se k plněním, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná, včetně
         dotací přímo vázaných na cenu těchto plnění, bez daně z přidané hodnoty;

      b)      ve jmenovateli celkovou výší ročního obratu vztahujícího se k plněním zahrnutým do čitatele a plněním, u nichž není daň z přidané
         hodnoty odpočitatelná, a všech dotací, včetně těch, které nejsou přímo vázané na cenu těchto plnění, bez daně z přidané hodnoty.

      […]“
      9       Pokyn útvaru pro daňové právní předpisy ze dne 8. září 1994 (Bulletin officiel des impôts, zvláštní číslo 3 CA-94 ze dne 22. září
         1994, dále jen „pokyn ze dne 8. září 1994“) ve své druhé knize, týkající se pravidel nároku na odpočet, upřesňuje:

      „150.          Pojem dotace na vybavení
      Jedná se o nezdanitelné dotace, které jsou v okamžiku jejich poskytnutí přiděleny na financování určitého investičního majetku.
      […]
      151.      Pravidla vztahující se na dotace na vybavení.
      Daň z investic financovaných prostřednictvím dotace může být odpočtena za obvyklých podmínek, pokud osoba povinná k dani zahrne
         do ceny svých plnění dotace na odpisy majetku financovaného zcela nebo zčásti prostřednictvím této dotace.

      Pokud se ukáže, že podmínka, aby se odpisy tohoto majetku promítly do ceny, není dodržena, DPH z tohoto majetku nemůže být
         odpočtena, pokud jde o podíl částky financovaný prostřednictvím dotace na vybavení.

      Příklad:
      Investiční majetek, jehož kupní cena je 1 186 000 F (včetně daně) a DPH je ve výši 186 000 F, je financován zčásti (20 %)
         prostřednictvím dotace na vybavení ve výši 237 200 F.

      Osoba povinná k dani nepromítla do ceny těchto zdanitelných plnění část odpisů majetku, která odpovídá části financované prostřednictvím
         dotace na vybavení. V důsledku toho lze daň, kterou je zatížen majetek (186 000 F), odpočíst pouze do výše: 186 000 F x 80 %
         = 148 800 F.

      Osoba povinná k dani uplatní případně a za obvyklých podmínek na takto vypočtenou daň odpočitatelný podíl podniku.“
       Postup před zahájením soudního řízení
      10     V návaznosti na stížnost Komise zaslala dne 23. dubna 2001 francouzské vládě dopisem výzvu, v níž Francouzské republice vytkla,
         že jednak tím, že uplatňuje odpočitatelný podíl DPH na všechny osoby povinné k dani, včetně těch, které uskutečňují pouze
         zdanitelná plnění, u nichž je nárok na odpočet (dále jen „osoby plně povinné k dani“), a jednak tím, že režimem dotací na
         vybavení omezuje nárok na odpočet na podmínky, které šestá směrnice nestanoví, porušuje čl. 17 odst. 2 a 5 a článek 19 této
         směrnice.

      11     Vzhledem k tomu, že Komise neobdržela na tuto výzvu ve stanovené lhůtě žádnou odpověď, vydala dne 20. prosince 2001 odůvodněné
         stanovisko, v němž tento členský stát vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě
         dvou měsíců od jeho oznámení.

      12     Dopisem ze dne 7. ledna 2002 francouzská vláda v odpověď na dopisem zaslanou výzvu Komise zejména upřesnila, že odpočitatelný
         podíl se vztahuje pouze na osoby povinné k dani, které uskutečňují jak plnění zdanitelná, tak plnění osvobozená od DPH (dále
         jen „smíšené osoby povinné k dani“), a nikoliv na osoby plně povinné k dani.

      13     Dne 26. června 2002 Komise vydala doplňující odůvodněné stanovisko, v němž upustila od první výtky, vycházející z uplatňování
         odpočitatelného podílu na všechny osoby povinné k dani, přičemž zopakovala druhou výtku, vycházející z omezení nároku na odpočet
         DPH, jíž je zatížen majetek financovaný prostřednictvím dotací.

      14     Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s odpovědí předloženou francouzskou vládou na toto doplňující odůvodněné stanovisko spokojena,
         rozhodla se podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      15     Komise francouzské vládě vytýká, že v bodech 150 a 151 pokynu ze dne 8. září 1994 zavedla omezení nároku na odpočet DPH, které
         šestá směrnice nestanoví a které nelze odůvodnit ani na základě článku 2 první směrnice.

      16     V tomto ohledu Komise poukazuje na to, že pokud jde o smíšené osoby povinné k dani, podle šesté směrnice je odpočet DPH omezen
         na výši plnění, u nichž je nárok na odpočet, a to buď uplatněním obecného podílu na podnik, jak je to uvedeno v čl. 19 odst. 1
         této směrnice, nebo případně, pokud si to členský stát přeje, zejména aby zabránil zneužívání, podle jedné z metod uvedených
         v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci uvedené směrnice (odlišné podíly pro různé oblasti činností podniku nebo přímé určení
         majetku k určité činnosti). Pokud členský stát uplatní odpočitatelný podíl, žádné ustanovení šesté směrnice neumožňuje, aby
         byl před tímto uplatněním na základě původu prostředků použitých k pořízení majetku nebo na základě způsobu výpočtu ceny zdanitelných
         plnění uskutečněných dotyčnou osobou povinnou k dani snížen základ DPH, na který se tento podíl uplatní.

      17     Pokud jde o osoby plně povinné k dani, žádné ustanovení šesté směrnice neumožňuje, aby odpočet DPH vztahující se na vybavení
         podléhal omezení souvisejícímu s původem prostředků, které umožnily pořízení tohoto majetku, nebo se způsobem výpočtu ceny
         uskutečněných plnění.

      18     Co se týče dotací přijatých osobou povinnou k dani, šestá směrnice s výjimkou svých čl. 11 části A odst. 1 písm. a) a článku
         19 nepředpokládá žádné zohlednění dotací při vyměření DPH, kterou mají zaplatit osoby povinné k dani. Podle ustálené judikatury
         jsou přitom omezení nároku na odpočet přípustná pouze v případech výslovně stanovených šestou směrnicí (viz rozsudky ze dne
         21. září 1988, Komise v. Francie, 50/87, Recueil, s. 4797, body 16 a 17, a ze dne 6. července 1995, BP Soupergaz, C‑62/93,
         Recueil, s. I‑1883).

      19     Pokud jde o čl. 2 druhý pododstavec první směrnice, Komise uplatňuje, že toto ustanovení se omezuje na zopakování obsahu čl.
         17 odst. 2 šesté směrnice.

      20     Francouzská vláda se domnívá, že ustanovení týkající se dotací na vybavení, a zejména podmínka související s odpisy majetku,
         představují pouze provedení obecných podmínek nároku na odpočet stanovených v čl. 2 druhém pododstavci první směrnice a upravených
         ustanoveními čl. 17 odst. 2 šesté směrnice.

      21     Z ustanovení těchto dvou článků ve vzájemném spojení totiž vyplývá, že nárok na odpočet existuje, pokud je majetek použit
         k uskutečnění plnění, u nichž je nárok na odpočet, a pokud cena uskutečněných plnění podléhajících na výstupu DPH zahrnuje
         cenu tohoto majetku, bez ohledu na to, zda byl financován prostřednictvím dotace na vybavení nebo prostřednictvím jakéhokoliv
         jiného zdroje osoby povinné k dani.

      22     Podle francouzské vlády totiž z judikatury Soudního dvora vyplývá, že odpočíst lze pouze částku DPH, kterou byly přímo zatíženy
         jednotlivé nákladové prvky zdanitelného plnění, a že k tomu, aby vznikl nárok na odpočet, musí mít výdaje vynaložené osobou
         povinnou k dani přímý a bezprostřední vztah k plnění podléhajícímu DPH nebo podobnému plnění (viz zejména rozsudky ze dne
         5. května 1982, Schul, 15/81, Recueil, s. 1409, bod 10, a ze dne 27. září 2001, Cibo Participations, C‑16/00, Recueil, s. I‑6663,
         body 31 až 33).

      23     Francouzská vláda rovněž upřesňuje, že využití možnosti, kterou poskytuje čl. 19 odst. 1 šesté směrnice, tedy zahrnout dotace
         na vybavení do jmenovatele odpočitatelného podílu, by vedlo k omezení výkonu nároku na odpočet, pokud jde o všechny výdaje
         vynaložené osobou povinnou k dani, třebaže přidělení těchto dotací má nutně cílený charakter.

      24     Kromě toho využití uvedené možnosti, která se týká pouze smíšených osob povinných k dani, by tak mohlo vyvolat výrazné narušení
         hospodářské soutěže mezi těmito osobami a osobami plně povinnými k dani.

      25     Francouzská vláda dodává, že podmínka toho, aby se výdaje vynaložené osobou povinnou k dani promítly do ceny plnění podléhajících
         DPH, umožňuje zabránit příjemcům dotací nepodléhajících dani, aby zneužívali mechanismu odpočtu této daně ke svému prospěchu.
         V tomto ohledu uvedená vláda poukazuje zejména na to, že tento mechanismus může být v rozsahu, v němž se vztahuje na investiční
         majetek financovaný prostřednictvím dotace na vybavení, uplatněn tak, že DPH odpočitatelná na vstupu je vyšší než DPH vybraná
         na výstupu.

      26     Španělská vláda uplatňuje, že přímé omezení nároku na odpočet DPH odvedené při pořízení investičního majetku financovaného
         prostřednictvím dotací představuje konkrétní uplatnění zásad, které jsou základem toho, že do jmenovatele odpočitatelného
         podílu jsou na základě čl. 19 odst. 1 šesté směrnice zahrnuty dotace, které podle čl. 11 části A odst. 1 písm. a) uvedené
         směrnice nejsou součástí základu daně. Uvedené omezení je tedy slučitelné s právem Společenství a je odůvodněno pravidly šesté
         směrnice.

      27     Tato vláda rovněž tvrdí, že členské státy mohou uplatnit článek 19 šesté směrnice nezávisle na čl. 17 odst. 5 této směrnice,
         a že tedy toto ustanovení mohou uplatnit nejen na smíšené osoby povinné k dani, ale na všechny osoby povinné k dani.

       Závěry Soudního dvora
      28     Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je nárok na odpočet stanovený v článku 17 a násl. šesté směrnice nedílnou
         součástí mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen. Tento nárok se uplatní okamžitě ve vztahu ke všem daním, kterými byla
         zatížena plnění uskutečněná na vstupu. Jakékoliv omezení nároku na odpočet DPH má dopad na úroveň daňového zatížení a musí
         se uplatnit podobně ve všech členských státech. V důsledku toho jsou odchylky povoleny pouze v případech výslovně stanovených
         šestou směrnicí (viz zejména výše uvedené rozsudky Komise v. Francie, body 15 až 17; BP Soupergaz, bod 18, a rozsudek ze dne
         8. ledna 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Recueil, s. I‑81, bod 42).

      29     V tomto ohledu čl. 17 odst. 1 uvedené směrnice uvádí, že nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné
         daně, a odstavec 2 tohoto článku opravňuje osobu povinnou k dani, jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných
         plnění, k tomu, aby od DPH, kterou je povinna odvést, odpočetla daň, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží
         nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani.

      30     Co se týče smíšených osob povinných k dani, z čl. 17 odst. 5 prvního a druhého pododstavce šesté směrnice vyplývá, že nárok
         na odpočet se vypočte podle podílu stanoveného v souladu s článkem 19 téže směrnice. Uvedený čl. 17 odst. 5 třetí pododstavec
         nicméně opravňuje členské státy ke zvolení některé z dalších metod určení nároku na odpočet vyjmenovaných v tomto pododstavci,
         a to zejména stanovení odlišného podílu pro každou oblast činnosti nebo odpočet daně podle určení veškerého zboží a služeb
         nebo jejich části k určité činnosti.

      31     Článek 11 část A odst. 1 písm. a) šesté směrnice stanoví, že dotace přímo vázané na cenu zboží nebo služby jsou zdanitelné
         stejně jako cena. Co se týče jiných dotací než těch, které jsou přímo vázané na cenu, včetně dotací dotčených v projednávané
         věci, čl. 19 odst. 1 téže směrnice stanoví, že členské státy mají možnost zahrnout je do jmenovatele při výpočtu použitého
         podílu, pokud osoba povinná k dani uskutečňuje jak plnění, u nichž má nárok na odpočet, tak plnění osvobozená od daně.

      32     Jak právem připomněla Komise, šestá směrnice s výjimkou těchto dvou ustanovení nepředpokládá žádné zohlednění dotací při výpočtu
         DPH.

      33     Je přitom třeba konstatovat, že pokud je pořízení dotyčného majetku financováno prostřednictvím dotace, dotčená vnitrostátní
         ustanovení podmiňují nárok na odpočet DPH tím, že se odpisy tohoto majetku promítnou do ceny plnění uskutečněných osobou povinnou
         k dani, tedy podmínce, kterou šestá směrnice nestanoví, a která tudíž představuje touto směrnicí nedovolené omezení nároku
         na odpočet.

      34     V tomto ohledu je jednak namístě odmítnout argumentaci francouzské vlády vycházející z čl. 2 druhého pododstavce první směrnice.
         Toto posledně uvedené ustanovení, které se omezuje na vyjádření zásady nároku na odpočet, jehož režim je předmětem ustanovení,
         která mu věnuje šestá směrnice, totiž nemůže sloužit jako základ omezení nároku na odpočet, které uvedená ustanovení nestanoví
         (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Francie, bod 23).

      35     Kromě toho je namístě upřesnit, jak na to poukázal generální advokát v bodě 23 svého stanoviska, že členské státy jsou povinny
         uplatňovat šestou směrnici, i když se domnívají, že ji lze zdokonalit. Z rozsudku ze dne 8. listopadu 2001, Komise v. Nizozemsko,
         C‑338/98, Recueil, s. I‑8265, body 55 a 56, totiž vyplývá, že i kdyby výklad navrhovaný některými členskými státy umožňoval
         lépe dodržet některé cíle, které sleduje šestá směrnice, jako je neutralita daně, členské státy se nemohou odchýlit od ustanovení
         výslovně stanovených touto směrnicí.

      36     Co se týče argumentů Španělského království, vycházejících z článku 19 šesté směrnice, stačí konstatovat jednak to, že toto
         ustanovení se vztahuje pouze na smíšené osoby povinné k dani, a jednak to, že se vztahuje pouze na situace, které stanoví
         (viz rozsudek z dnešního dne, Komise v. Španělsko, C‑204/03, Sb. rozh. s. I‑8389, body 24 a 25).

      37     Je tedy namístě určit, že Francouzská republika tím, že zavedla zvláštní pravidlo, které omezuje odpočitatelnost DPH vztahující
         se na koupi vybavení z důvodu jeho financování prostřednictvím dotací, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z práva
         Společenství, a zejména z článků 17 a 19 šesté směrnice.

       K nákladům řízení
      38     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu
         nákladů řízení ve svém návrhu a Francouzská republika byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.
         V souladu s odst. 4 prvním pododstavcem téhož článku ponese Španělské království, které bylo vedlejším účastníkem tohoto řízení,
         vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Francouzská republika tím, že zavedla zvláštní pravidlo, které omezuje odpočitatelnost daně z přidané hodnoty vztahující se
            na koupi vybavení z důvodu jeho financování prostřednictvím dotací, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z práva Společenství,
            a zejména z článků 17 a 19 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských
            států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 95/7/ES
            ze dne 10. dubna 1995.
      2)      Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Španělské království ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 3. prosince 2015.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Humánní léčivé přípravky – Směrnice 2001/83/ES – Články 31 a 116 – Rozhodnutí Komise nařizující členským státům stažení a změnu vnitrostátních registrací humánních léčivých přípravků obsahujících účinnou látku tolperison.#Věc C-82/15 P.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 6. června 2007. # Walter Parlante proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Povýšení. # Věc T-432/04.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (prvního senátu)
      6. června 2007
      Věc T-432/04
      Walter Parlante
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Povýšení – Rok povýšení 2003 – Odmítnutí povýšení – Udělení bodů k povýšení – Srovnávací přezkum zásluh – Rovné zacházení – Obecná prováděcí ustanovení k článku 45 služebního řádu – Námitka protiprávnosti – Legitimní očekávání“
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je návrh na zrušení jednak rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování ze dne 5. července 2004 zamítajícího
         stížnost žalobce proti rozhodnutí téhož orgánu, kterým mu bylo odmítnuto povýšení do platové třídy C1 v roce 2003, a jednak,
         bude-li třeba, rozhodnutí, které bylo předmětem této stížnosti.
      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Povýšení – Srovnávací přezkum zásluh
      (Služební řád úředníků, článek 43 a čl. 45 odst. 1)
      2.      Úředníci – Povýšení – Srovnávací přezkum zásluh
      (Služební řád úředníků, čl. 45 odst. 1)
      3.      Úředníci – Povýšení – Sliby
      (Služební řád úředníků, čl. 45 odst. 1)
      1.      I v rámci takového systému povyšování, jako je systém zavedený obecnými prováděcími ustanoveními článků 43 a 45 služebního
         řádu, která přijala Komise, v němž je pro jejich povýšení určující počet bodů, jež úředníci, kteří mohou být povýšeni, nashromáždí,
         není okolnost, že přiznání určitých bodů pro povýšení spadá do pravomoci generálních ředitelů nebo ředitelů, sama o sobě neslučitelná
         s požadavkem uskutečnit rozšířený přezkum zásluh úředníků, jež mohou být povýšeni na úrovni orgánu, a to v souladu se zásadami
         rovného zacházení s úředníky a práva na služební postup. Jejich účast v postupu pro povýšení totiž jednak umožní zohlednit
         zvláštnosti jejich generálního ředitelství nebo ředitelství, které jsou jim známy prostřednictvím konzultací s jednotlivými
         vedoucími úředníky a zavést jednotnou perspektivu posudků o vývoji služebního postupu jednotlivých úředníků, jež mohou být
         povýšeni, které byly vypracovány rozdílnými hodnotiteli. Dále s ohledem zejména na značný počet úředníků, jež mohou být povýšeni
         do vyšší platové třídy, má takový systém, kde je posouzení zásluh úředníků provedeno na různých úrovních profesní hierarchie
         vyjádřeno prostřednictvím bodů k povýšení, za cíl umožnit orgánu oprávněnému ke jmenování, aby měl k dispozici zdroje informací
         a zprávy pro srovnání zásluh úředníků, jež mohou být povýšeni. Odpovídá tak potřebě provést srovnávací přezkum kandidatur
         s péčí a nestranností, v zájmu služby a v souladu se zásadou rovného zacházení.

      Pokud jde konkrétněji o způsob udělování prioritních bodů, které mají k dispozici generální ředitelství k odměňování pro účely
         povýšení úředníků, jež se v rámci každého generálního ředitelství svými zásluhami odlišují, tento způsob nemůže být považován
         za neslučitelný s rozšířeným přezkumem zásluh v souladu s článkem 45 služebního řádu a se zásadou rovného zacházení. Posouzení
         takových hledisek zásluh úředníků, kteří mohou být povýšeni, totiž musí být nutně uskutečněno ve vztahu k úředníkům, kteří
         náleží k témuž generálnímu ředitelství, přičemž je požadavek rozšířeného přezkumu splněn ve fázi, kdy orgán oprávněný ke jmenování
         srovná celkový počet bodů k povýšení nashromážděný úředníky, kteří mohou být povýšeni, nezávisle na generálním ředitelství,
         k němuž jsou přiděleni. Za těchto podmínek má okolnost, že počet prioritních bodů, které mají k dispozici generální ředitelství,
         je dán na základě počtu úředníků, jež mohou být povýšeni,  v rámci těchto generálních ředitelství, za cíl zabránit inflačnímu
         růstu počtu prioritních bodů udělovaných každým generálním ředitelstvím a zajišťuje tak srovnatelnost bodů k povýšení  a rovnost
         zacházení s úředníky náležejícími k odlišným generálním ředitelstvím.

      Pokud jde o případy, v nichž by zejména z důvodu zvláštností generálního ředitelství  pouhé použití neomezeného počtu těchto
         prioritních bodů bránilo vhodnému odměňování zásluh úředníků, jež mohou být povýšeni, přísluší orgánu oprávněnému ke jmenování,
         aby při výkonu své rozhodovací pravomoci v oblasti povýšení zajistil dodržení článku 45 služebního řádu a zásady rovnosti
         zacházení, přičemž přiznání neurčitého počtu prioritních bodů nad omezený počet poté, co se dotčení úředníci odvolali, může
         představovat vhodné opatření v tomto ohledu.

      Pokud jde o systém cílového průměru sděleného hodnotitelům pro účely udělení bodů za zásluhy, který vyplývá z poznámek a posouzení
         v posudku o vývoji služebního postupu, i když je pravda, že má za následek, že jsou tyto zprávy porovnávány v první řadě uvnitř
         generálního ředitelství a že celkový počet nashromážděných bodů je až v druhé řadě porovnán na úrovni celé Komise, nelze nicméně
         takový systém kritizovat, jelikož sleduje legitimní cíl, a sice cíl vyloučit subjektivitu vyplývající z posouzení různých
         hodnotitelů a v důsledku toho je jeho účelem zejména zajistit lepší srovnání vztahů úředníků náležejících k odlišným generálním
         ředitelstvím. Systém cílového průměru nemůže být jako takový považován za neslučitelný s požadavkem rozšířeného přezkumu zásluh.

      V tomto ohledu, i když přísné použití cílového průměru v případě generálních ředitelství, která mají velice omezený počet
         úředníků, jež mohou být povýšeni v dané platové třídě a která v důsledku toho netvoří reprezentativní vzorek odrážející běžnou
         skutečnost, by mohlo zkreslit srovnávací přezkum posudků o vývoji služebního postupu na úrovni Komise způsobem, který by byl
         v rozporu se článkem 45 služebního řádu a se zásadou rovnosti zacházení, obecná prováděcí ustanovení k tomuto článku přijatá
         tímto orgánem umožňují orgánu oprávněnému ke jmenování, který rozhoduje ohledně žádostí o autoremeduru podaných úředníky a
         výborům pro povýšení, které mohou výjimečně zrušit omezení počtu bodů k povýšení, které má k dispozici generální ředitelství,
         jež překročilo cílový průměr a zohlednit specifické situace, jestliže nastanou, a zajistit, aby se reprezentativní hodnocení
         zásluh úředníků dané platové třídy v generálním ředitelství ve formě bodů za zásluhy, neodůvodněným způsobem neodráželo v
         individuální situaci úředníků, jež mohou být povýšeni, pokud jde o počet prioritních bodů přidělených každému generálnímu
         ředitelství.

       (viz body 56, 59 až 61, 63 až 68, 71, 72 a 74 až 77)
      Odkazy: Soud, 10. července 1992, Mergen v. Komise, T‑53/91, Recueil, s. II‑2041, bod 36; Soud, 13. července 1995, Rasmussen
         v. Komise, T‑557/93, Recueil FP, s. I‑A‑195 a II‑603, bod 22; Soud, 16. září 1998, Rasmussen v. Komise, T‑234/97, Recueil
         FP, s. I‑A‑507 a II‑1533, bod 24; Soud, 3. října 2000, Cubero Vermurie v. Komise, T‑187/98, Recueil FP, s. I‑A‑195 a II‑885,
         bod 61; Soud, 22. února 2000, Rose v. Komise, T‑22/99, Recueil FP, s. I‑A‑27 a II‑115, bod 57; Soud, 9. července 2002, Callebaut
         v. Komise, T‑233/01, Recueil FP, s. I‑A‑115 a II‑625, bod 46; Soud, 19. března 2003, Tsarnavas v. Komise, T‑188/01 až T‑190/01,
         Recueil FP, s. I‑A‑95 a II‑495, bod 121; Soud, 15. září 2005, Casini v. Komise, T‑132/03, Sb. VS s. I‑A‑253 a II‑1169, bod
         53 a uvedená judikatura

      2.      Přechodná ustanovení zavedená obecnými prováděcími ustanoveními článku 45 služebního řádu, která přijala Komise a která umožňují
         generálním ředitelstvím udělit v roce povýšení 2003 až čtyři zvláštní dodatečné prioritní body za účelem zohlednění úředníků
         navržených k povýšení v předchozím roce, kteří však nebyli povýšeni z důvodu omezení povýšit v uvedeném roce 150 % úředníků
         připadajících v úvahu pro povýšení, nejsou v rozporu se článkem 45 služebního řádu. Udělení těchto bodů, které totiž není
         povinné a které nevede automaticky k povýšení, má dočasně zajistit přechod z jednoho systému povyšování na druhý a představuje
         vhodný způsob, jak zohlednit skutečnost, že tito úředníci již byli navrženi k povýšení v rámci předchozího roku a zároveň,
         jak vzít v úvahu rozpočtová omezení týkající se disponibilních pracovních míst v roce 2003.

      3.      Tato ustanovení nezasahují ani do zásady rovného zacházení. Jelikož je totiž funkcí zvláštních dodatečných prioritních bodů
         odměňovat zvláště zasloužilé úředníky v rámci generálních ředitelství z důvodu zásluh, které prokázali v minulosti, aniž by
         však byli povýšeni, nenacházejí se tito úředníci v situaci srovnatelné s dalšími úředníky, kteří s ohledem na toto hledisko
         jejich zásluh, v minulém roce nebyli navrženi k povýšení. Nenacházejí se ani v situaci, která je srovnatelná se situací úředníků
         navržených k povýšení během předchozího roku, kteří ale nebyli povýšení z důvodu omezení povýšit v uvedeném roce 150 % úředníků
         připadajících v úvahu pro povýšení a kterým nemůžou být tyto body přiznány, jelikož zásluhy těchto posledně uvedených, jako
         byli během předchozího roku posuzováni generálními ředitelstvími, jsou nižší než zásluhy prvně uvedených úředníků, přičemž
         je pořadí, ve kterém byli úředníci umisťováni do seznamů úředníků navržených k povýšení určováno generálním ředitelstvím,
         k němuž jsou přiděleni podle posouzení jejich zásluh. V tomto ohledu nezakládá skutečnost, že se počet úředníků, kteří mohou
         požívat těchto bodů, mění podle velikosti generálních ředitelství, porušení zásady nediskriminace. Na rozdíl od toho rovnost
         zacházení s úředníky, kteří náleží k různým generálním ředitelstvím, je zajištěna právě skutečností, že je dotčené omezení
         vyjádřeno procentním podílem příležitostí k povýšení v předchozím roce, a tudíž umožňuje zohlednit rozdíly, které mezi generálními
         ředitelstvími existují, pokud jde o počet úředníků, kteří mohou být povýšeni v rámci každého generálního ředitelství.

       (viz body 91, 92, 94 až 97 a 106 až 110)
      4.      Slib povýšit zbývajícího úředníka z předchozího roku povýšení, byť by byl prokázán, nemohl u tohoto úředníka vzbudit legitimní
         očekávání, vzhledem k tomu, že byl dán, aniž by zohlednil použitelná ustanovení služebního řádu, přičemž byla porušena povinnost
         provést srovnávací přezkum zásluh úředníků připadajících v úvahu pro povýšení, jak je stanoveno v článku 45 služebního řádu.

      (viz bod 122)
      Odkazy:
      Soud, 26. října 2000, Verheyden v. Komise, T‑138/99, Recueil FP, s. I‑A‑219 a II‑1001, bod 71 a uvedená judikatura


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 7. září 2006. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Nesplnění povinnosti státem - Sociální politika - Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků - Směrnice 93/104/ES - Úprava pracovní doby - Článek 17 odst. 1 - Odchylka - Články 3 a 5 - Právo na minimální doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu. # Věc C-484/04.

text:
      Věc C-484/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Spojené království Velké Británie a Severního Irska
      „Nesplnění povinnosti státem – Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 93/104/ES – Úprava pracovní doby – Článek 17 odst. 1 − Odchylka − Články 3 a 5 – Právo na minimální doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu“
      Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 9. března 2006
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 7. září 2006
      Shrnutí rozsudku
      Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 93/104 o některých aspektech úpravy pracovní doby
      (Směrnice Rady 93/104, články 3 a 5 a čl. 17 odst. 1)
      Povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 17 odst. 1 a článků 3 a 5 směrnice 93/104 o některých aspektech úpravy pracovní
         doby, ve znění směrnice 2000/34, nesplní členský stát, který na pracovníky, jejichž pracovní doba se částečně neměří nebo
         není předem určena nebo si ji může určit pracovník sám, použije odchylku stanovenou ve zmíněném článku 17 odst. 1 a který
         nepřijme opatření nezbytná k provedení práv pracovníků na doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu.

      V tomto posledně uvedeném ohledu užitečný účinek práv udělených pracovníkům směrnicí 93/104 nutně zahrnuje povinnost členských
         států zaručit dodržení práva na skutečný odpočinek. Členský stát, který ve vnitrostátním opatření provádějícím uvedenou směrnici
         stanoví, že pracovníkům budou poskytnuta tato práva na odpočinek, a který nicméně v pokynech o výkonu těchto práv adresovaných
         zaměstnavatelům a pracovníkům uvádí, že zaměstnavatel nemusí zajistit, aby pracovníci skutečně těchto práv využili, nezajišťuje
         dodržení ani minimálních požadavků obsažených v článcích 3 a 5 této směrnice, ani jejího hlavního cíle. Uvedené pokyny tím,
         že dávají najevo, že zaměstnavatelé sice nesmí zabránit tomu, aby si pracovníci tyto minimální doby odpočinku vybrali, nicméně
         že se nemusí postarat o to, aby pracovníci skutečně byli schopni tohoto práva využít, jednoznačně zbavují práva poskytnutá
         články 3 a 5 uvedené směrnice jejich podstaty a nejsou v souladu s cílem této směrnice, podle které jsou minimální doby odpočinku
         nezbytné pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků.

      (viz body 40, 42, 44, 47 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      7. září 2006 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 93/104/ES – Úprava pracovní doby – Článek 17 odst. 1 − Odchylka − Články 3 a 5 – Právo na minimální doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu“
      Ve věci C‑484/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 23. listopadu 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená G. Rozetem a N. Yerrell, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spojenému království Velké Británie a Severního Irska, původně zastoupenému M. Bethellem, poté E. O’Neill, jako zmocněnci, ve spolupráci s K. Smithem, barrister,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, S. von Bahr, A. Borg Barthet, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. ledna 2006,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 9. března 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spojené království Velké Británie a Severního
         Irska tím, že na pracovníky, jejichž pracovní doba se částečně neměří nebo není předem určena nebo si ji může určit pracovník
         sám, použilo odchylku stanovenou v čl. 17 odst. 1 směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech
         úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/34/ES
         ze dne 22. června 2000 (Úř. věst. L 195, s. 41; Zvl. vyd. 05/04, s. 27, dále jen „směrnice 93/104“) a tím, že nepřijalo opatření
         nezbytná k provedení práv pracovníků na doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají
         z uvedeného čl. 17 odst. 1 a z článku 249 ES.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Podle svého čl. 1 odst. 1 stanoví směrnice 93/104 minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby.
      3       Články 3 a 5 této směrnice, které se nacházejí v jejím oddíle II, upravují minimální doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu
         pracovníků. Členské státy jsou tak povinny přijmout nezbytná opatření k zajištění toho, aby každý pracovník měl nárok na minimální
         denní odpočinek po dobu jedenácti po sobě jdoucích hodin během 24 hodin (článek 3) a za každé období sedmi dnů na minimální
         nepřetržitý odpočinek v délce 24 hodin a navíc jedenáctihodinový denní odpočinek stanovený v článku 3 (čl. 5 odst. 1).

      4       Podle čl. 17 odst. 1 směrnice 93/104:
      „Při dodržování obecných zásad ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků se členské státy mohou odchýlit od článků 3, 4, 5,
         6, 8 a 16, pokud se vzhledem ke zvláštní povaze dotyčných činností délka pracovní doby neměří nebo není předem určena nebo
         si ji mohou určit sami pracovníci […]“

      5       Podle čl. 18 odst. 1 písm. a) této směrnice byly členské státy povinny přijmout právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení
         souladu s touto směrnicí nejpozději do 23. listopadu 1996.

      6       Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř.
         věst. L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 381) nahradila od 2. srpna 2004 směrnici 93/104. Nicméně předmětem nesplnění povinnosti
         uplatňovaného Komisí je posledně uvedená směrnice, která platila v době uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.

       Vnitrostátní právní úprava
      7       Nařízení o pracovní době z roku 1998 (Working Time Regulations 1998), ve znění platném v roce 1999, (dále jen „WTR“) stanoví
         ve svém článku 10, který provedl článek 3 směrnice 93/104, že každý dospělý pracovník má během každých dvacetičtyř hodin nárok
         na minimální odpočinek trvající jedenáct po sobě jdoucích hodin.

      8       Článek 11 WTR, který provádí článek 5 uvedené směrnice, stanoví, že s výhradou ustanovení odstavce 2 tohoto článku má každý
         dospělý pracovník za každé období sedmi dnů nárok na minimální nepřetržitý odpočinek v délce dvacetičtyř hodin.

      9       Článek 20 odst. 2 WTR zní takto:
      „Jestliže se část pracovní doby pracovníka měří nebo je předem určena nebo si ji nemůže pracovník určit sám, nicméně zvláštní
         povaha dotyčných činností je taková, že, aniž by to vyžadoval zaměstnavatel, může pracovník vykonávat práci, jejíž délka se
         neměří nebo není předem určena nebo si ji může pracovník určit sám, použije se čl. 4 odst. 1 a 2 a čl. 6 odst. 1, 2 a 7 pouze
         na tu část jeho práce, která je měřena nebo předem určená nebo si ji pracovník nemůže určit sám.“

      10     Za účelem ulehčení porozumění WTR zaměstnavateli a pracovníky vydalo Department of Trade and Industry (ministerstvo obchodu
         a průmyslu) průvodce obsahujícího soubor pokynů týkajících se různých ustanovení uvedeného nařízení (dále jen „pokyny“).

      11     Podle některých pododstavců oddílů 5 a 6 pokynů „zaměstnavatelé musí zabezpečit, že si pracovníci mohou svůj odpočinek vybrat,
         nejsou ale povinni ověřovat, že tak skutečně učiní.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      12     Dne 21. března 2002 zaslala Komise podle článku 226 ES Spojenému království výzvu dopisem, ve které mu vytýká, že nesprávně
         provedlo články 3, 5, 8 a čl. 17 odst. 1 směrnice 93/104. Orgány Spojeného království odpověděly dopisem ze dne 31. května
         2002.

      13     Vzhledem k tomu, že Komise s touto odpovědí nebyla spokojena, zaslala dne 2. května 2003 Spojenému království odůvodněné stanovisko
         a vyzvala tento členský stát k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby splnil povinnosti plynoucí ze směrnice 93/104 ve lhůtě
         dvou měsíců od oznámení tohoto stanoviska.

      14     Dopisem ze dne 30. června 2003 odpověděly orgány uvedeného členského státu na odůvodněné stanovisko a uvedly, že změna výpočtu
         hodin noční práce pracovníků podle článku 8 směrnice byla zveřejněna, zdůrazňujíc zejména skutečnost, že vnitrostátní opatření,
         kterými se směrnice provádí, včetně pokynů, týkající se čl. 17 odst. 1, 3 a 5 této směrnice jsou s ní v souladu.

      15     Za těchto okolností se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.
       K žalobě
       K prvnímu žalobnímu důvodu týkajícímu se odchylky stanovené v čl. 17 odst. 1 směrnice 93/104
      16     Svým prvním žalobním důvodem Komise uplatňuje, že čl. 20 odst. 2 WTR překračuje meze odchylky stanovené v čl. 17 odst. 1 směrnice
         93/104. Tato odchylka totiž platí jen pro pracovníky, jejichž celková pracovní doba se neměří nebo není předem určena nebo
         si ji mohou určit sami pracovníci. Komise však konstatuje, že WTR pro případy, ve kterých je pracovní doba pracovníka jen
         z části měřena, předem určena nebo si ji může pracovník určit sám, stanoví, že ustanovení týkající se týdenní pracovní doby
         a noční práce platí jen pro tu část práce, která je měřena, předem určena nebo si ji nemohou určit sami pracovníci.

      17     Spojené království ve své žalobní odpovědi uvádí, že již tento žalobní důvod dále nezpochybňuje a zavazuje se sporné ustanovení
         WTR zrušit. Při jednání uvedlo, že nařízení, kterým se mění čl. 20 odst. 2 WTR, vstoupí v platnost dne 6. dubna 2006.

      18     Ve své replice Komise tvrdí, že Spojené království ještě nepřijalo nezbytná opatření k zajištění souladu vnitrostátní právní
         úpravy s čl. 17 odst. 1 směrnice 93/104 a předmět její žaloby proto zůstává nezměněn.

      19     Je třeba poukázat na to, že podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu,
         v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo
         následovně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz zejména rozsudky ze dne 18. listopadu 2004, Komise v. Řecko, C‑420/02,
         Sb. rozh. s. I‑11175, bod 23, a ze dne 14. července 2005, Komise v. Německo, C‑433/03, Sb. rozh. s. I‑6985, bod 32).

      20     Pokud jde o dosah odchylky upravené v čl. 17 odst. 1 směrnice 93/104, ze samotného znění tohoto ustanovení vyplývá, jak Komise
         právem uplatňuje, že toto platí jen pro pracovníky, jejichž celková pracovní doba se vzhledem k povaze vykonávané činnosti
         neměří nebo není předem určena nebo si ji mohou určit pracovníci sami.

      21     V projednávané věci je nesporné, že v době uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku Spojené království nepřijalo
         opatření nezbytná pro zajištění souladu s uvedeným ustanovením, takže první žalobní důvod Komise musí být považován za opodstatněný.

       K druhému žalobnímu důvodu týkajícímu se pokynů a dob odpočinku stanovených v článcích 3 a 5 směrnice 93/104
       K přípustnosti
      22     Spojené království má za to, že druhý žalobní důvod Komise je nutno odmítnout jako nepřípustný. Uplatňuje jednak to, že Komise
         v odůvodněném stanovisku omezila svoje výhrady pouze na pokyny, zatímco žaloba takovéto omezení neobsahuje, jelikož se týká
         neexistence vhodných opatření k zajištění úplného a účinného provedení směrnice 93/104, čímž překračuje rozsah odůvodněného
         stanoviska.

      23     Kromě toho Spojené království považuje dovolávání se porušení všeobecné povinnosti, která je členským státům uložena na základě
         čl. 249 třetího poodstavce ES za nedostatečný argument v případě, kdy mělo být namítáno nesprávné provedení dotčené směrnice.
         Komise musí jednoznačně a bod po bodu určit každou oblast, ve které jsou opatření přijatá členským státem nedostatečná pro
         zabezpečení správného provedení dotčené směrnice.

      24     V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury má postup před zahájením soudního řízení za cíl dát dotčenému
         členskému státu příležitost jednak splnit své povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, a jednak užitečně
         uplatnit důvody na jeho obranu proti výtkám Komise (viz zejména rozsudky ze dne 10. května 2001, Komise v. Nizozemsko, C‑152/98,
         Recueil, s. I‑3463, bod 23, a ze dne 10. listopadu 2005, Komise v. Rakousko, C‑29/04, Sb. rozh. s. I‑9705, bod 25).

      25     Z toho zaprvé vyplývá, že předmět žaloby podané na základě článku 226 ES je vymezen postupem před zahájením soudního řízení
         stanoveným v tomto ustanovení, a že v důsledku toho se musí žaloba zakládat na stejných výtkách jako odůvodněné stanovisko
         (viz zejména rozsudek Komise v. Rakousko, uvedený výše, bod 26). Tento požadavek nicméně nemůže vést až k vyžadování dokonalé
         shody ve všech případech mezi zněním vytýkaných skutečností ve výroku odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními v žalobě,
         pokud předmět sporu, tak jak byl vymezen v odůvodněném stanovisku, nebyl rozšířen nebo změněn (viz rozsudek ze dne 7. července
         2005, Komise v. Rakousko, C‑147/03, Sb. rozh. s. I‑5969, bod 24).

      26     Zadruhé, odůvodněné stanovisko musí obsahovat souvislé a podrobné vylíčení důvodů, které vedly Komisi k přesvědčení, že dotčený
         stát nesplnil některou z povinností, které pro něj vyplývají z práva Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 15. ledna 2002,
         Komise v. Itálie, C‑439/99, Recueil, s. I‑305, bod 12, a ze dne 10. listopadu 2005, Komise v. Rakousko, uvedený výše, bod
         27).

      27     V projednávaném případě jasně vyplývá jak z odůvodněného stanoviska, tak i z návrhu na zahájení řízení podaného Komisí, že
         se její druhý žalobní důvod týká zachování výslovné instrukce adresované zaměstnavatelům ve formě pokynů, kterou je jim sděleno,
         že nemusí zajistit, že pracovníci své doby odpočinku skutečně vyberou. Za těchto okolností se Komise domnívá, že Spojené království
         nepřijalo všechna opatření nezbytná pro dosažení cíle směrnice 93/104.

      28     Předmět žaloby, který byl jasně vymezen, se během řízení nezměnil a první námitka nepřípustnosti vznesená Spojeným královstvím
         musí být proto zamítnuta.

      29     Co se týče argumentu Spojeného království vycházejícího z toho, že odvolání na čl. 249 třetím pododstavci ES nepostačuje k prokázání
         nesprávného provedení směrnice 93/104, je třeba připomenout, že druhý žalobní důvod Komise se netýká nesprávného provedení
         samotných článků 3 a 5 této směrnice, nýbrž existence vnitrostátních opatření ve formě pokynů, které by mohly vybízet k praxi,
         která není slučitelná s ustanoveními této směrnice o právu pracovníků na doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu, přičemž
         tento žalobní důvod vyplývá jednoznačně ze znění odůvodněného stanoviska a žaloby.

      30     V projednávaném případě přitom vyplývá jak z postupu před zahájením soudního řízení, tak i z řízení před Soudním dvorem, že
         Spojené království mohlo v plném rozsahu uplatnit svoje argumenty na obranu proti výtkám Komise k tomuto bodu, protože tyto
         byly dostatečně podrobně vysvětleny, aby ně bylo tomuto členskému státu umožněno užitečně odpovědět. Skutečnost, že se Komise
         rozhodla založit svůj druhý žalobní důvod pouze na čl. 249 třetím pododstavci ES, a ne na článcích 3 a 5 směrnice 93/104,
         které jsou nepřímo dotčenými ustanoveními směrnice, jejichž formální provedení ve WTR však jako takové není předmětem žaloby
         Komise, nemůže vést za těchto okolností k nepřípustnosti druhého žalobního důvodu Komise.

      31     Druhou námitku nepřípustnosti vznesenou Spojeným královstvím je proto nutno zamítnout a za těchto podmínek musí být druhý
         žalobní důvod Komise prohlášen za přípustný.

       K věci samé
      32     Komise má za to, že pokyny podporují a vybízejí k praxi porušující povinnosti plynoucí ze směrnice 93/104. Zaměstnavatelé
         jsou informováni, že nemusí zajistit, aby pracovníci skutečně požádali a vybrali si doby odpočinku, na které mají nárok, nýbrž
         se musí jen postarat o to, aby v tom nebylo bráněno těm, kteří si chtějí tyto doby vybrat. Komise tvrdí, že tento výslovný
         příkaz adresovaný zaměstnavatelům prostřednictvím pokynů je odrazuje od toho, aby zajistili, že zaměstnancům budou poskytnuty
         minimální doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu stanovené uvedenou směrnicí.

      33     Spojené království má za to, že pokyny v žádném případě nevybízejí k nerespektování vnitrostátních předpisů provádějících
         směrnici, nýbrž zdůrazňují povinnost zaměstnavatele zajistit, aby si pracovníci mohli vybrat doby odpočinku, na které mají
         nárok, přičemž v tomto ohledu současně uznává zjevné hranice odpovědnosti zaměstnavatelů. Tito nesmí jednat způsobem, který
         by bránil pracovníkům vybrat si doby odpočinku, na které mají nárok, například ukládáním pracovních povinností neslučitelných
         s takovým odpočinkem.

      34     Spojené království uplatňuje, že výklad směrnice 93/104, podle kterého směrnice od zaměstnavatelů požaduje nejen to, aby umožnili
         pracovníkům vybrat si stanovené doby odpočinku, nýbrž zavazuje zároveň zaměstnance vybrat si tyto doby odpočinku, nevyplývá
         z žádné jazykové verze této směrnice a je vzhledem k nejistotě v souvislosti s rozsahem opatření, které by musely zaměstnavatelé
         přijmout a k okolnostem, za kterých by bylo možno posoudit, zda byl odpočinek vhodně zařazen, neuskutečnitelný a nejasný.

      35     Pokud jde o cíl, který směrnice 93/104 sleduje, je nutné připomenout, že z článku 118a Smlouvy o ES (články 117 až 120 Smlouvy
         o ES byly nahrazeny články 136 ES až 143 ES), který je právním základem uvedené směrnice, z prvního, čtvrtého, sedmého a osmého
         bodu odůvodnění uvedené směrnice, z Charty Společenství o základních sociálních právech pracovníků přijaté na zasedání Evropské
         rady ve Štrasburku dne 9. prosince 1989, zmíněné v článku 136 ES a jejíž odstavec 8 a odstavec 19 první pododstavec jsou připomenuty
         ve čtvrtém bodě odůvodnění uvedené směrnice, jakož i ze samotného znění čl. 1 odst. 1 uvedené směrnice vyplývá, že jejím cílem
         je stanovení minimálních požadavků určených ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků pomocí sbližování vnitrostátních
         právních předpisů týkajících se zejména délky pracovní doby (viz zejména rozsudky ze dne 26. června 2001 BECTU, C‑173/99,
         Recueil, s. I‑4881, bod 37, a ze dne 1. prosince 2005, Dellas a další, C‑14/04, Sb. rozh. s. I–10253, bod 40).

      36     Podle týchž ustanovení směřuje uvedená harmonizace na úrovni Společenství v oblasti úpravy pracovní doby k zaručení lepší
         ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků tím, že jim dává nárok na minimální, zejména denní a týdenní, doby odpočinku, jakož
         i na přiměřené přestávky na odpočinek, a tím, že stanoví maximální hranici 48 hodin pro průměrnou délku pracovního týdne,
         přičemž ohledně této maximální hranice je výslovně upřesněno, že se do ní započítávají přesčasy (viz výše uvedené rozsudky
         BECTU, bod 38, a Dellas a další, bod 41).

      37     Podle ustanovení článků 3 a 5 směrnice 93/104 jsou členské státy povinny přijmout nezbytná opatření k zajištění toho, aby
         každý pracovník měl nárok na minimální denní odpočinek po dobu jedenácti po sobě jdoucích hodin během 24 hodin a za každé
         období sedmi dnů na minimální nepřetržitý odpočinek v délce 24 hodin a navíc jedenáctihodinový denní odpočinek stanovený podle
         článku 3. Pokud jde o poskytnutí tohoto práva na doby odpočinku ukládají tato ustanovení členským státům jasné a jednoznačné
         povinnosti spočívající v dosažení určitého výsledku.

      38     Kromě toho s ohledem jak na znění uvedené směrnice, tak na její účel a systém, různé požadavky, které stanoví v oblasti minimální
         doby odpočinku, jsou obzvláště důležitými pravidly sociálního práva Společenství, z nichž má mít prospěch každý pracovník,
         jelikož jsou minimálním požadavkem nutným k zajištění ochrany a bezpečnosti jeho zdraví (viz rozsudky BECTU, uvedený výše,
         body 43 a 47; ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, Sb. rozh. s. I‑8835, bod 100, jakož i Dellas a další,
         uvedený výše, bod 49).

      39     Jak ze samotného znění článků 3 a 5 směrnice 93/104, tak i z osmého bodu odůvodnění této směrnice, podle kterého musí mít
         pracovníci nárok na minimální doby odpočinku, z cílů sledovaných touto směrnicí uvedených v bodech 35 až 38 tohoto rozsudku
         a ze systému, který tato směrnice vytvořila, tudíž vyplývá, že pracovníci musí mít skutečný prospěch z doby denního odpočinku
         a odpočinku v týdnu stanovené touto směrnicí.

      40     Je totiž nezbytné, aby užitečný účinek práv udělených pracovníkům směrnicí 93/104 byl zcela zajištěn, což nutně zahrnuje povinnost
         členských států zaručit dodržení všech minimálních požadavků stanovených uvedenou směrnicí, včetně práva na skutečný odpočinek
         (rozsudek Dellas a další, uvedený výše, bod 53). Tento výklad je totiž jediným, který je v souladu s cílem uvedené směrnice,
         kterým je zajištění účinné ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků tím, že jim budou skutečně poskytnuty minimální doby odpočinku,
         na které mají nárok (viz rozsudek ze dne 9. září 2003, Jaeger, C‑151/02, Recueil, s. I‑8389, bod 70).

      41     Jak již Soudní dvůr rozhodl, s ohledem na hlavní cíl směrnice 93/104, jehož účelem je účinně chránit bezpečnost a zdraví pracovníků,
         musí být každému pracovníkovi poskytnuty přiměřené doby odpočinku, které nejen že musí být efektivní tím, že dotčené osobě
         umožní zotavit se z únavy vyvolané prací, nýbrž musí mít i preventivní povahu tím, že v co největší možné míře snižují nebezpečí
         zhoršení bezpečnosti a zdraví pracovníků, které může spočívat v nahromadění pracovních dob bez nezbytné doby odpočinku (rozsudek
         Jaeger, uvedený výše, bod 92).

      42     Členský stát, který ve vnitrostátním opatření provádějícím směrnici 93/104 stanoví, že pracovníkům budou poskytnuta tato práva
         na odpočinek a který nicméně v pokynech o výkonu těchto práv adresovaných zaměstnavatelům a pracovníkům uvádí, že zaměstnavatel
         nemusí zajistit, že pracovníci skutečně těchto práv využijí, nezajišťuje ani dodržení minimálních požadavků obsažených v článcích
         3 a 5 uvedené směrnice, ani hlavní cíl této směrnice.

      43     Jak správně uvedla generální advokátka v bodě 67 svého stanoviska a jak ostatně Komise na jednání připustila, dodržování povinností
         stanovených směrnicí 93/104 nemůže zpravidla jít až tak daleko, že by na zaměstnavatelích bylo vyžadováno, aby svým pracovníkům
         uložili skutečné vybírání si doby odpočinku, na které mají nárok. Odpovědnost zaměstnavatelů týkající se dodržování dob odpočinku
         stanovených uvedenou směrnicí nemůže být totiž neomezená.

      44     V projednávaném případě však mohou pokyny tím, že omezují povinnosti zaměstnavatelů týkající se práva pracovníků skutečně
         si vybrat minimální doby odpočinku stanovené v bodech 3 a 5 směrnice 93/104 a zejména tím, že dávají najevo, že zaměstnavatelé
         sice nesmí zabránit tomu, aby si pracovníci tyto doby odpočinku vybrali, nicméně že se nemusí postarat o to, že pracovníci
         jsou skutečně schopni tohoto práva využít, jednoznačně zbavují práva poskytnutá články 3 a 5 uvedené směrnice jejich podstaty
         a nejsou v souladu s cílem této směrnice, podle kterého jsou minimální doby odpočinku nezbytné pro ochranu bezpečnosti a zdraví
         pracovníků (viz v tomto smyslu, rozsudek BECTU, uvedený výše, bod 49).

      45     Co se týče argumentu Spojeného království, podle kterého ze samotného znění směrnice 93/104 vyplývá, že existuje jasný rozdíl
         mezi články 3, 4, 5 a 7 této směrnice, které se týkají práv jednotlivých pracovníků a stanoví pouhá oprávnění a články 6 a 8
         této směrnice, které jednoznačně stanoví povinnost spočívající v dosažení určitého výsledku, pokud jde o omezení pracovní
         doby, stačí poukázat na to, že tento výklad není potvrzen ani jednotlivými jazykovými verzemi této směrnice, ani judikaturou
         Soudního dvora k této směrnici, ani jejím cílem a povahou v ní stanovených práv na doby odpočinku.

      46     Pokud jde totiž o čl. 7 odst. 1 směrnice 93/104, který ve stejném znění jako články 3 a 5 této směrnice stanoví, že členské
         státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby každý pracovník „měl nárok“ na placenou dovolenou za kalendářní rok
         v trvání nejméně čtyř týdnů, Soudní dvůr rovněž rozhodl v bodě 44 svého výše uvedeného rozsudku BECTU, že podle tohoto ustanovení
         musí mít pracovník nárok na skutečnou dobu odpočinku v zájmu účinné ochrany jeho bezpečnosti a jeho zdraví.

      47     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba dospět k závěru, že Spojené království Velké Británie a Severního Irska tím, že na
         pracovníky, jejichž pracovní doba se částečně neměří nebo není předem určena nebo si ji může určit pracovník sám, použilo
         odchylku stanovenou v čl. 17 odst. 1 směrnice 93/104 a tím, že nepřijalo opatření nezbytná k provedení práv pracovníků na
         doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z čl. 17 odst. 1, 3 a 5 této směrnice.

       K nákladům řízení
      48     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Spojené
         království nemělo ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Spojené království Velké Británie a Severního Irska tím, že na pracovníky, jejichž pracovní doba se částečně neměří nebo není
            předem určena nebo si ji může určit pracovník sám, použilo odchylku stanovenou v čl. 17 odst. 1 směrnice Rady 93/104/ES ze
            dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/34/ES
            ze dne 22. června 2000, a tím, že nepřijalo opatření nezbytná k provedení práv pracovníků na doby denního odpočinku a odpočinku
            v týdnu, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 17 odst. 1, 3 a 5 této směrnice.
      2)      Spojenému království Velké Británie a Severního Irska se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.