title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 24. června 2010. # Luigi Pontini a další # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Treviso - Itálie. # Zemědělství - Společná organizace trhů - Hovězí a telecí maso - Nařízení (ES) č. 1254/1999 - Finanční podpora Společenství týkající se zvláštních prémií na skot samčího pohlaví a extenzifikační prémie - Podmínky poskytnutí - Výpočet intenzity chovu zvířat chovaných v zemědělském podniku - Pojem krmné plochy, kterou lze využívat - Nařízení (EHS) č. 3887/92 a (ES) č. 2419/2001 - Integrovaný administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor Společenství - Vnitrostátní právní úprava vyžadující pro poskytnutí finančních podpor Společenství předložení platného právního titulu dokládajícího užívání obhospodařovaných krmných ploch. # Věc C-375/08.

text:
      Věc C-375/08
      Trestní řízení
      proti
      Luigimu Pontinimu a dalším
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Treviso)
      „Zemědělství – Společná organizace trhů – Hovězí a telecí maso – Nařízení (ES) č. 1254/1999 – Finanční podpora Společenství týkající se zvláštních prémií na skot samčího pohlaví a extenzifikační prémie – Podmínky poskytnutí – Výpočet intenzity chovu zvířat chovaných v zemědělském podniku – Pojem krmné plochy, kterou lze využívat – Nařízení (EHS) č. 3887/92 a (ES) č. 2419/2001 – Integrovaný administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor Společenství – Vnitrostátní právní úprava vyžadující pro poskytnutí finančních podpor Společenství předložení platného právního titulu dokládajícího
         užívání obhospodařovaných krmných ploch“

      Shrnutí rozsudku
      Zemědělství – Společná organizace trhů – Hovězí a telecí maso – Zvláštní prémie na skot samčího pohlaví – Extenzifikační prémie

      (Nařízení Rady č. 1254/1999)
      Právní úprava Společenství, a především nařízení č. 1254/1999 o společné organizaci trhu s hovězím a telecím masem, nepodmiňuje
         vyhovění žádosti o zvláštní prémie na skot samčího pohlaví nebo extenzifikační prémie předložením platného právního titulu
         dokládajícího právo žadatele o podpory užívat krmné plochy, které jsou předmětem této žádosti. Právní úprava Společenství
         však nebrání tomu, aby členské státy uložily ve svých právních předpisech povinnost takový titul předložit za podmínky, že
         budou respektovány cíle sledované právní úpravou Společenství a obecné zásady práva Společenství, zejména pak zásada proporcionality.

      (viz bod 90 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      24. června 2010(*)

      „Zemědělství – Společná organizace trhů – Hovězí a telecí maso – Nařízení (ES) č. 1254/1999 – Finanční podpora Společenství týkající se zvláštních prémií na skot samčího pohlaví a extenzifikační prémie – Podmínky poskytnutí – Výpočet intenzity chovu zvířat chovaných v zemědělském podniku – Pojem krmné plochy, kterou lze využívat – Nařízení (EHS) č. 3887/92 a (ES) č. 2419/2001 – Integrovaný administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor Společenství – Vnitrostátní právní úprava vyžadující pro poskytnutí finančních podpor Společenství předložení platného právního titulu dokládajícího
         užívání obhospodařovaných krmných ploch“

      Ve věci C‑375/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale di Treviso
         (Itálie) ze dne 6. května 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 18. srpna 2008, v trestním řízení proti

      Luigimu Pontinimu a dalším,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, P. Lindh, A. Rosas, A. Ó Caoimh (zpravodaj) a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 14. ledna 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Emanuele Rech, Giovanniho Forata a Lauru Forato, B. Nascimbenem a F. Rossim dal Pozzem, avvocati,
      –        za Adele Adami a další W. Viscardinim, avvocato,
      –        za Ivo Colomberotta A. Mascottem a O. Bigolinem, avvocati,
      –        za Agrirocca di Rech Emanuele a Asolat di Rech Emanuele & C. G. Donàem, avvocato,
      –        za Agenzia Veneta per i Pagamenti in Agricoltura – AVEPA A. dal Ferrem a A. Cevesem, avvocati,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
      –        za řeckou vládu A. Vassilopoulou a E. Leftheriotou, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Evropskou komisi P. Rossim a N. Rasmussenem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu právních předpisů Společenství upravujících žádosti o podpory „na zvířata“
         a především nařízení Rady (ES) č. 1254/1999 ze dne 17. května 1999 o společné organizaci trhu s hovězím a telecím masem (Úř.
         věst. L 160, s. 21; Zvl. vyd. 03/25, s. 339, a opravy Úř. věst. 1999, L 282, s. 16 a Úř. věst. 2000, L 263, s. 34).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci trestního řízení zahájeného proti Luigimu Pontinimu, Emanuele Rechovi, Giovannimu Foratovi,
         Dinu Bonorovi, Ivu Colomberottovi, jakož i Lauře Forato a Adele Adami. Tyto osoby byly obžalovány z několika trestných činů
         spáchaných k újmě Evropského společenství v souvislosti s finančními podporami Společenství týkajícími se zvláštních prémií
         na skot samčího pohlaví a extenzifikačních prémií v průběhu let 2000 až 2004, které byly podle názoru obžaloby získány neoprávněně.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Nařízení (EHS) č. 3508/92
      3        Článek 1 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 3508/92 ze dne 27. listopadu 1992 o zavedení integrovaného administrativního a kontrolního
         systému pro některé režimy podpor Společenství (Úř. věst. L 355, s. 1; Zvl. vyd. 03/13, s. 223) stanoví, že každý členský
         stát zavede integrovaný administrativní a kontrolní systém (dále jen „IAKS“), který se použije na různé režimy podpor Společenství
         v odvětvích rostlinné a živočišné výroby.

      4        Článek 2 uvedeného nařízení, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1593/2000 ze dne 17. července 2000 (Úř. věst. L 182, s. 4; Zvl.
         vyd. 03/30, s. 94), stanoví, že IAKS zahrnuje počítačovou databázi, systém identifikace zemědělských pozemků, systém identifikace
         a registrace zvířat, žádosti o podporu a integrovaný kontrolní systém.

      5        Článek 6 nařízení č. 3508/92, ve znění nařízení č. 1593/2000 zní následovně:

      „1.      Pro zařazení do jednoho nebo více režimů Společenství, které se řídí tímto nařízením, předloží každý zemědělec za každý rok
         žádost o podporu na ‚plochu‘, v níž uvede:

      –        zemědělské pozemky, včetně ploch pro pícniny [krmných ploch], zemědělských pozemků s ornou půdou vyjmutých z produkce a pozemků
         ponechaných ladem,

      –        případně jakékoli další nezbytné informace stanovené buď příslušným nařízením ohledně režimů Společenství, nebo příslušným
         členským státem.

      […]
      6. U každého nahlášeného zemědělského pozemku uvede zemědělec plochu a její umístění, aby pozemek mohl být identifikován v identifikačním
         systému zemědělských pozemků.

      […]“
       Nařízení (EHS) č. 3887/92
      6        Sedmý a devátý bod odůvodnění nařízení Komise (EHS) č. 3887/92 ze dne 23. prosince 1992, kterým se stanoví prováděcí pravidla
         k integrovanému administrativnímu a kontrolnímu systému pro některé režimy podpor Společenství (Úř. věst. L 391, s. 36), ve
         znění nařízení Komise č. 1678/98, ze dne 29. července 1998 (Úř. věst. L 212, s. 23, dále jen „nařízení č. 3887/92“) stanoví
         následující:

      „[…]dodržování ustanovení o podporách Společenství musí podléhat účinné kontrole; […]
      […]
      […] na základě získaných zkušeností a s ohledem na zásadu proporcionality, jakož i specifické problémy spojené s případy vyšší
         moci a přírodními vlivy, je třeba přijmout ustanovení k účinnému předcházení nesrovnalostem a podvodům a jejich postihování;
         […]“ (neoficiální překlad)

      7        Článek 2 odst. 1 písm. b) nařízení č. 3887/92 stanoví, že jsou-li krmné plochy ve společném užívání, příslušné orgány je rozdělí
         mezi jednotlivé zemědělce v poměru k tomu, jak je užívají nebo jak jsou oprávněni je užívat. (neoficiální překlad)

      8        Článek 4 odst. 1 nařízení č. 3887/92 zní následovně:

      „Aniž jsou dotčeny požadavky stanovené v odvětvových nařízeních, obsahuje žádost o podpory „na plochu“ veškeré nezbytné informace,
         a především:

      –        totožnost zemědělce,
      –        údaje, které musí umožňovat identifikaci všech zemědělských pozemků zemědělského podniku, jejich plochu, umístění, využití,
         zda se případně jedná o zavlažovanou plochu, jakož i dotyčný režim podpor,

      –        prohlášení zemědělce, že si je vědom požadavků pro poskytnutí dotyčné podpory.
      „Využitím“ se rozumí využití plochy s ohledem na typ plodin nebo pokrytí pozemku nebo neexistenci plodin.
      […]“
       Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95
      9        Článek 4 odst. 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství
         (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340) stanoví:

      „Jednání, u nichž je prokazatelné, že jejich účelem je získání výhody v rozporu s cíli práva Společenství použitelného v daném
         případě umělým vytvořením podmínek vyžadovaných pro získání uvedené výhody, vedou k tomu, že se uvedená výhoda buď neudělí,
         nebo odejme.“

      10      Článek 8 tohoto nařízení zní následovně:

      „V souladu se svými vnitrostátními právními a správními předpisy přijmou členské státy opatření nezbytná k zajištění správnosti
         a reálnosti operací týkajících se finančních zájmů Společenství.

      2.      Kontrolní opatření jsou přizpůsobena zvláštní povaze každého odvětví a úměrná sledovaným cílům. […]
      […]“
       Nařízení č. 1254/1999
      11      Třináctý bod odůvodnění nařízení č. 1254/1999 stanoví, že „vzhledem k tomu, že je s ohledem na snahu o intenzifikaci produkce
         skotu nutné omezit prémie na jeho chov tím, že se zohlední krmná plocha každého zemědělského podniku v závislosti na počtu
         a druzích chovaného skotu; že za účelem vyhnout se příliš intenzivnímu chovu by mělo poskytování prémií záviset na dodržení
         maximální intenzity chovu na zemědělský podnik“.

      12      Pokud jde o nezbytnost stanovení pružného rámce dodatečných plateb Společenství, stanoví patnáctý bod odůvodnění téhož nařízení,
         že „je nezbytné, aby byly členské státy povinny vykonávat své [diskreční] pravomoci výlučně na základě objektivních kritérií,
         aby byla splněna zásada rovného zacházení a zabránilo se tak narušení trhu a hospodářské soutěže“.

      13      Pojem „zemědělský podnik“ je definován v čl. 3 písm. b) nařízení č. 1254/1999 jako „všechny produkční jednotky řízené producentem
         a umístěné na území jednoho členského státu“.

      14      Podle čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení může producent, který chová ve svém zemědělském podniku skot, získat na základě žádosti
         nárok na zvláštní prémii.

      15      Článek 12 uvedeného nařízení s názvem „Intenzita chovu“ zní následovně:

      „1.      Celkový počet zvířat, která mají nárok na zvláštní prémii a na prémii na krávy bez tržní produkce mléka, je omezen stanovením
         intenzity chovu na zemědělský podnik na dvě velké dobytčí jednotky (VDJ) na hektar a kalendářní rok. Tato intenzita chovu
         se vyjadřuje ve VDJ na jednotku krmné plochy zemědělského podniku využívanou pro krmení zvířat. Požadavek na intenzitu chovu
         se však netýká producenta, jehož počet zvířat zohledněný při stanovení intenzity chovu, nepřesahuje 15 VDJ.

      2.      Při stanovení intenzity chovu na zemědělský podnik se zohlední:
      a)      skot samčího pohlaví, krávy bez tržní produkce mléka a jalovice, ovce a/nebo kozy, pro které byly podány žádosti o prémii,
         a dojnice nezbytné k produkci celkového referenčního množství mléka přiděleného chovateli. Počet zvířat se převede na VDJ
         podle převodní tabulky v příloze III;

      b)      krmná plocha ve smyslu plochy zemědělského podniku, kterou lze po celý kalendářní rok využívat pro chov skotu, ovcí a/nebo
         koz. Krmná plocha nezahrnuje:

      –        budovy, lesy, rybníky, cesty,
      –        plochy využívané pro jiné plodiny, které mají nárok na prémii Společenství, nebo pro trvalé plodiny nebo zahradnické plodiny,
         s výjimkou stálých pastvin, pro které se platby na plochu poskytují podle článku 17 tohoto nařízení a podle článku 19 nařízení
         (ES) č. 1255/1999 [nařízení Rady ze dne 17. května 1999 o společné organizaci trhu s mlékem a mléčnými výrobky (Úř. věst.
         L 160, s. 48; Zvl. vyd. 03/25, s. 366)],

      –        plochy, na které se vztahuje režim podpor pro producenty některých plodin na orné půdě a které se v rámci režimu podpor využívají
         pro sušené krmivo nebo se na ně vztahuje vnitrostátní program nebo program Společenství pro vynětí zemědělské plochy z produkce.

      Krmná plocha zahrnuje společně užívané plochy a plochy se smíšenými kulturami.
      3.      Komise postupem podle článku 43 stanoví prováděcí pravidla k tomuto článku. Tato pravidla se týkají zejména:
      –       ustanovení o společně užívaných plochách a plochách se smíšenými kulturami,
      –       ustanovení o prevenci nesprávného uplatnění intenzity chovu.“
      16      Článek 12 odst. 1 nařízení č. 1254/1999 byl pozměněn nařízením Rady (ES) č. 1512/2001 ze dne 23. července 2001 (Úř. věst.
         L 201, s. 1; Zvl. vyd. 03/33, s. 194) doplněním následující věty za první větu tohoto ustanovení:

      „Tato intenzita chovu se rovná 1,9 VDJ od 1. ledna 2002 a 1,8 VDJ od 1. ledna 2003.“
      17      Článek 13 nařízení č. 1254/1999 s názvem „Extenzifikační prémie“ ve svém odstavci 1 stanoví:

      „Producenti, kteří mají nárok na zvláštní prémii a/nebo prémii na krávy bez tržní produkce mléka, mohou mít nárok i na extenzifikační
         prémii.“

      18      Článek 45 nařízení č. 1254/1999 stanoví, že nařízení Rady (ES) č. 1258/1999 ze dne 17. května 1999 o financování společné
         zemědělské politiky (Úř. věst. L 160, s. 103; Zvl. vyd. 03/25, s. 414) a právní předpisy přijaté za účelem jeho provádění
         se použijí na produkty uvedené v článku 1 nařízení č. 1254/1999.

       Nařízení č. 1258/1999
      19      V souladu s článkem 1 nařízení č. 1258/1999 se Evropský zemědělský orientační a záruční fond (EZOZF) skládá ze záruční sekce,
         která financuje především intervence zaměřené na stabilizaci zemědělských trhů.

      20      Článek 8 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:

      „Členské státy přijmou v souladu se svými právními a správními předpisy opatření nezbytná k
      a)      zajištění toho, že operace financované [EZOZF] jsou prováděny skutečně a řádně;
      b)      předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání;
      c)      zpětnému získání částek ztracených v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti.
      Členské státy uvědomí Komisi o opatřeních přijatých k těmto účelům, a zejména o stavu správních a soudních řízení.“
       Nařízení (ES) č. 1259/1999
      21      Nařízení Rady (ES) č. 1259/1999 ze dne 17. května 1999, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci
         společné zemědělské politiky (Úř. věst. L 160, s. 113; Zvl. vyd. 03/25, s. 424), se podle svého článku 1 použije na platby
         poskytované přímo zemědělcům v rámci režimů podpor společné zemědělské politiky (dále jen „SZP“), které zcela nebo zčásti
         financuje záruční sekce EZOZF s výjimkou plateb, které jsou stanoveny nařízením (ES) č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře
         pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení
         (Úř. věst. L 160, s. 80; Zvl. vyd. 03/25, s. 391).

      22      Článek 7 nařízení č. 1259/1999 stanoví, že bez ohledu na zvláštní ustanovení pro jednotlivá podpůrná opatření neobdrží platby
         ti zemědělci, u kterých se zjistilo, že uměle vytvořili podmínky potřebné pro získání těchto podpor, aby dosáhli výhody, která
         je v rozporu s cíli podpůrných opatření.

       Nařízení (ES) č. 2419/2001
      23      Článek 4 nařízení Komise (ES) č. 2419/2001 ze dne 11. prosince 2001, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro integrovaný
         administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor Společenství zavedený nařízením Rady (EHS) č. 3508/92 (Úř. věst.
         L 327, s. 11 ; Zvl. vyd. 03/34, s. 308, a oprava Úř. věst. L 7, s. 48) pod nadpisem „Identifikace a minimální rozloha zemědělských
         pozemků“ stanoví ve svém odst. 1 následující:

      „Systém identifikace uvedený v článku 4 nařízení (EHS) č. 3508/92 bude zřízen na úrovni zemědělských pozemků. Členské státy
         mohou stanovit, že místo zemědělského pozemku se bude používat jiná jednotka, například katastrální pozemek nebo více spolu
         souvisejících přirozeně ohrazených pozemků. V takových případech členské státy zajistí, aby byly tyto zemědělské pozemky spolehlivě
         identifikovány, a zejména budou vyžadovat, aby žádosti o podporu „na plochu“ obsahovaly podrobné údaje nebo byly doprovázeny
         dokumenty, které určí příslušné orgány, umožňujícími lokalizaci a změření každého zemědělského pozemku.“

      24      Článek 5 odst. 1 nařízení č. 2419/2001 stanoví:

      „Pro účely tohoto nařízení:
      […]
      b)      je-li krmná plocha ve společném užívání, příslušné orgány ji pomyslně rozdělí mezi jednotlivé zemědělce v poměru k jejich
         užívání plochy [využívání] nebo k právu jejího užívání;

      c)      každá krmná plocha musí být dostupná pro chov zvířat alespoň po dobu sedmi měsíců, počínaje dnem, který stanoví členský stát
         a který spadá do období mezi 1. lednem a 31. březnem.“

      25      Článek 10 nařízení č. 2419/2001 pod nadpisem „Požadavky týkající se žádostí o podporu ‚na zvířata‘“ zní:

      „1.      Žádost o podporu ‚na zvířata‘ musí obsahovat veškeré informace potřebné pro zjištění oprávněnosti pro poskytnutí podpory,
         zejména:

      a)      totožnost zemědělce;
      b)      odkaz na žádost o podporu ‚na plochu‘, pokud již byla podána;
      c)      počet a druh zvířat, pro která se podává žádost o podporu a u skotu identifikační kódy zvířat;
      c)      případně závazek zemědělce držet zvířata uvedená v písmenu c) ve svém podniku během retenčního období, údaj o umístění držených
         zvířat včetně příslušného období;

      e)      případně jednotlivé limity nebo jednotlivé stropy pro dotyčná zvířata;
      […]
      g)      prohlášení zemědělce, že si je vědom požadavků vztahujících se k poskytnutí dotyčné podpory.
      V případě, že je zvíře během retenčního období přemístěno na jiné místo, sdělí to zemědělec předem písemně příslušnému orgánu.

      2.      Členské státy zaručí každému držiteli právo dostávat bez omezení od příslušného orgánu v přiměřených intervalech a bez nadměrného
         prodlení informace o údajích v počítačové databázi, které se vztahují k němu a jeho zvířatům. Při podání žádosti o podporu
         zemědělec prohlásí, že tyto údaje jsou správné a úplné, nebo případně opraví jakékoli chybné údaje nebo doplní chybějící.

      […]“
      26      Článek 15 nařízení č. 2419/2001 stanoví, že správní kontroly a kontroly na místě se provádějí způsobem, který zajistí spolehlivé
         ověření dodržování podmínek pro poskytnutí podpor.

      27      Článek 22 tohoto nařízení s názvem „Určení ploch“ stanoví:

      „1.      Plochy zemědělských pozemků budou určeny vhodnými prostředky, které stanoví příslušný orgán a které zajistí přesnost měření,
         která přinejmenším odpovídá přesnosti, jaká se vyžaduje pro úřední měření podle vnitrostátních pravidel. […]

      2.      Celkovou plochu zemědělského pozemku lze zohlednit za předpokladu, že je plně využívána podle obvyklých zásad příslušného
         členského státu nebo regionu. V ostatních případech se zohlední skutečně využívaná plocha.

      […]
      3.      Oprávněnost zemědělských pozemků pro podporu se ověřuje vhodnými prostředky. Je-li to nezbytné, budou za tímto účelem v případě
         potřeby vyžadovány dodatečné důkazy.“

      28      Článkem 53 odst. 1 nařízení č. 2419/2001 bylo zrušeno nařízení č. 3887/92, přičemž v něm bylo uvedeno, že se posledně uvedené
         použije i nadále na žádosti o podporu týkající se hospodářských roků nebo prémiových období, které počínají před 1. lednem
         2002.

      29      Podle svého čl. 54 odst. 2 se nařízení č. 2419/2001 použije na žádosti o podporu týkající se hospodářských roků nebo prémiových
         období začínajících od 1. ledna 2002.

       Nařízení (ES) č. 1782/2003
      30      Článkem 153 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých
         podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení
         (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999,
         (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (Úř. věst. L 270, s. 1; Zvl. vyd. 03/40, s. 269, a oprava Úř. věst.
         2004 L 94, s. 70) bylo zrušeno nařízení č. 3508/92, přičemž v něm bylo uvedeno, že se toto nařízení nicméně nadále použije
         na žádosti o přímé platby pro kalendářní roky předcházející roku 2005.

      31      S účinností od 1. ledna 2005 zrušilo nařízení č. 1782/2003 rovněž některá ustanovení nařízení č. 1254/1999.

       Vnitrostátní právní úprava
      32      Nařízení prezidenta republiky č. 503 ze dne 1. prosince 1999 o zavedení Charty pro zemědělce a rybáře a o registru zemědělských
         podniků (GURI č. 305 ze dne 30. prosince 1999, dále jen „nařízení č. 503/1999“) upravuje informace obsažené v registru zemědělských
         podniků a v evidenci podniků nebo producentů.

      33      Podle čl. 3 odst. 1 písm. f) tohoto nařízení musí informace obsažené v uvedeném registru zahrnovat u každého zemědělského
         podniku především rozlohu nemovitostí, titul, na jehož základě jsou drženy, a údaje z katastru nemovitostí, pokud jsou dostupné,
         včetně fotogrametrických a kartografických údajů a leteckých a družicových snímků, které má k dispozici správní orgán.

      34      Podle předkládacího rozhodnutí stanoví relevantní právní úprava, a sice nařízení č. 503/1999 a vyhlášky ministerstva zemědělství
         a lesnictví ze dne 4. dubna 2000, 10. srpna 2001 a 17. dubna 2003 ohledně požadavků týkajících se evidence producentů, že
         pokud titulem, na jehož základě jsou užívány plochy zemědělského podniku, není titul vlastnický, musí žadatel ke své žádosti
         o poskytnutí podpory přiložit podpůrné doklady týkající se tohoto užívání.

      35      Agenzia Veneta per i Pagamenti in Agricoltura – AVEPA (dále jen „AVEPA“), platební agentura pro region Veneto, zohlednila
         provedení nařízení č. 503/1999 prostřednictvím řady oběžníků, které přijala Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura, a mezi
         nimi oběžník č. 35 ze dne 24. dubna 2001, který stanoví následující:

      „B) Specifické požadavky pro žádosti [související se SZP, dále jen „žádosti SZP“] týkající se plodin na orné půdě:
      Ke zlepšení administrativních postupů ve fázi předložení žádosti SZP týkající se plodin na orné půdě předloží dotyčný producent
         kopii aktualizovaných listin osvědčujících zápis do katastru nemovitostí veškerých pozemků uvedených v žádosti.

      Pokud producent, který žádost podal, není vlastníkem zapsaným v listinách osvědčujících zápis do katastru nemovitostí, uvedených
         v prvním pododstavci, musí prokázat titul, na jehož základě obhospodařuje dotyčné pozemky (například v případě nájmu, výpůjčky,
         požívacího práva, dlouhodobého pronájmu), předložením ověřené kopie titulu platně zapsaného v souladu s platnými právními
         předpisy.

      […] V případě, že producent, který podává žádost, není schopen doložit uvedené tituly opravňující k obhospodařování pozemků,
         anebo v případě smlouvy uzavřené ústně, musí [sám potvrdit] existenci smluvního vztahu, na němž se zakládá uvedená žádost
         a zavázat se k dodržování povinností plynoucích ze zákona č. 448 ze dne 23. prosince 1998; [toto místopřísežné prohlášení]
         musí osvědčovat, že producent je zemědělcem oprávněně obhospodařujícím pozemky a musí obsahovat základní osobní údaje vlastníka,
         datum počátku a ukončení nájmu a musí v něm být na vlastní odpovědnost producenta uveden titul opravňující k obhospodařování
         a důvody, proč bylo nezbytné použít [uvedeného prohlášení].“

       Skutečnosti předcházející sporu a předběžná otázka
      36      Po vyšetřování zahájeném v roce 2004 na žádost Procura della Repubblica di Treviso byl L. Pontini spolu s dalšími stíhán před
         Tribunale di Treviso (soud v Trevisu) na základě příslušných ustanovení italského trestního zákoníku za trestný čin účasti
         na zločinném spolčení, jakož i pokračující trestný čin podvodu spáchaný za přitěžujících okolností k újmě Evropského společenství.
         Obžaloba je viní z toho, že v letech 2000 až 2004 neoprávněně získali finanční podpory Společenství, a to zvláštní prémie
         na skot samčího pohlaví a extenzifikační prémie, které jsou upraveny v čl. 4 odst. 1 a článku 13 nařízení č. 1254/1999.

      37      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že obžaloba viní obžalované z použití lsti a podvodu k tomu, aby uvedli v omyl příslušné
         vnitrostátní orgány k získání neoprávněného prospěchu pro sebe či jiné. Obžaloba vychází z domněnky, že zvláštní prémie na
         skot samčího pohlaví a extenzifikační prémie byly získány podvodně díky tomu, že v příloze k žádostem byly předloženy smlouvy
         o výpůjčce týkající se krmných ploch, které patří podnikům žadatelů o podpory, kteréžto byly vytvořeny bez vědomí vlastníků
         dotyčných ploch.

      38      Předkládající soud uvádí, že podle použitelné vnitrostátní právní úpravy musí žadatel o podporu přiložit ke své žádosti doklady,
         které prokazují titul, na jehož základě jsou obhospodařovány plochy, jež slouží jako krmné plochy v jeho zemědělském podniku.
         Pokud žadatel o podporu není vlastníkem pozemků, na které se jeho žádost vztahuje, musí přiložit k této žádosti podpůrné doklady
         týkající se jejich užívání. Podle tohoto soudu musí být použitelná právní úprava vykládána v tom smyslu, že žadatel o podporu
         musí předložit platný titul, který jej opravňuje k obhospodařování uvedených pozemků, a že v rozporu s tvrzením obžalovaných
         nepostačuje, že žadatel krmné plochy skutečně využívá bez ohledu na to, jaký je základ pro jejich držbu či obhospodařování.

      39      Obžalovaní u předkládajícího soudu tvrdili, že v některých členských státech podléhá poskytnutí takových finančních podpor
         Společenství, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení, pouze podmínce skutečné disponibility a skutečného využívání příslušných
         krmných ploch, aniž se přihlíží k právnímu titulu, který odůvodňuje užívání zmíněných pozemků.

      40      Předkládající soud se táže, zda s ohledem na podmínky poskytování takových finančních podpor Společenství, jaké jsou dotčené
         ve věci v původním řízení, nařízení č. 1254/1999 stanovilo přísné podmínky, od kterých se členské státy nemohou odchýlit,
         nebo zda upravilo obecný referenční rámec a ponechalo příslušným vnitrostátním orgánům prostor pro nezbytné provedení této
         právní úpravy a úpravu podrobností.

      41      Vzhledem k tomu, že Tribunale di Treviso měl za to, že výklad nařízení č. 1254/1999, a zejména výklad pojmu krmná plocha,
         kterou lze využívat, uvedený v jeho článku 12, má zásadní význam pro vyřešení sporu, který projednává, rozhodl se přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Za jakých podmínek mohou být poskytnuty prémie pro skot samčího pohlaví a extenzifikační prémie? Je pak [především] požadavek
         užívání krmných ploch bez ohledu na to, zda existuje právní titul, který by toto užívání odůvodňoval, dostatečný[?]“

      42      Vzhledem k tomu, že tato otázka vyžaduje naléhavou odpověď Soudního dvora s ohledem na skutečnost, že trestní řízení zahájené
         proti obžalovaným probíhá již od roku 2004 a že příslušný vnitrostátní orgán mezitím pozastavil poskytování veškeré podpory
         těmto osobám, požádal Soudní dvůr o to, aby tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla projednána v naléhavém řízení
         upraveném v článku 104b jednacího řádu Soudního dvora.

      43      Třetí senát Soudního dvora tuto žádost zamítl rozhodnutím ze dne 21. srpna 2008 z důvodu, že žádost o rozhodnutí o předběžné
         otázce se netýká oblasti, která může být projednána v naléhavém řízení upraveném v článku 23a statutu Soudního dvora a článku
         104b jeho jednacího řádu, a že každopádně nesplňuje podmínky naléhavosti vyžadované k použití uvedeného řízení.

      44      Předkládající soud požádal podpůrně a ze stejných důvodů Soudní dvůr o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
         ve zrychleném řízení na základě čl. 104a prvního pododstavce jednacího řádu.

      45      Předseda Soudního dvora tuto žádost usnesením ze dne 29. září 2008 zamítl z důvodu, že nebyly splněny podmínky stanovené v uvedeném
         článku 104a prvním pododstavci.

       K předběžné otázce
      46      Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda příslušná ustanovení právních předpisů Společenství upravující žádosti
         o podpory „na zvířata“, a především nařízení č. 1254/1999, ukládají povinnost, aby k žádosti o zvláštní prémie na skot samčího
         pohlaví nebo extenzifikační prémie byl připojen platný právní titul dokládající právo žadatele o podporu užívat krmné plochy,
         které jsou předmětem této žádosti.

      47      Úvodem je třeba konstatovat, že, jak vyplývá z diskuze na jednání před Soudním dvorem, vyvolaly skutečnosti předcházející
         sporu v původním řízení vášnivou polemiku. Tato polemika se týká především otázek, zda smlouvy o bezplatné půjčce byly zfalšovány
         a předloženy obžalovanými či některými z nich za účelem získání prémií Společenství a zda většina pozemků, kterých se týkají
         žádosti o podpory dotčené ve věci v původním řízení, může být kvalifikována jakožto krmná plocha, kterou lze využívat, ve
         smyslu nařízení č. 1254/1999.

      48      Nicméně na základě článku 234 ES, který je založen na jasném oddělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, se
         Soudní dvůr může vyslovit pouze k výkladu nebo platnosti předpisu Společenství ve světle skutečností, jež mu poskytne vnitrostátní
         soud (viz v tomto smyslu především rozsudek ze dne 19. února 2009, Schwarz, C‑321/07, Sb. rozh. s. I‑1113, bod 49).

      49      Je tedy na vnitrostátním soudu, aby zjistil skutečnosti, které vedly ke vzniku sporu, a vyvodil z nich důsledky pro rozhodnutí,
         které má vydat (viz zejména rozsudek ze dne 16. září 1999, WWF a další, C‑435/97, Recueil, s. I‑5613, bod 32).

      50      Obžalovaní rovněž zpochybňují relevanci nařízení, která předkládající soud označuje za použitelnou vnitrostátní právní úpravu,
         jež jsou citována v bodě 34 tohoto rozsudku, jakož i relevanci oběžníků, na které odkazuje AVEPA, citovaných v bodě 35 uvedeného
         rozsudku, které nebyly v rozhodné době použitelné nebo měly pouze administrativní význam, a nikoli právní sílu.

      51      V rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je však na předkládajícím soudu, aby vysvětlil skutkový a právní rámec sporu
         v původním řízení (viz usnesení ze dne 28. června 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Recueil, s. I‑4979, bod 23). Soudnímu dvoru
         nepřísluší identifikovat ustanovení vnitrostátního práva rozhodná pro účely uvedeného sporu, vyjadřovat se k výkladu uvedených
         ustanovení ani posuzovat, zda jejich výklad, který poskytuje vnitrostátní soud, je správný (viz v tomto smyslu rozsudek ze
         dne 23. dubna 2009, Angelidaki a další, C‑378/07 až C‑380/07, Sb. rozh. s. I‑3071, bod 48).

      52      Spor v původním řízení se týká především výkladu právních předpisů Společenství upravujících žádosti o podpory „na zvířata“,
         podmínek stanovených uvedenou právní úpravou pro poskytnutí zvláštních prémií na skot samčího pohlaví a extenzifikačních prémií
         upravených v článcích 4 a 13 nařízení č. 1254/1999 a dále způsobu, jakým dotčené příslušné vnitrostátní orgány uplatňují právní
         předpisy Společenství.

      53      Obžalovaní tvrdí, že takový výklad rozhodné právní úpravy, podle něhož lze chov zvířat uskutečňovat pouze na krmných plochách
         náležejících producentovi nebo plochách, u nichž může prokázat existenci konkrétního užívacího práva, je v rozporu s duchem
         této právní úpravy, kterážto se vztahuje na plochy, jež producent využívá nebo pro která má užívací právo nezávisle na jakékoli
         otázce týkající se titulu, na jehož základě se toto využívání nebo výkon užívacího práva uskutečňuje. Podle obžalovaných vyplývá
         úmysl zákonodárce Společenství podřídit platby pouze podmínce užívání anebo dostupnosti krmných ploch k využívání především
         z článků 3, 12 a 17 nařízení č. 1254/1999, čl. 1 odst. 4 nařízení č. 3508/92 a článků 5, 6 a 22 nařízení č. 2419/2001.

      54      Právní předpisy Společenství upravující podmínky poskytování zvláštních prémií na skot samčího pohlaví a extenzifikačních
         prémií neobsahují podle obžalovaných žádný odkaz na právní tituly k užívání krmných ploch. Relevantní je podle jejich názoru
         pouze skutečné využívání pozemků sloužících jako pastviny. Nařízení č. 1254/1999 pak upravuje řadu přísných podmínek, které
         mají zajistit to, že k tomu, aby chovatel mohl získat prémii, musí ve svém podniku chovat dostatečný počet skotu. Podstatným
         znakem je tedy existence nahlášených kusů zvířat.

      55      Naopak AVEPA, jakož i italská a řecká vláda mají za to, že vnitrostátní právní úprava ukládající žadateli o podporu povinnost
         předložit platný právní titul prokazující, že disponuje plochou uvedenou ve své žádosti o zvláštní prémie na skot samčího
         pohlaví a extenzifikační prémie, není v rozporu s právními předpisy Společenství upravujícími danou oblast. Podle jejich názoru
         je na členských státech, aby v rámci IAKS zavedly dozorová opatření a způsoby kontrol za účelem účinné kontroly dodržování
         ustanovení v oblasti podpor Společenství a stanovily pravidla, která mají účinně předcházet nesrovnalostem a podvodům a postihovat
         je.

      56      AVEPA a italská vláda především uvádí, že uložení povinnosti předložit platný právní titul umožňuje kontrolu konzistentnosti
         údajů poskytnutých v žádostech o podporu, přispívá k zabránění tomu, aby příslušná krmná plocha byla zohledněna dvakrát, a brání
         tomu, aby chovatelé mohli zneužít ke svému prospěchu pozemky jiných osob se zjevným úmyslem obejít právní úpravu v oblasti
         podpor.

      57      Jak Komise správně tvrdí, je třeba posoudit, zda právní úprava Společenství, a především nařízení č. 1254/1999, stanoví jakožto
         kvalifikační podmínku pro poskytnutí zvláštních prémií na skot samčího pohlaví a extenzifikačních prémií povinnost předložit
         platný právní titul pro užívání krmných ploch, které jsou předmětem žádosti o podpory, a pokud to nestanoví, zda právní úprava
         Společenství brání tomu, aby členské státy takovou povinnost stanovily ve svých vnitrostátních právních předpisech.

      58      Podle ustálené judikatury je pro výklad ustanovení práva Společenství nutno vzít v úvahu nejen jejich znění, ale zároveň jejich
         kontext a cíle sledované právní úpravou, jíž jsou součástí (rozsudky ze dne 1. března 2007, Schouten, C‑34/05, Sb. rozh. s. I‑1687,
         bod 25, a ze dne 24. května 2007, Maatschap Schonewille-Prins, C‑45/05, Sb. rozh. s. I‑3997, bod 30).

      59      Pokud jde nejprve o znění dotčených ustanovení práva Společenství, čl. 3 písm. b) nařízení č. 1254/1999 definuje zemědělský
         podnik jako všechny produkční jednotky řízené producentem a umístěné na území jednoho členského státu.

      60      Článek 12 odst. 1 tohoto nařízení stanoví, že celkový počet zvířat, která mají nárok na zvláštní prémii upravenou v jeho čl. 4
         odst. 1, je omezen stanovením intenzity chovu zvířat chovaných v zemědělském podniku, jež se během let, kterých se týká věc
         v původním řízení, pohybovala mezi 2 a 1,8 VDJ na hektar a referenční kalendářní rok.

      61      Jak vyplývá z čl. 12 odst. 2 písm. a) a b) uvedeného nařízení, odpovídá tato intenzita chovu podílu, v jehož čitateli je počet
         zvířat, pro která byly předloženy žádosti o prémie, a ve jmenovateli krmná plocha zemědělského podniku, kterou lze po celý
         kalendářní rok využívat pro chov skotu, ovcí a/nebo koz. Oč je tedy větší krmná plocha určená k chovu skotu v průběhu roku,
         o to vyšší je počet zvířat, pro která lze nárokovat zvláštní prémii.

      62       Definice zemědělského podniku obsažená v čl. 3 písm. b) nařízení č. 1254/1999 ani odkaz na „plochu zemědělského podniku,
         kterou lze využívat“, uvedený v čl. 12 odst. 2 písm. b) tohoto nařízení, neumožňují vyvodit, že producent musí na základě
         uvedeného nařízení při podání své žádosti o podpory a k tomu, aby mohl získat dotyčné prémie, předložit platný právní titul,
         který buď prokazuje, že je sám vlastníkem předmětné plochy, nebo prokazuje jeho právo užívat uvedenou plochu na základě jiného
         důvodu.

      63      Komise tvrdí, že tato ustanovení nevylučují, aby pouhé skutečné využívání krmné plochy během celého referenčního kalendářního
         roku mohlo zakládat dostupnost této plochy k využívání ve smyslu nařízení č. 1254/1999.

      64      Jak z čl. 12 odst. 2 posledního pododstavce nařízení č. 1254/1999, tak i z čl. 2 odst. 1 písm. b) nařízení č. 3887/92 vyplývá,
         že krmné plochy, které jsou předmětem žádosti o podpory, mohou být ve společném užívání. Podle čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 2419/2001, který se použije na žádosti o podpory podané pro hospodářské roky nebo referenční prémiová období začínající
         1. lednem 2002, platí, že je-li krmná plocha ve společném užívání, mohou příslušné orgány provést její pomyslné rozdělení
         mezi jednotlivé zemědělce v poměru k jejich využívání plochy nebo k právu jejího užívání.

      65      Článek 22 nařízení č. 2419/2001 s názvem „Určení ploch“ stanoví, že plochy zemědělských pozemků budou určeny vhodnými prostředky
         a že pokud nelze celkovou plochu zemědělského pozemku zohlednit z toho důvodu, že není plně využíván, zohlední se skutečně
         využívaná plocha.

      66      Z výše uvedených ustanovení vyplývá, že poskytnutí předmětných prémií se odvíjí jednak od skutečně využívaných krmných ploch
         a jednak od počtu zvířat chovaných na těchto plochách v průběhu daného kalendářního roku, a nikoli od předložení platného
         právního titulu odůvodňujícího užívání uvedených ploch.

      67      Pokud jde dále o cíle sledované nařízením č. 1254/1999, ze čtvrtého a třináctého bodu odůvodnění vyplývá, že jedním z těchto
         cílů je zmařit snahu o intenzifikaci produkce hovězího masa vzhledem k tomu, že producenti neustále zvyšují počet skotu chovaného
         ve svém zemědělském podniku, aniž se zvětšuje plocha a tedy aniž tato plocha stačí ke krmení těchto zvířat (výše uvedený rozsudek
         Schouten, bod 28).

      68      Intenzita chovu stanovená v článku 12 uvedeného nařízení má tedy za cíl, aby prémie byla poskytnuta pouze na zvířata chovaná
         v zemědělském podniku, jehož plocha dostatečně zajišťuje jejich krmení. Jak správně tvrdí Komise, výpočet intenzity chovu
         na základě krmné plochy, kterou lze využívat, se tedy zaměřuje na skutečnou krmnou kapacitu plochy zemědělského podniku a kontrolu
         jejího skutečného využívání, a nikoli na krmnou kapacitu plochy, kterou lze využívat formálně nebo legálně, jež však není
         na této ploše skutečně využívána.

      69      Jak tvrdí obžalovaní, uskutečnění tohoto cíle nařízení č. 1254/1999 nevyžaduje jako předběžnou podmínku pro poskytnutí dotyčných
         prémií předložení platného právního titulu odůvodňujícího využívání krmných ploch, které jsou předmětem žádosti o podpory,
         jelikož důkaz o skutečném využívání uvedených ploch je v tomto ohledu dostačující.

      70      Z výše uvedeného vyplývá, že článek 12 nařízení č. 1254/1999 nepodmiňuje oprávněnost žádosti o podpory předložením platného
         právního titulu, který odůvodňuje právo žadatele užívat krmné plochy, kterých se tato žádost týká. Rozhodná ustanovení nařízení
         č. 1254/1999, kontext do něhož zapadají, jakož i cíle sledované především tímto nařízením, naznačují, že jednu z podmínek
         způsobilosti pro poskytnutí dotyčných prémií představuje skutečné využívání krmné plochy.

      71      I když však taková podmínka není stanovena v právních předpisech Společenství, je třeba posoudit, jak vyplývá z bodu 57 tohoto
         rozsudku, zda tyto předpisy nebrání tomu, aby členské státy stanovily ve svých právních předpisech povinnost předložit platný
         právní titul odůvodňující právo žadatele o podporu užívat krmné plochy, jež jsou předmětem jeho žádosti.

      72      V této souvislosti je třeba posoudit povahu a cíle IAKS zavedeného právními předpisy Společenství, které upravují režimy podpor
         Společenství, a určit, jaký je rozsah prostoru pro uvážení přiznaného členským státům, pokud jde o kontrolu dodržování podmínek
         stanovených pro poskytnutí podpor v rámci IAKS.

      73      Podle článků 1 a 2 nařízení č. 3508/92 musí každý členský stát zavést IAKS, který zahrnuje počítačovou databázi, identifikační
         systém zemědělských pozemků, systém identifikace a registrace zvířat, žádosti o podporu a integrovaný kontrolní systém.

      74      Cílem IAKS je v souladu se sedmým a devátým bodem odůvodnění nařízení č. 3887/92 kontrolovat účinným způsobem dodržování ustanovení
         v oblasti podpor Společenství a stanovit pravidla, která mají účinně předcházet nesrovnalostem a podvodům a postihovat je
         (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 17. července 1997, National Farmers’ Union a další, C‑354/95, Recueil, s. I‑4559, bod
         51; ze dne 16. května 2002, Schilling a Nehring, C‑63/00, Recueil, s. I‑4483, bod 25, jakož i ze dne 1. července 2004, Gerken,
         C‑295/02, Sb. rozh. s. I‑6369, bod 41).

      75      Z právních předpisů Společenství upravujících IAKS, ochranu finančních zájmů Společenství a financování SZP jasně vyplývá,
         že členské státy mají povinnost přijmout opatření směřující k zajištění správného uplatňování IAKS, především pak mají povinnost
         přijmout nezbytná opatření k tomu, aby se ujistily o tom, že operace financované Společenstvími obecně a zvláště EZOZF jsou
         prováděny skutečně a řádně, jakož i k tomu, aby předcházely nesrovnalostem a postihovaly je.

      76      Z posouzení příslušných ustanovení právních předpisů Společenství upravujících režimy podpor Společenství a IASK rovněž vyplývá,
         že členské státy mají při provádění uvedených režimů a při volbě vnitrostátních opatření, která považují za nezbytná k předcházení
         nesrovnalostem a podvodům a jejich postihování, prostor pro uvážení.

      77      Článek 6 odst. 1 nařízení č. 3508/92 tak stanoví, že pro zařazení do režimů Společenství, které se řídí ustanoveními tohoto
         nařízení, musí každý zemědělec předložit za každý rok žádost o podporu na „plochu“, v níž uvede zemědělské pozemky, včetně
         ploch pro pícniny [krmných ploch], a případně „jakékoli další nezbytné informace stanovené buď příslušnými nařízeními ohledně
         [uvedených] režimů [podpor] Společenství, nebo příslušným členským státem“.

      78      Podobně čl. 4 odst. 1 nařízení č. 3887/92 stanoví, že žádost o podpory „na plochu“ musí obsahovat veškeré nezbytné informace
         a především údaje, které musí umožňovat identifikaci všech zemědělských pozemků zemědělského podniku, jejich plochu, umístění
         a využívání.

      79      Prostor pro uvážení, který mají členské státy, pokud jde o kontroly žádostí o podpory, vyplývá rovněž z nařízení č. 2419/2001.
         Ze čtyřicátého osmého bodu odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že členské státy by měly přijmout jakákoli další opatření nezbytná
         k zajištění řádného provádění tohoto nařízení. Podle jeho článku 4 musí členské státy zajistit, že zemědělské pozemky budou
         spolehlivě identifikovány, a musí vyžadovat zejména, aby žádosti o podporu „na plochu“ obsahovaly podrobné údaje nebo byly
         doprovázeny dokumenty, které určí příslušné orgány, umožňujícími lokalizaci a změření každého pozemku. Podle čl. 22 odst. 3
         stejného nařízení se oprávněnost zemědělských pozemků pro podporu ověřuje vhodnými prostředky a v případě potřeby mohou být
         za tímto účelem vyžadovány dodatečné důkazy.

      80      Krom toho článek 7 nařízení č. 1259/1999 stanoví, že platby z režimů podpor uvedených v tomto nařízení neobdrží ti zemědělci,
         u kterých se zjistilo, že uměle vytvořili podmínky potřebné pro získání těchto podpor, aby dosáhli výhody, která je v rozporu
         s cíli podpůrných opatření.

      81      K tomu navíc platí, že opatření uvedená v bodě 75 tohoto rozsudku, která musí členské státy zohlednit k zajištění toho, aby
         operace financované Společenstvími byly prováděny skutečně a řádně, jak vyplývá z čl. 8 odst. 1 nařízení č. 2988/95 a čl. 8
         odst. 1 nařízení č. 1258/1999, musí být přijata v souladu s vnitrostátními právními a správními předpisy.

      82      Ze všech výše uvedených ustanovení právních předpisů Společenství, která upravují režimy podpor a prováděcí pravidla k IAKS
         jasně vyplývá, že členské státy disponují prostorem pro uvážení, pokud jde o podpůrné doklady a důkazy, které je třeba vyžadovat
         od žadatele o podpory pro krmné plochy, jichž se týká jeho žádost. Vzhledem k tomuto uvážení jsou členské státy oprávněny
         upřesnit důkazy, které mají být předloženy na podporu žádosti o podpory, a to zejména tím, že odkáží na obvyklou praxi na
         jejich území v odvětví zemědělství ohledně užívání a využívání krmných ploch, jakož i titulů, jež je třeba v souvislosti s tímto
         využíváním předložit.

      83      Je třeba nicméně připomenout, že tento prostor pro uvážení podléhá určitým omezením.

      84      Jak vyplývá z patnáctého bodu odůvodnění nařízení č. 1254/1999, jsou členské státy povinny vykonávat své diskreční pravomoci
         výlučně na základě objektivních kritérií, aby byla splněna zásada rovného zacházení, a zabránilo se tak narušení trhu a hospodářské
         soutěže. Ačkoli požadavek předložení platného právního titulu je v zásadě takovým objektivním kritériem, je na předkládajícím
         soudu, aby ověřil, zda se použije na všechny dotčené žadatele o podporu, kteří se nacházejí ve srovnatelných situacích.

      85      Stejně tak z čl. 8 odst. 1 a 2 nařízení č. 2988/95 vyplývá, že kontrolní opatření přijatá členskými státy k zajištění řádnosti
         a reálnosti operací týkajících se finančních zájmů Společenství, jako jsou operace financované EZOZF, musí být přizpůsobena
         zvláštní povaze každého odvětví a úměrná sledovaným cílům.

      86      Využívání prostoru pro uvážení členskými státy, pokud jde o důkazy, které je třeba předložit na podporu žádosti o podpory,
         zejména pokud jde o možnost uložit žadateli o podpory povinnost předložit platný právní titul odůvodňující jeho právo užívat
         krmné plochy, jež jsou předmětem jeho žádosti, musí proto respektovat cíle sledované dotyčnou právní úpravou Společenství,
         jakož i obecné zásady práva Společenství a zejména zásadu proporcionality.

      87      Jak rozhodl Soudní dvůr, tato posledně uvedená zásada, která vyžaduje, aby prostředky prováděné ustanovením byly vhodné k dosažení
         sledovaného cíle a nepřekračovaly meze toho, co je nezbytné k jejich dosažení, musí být dodržována jak zákonodárcem Společenství,
         tak vnitrostátními zákonodárci a soudci, kteří uplatňují právo Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. ledna
         2008, Viamex Agrar Handel a ZVK, C‑37/06 a C‑58/06, Sb. rozh. s. I‑69, bod 33). Tato zásada musí být proto dodržována příslušnými
         vnitrostátními orgány v rámci uplatňování ustanovení nařízení č. 1254/1999 a ustanovení týkajících se IAKS.

      88      Jak vyplývá z bodu 75 tohoto rozsudku, právní předpisy Společenství upravující IAKS, ochranu finančních zájmů Společenství
         a financování SZP vyžadují, aby byla přijata vnitrostátní opatření, která zajistí správné uplatňování IAKS, jakož i to, aby
         režimy podpor financovaných Společenstvím byly skutečné a řádné. Taková právní úprava, jaká je použitelná ve věci projednávané
         v původním řízení, která, jak vyplývá z bodu 56 tohoto rozsudku, směřuje především k zabránění tomu, aby chovatelé mohli zneužít
         ke svému prospěchu pozemky jiných osob v úmyslu obejít právní předpisy Společenství upravující uvedené režimy, usiluje o dodržování
         těchto cílů. Je zjevné, že požadavek plynoucí z takové právní úpravy, kterým je předložení platného právního titulu, požadavky
         zásady proporcionality splňuje.

      89      Je nicméně na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda tato zásada byla dodržena za okolností, které nastaly ve věci projednávané
         v původním řízení.

      90      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že právní úprava Společenství, zejména pak nařízení
         č. 1254/1999, nepodmiňují vyhovění žádosti o zvláštní prémie na skot samčího pohlaví nebo extenzifikační prémie předložením
         platného právního titulu dokládajícího právo žadatele o podpory užívat krmné plochy, které jsou předmětem této žádosti. Právní
         úprava Společenství však nebrání tomu, aby členské státy uložily ve svých právních předpisech povinnost takový titul předložit
         za podmínky, že budou respektovány cíle sledované právní úpravou Společenství, jakož i obecné zásady práva Společenství, zejména
         pak zásada proporcionality.

       K nákladům řízení
      91      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Právní úprava Společenství, a především nařízení Rady (ES) č. 1254/1999 ze dne 17. května 1999 o společné organizaci trhu
            s hovězím a telecím masem nepodmiňují vyhovění žádosti o zvláštní prémie na skot samčího pohlaví nebo extenzifikační prémie
            předložením platného právního titulu dokládajícího právo žadatele o podpory užívat krmné plochy, které jsou předmětem této
            žádosti. Právní úprava Společenství však nebrání tomu, aby členské státy uložily ve svých právních předpisech povinnost takový
            titul předložit za podmínky, že budou respektovány cíle sledované právní úpravou Společenství, jakož i obecné zásady práva
            Společenství, zejména pak zásada proporcionality.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (pléna) ze dne 12. října 2004.#Peter Paul, Cornelia Sonnen-Lütte a Christel Mörkens proti Bundesrepublik Deutschland.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo.#Úvěrové instituce - Systém pojištění vkladů - Směrnice 94/19/ES - Směrnice 77/780/EHS, 89/299/EHS a 89/646/EHS - Opatření dohledu příslušného orgánu za účelem ochrany vkladatele - Odpovědnost orgánů dohledu za ztráty způsobené nesprávným dohledem.#Věc C-222/02.

text:
      Věc C-222/02
      Peter Paul a další
      v.
      Spolková republika Německo
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof)
      „Úvěrové instituce – Systém pojištění vkladů – Směrnice 94/19/ES – Směrnice 77/780/EHS, 89/299/EHS a 89/646/EHS – Opatření dohledu příslušného orgánu za účelem ochrany vkladatele – Odpovědnost orgánů dohledu za ztráty způsobené nesprávným dohledem“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Úvěrové instituce – Systém pojištění vkladů – Vnitrostátní právní
            úprava omezující úkoly vnitrostátního orgánu dohledu obecným zájmem a vylučující náhradu škod způsobených nesprávným dohledem
            – Soulad se směrnicí 94/19 – Podmínka – Náhrada vkladatelům za podmínek definovaných směrnicí
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/19, čl. 3 odst. 2 až 5)
      2.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Úvěrové instituce – Dohled nad úvěrovými institucemi – Vnitrostátní
            právní úprava omezující úkoly vnitrostátního orgánu dohledu obecným zájmem a vylučující náhradu škod způsobených nesprávným
            dohledem – Soulad se směrnicemi 77/780, 89/299 a 89/646
      (Směrnice Rady 77/780, 89/299 a 89/646)
      1.        Pokud je zajištěna náhrada vkladatelům stanovená směrnicí 94/19 o systémech pojištění vkladů, čl. 3 odst. 2 až 5 této směrnice
         nelze vykládat tak, že brání vnitrostátnímu pravidlu, podle kterého jsou úkoly vnitrostátního orgánu dohledu nad úvěrovými
         institucemi plněny pouze v obecném zájmu, což podle vnitrostátního práva vylučuje, aby jednotlivci mohli žádat náhradu škod
         způsobených nesprávným dohledem ze strany tohoto orgánu.

      Cílem uvedených ustanovení je totiž zajistit vkladatelům, že úvěrová instituce, u které uskutečnili svůj vklad, je součástí
         systému pojištění vkladů, takže bude v souladu s pravidly stanovenými uvedenou směrnicí zabezpečeno jejich právo na náhradu
         v případě, že se jejich vklad stane nedisponibilním, a tato ustanovení tak slouží pouze k zavedení a řádnému fungování systému
         pojištění vkladů, jak je stanoven směrnicí. Naopak, pokud je zajištěna tato náhrada,  neposkytují vkladatelům právo na to,
         aby příslušné orgány přijaly v jejich zájmu opatření dohledu.

      (viz body 29–30, bod 32, výrok 1)
      2.        První směrnice Rady 77/780 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti úvěrových institucí
         a jejího výkonu, směrnice 89/299 o kapitálu úvěrových institucí, jakož i druhá směrnice 89/646 o koordinaci právních a správních
         předpisů týkajících se přístupu k činnosti úvěrových institucí a jejího výkonu nebrání vnitrostátnímu pravidlu, podle kterého
         jsou úkoly vnitrostátního orgánu dohledu nad úvěrovými institucemi plněny pouze v obecném zájmu, což podle vnitrostátního
         práva vylučuje, aby jednotlivci mohli žádat náhradu škod způsobených nesprávným dohledem ze strany tohoto orgánu.

      Jestliže totiž dotčené směrnice ukládají vnitrostátním orgánům určité povinnosti dohledu vůči úvěrovým institucím, nevyplývá
         z toho ani ze skutečnosti, že mezi cíli uvedených směrnic figuruje rovněž cíl ochrany vkladatelů, nezbytně to, že tyto směrnice
         mají vytvořit práva ve prospěch vkladatelů v případě, že se jejich vklady stanou nedisponibilními z důvodu nesprávného dohledu
         ze strany příslušných vnitrostátních orgánů.

      (viz body 39–40, 47, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pléna)
      12. října 2004 (*)

      „Úvěrové instituce – Systém pojištění vkladů – Směrnice 94/19/ES – Směrnice 77/780/EHS, 89/299/EHS a 89/646/EHS – Opatření dohledu příslušného orgánu za účelem ochrany vkladatele – Odpovědnost orgánů dohledu za ztráty způsobené nesprávným dohledem“
      Ve věci C-222/02,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES,
      podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof (Německo) ze dne 16. května 2002, došlým Soudnímu dvoru dne 17. června 2002, v řízení

      Peter Paul,
      Cornelia Sonnen-Lütte,
      Christel Mörkens
      proti
      Spolkové republice Německo,
      SOUDNÍ DVŮR (plénum),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, předsedové senátů, C. Gulmann (zpravodaj), J.-P.
         Puissochet, R. Schintgen, F. Macken a N. Colneric, S. von Bahr,  N. Cunha Rodrigues, soudci,

      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-F. Contet, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. září 2003,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za P. Paula a C. Sonnen-Lütte a Ch. Mörkens K. Hassem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu W.-D. Plessingem a A. Tiemann, jako zmocněnci,
      –        za španělskou vládu E. Braquehaisem Conesou, jako zmocněncem,
      –        za irskou vládu D. J. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. M. Collinsem, BL,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Palmieri, avvocatessa dello Stato,
      –        za portugalskou vládu L. I. Fernandesem a L. Máximem dos Santosem, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království K. Manjim, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Hoskinsem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství G. Zavvosem, jako zmocněncem, ve spolupráci s B. Wägenbaurem, Rechtsanwalt,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 25. listopadu 2003,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 3 a 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/19/ES ze dne
         30. května 1994 o systémech pojištění vkladů (Úř. věst. L 135, s. 5; Zvl. vyd. 06/02, s. 252), jakož i některých ustanovení
         první směrnice Rady 77/780/EHS ze dne 12. prosince 1977 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přístupu
         k činnosti úvěrových institucí a jejího výkonu (Úř. věst. L 322, s. 30), směrnice Rady 89/299/EHS ze dne 17. dubna 1989 o kapitálu
         úvěrových institucí (Úř. věst. L 124, s. 16), jakož i druhé směrnice Rady 89/646/EHS ze dne 15. prosince 1989 o koordinaci
         právních a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti úvěrových institucí a jejího výkonu a o změně směrnice 77/780
         (Úř. věst. L 386, s. 1).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporů mezi P. Paulem, C. Sonnen-Lütte a Ch. Mörkens (dále jen „Paul a další“) a Spolkovou
         republikou Německo, na které se domáhají náhrady škody za opožděné provedení směrnice 94/19 a za nesprávný dohled Bundesaufsichtsamt
         für das Kreditwesen (spolkového úřadu pro dohled nad úvěrovými institucemi, dále jen „Bundesaufsichtsamt“) nad bankou.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle dvacátého čtvrtého bodu odůvodnění směrnice 94/19:

      „[…] tato směrnice nesmí vést k tomu, aby byly členské státy nebo jejich příslušné orgány činěny odpovědnými vůči vkladatelům,
         pokud zajistí zavedení nebo úřední uznání jednoho nebo více systémů, které pojišťují vklady nebo samotné úvěrové instituce
         a zajišťují náhradu vkladatelům nebo jejich ochranu za podmínek stanovených v této směrnici“.

      4        Článek 3 směrnice 94/19 stanoví:

      „1.      Každý členský stát zajistí, aby byl na jeho území zaveden a úředně uznán jeden nebo více systémů pojištění vkladů.
      […]
      2.      Pokud některá úvěrová instituce neplní povinnosti, které má jako člen systému pojištění vkladů, musí to být ohlášeno příslušným
         orgánům, které jí vydaly povolení a které ve spolupráci se systémem pojištění vkladů přijmou veškerá vhodná opatření, včetně
         uložení sankcí, aby zajistily, že úvěrová instituce své povinnosti splní.

      3.      Pokud tato opatření nedokáží zajistit plnění povinností úvěrovou institucí, může systém v případech, kdy vnitrostátní právní
         předpisy dovolují vyloučení člena, oznámit s výslovným souhlasem příslušných orgánů ve lhůtě ne kratší než 12 měsíců svůj
         záměr vyloučit úvěrovou instituci z členství v systému. Vklady uložené před uplynutím výpovědní lhůty jsou nadále plně kryty
         systémem pojištění vkladů. Pokud do uplynutí výpovědní lhůty úvěrová instituce nesplní své povinnosti, může ji systém pojištění
         vkladů, opět po předchozím výslovném souhlasu příslušných orgánů, vyloučit.

      4.      Pokud to umožňují vnitrostátní právní předpisy a s výslovným souhlasem příslušných orgánů, které jí vydaly povolení, smí úvěrová
         instituce vyloučená ze systému pojištění vkladů pokračovat v přijímání vkladů, pokud před svým vyloučením zavedla alternativní
         pojistné uspořádání zajišťující, že vkladatelé požívají úroveň a rozsah ochrany alespoň rovnocennou těm, které poskytuje úředně
         uznaný systém.

      5.      Pokud úvěrová instituce, jejíž vyloučení je navrženo v souladu s odstavcem 3, není schopna zavést alternativní pojistné uspořádání,
         které splňuje podmínky stanovené v odstavci 4, odejmou jí příslušné orgány okamžitě povolení, jež jí vydaly“.

      5        Podle článku 7 směrnice 94/19:

      „1.      Systémy pojištění vkladů stanoví, že souhrn všech vkladů každého vkladatele musí být pojištěn do výše 20 000 ecu pro případ,
         že se stane nedisponibilním.

      […]
      3.      Tento článek nevylučuje zachování nebo přijetí předpisů, které poskytují vyšší nebo úplnější ochranu vkladů. Systémy pojištění
         vkladů mohou, zvláště ze sociálních důvodů, plně krýt některé druhy vkladů.

      […]
      6.      Členské státy zajistí, aby práva vkladatelů na náhradu mohla být předmětem žaloby vkladatele proti systému pojištění vkladů“.
      6        Článek 14 odst. 1 směrnice 94/19 stanoví, že „[č]lenské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení
         souladu s touto směrnicí do 1. července 1995“.

       Vnitrostátní právní úprava
      7        Článek 6 odst. 3 a 4 Gesetz über das Kreditwesen (zákona o úvěru, dále jen „KWG“), ve znění použitelném na spor v původním
         řízení (vyplývajícím z novely ze dne 9. září 1998, BGBl. 1998 I, s. 2776), stanoví:

      „3.      Bundesaufsichtsamt může v rámci úkolů, které jsou mu svěřeny, přijmout vůči instituci nebo jejímu řediteli opatření, která
         jsou vhodná a nezbytná k předcházení a nápravě problémů v instituci, které by mohly ohrozit bezpečnost aktiv, které jsou jí
         svěřeny, nebo by mohly být na obtíž řádnému vedení bankovních operací nebo finančních služeb.

      4.      Bundesaufsichtsamt plní úkoly, kterou jsou mu svěřeny tímto zákonem a jinými zákony, pouze v obecném zájmu.“
      8        Tomuto posledně uvedenému ustanovení odpovídá v současné době čl. 4 odst. 4 Gesetz über die Bundesanstalt für Finanzdienstleitungsaufsicht
         (zákona o integrovaném dohledu nad finančními službami) ze dne 22. dubna 2002 (BGBl. 2002 I, s. 1310).

      9        Článek 839 odst. 1 první věta Bürgerliches Gesetzbuch (německého občanského zákoníku, dále jen „BGB“) stanoví:

      „Úředník, který úmyslně nebo z nedbalosti poruší své služební povinnosti ve vztahu ke třetím osobám, je povinen nahradit třetím
         osobám škodu, která jim tímto vznikne.“

      10      Grundgesetz (základní zákon, dále jen „GG“) stanoví ve svém čl. 34 první větě, že:

      „Poruší-li osoba při výkonu veřejné funkce, která jí byla svěřena, povinnosti, jež jí byly uloženy ve vztahu ke třetím osobám,
         nese odpovědnost zásadně stát nebo územní celek, v jehož službě se nachází.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11      Paul a další byli klienty BVH Bank für Vermögensanlagen und Handel AG (dále jen „BVH Bank“). Tato banka získala v roce 1987
         povolení od Bundesaufsichtsamt, ale nebyla součástí systému pojištění vkladů. V letech 1987 až 1992 se marně snažila stát
         se součástí fondu pojištění vkladů Bundesverband deutscher Banken eV, ale vzhledem k tomu, že nesplňovala požadované podmínky, přijímací
         řízení se neuskutečnilo.

      12      V letech 1991, 1995 a 1997 vedla špatná finanční situace BVH Bank Bundesaufsichtsamt k provedení šetření ohledně jejích činností.
         V návaznosti na třetí z těchto šetření Bundesaufsichtsamt navrhl dne 14. listopadu 1997 zahájení konkurzního řízení a odňal
         BVH Bank povolení k výkonu bankovních činností.

      13      Paul a další si dne 7. června 1995, 28. února 1994, respektive 17. června 1993 otevřeli termínované vkladové účty u BVH Bank.
         V rámci konkurzního řízení zahájeného v prosinci 1997 přihlásili pohledávky ve výši 131 455,80 DEM, 101 662,51 DEM, respektive
         66 976,20 DEM.

      14      Paul a další podali žaloby k Landgericht Bonn (Německo) proti Spolkové republice Německo, kterými se domáhali náhrady škody
         způsobené ztrátou svých vkladů. Uplatňovali, že by neztratili tyto vklady, pokud by směrnice 94/19 byla provedena ve lhůtě
         stanovené v čl. 14 odst. 1 této směrnice, tedy před 1. červencem 1995. Bundesaufsichtsamt by pak totiž přijal opatření dohledu
         vůči BVH Bank ještě předtím, než žalobci uskutečnili vklady u posledně uvedené.

      15      Směrnice 94/19 však byla do německého práva provedena až zákonem provádějícím směrnici ES o pojištění vkladů a směrnici ES
         týkající se odškodnění investorů ze dne 16. července 1998 (BGBl. 1998 I, s. 1842), jež nabyl účinnosti dne 1. srpna 1998.

      16      V prvním stupni Landgericht Bonn rozhodl, že opožděné provedení směrnice 94/19 představuje závažné porušení práva Společenství
         Spolkovou republikou Německo, a uložil posledně uvedené, aby žalobcům uhradila částku 39 450 DEM, což odpovídá protihodnotě
         20 000 eur, tedy částce uvedené v čl. 7 odst. 1 směrnice 94/19, i s úroky.

      17      Pokud jde o finanční škodu převyšující tuto částku, nároky Paula a dalších byly Landgericht Bonn, jakož i Oberlandesgericht
         Köln (Německo) zamítnuty. Podle těchto dvou soudů předpokládá založení správní odpovědnosti na základě článku 839 BGB, ve
         spojení s článkem 34 GG, porušení „služebních povinností vůči třetím osobám“, to znamená povinnosti existující ve všech případech
         vůči osobě, které vznikla škoda. Rozhodly, že to je vyloučeno, pokud jde o Bundesaufsichtsamt, který plní úkoly, které jsou
         mu svěřeny, pouze v obecném zájmu na základě čl. 6 odst. 4 KWG.

      18      Paul a další proto podali mimořádný opravný prostředek „Revision“ k Bundesgerichtshof a navrhovali, aby bylo Spolkové republice
         Německo uloženo zaplatit náhradu škody pro porušení práva Společenství, včetně úroků.

      19      Bundesgerichtshof jednak uvádí, že Paul a další přesně neuvedli opatření dohledu, která měla být nezbytná, ale nebyla Bundesaufsichtsamt
         provedena. Kromě toho zdůrazňuje, že Spolková republika Německo výslovně nezpochybnila výtku protiprávního jednání ze strany
         Bundesaufsichtsamt, nýbrž jen popřela odpovědnost z důvodu, že tento orgán plní úkoly pouze v obecném zájmu. Za těchto okolností
         se Bundesgerichtshof domnívá, že je namístě za účelem přezkumu v rámci „Revision“ vycházet z předpokladu, že Bundesaufsichtsamt
         nepřijal opatření dohledu, které bylo třeba přijmout, nebo že to učinil příliš pozdě, a že Paulovi a dalším v důsledku toho
         vznikla škoda převyšující částku, která jim již byla přiznána v prvním stupni.

      20      Bundesgerichtshof považuje za rozhodné pro právní posouzení v řízení před ním probíhajícím vědět, zda takové pravidlo, jaké
         je obsaženo v čl. 6 odst. 4 KWG, může způsobem nezasluhujícím si kritiku omezit uplatnění správní odpovědnosti Bundesaufsichtsamt
         tím, že mu přiznává správní povinnosti pouze v obecném zájmu – v kterémžto případě soudy, které dříve v dané věci rozhodovaly,
         správně neuznaly odpovědnost Spolkové republiky Německo na základě článku 839 BGB, ve spojení s článkem 34 GG – nebo zda se
         toto ustanovení nesmí použít z důvodu přednosti práva Společenství.

      21      Bundesgerichtshof vysvětluje, že pokud by Soudní dvůr rozhodl, že směrnice 94/19 nebo jiné směrnice v oblasti úvěrových institucí
         poskytují vkladatelům právo, aby příslušné orgány zajišťovaly v jejich zájmu opatření dohledu, čl. 6 odst. 4 KWG by byl v rozporu
         s právem Společenství.

      22      Bundesgerichtshof uvádí, pokud jde o jednotlivé směrnice o koordinaci v oblasti bankovnictví, na které odkazuje, že Paul a
         další v rámci svého opravného prostředku „Revision“ tvrdili, že z veškerých těchto směrnic vyplývá, že cílem opatření bankovního
         dohledu je chránit vkladatele. Ačkoli tyto, z hlediska práva bankovního dohledu relevantní, směrnice neobsahují žádný výslovný
         údaj o ochraně vkladatelů, jsou součástí globálního, předpisy upraveného systému bankovního dohledu, který by byl podle Paula
         a dalších zbaven svého praktického použití, pokud by Bundesaufsichtsamt na základě čl. 6 odst. 4 KWG vykonával své činnosti
         pouze v obecném zájmu.

      23      Za těchto okolností se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      a)     Poskytují ustanovení článků 3 a 7 směrnice 94/19 […] vkladateli kromě práva na náhradu ze systému pojištění vkladů až do výše
         uvedené v čl. 7 odst. 1 v případě, že se vklad stane nedisponibilním, navíc také právo na to, aby příslušné orgány provedly
         opatření uvedená v čl. 3 odst. 2 až 5 a aby v případě potřeby odňaly povolení udělené úvěrové instituci?

               b)     Pokud je takovéto právo vkladateli poskytnuto, zahrnuje také možnost žádat náhradu škody plynoucí z protiprávního jednání
         příslušných orgánů a převyšující částku uvedenou v čl. 7 odst. 1 směrnice [94/19]?

      2)      a)     Poskytují níže uvedená ustanovení směrnic týkajících se harmonizace práva bankovního dohledu – samotná nebo jako celek a případně
         od jakého okamžiku – spořiteli a investorovi práva v tom smyslu, že příslušné orgány členských států musí provést v zájmu
         těchto osob opatření dohledu, která jim jsou svěřena těmito směrnicemi, a jsou odpovědné v případě protiprávního jednání,

      nebo směrnice [94/19] obsahuje zvláštní výlučnou právní úpravu pro všechny případy, kdy se vklad stane nedisponibilním?
      –        První směrnice 77/780 […], čl. 6 odst. 1, čtvrtý a dvanáctý bod odůvodnění;
      –        druhá směrnice 89/646 […], článek 3, články 4 až 7, články 10 až 17, jedenáctý bod odůvodnění;
      –        směrnice 89/299 […], článek 7 ve spojení s články 2 až 6;
      –        směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/26/ES ze dne 29. června 1995 [kterou se mění směrnice 77/780/EHS a 89/646/EHS o úvěrových
         institucích, směrnice 73/239/EHS a 92/49/EHS o jiném než životním pojištění, směrnice 79/267/EHS a 92/96/EHS o životním pojištění,
         směrnice 93/22/EHS o investičních podnicích a směrnice 85/611/EHS o subjektech kolektivního investování do převoditelných
         cenných papírů (SKIPCP) za účelem posílení dohledu] (Úř. věst. L 168, s. 7; Zvl. vyd. 06/02, s. 269), patnáctý bod odůvodnění.

      b)      Jsou směrnice
      –        Rady 92/30/EHS ze dne 6. dubna 1992 o dohledu nad úvěrovými institucemi na konsolidovaném základě (Úř. věst. L 110, s. 52),
         jedenáctý bod odůvodnění,

      –        Rady 93/6/EHS ze dne 15. března 1993 o kapitálové přiměřenosti investičních podniků a úvěrových institucí (Úř. věst. L 141,
         s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 16), osmý bod odůvodnění,

      –        Rady 93/22/EHS ze dne 10. května 1993 o investičních službách v oblasti cenných papírů (Úř. věst L 141, s. 27; Zvl. vyd. 06/02,
         s. 43), druhý, pátý, dvacátý devátý, třicátý druhý, čtyřicátý první a čtyřicátý druhý bod odůvodnění,

      nástrojem výkladu pro odpověď na předchozí otázku nezávisle na skutečnosti, zda obsahují, nebo neobsahují v projednávaném
         případě použitelné právo?

      3)      Pokud by Soudní dvůr uznal, že uvedené směrnice nebo některé z nich poskytují spořitelům a investorům právo na to, aby příslušné
         orgány zajistily v jejich zájmu opatření dohledu, senát předkládá dále následující otázky:

      a)      má právo spořitele nebo investora na provedení v jeho zájmu opatření dohledu v řízení vedeném proti členskému státu přímý
         účinek v tom smyslu, že vnitrostátní normy, které jsou vůči němu namítány, nesmí být použity,

      nebo
      b)      je členský stát, který nepřihlédl k tomuto právu spořitelů a investorů při provedení směrnice, odpovědný výlučně na základě
         zásad Společenství o odpovědnosti státu?

      c)      Porušil členský stát v posledně uvedeném případě právo Společenství závažným způsobem, jestliže neuznal poskytnutí práva na
         to, aby byla provedena opatření dohledu?“

       K předběžným otázkám
      24      Ačkoli v některých vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru byly vyjádřeny pochybnosti, pokud jde o přípustnost předběžných
         otázek, je namístě konstatovat, že důkladným odůvodněním připomenutým v bodech 19 až 22 tohoto rozsudku Bundesgerichtshof
         prokázal, proč se mu výklad pravidel Společenství, na která poukazuje, jeví nezbytným k rozhodnutí sporu v původním řízení.
         Mimoto vyložil právní a skutkový rámec dostatečně k tomu, aby umožnil Soudnímu dvoru poskytnout mu užitečnou odpověď a aby
         byla dána účastníkům původního řízení, členským státům a Komisi zejména možnost předložit vyjádření v souladu s článkem 23
         Statutu Soudního dvora.

       K první otázce
      25      Svou první otázkou se Bundesgerichtshof v podstatě táže, zda směrnice 94/19 tím, že uvádí ve svém čl. 3 odst. 2 až 5 přijetí
         opatření dohledu a povinnost odejmout povolení udělené úvěrové instituci, brání vnitrostátnímu pravidlu, podle kterého jsou
         úkoly vnitrostátního orgánu dohledu nad úvěrovými institucemi plněny pouze v obecném zájmu, což podle vnitrostátního práva
         vylučuje, aby jednotlivci mohli žádat náhradu škod způsobených nesprávným dohledem ze strany tohoto orgánu.

      26      V tomto ohledu je třeba připomenout, že cílem směrnice 94/19 je zavést, bez ohledu na umístění vkladů uvnitř Společenství,
         ochranu vkladatele v případě, že se stane nedisponibilním vklad u úvěrové instituce, která je součástí systému pojištění vkladů.

      27      Právo vkladatele v takovéto situaci na náhradu je upraveno ustanoveními čl. 7 odst. 1 a 6 této směrnice. Tento článek stanoví
         ve svém odstavci 1 maximální výši náhrady, kterou může vkladatel požadovat na základě směrnice s tím, že v odstavci 3 téhož
         článku je upřesněno, že členské státy mohou ve svém vnitrostátním právu přijmout předpisy, které poskytují vkladatelům vyšší
         nebo úplnější ochranu vkladů. Článek 7 odst. 6 směrnice 94/19 ukládá členským státům, aby zajistily, aby právo vkladatele
         na náhradu tak, jak je vymezeno v odstavcích 1 a 3, mohlo být předmětem žaloby vkladatele proti systému pojištění vkladů.

      28      Článek 3 odst. 2 až 5 téže směrnice upravuje povinnost příslušných orgánů, které vydaly povolení úvěrovým institucím, zajistit
         ve spolupráci se systémem pojištění vkladů, aby uvedené úvěrové instituce plnily své povinnosti jakožto členové systému pojištění
         vkladů a přijaly případně za podmínek upřesněných v odstavci 5 rozhodnutí o odejmutí povolení dotčené úvěrové instituci.

      29      Cílem článku 3 odst. 2 až 5 směrnice 94/19 je zajistit vkladatelům, že úvěrová instituce, u které uskutečnili svůj vklad,
         je součástí systému pojištění vkladů, takže bude v souladu s pravidly stanovenými touto směrnicí a zvláště jejím článkem 7
         zabezpečeno jejich právo na náhradu v případě, že se jejich vklad stane nedisponibilním. Tato ustanovení slouží pouze k zavedení
         a řádnému fungování systému pojištění vkladů, jak je stanoven směrnicí 94/19.

      30      Za těchto podmínek a jak to uvedly vlády, které předložily vyjádření Soudnímu dvoru, jakož i Komise, pokud je zajištěna náhrada
         vkladatelům v případě, že se jejich vklad stane nedisponibilním, jak to stanoví směrnice 94/19, článek 3 odst. 2 až 5 této
         směrnice neposkytuje vkladatelům právo na to, aby příslušné orgány přijaly v jejich zájmu opatření dohledu.

      31      Tento výklad směrnice 94/19 je potvrzen jejím dvacátým čtvrtým bodem odůvodnění, který vylučuje, aby tato směrnice vedla k tomu,
         aby byly členské státy nebo jejich příslušné orgány činěny odpovědnými vůči vkladatelům, pokud zajišťují náhradu vkladatelům
         nebo jejich ochranu za podmínek stanovených v této směrnici.

      32      Je tedy třeba odpovědět na první otázku tak, že pokud je zajištěna náhrada vkladatelům stanovená směrnicí 94/19, článek 3
         odst. 2 až 5 této směrnice nelze vykládat tak, že brání vnitrostátnímu pravidlu, podle kterého úkoly vnitrostátního orgánu
         dohledu nad úvěrovými institucemi jsou plněny pouze v obecném zájmu, což podle vnitrostátního práva vylučuje, aby jednotlivci
         mohli žádat náhradu škod způsobených nesprávným dohledem ze strany tohoto orgánu.

       K druhé otázce
      33      Svou druhou otázkou si Bundesgerichtshof přeje v podstatě vědět, zda směrnice 77/780, 89/299 a 89/646 tím, že obsahují pravidla
         týkající se dohledu nad úvěrovými institucemi, brání vnitrostátnímu pravidlu, podle kterého jsou úkoly vnitrostátního orgánu
         dohledu nad úvěrovými institucemi plněny pouze v obecném zájmu, což podle vnitrostátního práva vylučuje, aby jednotlivci mohli
         žádat náhradu škod způsobených nesprávným dohledem ze strany tohoto orgánu.

      34      V tomto ohledu je třeba nejdříve uvést, že směrnice 77/780, 89/299 a 89/646 byly seskupeny do směrnice Evropského parlamentu
         a Rady 2000/12/ES ze dne 20. března 2000 o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o jejím výkonu (Úř. věst. L 126, s. 1;
         Zvl. vyd. 06/03, s. 272), přičemž zákonodárce Společenství provedl jejich kodifikaci s ohledem na skutečnost, že byly podstatným
         způsobem a opakovaně pozměněny.

      35      Tyto tři směrnice byly přijaty na základě čl. 57 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní po změně čl. 47 odst. 2 ES), podle kterého Rada
         přijímá – aby byl usnadněn přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkonu – směrnice ke koordinaci právních a správních
         předpisů členských států, jež se týkají tohoto přístupu a výkonu.

      36      Z prvního bodu odůvodnění směrnice 89/646 tak, jak je připomenut ve čtvrtém bodě odůvodnění směrnice 2000/12, vyplývá, že
         harmonizace, kterou směrnice zavádí, je základním nástrojem pro dosažení společného trhu z hlediska svobody usazování i z
         hlediska volného pohybu služeb v bankovnictví.

      37      Ze čtvrtého bodu odůvodnění směrnice 89/646 tak, jak je připomenut v sedmém bodě odůvodnění směrnice 2000/12, vyplývá, že
         účelem postupu přijatého zákonodárcem v oblasti bankovnictví je dosáhnout pouze nezbytné základní harmonizace, dostatečné
         k zajištění vzájemného uznávání povolení a systémů obezřetnostního dohledu, což umožní vydávat jednotné povolení pro celé
         Společenství a uplatňovat zásadu, že obezřetnostní dohled vykonává domovský členský stát.

      38      V některých bodech odůvodnění směrnic, na které je odkazováno v druhé otázce písm. a) a b), je obecně řečeno, že cílem stanovené
         harmonizace je mimo jiné chránit vkladatele.

      39      Mimoto, směrnice 77/780, 89/299 a 89/646 ukládají vnitrostátním orgánům určité povinnosti dohledu vůči úvěrovým institucím.

      40      V rozporu s tím, co uplatňují Paul a další, však z existence takovýchto povinností, ani ze skutečnosti, že mezi cíli uvedených
         směrnic figuruje rovněž cíl ochrany vkladatelů, nevyplývá, že tyto směrnice mají vytvořit práva ve prospěch vkladatelů v případě,
         že se jejich vklady stanou nedisponibilními z důvodu nesprávného dohledu ze strany příslušných vnitrostátních orgánů.

      41      V tomto ohledu je třeba nejdříve poznamenat, že směrnice 77/780, 89/299 a 89/646 neobsahují žádné výslovné pravidlo poskytující
         takováto práva vkladatelům.

      42      Dále, harmonizace stanovená směrnicemi 77/780, 89/299 a 89/646, jejímž základem je čl. 57 odst. 2 Smlouvy, se omezuje na to,
         co je základní, nezbytné a dostatečné k zajištění vzájemného uznávání povolení a systémů obezřetnostního dohledu, což umožní
         vydávat jednotná povolení pro celé Společenství a uplatňovat zásadu, že obezřetnostní dohled vykonává domovský členský stát.

      43      Koordinace vnitrostátních pravidel týkajících se odpovědnosti vnitrostátních orgánů vzhledem ke vkladatelům v případě nesprávného
         dohledu se přitom nejeví nezbytnou pro zajištění výsledků popsaných v předcházejícím bodě.

      44      Krom toho je podobně, jako je tomu v německém právu, v určitém počtu členských států vyloučeno, aby vnitrostátní orgány dohledu
         nad úvěrovými institucemi mohly být v případě nesprávného dohledu učiněny odpovědnými vůči jednotlivcům. Bylo zejména tvrzeno,
         že tato právní úprava je založena na úvahách vycházejících z komplexnosti bankovního dohledu, v rámci kterého mají úřady povinnost
         chránit větší počet zájmů, mezi nimi konkrétněji zájem na stabilitě finančního systému.

      45      Konečně, přijetím směrnice 94/19 zákonodárce Společenství zavedl minimální ochranu vkladatelů v případě, že se jejich vklady
         stanou nedisponibilními, která je rovněž zaručena v případech, kdy příčinou toho, že se vklady staly nedisponibilními, může
         být nesprávný dohled ze strany příslušných orgánů.

      46      Za těchto podmínek je namístě konstatovat, jak to uvedly členské státy a Komise, které předložily vyjádření Soudnímu dvoru,
         že směrnice 77/780, 89/299 a 89/646 nemohou být vykládány v tom smyslu, že poskytují vkladatelům práva v případě, že se jejich
         vklady stanou nedisponibilními z důvodu nesprávného dohledu ze strany příslušných vnitrostátních orgánů.

      47      S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na druhou otázku tak, že směrnice 77/780, 89/299 a 89/646 nebrání vnitrostátnímu
         pravidlu, podle kterého jsou úkoly vnitrostátního orgánu dohledu nad úvěrovými institucemi plněny pouze v obecném zájmu, což
         podle vnitrostátního práva vylučuje, aby jednotlivci mohli žádat náhradu škod způsobených nesprávným dohledem ze strany tohoto
         orgánu.

       K třetí otázce
      48      Třetí otázka, která byla položena pouze pro případ, kdy by na první dvě otázky bylo odpovězeno kladně nebo částečně kladně,
         se týká případného uplatnění odpovědnosti státu na základě zásad práva Společenství v případě nesprávného dohledu ze strany
         příslušných vnitrostátních orgánů.

      49      Z judikatury vyplývá, že stát může být učiněn odpovědným za porušení pravidla práva Společenství pouze v případě, že porušené
         pravidlo přiznává práva jednotlivcům (viz rozsudky ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93,
         Recueil, s. I‑1029, bod 51; ze dne 8. října 1996, Dillenkofer a další, C‑178/94, C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94, Recueil,
         s. I‑4845, bod 21, a ze dne 4. prosince 2003, Evans, C‑63/01, Recueil, s. I‑14447, bod 83).

      50      Z odpovědí na první dvě otázky přitom vyplývá, že směrnice 94/19, 77/80, 89/299 a 89/646 neposkytují práva vkladatelům v případě,
         že se jejich vklady stanou nedisponibilními z důvodu nesprávného dohledu ze strany příslušných vnitrostátních orgánů, pokud
         je zajištěna náhrada vkladatelům stanovená směrnicí 94/19.

      51      Za těchto podmínek a ze stejných důvodů, jako jsou důvody, které jsou základem výše uvedených odpovědí, nemohou být uvedené
         směrnice považovány za přiznávající jednotlivcům, v případě, že se jejich vklady stanou nedisponibilními z důvodu nesprávného
         dohledu ze strany příslušných vnitrostátních orgánů, práva, na základě kterých by stát mohl být učiněn odpovědným podle práva
         Společenství.

       K nákladům řízení
      52      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (plénum) rozhodl takto:
      1)      Pokud je zajištěna náhrada vkladatelům stanovená směrnicí Evropského parlamentu a Rady 94/19/ES ze dne 30. května 1994 o systémech
            pojištění vkladů, článek 3 odst. 2 až 5 této směrnice nelze vykládat tak, že brání vnitrostátnímu pravidlu, podle kterého
            jsou úkoly vnitrostátního orgánu dohledu nad úvěrovými institucemi plněny pouze v obecném zájmu, což podle vnitrostátního
            práva vylučuje, aby jednotlivci mohli žádat náhradu škod způsobených nesprávným dohledem ze strany tohoto orgánu.
      2)      První směrnice Rady 77/780/EHS ze dne 12. prosince 1977 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přístupu
            k činnosti úvěrových institucí a jejího výkonu, směrnice Rady 89/299/EHS ze dne 17. dubna 1989 o kapitálu úvěrových institucí,
            jakož i druhá směrnice Rady 89/646/EHS ze dne 15. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přístupu
            k činnosti úvěrových institucí a jejího výkonu a o změně směrnice 77/780 nebrání vnitrostátnímu pravidlu, podle kterého jsou
            úkoly vnitrostátního orgánu dohledu nad úvěrovými institucemi plněny pouze v obecném zájmu, což podle vnitrostátního práva
            vylučuje, aby jednotlivci mohli žádat náhradu škod způsobených nesprávným dohledem ze strany tohoto orgánu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.