title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 19. listopadu 2009.#Don Bosco Onroerend Goed BV proti Staatssecretaris van Financiën.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko.#Šestá směrnice o DPH - Výklad čl. 13 části B písm. g) a čl. 4 odst. 3 písm. a) - Dodání pozemku, na němž stojí částečně zbořená budova, na jejímž místě má být postavena nová stavba - Osvobození od DPH.#Věc C-461/08.

text:
      Věc C-461/08
      Don Bosco Onroerend Goed BV
      v.
      Staatssecretaris van Financiën
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)
      „Šestá směrnice o DPH – Výklad čl. 13 části B písm. g) a čl. 4 odst. 3 písm. a) – Dodání pozemku, na němž stojí částečně zbořená budova, na jejímž místě má být postavena nová stavba – Osvobození od DPH“
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od
            daně stanovená šestou směrnicí – Osvobození dodání budovy a pozemku k ní náležejícího od daně
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 4 odst. 3 písm. a) a čl. 13 část B písm. g)]
      Článek 13 část B písm. g) šesté směrnice 77/388/EHS o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu,
         pojímaný ve spojení s čl. 4 odst. 3 písm. a) této směrnice, musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně z přidané
         hodnoty stanovené prvním z těchto ustanovení nevztahuje na dodání pozemku, na němž se dosud nachází zchátralá budova, jež
         musí být stržena, aby pak na jejím místě byla postavena nová stavba, a jejíž demolice za tímto účelem, zajišťovaná prodávajícím,
         již byla před tímto dodáním započata. Taková plnění spočívající v dodání a demolici tvoří pro účely daně z přidané hodnoty
         jediné plnění, jehož celkovým předmětem je nikoliv dodání stávající budovy a pozemku k ní náležejícího, ale dodání nezastavěného
         pozemku, a to bez ohledu na to, do jakého stadia dospěly demoliční práce na původní budově k okamžiku skutečného dodání pozemku.

      (viz bod 44 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      19. listopadu 2009 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Výklad čl. 13 části B písm. g) a čl. 4 odst. 3 písm. a) – Dodání pozemku, na němž stojí částečně zbořená budova, na jejímž místě má být postavena nová stavba – Osvobození od DPH“
      Ve věci C‑461/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemsko) ze dne 3. října 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 23. října 2008, v řízení

      Don Bosco Onroerend Goed BV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda třetího senátu a zastupující předseda čtvrtého senátu, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis,
         J. Malenovský a T. von Danwitz (zpravodaj), soudci,

      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. září 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Don Bosco Onroerend Goed BV W. Ambergenem, belastingadviseur,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a M. Noort jakož i M. de Gravem, jako zmocněnci,
      –        za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Clohessy, SC,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllouem, M. van Beekem a W. Wilsem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká čl. 13 části B písm. g) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977
         o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný
         základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“), ve spojení s čl. 4 odst. 3 písm. a)
         této směrnice.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Don Bosco Onroerend Goed BV (dále jen „Don Bosco“) a Staatssecretaris
         van Financiën (ministrem financí) ve věci osvobození nabytí nemovitosti od daně z převodu nemovitostí, tj. osvobození, které
         je podle nizozemského práva vázáno na skutečnost, že uvedené plnění podléhá dani z přidané hodnoty (dále jen „DPH“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle čl. 2 bodu 1 šesté směrnice podléhá DPH „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněná v tuzemsku
         osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.

      4        Článek 4 odst. 3 této směrnice stanoví:

      „Členské státy mohou rovněž za osobu povinnou k dani považovat každého, kdo příležitostně uskutečňuje plnění v oblasti činností
         uvedených v odstavci 2, zejména pak některé z následujících:

      a)      poskytování budov nebo jejich částí před jejich prvním obydlením a pozemků, na nichž stojí; členské státy mohou stanovit podmínky
         pro použití tohoto kritéria na přestavbu budov a vymezit výraz ,pozemky, na nichž stojí‘.

      Členské státy mohou uplatnit jiná kritéria než první obydlení, jako například dobu uplynulou ode dne dokončení budovy do dne
         prvního poskytnutí nebo dobu uplynulou ode dne prvního obydlení do dne dalšího poskytnutí, pokud tato období nepřekračují
         dobu pěti, popřípadě dvou let [či v druhém případě dvou let].

      ,Budovou‘ se rozumí jakákoliv stavba pevně spojená se zemí;
      b)      poskytnutí stavebního pozemku.
      ,Stavebním pozemkem‘ se rozumí jakýkoliv neupravený nebo upravený pozemek, který jako stavební pozemek vymezují členské státy.
      5        Článek 13 šesté směrnice, nazvaný „Osvobození od daně v tuzemsku“, stanoví:

      „[...]
      B.      Ostatní případy osvobození
      Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské země od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy
         stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání
         se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:

      […]
      g)      dodání budov nebo jejich částí a pozemků, na nichž stojí, kromě těch, které jsou uvedeny v čl. 4 odst. 3 písm. a);
      h)      dodání nezastavěného pozemku kromě stavebního pozemku ve smyslu čl. 4 odst. 3 písm. b).
      [...]“
      6        Podle článku 13 části C prvního pododstavce písm. b) této směrnice „[č]lenské státy mohou poskytnout osobám povinným k dani
         možnost volby zdanění v případě […] plnění uvedených v části B písm. d), g) a h) […]“.

       Vnitrostátní právní úprava
      7        Článek 11 zákona z roku 1968 o dani z obratu (Wet op de omzetbelasting 1968), ve znění platném v roce 1999 (dále jen „zákon
         o dani z obratu“), stanoví

      „1.      Za podmínek stanovených opatřením orgánu veřejné správy s obecnou působností je od daně osvobozeno:
      a)      dodání nemovitostí a práv, kterými jsou zatížena, s výjimkou
      1)      dodání budov nebo jejich částí a pozemků, na nichž stojí, uskutečněné před jejich prvním obydlením nebo do dvou let po něm,
         jakož i dodání stavebních pozemků;

      2)      dodání, mimo dodání uvedených v bodě 1, osobám, jež používají nemovitost k účelům, které zakládají plný nebo částečný nárok
         na odpočet daně v souladu s článkem 15, pokud dodavatel, který uskutečňuje dodání, a jeho příjemce za tímto účelem společně
         podali žádost správci daně, a která splňují podmínky stanovené vyhláškou ministra.

      […]
      3.      Pro účely odst. 1 písm. a) bodu 1:
      a)      se budovou rozumí jakákoliv stavba pevně spojená se zemí;
      b)      se prvním obydlením budovy rozumí obydlení budovy po její přestavbě nebo rekonstrukci, bylo-li výsledkem přestavby nebo rekonstrukce
         nové dílo;

      c)      se pozemkem, na němž budova stojí, rozumí veškeré pozemky, který jsou obecně považovány za náležející ke stavbě nebo jí sloužící.
      4.      Pro účely odst. 1 písm. a) bodu 1 se stavebním pozemkem rozumí každý nezastavěný pozemek:
      a)      který je nebo byl předmětem stavebních prací;
      b)      který je nebo byl předmětem úprav za účelem výhradního užívání pozemku;
      c)      v jehož okolí jsou prováděny nebo byly provedeny úpravy, nebo
      d)      pro který bylo vydáno stavební povolení
      za účelem postavení stavby na takovém pozemku.“
      8        Článek 2 odst. 1 zákona o zdanění právních transakcí (Wet op belastingen van rechtsverkeer) stanoví, že „daň z převodu nemovitostí“
         je daň vybíraná z titulu nabytí nemovitosti nacházející se na území Nizozemska nebo z titulu nabytí práv vztahujících se k takové
         nemovitosti“.

      9        Podle čl. 15 odst. 1 písm. a) tohoto zákona je za podmínek stanovených opatřením orgánu veřejné správy s obecnou působností
         od daně z převodu nemovitostí osvobozeno nabytí „na základě dodání ve smyslu čl. 11 odst. 1 písm. a) bodu 1 [zákona o dani
         z obratu] […], které podléhá dani z obratu, s výjimkou případů, kdy je majetek používán k podnikatelské činnosti a nabyvatel
         si může zcela nebo částečně odpočíst daň z obratu podle čl. 15 [zákona o dani z obratu]“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10      V průběhu roku 1998 prodala společnost Stichting Leusderend (dále jen „prodávající“) společnosti Don Bosco parcelu, na které
         stály dvě zchátralé budovy, které byly v minulosti využívány jako internátní škola (dále jen „nemovitost“).

      11      Společnost Don Bosco měla v úmyslu nechat tyto budovy zcela zbourat, aby pak na takto uvolněném pozemku postavila budovy nové.
         Za tím účelem bylo s prodávajícím ujednáno, že prodávající požádá o povolení k demolici, uzavře s určitou společností smlouvu
         o demolici dotyčných budov a nechá si vyúčtovat náklady spojené s demolicí. Podle smlouvy uzavřené mezi prodávajícím a Don
         Bosco měla uvedené náklady nést posledně zmíněná společnost, a to prostřednictvím navýšení prodejní ceny, s výjimkou nákladů
         na odstranění azbestu, které měl nést prodávající.

      12      Dne 27. srpna 1999 udělila obec Leusden (Nizozemsko) prodávajícímu povolení k demolici podmíněné mimo jiné tím, že demoliční
         práce mohou být provedeny až poté, co bude z dotyčných budov odstraněn azbest.

      13      Podnik pověřený odstraněním azbestu a demoličními pracemi poté, co předložil prodávajícímu dne 21. září 1999 cenovou nabídku
         na práce související s odstranění azbestu a demoliční práce, přikročil dne 30. září 1999 ráno k provádění těchto prací.

      14      Téhož dne v poledne byl pozemek dodán společnosti Don Bosco. K tomuto okamžiku byla odstraněna část povrchu komunikace nacházející
         se mezi budovami, pomocí hydraulického jeřábu byla zbořena část bočního štítu jedné z budov a z části byly zničeny a odstraněny
         rámy oken, zárubně a zdivo.

      15      Práce související s odstraňováním azbestu byly zahájeny až po dodání nemovitosti a demoliční práce na stávajících budovách
         pokračovaly až po jejich dokončení. Poté byly na dotyčné parcele na pokyn a na účet společnosti Don Bosco postaveny nové kancelářské
         budovy.

      16      V návaznosti na nabytí nemovitosti obdržela společnost Don Bosco daňový výměr na daň z převodu nemovitostí. Odvolání podané
         proti tomuto výměru, bylo rozhodnutím správce daně zamítnuto.

      17      Společnost Don Bosco podala proti tomuto rozhodnutí žalobu, v níž poukazovala na to, že v daném případě podléhalo dodání nemovitosti
         DPH, takže bylo osvobozeno od daně z převodu nemovitostií podle čl. 15 odst. 1 písm. a) zákona o zdanění právních transakcí.

      18      Tato žaloba byla Gerechtshof te Amsterdam (odvolací soud v Amsterdamu) zamítnuta jako neopodstatněná z důvodu, že dodání nemovitosti
         bylo od daně z obratu osvobozeno v souladu s čl. 11 odst. 1 písm. a) zákona o dani z obratu.

      19      Společnost Don Bosco podala proti rozsudku Gerechtshof te Amsterdam odvolání, v němž tvrdila, že šestou směrnici, a zejména
         čl. 13 část B písm. h) a čl. 4 odst. 3 písm. b) této směrnice je třeba vykládat v tom smyslu, že dodání nemovitosti mělo podléhat
         DPH.

      20      Předkládající soud se táže, zda dodání částečně zbořené budovy za účelem stavby budovy nové je ještě dodáním této původní
         budovy, jejíž první obydlení nastalo v minulosti, nebo jestli jakékoliv dodání během fáze demolice uvedené budovy nebo během
         fáze výstavby budovy nové musí být považováno za dodání této budovy před jejím prvním obydlením.

      21      Odkazuje v tomto ohledu na zásadu neutrality DPH a uvádí, že zatížení dodání nemovitosti v období mezi počátkem demolice původní
         budovy a prvním obydlením budovy nové daní z přidané hodnoty by mělo ten důsledek, že by bylo umožněno odečíst DPH účtovanou
         v souvislosti s touto demolicí, úpravou staveniště a stavbou uvedené budovy, takže by veškerá dodání až do prvního obydlení
         byla „očištěna“ od DPH. Naproti tomu v případě osvobození dodání pozemku, na kterém se nachází částečně či zcela zbořená budova,
         by DPH vztahující se k demoličním pracím byla součástí ceny nové budovy.

      22      Podle tohoto soudu by však otázka neutrality DPH byla méně či by dokonce vůbec nebyla relevantní v případě, kdy by k demolici
         dal příkaz a hradil její náklady nabyvatel, a nikoliv prodávající, jenž budovu, jejíž demolice je plánována, dodává. Stejně
         by tomu a fortiori bylo v případě, kdy by plány na stavbu nové budovy zpracovával nikoliv prodávající, ale kupující. V takovém případě by podle
         tohoto soudu bylo spíše třeba mít za to, že prodávající ve skutečnosti dodává původní budovu.

      23      Vzhledem k tomu, že měl Hoge Raad der Nederlanden za to, že řešení sporu závisí na výkladu šesté směrnice, rozhodl přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)       Musí být čl. 13 část B písm. g) šesté směrnice ve spojení s čl. 4 odst. 3 písm. a) této směrnice vykládán v tom smyslu, že
         dodání budovy, která byla částečně stržena, aby byla nahrazena nově postavenou budovou, podléhá DPH?

      2)       Závisí odpověď na první otázku na tom, zda dal příkaz k demolici a nechal si účtovat náklady s ní spojené prodávající, nebo
         kupující, přičemž dodání podléhá [DPH] pouze tehdy, dal-li příkaz k demolici a nechal-li si její náklady účtovat prodávající?

      3)       Závisí odpověď na první otázku na tom, zda plány nové budovy zpracoval prodávající, nebo kupující budovy, přičemž dodání podléhá
         [DPH] pouze tehdy, pokud plány nové stavby zpracoval prodávající?

      4)       V případě kladné odpovědi na první otázku, podléhá [DPH] každé dodání, k němuž dojde po okamžiku, kdy skutečně začaly demoliční
         práce, nebo pouze dodání, k němuž došlo k okamžiku pozdějšímu, zejména pak poté, co již demolice podstatně pokročila?“

       K předběžným otázkám
      24      Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, jež je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být článek 13 část B písm. g)
         šesté směrnice ve spojení s čl. 4 odst. 3 písm. a) této směrnice vykládán v tom smyslu, že dodání pozemku, na němž stojí budova,
         která má být stržena za tím účelem, aby na jejím místě byla postavena nová stavba, a jejíž demolice již před tímto dodáním
         začala, je, či není osvobozena od DPH.

      25      Úvodem je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že výrazy použité k úpravě osvobození v článku 13 šesté směrnice
         je třeba vykládat striktně, jelikož představují výjimky z obecné zásady, podle které je DPH vybírána za každé úplatné dodání
         zboží a poskytnutí služeb uskutečněné osobou povinnou k dani. Výklad těchto výrazů však musí být v souladu s cíli sledovanými
         těmito osvobozeními a musí splňovat požadavky zásady daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH. Toto pravidlo
         striktního výkladu tak neznamená, že by znění ustanovení o osvobozeních uvedených v článku 13 mělo být vykládáno způsobem,
         který by vyloučil jejich účinky (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 14. června 2007, Haderer, C‑445/05, Sb. rozh. s. I‑4841,
         bod 18; ze dne 11. prosince 2008, Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing, C‑407/07, Sb. rozh.
         s. I-9615, bod 30, a ze dne 23. dubna 2009, TNT Post UK, C‑357/07, Sb. rozh. s. I-3025, bod 31).

      26      Osvobození od DPH stanovené článkem 13 částí B písm. b) uvedené směrnice předně předpokládá, že předmětem dotyčného dodání
         jsou budovy nebo jejich části a pozemky, na nichž stojí.

      27      Podle čl. 4 odst. 3 písm. a) třetího pododstavce šesté směrnice se budovou rozumí jakákoliv stavba pevně spojená se zemí.

      28      S ohledem na znění této definice pojmu „budova“ nizozemská vláda poukazuje na to, že v případě dodání pozemku, na němž stojí
         budova, jež má být nahrazena jinou budovou, a je za tím účelem již částečně stržena, je tato budova takovou stavbou až do
         doby, než dojde k jejímu úplnému odstranění. Částečně stržená budova je podle jejího názoru stále původní budovou, která již
         byla obydlena, takže její dodání je osvobozeno od DPH na základě čl. 13 části B písm. g) šesté směrnice.

      29      Komise Evropských společenství, která byla v tomto ohledu při jednání v podstatné míře podporována Irskem, naproti tomu ve
         svém písemném vyjádření tvrdí, že v takové situaci, jako je situace popsaná v předchozím bodu tohoto rozsudku, je pozemek
         hlavním z dílčích plnění, z nichž se skládá dodání, zatímco stávající budova je naprosto vedlejším dílčím plněním dodání.
         Bylo totiž od začátku zamýšleno tuto budovu strhnout, a dodat tak pozemek k výstavbě nové budovy.

      30      Je tedy třeba přezkoumat na jedné straně to, zda je existence původní budovy nebo její části jako taková v okamžiku dodání
         nemovitosti rozhodujícím kritériem pro účely použití osvobození upraveného v čl. 13 částí B písm. g) šesté směrnice, nebo
         zda je na druhé straně možné nebo nutné vzít v úvahu další okolnosti, jako jsou okolnosti uváděné ve druhé a třetí předběžné
         otázce.

      31      V tomto ohledu je třeba připomenout, že výklad uvedeného ustanovení není možné zakládat na původním nebo pozměněném návrhu
         šesté směrnice předloženém Komisí. Tyto návrhy obsahovaly, pokud jde o dodání nemovitostí, úplnou právní úpravu, a zejména
         společnou definici stavebních pozemků. Osvobození od DPH nebylo navíc omezeno na dodání nezastavěných pozemků. Rada Evropské
         unie však tyto návrhy nepřijala a zvolila odlišný přístup. Zejména pokud jde o pojem „stavební pozemek“, Rada nakonec odkázala
         na definice členských států (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. března 1996, Gemeente Emmen, C‑468/93, Recueil, s. I‑1721,
         bod 21).

      32      Mimoto vyplývá z předkládacího rozhodnutí, že ve věci v původním řízení se prodávající neomezil na prodej a dodání parcely,
         na níž v době uzavření smlouvy stály dvě budovy. Požádal totiž rovněž v souladu se svým závazkem vůči společnosti Don Bosco
         o povolení k demolici a uzavřel na vlastní náklad smlouvu se společností, která skutečně provedla demoliční práce na uvedených
         budovách. Bylo sjednáno, že si prodávající nechá vyúčtovat náklady této demolice, o které bude navýšena nákupní cena nemovitosti,
         s výjimkou nákladů na odstranění azbestu, které ponese prodávající. Naproti tomu z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že
         by se prodávající podílel na procesu stavby nové budovy.

      33      V důsledku toho prodávající v rámci svých právních vztahů se společností Don Bosco a z hlediska DPH uskutečnil dodání nemovitosti,
         jakož i poskytnutí služeb týkajících se demolice stávajících budov.

      34      Za těchto podmínek je třeba určit, zda musí být dodání nemovitosti a demolice uvedených budov z hlediska DPH považovány –
         zejména pak za účelem výkladu ustanovení, jichž se týkají otázky položené předkládajícím soudem – za dvě rozdílná a samostatná
         plnění, která musejí být posuzována odděleně, nebo zda musí být považovány za jediné kombinované plnění sestávající z více
         složek (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 27. října 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, Sb. rozh. s. I‑9433, body
         18 a 20, jakož i ze dne 21. února 2008, Part Service, C‑425/06, Sb. rozh. s. I‑897, body 48 a 49).

      35      Z článku 2 šesté směrnice sice vyplývá, že každé dodání zboží nebo poskytování služeb je třeba obvykle považovat za oddělené
         a samostatné (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený rozsudek Part Service, bod 50 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek
         ze dne 11. června 2009, RLRE Tellmer Property, C‑572/07, Sb. rozh. s. I-0000, bod 17).

      36      Za určitých okolností však musí být několik plnění formálně oddělených, která by mohla být poskytnuta odděleně, a vést tak
         po jednotlivých položkách ke zdanění nebo osvobození od daně, považováno za jediné plnění, pokud nejsou samostatná (viz v tomto
         smyslu výše uvedené rozsudky Part Service, bod 51, a RLRE Tellmer Property, bod 18).

      37      Tak je tomu zejména v případě, kdy jsou dvě nebo více dílčích plnění nebo úkonů poskytnutých osobou povinnou k dani natolik
         úzce spojena, že objektivně tvoří jediné nedělitelné hospodářské plnění, jehož dělení by bylo umělé (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 29. března 2007, Aktiebolaget NN, C‑111/05, Sb. rozh. s. I‑2697, bod 23; výše uvedený rozsudek Part Service, bod 53,
         a výše uvedený rozsudek RLRE Tellmer Property, bod 19).

      38      Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, pokud je plnění tvořeno souborem dílčích plnění a úkonů, je třeba vzít v úvahu všechny
         okolnosti, za kterých k dotčenému plnění došlo, za účelem určení toho, zda se jedná o dvě nebo více odlišných plnění, nebo
         o plnění jediné (viz v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Levob Verzekeringen a OV Bank, bod 19, jakož i Aktiebolaget
         NN, bod 21). Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Don Bosco a nizozemská vláda, je tedy třeba za účelem určení toho, zda
         je dotčené plnění osvobozeno od DPH, vzít v úvahu případná další plnění poskytnutá prodejcem nemovitosti, jako jsou plnění
         uvedená v druhé a třetí předběžné otázce.

      39      Pokud jde o takovou situaci, jaká je předmětem původního řízení, nelze než konstatovat, že činnosti prodávajícího, zkoumané
         z hlediska DPH, jsou úzce spjaty. Demoliční práce a samotné dodání pozemku se dokonce překrývaly. Hospodářským předmětem těchto
         činností je dodání pozemku, na kterém je možno zahájit stavbu. V tomto ohledu nelze, neuvažujeme-li ve zcela hypotetické rovině,
         mít za to, že společnost Don Bosco nejprve od téže osoby získala původní budovy s pozemkem k nim náležejícím, přičemž pozemek
         za daného stavu nepředstavoval žádný užitek pro její hospodářskou činnost, a teprve poté plnění týkající se demolice budov,
         které jediné bylo s to takový užitek pozemku dodat (viz obdobně výše uvedený rozsudek Aktiebolaget NN, bod 25).

      40      Dodání pozemku, na němž se dosud nachází zchátralá budova, jež musí být stržena, aby byla na jejím místě postavena stavba
         nová, a jejíž demolice za tímto účelem již byla před tímto dodáním započata, jakož i demolici této budovy, je proto třeba
         považovat za takových okolností, jako jsou okolnosti popsané předkládajícím soudem, z hlediska DPH za jediné plnění, jehož
         celkovým předmětem bylo nikoliv dodání stávající budovy, ale dodání nezastavěného pozemku.

      41      Na takové plnění, uvažované jako celek, se tudíž nevztahuje osvobození od DPH upravené v čl. 13 části B písm. g) šesté směrnice,
         bez ohledu na to, do jakého stadia dospěly demoliční práce na původní budově k okamžiku skutečného dodání pozemku.

      42      Za těchto podmínek je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda dotčený pozemek odpovídá pojmu „stavební pozemek“ ve smyslu
         čl. 4 odst. 3 písm. b a části čl. 13 části B písm. h) šesté směrnice.

      43      V tomto ohledu je třeba připomenout, že s ohledem na výslovný odkaz v čl. 4 odst. 3 písm. b) šesté směrnice na definice stavebních
         pozemků stanovené členskými státy, přísluší těmto státům vymezit pozemky, které budou považovány za stavební pozemky jak pro
         použití tohoto ustanovení, tak pro použití ustanovení čl. 13 části B písm. h) této směrnice, a to při dodržení účelu sledovaného
         posledním z těchto ustanovení, které má za cíl osvobodit od DPH pouze ta dodání nezastavěných pozemků, které nejsou určeny
         k zástavbě (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Gemeente Emmen, body 20 a 25).

      44      S ohledem na výše uvedené úvahy je na položené otázky třeba odpovědět tak, že čl. 13 část B písm. g) šesté směrnice ve spojení
         s čl. 4 odst. 3 písm. a) této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od DPH stanovené prvním z těchto ustanovení
         nevztahuje na dodání pozemku, na němž se dosud nachází zchátralá budova, jež musí být stržena, aby pak na jejím místě byla
         postavena nová stavba, a jejíž demolice za tímto účelem, zajišťovaná prodávajícím, již byla před tímto dodáním započata. Taková
         plnění spočívající v dodání a demolici tvoří pro účely DPH jediné plnění, jehož celkovým předmětem je nikoliv dodání stávající
         budovy a pozemku k ní náležejícího, ale dodání nezastavěného pozemku, a to bez ohledu na to, do jakého stadia dospěly demoliční
         práce na původní budově k okamžiku skutečného dodání pozemku.

       K nákladům řízení
      45      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Článek 13 část B písm. g) Šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských
            států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve spojení s čl. 4 odst. 3
            písm. a) této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně z přidané hodnoty stanovené prvním z těchto
            ustanovení nevztahuje na dodání pozemku, na němž se dosud nachází zchátralá budova, jež musí být stržena, aby pak na jejím
            místě byla postavena nová stavba, a jejíž demolice za tímto účelem, zajišťovaná prodávajícím, již byla před tímto dodáním
            započata. Taková plnění spočívající v dodání a demolici tvoří pro účely daně z přidané hodnoty jediné plnění, jehož celkovým
            předmětem je nikoliv dodání stávající budovy a pozemku k ní náležejícího, ale dodání nezastavěného pozemku, a to bez ohledu
            na to, do jakého stadia dospěly demoliční práce na původní budově k okamžiku skutečného dodání pozemku.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. ledna 1992. # Belgický stát proti Marichal-Margrève SPRL. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de première instance de Verviers - Belgie. # Vyrovnávací peněžní částky. # Věc C-334/90.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 6. listopadu 1979. # Státní zastupitelství proti Josephu Danisovi a dalším. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Hof van Cassatie - Belgie. # Spojené věci 16 až 20/79.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 3. července 2013. # GRE Grand River Enterprises Deutschland GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-78/12.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. března 1992. # Powell Duffryn plc proti Wolfgangu Petereitovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht Koblenz - Německo. # Bruselská úmluva. # Věc C-214/89.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 9. listopadu 2000. # Coreck Maritime GmbH proti Handelsveem BV a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko. # Bruselská úmluva - Článek 17. # Věc C-387/98.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. července 1985. # Foreningen af Arbejdsledere i Danmark proti Société en faillite A/S Danmols Inventar. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Vestre Landsret - Dánsko. # Zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků. # Věc 105/84.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 21. září 1999. # Tania Trigari-Venturin proti Centre de traduction des organes de l'Union européenne. # Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-98/98.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 15. září 2016.#Landkreis Potsdam-Mittelmark v. Finanzamt Brandenburg.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof.#Řízení o předběžné otázce – Daně – Daň z přidané hodnoty – Šestá směrnice 77/388/EHS – Nárok na odpočet – Rozhodnutí 2004/817/ES – Právní předpisy členského státu – Výdaje na zboží a služby – Procentní podíl jejich použití na soukromé účely vyšší než 90 % jejich celkového použití – Vyloučení z nároku na odpočet daně.#Věc C-400/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      15. září 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Daně — Daň z přidané hodnoty — Šestá směrnice 77/388/EHS — Nárok na odpočet — Rozhodnutí 2004/817/ES — Právní předpisy členského státu — Výdaje na zboží a služby — Procentní podíl jejich použití na soukromé účely vyšší než 90 % jejich celkového použití — Vyloučení z práva na odpočet daně“
      Ve věci C‑400/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Spolkový finanční dvůr, Německo) ze dne 16. června 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 23. července 2015, v řízení

         Landkreis Potsdam-Mittelmark

      proti

         Finanzamt Brandenburg,

      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení D. Šváby, předseda senátu, J. Malenovský a M. Safjan (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Landkreis Potsdam-Mittelmark J. Wulf-von Moersem, conseil,

               —

               za německou vládu T. Henzem a K. Petersen, jako zmocněnci,

               —

               za rakouskou vládu G. Eberhardem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi L. Lozano Palacios a M. Wasmeierem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 bodu 1 rozhodnutí Rady 2004/817/ES ze dne 19. listopadu 2004, kterým se Německu povoluje uplatňovat opatření odchylující se od článku 17 šesté směrnice 77/388/EHS o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu (Úř. věst. 2004, L 357, s. 33, dále jen „rozhodnutí o povolení“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Landkreis Potsdam-Mittelmark (okres Postupim-Mittelmark, Německo) a Finanzamt Brandenburg (finanční úřad v Braniborsku, Německo), jehož předmětem je daň z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) splatná tímto okresem za zdaňovací období 2008.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Šestá směrnice

               3

               Šestá směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. 1977, L 145, s. 1, dále jen „šestá směrnice“) byla od 1. ledna 2007 zrušena a nahrazena směrnicí Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1), ve znění směrnice Rady 2009/162/EU ze dne 22. prosince 2009 (Úř. věst. 2010, L 10, s. 14). Vzhledem k tomu, že sporné zdaňovací období odpovídá roku 2008, považují se odkazy na šestou směrnici za odkazy na směrnici 2006/112 v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v příloze XII této směrnice.

               4

               Článek 4 odst. 1 a 2 šesté směrnice stanoví:
               „1.   ‚Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně některou z hospodářských činností vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.
               2.   Mezi hospodářské činnosti uvedené v odstavci 1 náleží veškerá činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb včetně těžební a zemědělské činnosti a činnosti při výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za hospodářskou činnost se rovněž považuje využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.“

               5

               Článek 6 odst. 2 písm. a) šesté směrnice stanoví:
               „Za poskytování služeb za protiplnění se považují:

                        a)

                        využívání zboží, které tvoří součást aktiv podniku, pro soukromou potřebu osoby povinné k dani nebo pro potřebu jejích zaměstnanců, popřípadě obecněji řečeno k jiným účelům než pro potřebu jejího podniku, je-li přitom [DPH] z tohoto zboží plně nebo zčásti odpočitatelná;“

               6

               Článek 17 odst. 2 písm. a) této směrnice stanoví:
               „Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna odvést:

                        a)

                        [DPH], která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani;“

               7

               Článek 27 odst. 1 šesté směrnice stanovil:
               „Rada může jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl zvláštní opatření odchylující se od ustanovení této směrnice, jejichž cílem je zjednodušit postup vyměřování daně nebo zabránit určitým druhům daňových úniků nebo vyhýbání se daňovým povinnostem. Opatření zamýšlená ke zjednodušení postupu vyměřování daně smějí ovlivnit výši daňových příjmů členského státu vybranou při konečné spotřebě pouze v zanedbatelném rozsahu.“

         Rozhodnutí o povolení

               8

               Bod 3 odůvodnění rozhodnutí o povolení stanoví:
               Cílem odchylujícího se opatření je zcela vyloučit výdaje na zboží a služby z nároku na odpočet DPH, pokud je více než 90 % zboží a služeb použito na soukromé účely osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců nebo obecně na neobchodní účely. Toto opatření je odchylkou od článku 17 [šesté směrnice], ve znění článku 28f uvedené směrnice a je odůvodněné potřebou zjednodušit postup vyměřování DPH. Tato odchylka má pouze minimální dopad na výši daně splatné v posledním stupni spotřeby.“

               9

               Článek 1 tohoto rozhodnutí stanoví:
               „Odchylně od čl. 17 odst. 2 [šesté směrnice] je Německo oprávněno vyloučit výdaje na zboží a služby z práva na odpočet DPH, pokud jsou toto zboží a služby použity z více než 90 % na soukromé účely osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců a nebo obecněji na neobchodní účely.“

               10

               Článek 2 uvedeného rozhodnutí stanoví:
               „Toto rozhodnutí se použije do dne 31. prosince 2009.“

               11

               Článek 3 téhož rozhodnutí stanoví:
               „Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.“

         Německé právo

               12

               Ustanovení § 15 Umsatzsteuergesetz (zákon o dani z obratu, dále jen „UStG“) stanoví:
               „1)   Podnikatel může z titulu DPH na vstupu odpočíst,

                        1.

                        DPH splatnou ze zákona za dodávky a jiná plnění, která byla jeho podniku poskytnuta jiným podnikatelem. […]

                  […]
               Dodání, dovoz nebo pořízení zboží uvnitř Společenství, jež podnikatel používá pro svůj podnik méně než z 10 %, se nepovažuje za uskutečněné pro jeho podnik.
               […]
               2)   Odpočet DPH na vstupu je vyloučen u dodání, dovozu, nebo pořízení zboží uvnitř Společenství [...], které podnikatel používá pro následující plnění:

                        1.

                        plnění osvobozená od daně;

                  […]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               13

               Okres Postupim-Mittelmark je územní samosprávný celek, který na vlastní odpovědnost plní úkoly jdoucí nad rámec možností obcí a úřadů spadajících do tohoto okresu. Jako veřejnému orgánu mu v rámci výkonu veřejné moci zejména přísluší výstavba silnic, jejich údržba a zajišťování bezpečnosti dopravy na komunikacích na jeho území. Tyto úkoly plnil prostřednictvím vlastního podniku (Eigenbetrieb) bez právní subjektivity.

               14

               Ve zdaňovacím období 2008 pořídil okres Postupim-Mittelmark různé zboží, a sice pracovní stroje, užitková vozidla a příslušenství, které používal zejména pro služby uskutečněné v rámci výkonu veřejné moci. Toto zboží nicméně rovněž používal z 2,65 % mimo jiné pro služby prořezávání a kácení stromů, sečení a zametací práce a pro zimní údržbu, které poskytoval třetím osobám. V případě těchto služeb byl osobou povinnou k DPH.

               15

               Finanční úřad v Braniborsku nepovolil uplatnění odpočtu DPH zaplacené na vstupu za zboží uvedené v předchozím bodě z důvodu, že toto zboží nebylo používáno alespoň z 10 % pro podnik okresu Postupim-Mittelmark ve smyslu § 15 odst. 1 druhé věty UStG. Na základě odvolání žalobce v původním řízení finanční úřad v Braniborsku souhlasil z jiného důvodu s částí požadovaného odpočtu. Ve zbývající části byl tento opravný prostředek zamítnut. Žalobu proti tomuto rozhodnutí, kterou podal okres Postupim-Mittelmark k Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Finanční soud pro Berlín – Braniborsko, Německo), tento soud zamítl.

               16

               Opravným prostředkem Revision, který podal k Bundesfinanzhof (Spolkový finanční soud, Německo), žalobce tvrdí, že odepření odpočtu DPH je v rozporu s unijním právem. Ačkoliv Spolková republika Německo byla oprávněna povolovacím rozhodnutím k uplatnění opatření odchylujícího se od článku 17 šesté směrnice, nevztahuje se podle okresu Postupim-Mittelmark toto povolení na vyloučení odpočtu DPH na vstupu v případech, jako jsou případy projednávané ve věci v původním řízení, kdy se zboží používalo více než z 90 % pro jiné než hospodářské činnosti, jež nepodléhají DPH, ale nelze je považovat za činnosti k „jiným účelům než pro potřebu [jejího] podniku“. Okres Postupim-Mittelmark se proto domnívá, že má nárok na poměrný odpočet daně ve výši 2,65 % DPH zaplacené na vstupu.

               17

               Kromě toho má za to, že odepření odpočtu DPH na vstupu porušuje zásadu neutrality s ohledem na hospodářskou soutěž, jelikož toto odepření vede k tomu, že se neodečitatelné částky DPH na vstupu promítnou do kalkulace ceny jako přímý náklad, ačkoli plnění na výstupu uskutečněná v soutěžním vztahu se soukromými podniky jsou v plném rozsahu zdaňována. Je mu tím způsobena strukturální soutěžní nevýhoda.

               18

               V této souvislosti předkládající soud upřesňuje, že podle vnitrostátního práva neměl okres Postupim-Mittelmark nárok na odpočet DPH na vstupu, který uplatnil. Dotčené zboží totiž používal převážně k plnění úkolů souvisejících s výkonem veřejné moci a pouze z 2,65 % v rámci svého podniku k uskutečňování zdanitelných plnění. Pro tento skutkový stav je odpočet DPH na vstupu vyloučen na základě § 15 odst. 1 druhé věty UStG, neboť podíl využití pro podnik žalobce činí méně než 10 %.

               19

               Předkládající soud připomíná, že podle článku 1 rozhodnutí o povolení, je Spolková republika Německo odchylně od čl. 17 odst. 2 šesté směrnice oprávněna vyloučit výdaje na zboží a služby z nároku na odpočet DPH, pokud je procentní podíl jejich použití pro soukromé účely osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců nebo obecně pro jiné účely než pro potřeby jejího podniku vyšší než 90 % jejich celkového použití.

               20

               Z judikatury Soudního dvora přitom vyplývá, že zamýšlí-li osoba povinná k dani používat nebo částečné používat zboží pro jiné než hospodářské činnosti, které nespadají do oblasti působnosti šesté směrnice, nemá nárok na odpočet DPH na vstupu.

               21

               Dále z judikatury vyplývá, že v případě dodání zboží, jež chce osoba povinná k dani použít jak pro hospodářské činnosti podléhající DPH, tak k soukromým účelům, tj. „jiným účelům než pro potřebu jejího podniku“ ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. a) šesté směrnice, je může v plném rozsahu vyčlenit pro svůj podnik a na základě tohoto vyčlenění bude mít nárok na odpočet DPH na vstupu v plné výši. Avšak měla by zaplatit DPH splatnou za používání uvedeného zboží pro jiné účely než pro potřeby svého podniku, jak vyplývá zejména z rozsudku ze dne 23. dubna 2009, Puffer (C‑460/07, EU:C:2009:254, bod 39).

               22

               Předkládající soud uvádí, že podle těchto zásad je odpočet DPH na vstupu povinně vyloučen, pokud okres Postupim-Mittelmark použil pořízené zboží z 97,35 % pro činnosti vyplývající z výkonu veřejné moci, které jsou jinými než hospodářskými činnostmi vymykajícími se režimu DPH. Ve výši 2,65 % by měl žalobce kromě toho v zásadě nárok na odpočet DPH na vstupu. Tento odpočet je však vyloučen na základě § 15 odst. 1 druhé věty UStG.

               23

               V této souvislosti má předkládající soud pochybnosti o tom, zda je cílem článku 1 rozhodnutí o povolení, jak vyplývá z jeho znění, vyloučit odpočet DPH na vstupu jen tehdy, je-li zboží používáno pro soukromé účely osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců nebo obecně k jiným účelům než pro účely jejího podnikání, nebo zda se rovněž použije v případech, kdy – jako v projednávaném případě – je zboží z více než 90 % používáno pro jiné než hospodářské činnosti, jež nepodléhají DPH.

               24

               Předkládající soud má za to, že na základě rozsudku ze dne 12. února 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), může být zmocnění uvedené v článku 1 rozhodnutí o povolení vykládáno v tom smyslu, že opravňuje vyloučení odpočtu DPH na vstupu pouze v případech, kdy je pořízené zboží používáno z více než 90 % k „jiným účelům než pro potřebu jejího podniku“, a nikoliv pro jiné než hospodářské účely, které nepodléhají DPH. V tomto případě by se na § 15 odst. 1 druhá věta UStG nevztahovalo rozhodnutí o povolení, pokud je odpočet DPH na vstupu rovněž vyloučen v případě jiného než hospodářského použití z více než 90 %.

               25

               Za těchto podmínek se Bundesfinanzhof (Spolkový finanční soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Ustanovení § 15 odst. 1 druhé věty UStG stanoví, že u dodání, dovozu nebo pořízení zboží uvnitř Společenství, jež podnikatel používá pro svůj podnik méně než z 10 %, se má za to, že nebylo uskutečněno pro jeho podnik – a vylučuje v tomto rozsahu odpočítatelnost DPH na vstupu.
               Tato úprava se opírá o článek 1 rozhodnutí o povolení, na jehož základě je Spolková republika Německo odchylně od čl. 17 odst. 2 šesté směrnice oprávněna vyloučit výdaje na zboží a služby z nároku na odpočet DPH, pokud je procentní podíl jejich použití pro soukromé účely osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců nebo obecněji pro jiné účely než pro potřeby jejího podniku vyšší než 90 % jejich celkového použití.
               Uplatní se toto oprávnění – v souladu s jeho zněním – jen na případy upravené v čl. 6 odst. 2 šesté směrnice (článek 26 směrnice 2006/112, ve znění směrnice 2009/162), nebo mimo to i na všechny případy, kdy jsou zboží nebo služby použity pro podnikatelské účely jen částečně?“

         K předběžné otázce

               26

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 1 rozhodnutí o povolení vykládán v tom smyslu, že se použije v situaci, kdy podnik pořizuje zboží a služby, které využívá z více než 90 % pro jiné než hospodářské činnosti, které nepodléhají DPH.

               27

               Jak také vyplývá z jeho znění, rozhodnutí o povolení obsahuje odchylku od čl. 17 odst. 2 šesté směrnice, podle které může osoba povinná k dani odečíst DPH na vstupu, pokud jsou zboží a služby používány pro potřeby jejích zdanitelných plnění, a sice pro hospodářskou činnost.

               28

               Ke zjištění, zda se pojem „na neobchodní účely [k jiným účelům než pro potřebu svého podniku]“ uvedený v čl. 1 rozhodnutí o povolení může vztahovat na takovou situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, ve které žalobkyně vykonává činnosti, které ji přísluší v rámci výkonu veřejné moci, a sice jiné než hospodářské činnosti, ačkoli neslouží k jiným účelům než pro potřebu podniku, je třeba odkázat na význam přiznaný tomuto pojmu šestou směrnicí, na základě které bylo rozhodnutí o povolení přijato v souladu s čl. 27 odst. 1 této směrnice.

               29

               Jak také vyplývá z čl. 6 odst. 2 písm. a) šesté směrnice, použití k jiným účelům než pro potřebu svého podniku může být předmětem DPH.

               30

               Naproti tomu jiné než hospodářské činnosti nespadají do oblasti působnosti šesté směrnice (rozsudky ze dne 13. března 2008, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, body 30 a 31, a ze dne 12. února 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, body 36 a 37).

               31

               Z toho vyplývá, že účelem čl. 6 odst. 2 písm. a) šesté směrnice není zakotvit pravidlo, podle něhož plnění, která se nacházejí mimo oblast působnosti režimu DPH, mohou být považována za plnění uskutečněná k „k jiným účelům než pro potřebu [svého] podniku“ ve smyslu tohoto ustanovení. Takový výklad by totiž vedl k tomu, že by byl svého významu zbaven čl. 2 bod 1 šesté směrnice (rozsudek ze dne 12. února 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, bod 38).

               32

               Tyto úvahy potvrzuje uspořádání společného systému DPH, v rámci kterého rozdíl mezi hospodářskými činnostmi a jinými než hospodářskými činnostmi následuje kritéria rozdílná od těch, které rozlišují mezi použitím pro podnikatelské účely a použitím pro jiné účely než pro potřeby podniku, zejména soukromé.

               33

               Podle ustálené judikatury platí, že je-li investiční majetek užíván jak k podnikatelským, tak k soukromým účelům, má dotčená osoba právo zvolit si pro účely DPH, zda učiní celý tento majetek součástí aktiv svého podniku, nebo zda si jej ponechá v celém rozsahu jako součást osobního majetku, a tím ho zcela vyloučí ze systému DPH, anebo zda jej začlení do svého podniku pouze v tom rozsahu, v němž jej skutečně užívá k podnikatelské činnosti (rozsudek ze dne 23. dubna 2009, Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, bod 39 a citovaná judikatura).

               34

               Naproti tomu taková možnost volby neexistuje, pokud jde o to, zda zboží je či není používáno pro hospodářskou činnost. Pokud podnik používá zboží jak pro hospodářské činnosti, tak pro jiné než hospodářské činnosti, čl. 17 odst. 2 písm. a) šesté směrnice pouze stanoví nárok na odpočet daně zaplacené na vstupu. Opatření, která členské státy mají v tomto ohledu přijmout, musí dodržovat zásadu daňové neutrality, na které je založen společný systém DPH (rozsudek ze dne13. března 2008, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, bod 36).

               35

               V souladu se zásadou daňové neutrality je cílem režimu odpočtů zcela sejmout z podnikatele zatížení DPH, která je splatná nebo byla zaplacena v rámci všech jeho hospodářských činností (rozsudek ze dne 12. února 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, bod 27).

               36

               Vyloučení nároku na odpočet pro zboží sloužící k podnikání, které je používáno méně než z 10 % pro hospodářské činnosti, nesplňuje tento požadavek.

               37

               Výše uvedené úvahy jsou v plném rozsahu použitelné na výklad pojmu „na neobchodní účely [pro jiné účely než pro potřeby jejího podniku]“, který je uveden v článku 1 rozhodnutí o povolení. V souladu s požadavky jednotnosti a soudržnosti unijního právního řádu musí mít pojmy používané v aktech přijatých v té samé oblasti stejný význam, nevyjádřil-li unijní zákonodárce v konkrétním legislativním kontextu odlišnou vůli (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 188, a ze dne 31. května 2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, bod 28). V projednávaném případě tomu tak není.

               38

               Konečně pokud jde o argument, podle kterého byl pojmu „pro jiné účely než pro potřeby jejího podniku“ přiznán odlišný význam pro období přecházející rozsudku ze dne 12. února 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, (C‑515/07, EU:C:2009:88), takže rozhodnutí o povolení přijaté dne 19. listopadu 2004 by se stále mohlo vztahovat na rozdíl mezi hospodářskými činnostmi a jinými než hospodářskými činnostmi, je třeba připomenout, že výklad ustanovení unijního práva Soudním dvorem má zpětný účinek, a tedy platí od vstupu vykládaného ustanovení v platnost (rozsudek ze dne 27. března 1980, Denkavit italiana, 61/79, EU:C:1980:100, bod 16).

               39

               Nelze tedy mít za to, že by pojem „pro jiné účely než pro potřeby jejího podniku“ mohl být vykládán odlišně, pokud jde o období předcházející rozsudku ze dne 12. února 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, (C‑515/07, EU:C:2009:88), z kterého vyplývá, že se tento pojem netýká rozdílu mezi hospodářskými činnostmi a jinými než hospodářskými činnostmi.

               40

               S ohledem na výše uvedené, je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 1 rozhodnutí o povolení musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije v situaci, kdy podnik nabývá zboží a služby, které využívá, z více než 90 % pro jiné než hospodářské činnosti, které nepodléhají DPH.

         K nákladům řízení

               41

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

                     Článek 1 rozhodnutí Rady 2004/817/ES ze dne 19. listopadu 2004, kterým se Německu povoluje uplatňovat opatření odchylující se od článku 17 šesté směrnice 77/388/EHS o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije v situaci, kdy podnik pořídil zboží a služby, které využívá z více než 90 % pro jiné než hospodářské činnosti, které nepodléhají dani z přidané hodnoty.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. února 1997. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Neprovedení. # Věc C-205/96.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 12. září 2007. # Cain Cellars, Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství tvořené vyobrazením pětiúhelníku - Absolutní důvod pro zamítnutí - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Jednoduchost označení. # Věc T-304/05.

text:
      Rozsudek Soudu (prvního senátu) ze dne 12. září 2007 – Cain Cellars v. OHIM (Vyobrazení pětiúhelníku)
      (Věc T-304/05)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství tvořené vyobrazením pětiúhelníku – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Jednoduchost označení“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b)] (viz body 23–26)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 23. května 2005 (věc R 975/2004-1) týkajícímu se zápisu
                  vyobrazení pětiúhelníku jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Cain Cellars, Inc.

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Obrazová pentagonální ochranná známka pro výrobek „víno“ třídy 33 – žádost č.                                              3                                                    425                                                121

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               Zamítnutí přihlášky

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí žaloby

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Cain Cellars, Inc., se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. prosince 2010.#Mehiläinen Oy a Terveystalo Healthcare Oy proti Oulun kaupunki.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Markkinaoikeus - Finsko.#Veřejné zakázky na služby - Směrnice 2004/18/ES - Smíšená smlouva - Smlouva uzavřená mezi zadavatelem a soukromou společností, která je na něm nezávislá - Vytvoření společného podniku s rovnou účastí poskytujícího zdravotnické služby - Závazek partnerů nakupovat od společného podniku po dobu přechodného období čtyř let zdravotnické služby, které musí poskytovat svým zaměstnancům.#Věc C-215/09.

text:
      Věc C-215/09
      Mehiläinen Oy a Terveystalo Healthcare Oy, dříve Suomen Terveystalo Oyj
      v.
      Oulun kaupunki
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná markkinaoikeus)
      „Veřejné zakázky na služby – Směrnice 2004/18/ES – Smíšená smlouva – Smlouva uzavřená mezi zadavatelem a soukromou společností, která je na něm nezávislá – Vytvoření společného podniku s rovnou účastí poskytujícího zdravotnické služby – Závazek partnerů nakupovat od společného podniku po dobu přechodného období čtyř let zdravotnické služby, které musí poskytovat
         svým zaměstnancům“

      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby – Směrnice 2004/18
            – Rozsah působnosti
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18)
      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
         na stavební práce, dodávky a služby, musí být vykládána v tom smyslu, že pokud veřejný zadavatel uzavře se soukromou společností,
         která je na něm nezávislá, smlouvu o vytvoření společného podniku ve formě akciové společnosti, jejímž cílem je poskytování
         služeb v oblasti zdraví a příznivých pracovních podmínek, musí uvedený zadavatel zadat zakázku, která se týká služeb určených
         jeho zaměstnancům, jejíž hodnota přesahuje prahovou hodnotu stanovenou uvedenou směrnicí a která je oddělitelná od smlouvy
         zakládající uvedenou společnost, v souladu s ustanoveními uvedené směrnice, která jsou použitelná na služby spadající do její
         přílohy II B.

      Ačkoli totiž vytvoření společného podniku veřejným zadavatelem a soukromým hospodářským subjektem samo o sobě nespadá do působnosti
         směrnice 2004/18, nemůže kapitálová operace ve skutečnosti zakrývat uzavření smluv se soukromým partnerem, které by mohly
         být kvalifikovány jako veřejné zakázky nebo koncese. Kromě toho skutečnost, že soukromý subjekt a veřejný zadavatel spolupracují
         v rámci jednoho subjektu se smíšeným kapitálem, nemůže ospravedlnit nedodržování ustanovení, která se týkají veřejných zakázek,
         když se tomuto soukromému subjektu nebo subjektu se smíšeným kapitálem zadává taková zakázka. V důsledku toho platí, že pokud
         není nutnost uzavřít takovou smíšenou smlouvu s jediným partnerem objektivně prokázána a pokud je část smíšené smlouvy sestávající
         ze závazku veřejného zadavatele odebírat od společného podniku zdravotnické služby určené pro jeho zaměstnance od takové smlouvy
         oddělitelná, uplatní se na zadání zakázky týkající se takové části smlouvy příslušná ustanovení směrnice 2004/18.

      (viz body 33–34, 45–47 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      22. prosince 2010(*)

      „Veřejné zakázky na služby – Směrnice 2004/18/ES – Smíšená smlouva – Smlouva uzavřená mezi zadavatelem a soukromou společností, která je na něm nezávislá – Vytvoření společného podniku s rovnou účastí poskytujícího zdravotnické služby – Závazek partnerů nakupovat od společného podniku po dobu přechodného období čtyř let zdravotnické služby, které musí poskytovat
         svým zaměstnancům“

      Ve věci C‑215/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím markkinaoikeus (Finsko)
         ze dne 12. června 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 15. června 2009, v řízení

      Mehiläinen Oy,
      Terveystalo Healthcare Oy, dříve Suomen Terveystalo Oyj,

      proti
      Oulun kaupunki,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, E. Juhász (zpravodaj), G. Arestis, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: N. Nančev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. června 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Mehiläinen Oy a Terveystalo Healthcare Oy (dříve Suomen Terveystalo Oyj) A. Laine a A. Kuusniemi‑Lainem, asianajaja,
      –        za Oulun kaupunki S. Rasinkangas a I. Korpinenem, asianajaja,
      –        za finskou vládu A. Guimaraes‑Purokoski a M. Pere, jako zmocněnkyněmi,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi E. Paasivirtou, C. Zadrou a D. Kukovcem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne
         31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134,
         s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132), která jsou relevantní vzhledem k okolnostem sporu v původním řízení.

      2        Projednávaná žádost byla předložena v rámci sporu mezi Mehiläinen Oy a Terveystalo Healthcare Oy, dříve Suomen Terveystalo
         Oyj, akciovými společnostmi založenými podle finského práva, a Oulun kaupunki (město Oulu) ve věci právní kvalifikace smluvního
         ujednání mezi Oulun kaupunki a ODL Terveys Oy, soukromou společností, jež je na uvedeném městě nezávislá (dále jen „soukromý
         smluvní partner“), které se týká vytvoření společného podniku, ODL Oulun Työterveys Oy (dále jen „společný podnik“), z hlediska
         pravidel práva Unie v oblasti veřejných zakázek.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        V souladu s definicemi obsaženými v čl. 1 odst. 2 směrnice 2004/18:

      „a)      ‚veřejné zakázky‘ jsou úplatné smlouvy uzavřené písemnou formou mezi jedním nebo více hospodářskými subjekty a jedním nebo
         více veřejnými zadavateli, jejichž předmětem je provedení stavebních prací, dodání výrobků nebo poskytnutí služeb ve smyslu
         této směrnice.

      [...]
      d)      „veřejné zakázky na služby“ jsou veřejné zakázky jiné než veřejné zakázky na stavební práce nebo na dodávky, jejichž předmětem
         je poskytování služeb uvedených v příloze II.

      [...]“
      4        Článek 2 uvedené směrnice, nadepsaný „Zásady zadávání zakázek“, stanoví:

      „Veřejní zadavatelé jednají s hospodářskými subjekty na základě zásad rovnosti a zákazu diskriminace a postupují transparentním
         způsobem.“

      5        Podle článku 7 téže směrnice, nadepsaného „Částky prahových hodnot pro veřejné zakázky“, změněného nařízením Komise (ES) č. 1422/2007
         ze dne 4. prosince 2007, kterým se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES a 2004/18/ES ohledně prahových hodnot
         používaných při postupech zadávání veřejných zakázek (Úř. věst. L 317, s. 34), se směrnice 2004/18 vztahuje na veřejné zakázky
         na služby, které jsou zadávány jinými veřejnými zadavateli, než jsou ústřední orgány státní správy, jejichž odhadovaná hodnota
         bez daně z přidané hodnoty (DPH) se rovná nebo je vyšší než 206 000 eur.

      6        V souladu s přílohou II B směrnice 2004/18 spadají zdravotnické služby do položky 25 této přílohy nadepsané „Zdravotnické
         a sociální služby“.

      7        Podle článku 21 uvedené směrnice:

      „Zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze II B, se řídí výhradně článkem 23 a čl. 35 odst. 4.“
      8        Článek 23 uvedené směrnice, který je součástí její kapitoly IV, nadepsaný „Zvláštní pravidla pro zadávací dokumentaci a dokumenty
         týkající se zakázky“ se týká technických specifikací uvedených v dokumentech týkajících se zakázky, a čl. 35 odst. 4 téže
         směrnice, který je součástí kapitoly VI uvedené směrnice, nadepsané „Pravidla pro zveřejňování a transparentnost“ odkazuje
         na povinnost veřejných zadavatelů informovat ohledně výsledků zadávacího řízení.

       Vnitrostátní právní úprava
      9        Finský zákon 1383/2001 o ochraně zdraví při práci (Työterveyshuoltolaki) stanoví veřejným i soukromým zaměstnavatelům povinnost
         chránit zdraví svých zaměstnanců při práci.

      10      Podle čl. 3 odst. 1 uvedeného zákona je ochrana zdraví při práci činností, za kterou odpovídá zaměstnavatel a v rámci které
         specialisté a odborníci na ochranu zdraví při práci zajišťují prevenci onemocnění a úrazů souvisejících s pracovní činností,
         dbají na to, aby pracoviště neohrožovala zdraví a bezpečnost zaměstnanců, podporují odpovídající pracovní prostředí, zajišťují
         správné fungování pracovního kolektivu, jakož i zdraví, výkonnost a pracovní způsobilost zaměstnanců.

      11      V souladu s čl. 4 prvním pododstavcem uvedeného zákona je zaměstnavatel povinen na vlastní náklady zajišťovat službu ochrany
         zdraví při práci za účelem prevence a boje proti poškozování zdraví a zdravotním rizikům způsobeným prací a pracovními podmínkami,
         jakož i k ochraně a zajišťování bezpečnosti, pracovní způsobilosti a zdraví zaměstnanců.

      12      Podle článku 7 zákona 1383/2001 může zaměstnavatel zajišťovat služby ochrany zdraví při práci ve smyslu uvedeného zákona tak,
         že bude nakupovat nezbytné služby u „zdravotního střediska“ ve smyslu zákona 66/1972 o veřejném zdraví (kansanterveyslaki),
         že sám nebo s dalšími zaměstnavateli zajistí služby, které potřebuje, nebo že nakoupí dotčené služby u osoby nebo entity k tomu
         oprávněné.

      13      V souladu s čl. 87a odst. 1 finského zákona 365/1995 o obcích (Kuntalaki) ve znění zákona 519/2007, který nabyl účinnosti
         dne 15. května 2007, může obec nebo sdružení obcí vytvořit obecní podnik za účelem provozování hospodářské činnosti nebo pro
         plnění úkolu, v souladu se zásadami soukromé správy. Obecní podniky nemají právní subjektivitu, nýbrž jsou organizačně začleněny
         do obce a jejich činnosti podléhají právním předpisům upravujícím činnost obcí.

      14      Směrnice 2004/18 byla do finského práva provedena zákonem 348/2007 o zadávání veřejných zakázek (Hankintalaki), jehož čl. 5
         odst. 1 obsahuje definici pojmu „veřejná zakázka“, který odpovídá pojmu uvedenému v čl. 1 odst. 2 písm. a) této směrnice.

      15      Podle přípravných prací, které vedly k přijetí uvedeného zákona (vládní návrh 50/2006 vp), je veřejná zakázka v zásadě soukromoprávní
         smlouvou mezi dvěma odlišnými právnickými osobami. Interní dohody určitého subjektu tak obvykle nemohou být považovány za
         veřejné zakázky. Smlouva nemůže být považována za veřejnou zakázku, pokud má jiný hlavní předmět než zadávaná zakázka. Zejména
         je třeba zkoumat, zda transakce nebo soubor smluv tvoří celek, od kterého nemůže být dotčená zakázka oddělena.

      16      Uvedený zákon se podle článku 10 nevztahuje na zakázky, které veřejný zadavatel zadává jiné entitě, která je od něj formálně
         oddělena a je vůči němu z hlediska rozhodování autonomní, ale nad kterou vykonává – sám nebo spolu s ostatními veřejnými zadavateli
         – obdobnou kontrolu, jako je kontrola uplatňovaná nad jeho vlastními složkami, pokud taková odlišná entita uskutečňuje převážnou
         část své činnosti s takovými veřejnými zadavateli. Uvedené ustanovení přizpůsobuje vnitrostátní právní předpisy judikatuře
         Soudního dvora (rozsudek ze dne 18. listopadu 1999, Teckal, C‑107/98, Recueil, s. I‑8121, bod 50).

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      17      Městská rada Oulun kaupunki dne 21. dubna 2008 rozhodla, že společně se soukromým partnerem vytvoří společný podnik; na který
         se měl vztahovat zákon 624/2006 o akciových společnostech a svou činnost měl zahájit dne 1. ledna 2008. Kapitál společného
         podniku měl být rozdělen rovným dílem mezi oba partnery a jeho řízení mělo být společné.

      18      Činnost společného podniku měla spočívat v poskytování služeb v oblasti zdraví a příznivých pracovních podmínek a záměrem
         obou partnerů bylo zaměřit tuto činnost především a v rostoucí míře na soukromé zákazníky. Nicméně na přechodné období v délce
         čtyř let (dále jen „přechodné období“) se zavázali k tomu, že od společného podniku budou nakupovat zdravotnické služby, které
         jakožto zaměstnavatelé musí, v souladu s vnitrostátní právní úpravou, poskytovat svým zaměstnancům.

      19      Podle Oulun kaupunki měl přepokládaný obrat společného podniku v přechodném období dosahovat přibližně 90 milionů eur, z nichž
         18 milionů eur představovalo hodnotu služeb, které mělo uvedené město poskytovat svým zaměstnancům.

      20      Oba partneři měli na společný podnik převést formou nepeněžitého vkladu své složky určené k poskytování zdravotnických služeb
         na pracovišti jejich zaměstnancům v souladu s vnitrostátní právní úpravou. Oulun kaupunki tak převedlo na společný podnik
         obecní podnik Oulun Työterveys (dále jen „obecní podnik“), pověřený v rámci jeho organizace poskytováním zdravotnických služeb
         na pracovišti, jehož hodnota byla mezi 2,5 a 3,5 miliony eur, zatímco soukromý partner převedl svou odpovídající složku v odhadované
         hodnotě 2,2 až 3 miliony eur.

      21      Podle Oulun kaupunki představovaly zdravotnické služby na pracovišti poskytované zaměstnancům uvedeného města přibližně 38 %
         obratu obecního podniku. Zbývající části obratu bylo dosahováno poskytováním služeb soukromým zákazníkům.

      22      V zápisu ze zasedání městské rady Oulun kaupunki, na němž bylo vydáno rozhodnutí ze dne 21. dubna 2008, je uvedeno:

      „Strany se krom toho dohodly, že [od společného podniku] budou nakupovat služby v oblasti zdraví a příznivých pracovních podmínek
         po přechodné období v délce čtyř let. Oulun kaupunki odebere stejný objem služeb v oblasti zdraví a příznivých pracovních
         podmínek jako od obecního podniku. […] [Zákon o zadávání veřejných zakázek] vyžaduje, aby Oulun kaupunki vyhlásilo veřejnou
         zakázku na poskytování zdravotnických služeb na pracovišti, jakmile budou převedeny na [společný podnik]. Následující důvody
         nicméně ospravedlňují skutečnost, že Oulun kaupunki zůstane po přechodné období zákazníkem [společného podniku]:

      –        bude tak zajištěno postavení převedených obecních zaměstnanců;
      –        současná smlouva města Oulun kaupunki je výhodná a konkurenční;
      –        [společný podnik] zahájí svou činnost za příznivých podmínek.“
      23      V souladu s uvedeným zápisem Oulun kaupunki dne 24. dubna 2008 podepsalo se soukromým partnerem ujednání, podle kterého se
         zavazuje k tomu, že v budoucnosti po dobu přechodného období svěří společnému podniku poskytování služeb v oblasti zdraví
         a příznivých pracovních podmínek pro obecní zaměstnance. Po uplynutí přechodného období Oulun kaupunki hodlalo, jak tvrdí,
         podřídit pořizování uvedených služeb řízení o zadání veřejné zakázky.

      24      Z uvedeného zápisu vyplývá, že Oulun kaupunki, jakožto veřejný zadavatel, nevyhlásilo výzvu k podávání nabídek na poskytování
         služeb v oblasti zdraví a příznivých pracovních podmínek během přechodného období, které muselo poskytovat svým zaměstnancům
         v souladu s vnitrostátními právními předpisy. Rovněž není sporu o tom, že volba soukromého partnera nebyla provedena na základě
         soutěže.

      25      Předkládající soud, na který se obrátily konkurenční podniky, které měly zájem o poskytování služeb v oblasti zdraví a příznivých
         pracovních podmínek určených zaměstnancům města Oulun kaupunki, předběžně zakázal posledně uvedenému, aby pod pokutou 200 000
         eur uskutečňovalo, bez ohledu na způsob, rozhodnutí městské rady ze dne 21. dubna 2008, pokud jde o nákup městem Oulun kaupunki
         od obecního podniku služeb v oblasti zdraví a příznivých pracovních podmínek určených zaměstnancům uvedeného města. Při čekání
         na konečné rozhodnutí soudu, kterému byla věc předložena, Oulun kaupunki dne 26. srpna 2008 rozhodlo převést činnosti obecního
         podniku na společný podnik, s výjimkou zdravotnických služeb na pracovišti poskytovaných jeho zaměstnancům.

      26      Vzhledem k protichůdným argumentům uplatňovaným účastníky původního řízení ohledně povahy sporného plnění ve světle práva
         Unie v oblasti veřejných zakázek, se markkinaoikeus rozhodl řízení přerušit a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Podléhá celkově posuzované ujednání, v jehož rámci obec jakožto veřejný zadavatel uzavře se soukromou společností, která je
         na něm nezávislá, smlouvu stanovící vytvoření akciové společnosti, ve které jsou kapitál a kontrolní pravomoc rozděleny rovným
         dílem mezi obě smluvní strany a ve které se obec jakožto veřejný zadavatel při vytvoření takové společnosti zaváže k nákupu
         služeb v oblasti zdraví a příznivých pracovních podmínek, které poskytuje svým zaměstnancům, postupům upravujícím zadávání
         veřejných zakázek z důvodu, že soubor příslušných dohod představuje zadání zakázky na služby ve smyslu směrnice 2004/18 […],
         nebo je třeba toto ujednání považovat za vytvoření společného podniku a převedení činností z obecního podniku; v kterémžto
         případě se uvedená směrnice a povinnost vyhlášení veřejné zakázky, kterou tato směrnice ukládá, neuplatní.

      2)      Je v projednávané věci krom toho nutné považovat za relevantní skutečnost, že:
      a)      Oulun kaupunki se ve svém postavení obce jakožto veřejného zadavatele zavázalo k nákupu výše uvedených služeb za úplatu na
         přechodné období čtyř let, po jejichž uplynutí podle svého rozhodnutí zamýšlí zahájit nové zadávací řízení na dodávku služeb
         v oblasti zdraví při práci, které potřebuje?

      b)      před dotyčným ujednáním pocházel obrat obecního podniku, který byl organizačně začleněn do Oulun kaupunki, z hlavní části
         z jiných plnění než jsou zdravotnické služby na pracovišti poskytované zaměstnancům města?

      c)      nový podnik je zakládán formou převedení činností obecního podniku, které spočívají ve zdravotnických službách na pracovišti
         poskytovaných zároveň zaměstnancům města a soukromým klientům, z titulu nepeněžitého vkladu?“

       K předběžným otázkám
      27      Podstatou obou předběžných otázek, které je třeba zkoumat společně, v zásadě je, zda směrnice 2004/18 musí být vykládána v tom
         smyslu, že se vztahuje na ujednání v jehož rámci zadavatel uzavře se soukromou entitou, která je na něm nezávislá, smlouvu
         stanovící vytvoření akciové společnosti, ve které jsou kapitál a kontrolní pravomoc rozděleny rovným dílem mezi obě smluvní
         strany a ve které se obec jakožto veřejný zadavatel při vytvoření takové společnosti zaváže k nákupu služeb v oblasti zdraví
         a příznivých pracovních podmínek, které musí zajišťovat pro své zaměstnance.

      28      Ze znění uvedených otázek a jejich kontextu vyplývá, že dotazy předkládajícího soudu se konkrétněji týkají poskytování služeb
         v oblasti zdraví a příznivých pracovních podmínek společným podnikem městu Oulun kaupunki určených zaměstnancům uvedeného
         města; takové poskytování služeb přitom odpovídá závazku uvedeného města odebírat od tohoto společného podniku po přechodné
         období čtyř let takové služby, které mu dříve byly poskytovány obecním podnikem, který s ním byl organizačně spojen.

      29      Úvodem je třeba zdůraznit, že není sporu o tom, že ve věci v původním řízení má Oulun kaupunki postavení veřejného zadavatele
         ve smyslu čl. 1 odst. 9 směrnice 2004/18 a že dotčené služby spadají do pojmu „zdravotnické […] služby“ ve smyslu kategorie
         25 přílohy II B směrnice. Ze závazku města Oulun kaupunki nakupovat dotčené služby ve prospěch svých zaměstnanců od společného
         podniku lze usuzovat na existenci úplatné smlouvy mezi uvedeným městem a takovým podnikem. Z údajů poskytnutých předkládajícím
         soudem mimoto vyplývá, že odhadovaná hodnota uvedené smlouvy, řádově 18 milionů eur, překračuje relevantní prahové hodnoty
         pro použití směrnice 2004/18.

      30      V tomto ohledu je rovněž třeba připomenout, že směrnice 2004/18 nečiní rozdíl mezi veřejnými zakázkami zadanými zadavatelem
         za účelem splnění jeho úkolu uspokojit potřeby obecného zájmu a zakázkami, které s tímto úkolem nesouvisejí, jako je v projednávané
         věci potřeba splnit povinnost vůči svým zaměstnancům, která mu přísluší jako zaměstnavateli (viz zejména rozsudek ze dne 15. července
         2010, Komise v. Německo, C‑271/08, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 73 a citovaná judikatura).

      31      Po takovém úvodním vymezení je třeba připomenout, že veřejný orgán může plnit úkoly ve veřejném zájmu, které mu příslušejí,
         vlastními prostředky, aniž je povinen obrátit se na vnější subjekty nenáležející k jeho organizačním složkám, a že tak může
         činit také ve spolupráci s jinými veřejnými orgány (rozsudek ze dne 9. června 2009, Komise v. Německo, C‑480/06, Sb. rozh.
         s. I‑4747, bod 45). Rovněž, jak je uvedeno v bodě 1 interpretačního sdělení Komise týkajícího se uplatňování právních předpisů
         Společenství v oblasti veřejných zakázek a koncesí na institucionalizovaná partnerství veřejného a soukromého sektoru (IPPP)
         (Úř. věst. 2008, C 91, s. 4), takový orgán může vykonávat hospodářskou činnost sám, nebo ji může svěřit třetím osobám, například
         subjektům se smíšeným kapitálem vzniklým v rámci partnerství soukromého a veřejného sektoru.

      32      Mimoto použití práva Unie v oblasti veřejných zakázek je zajisté vyloučeno tehdy, když je kontrola vykonávaná veřejným zadavatelem
         nad entitou, které byla zakázka zadána, obdobná té, kterou uvedený zadavatel vykonává nad vlastními organizačními složkami,
         a když uvedená entita uskutečňuje podstatnou část své činnosti společně se zadavatelem, který nad ní vykonává kontrolu (viz
         výše uvedený rozsudek Teckal, bod 50). Nicméně účast, byť menšinová, soukromého podniku na kapitálu společnosti, ve které
         má rovněž účast veřejný zadavatel, vylučuje, aby takový zadavatel mohl vykonávat nad uvedeným podnikem kontrolu obdobnou té,
         kterou vykonává nad vlastními organizačními složkami (viz zejména rozsudky ze dne 10. září 2009, Sea, C‑573/07, Sb. rozh.
         s. I‑8127, bod 46, a ze dne 15. října 2009, Acoset, C‑196/08, Sb. rozh. s. I‑9913, bod 53).

      33      Pokud jde konkrétně o dotaz předkládajícího soudu ohledně toho, zda závazek města Oulun kaupunki nakupovat služby v oblasti
         zdraví a příznivých pracovních podmínek, které musí poskytovat svým zaměstnancům, od společného podniku v průběhu přechodného
         období, spadá či nespadá do působnosti ustanovení směrnice 2004/18 z důvodu, že takový závazek je součástí smlouvy o založení
         společného podniku, je třeba uvést, že vytvoření společného podniku veřejným zadavatelem a soukromým hospodářským subjektem
         samo o sobě nespadá do působnosti směrnice 2004/18. Toto konstatování je ostatně připomenuto v bodě 66 Zelené knihy Komise
         o partnerství veřejného a soukromého sektoru a právu Společenství o veřejných zakázkách a veřejných koncesích [KOM(2004) 327
         v konečném znění ze dne 30. dubna 2004].

      34      Nicméně je třeba uvést, že je třeba se ujistit, jak vyplývá z bodu 69 uvedené knihy, zda kapitálová operace ve skutečnosti
         nezakrývá uzavření smluv se soukromým partnerem, které by mohly být kvalifikovány jako veřejné zakázky nebo koncese. Ostatně,
         jak je uvedeno v bodě 2.1 výše uvedeného interpretačního sdělení Komise, skutečnost, že soukromý subjekt a veřejný zadavatel
         spolupracují v rámci jednoho subjektu se smíšeným kapitálem, nemůže ospravedlnit nedodržování ustanovení, která se týkají
         veřejných zakázek, když se takovému soukromému subjektu nebo subjektu se smíšeným kapitálem zadává taková zakázka (viz v tomto
         smyslu, rozsudek Acoset, uvedený výše, bod 57).

      35      S ohledem na uvedená obecná indikativní pravidla je třeba prokázat, zda a v jakém rozsahu může být směrnice 2004/18 použita
         v rámci věci v původním řízení.

      36      V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pokud jde o smíšenou smlouvu, jejíž jednotlivé části jsou nerozlučně
         spjaty a tvoří tak nedílný celek, taková smlouva musí být pro účely své právní kvalifikace s ohledem na pravidla v oblasti
         veřejných zakázek přezkoumána celá jako jeden celek a musí být posuzována na základě pravidel, kterými se řídí část tvořící
         hlavní předmět nebo převažující prvek smlouvy (rozsudek ze dne 6. května 2010, Club Hotel Loutraki a další, C‑145/08 a C‑149/08,
         Sb. rozh. s. I‑4165, body 48 a 49, jakož i citovaná judikatura).

      37      Z toho vyplývá, že pro účely použití směrnice 2004/18 je třeba ověřit, zda část představovanou zdravotnickými službami určenými
         zaměstnancům města Oulun kaupunki, která v zásadě spadá do působnosti uvedené směrnice, lze od smlouvy oddělit.

      38      V tomto ohledu je třeba odkázat na zápis ze zasedání městské rady Oulun kaupunki ze dne 21. dubna 2008, který uvádí důvody
         závazku převzatého uvedeným městem při zřizování společného podniku. Mimoto z vysvětlení poskytnutého městem Oulun kaupunki
         při jednání vyplývá, že uvedené město považuje tuto část smlouvy za neoddělitelnou z důvodu, že hodnota závazku spočívajícího
         v nákupu zdravotnických služeb od společného podniku v průběhu přechodného období byla součástí jeho nepeněžitého vkladu do
         kapitálu tohoto podniku a že uvedený nepeněžitý vklad představoval z hospodářského hlediska podmínku jeho vytvoření.

      39      Je třeba zdůraznit, že úmysl smluvních stran – vyjádřený nebo jen předpokládaný – považovat různé části tvořící smíšenou smlouvu
         za neoddělitelné, nepostačuje, avšak musí se opírat o objektivní skutečnosti, které jej mohou odůvodnit a opodstatnit nezbytnost
         uzavření jediné smlouvy.

      40      Pokud jde o argument města Oulun kaupunki, podle kterého postavení obecních zaměstnanců převedených do společného podniku
         bylo v důsledku přijatého závazku zaručeno, je třeba uvést, že taková záruka rovněž mohla být zajištěna v rámci řízení o zadání
         veřejné zakázky v souladu se zásadou zákazu diskriminace a zásadou transparentnosti, ve kterém by požadavek týkající se takové
         záruky tvořil součást podmínek, které musí být dodrženy za účelem zadání zakázky.

      41      Pokud jde o argument města Oulun kaupunki spočívající v tvrzení, že „současná smlouva města Oulun kaupunki je výhodná a konkurenční“,
         a že v důsledku uvedeného závazku „společný podnik zahájí svou činnost za příznivých podmínek“, je třeba připomenout, že v souladu
         s judikaturou Soudního dvora udělení veřejné zakázky podniku se smíšenou majetkovou účastí bez výzvy k účasti v soutěži je
         na překážku cíli volné a nenarušené hospodářské soutěže a zásadě rovného zacházení v rozsahu, v němž by takový postup poskytl
         soukromému podniku, který má účast na kapitálu tohoto smíšeného podniku, výhodu vzhledem k jeho konkurentům (výše uvedený
         rozsudek Acoset, bod 56 a citovaná judikatura). Takové argumenty neumožňují dospět k závěru, že část smlouvy upravující zdravotnické
         služby ve prospěch zaměstnanců města Oulun kaupunki je neoddělitelná od zbývající části smlouvy.

      42      Navíc je třeba konstatovat, že tvrzené, avšak neprokázané zahrnutí hodnoty závazku převzatého městem Oulun kaupunki do nepeněžitého
         vkladu uvedeného města do kapitálu společného podniku za takových podmínek představuje právní přístup, který rovněž neumožňuje
         považovat tuto část smíšené smlouvy za neoddělitelnou od uvedené smlouvy.

      43      Mimoto, jak uvedla česká vláda a Komise, skutečnost, že ve věci v původním řízení zadavatel vyjádřil svůj záměr zahájit na
         konci přechodného období zadávací řízení na poskytování zdravotnických služeb ve prospěch svých zaměstnanců, představuje rovněž
         okolnost potvrzující oddělitelnou povahu takové části od zbytku smíšené smlouvy.

      44      Též skutečnost, že společný podnik funguje od srpna roku 2008 bez činností odpovídajících uvedené části může prokazovat, že
         oba partneři jsou patrně schopni čelit případnému dopadu takového nedostatku na finanční situaci uvedeného podniku, což představuje
         další indicii, jež je relevantní pro oddělitelnou povahu takové části smlouvy.

      45      V důsledku toho, na rozdíl od okolností vedoucích k vydání výše uvedeného rozsudku ve věci Loutraki a další, z výše uvedených
         zjištění objektivně nevyplývá nutnost uzavřít dotčenou smíšenou smlouvu v původním řízení s jediným partnerem (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Loutraki a další, bod 53).

      46      Pokud je část smíšené smlouvy sestávající ze závazku města Oulun kaupunki odebírat od společného podniku zdravotnické služby
         určené pro jeho zaměstnance od takové smlouvy tedy oddělitelná, vyplývá z toho, že v takovém kontextu, jako je kontext věci
         v původním řízení, jsou příslušná ustanovení směrnice 2004/18 použitelná na zadání zakázky týkající se takové části smlouvy.

      47      S ohledem na předcházející úvahy je třeba odpovědět na položené otázky tak, že směrnice 2004/18 musí být vykládána v tom smyslu,
         že pokud veřejný zadavatel uzavře se soukromou společností, která je na něm nezávislá, smlouvu o vytvoření společného podniku
         ve formě akciové společnosti, jejímž cílem je poskytování služeb v oblasti zdraví a příznivých pracovních podmínek, musí uvedený
         zadavatel zadat zakázku, která se týká služeb určených jeho zaměstnancům, jejíž hodnota přesahuje prahovou hodnotu stanovenou
         uvedenou směrnicí a která je oddělitelná od smlouvy zakládající uvedenou společnost, v souladu s ustanoveními uvedené směrnice,
         která jsou použitelná na služby spadající do přílohy II B.

       K nákladům řízení
      48      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
            na stavební práce, dodávky a služby musí být vykládána v tom smyslu, že pokud veřejný zadavatel uzavře se soukromou společností,
            která je na něm nezávislá, smlouvu o vytvoření společného podniku ve formě akciové společnosti, jejímž cílem je poskytování
            služeb v oblasti zdraví a  příznivých pracovních podmínek, musí uvedený zadavatel zadat zakázku, která se týká služeb určených
            jeho zaměstnancům, jejíž hodnota přesahuje prahovou hodnotu stanovenou uvedenou směrnicí a která je oddělitelná od smlouvy
            zakládající uvedenou společnost, v souladu s ustanoveními uvedené směrnice, která jsou použitelná na služby spadající do přílohy
            II B.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: finština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 5. února 1981. # Staatssecretaris van Financiën proti Association coopérative "Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats GA". # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # DPH. # Věc 154/80.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. července 1968. # Claude Moïse Sayag a S.A. Zurich proti Jean-Pierrovi Leduc, Denise Thonnon, provdané Leduc, a S.A. La Concorde. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Belgie. # Věc 5-68.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 6. prosince 1994. # The owners of the cargo lately laden on board the ship "Tatry" proti the owners of the ship "Maciej Rataj". # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England) - Spojené království. # Bruselská úmluva. # Věc C-406/92.


Rozsudek Tribunálu (kasačního senátu) ze dne 22. září 2017.#Patrick Wanègue v. Výbor regionů.#Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Úředníci – Pracovní podmínky – Přesčasové hodiny – Řidič platové třídy AST 6 – Zrušení nároku na paušální příspěvek za přesčasové hodiny – Rovnost zbraní – Povinnost uvést odůvodnění – Nesprávná právní posouzení – Zkreslení skutkového stavu.#Věc T-682/15 P.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. června 1970. # Gouvernement de la Francouzská republika proti Komisi Evropských společenství. # Věc 47-69.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 20. září 1990. # Jack Hanning proti Evropskému parlamentu. # Úředník. # Věc T-37/89.