title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. června 2002.#Komise Evropských společenství proti Belgickému království.#Nesplnění povinnosti státem.#Věc C-503/99.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      4. června 2002 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Články 52 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 43 ES) a 73b Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES) – Práva spojená se zvláštní akcií Belgického království v Société nationale de transport par canalisations SA a v Société de
         distribution du gaz SA“

      Ve věci C‑503/99,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Patakia, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Belgickému království, zastoupenému A. Snoecx, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s F. de Montpellierem, M. Picatem a A. Theissenem, avocats,

      žalovanému,
      podporovanému
      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným R. Magrill, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s J. Crowem, barrister, a D. Wyattem, QC, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      vedlejším účastníkem,
      jejímž předmětem je určení, že Belgické království tím, že ponechalo v účinnosti
      –        ustanovení královského nařízení ze dne 10. června 1994 zřizující ve prospěch státu zvláštní akcii společnosti Société nationale
         de transport par canalisations (Moniteur belge ze dne 28. června 1994, s. 17333, dále jen „královské nařízení ze dne 10. června 1994“), podle nichž tato akcie poskytuje
         následující zvláštní práva:

      a)      jakýkoliv převod, jakékoliv poskytnutí pro účely zajištění nebo jakákoliv změna určení položených vedení společnosti tvořících
         velké infrastruktury vnitřního přenosu energetických produktů nebo způsobilých sloužit k tomuto účelu musejí být dopředu oznámeny
         gesčně příslušnému ministrovi, který je oprávněn zamítnout tyto operace, má-li za to, že ohrožují národní zájmy v oblasti
         energetiky;

      b)       ministr může jmenovat dva zástupce federální vlády v představenstvu společnosti. Tito zástupci mohou ministrovi navrhnout
         zrušení jakéhokoliv rozhodnutí představenstva, které je podle jejich názoru v rozporu s obecnými směry energetické politiky
         země, včetně vládních cílů, pokud jde o zásobování země energií;

      –        ustanovení královského nařízení ze dne 16. června 1994 zřizující ve prospěch státu zvláštní akcii společnosti Distrigaz (Moniteur belge ze dne 28. června 1994, s. 17347, dále jen „královské nařízení ze dne 16. června 1994“), podle nichž poskytuje tato akcie
         následující zvláštní práva:

      a)      jakýkoliv převod, jakékoliv poskytnutí pro účely zajištění nebo jakákoliv změna určení strategických aktiv společnosti musejí
         být dopředu oznámeny gesčně příslušnému ministrovi, který je oprávněn zamítnout tyto operace, má-li za to, že ohrožují národní
         zájmy v oblasti energetiky;

      b)       ministr může jmenovat dva zástupce federální vlády v představenstvu společnosti. Tito zástupci mohou ministrovi navrhnout
         zrušení jakéhokoliv rozhodnutí představenstva nebo řídícího výboru, které je podle jejich názoru v rozporu s energetickou
         politikou země,

      a tím, že nestanovilo přesná, objektivní a stálá kritéria týkající se schvalování shora uvedených operací nebo jejich zamítnutí,
         nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 52 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 43 ES) a článku 73b Smlouvy o ES
         (nyní článek 56 ES).

      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, P. Jann (zpravodaj), N. Colneric a S. von Bahr, předseda senátu, C. Gulmann,
         D. A. O. Edward, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, V. Skouris a J. N. Cunha Rodrigues, soudci,

      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: H. A. Rühl, vrchní rada,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí řečí účastníků řízení na jednání konaném dne 2. května 2001, během kterého byla Komise zastoupená M. Patakia
         a F. de Sousa Fialhem, jako zmocněnci, Belgické království F. de Montpellierem a O. Davidsonem, avocat, a Spojené království
         Velké Británie a Serverního Irska R. Magrill, ve spolupráci s D. Wyattem,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. července 2001,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 22. prosince 1999 podala Komise Evropských společenství na základě článku 226 ES
         žalobu, kterou se domáhá, aby bylo určeno, že Belgické království tím, že ponechalo v účinnosti

      –        ustanovení královského nařízení ze dne 10. června 1994 zřizující ve prospěch státu zvláštní akcii společnosti Société nationale
         de transport par canalisations (Moniteur belge ze dne 28. června 1994, s. 17333, dále jen „královské nařízení ze dne 10. června 1994“), podle nichž tato akcie poskytuje
         následující zvláštní práva:

      a)      jakýkoliv převod, jakékoliv poskytnutí pro účely zajištění nebo jakákoliv změna určení položených vedení společnosti tvořících
         velké infrastruktury vnitřního přenosu energetických produktů nebo způsobilých sloužit k tomuto účelu musejí být dopředu oznámeny
         gesčně příslušnému ministrovi, který je oprávněn zamítnout tyto operace, má-li za to, že ohrožují národní zájmy v oblasti
         energetiky;

      b)       ministr může jmenovat dva zástupce federální vlády v představenstvu společnosti. Tito zástupci mohou ministrovi navrhnout
         zrušení jakéhokoliv rozhodnutí představenstva, které je podle jejich názoru v rozporu s obecnými směry energetické politiky
         země, včetně vládních cílů, pokud jde o zásobování země energií;

      –        ustanovení královského nařízení ze dne 16. června 1994 zřizující ve prospěch státu zvláštní akcii společnosti Distrigaz (Moniteur belge ze dne 28. června 1994, s. 17347, dále jen „královské nařízení ze dne 16. června 1994“), podle nichž poskytuje tato akcie
         následující zvláštní práva:

      a)      jakýkoliv převod, jakékoliv poskytnutí pro účely zajištění nebo jakákoliv změna určení strategických aktiv společnosti musejí
         být dopředu oznámeny gesčně příslušnému ministrovi, který je oprávněn zamítnout tyto operace, má-li za to, že ohrožují národní
         zájmy v oblasti energetiky;

      b)       ministr může jmenovat dva zástupce federální vlády v představenstvu společnosti. Tito zástupci mohou ministrovi navrhnout
         zrušení jakéhokoliv rozhodnutí představenstva nebo řídícího výboru, které je podle jejich názoru v rozporu s energetickou
         politikou země,

      a tím, že nestanovilo přesná, objektivní a stálá kritéria týkající se schvalování shora uvedených operací nebo jejich zamítnutí,
         nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 52 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 43 ES) a článku 73b Smlouvy o ES
         (nyní článek 56 ES).

      2        Návrhy došlými kanceláři Soudního dvora 22. a 27. června 2000 požádaly Dánské království a Spojené království Velké Británie
         a Severního Irska o vstup do řízení na podporu návrhových žádání Belgického království. Usneseními předsedy Soudního dvora
         z 12. a 13. července 2000 bylo těmto členským státům vedlejší účastenství povoleno. Dánské království dopisem ze dne 2. října
         2000 své vedlejší účastenství vzalo zpět.

       Právní rámec sporu
       Právo Společenství
      3        Článek 73b odst. 1 Smlouvy zní takto:

      „V rámci této kapitoly jsou zakázána všechna omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími
         zeměmi.“

      4        Podle článku 73d odst. 1 písm. b) Smlouvy o ES [nyní článek 58 odst. 1 písm. b) ES]:

      „Článkem 73b není dotčeno právo členských států:
      […]
      b)      učinit všechna nezbytná opatření, jež by zabránila porušování vnitrostátních právních předpisů, zejména v oblasti daňového
         práva a dohledu nad finančními institucemi, nebo stanovit postupy pro ohlašování pohybu kapitálu pro účely správní či statistické,
         nebo učinit opatření odůvodněná veřejným pořádkem či veřejnou bezpečností.“

      5        Příloha I ke směrnici Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy (Úř. věst. L 178, s. 5;
         Zvl. vyd. 10/01, s. 10), obsahuje klasifikaci pohybu kapitálu uvedenou v článku 1 této směrnice. Uvádí zejména následující
         pohyby kapitálu:

      „I. Přímé investice […]
      1)       Zakládání a rozšiřování poboček nebo nových podniků patřících pouze osobě, která poskytla kapitál, a kupování plné účasti
         v již existujících podnicích

      2)       Účast v nových nebo stávajících podnicích s cílem vytvořit nebo udržet dlouhodobé hospodářské vztahy
      […]“
      6        Podle vysvětlivek uvedených na konci přílohy I ke směrnici 88/361 se „přímými investicemi“ rozumí:

      „Investice všeho druhu realizované fyzickými osobami nebo obchodními, průmyslovými nebo finančními podniky, které slouží k vytváření
         nebo udržování dlouhodobých a přímých vztahů mezi osobou poskytující kapitál a podnikatelem nebo subjektem, kterým je tento
         kapitál poskytován pro účely vykonávání hospodářské činnosti. Tento pojem je tedy třeba chápat v co nejširším slova smyslu.

      […]
      U subjektů uvedených v bodě I.2 klasifikace, které mají status akciové společnosti, jde o účast na přímé investici, kde [jde
         o účast mající povahu přímé investice tehdy, když] balík akcií vlastněných fyzickou osobou, jiným podnikem nebo jiným majitelem
         umožňuje akcionáři, aby se efektivně podílel na správě společnosti nebo její kontrole, a to buď podle vnitrostátních právních
         předpisů vztahujících se na akciové společnosti, nebo jiným způsobem.

      […]“
      7        Klasifikace obsažená v příloze I ke směrnici 88/361 uvádí rovněž následující pohyby kapitálu:

      „III. Operace s cennými papíry běžně obchodovanými na kapitálovém trhu […]
      […]
      A.       Operace s cennými papíry na kapitálovém trhu
      1.      Koupě domácích cenných papírů, obchodovaných na burze, nerezidenty […]
      […]
      3.      Koupě domácích cenných papírů, neobchodovaných na burze, nerezidenty […]
      […]“
      8        Článek 222 Smlouvy o ES (nyní článek 295 ES) stanoví:

      „Tato smlouva se nijak nedotýká úpravy vlastnictví, uplatňované v členských státech.“
       Vnitrostátní právo
      9        Královské nařízení ze dne 10. června 1994 stanoví ve svých článcích 1, 3 a 4:

      „Článek 1
      Ke dni, kdy dojde ke skutečnému převodu akcií, které nyní v kapitálu Société nationale d’investissements (Národní investiční
         společnosti) drží stát, na jednu nebo několik fyzických nebo právnických osob soukromého sektoru, převede Národní investiční
         společnost jednu akcii v kapitálu akciové společnosti Société nationale de transport par canalisations, dále jen ‚S.N.T.C.‘,
         na stát. Zvláštní práva vymezená v článcích 2 až 5 jsou s touto akcií spojená nad rámec informačních práv spojených s řádnými
         akciemi S.N.T.C. jen potud, pokud je tato akcie ve vlastnictví státu, jenž ji může zcizit jen se schválením zákonodárce. Tato
         práva vykonává ministr gesčně příslušný pro energetiku, dále jen ‚ministr‘.

      […]
      Článek 3
      Zvláštní akcie poskytuje ministrovi právo zamítnout jakýkoliv převod, poskytnutí pro účely zajištění nebo změnu určení položených
         vedení S.N.T.C. tvořících velké infrastruktury vnitřního přenosu energetických produktů nebo způsobilých sloužit k tomuto
         účelu, má-li ministr za to, že taková operace ohrožuje národní zájmy v oblasti energetiky […]

      Operace uvedené v prvním odstavci musejí být ministrovi dopředu oznámeny. Ministr může podrobněji upravit podobu a obsah tohoto
         oznámení. Ministr může vykonat své právo zamítnout operaci ve lhůtě dvaceti jedna dnů poté, co mu byla operace oznámena.

      Článek 4
      Zvláštní akcie poskytuje ministrovi právo jmenovat dva zástupce federální vlády v představenstvu společnosti S.N.T.C. Tito
         zástupci vlády mají poradní hlas.

      Zástupci vlády mohou kromě toho ministrovi ve lhůtě čtyř pracovních dnů navrhnout zrušení jakéhokoliv rozhodnutí představenstva
         S.N.T.C., které je podle jejich názoru v rozporu s obecnými směry energetické politiky země, včetně vládních cílů, pokud jde
         o zásobování země energií. Tato čtyřdenní lhůta počíná plynout ode dne schůze, během níž bylo dotyčné rozhodnutí přijato,
         pokud na ni byli zástupci vlády řádně přizváni, a v opačném případě ode dne, kdy zástupci vlády nebo alespoň jeden z nich
         se o rozhodnutí dozvěděli. Opravný prostředek má odkladný účinek. Jestliže ministr do osmi dní po podání opravného prostředku
         rozhodnutí nezruší, stává se toto pravomocným.“

      10      Královské nařízení ze dne 16. června 1994 stanoví ve svých článcích 1, 3 a 4 obsahově shodná pravidla vztahující se na Société
         de distribution du gaz SA (dále jen „Distrigaz“).

       Postup před zahájením soudního řízení
      11      Dvěma dopisy ze dne 8. července 1998 sdělila Komise belgické vládě, že má za to, že zvláštní akcie zavedené královskými nařízeními
         ze dne 10. a 16. června 1994 by mohly porušovat ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu kapitálu a svobody usazování.

      12      Belgická vláda odpověděla dvěma dopisy ze dne 15. září 1998, že zvláštní práva spojená s těmito akciemi nebyla doposud vykonávána
         a že příslušné orgány jsou připraveny zaručit Komisi, že žádné z těchto práv nebude vykonáváno diskriminačním způsobem v neprospěch
         státních příslušníků jiných členských států.

      13      Komisi tyto odpovědi neuspokojily, a proto dne 18. prosince 1998 zaslala Belgickému království dvě odůvodněná stanoviska vyzývající
         jej, aby těmto stanoviskům vyhovělo ve lhůtě dvou měsíců.

      14      Belgické království na odůvodněná stanoviska odpovědělo jediným dopisem ze dne 4. března 1999, v němž oznámilo svůj záměr
         pozměnit zvláštní práva vztahující se k dotyčným zvláštním akciím. K některým úpravám skutečně následně došlo, nicméně články
         1, 3 a 4 královských nařízení ze dne 10. a 16. června 1994 zůstaly nezměněny.

      15      Komise tedy rozhodla, že podá Soudnímu dvoru projednávanou žalobu.

       Důvody a argumenty účastníků řízení
      16      Komise na úvod líčí, že značný rozsah investování uvnitř Společenství přiměl některé členské státy k přijetí opatření, vedených
         snahou kontrolovat tuto situaci. Tato opatření, přijatá z velké části v rámci privatizací, mohou být podle Komise za určitých
         podmínek neslučitelná s právem Společenství. Z tohoto důvodu Komise dne 19. července 1997 přijala sdělení o určitých právních
         aspektech investování uvnitř Společenství (Úř. věst. C 220, s. 15, dále jen „sdělení z roku 1997“).

      17      Komise v tomto sdělení vyložila ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu kapitálu a svobody usazování, zejména v rámci
         obecných povolovacích režimů nebo práva veta ze strany veřejných orgánů.

      18      Bod 9 sdělení z roku 1997 je následujícího znění:

      „Výše uvedený rozbor příslušných opatření, která na investice uvnitř Společenství působí omezujícím způsobem, dospěl k závěru,
         že diskriminační opatření (tzn. opatření použitá výhradně vůči investorům z jiného členského státu EU) se považují za neslučitelná
         s články 73b a 52 Smlouvy upravujícími volný pohyb kapitálu a právo usazování, pokud nepatří do některé z výjimek uvedených
         ve Smlouvě. Pokud jde o nediskriminační opatření (tzn. opatření použitá stejně vůči vlastním státním příslušníkům i vůči investorům
         z ostatních států EU), tato jsou povolena, jsou-li založena na řadě objektivních, stálých a uveřejněných kritérií, a mohou
         být považována za oprávněná vzhledem k naléhavým důvodům obecného zájmu. V každém případě je nutné dodržet zásadu přiměřenosti.“

      19      Podle Komise předpisy zřizující zvláštní akcie SNTC a Distrigaz ve prospěch Belgického království a stanovící jednak právo
         tohoto členského státu zamítnout jakýkoliv převod, poskytnutí pro účely zajištění nebo změnu určení položených vedení a některých
         dalších strategických aktiv, a jednak právo tohoto členského státu zamítnout některá manažerská rozhodnutí, která jsou považována
         za odporující obecným směrům energetické politiky země, nedodržují podmínky uvedené ve sdělení z roku 1997, a porušují tak
         články 52 a 73b Smlouvy.

      20      Tato vnitrostátní ustanovení jsou sice použitelná bez rozdílu, ale podle Komise vytvářejí překážky svobodě usazování příslušníků
         jiných členských států, jakož i volnému pohybu kapitálu uvnitř Společenství, neboť jsou způsobilá bránit výkonu těchto svobod
         nebo jej činit méně přitažlivým.

      21      Podle Komise mohou být povolovací nebo zamítací postupy pokládány za slučitelné s uvedenými svobodami jen tehdy, pokud nevykročují
         z výjimek stanovených ve článcích 55 Smlouvy o ES (nyní článek 45 ES), 56 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 46 ES) a 73d
         Smlouvy nebo pokud jsou odůvodněné naléhavými důvody obecného zájmu a doprovázeny objektivními, stálými a uveřejněnými kritérii
         tak, aby diskreční pravomoc vnitrostátních orgánů byla omezena na minimum.

      22      Dotčená ustanovení přitom podle Komise neodpovídají žádnému z těchto kritérií. V důsledku toho svým nedostatkem transparentnosti
         mohou nepřímo vnést prvek diskriminace, jakož i právní nejistotu. Mimo to se nelze v projednávané věci účinně dovolávat článku
         222 Smlouvy, jelikož vnitrostátní předpisy o privatizaci společností musí v každém případě ctít právo Společenství.

      23      Zásobování zemním plynem sice představuje obecně prospěšné poslání a v zásadě může, stejně jako nezbytnost zachovat zařízení
         pro přepravu energetických produktů, spadat mezi naléhavé důvody obecného zájmu, avšak dále je ještě třeba prokázat nezbytnost
         a přiměřenost dotyčných opatření, pokud jde o dosažení cíle, který sledují.

      24      Opatření negativní povahy, jako je právo zamítnout, totiž podle Komise nezaručuje dostatečné zásobování tak, jak by jej mohla
         zaručit pozitivní opatření, jako plánování s cílem pobídnout plynárenské podniky k uzavírání dlouhodobých zásobovacích smluv
         a k diverzifikaci jejich zásobovacích zdrojů nebo jako soustava licencí. Stejně tak existence přepravních infrastruktur podle
         ní nemůže být zajištěna obecným právem zamítnout, nýbrž předpisy přesně určujícími náležité chování dotyčných podniků. Práva
         spojená s předmětnými zvláštními akciemi kromě toho podle Komise brání uzavírání dlouhodobých smluv a diverzifikaci zásobovacích
         zdrojů. Také opravné prostředky proti předmětným opatřením nejsou podle Komise odpovídající, a to z důvodu délky řízení a nákladů
         s ním spojených.

      25      Komise se rovněž odvolává na směrnici Evropského parlamentu a Rady 98/30/ES ze dne 22. června 1998 o společných pravidlech
         pro vnitřní trh se zemním plynem (Úř. věst. L 204, s. 1; Zvl. vyd. 12/02, s. 28, dále jen „směrnice o plynu“), která stanoví
         pravidla pro organizaci vnitřního trhu se zemním plynem a jejíž lhůta pro provedení uplynula dne 10. srpna 2000. Tato směrnice
         poskytuje rámec práva Společenství pro výkon pravomocí členských států, pokud jde o povinnosti veřejné služby ukládané podnikům
         v daném odvětví. Má zajišťovat rovnováhu mezi zachováváním hospodářské soutěže mezi hospodářskými subjekty na jedné straně
         a cílem bezpečnosti zásobování na straně druhé tím, že stanoví přísné usměrňování.

      26      Belgické království popírá tvrzené porušení povinnosti. Případná omezení svobody usazování a volného pohybu kapitálu vyplývající
         ze sporných předpisů jsou podle něj v každém případě odůvodněná, a sice na jedné straně výjimkou veřejné bezpečnosti podle
         článku 56 a čl. 73d odst. 1 písm. b) Smlouvy a na straně druhé naléhavými důvody obecného zájmu. Kromě toho jsou podle něj
         přiměřená a vhodná, pokud jde o cíl, jenž sledují.

      27      Zaprvé má bezpečnost zásobování země energií představovat naléhavý důvod obecného zájmu, což již podle žalovaného plyne, ve
         vztahu k dodávkám elektrické energie, z rozsudku ze dne 27. dubna 1994, Almelo (C‑393/92, Recueil, s. I‑1477, body 46 až 50),
         a ve vztahu k ropným produktům z rozsudku ze dne 10. července 1984, Campus Oil a další (72/83, Recueil, s. 2727, bod 34).

      28      Zadruhé předmětná opatření podle žalovaného odpovídají požadavkům nezbytnosti a přiměřenosti. SNTC a Distrigaz zaujímají v zásobování
         země energií strategické postavení, zejména s ohledem na závislost Belgie na zahraničních energetických zdrojích. SNTC je
         zvláště majitelkou vedení tvořících velké infrastruktury vnitřní přepravy energetických produktů, zatímco strategická aktiva
         Distrigaz tvoří zejména zařízení pro vnitřní přepravu a skladování plynu, včetně vyloďovacích a přeshraničních terminálů.
         Určitý dozor nad těmito aktivy ze strany veřejných orgánů v rámci dotčených předpisů je nezbytný. Opatření přijatá za tímto
         účelem přitom jsou přiměřená. Požadavek předchozího oznámení představuje, s přihlédnutím k tomu, že nemá odkladný účinek,
         pouze postup za účelem informování příslušných orgánů. Stejně tak pravomoc ministra v rámci tohoto postupu není obecného dosahu,
         ale vztahuje se výlučně k velmi přesně vymezeným otázkám a je velice omezená v čase. Pokud jde o řízení o zrušení, může být
         uplatněno jen ve velice zvláštním a jasně určeném případě, a sice když je ohrožena politika zásobování země energií. Stejně
         jako v případě prvního postupu je přitom lhůta vymezená pro ministrovu reakci krajně omezená. Nelze tedy tvrdit, že nebyla
         stanovena přesná, objektivní a stálá kritéria.

      29      Kromě toho musí být každý výkon práv přiznaných dotyčnými předpisy předmětem řádného odůvodnění, které vyloží skutkové a právní
         důvody se zřetelem na něž bylo rozhodnutí vydáno. Navíc takové rozhodnutí lze napadnout žalobou na neplatnost před Conseil
         d´Etat (Belgie) a ke stejnému soudu lze podat i návrh na odklad jeho výkonu. Náklady s tím spojené jsou podle žalovaného velmi
         nízké a existuje i řízení o návrhu na předběžné opatření. Z časového hlediska je dáno přísné omezení, protože ministr disponuje
         pro svou odpověď lhůtou dvaceti jedna dnů ode dne oznámení.

      30      Podle belgické vlády k dosažení sledovaných cílů nebylo možné použít méně omezujícího prostředku. Komisi v rámci zkoumání
         kritéria přiměřenosti přísluší, aby předložila důkaz dostupnosti alternativních řešení, která by byla méně omezující (viz
         rozsudek ze dne 23. října 1997, Komise v. Francie, C‑159/94, Recueil, s. I‑5815, body 101 a 102). Přitom v tomto ohledu podle
         žalovaného zmínila jen dlouhodobé plánování, nevhodné z hlediska rychlosti, a „přesné předpisy, pokud jde o náležité chování
         dotyčných podniků“, a sice soustavu licencí, jejíž obrysy však zůstaly mlhavé. Je navýsost pochybné, zda by taková opatření
         mohla vést pro investory k vyšší úrovni právní jistoty, nežli té, která vyplývá z dotčených předpisů.

      31      Co se týče důvodu, jenž Komise vyvozuje ze směrnice o plynu, je belgická vláda názoru, že je nepřípustný, neboť byl vznesen
         poprvé až v žalobě. Ať tak, či onak, tato směrnice harmonizuje povinnosti veřejné služby z hlediska hmotněprávního, ale nikoliv
         procesně. Z tohoto hlediska mohou členské státy nadále přijímat opatření, jež považují za vhodná.

      32      Zatřetí belgická vláda uplatňuje, že práva udělená dotčenými předpisy jsou odůvodněná výjimkou veřejné bezpečnosti stanovenou
         články 56 a 73d odst. 1 písm. b) Smlouvy. Zásobování země plynem spadá pod veřejnou bezpečnost vzhledem k tomu, že na něm
         závisí chod hospodářství i institucí a hlavních veřejných služeb, ba i přežití obyvatelstva. Přerušení zásobování zemním plynem
         a rizika, jež by z toho plynula pro existenci státu, by mohla závažným způsobem ovlivnit veřejnou bezpečnost.

      33      Podpůrně belgická vláda uplatňuje, že případné překážky svobodám upraveným Smlouvou, plynoucí z dotčených předpisů, jsou odůvodněné
         na základě čl. 90 odst. 2 Smlouvy ES (nyní čl. 86 odst. 2 ES), podle něhož podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského
         zájmu podléhají pravidlům hospodářské soutěže obsaženým ve Smlouvě jen potud, pokud uplatnění těchto pravidel nebrání plnění
         jejich zvláštního poslání.

      34      Z rozsudku ze dne 19. března 1991, Francie v. Komise (C‑202/88, Recueil, s. I‑1223, bod 12), podle belgické vlády vyplývá,
         že čl. 90 odst. 2 Smlouvy odráží obecnou zásadu, podle které pravidla stanovená Smlouvou podléhají výjimkám tam, kde jsou
         ohroženy zájmy spojené s úkoly služeb obecného zájmu.

      35      Spojené království sdílí v hlavních rysech stanovisko Belgického království.

       Závěry Soudního dvora
       Ke článku 73b Smlouvy
      36      Na úvod je třeba připomenout, že čl. 73b odst. 1 Smlouvy provádí volný pohyb kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými
         státy a třetími zeměmi. Za tím účelem tento článek v rámci ustanovení kapitoly Smlouvy nazvané „Kapitál a platby“ stanoví,
         že veškerá omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi jsou zakázána.

      37      Smlouva sice nevymezuje pojmy „pohyb kapitálu“ a „platby“, avšak je nesporné, že pro účely definice pojmu „pohyb kapitálu“
         má indikativní hodnotu směrnice 88/361, spolu s klasifikací, jež je k ní připojena v příloze (viz rozsudek ze dne 16. března
         1999, Trummer a Mayer, C‑222/97, Recueil, s. I‑1661, body 20 a 21).

      38      Body I a III klasifikace uvedené v příloze I ke směrnici 88/361, jakož i vysvětlivky tam obsažené, totiž ukazují, že přímé
         investice v podobě účasti v podniku držením akcií, jakož i koupě cenných papírů na kapitálovém trhu, představují pohyby kapitálu
         ve smyslu článku 73b Smlouvy. Podle uvedených vysvětlivek se přímá investice zvláště vyznačuje možností skutečné účasti na
         řízení a kontrole společnosti.

      39      Ve světle těchto úvah je třeba posoudit, zda předpisy zavádějící zvláštní akcie SNTC a Distrigaz ve prospěch Belgického království
         a stanovící, na jedné straně, právo tohoto členského státu zamítnout jakýkoliv převod, poskytnutí pro účely zajištění nebo
         změnu určení položených vedení a některých dalších strategických aktiv a, na druhé straně, právo tohoto členského státu zamítnout
         některá manažerská rozhodnutí, která jsou považována za odporující obecným směrům energetické politiky země, představují omezení
         pohybu kapitálu mezi členskými státy.

      40      Belgická vláda v zásadě nepopírala, že omezení plynoucí z dotčených předpisů zasahují do oblasti působnosti volného pohybu
         kapitálu.

      41      Vláda Spojeného království rovněž připouští, přinejmenším do určité míry, omezující povahu belgických předpisů.

      42      Je proto třeba zkoumat, zda a za jakých podmínek mohou být dotčené předpisy považovány za odůvodněné.

      43      Jak plyne i ze sdělení z roku 1997, nelze popírat zájmy způsobilé podle okolností odůvodňovat to, že si členské státy ponechají
         určitý vliv v původně veřejných a následně privatizovaných podnicích, jestliže tyto podniky vyvíjejí činnost v oblastech služeb
         obecného zájmu nebo ve strategických oblastech (viz rozsudky z tohoto dne, Komise v. Portugalsko, C‑367/98, Recueil, s. I‑4731,
         bod 47, a Komise v. Francie, C‑483/99, Recueil, s. I‑4781, bod 43).

      44      Tyto zájmy však nemohou členským státům umožnit dovolávat se své vlastní úpravy vlastnictví, tak jak na ni odkazuje článek
         222 Smlouvy, za účelem odůvodňování překážek kladených svobodám stanoveným Smlouvou, které jsou výsledkem výsad, jež si členské
         státy přiznávají ve svém postavení akcionáře privatizovaného podniku. Jak totiž vyplývá z judikatury Soudního dvora (rozsudek
         ze dne 1. června 1999, Konle, C‑302/97, Recueil, s. I‑3099, bod 38), uvedený článek nemá za následek vynětí režimů vlastnictví
         existujících v členských státech z působnosti základních pravidel Smlouvy.

      45      Volný pohyb kapitálu může být jako základní zásada Smlouvy omezen vnitrostátními předpisy pouze tehdy, jsou-li tyto předpisy
         založeny na důvodech uvedených v čl. 73d odst. 1 Smlouvy nebo na naléhavých důvodech obecného zájmu vztahujících se na každou
         osobu nebo podnik provozující činnost na území hostitelského členského státu. Vnitrostátní předpisy, mají-li být takto odůvodněny,
         musejí být kromě toho způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a nesmějí překročit meze toho, co je k dosažení tohoto
         cíle nezbytné, aby tak odpovídaly kritériu přiměřenosti (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 14. prosince 1995, Sanz de Lera
         a další, C‑163/94, C‑165/94 a C‑250/94, Recueil, s. I‑4821, bod 23, a ze dne 14. března 2000, Eglise de Scientologie, C‑54/99,
         Recueil, s. I‑1335, bod 18).

      46      V projednávané věci nelze popírat, že cíl sledovaný dotčenými předpisy, tedy zaručit bezpečnost zásobování energií v případě
         krize, odpovídá legitimnímu veřejnému zájmu. Soudní dvůr již totiž uznal, že jedním z důvodů veřejné bezpečnosti, jež mohou
         odůvodňovat překážku volnému pohybu zboží, je i cíl zajistit v každém okamžiku minimální zásobování ropnými produkty (rozsudek
         Campus Oil a další, výše uvedený, body 34 a 35). Stejná úvaha platí i pro překážky volnému pohybu kapitálu, neboť veřejná
         bezpečnost je rovněž jedním z důvodů uvedených v čl. 73d odst. 1 písm. b) Smlouvy.

      47      Soudní dvůr nicméně také rozhodl, že požadavky veřejné bezpečnosti je třeba, zejména s ohledem na to, že představují odchylku
         od základní zásady volného pohybu kapitálu, chápat striktně, takže jejich dosah nemůže být určen jednostranně každým členským
         státem bez kontroly ze strany orgánů Společenství. Veřejné bezpečnosti je tedy možné se dovolávat jen v případě skutečné a dostatečně
         závažné hrozby, jež postihuje základní zájem společnosti (viz zejména rozsudek Eglise de scientologie, výše uvedený, bod 17).

      48      Je tudíž třeba ověřit, zda dotčené předpisy umožňují zajistit v dotyčném členském státě v případě skutečné a závažné hrozby
         minimální zásobování energií a přitom nepřekračují meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

      49      Nejprve je třeba konstatovat, že dotčená úprava představuje ohlašovací režim s možností zamítnutí ze strany ministra. Tento
         režim vychází ze zásady ctění rozhodovací samostatnosti podniku, přičemž kontrola, jež může být vykonávána gesčním ministrem,
         závisí v každém jednotlivém případě na podnětu ze strany vládních orgánů. V tomto rámci není vyžadován žádný předchozí souhlas.
         Kromě toho jsou veřejné orgány při výkonu tohoto práva zamítnout ohlášené operace vázány pevnými lhůtami.

      50      Režim se dále vztahuje jen na některá rozhodnutí týkající se strategických aktiv uvedených společností, zvláště energetických
         sítí, jakož i na k nim se vztahující specifická manažerská rozhodnutí, která mohou být v jednotlivých případech zpochybněna.

      51      Zásahy ministra upravené v článcích 3 a 4 královských nařízení z 10. a 16. června 1994 konečně mohou nastat jen v případě,
         že jsou dotčeny cíle energetické politiky. Navíc, jak belgická vláda vyložila ve svých spisech účastníka řízení a během jednání,
         aniž by jí v tomto ohledu Komise odporovala, tato opatření musejí být náležitě odůvodněna a jsou účinně přezkoumatelná soudem.

      52      Dotčený režim tedy na základě objektivních a soudně přezkoumatelných hledisek umožňuje zaručit skutečnou dostupnost vedení
         tvořících velké infrastruktury vnitřní přepravy energetických produktů, jakož i dalších zařízení pro vnitřní přepravu a skladování
         plynu, včetně vyloďovacích a přeshraničních terminálů. Poskytuje tak členskému státu možnost zasáhnout za účelem zajištění
         toho, aby v dané konkrétní situaci byly dodržovány povinnosti veřejné služby náležející SNTC a Distrigaz při současném zachování
         požadavků právní jistoty.

      53      Komise neprokázala, že by pro dosažení sledovaného cíle mohla být přijata méně omezující opatření. Není jisté, že plánování
         s cílem pobídnout plynárenské podniky k uzavírání dlouhodobých zásobovacích smluv, k diverzifikaci jejich zásobovacích zdrojů
         nebo k provozování soustavy licencí by bylo samo o sobě schopné umožnit pohotovou reakci ve specifických situacích. Takové
         předpisy přesně vymezující chování podniků v odvětví, jaké navrhuje Komise, se mimoto jeví dokonce jako více omezující nežli
         právo zamítnout opatření, které se vztahuje jen na určité zvláštní situace.

      54      Pokud jde o argumenty Komise vycházející ze směrnice o plynu, postačí konstatovat, že lhůta pro její provedení uplynula až
         dne 10. srpna 2000. Rámec práva Společenství, který má podle Komise tato směrnice zavádět ve vztahu k výkonu pravomocí členských
         států, pokud jde o povinnosti veřejné služby uložené podnikům v tomto odvětví, tudíž každopádně nemůže mít vliv na projednávanou
         žalobu, jelikož odůvodněná stanoviska byla vydána dne 18. prosince 1998 a návrh na zahájení řízení podán dne 22. prosince
         1999.

      55      Je tedy třeba konstatovat, že dotčené předpisy jsou odůvodněné cílem zaručit bezpečnost zásobování energií pro případ krize.

      56      Za těchto okolností se není třeba zabývat důvodem vycházejícím ze zásady vyvozené z čl. 90 odst. 2 Smlouvy, jehož se belgická
         vláda dovolává podpůrně.

      57      Z předcházejícího plyne, že žaloba Komise musí být zamítnuta v rozsahu, v němž se vztahuje k článku 73b Smlouvy.

       K článku 52 Smlouvy
      58      Komise se dále domáhá toho, aby bylo určeno porušení článku 52 Smlouvy, tedy jejích pravidel týkajících se svobody usazování
         ve vztahu k podnikům.

      59      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že článek 56 Smlouvy upravuje, stejně jako článek 73d Smlouvy, odůvodnění na základě veřejné
         bezpečnosti. I za předpokladu, že by oprávnění členského státu zamítnout převod, poskytnutí pro účely zajištění nebo změnu
         určení některých aktiv existujícího podniku anebo některá manažerská rozhodnutí týkající se podniku, mohlo představovat omezení
         svobody usazování, by tedy takové omezení bylo odůvodněné na základě toho, co bylo uvedeno v bodech 43 až 55 tohoto rozsudku.

      60      Žalobu Komise je tedy třeba zamítnout rovněž v rozsahu, v němž se vztahuje k článku 52 Smlouvy.

       K nákladům řízení
      61      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Belgické království požadovalo náhradu nákladů řízení
         a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné jí uložit náhradu nákladů řízení. Na základě čl. 69 odst. 4 pododstavce 1 jednacího
         řádu Spojené království, které vstoupilo do řízení jako vedlejší účastník, nese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponese vlastní náklady řízení.

               Rodríguez Iglesias

               Jann

               Colneric

               von Bahr

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Skouris

                     Cunha Rodrigues

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 4. června 2002.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               R. Grass

                      G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. února 2006.#University of Huddersfield Higher Education Corporation proti Commissioners of Customs & Excise.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Spojené království.#Šestá směrnice o DPH - Článek 2 bod 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 - Hospodářská činnost - Dodání zboží - Poskytování služeb - Plnění, jejichž jediným účelem je získání daňového zvýhodnění.#Věc C-223/03.

text:
      Věc C-223/03
      University of Huddersfield Higher Education Corporation
      v.
      Commissioners of Customs & Excise
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná VAT and Duties Tribunal, Manchester)
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 2 bod 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 – Hospodářská činnost – Dodání zboží – Poskytování služeb – Plnění, jejichž jediným účelem je získání daňového zvýhodnění“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 7. dubna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. února 2006
      Shrnutí rozsudku
      Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Dodání zboží –
            Poskytování služeb
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 2 bod 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1)
      Plnění jsou dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5
         odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu,
         ve znění směrnice 95/7, pokud splňují objektivní kritéria, na nichž jsou uvedené pojmy založeny, i když jsou uskutečněna pouze
         s cílem získat daňové zvýhodnění bez jiného hospodářského účelu.

      Pojmy „osoba povinná k dani“ a „hospodářské činnosti“, jakož i „dodání zboží“ a „poskytování služeb“, které vymezují zdanitelná
         plnění ve smyslu šesté směrnice, mají totiž všechny objektivní povahu a použijí se bez ohledu na účel a výsledky dotyčných
         plnění. V tomto ohledu by povinnost daňových orgánů vést šetření za účelem zjištění úmyslu osoby povinné k dani byla v rozporu
         s cíli společného systému daně z přidané hodnoty, jimiž je zajištění právní jistoty a usnadnění úkonů v rámci uplatňování
         daně z přidané hodnoty tím, že se, s výjimkou výjimečných případů, zohlední objektivní povaha daného plnění.

      Výše uvedená objektivní kritéria sice zajisté nejsou splněna v případě daňového podvodu, například nepravdivým daňovým přiznáním
         nebo vystavením nesprávných faktur, to však nemění nic na tom, že otázka, zda dotyčné plnění je uskutečněno pouze za účelem
         získat daňové zvýhodnění, není relevantní pro určení, zda je dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností.

       (viz body 47–49, 51, 53 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      21. února 2006 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 2 bod 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 – Hospodářská činnost – Dodání zboží – Poskytování služeb – Plnění, jejichž jediným účelem je získání daňového zvýhodnění“
      Ve věci C‑223/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím VAT and Duties Tribunal,
         Manchester (Spojené království) ze dne 16. května 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 22. května 2003, v řízení

      University of Huddersfield Higher Education Corporation,
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk, předsedové senátů, S. von Bahr
         (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. listopadu 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za University of Huddersfield Higher Education Corporation K. P. E. Lasokem, QC, pověřeným A. Brown, solicitor,
      –       za vládu Spojeného království R. Caudwell, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Vajdou, QC, a M. Angiolinim, barrister,
      –       za Irsko D. J. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. M. Collinsem, SC,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. De Bellis, avvocato dello Stato,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. dubna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté
         směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
         – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice
         Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18; Zvl. vyd. 09/01, s. 274, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi University of Huddersfield Higher Education Corporation (dále jen „univerzita“)
         a Commissioners of Customs & Excise (dále jen „Commissioners“) ve věci opravy posledně uvedenými odpočtu daně z přidané hodnoty
         (dále jen „DPH“) odvedené na vstupu za rekonstrukci mlýna, kterýžto odpočet univerzita provedla v rámci plánu na snížení daňové
         zátěže.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Podle čl. 2 bodu 1 šesté směrnice je předmětem DPH dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku
         osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.

      4       Podle čl. 4 odst. 1 této směrnice se „osobou povinnou k dani“ rozumí jakákoliv osoba, která provádí samostatně některou z hospodářských
         činností vymezených v odstavci 2 tohoto článku. Pojem „hospodářské činnosti“ je v uvedeném odstavci 2 definován jako zahrnující
         veškerou činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb a zejména využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem
         získávání pravidelného příjmu z něj.

      5       Článek 4 odst. 4 druhý pododstavec šesté směrnice upřesňuje, že:
      „S výhradou konzultací podle článku 29 může každý členský stát považovat za jedinou osobu povinnou k dani osoby, které jsou
         usazeny na území určité země a které jsou sice právně nezávislé, avšak navzájem jsou úzce propojeny finančními, hospodářskými
         a organizačními vazbami.“

      6       Podle čl. 5 odst. 1 téže směrnice se „výrazem ,dodání zboží‘ rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník“.
      7       Podle čl. 6 odst. 1 šesté směrnice „se ,poskytováním služeb‘ rozumí jakékoliv plnění, které není dodáním zboží ve smyslu článku
         5“.

      8       Článek 13 část A odst. 1 písm. i) téže směrnice stanoví, že členské státy osvobodí od DPH mimo jiné i vysokoškolské vzdělávání.
      9       Článek 13 část B písm. b) šesté směrnice stanoví, že členské státy osvobodí od daně pacht a nájem nemovitého majetku. Článek
         13 část C písm. a) téže směrnice nicméně povoluje členským státům, aby poskytovaly osobám povinným k dani možnost volby zdanění
         pachtu a nájmu nemovitého majetku.

      10     Článek 17 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice stanoví:
      „Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně,
         kterou je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány
         jinou osobou povinnou k dani.“

      11     Pokud jde o zboží a služby, jež jsou osobou povinnou k dani použity jak pro plnění, u nichž vzniká nárok na odpočet, tak pro
         plnění, u nichž tento nárok nevzniká, čl. 17 odst. 5 první pododstavec šesté směrnice upřesňuje, že „je odpočitatelný jen
         podíl daně z přidané hodnoty připadající na hodnotu prvního druhu plnění“.

      12     Podle druhého pododstavce téhož ustanovení se „tento podíl stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná
         osobou povinnou k dani“.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      13     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že univerzita poskytuje hlavně vzdělávací služby, které jsou osvobozeny od DPH. Jelikož
         však univerzita uskutečňuje také některá zdaněná dodání a služby, může podle vnitrostátního práva získat zpět DPH odvedenou
         na vstupu ve výši jejího částečného zdanění, které v roce 1996 činilo 14,56 % a jež od té doby kleslo na 6,04 %.

      14     Předkládající soud uvádí, že univerzita se v roce 1995 rozhodla rekonstruovat dva zbořené mlýny, k nimž nabyla užívací právo
         („leasehold“). Tyto dva mlýny jsou známy pod názvy „West Mill“ a „East Mill“ a nacházejí se v Canalside, Huddersfield. Vzhledem
         k tomu, že DPH odvedenou na vstupu z nákladů na rekonstrukci nebylo ve značném rozsahu možné získat za obvyklých podmínek
         zpět, hledala univerzita způsob, jak snížit svou daňovou zátěž nebo odložit okamžik splatnosti daně.

      15     Nejprve uskutečnila a zaplatila práce vykonané na West Mill. Aktem ze dne 27. listopadu 1995 bylo založeno diskreční svěřenství
         (dále jen „svěřenství“). Úřední listina obsahovala ustanovení, jež vyhrazovala pravomoc jmenovat a odvolávat „trustees“ univerzitě.
         Do funkce „trustees“ byli jmenováni tři bývalí zaměstnanci univerzity a oprávněnými byli univerzita, všichni studenti, kteří
         byli v dané době zapsáni, a všechny dobročinné organizace. Téhož dne uzavřela univerzita s „trustees“ smlouvu o záruce („Deed
         of Indemnity“), na jejímž základě posledně uvedeným zaručila zproštění veškeré současné nebo budoucí odpovědnosti za jednotlivá
         plnění.

      16     Předkládající soud podotýká, že jediným účelem vytvořeného svěřenství bylo umožnit uskutečnění plánu na snížení daňové zátěže
         navrženého pro West Mill, na jehož základě měla univerzita získat zpět DPH z nákladů na rekonstrukci.

      17     Pokud jde o East Mill, jenž je bezprostředně dotčenou budovou ve věci v původním řízení, z předkládacího rozhodnutí vyplývá,
         že univerzita se v souladu s plánem navrženým jejími daňovými poradci rozhodla dne 21. listopadu 1996 pro zdanění nájmu East
         Mill a dne 22. listopadu 1996 přenechala tento zdanitelný nájem svěřenství na dobu 20 let. Nájemní smlouva obsahovala ustanovení,
         které univerzitě umožňovalo ukončit ji po šesti, deseti nebo patnácti letech nájmu. Počáteční roční nájemné bylo stanoveno
         na symbolickou částku 12,50 GBP. Téhož dne přenechalo svěřenství, které rovněž zvolilo dodání s DPH, univerzitě zdanitelný
         podnájem na dobu 20 let bez tří dnů za počáteční roční nájemné v symbolické výši 13 GBP.

      18     Z předkládacího rozhodnutí dále vyplývá, že University of Huddersfield Properties Ltd (dále jen „Properties“), 100% dceřiná
         společnost univerzity, která není součástí téže DPH skupiny pro účely čl. 4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice, vyfakturovala
         posledně uvedené dne 22. listopadu 1996 částku 3 500 000 GBP plus 612 500 GBP DPH za budoucí stavební služby na East Mill.
         Dne 25. listopadu 1996 uzavřela Properties s univerzitou smlouvu o rekonstrukci East Mill. Univerzita zaplatila fakturu Properties
         blíže neurčeného dne. Předkládající soud uvádí, že nebyl předložen žádný důkaz o jakémkoli záměru Properties dosáhnout zisku
         ze služeb poskytnutých univerzitě, a vyvozuje z toho, že univerzita neměla v úmyslu, aby Properties takového zisku docílila.

      19     Properties pověřila třetí podnikatele, aby za tržní cenu poskytli univerzitě stavební služby nezbytné pro rekonstrukci East
         Mill.

      20     Univerzita, jež měla čistý dluh DPH ve výši přesahující 90 000 GBP, v přiznání k DPH za leden 1997 uplatňovala, aby jí byla
         vrácena částka 515 000 GBP, kterou jí Commissioners po přezkoumání zaplatili bez výhrad, když jí umožnili získat zpět DPH
         fakturovanou společností Properties.

      21     Práce na East Mill byly třetími podnikateli ukončeny dne 7. září 1998 a univerzita začala nemovitost využívat k témuž datu.
         Následně bylo nájemné z nájmu a podnájmu zvýšeno na 400 000, respektive 415 000 GBP ročně.

      22     Předkládající soud konstatuje, že jediným účelem zapojení svěřenství v rámci East Mill a nájmu poskytnutého univerzitou svěřenství
         bylo usnadnění plánu na snížení daňové zátěže. Krom toho konstatuje, že jediným cílem podnájmu East Mill poskytnutého svěřenstvím
         univerzitě bylo usnadnění tohoto plánu. Konečně konstatuje, že záměrem univerzity bylo dosažení úplné daňové úspory ukončením
         tohoto schématu pro účely DPH použitého pro East Mill po dvou až třech letech nebo po šesti, deseti nebo patnácti letech nájmu
         (znamenajícím rovněž ukončení placení DPH z tohoto nájemného).

      23     Předkládající soud dále podotýká, že veškerá plnění byla skutečnými plněními v tom smyslu, že vedla ke skutečným dodáním zboží
         nebo poskytnutím služeb. Nejednalo se tedy o předstíraná plnění.

      24     Dopisem ze dne 26. ledna 2000 požadovali Commissioners na univerzitě za leden 1997 částku 612 500 GBP jako DPH ze stavebních
         služeb poskytnutých Properties pro East Mill. Dopis uváděl, že tato daň byla nesprávně přiřazena ke zdanitelným dodáním zboží
         nebo poskytnutím služeb a že došlo k podhodnocení částky přiznané DPH.

      25     Předkládající soud upřesňuje, že Commissioners v témže dopise kvalifikovali nájmy sjednané se svěřenstvím jako „mezikroky“,
         jež nemohly být při posuzování platnosti žádostí univerzity o vrácení DPH odvedené na vstupu zohledněny. Commissioners tak
         dospěli k závěru, že s DPH odvedenou na vstupu a uplatněnou Properties na univerzitě bylo nakládáno ze strany univerzity nesprávně
         v rozsahu, v němž byla přiřazena k zdanitelným dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a získána v plné výši zpět.

      26     Univerzita podala žalobu k VAT and Duties Tribunal proti opravě DPH oznámené Commissioners v jejich dopise ze dne 26. ledna
         2000.

      27     Commissioners podle předkládacího rozhodnutí uplatňují, že plnění uskutečněné s jediným nebo převažujícím cílem vyhnout se
         placení DPH není „dodáním zboží nebo poskytnutím služby“. Stejně tak se nejedná o krok učiněný v rámci výkonu „hospodářské
         činnosti“.

      28     Commissioners podpůrně tvrdí, že k takovému plnění nelze v souladu s obecnou právní zásadou předcházení „zneužitím práva“
         přihlédnout a ustanovení šesté směrnice musejí být použita na skutečnou povahu dotčeného plnění.

      29     Univerzita především uplatňuje, že dotčená plnění nebyla, v rozporu s tím, co tvrdí Commissioners, „uskutečněna s jediným
         nebo převažujícím cílem vyhnout se daňové povinnosti“. I když je pravda, že skutkové okolnosti, jak jsou vykládány univerzitou,
         vedly k vrácení značné částky DPH odvedené na vstupu, jež byla „k dispozici“ okamžitě, vedly tytéž okolnosti po určitou dobu
         rovněž k vysokým platbám DPH. I kdyby mimoto bylo plnění uskutečněno „s jediným nebo převažujícím cílem vyhnout se daňové
         povinnosti“, jediným důsledkem by bylo, že by se na toto plnění použilo kterékoli pravidlo zamezující vyhýbání se daňovým
         povinnostem, které členský stát přijal podle některého ze zmocnění na základě čl. 27 odst. 1 šesté směrnice. Žádné pravidlo
         tohoto druhu však Spojeným královstvím nebylo přijato.

      30     Univerzita se domnívá, že úkon může být považován za vyhýbání se daňové povinnosti pouze tehdy, pokud:
      1)      objektivní výsledek plnění je v rozporu se smyslem a cíli šesté směrnice a
      2)      subjektivním záměrem obchodníka bylo dosáhnout tohoto výsledku, což však není případ věci v původním řízení.
      31     Předkládající soud nicméně konstatuje, že plnění byla univerzitou uskutečněna pouze za účelem získat daňové zvýhodnění. Neměla
         žádný jiný hospodářský cíl. Spočívají v plánu odložení plateb s vnitřním mechanismem umožňujícím dosáhnout později daňové
         úspory v absolutním vyjádření. Předkládající soud z toho vyvozuje, že tato plnění znamenají vyhnutí se daňové povinnosti.
         Skutková zjištění navíc jasně ukazují, že dosažení tohoto výsledku bylo subjektivním úmyslem univerzity a svěřenství.

      32     Za těchto podmínek se VAT and Duties Tribunal, Manchester, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Pokud
      i.      se univerzita vzdá svého práva na osvobození od DPH ve vztahu k dodáním zboží nebo poskytnutím služeb ohledně určitého nemovitého
         majetku, který vlastní, a pronajme tento majetek svěřenství založenému a ovládanému univerzitou,

      ii.      svěřenství se vzdá svého práva na osvobození od DPH ve vztahu k dodáním zboží nebo poskytnutím služeb ohledně dotčeného majetku
         a dá tento majetek univerzitě do podnájmu,

      iii.      smlouvy o nájmu i podnájmu byly uzavřeny a splněny univerzitou pouze za účelem získat daňové zvýhodnění a tato plnění nemají
         jiný hospodářský účel,

      iv.      pronájem a zpětně poskytnutý pronájem se rovnají, jak bylo zamýšleno univerzitou a svěřenstvím, systému odkladu (tedy systému
         vedoucímu k odkladu placení DPH) s vnitřním mechanismem, který umožňuje dosáhnout později úspory daně v absolutním vyjádření,

      a)      jsou pronájem a podnájem zdanitelná plnění pro účely šesté směrnice o DPH?
      b)      Mohou být kvalifikovány jako ,hospodářská činnost‘ ve smyslu čl. 4 odst. 2 druhé věty šesté směrnice o DPH?“
       K předběžné otázce
      33     Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda taková plnění, jako jsou plnění dotčená v původním řízení, jsou dodáním
         zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1
         šesté směrnice, pokud jsou uskutečněna pouze s cílem získat daňové zvýhodnění bez jiného hospodářského účelu.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      34     Univerzita tvrdí, že za podmínek popsaných předkládacím rozhodnutím jsou pronájem a podnájem zdanitelnými plněními a hospodářskou
         činností ve smyslu šesté směrnice.

      35     Vláda Spojeného království se domnívá, že pokud za takových podmínek, jaké byly konstatovány předkládajícím soudem, pronajme
         taková právnická osoba, jakou je univerzita, nemovitý majetek třetí osobě, která je s ní propojena a kterou ovládá, jako je
         svěřenství, a pokud posledně uvedená osoba dá tuto věc do podnájmu univerzitě pouze za účelem získat odklad nebo se v absolutním
         vyjádření vyhnout placení DPH, kterou by jinak z velké části nebylo možné získat zpět z důvodu, že nemovitý majetek je užíván
         v rámci vlastní vzdělávací činnosti univerzity, jež je od daně osvobozena:

      –       univerzita nevykonává hospodářskou činnost ve smyslu čl. 4 odst. 2 šesté směrnice; přesněji řečeno taková právnická osoba,
         jakou je univerzita, neužívá nemovitý majetek za účelem získávání pravidelného příjmu z něj, pokud jejím cílem při provádění
         plnění je vyhnout se placení DPH, a

      –       ani pronájem, ani podnájem nejsou poskytováním služeb ve smyslu čl. 6 odst. 1 šesté směrnice.
      36     Irsko uplatňuje, že za takových podmínek, jako jsou podmínky dotčené v původním řízení, nemohou být pronájem a podnájem kvalifikovány
         jako „hospodářská činnost“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 druhé věty šesté směrnice a jako takové nejsou zdanitelnými plněními ve
         smyslu této směrnice.

      37     Italská vláda se domnívá, že při posuzování, v jakém rozsahu jsou zboží nebo služby, u nichž je zamýšlen odpočet DPH, použity
         jak pro plnění, u nichž vzniká nárok na odpočet, tak pro plnění, u nichž tento nárok nevzniká, není možné zohlednit prostředky
         nebo plnění uskutečněná pouze za účelem vyhnout se uplatnění mechanismu založeného na poměrném odpočtu (a získat tak odpočet
         v plném rozsahu), neboť tyto prostředky nebo tato plnění nejsou pro subjekty oprávněné k odpočtu hospodářskou činností ve
         smyslu čl. 4 odst. 2 šesté směrnice.

      38     Komise uplatňuje, že při použití pojmů „hospodářská činnost“ a „dodání zboží“ či „poskytování služeb“ ve smyslu článků 4,
         5 a 6 šesté směrnice je třeba vzít v úvahu objektivní vlastnosti dotyčných transakcí a činností. Účel dodání zboží či poskytnutí
         služby není relevantní.

      39     Pokud však osoba povinná k dani nebo skupina vzájemně propojených osob povinných k dani uskuteční jedno nebo více plnění,
         jež nelze hospodářsky odůvodnit, která však vytvářejí umělou situaci, jejímž jediným účelem je vytvoření podmínek nezbytných
         pro vrácení DPH odvedené na vstupu, nemohou být tato plnění zohledněna, neboť představují zneužití.

       Závěry Soudního dvora
      40     Je třeba rovnou připomenout, že šestá směrnice zavádí společný systém DPH založený zejména na jednotné definici zdanitelných
         plnění (viz zejména rozsudek ze dne 26. června 2003, MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, C‑305/01, Recueil, s. I‑6729, bod 38).

      41     V tomto ohledu šestá směrnice přiznává velmi širokou působnost DPH tím, že v článku 2, který se týká zdanitelných plnění,
         odkazuje kromě dovozu zboží na dodání zboží a poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani,
         která jedná jako taková.

      42     Pokud jde nejprve o pojem „dodání zboží“, čl. 5 odst. 1 šesté směrnice upřesňuje, že takovým dodáním se rozumí převod práva
         nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.

      43     Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že tento pojem zahrnuje veškeré převody hmotného majetku opravňující druhou stranu k faktickému
         nakládání s uvedeným majetkem, jako by byla jeho vlastníkem (viz zejména rozsudky ze dne 8. února 1990, Shipping and Forwarding
         Enterprise Safe, C‑320/88, Recueil, s. I‑285, bod 7, a ze dne 21. dubna 2005, C‑25/03, HE, Sb. rozh. s. I‑3123, bod 64).

      44     Pokud jde o pojem „poskytování služeb“, z čl. 6 odst. 1 šesté směrnice vyplývá, že zahrnuje jakékoliv plnění, které není dodáním
         zboží ve smyslu článku 5 téže směrnice.

      45     Dále podle čl. 4 odst. 1 šesté směrnice se osobou povinnou k dani rozumí jakákoli osoba, která provádí samostatně hospodářskou
         činnost, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.

      46     Pojem „hospodářská činnost“ je konečně definován v čl. 4 odst. 2 šesté směrnice jako zahrnující „veškerou“ činnost producentů,
         obchodníků a poskytovatelů služeb a podle judikatury zahrnuje všechna stadia výroby, distribuce a poskytování služeb (viz
         zejména rozsudek ze dne 4. prosince 1990, Van Tiem, C‑186/89, Recueil, s. I‑4363, bod 17, a výše uvedený rozsudek MGK‑Kraftfahrzeuge‑Factoring,
         bod 42).

      47     Jak Soudní dvůr konstatoval v bodě 26 rozsudku ze dne 12. září 2000, Komise v. Řecko (C‑260/98, Recueil, s. I‑6537), analýza
         definic pojmů osoba povinná k dani a hospodářská činnost jasně ukazuje rozsah působnosti pojmu „hospodářská činnost“ a jeho
         objektivní povahu v tom smyslu, že činnost je posuzována sama o sobě, bez ohledu na svůj účel nebo výsledky (viz rovněž rozsudek
         ze dne 26. března 1987, Komise v. Nizozemsko, 235/85, Recueil, s. 1471, bod 8, jakož i v tomto smyslu zejména rozsudky ze
         dne 14. února 1985, Rompelman, 268/83, Recueil, s. 655, bod 19, a ze dne 27. listopadu 2003, Zita Modes, C‑497/01, Recueil,
         s. I‑14393, bod 38).

      48     Uvedená analýza, jakož i analýza pojmů dodání zboží a poskytování služeb ve skutečnosti prokazují, že tyto pojmy, vymezující
         zdanitelná plnění ve smyslu šesté směrnice, mají všechny objektivní povahu a že se použijí bez ohledu na účel a výsledky dotyčných
         plnění (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. ledna 2006, Optigen a další, C‑354/03, C‑355/03 a C‑484/03, Sb. rozh. s. I-483,
         bod 44).

      49     Jak Soudní dvůr konstatoval v bodě 24 rozsudku ze dne 6. dubna 1995, BLP Group (C‑4/94, Recueil, s. I‑983), povinnost daňových
         orgánů vést šetření za účelem zjištění úmyslu osoby povinné k dani by byla v rozporu s cíli společného systému DPH, jimiž
         je zajištění právní jistoty a usnadnění úkonů v rámci uplatňování DPH tím, že se, s výjimkou výjimečných případů, zohlední
         objektivní povaha daného plnění.

      50     Z toho vyplývá, že taková plnění, jako jsou plnění dotčená v původním řízení, jsou dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou
         činností ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice, pokud splňují objektivní
         kritéria, na nichž jsou uvedené pojmy založeny.

      51     Tato kritéria sice zajisté nejsou splněna v případě daňového podvodu, například nepravdivým daňovým přiznáním nebo vystavením
         nesprávných faktur, to však nemění nic na tom, že otázka, zda dotyčné plnění je uskutečněno pouze za účelem získat daňové
         zvýhodnění, není relevantní pro určení, zda je dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností.

      52     V tomto kontextu je však namístě podotknout, že jak vyplývá z bodu 85 rozsudku z dnešního dne, Halifax a další (C‑255/02,
         Sb. rozh. s. I-1609), šestá směrnice brání nároku osoby povinné k dani na odpočet DPH odvedené na vstupu, pokud plnění zakládající
         tento nárok představují zneužití.

      53     Z výše uvedeného vyplývá, že na předběžnou otázku je třeba odpovědět tak, že taková plnění, jako jsou plnění dotčená v původním
         řízení, jsou dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5
         odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice, pokud splňují objektivní kritéria, na nichž jsou uvedené pojmy založeny, i když jsou
         uskutečněna pouze s cílem získat daňové zvýhodnění bez jiného hospodářského účelu.

       K nákladům řízení
      54     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Taková plnění, jako jsou plnění dotčená v původním řízení, jsou dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností
            ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května
            1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty:
            jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995, pokud splňují objektivní kritéria, na nichž jsou
            uvedené pojmy založeny, i když jsou uskutečněna pouze s cílem získat daňové zvýhodnění bez jiného hospodářského účelu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 3. června 2015.#Luc Bedin v. Evropská komise.#Veřejná služba – Úředníci – Disciplinární řízení – Disciplinární sankce – Příslušné role a pravomoci disciplinární komise a OOJ – Posouzení nepopíratelnosti vytýkaných skutečností.#Věc F-128/14.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 9. března 2006.#Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie proti Gillan Beach Ltd.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Francie.#DPH - Místo zdanitelných plnění - Daňová příslušnost - Poskytování služeb uskutečněné v rámci výstav vodních sportů.#Věc C-114/05.

text:
      Věc C-114/05
      Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      v.
      Gillan Beach Ltd
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État (Francie)]
      „DPH – Místo zdanitelných plnění – Daňová příslušnost – Poskytování služeb uskutečněné v rámci výstav vodních sportů“
      Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 9. března 2006
      Shrnutí rozsudku
      Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážka]
      Článek 9 odst. 2 písm. c) první odrážka šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
         daní z obratu stanoví jako místo poskytování služeb souvisejících zejména s kulturními, uměleckými, sportovními, vědeckými,
         vzdělávacími nebo zábavními nebo podobnými činnostmi, včetně činnosti organizátorů takových činností, jakož i vedlejších souvisejících
         služeb, místo, kde jsou tyto služby skutečně poskytovány. Toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že globální plnění
         poskytnuté organizátorem vystavovatelům na veletrhu nebo na výstavě spadá do kategorie poskytování služeb, na něž se vztahuje.

      Společné charakteristiky přítomné v různých kategoriích poskytování služeb uvedených v čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážce
         šesté směrnice mají totiž původ v komplexní povaze dotčených plnění, která zahrnují několik služeb, jakož i ve skutečnosti,
         že uvedená plnění jsou zpravidla poskytována více příjemcům, jmenovitě všem osobám účastnícím se v různém postavení kulturní,
         umělecké, sportovní, vědecké, vzdělávací nebo zábavní činnosti. Tyto jednotlivé kategorie plnění mají rovněž jako společnou
         charakteristiku to, že jsou obecně poskytovány při konkrétních událostech, a místo, kde jsou tato komplexní plnění skutečně
         vykonána, je v zásadě jednoduché určit, neboť uvedené události se odehrávají na konkrétním místě. Přitom výstava nebo veletrh,
         bez ohledu na své téma, směřuje k poskytnutí různých plnění komplexního charakteru více příjemcům v zásadě na jediném místě
         a konkrétním způsobem, a to zejména s cílem představit informace, zboží nebo události za takových podmínek, které jim u návštěvníků
         dělají reklamu.

      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že výstavu nebo veletrh lze přiřadit k podobným činnostem uvedeným v čl. 9 odst. 2
         písm. c) první odrážce šesté směrnice.

      (viz body 23–25, 29 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      9. března 2006 (*)

      „DPH – Místo zdanitelných plnění – Daňová příslušnost – Poskytování služeb uskutečněné v rámci výstav vodních sportů“
      Ve věci C‑114/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Conseil d‘État (Francie)
         ze dne 10. ledna 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 8. března 2005, v řízení

      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie
      proti
      Gillan Beach Ltd,
      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení J. Malenovský, předseda senátu, A. Borg Barthet (zpravodaj) a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za francouzskou vládu G. de Bergues a C. Jurgensen, jako zmocněnci,
      –       za řeckou vládu V. Kyriazopoulosem, O. Patsopoulou a M. Tassopoulou, jako zmocněnci,
      –       za vládu Spojeného království C. White a R. Hillem, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 9 odst. 2 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977
         o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný
         základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie (ministrem hospodářství,
         financí a průmyslu) a společností Gillan Beach Ltd usazenou ve Spojeném království ve věci vrácení daně z přidané hodnoty
         (dále jen „DPH“), kterou tato společnost odvedla na základě nákupů zboží a služeb uskutečněných uvedenou společností ve Francii
         za účelem organizace dvou výstav vodních sportů v Nice v roce 1993.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 1 osmé směrnice Rady 79/1072/EHS ze dne 6. prosince 1979 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
         se daní z obratu – Úprava vracení daně z přidané hodnoty osobám povinným k dani neusazeným v tuzemsku (Úř. věst. L 331, s. 11;
         Zvl. vyd. 09/01, s. 79), dále jen „osmá směrnice“ stanoví:

      „Pro účely této směrnice se ,osobou povinnou k dani neusazenou v tuzemsku‘ rozumí osoba povinná k dani ve smyslu čl. 4 odst. 1
         směrnice 77/388/EHS, která v době uvedené v první a druhé větě čl. 7 odst. 1 prvního pododstavce nemá v dotyčném státě ani
         sídlo své hospodářské činnosti, ani stálou provozovnu, z níž uskutečňuje obchodní operace, ani, neexistuje-li toto sídlo nebo
         provozovna, bydliště nebo místo, kde se obvykle zdržuje, a která během téhož období nedodala zboží ani neposkytla služby v tuzemsku
         [...]“.

      4       Podle článku 2 osmé směrnice:
      „Každý členský stát vrátí osobě povinné k dani neusazené v tuzemsku, avšak usazené v jiném členské státě, za níže stanovených
         podmínek daň z přidané hodnoty, která byla vybrána buď u služeb poskytnutých či movitých věcí dodaných jinými osobami povinnými
         k dani v tuzemsku, nebo u dovozu zboží do tuzemska, pokud jsou toto zboží a tyto služby použity pro plnění uvedená v čl. 17
         odst. 3 písm. a) a b) směrnice 77/388/EHS anebo pro služby uvedené v čl. 1 písm. b) této směrnice.“

      5       Pokud jde o určení místa zdanitelného plnění, článek 9 šesté směrnice stanoví:
      „1.      Za místo poskytování služby se považuje místo, kde má poskytovatel sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu,
         z níž službu poskytuje, a nemá-li takové sídlo či provozovnu, místo, kde má trvalé bydliště, popřípadě místo, kde se obvykle
         zdržuje.

      2. Nicméně:
      a)      za místo poskytování služeb vztahujících se k nemovitosti včetně služeb realitních kanceláří a odhadců nemovitostí a služeb
         při přípravě a koordinaci stavebních prací, jako jsou služby architektů a stavebního dozoru, se považuje místo, kde se nemovitost
         nachází;

      b)      […]
      c)      za místo poskytování služeb souvisejících s:
      –       kulturními, uměleckými, sportovními, vědeckými, vzdělávacími, zábavními nebo podobnými činnostmi včetně činnosti organizátorů
         takových činností a případně též poskytování vedlejších souvisejících služeb,

      […]
      se považuje místo, kde jsou tyto služby skutečně poskytovány;
      […]“
      Vnitrostátní právní úprava
      6       Článek 259 A code général des impôts (obecného celního kodexu, dále jen „CGI“), který byl zaveden článkem 28 zákona č. 78-1240
         ze dne 29. prosince 1978 o změně státního rozpočtu na rok 1978 (JORF ze dne 30. prosince 1978, s. 4385) za účelem provedení
         do vnitrostátních právních předpisů čl. 9 odst. 2 šesté směrnice, stanoví:

      „Odchylně od ustanovení článku 259 se za místo poskytování následujících služeb považuje Francie:
      [...]
      4.       Pokud jsou níže uvedená plnění skutečně poskytnuta ve Francii:
      –       poskytování kulturních, uměleckých, sportovních, vědeckých, vzdělávacích, rekreačních a podobných služeb, jakož i jejich organizace.
      [...]“
      7       Článek 242-0 M přílohy II CGI, kterým byl do vnitrostátního práva proveden článek 1 osmé směrnice, stanoví:
      „1.      Osoby povinné k dani usazené v zahraničí mohou dosáhnout vrácení [DPH], která jim byla řádně účtována, pokud v průběhu kalendářního
         čtvrtletí nebo kalendářního roku, k němuž se vztahuje žádost o vrácení daně, neměly ve Francii sídlo své činnosti nebo stálou
         provozovnu, ani, neexistuje-li toto sídlo nebo provozovna, bydliště nebo místo, kde se obvykle zdržují, a které během téhož
         období nedodaly zboží ani neposkytnuly služby spadající do oblasti působnosti daně z přidané hodnoty ve smyslu článků 256,
         256 A až 258 B, 259 až 259 C [CGI].

      2.      [...]“
      8       Pokyn 3 A-13-85 generálního daňového ředitelství ze dne 22. července 1985 upřesňuje, že poskytování služeb při veletrzích,
         salonech, výstavách a jiných událostech spadá pod článek 259 A CGI, a tedy se považují za plnění poskytnutá ve Francii. Rovněž
         pokyn 3 D-2-99 generálního daňového ředitelství ze dne 15. července 1999 stanoví, že poskytování komplexního celku služeb
         vystavovateli v rámci obchodního veletrhu nebo podobné události spadá pod uvedený čl. 259 A odst. 4.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      9       Gillan Beach Ltd zorganizovala v Nice dvě výstavy vodních sportů, které proběhly od 18. do 20. února a od 25. do 27. května
         1993. Poskytnula vystavovatelům globální služby zahrnující zejména vybudování a poskytnutí stánků a komunikačních prostředků,
         uvítání hosteskami, jakož i pronájem a kontrolu míst, kde byly zakotveny vystavené lodě.

      10     Dne 25. října 1993 požádala Gillan Beach Ltd na základě článku 242-0 M přílohy II CGI o vrácení DPH vybrané u zboží a služeb
         zakoupených ve Francii za účelem organizace výše uvedených výstav vodních sportů. Daňová správa uvedenou žádost zamítla s odůvodněním,
         že organizace veletrhů a výstav, je-li skutečně provedena ve Francii, se považuje za poskytování služeb ve Francii, v souladu
         s vnitrostátním ustanovením, kterým byl do vnitrostátního práva proveden čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážka šesté směrnice.
         Proto uvedený orgán daňové správy usoudil, že podmínky pro vrácení DPH na základě osmé směrnice nebyly ve věci v původním
         řízení splněny.

      11     Tribunal administratif de Paris (správní soud Paříž), k němuž se Gillan Beach Ltd obrátila, rozhodl, že DPH měla být ve věci
         v původním řízení uvedené společnosti vrácena. Protože uvedené rozhodnutí bylo potvrzeno rozsudkem cour administrative d’appel
         de Paris (odvolací správní soud Paříž), podal ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie kasační opravný prostředek
         ke Conseil d’État.

      12     Vzhledem k tomu že Conseil d’État měl za to, že vyřešení sporu, který je mu předložen, vyžaduje výklad práva Společenství,
         rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Může globální plnění poskytnuté organizátorem vystavovatelům na veletrhu nebo na výstavě spadat pod čl. 9 odst. 2 písm. c)
         první odrážku šesté směrnice [...], čl. 9 odst. 2 písm. a) této směrnice nebo jakoukoliv další kategorii poskytování služeb
         uvedenou v tomto čl. 9 odst. 2?“

       K předběžné otázce
      13     Svou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda čl. 9 odst. 2 šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje
         spojit s jednou z kategorií poskytování služeb, které uvádí, globální plnění poskytnuté organizátorem vystavovatelům na veletrhu
         nebo výstavě.

      14     V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 9 šesté směrnice obsahuje pravidla pro určení místa poskytování služeb pro
         daňové účely. Zatímco odstavec 1 uvedeného článku k tomu stanoví obecné pravidlo, odstavec 2 téhož článku uvádí řadu konkrétních
         příkladů míst poskytování určitých služeb. Cílem těchto ustanovení je jednak předejít střetům pravomocí, které by mohly mít
         za následek dvojí zdanění, a jednak předejít neuložení daně [viz rozsudky ze dne 4. července 1985, Berkholz, 168/84, Recueil,
         s. 2251, bod 14; ze dne 26. září 1996, Dudda, C‑327/94, Recueil, s. I‑4595, bod 20; ze dne 6. března 1997, Linthorst, Pouwels
         en Scheres, C‑167/95, Recueil, s. I‑1195, bod 10, a ze dne 12. května 2005, RAL (Channel Islands) a další, C‑452/03, Sb. rozh.
         s. 3947, bod 23].

      15     Rovněž je třeba připomenout, že pokud jde o vztah mezi odstavci 1 a 2 článku 9 šesté směrnice, Soudní dvůr již rozhodl, že
         odstavec 1 uvedeného ustanovení nemá žádnou přednost před jeho odstavcem 2. V každé situaci tak vyvstává otázka, zda se u této
         situace jedná o jeden z příkladů uvedených v čl. 9 odst. 2 uvedené směrnice. Pokud ne, spadá do rozsahu působnosti odstavce
         1 uvedeného článku [výše uvedené rozsudky Dudda, bod 21, a Linthorst, Pouwels en Scheres, bod 11, a RAL (Channel Islands)
         a další, bod 24].

      16     Je tedy třeba určit oblast působnosti čl. 9 odst. 2 s ohledem na jeho účel, který vyplývá ze sedmého bodu odůvodnění šesté
         směrnice, který zní takto:

      „[...] určení místa, kde dochází ke zdanitelnému plnění, bylo předmětem sporů o příslušnost mezi členskými státy, zejména
         co se týče dodání zboží s instalací nebo montáží a poskytování služeb; [...] ačkoliv místem, kde dochází k poskytnutí služby,
         by mělo v zásadě být místo, kde má osoba poskytující službu sídlo své podnikatelské činnosti, mělo by být toto místo definováno
         tak, že se nachází v zemi osoby, které je služba poskytována, zejména v případě určitých služeb poskytovaných mezi osobami
         povinnými k dani, kde jsou náklady služeb zahrnuty v ceně zboží.“

      17     Článek 9 odst. 2 šesté směrnice tedy jako celek směřuje ke zřízení zvláštního režimu pro poskytování služeb uskutečněná mezi
         osobami povinnými k dani, jejichž cena je obsažena v ceně zboží.

      18     Podobný účel je rovněž základem čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážky šesté směrnice, která jako místo poskytování služeb souvisejících
         zejména s uměleckými, sportovními nebo zábavními činnostmi, jakož i vedlejších souvisejících služeb, stanoví místo, kde jsou
         tyto služby skutečně poskytovány. Zákonodárce Společenství totiž došel k závěru, že jelikož poskytovatel své služby poskytuje
         ve státě, kde jsou skutečně poskytovány a jelikož ve stejném státě přijímá organizátor události DPH odvedenou konečným spotřebitelem,
         musí být DPH, jejímž základem jsou všechna plnění, jejichž náklady jsou zahrnuty v ceně globálního plnění zaplacené uvedeným
         spotřebitelem, zaplacena tomuto státu, a nikoli státu, v němž má poskytovatel sídlo své hospodářské činnosti (viz výše uvedený
         rozsudek Dudda, bod 24).

      19     Ohledně kritérií, podle kterých je konkrétní plnění považováno za spadající pod čl. 9 odst. 2 písm.c) první odrážku šesté
         směrnice, je třeba poznamenat, že není požadována žádná zvláštní úroveň, například umělecká nebo sportovní, a že se uvedené
         ustanovení vztahuje nejen na plnění související zejména s uměleckými, sportovními nebo zábavními činnostmi, ale rovněž na
         plnění související pouze s podobnými činnostmi (viz výše uvedený rozsudek Dudda, bod 25).

      20     Je důležité připomenout, že čl. 9 odst. 2 šesté směrnice je kolizním pravidlem, které určuje místo zdanění plnění, a tudíž
         vymezuje pravomoci členských států. Z toho vyplývá, že pojem „podobné činnosti“ je pojem práva Společenství, který musí být
         vykládán jednotně, aby se předešlo situacím dvojího zdanění nebo neuložení daně (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. listopadu
         1993, Komise v. Francie, C‑68/92, Recueil, s. I‑5881, bod 14).

      21     Pro výklad ustanovení práva Společenství je nutné vzít v úvahu nejen znění uvedeného ustanovení, ale zároveň i kontext, ve
         kterém se nachází, a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz zejména rozsudek ze dne 7. června 2005, VEMW a další,
         C‑17/03, Sb. rozh. s. I‑4983, bod 41).

      22     Vzhledem k cíli sledovanému zákonodárcem Společenství, připomenutému v bodě 18 tohoto rozsudku, který směřuje k určení místa
         zdanitelných operací ve členském státě, na jehož území jsou plnění skutečně poskytnuta bez ohledu na sídlo hospodářské činnosti
         poskytovatele, musí být činnost považována za podobnou, ve smyslu čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážky šesté směrnice, pokud
         obsahuje charakteristiky, které jsou přítomny rovněž v jiných kategoriích činností vyjmenovaných v uvedeném ustanovení a které
         odůvodňují ve vztahu k danému cíli to, že uvedené činnosti spadají pod uvedené ustanovení.

      23     V tomto ohledu je třeba konstatovat, jak to činí francouzská vláda a Komise Evropských společenství, že společné charakteristiky
         přítomné v různých kategoriích poskytování služeb uvedených v čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážce šesté směrnice mají původ
         v komplexní povaze dotčených plnění, která zahrnují několik služeb, jakož i ve skutečnosti, že uvedená plnění jsou zpravidla
         poskytována více příjemcům, jmenovitě všem osobám účastnícím se v různém postavení kulturní, umělecké, sportovní, vědecké,
         vzdělávací nebo zábavní činnosti.

      24     Tyto jednotlivé kategorie plnění mají rovněž jako společnou charakteristiku to, že jsou obecně poskytovány při konkrétních
         událostech, a místo, kde jsou tato komplexní plnění skutečně vykonána, je v zásadě jednoduché určit, neboť uvedené události
         se odehrávají na konkrétním místě.

      25     Přitom výstava nebo veletrh, bez ohledu na své téma, směřuje k poskytnutí různých plnění komplexního charakteru více příjemcům
         v zásadě na jediném místě a konkrétním způsobem, a to zejména s cílem představit informace, zboží nebo události za takových
         podmínek, které jim u návštěvníků dělají reklamu. Za těchto podmínek je třeba mít za to, že výstavu nebo veletrh lze přiřadit
         k podobným činnostem uvedeným v čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážce šesté směrnice.

      26     Poskytování služeb souvisejících s činnostmi uvedenými v čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážce šesté směrnice zahrnuje plnění
         poskytnutá organizátory uvedených činností a činností, které musejí být posledně uvedeným postaveny naroveň.

      27     Z toho vyplývá, že globální plnění poskytnuté organizátorem vystavovatelům na veletrhu nebo na výstavě musí tedy být považováno
         za jedno z těch, které jsou uvedeny v čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážce šesté směrnice.

      28     Vzhledem k výkladu uvedeného ustanovení podanému v bodě 25 tohoto rozsudku, který stačí k určení místa plnění ve věci v původním
         řízení, se není třeba vyjadřovat k otázce, zda uvedené může plnění spadat rovněž do jakékoli jiné kategorie poskytování služeb
         uvedené v čl. 9 odst. 2 šesté směrnice.

      29     V důsledku toho je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážka šesté směrnice musí být
         vykládán v tom smyslu, že globální plnění poskytnuté organizátorem vystavovatelům na veletrhu nebo na výstavě spadá do kategorie
         poskytování služeb, na něž se vztahuje toto ustanovení.

       K nákladům řízení
      30     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
      Článek 9 odst. 2 písm. c) první odrážka šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů
            členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně musí být vykládán
            v tom smyslu, že globální plnění poskytnuté organizátorem vystavovatelům na veletrhu nebo na výstavě spadá do kategorie poskytování
            služeb, na něž se vztahuje toto ustanovení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Tribunálu (kasační senát) ze dne 2. března 2010. # Frantisek Doktor proti Radě Evropské unie. # Kasační opravný prostředek - Veřejná služba - Úředníci - Přijetí. # Věc T-248/08 P.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 28. května 1970. # Denise Richez-Parise a další proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 19, 20, 25 a 30-69.