title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 28. dubna 2016.#SIA „Oniors Bio" v. Valsts ieņēmumu dienests.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Administratīvā apgabaltiesa.#Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EHS) č. 2658/87 – Společný celní sazebník – Sazební zařazení zboží – Kombinovaná nomenklatura – Podpoložky 517 90 91 a 1518 00 31 – Tekutá, nezpracovaná, netěkavá rostlinná směs složená z oleje z řepky olejky (88 %) a z oleje ze slunečnicových semen (12 %).#Věc C-233/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      28. dubna 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Nařízení (EHS) č. 2658/87 — Společný celní sazebník — Sazební zařazení zboží — Kombinovaná nomenklatura — Podpoložky 517 90 91 a 1518 00 31 — Tekutá, nezpracovaná, netěkavá rostlinná směs složená z oleje z řepky olejky (88 %) a z oleje ze slunečnicových semen (12 %)“
      Ve věci C‑233/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud, Lotyšsko) ze dne 13. května 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 21. května 2015, v řízení

         SIA „Oniors Bio“

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení D. Šváby, předseda senátu, M. Safjan a M. Vilaras (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za lotyšskou vládu I. Kalniņšem a G. Bambāne, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi A. Saukou a A. Caeirosem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu podpoložek 1517 90 91 a 1518 00 31 kombinované nomenklatury uvedené v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku (Úř. věst. L 256, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 382), ve znění prováděcího nařízení Komise (EU) č. 1006/2011 ze dne 27. září 2011 (Úř. věst. L 282, s. 1, dále jen „KN“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi SIA „Oniors Bio“ (dále jen „Oniors Bio“) a Valsts ieņēmumu dienests (lotyšská daňová správa, dále jen „VID“) ve věci sazebního zařazení směsi stálých, surových, tekutých rostlinných olejů (88 % z oleje z řepky olejky a 12 % z oleje ze slunečnicových semen).

         Právní rámec

         KN a HS

               3

               KN upravuje celní zařazení zboží dováženého do Evropské unie. KN je založena na harmonizovaném systému popisu a číselného označování zboží (dále jen „HS“), který byl vypracován Radou pro celní spolupráci, nyní Světovou celní organizací (WCO), a zaveden mezinárodní úmluvou uzavřenou v Bruselu dne 15. prosince 1950, na jejímž základě vznikla výše zmíněná Rada. HS byl zaveden mezinárodní úmluvou o harmonizovaném systému popisu a číselného označování zboží (dále jen „úmluva o HS“), uzavřenou v Bruselu dne 14. června 1983, která byla společně s protokolem o její změně ze dne 24. června 1986 schválena jménem Evropského hospodářského společenství rozhodnutím Rady 87/369/EHS ze dne 7. dubna 1987 (Úř. věst. L 198, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 288). KN přejímá z HS šestimístné číselné kódy vztahující se k číslům a položkám a až sedmé a osmé číslo představují její další úrovně třídění.

               4

               Podle článku 12 nařízení č. 2658/87 přijme Evropská komise každoročně nařízením úplnou verzi KN, jakož i odpovídající všeobecné a smluvní celní sazby společného celního sazebníku vyplývající z opatření přijatých Radou Evropské unie nebo Komisí. Toto nařízení se vyhlásí v Úředním věstníku Evropské unie nejpozději dne 31. října a použije se ode dne 1. ledna následujícího roku.

               5

               Na skutkový stav v původním řízení se použije znění KN z roku 2012 vycházející z nařízení č. 1006/2001, jak také vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru.

               6

               První část KN obsahuje soubor úvodních ustanovení. V této části v rámci hlavy I, věnované všeobecným pravidlům, oddíl A, nadepsaný „Všeobecná pravidla pro výklad kombinované nomenklatury“, stanoví:
               „Zařazení zboží do [KN] se řídí těmito zásadami:

                        1.

                        Názvy tříd, kapitol a podkapitol jsou pouze orientační; pro právní účely jsou pro zařazení směrodatná znění čísel a příslušných poznámek ke třídám nebo kapitolám [...]“

               7

               Část druhá KN obsahuje třídu III, nadepsanou „Živočišné nebo rostlinné tuky a oleje a výrobky vzniklé jejich štěpením; upravené jedlé tuky; živočišné nebo rostlinné vosky“. Tato třída obsahuje kapitolu 15, která nese totožný název.

               8

               Uvedená kapitola 15 zahrnuje zejména následující sazební čísla, položky a podpoložky:

                        „1516

                        Živočišné nebo rostlinné tuky a oleje a jejich frakce, částečně nebo zcela hydrogenované, interesterifikované, reesterifikované nebo elaidinizované, též rafinované, ale jinak neupravené:

                  [...]

                        1517

                        Margarín; jedlé směsi nebo přípravky ze živočišných nebo rostlinných tuků nebo z olejů nebo frakcí různých tuků nebo olejů této kapitoly, jiné než jedlé tuky nebo oleje nebo jejich frakce čísla 1516:

                  [...]
               1517 90 91 – – – Rostlinné oleje stálé, tekuté, smíšené.“

               9

               Číslo 1518 KN se skládá z těchto částí:

                        „1518 00

                        Živočišné nebo rostlinné tuky a oleje a jejich frakce, vařené, oxidované, dehydratované, sířené, foukané, polymerované za tepla ve vakuu nebo v inertním plynu nebo jinak chemicky upravené, jiné než uvedené v čísle 1516; směsi nebo přípravky z nepoživatelných živočišných nebo rostlinných tuků nebo olejů nebo z frakcí různých tuků nebo olejů této kapitoly, jinde neuvedené ani nezahrnuté:

                        1518 00 10

                        – Linoxyn

                                 –

                                 Rostlinné oleje stálé, tekuté, smíšené, pro technické nebo průmyslové účely, jiné než pro výrobu potravin určených pro lidskou výživu:

                        1518 00 31

                        – – Surové:
                        [...]“

               10

               V poznámce 3 ke kapitole 15 KN se uvádí:
               „Do čísla 1518 nepatří tuky, oleje nebo jejich frakce pouze denaturované; tyto výrobky se zařazují do čísel, do kterých patří odpovídající nedenaturované tuky a oleje a jejich frakce.“

               11

               Vysvětlivky k HS byly vypracovány WCO v souladu s ustanoveními mezinárodní úmluvy o HS ze dne 14. června 1983 a zveřejňují se ve dvou úředních jazycích WCO, tedy ve francouzštině a angličtině. Vysvětlivka k HS ke kapitole 15 ve francouzské jazykové verzi uvádí zejména následující:
               „Výraz ‚tuky a oleje a jejich frakce pouze denaturované‘ uvedený v poznámce 3 této kapitoly znamená tuky nebo oleje a jejich frakce, ke kterým se přidává za účelem znemožnění jejich lidského požívání denaturační prostředek jako je rybí tuk, fenoly, minerální oleje, terpentýnová silice, toluen, methyl – hydroxybenzoát (silice z hruštice nebo líbavky), rozmarýnový olej. Tyto látky se přidávají v malých množstvích (obvykle nejvýše 1 %) v takovém poměru, že tuky nebo oleje a jejich frakce např. žluknou, kysnou, jsou dráždivé, hořknou. Je však třeba poznamenat, že poznámka 3 této kapitoly se nepoužije na směsi či denaturované přípravky z tuků či olejů nebo jejich frakcí (č. 15.18).“

         Celní kodex

               12

               Článek 13 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 ze dne 13. dubna 2005 (Úř. věst. L 117, s. 13; dále jen „celní kodex“) stanoví:
               „1.   Celní orgány mohou v souladu s podmínkami stanovenými v platných předpisech provádět veškeré kontroly, které považují za nezbytné pro zajištění řádného používání celních předpisů a jiných právních předpisů upravujících vstup, výstup, tranzit, přepravu a zvláštní použití zboží přemísťovaného mezi celním územím Společenství a třetími zeměmi a přítomnost zboží, které není zbožím Společenství. Stanoví-li tak mezinárodní dohoda, mohou být celní kontroly pro účely řádného používání právních předpisů Společenství prováděny ve třetích zemích.
               [...]
               3.   Provádějí-li kontroly jiné orgány než celní, provádějí je v úzké spolupráci s celními orgány, pokud možno ve stejnou dobu a na stejném místě.
               [...]“

               13

               Článek 62 celního kodexu stanoví:
               „1.   Písemné celní prohlášení musí být podáno na tiskopise odpovídajícím úřednímu vzoru předepsanému pro tento účel. Musí být podepsáno a obsahovat veškeré náležitosti nezbytné pro použití předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním prohlášení.
               2.   K celnímu prohlášení musí být připojeny všechny doklady, jejichž předložení je nezbytné pro použití předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním prohlášení.“

               14

               Článek 68 celního kodexu stanoví:
               „Za účelem ověření přijatých celních prohlášení mohou celní orgány

                        a)

                        kontrolovat celní prohlášení a doklady k němu přiložené. Celní orgány mohou požadovat, aby jim deklarant předložil další doklady potvrzující správnost údajů uvedených v celním prohlášení;

                        b)

                        kontrolovat zboží a případně za účelem hloubkové kontroly nebo analýzy odebírat vzorky.“

               15

               Článek 71 celního kodexu stanoví:
               „1.   Výsledek ověření celního prohlášení je podkladem pro použití celních předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží propuštěno.
               2.   Není-li celní prohlášení ověřováno, opírá se použití předpisů uvedených v odstavci 1 o údaje uvedené v celním prohlášení.“

         Nařízení (ES) č. 178/2002

               16

               Článek 1 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin (Úř. věst. L 31, s. 1; Zvl. vyd. 15/06, s. 463), stanoví:
               „1.   Toto nařízení obsahuje základní ustanovení umožňující zajistit vysokou úroveň ochrany lidského zdraví a zájmů spotřebitelů, pokud jde o potraviny, zejména s přihlédnutím k rozmanitosti nabídky potravin včetně tradičních výrobků, a současně zajišťovat účinné fungování vnitřního trhu. Stanoví jednotné zásady a povinnosti, prostředky pro vytvoření silné vědecké základny, účinná organizační opatření a postupy, z nichž se má vycházet při rozhodování v otázkách bezpečnosti potravin a krmiv.“

               17

               Článek 2 odst. 1 nařízení č. 178/2002 stanoví, že pro účely tohoto nařízení, se „potravinou“ rozumí jakákoli látka nebo výrobek, zpracované, částečně zpracované nebo nezpracované, které jsou určeny ke konzumaci člověkem nebo u nichž lze důvodně předpokládat, že je člověk bude konzumovat.

               18

               Článek 14 odst. 1 a 2 nařízení č. 178/2002 stanoví:
               „1.   Potravina nesmí být uvedena na trh, není-li bezpečná.
               2.   Potravina se nepovažuje za bezpečnou, je-li považována za

                        a)

                        škodlivou pro zdraví;

                        b)

                        nevhodnou k lidské spotřebě.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               19

               Dne 16. března 2012 podala Oniors Bio u VID dvě celní prohlášení s návrhem na propuštění do volného oběhu určitého množství směsi stálých, surových, tekutých rostlinných olejů složené z 88 % z oleje z řepky olejky a z 12 % z oleje ze slunečnicových semen vyrobených v Bělorusku. V těchto celních prohlášeních zařadila Oniors Bio dotyčný výrobek do podpoložky 1518 00 31 KN.

               20

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle informací sdělených výrobcem nebylo zboží, které dovezla Oniors Bio, určeno k použití jako potravina, ale bylo určeno výhradně pro technickou potřebu. Z důvodu použitého technologického procesu výroby dotčené směsi olejů totiž nelze vyloučit přítomnost škodlivých látek v konečném výrobku, a to zejména toluenu, který je denaturačním prostředkem.

               21

               Oniors Bio rovněž předložila VID posudek lotyšského střediska pro ověřování (Latvijas Sertifikācijas Centrs), z kterého vyplývá, že dotyčné zboží obsahovalo 1,4 % toluenu, což jej činilo nepoživatelným. Předkládající soud kromě toho uvádí, že použití tohoto zboží nebylo povoleno při výrobě potravin. Podle předkládajícího soudu nebyl konečně předložen žádný důkaz, který by, byť i nepřímo, mohl potvrdit případné podvodné jednání nebo podvodný úmysl výrobce a Oniors Bio, kteří by takto postupovali s cílem vyhnout se placení dovozního cla nebo daní, ke kterým byli povinováni.

               22

               VID poté, co provedla kontrolu dováženého zboží a rozbor odebraných vzorků, konstatovala dvěma posudky ze dne 27. března 2012, že zboží je třeba zařadit do podpoložky 1517 90 91 KN. VID následně na základě těchto posudků přijala dne 29. března 2012 dvě rozhodnutí, kterými bylo navýšeno dovozní clo a daň z přidané hodnoty uložené Oniors Bio.

               23

               Proti těmto rozhodnutím podala Oniors Bio stížnost ke generální ředitelce VID. Vzhledem k tomu, že stížnost byla zamítnuta, podala Oniors Bio proti rozhodnutím žalobu k Administratīvā rajona tiesa (okresní správní soud). Tato žaloba byla zamítnuta rozsudkem ze dne 7. května 2013.

               24

               Oniors Bio podala proti tomuto rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu.

               25

               Předkládající soud uvádí, že za účelem přezkoumání věci s její plnou znalostí vyzval k účasti na řízení potravinový a veterinární úřad (Pārtikas un veterinārais dienests, dále jen „PVD“), aby v mezích své působnosti předložil posudek k otázkám vzneseným ve věci projednávané před předkládajícím soudem. PVD, který vycházel ve svém posudku z informací poskytnutých výrobcem dotyčného výrobku a z dokladů doprovázejících tento výrobek, učinil závěr, že se nejednalo o výrobek určený k použití jako potravina nebo určený k výrobě pro lidské požívání a nemohl být k takovým účelům použit.

               26

               Předkládající soud má s ohledem na informace poskytnuté výrobcem výrobku a na posudky lotyšského střediska pro ověřování a PVD za to, že zařazení směsi olejů, kterou dovezla Oniors Bio, pod podpoložku 1517 90 91 KN vyvolává důvodné pochybnosti. Pochybnosti předkládajícího soudu vycházejí z toho, že v projednávané věci nedošlo k cílenému jednání, jaké bylo předmětem zkoumání v rozsudku Evroetil (C‑503/10, EU:C:2011:872), spočívajícímu v přidání denaturačních prostředků nebo jiných škodlivých látek do dotčeného produktu s cílem učinit jej trvale nevhodným k použití v potravinách. Kromě toho je pro předkládající soud dodatečným zdrojem pochybností o patřičném zařazení dotčeného zboží i skutečnost, že VID neučinil závěr o přítomnosti škodlivých látek ve vzorcích odebraných z dovezeného zboží.

               27

               Za těchto podmínek se Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Mají být výrobky, u nichž výsledky rozboru vzorků odebraných z některých zásilek zboží neprokázaly přítomnost denaturačních prostředků nebo jiných škodlivých látek, kvůli nimž by se tyto výrobky staly nevhodnými k lidské spotřebě, avšak přesto nemohou být podle informací poskytnutých výrobcem použity v potravinářství (výroba potravin a potravinový řetězec), neboť u nich nelze vyloučit přítomnost škodlivých látek s ohledem na charakteristiky postupu výroby tohoto zboží, obecně zařazeny do některého z kódů KN, které jsou určeny pro nepoživatelné výrobky, nebo mají být takovéto výrobky naopak obecně zařazeny do některého z kódů KN určených pro poživatelné výrobky?

                        2)

                        Jaká kritéria by měla být považována za směrodatná při výkladu pojmů ‚poživatelný výrobek‘ a ‚nepoživatelný výrobek‘ pro účely použití kódů KN?

                        3)

                        Může být účel použití výrobku objektivním kritériem pro zařazení zboží pro účely použití kódů KN?

                        4)

                        Může být posudek příslušného orgánu členského státu Evropské unie, z něhož vyplývá, že podle unijních právních předpisů a právních předpisů členských států v oblasti potravinářství nelze dovezené zboží použít v potravinovém řetězci, neboť je nevhodné k lidské spotřebě, použit jako kritérium, jímž se řídí zařazení zboží, při výkladu pojmu ‚nepoživatelný výrobek‘ pro účely použití kódů KN?

                        5)

                        Mohou být informace o technologickém procesu výroby zboží, jež poskytl výrobce a podle nichž u daného výrobku nelze vyloučit přítomnost škodlivých látek, použity jako kritérium, jímž se řídí zařazení zboží, při výkladu pojmu ‚nepoživatelný výrobek‘ pro účely použití kódů KN?

                        6)

                        Které z fyzikálně-chemických vlastností zařazovaného zboží jsou směrodatné pro účely správného výkladu a použití podpoložek 1518 00 31 a 1517 90 91 KN?

                        7)

                        Má být zboží, které má takové fyzikálně-chemické vlastnosti, jaké byly zjištěny v projednávané věci, zařazeno do podpoložky 1518 00 31 KN?“

         K předběžným otázkám

               28

               Úvodem je třeba připomenout, že rozhoduje-li Soudní dvůr v řízení o předběžné otázce ve věci sazebního zařazení, spočívá jeho úloha spíše v tom, že vnitrostátnímu soudu objasní kritéria, jejichž uplatnění posledně uvedenému soudu umožní dotčené výrobky správně zařadit v KN, než v tom, že zařazení provede samotný Soudní dvůr, a to tím spíše že k tomu nutně nemá k dispozici všechny potřebné údaje. Vnitrostátní soud se tak v každém případě k provedení tohoto zařazení jeví jako povolanější (viz rozsudek Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, bod 27 a citovaná judikatura).

               29

               Předkládajícímu soudu tedy přísluší provést zařazení výrobků dotčených v původním řízení s ohledem na odpovědi, které na položené otázky poskytne Soudní dvůr.

               30

               Je třeba rovněž zdůraznit, že podle ustálené judikatury platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (rozsudek Lukoil Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, bod 29 a citovaná judikatura).

               31

               V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podstatou sedmi otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je to, zda KN musí být vykládána v tom smyslu, že za tím účelem, aby bylo možno určit, jestli taková směs rostlinných olejů, jako je směs dotčená v původním řízení, musí být zařazena jako poživatelná směs rostlinných olejů pod podpoložku 1517 90 91 KN, nebo jako nepoživatelná směs rostlinných olejů pod podpoložku 1518 00 31 KN, je třeba vzít v úvahu následující skutečnosti:

                        —

                        výsledky rozboru vzorků odebraných z některých zásilek dotčeného zboží, pokud neprokázaly přítomnost denaturačních prostředků nebo jiných škodlivých látek, kvůli nimž by se dotyčné zboží stalo nevhodným k lidské spotřebě;

                        —

                        informace poskytnuté výrobcem dotyčného zboží, podle kterých toto zboží není určeno k lidskému požívání vzhledem k tomu, že s ohledem na použitý technologický proces výroby nelze vyloučit přítomnost škodlivých látek v tomto zboží, zejména toluenu;

                        —

                        účel použití dotčeného zboží;

                        —

                        posudek příslušného orgánu členského státu v oblasti potravinářství, z něhož vyplývá, že podle unijních právních předpisů a právních předpisů členských států je dovezené zboží nevhodné k lidské spotřebě;

                        —

                        proces výroby zboží;

                        —

                        fyzikálně-chemické vlastnosti dotčeného zboží.

               32

               V tomto ohledu je třeba připomenout ustálenou judikaturu, podle které platí, že v zájmu právní jistoty a usnadnění kontrol je rozhodující kritérium pro sazební zařazení zboží třeba hledat obecně v jeho objektivních charakteristických znacích a vlastnostech, jak jsou definovány zněním čísla KN a poznámek k třídám nebo kapitolám (rozsudek Delphi Deutschland, C‑423/10, EU:C:2011:315, bod 23 a citovaná judikatura).

               33

               Podle stejně tak ustálené judikatury může být objektivním kritériem, jímž se řídí zařazení zboží, účel použití výrobku, pokud je vlastní tomuto výrobku, což musí být možné posoudit v závislosti na objektivních charakteristických znacích a vlastnostech výrobku (viz rozsudky Agroferm, C‑568/11, EU:C:2013:407, bod 41, a Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, bod 47). Nicméně účel použití výrobku je relevantním kritériem pouze tehdy, pokud zařazení nelze provést pouze na základě objektivních charakteristických znaků a vlastností výrobku (viz rozsudek Skoma-Lux, C‑339/09, EU:C:2010:781, bod 47).

               34

               Jak v této souvislosti vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, výrobek dotčený v původním řízení je směsí stálých, surových, tekutých rostlinných olejů složenou z 88 % z oleje z řepky olejky a z 12 % z oleje ze slunečnicových semen. Podle informací poskytnutých výrobcem není tato směs určena k lidskému užívání vzhledem k tomu, že s ohledem na použitý technologický proces výroby u ní nelze vyloučit přítomnost škodlivých látek, zejména toluenu.

               35

               Jak v této souvislosti vyplývá ze znění čísla 1517 KN, toto číslo vedle „margarínu“ obsahuje „jedlé směsi nebo přípravky ze živočišných nebo rostlinných tuků nebo z olejů nebo frakcí různých tuků nebo olejů této kapitoly, jiné než jedlé tuky nebo oleje nebo jejich frakce čísla 1516“.

               36

               Ze znění čísla 1518 KN vyplývá, že obsahuje „živočišné nebo rostlinné tuky a oleje a jejich frakce, vařené, oxidované, dehydratované, sířené, foukané, polymerované za tepla ve vakuu nebo v inertním plynu nebo jinak chemicky upravené, jiné než uvedené v čísle 1516“; stejně jako „směsi nebo přípravky z nepoživatelných živočišných nebo rostlinných tuků nebo olejů nebo z frakcí různých tuků nebo olejů této kapitoly, jinde neuvedené ani nezahrnuté“.

               37

               Směs z oleje ze slunečnicových semen a z oleje z řepky olejky dotčená v původním řízení nepatří do čísla 1516 KN, protože se neskládá z živočišných nebo rostlinných tuků nebo olejů a jejich frakcí, částečně nebo zcela hydrogenovaných, interesterifikovaných, reesterifikovaných nebo elaidinizovaných, též rafinovaných, ale jinak neupravených, a je proto třeba uzavřít, že patří buď pod číslo 1517 KN, nebo pod číslo 1518 KN, neboť tato dvě čísla se vztahují na směsi rostlinných olejů, přičemž zařazení směsi pod to či ono číslo závisí na otázce, zda se jedná o směs poživatelnou, nebo nepoživatelnou, jak bylo uvedeno v bodě 34 tohoto rozsudku. Kapitola 15 KN, která v tomto ohledu přejímá rozlišení zavedené v kapitole 15 HS, totiž rozlišuje poživatelné směsi z rostlinných olejů, které řadí pod číslo 1517 KN, a nepoživatelné směsi z rostlinných olejů, které řadí pod číslo 1518 KN.

               38

               V této souvislosti je třeba poukázat na to, že poznámka č. 3 ke kapitole 15 KN, která přejímá znění poznámky 3 ke kapitole 15 HS, upřesňuje, že do čísla 1518 KN „nepatří tuky a oleje pouze denaturované, tyto výrobky se zařazují do čísel, do kterých patří odpovídající nedenaturované tuky a oleje.“ Vysvětlivka k HS, která se týká kapitoly 15, přitom uvádí, že výraz „tuky a oleje a jejich frakce pouze denaturované“ uvedený ve zmíněné poznámce 3 znamená „tuky nebo oleje a jejich frakce, ke kterým se přidává za účelem znemožnění jejich lidského požívání denaturační prostředek“, jako je zejména toluen. Poslední věta výše uvedené vysvětlivky dále uvádí, že se poznámka 3 ke kapitole 15 HS nepoužije na směsi nebo denaturované přípravky z tuků či olejů.

               39

               Z výše uvedených úvah vyplývá, že pro účely označení takové směsi rostlinných olejů, jako je směs dotčená v původním řízení, za směs „nepoživatelnou“ a pro účely jejího zařazení pod podpoložku 1518 00 31 KN není nezbytné, aby byla cíleným jednáním v průběhu procesu výroby učiněna trvale nevhodnou k použití v potravinách. Postačuje, že se řadí pod nepoživatelné směsi vzhledem ke svým objektivním charakteristickým znakům a vlastnostem, jakož i vzhledem k účelu použití, který z nich vyplývá.

               40

               V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že rozsudek Evroetil (C‑503/10, EU:C:2011:872), na který poukázal předkládající soud, sám o sobě nemůže změnit toto zjištění. Věc, v níž byl vydán tento rozsudek, se totiž týkala pojmu „denaturace“, a nikoliv rozdílu mezi směsí poživatelnou a nepoživatelnou. V uvedené věci Soudní dvůr určil, že výrobek, který nebyl denaturován jedním z postupů stanovených v použitelném ustanovení, nemohl být osvobozen od spotřební daně dotčené ve věci v původním řízení, i když by tento výrobek obsahoval látky, v důsledku kterých není vhodný k lidské spotřebě (v tomto smyslu viz rozsudek Evroetil, C‑503/10, EU:C:2011:872, bod 66). V projednávané věci se však znění podpoložky 1518 00 31 KN nevztahuje pouze na směsi rostlinných olejů denaturovaných podle určitých metod, ale obecně na nepoživatelné směsi rostlinných olejů.

               41

               Pokud jde dále o rozlišení mezi poživatelnou směsí rostlinných olejů, která by mohla být zařazena pod podpoložku 1517 90 91 KN, a nepoživatelnou směsí rostlinných olejů zařazenou do podpoložky 1518 00 31 KN, je třeba připomenout, že toto rozlišení spočívá v účelu použití uvedené směsi, a to jako poživatelné, nebo nepoživatelné, jak bylo uvedeno v bodě 37 tohoto rozsudku.

               42

               Za účelem zjištění, zda má být taková směs zařazena jako poživatelná, nebo nepoživatelná, je třeba vzít v úvahu veškeré relevantní skutečnosti týkající se objektivních charakteristických znaků a vlastností, které jsou jí vlastní. Předložení důkazu, že dotčený výrobek je určen pro účely uvedené v celním prohlášení, které předkládá příslušným celním orgánům, přísluší dovozci v okamžiku dovozu (obdobně viz rozsudek Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, bod 51).

               43

               V tomto ohledu je třeba uvést, že relevantní skutečností je to, že vzhledem k charakteristikám postupu její výroby nelze vyloučit přítomnost škodlivých látek na lidské zdraví ve směsi rostlinných olejů, a tato skutečnost může odůvodnit zařazení takové směsi jako „nepoživatelné“, tedy zařazení pod číslo 1518 KN, a zejména je-li složena ze surových rostlinných olejů, její zařazení pod podpoložku 1518 00 31.

               44

               Pokud jde o důkazní materiály týkající se objektivních charakteristických znaků a vlastností takové směsi rostlinných olejů, jako je směs dotčená v původním řízení, je třeba uvést, že písemné informace od výrobce výrobku jsou podle čl. 68 písm. a) celního kodexu údajem, který je třeba vzít v úvahu za účelem ověření celního prohlášení pro propuštění do volného oběhu a zařazení dotčeného zboží do patřičného čísla KN.

               45

               Předkládající soud si nicméně klade otázku, jakým způsobem lze informace poskytnuté výrobcem, které se týkají takové směsi rostlinných olejů, jako je směs dotčená v původním řízení, uvést do souladu s výsledky rozboru vzorků odebraných z této směsi a analyzovaných celními orgány, které neprokázaly přítomnost látek škodlivých pro lidské zdraví.

               46

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 68 písm. b) celního kodexu mohou celní orgány za účelem ověření přijatých celních prohlášení kontrolovat dotyčné zboží a případně za účelem hloubkové kontroly nebo analýzy odebírat vzorky. Podle čl. 71 odst. 1 celního kodexu jsou výsledky ověření celního prohlášení pro propuštění do volného oběhu podkladem pro použití celních předpisů upravujících celní režim, do kterého je dotčené zboží propuštěno, tedy jsou mimo jiné podkladem pro zařazení zboží do KN.

               47

               Z těchto ustanovení vyplývá, že v případě, kdy se pro dotyčné zboží předkládá celní prohlášení pro propuštění do volného oběhu jako nepoživatelné směsi rostlinných olejů, ale kdy rozbor vzorků odebraných z této směsi příslušnými celními orgány neprokázal přítomnost žádné látky škodlivé pro lidské zdraví, jsou tyto orgány oprávněny zařadit takové zboží pod číslo KN, které se vztahuje na poživatelné směsi rostlinných olejů, jako je v projednávaném případě číslo 1517 KN, pokud neexistují jiné poznatky, z kterých vyplývá, že dané zboží není ze své podstaty a na základě objektivních znaků určeno pro použití jako potravina.

               48

               Takové informace, jako jsou informace poskytnuté výrobcem směsi rostlinných olejů dotčené v původním řízení, podle kterých vzhledem k procesu výroby takové směsi nelze vyloučit přítomnost látek škodlivých pro lidské zdraví, jsou však právě tím poznatkem, z kterého může vyplynout, že dotyčná směs nemůže být zařazena jako „poživatelná“. Tyto informace nelze automaticky zpochybnit samotnými výsledky analýzy vzorků, které neprokázaly přítomnost škodlivých látek, neboť taková přítomnost v dotyčné směsi rostlinných olejů není jistá, ale pouze možná.

               49

               Nelze zajisté popřít, že takové výsledky analýzy vzorků směsi rostlinných olejů, jako jsou výsledky získané VID ve věci v původním řízení, mohou vyvolat pochybnost o správnosti a spolehlivosti informací získaných od výrobce a uvedených v celním prohlášení pro propuštění do volného oběhu, pokud jde o možnou přítomnost látek škodlivých pro lidské zdraví v dotyčné směsi. V takovém případě celní orgány mohou na základě čl. 68 písm. a) celního kodexu přistoupit k dalším kontrolám a požadovat, aby jim deklarant předložil další doklady potvrzující či vyvracející správnost informací od výrobce a údajů uvedených v celním prohlášení, a zabránit tímto způsobem všem případným pokusům o daňové úniky.

               50

               Pokud však neexistují takové poznatky a další doklady způsobilé zpochybnit správnost informací poskytnutých výrobcem směsi rostlinných olejů dotčené v původním řízení a údajů uvedených v celním prohlášení pro propuštění do volného oběhu, celní orgány se pro účely zařazení směsi pod číslo KN, které zahrnuje poživatelné výrobky, jakým je v projednávané věci číslo 1517, nemohou spoléhat pouze na nepřítomnost škodlivých látek ve vzorcích směsi rostlinných olejů, které odebraly a analyzovaly.

               51

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že ze spisu předloženého Soudnímu dvoru nevyplývá, že ve věci v původním řízení existují poznatky způsobilé zpochybnit pravdivost informací, které se týkají procesu výroby směsi rostlinných olejů dovezených žalobkyní v původním řízení. Jak dále bylo uvedeno v bodě 21 tohoto rozsudku, předkládající soud uvádí, že neexistuje žádný důkaz podvodného chování výrobce dotčeného zboží nebo žalobkyně v původním řízení. V každém případě je věcí předkládajícího soudu, aby rozhodl, zda takové poznatky existují.

               52

               Konečně pokud jde o případnou relevanci posudku vnitrostátního orgánu příslušného ve věci uplatňování předpisů potravinového práva, zejména nařízení č. 178/2002, na které poukázal předkládající soud, pro účely sazebního zařazení takového zboží, jako je zboží dotčené v původním řízení, je třeba zdůraznit, že sazební zařazení zboží ke dni jeho proclení zajišťují vnitrostátní celní orgány, které používají pro tyto účely ustanovení KN a celního kodexu.

               53

               Z článku 1 odst. 1 samotného nařízení č. 178/2002 vyplývá, že pokud jde o potraviny, toto nařízení zajišťuje vysokou úroveň ochrany lidského zdraví a zájmů spotřebitelů, a tedy sleduje jiný účel.

               54

               Kromě toho ze znění ustanovení čl. 2 odst. 1 a čl. 14 odst. 1 a 2 nařízení č. 178/2002 ve vzájemném spojení vyplývá, že pojem „potravina“ ve smyslu tohoto nařízení může zahrnout také výrobky poškozující zdraví nebo nevhodné k lidské spotřebě, jejichž uvedení na trh je zakázáno.

               55

               Z toho vyplývá, že posudek vnitrostátního orgánu příslušného ve věci uplatňování předpisů potravinového práva, podle kterého je taková směs rostlinných olejů, jako je směs dotčená v původním řízení, nevhodná k lidské spotřebě, nemůže být sám o sobě směrodatným pro odůvodnění zařazení této směsi jako „nepoživatelné“, tedy zařazení pod číslo 1518 KN.

               56

               Samo zařazení takové směsi jako „poživatelné“ pro účely použití KN a výběru patřičného cla totiž neznamená její automatické propuštění na trh jako výrobku určeného k lidské spotřebě. Jak již bylo uvedeno, čl. 14 nařízení č. 178/2002 zakazuje uvedení „potraviny“ na trh, není-li bezpečná, tedy je-li škodlivá pro zdraví nebo nevhodná k lidské spotřebě. Posudek vnitrostátního orgánu příslušného v oblasti potravinářství, z něhož vyplývá, že taková směs rostlinných olejů, jako je směs dotčená v původním řízení není vhodná k lidské spotřebě, je nicméně jedním z podkladů, které musí vzít v úvahu příslušný vnitrostátní orgán nebo soud při řazení této směsi do patřičného čísla KN (obdobně viz rozsudek Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, bod 53).

               57

               Ve světle výše uvedeného je třeba na položené otázky odpovědět tak, že KN musí být vykládána v tom smyslu, že za účelem určení, zda taková směs rostlinných olejů, jako je směs dotčená v původním řízení, musí být zařazena jako poživatelná směs rostlinných olejů do podpoložky 1517 90 91 KN, nebo jako nepoživatelná směs rostlinných olejů do podpoložky 1518 00 31 KN, je třeba vzít v úvahu všechny relevantní skutečnosti projednávaného případu v rozsahu, v němž se jedná o objektivní charakteristické znaky a vlastnosti, které jsou tomuto výrobku vlastní. Z relevantních skutečností, které mohou být důvodem pro zařazení takové směsi jako „nepoživatelné“, je třeba posoudit informace uvedené výrobcem této směsi v celním prohlášení, podle nichž nelze vyloučit vzhledem k charakteristikám postupu její výroby přítomnost škodlivých látek v uvedené směsi. To, že analýza vzorků odebraných ze směsi rostlinných olejů neprokázala přítomnost žádné škodlivé látky, není v tomto ohledu samo o sobě s to zpochybnit zařazení dotyčné směsi jako „nepoživatelné“. Takový důsledek předpokládá zpochybnění správnosti informací týkajících se procesu výroby dotyčné směsi, které poskytl výrobce a jsou uvedeny v celním prohlášení podle ustanovení článků 62, 68 a 71 celního kodexu, k čemuž by bylo zapotřebí dalších relevantních důkazů.

         K nákladům řízení

               58

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

                     Kombinovaná nomenklatura uvedená v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení Komise (EU) č. 1006/2011 ze dne 27. září 2011, musí být vykládána v tom smyslu, že za účelem určení toho, zda taková směs rostlinných olejů, jako je směs dotčená v původním řízení, musí být zařazena jako poživatelná směs rostlinných olejů do podpoložky 1517 90 91 KN, nebo jako nepoživatelná směs rostlinných olejů do podpoložky 1518 00 31 KN, je třeba vzít v úvahu všechny relevantní skutečnosti projednávaného případu v rozsahu, v němž se týkají objektivních charakteristických znaků a vlastností, které jsou tomuto výrobku vlastní. Z relevantních skutečností, které mohou být důvodem pro zařazení takové směsi jako „nepoživatelné“, je třeba posoudit informace poskytnuté výrobcem této směsi v celním prohlášení, podle nichž nelze vyloučit vzhledem k charakteristikám postupu její výroby přítomnost škodlivých látek v této směsi. To, že analýza vzorků odebraných ze směsi rostlinných olejů neprokázala přítomnost žádné škodlivé látky, není v tomto ohledu samo o sobě s to zpochybnit zařazení dotyčné směsi jako „nepoživatelné“. Takový důsledek předpokládá zpochybnění správnosti informací týkajících se procesu výroby dotyčné směsi, které poskytl výrobce a jsou uvedeny v celním prohlášení podle ustanovení článků 62, 68 a 71 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 ze dne 13. dubna 2005, k čemuž by bylo zapotřebí dalších relevantních důkazů.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: lotyština.


title: Rozsudek Tribunálu (první senát) ze dne 9. března 2012. # Coverpla proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Průmyslový) vzor Společenství - Řízení o prohlášení neplatnosti - Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství představující lahvičku - Starší (průmyslový) vzor -Důvod neplatnosti - Zpřístupnění staršího (průmyslového) vzoru veřejnosti -Nedostatek novosti - Články 5 a 25 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 6/2002. # Věc T-450/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 9. března 2012 – Coverpla v. OHIM – Heinz‑Glas (Lahvička)
      (Věc T‑450/08)
      „(Průmyslový) vzor Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství představující lahvičku – Starší (průmyslový) vzor – Důvod neplatnosti – Zpřístupnění staršího (průmyslového) vzoru veřejnosti – Nedostatek novosti – Článek 5 a čl. 25 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 6/2002“
      (Průmyslové) vzory Společenství – Důvody neplatnosti – Nedostatek individuální povahy – Zpřístupnění autorem nebo jeho právním nástupcem – Důkaz o zpřístupnění [Nařízení Rady č. 6/2002, čl. 5 odst. 1 písm. b) a čl. 7 odst. 1] (viz body 20–23)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí třetího odvolacího senátu OHIM ze dne 7. července 2008 (věc R 1411/2007‑3) týkajícímu se řízení
                  o prohlášení neplatnosti (průmyslového) vzoru Společenství mezi společnostmi Heinz-Glas GmbH a Coverpla

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Coverpla se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. března 1996. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-238/95.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 22. května 2003. # Arkkitehtuuritoimisto Riitta Korhonen Oy, Arkkitehtitoimisto Pentti Toivanen Oy a Rakennuttajatoimisto Vilho Tervomaa proti Varkauden Taitotalo Oy. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Kilpailuneuvosto - Finsko. # Věc C-18/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. května 2000. # Francouzská republika proti Ladbroke Racing Ltd a Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Hospodářská soutěž - Státní podpory. # Věc C-83/98 P.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 12. prosince 1996. # Henk Altmann a Margaret Casson proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci T-177/94 a T-377/94.


Rozsudek Soudu prvního stupně (samosoudce) ze dne 24. dubna 2001. # Ugo Miranda proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-37/99.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 15. prosince 1988. # Irish Cement Limited proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 166 a 220/86.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. října 1979. # DGV, Deutsche Getreideverwertung und Rheinische Kraftfutterwerke GmbH a další proti Radě a Komisi Evropských společenství. # Kukuřičný šrot. # Spojené věci 241, 242, 245 až 250/78.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 15. dubna 2010.#Friedrich G. Barth proti Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof - Rakousko.#Volný pohyb osob - Pracovníci - Rovné zacházení - Zvláštní příplatek za odsloužená léta, poskytovaný univerzitním profesorům na základě vnitrostátních právních předpisů, jejichž neslučitelnost s právem Společenství byla zjištěna rozsudkem Soudního dvora - Promlčecí lhůta - Zásada rovnocennosti a zásada efektivity.#Věc C-542/08.

text:
      Věc C-542/08
      Friedrich G. Barth
      v.
      Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgerichtshof (Rakousko)]
      „Volný pohyb osob – Pracovníci – Rovné zacházení – Zvláštní příplatek za odsloužená léta, poskytovaný univerzitním profesorům na základě vnitrostátních právních předpisů, jejichž
         neslučitelnost s právem Společenství byla zjištěna rozsudkem Soudního dvora – Promlčecí lhůta − Zásada rovnocennosti a zásada efektivity“

      Shrnutí rozsudku
      Právo Unie – Přímý účinek – Individuální práva – Ochrana poskytovaná vnitrostátními soudy – Vnitrostátní procesní podmínky
            – Podmínky použití – Dodržení zásady rovnocennosti a zásady efektivity
      Právo Unie nebrání takovým právním předpisům, jež stanoví tříletou promlčecí lhůtu u žádostí o vyplácení zvláštních příplatků
         za odsloužená léta, které byly pracovníkovi, jenž využil svých práv na volný pohyb, před vydáním rozsudku ze dne 30. září
         2003 ve věci Köbler (C‑224/01) odepřeny na základě vnitrostátních právních předpisů neslučitelných s právem Společenství.

      Je totiž na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby upravil takovou procesní podmínku za předpokladu, že tato
         podmínka nebude jednak méně příznivá než ty, které se týkají obdobných žalob na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti),
         a jednak že v praxi nebude znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných právním řádem Unie (zásada efektivity).

      V tomto ohledu nelze ustanovení o promlčení považovat za ustanovení, které je v rozporu se zásadou rovnocennosti, pokud kromě
         ustanovení o promlčení, které se použije na žaloby, jež mají ve vnitrostátním právu zajistit ochranu práv, která jednotlivci
         požívají na základě práva Unie, existuje ustanovení o promlčení použitelné na žaloby vnitrostátní povahy, a pokud obě tato
         ustanovení o promlčení mohou být z hlediska svého cíle a svých podstatných náležitostí považována za podobná.

      Pokud jde o zásadu efektivity, platí, že stanovení přiměřených pevných promlčecích lhůt pro podání žaloby je slučitelné s
         právem Unie, a to v zájmu právní jistoty, která chrání jak dotyčnou osobu, tak příslušný orgán veřejné správy. Povaha těchto
         lhůt totiž není taková, aby prakticky znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných právním řádem Unie. Tříletá
         vnitrostátní promlčecí lhůta se v tomto ohledu jeví jako přiměřená.

      Tento výklad není vyvrácen okolností, že účinky rozsudku Köbler spadají do doby nabytí účinnosti vykládaného ustanovení, jelikož
         uvedené účinky nebyly Soudním dvorem časově vymezeny. Použití takové procesní podmínky, jako je promlčecí lhůta, nesmí být
         totiž zaměňována s omezením účinků rozsudku Soudního dvora, kterým se vykládá ustanovení práva Unie.

      Právo Unie navíc členskému státu nezakazuje, aby uplatnil promlčecí lhůtu u žádosti o zvláštní příplatek za odsloužená léta,
         který nebyl v rozporu s právem Unie přiznán, a to ani když tento členský stát nepozměnil vnitrostátní pravidla, aby byla s
         těmito ustanoveními slučitelná. Jinak je tomu pouze tehdy, pokud jednání vnitrostátních orgánů spolu s existencí promlčecí
         lhůty vedlo k tomu, že určitá osoba byla zcela zbavena možnosti uplatnit své nároky u vnitrostátních soudů.

      (viz body 17, 20, 27–30, 33, 41 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      15. dubna 2010(*)

      „Volný pohyb osob – Pracovníci – Rovné zacházení – Zvláštní příplatek za odsloužená léta, poskytovaný univerzitním profesorům na základě vnitrostátních právních předpisů, jejichž
         neslučitelnost s právem Společenství byla zjištěna rozsudkem Soudního dvora – Promlčecí lhůta − Zásada rovnocennosti a zásada efektivity“

      Ve věci C‑542/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Verwaltungsgerichtshof
         (Rakousko) ze dne 12. listopadu 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 4. prosince 2008, v řízení

      Friedrich G. Barth
      proti
      Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, C. Toader, C. W. A. Timmermans (zpravodaj), P. Kūris a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-A. Gaudissart, vedoucí oddělení,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. února 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za F. G. Bartha Laurerem a Arlamovskym, Rechtsanwälte,
      –        za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a B. Cabouatem, jakož i A. Czubinski, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s F. Arenou, avvocato dello Stato,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi V. Kreuschitzem a G. Rozetem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 39 a čl. 7 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968
         o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15), jakož i zásady efektivity.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci stížnosti F. G. Bartha podané proti Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung (spolkovému
         ministerstvu pro vědu a výzkum) ve věci rozhodnutí, v němž bylo vůči F. G. Barthovi namítáno částečné promlčení jeho žádosti
         o poskytnutí zvláštního příplatku za odsloužená léta.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 7 odst. 1 nařízení č. 1612/68 stanoví :

      „S pracovníkem, který je státním příslušníkem členského státu, nesmí být na území jiného členského státu z důvodu jeho státní
         příslušnosti zacházeno jinak než s tuzemskými pracovníky, jde-li o podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky, zejména z oblasti
         odměňování, propouštění a návratu k povolání nebo opětného zaměstnání, pokud se stal nezaměstnaným.“

       Vnitrostátní právní úprava
      4        Zákon o platech z roku 1956 (Gehaltsgesetz 1956, dále jen „GehG“), ve znění zákona vyhlášeného v BGBl. I, 109/1997, stanoví
         ve svém § 50a odst. 1 následující:

      „Řádnému univerzitnímu […] profesorovi, který prokáže patnáctiletou odslouženou dobu v tomto funkčním zařazení na rakouských
         univerzitách […] a který po dobu čtyř let pobíral příplatek za odsloužená léta podle § 50 odst. 4, přísluší od okamžiku splnění
         obou těchto podmínek zvláštní příplatek za odsloužená léta, který se zohledňuje při výpočtu starobního důchodu a jehož výše
         odpovídá výši příplatku za odsloužená léta podle § 50 odst. 4.“

      5        Zákon vyhlášený v BGBl. I, 130/2003 doplnil do § 50a GehG čtvrtý odstavec následujícího znění:

      „Při výpočtu patnáctileté odsloužené doby vyžadované v odstavci 1 se započítají doby odsloužené:
      1) po 7. listopadu 1968 ve srovnatelné funkci na univerzitě státu, který je nyní členem Evropského hospodářského prostoru
         nebo jehož právní nástupce je nyní členem Evropského hospodářského prostoru nebo

      […]“
      6        GehG, ve znění k datu jmenování žalobce v původním řízení (BGBl. 318/1973), stanoví § 13c odst. 1 následující:

      „Nárok na plnění se promlčí, pokud není uplatněn v průběhu tří let poté, co bylo poskytnuto plnění nebo vznikly výdaje, které
         nárok zakládají.“

      7        Ustanovení § 169a GehG, které bylo do tohoto zákona doplněno zákonem vyhlášeným v BGBl. I, 130/2003, stanoví:

      „1.      Prokáže-li univerzitní činný profesor, profesor v důchodu nebo emeritní univerzitní profesor odsloužené doby podle § 50a odst. 4,
         ve znění spolkového zákona vyhlášeného v BGBl. I, 130/2003, které je nyní třeba na základě uvedeného zákona zohlednit, musí
         se v důsledku toho na jeho žádost přizpůsobit zvláštní příplatek za odsloužená léta podle § 50a. Žádost mohou rovněž podat
         bývalí univerzitní profesoři, pokud splňují stanovené podmínky […]

      2.      Přizpůsobení zvláštního příplatku za odsloužená léta podle odst. 1 je účinné zpětně, nejdříve však od 1. ledna 1994.
      3.      Žádosti podané podle odst. 1 jsou právně účinné tehdy, pokud byly podány před uplynutím dne 30. června 2004.
      4.      Pro nároky na odměnu a nároky v důchodu, které vyplývají z odstavce 1 pro období před 1. červencem 2004, se pro účely počítání
         tříleté promlčecí lhůty stanovené v § 13b tohoto zákona […] nepřihlíží k době od 30. září 2003 do 30. června 2004.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      8        Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žalobce v původním řízení, který je německým státním příslušníkem, byl od 1. ledna
         1975 do 28. února 1987 činný jako univerzitní profesor na Univerzitě Johanna Wolfganga Goetha ve Frankfurtu nad Mohanem (Německo).
         S účinností od 1. března 1987 byl jmenován řádným univerzitním profesorem na univerzitě ve Vídni (Rakousko). Tímto jmenováním
         získal žalobce v původním řízení rovněž rakouské občanství.

      9        Jelikož odsloužené doby žalobce v původním řízení na univerzitě ve Frankfurtu nad Mohanem nebyly započteny pro účely poskytnutí
         zvláštního příplatku za odsloužená léta upraveného v § 50a odst. 1 GehG, nebyl mu tento příplatek vyplacen.

      10      Poté, co zákonem vyhlášeným v BGBl. I, 130/2003 pozměnil rakouský zákonodárce GehG tak, aby byl zohledněn rozsudek ze dne
         30. září 2003, Köbler (C‑224/01, Recueil, s. I‑10239), požádal žalobce v původním řízení dopisem ze dne 2. března 2004 zaslaným
         Univerzitě Vídeň o úpravu svého zvláštního příplatku za odsloužená léta tak, aby byla započtena doba, kterou odsloužil na
         univerzitě ve Frankfurtu nad Mohanem. Rozhodnutí vydané v tomto správním řízení stanovilo ve svém článku 1, že žalobce v původním
         řízení může od 1. ledna 1994 nárokovat zvláštní příplatek za odsloužená léta z důvodu započtení uvedené doby. Článek 2 tohoto
         rozhodnutí však uváděl, že pokud jde o odměňování, vyvolává úprava tohoto příplatku podle článku 1 účinky od 1. října 2000.

      11      V žalobě, kterou podal u předkládajícího soudu, žalobce v původním řízení výslovně napadá pouze článek 2 uvedeného rozhodnutí,
         avšak nezpochybňuje datum, ke kterému mohl podle jeho článku 1 uplatňovat nárok na přizpůsobení zvláštního příplatku za odsloužená
         léta. Žalobce v původním řízení v podstatě tvrdí, že uplatnění ustanovení o promlčení uvedené v článku 2 tohoto rozhodnutí
         není v souladu s právem Společenství, především pak s článkem 39 ES.

      12      Verwaltungsgerichtshof, maje za to, že k vyřešení sporu, který mu byl předložen, je nezbytný výklad práva Společenství, rozhodl
         se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Představuje uplatnění ustanovení o promlčení, upravující tříletou promlčecí lhůtu, na zvláštní příplatky za odsloužená léta,
         které byly v případě, jako je případ, který je předmětem původního řízení, odepřeny migrujícímu pracovníkovi na základě vnitrostátní
         právní úpravy neslučitelné s právem Společenství platné před vydáním [výše uvedeného rozsudku Köbler] nepřímou diskriminaci
         migrujících pracovníků ve smyslu článku 39 ES a čl. 7 odst.1 nařízení […] č. 1612/68 nebo omezení volného pohybu pracovníků
         zaručeného těmito ustanoveními?

      2)      Bude-li na první otázku odpovězeno kladně, brání v takovém případě, jako je případ, který je předmětem původního řízení, článek
         39 ES a čl. 7 odst. 1 nařízení […] č. 1612/68 použití takového ustanovení o promlčení na zvláštní příplatky za odsloužená
         léta, které byly migrujícímu pracovníkovi před vydáním [výše uvedeného rozsudku Köbler] odepřeny na základě vnitrostátní právní
         úpravy neslučitelné s právem Společenství?

      3)      Zakazuje zásada efektivity za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, uplatnění ustanovení o tříleté promlčecí
         lhůtě na podávání žádostí, kterými jsou uplatňovány nároky na zvláštní příplatky za odsloužená léta z minulosti, které byly
         případným příjemcům odepřeny v rozporu s právem Společenství na základě jednoznačně formulovaných vnitrostátních předpisů?“

       K předběžným otázkám
      13      Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda právo Unie brání takovým právním
         předpisům, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení, jež upravují tříletou promlčecí lhůtu u žádostí o vyplácení zvláštních
         příplatků za odsloužená léta, které byly pracovníkovi, jenž využil svých práv na volný pohyb, před vydáním výše uvedeného
         rozsudku Köbler odepřeny na základě vnitrostátních právních předpisů neslučitelných s právem Společenství.

      14      Je nutno připomenout, že ve výše uvedeném rozsudku Köbler Soudní dvůr v zásadě uvedl, že článek 39 ES a čl. 7 odst. 1 nařízení
         č. 1612/68 musí být vykládány v tom smyslu, že brání poskytování zvláštního příplatku za odsloužená léta, jenž podle takového
         ustanovení, jako je § 50a GehG ve znění před změnou učiněnou zákonem vyhlášeným v BGBl. I, 130/2003, byl přiznán pouze univerzitním
         profesorům, kteří odpracovali patnáct let na rakouských univerzitách.

      15      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Rakouská republika splnila povinnosti plynoucí z tohoto rozsudku tím, že zákonem vyhlášeným
         v BGBl. I, 130/2003 doplnila do § 50a GehG čtvrtý odstavec citovaný v bodě 5 tohoto rozsudku. Žádost o zvláštní příplatek
         za odsloužená léta podléhá po této legislativní změně tříleté promlčecí lhůtě podle §13b odst. 1 GehG, která je případně prodloužena
         o dobu devíti měsíců uvedenou v § 169a odst. 4 GehG.

      16      V této souvislosti je třeba uvést, že jednak za okolností věci v původním řízení představuje taková promlčecí lhůta procesní
         podmínku žaloby určené k zajištění ochrany práva, které takovému procesnímu subjektu, jako je žalobce v původním řízení, poskytuje
         právo Unie. Dále pak právo Unie neupravuje otázku, zda členské státy mohou za takových okolností stanovit promlčecí lhůtu.

      17      Z toho vyplývá, že je na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby upravil takovou procesní podmínku za předpokladu,
         že tato podmínka není na jedné straně méně příznivá než ty, které se týkají obdobných žalob na základě vnitrostátního práva
         (zásada rovnocennosti), a že na druhé straně v praxi neznemožňuje nebo nadměrně neztěžuje výkon práv přiznaných právním řádem
         Unie (zásada efektivity) (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. listopadu 1998, Aprile, C‑228/96, Recueil, s. I‑7141, bod
         18 a citovaná judikatura).

      18      Otázky položené předkládajícím soudem je tedy třeba posoudit z hlediska těchto dvou zásad.

      19      Co se týče zásady rovnocennosti, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury zásada rovnocennosti vyžaduje, aby se
         všechna pravidla použitelná na žaloby používala bez rozdílu na opravné prostředky odvíjejíci se od porušení práva Unie a obdobné
         žaloby odvíjející se od porušení vnitrostátního práva (rozsudek ze dne 26. ledna 2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales,
         C‑118/08, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 33 a citovaná judikatura).

      20      Za účelem ověření skutečnosti, že ve věci v původním řízení byla dodržena zásada rovnocennosti, je tedy třeba posoudit, zda
         kromě takového ustanovení o promlčení, jaké je předmětem původního řízení, které se použije na žaloby, jež mají ve vnitrostátním
         právu zajistit ochranu práv, která jednotlivci požívají na základě práva Unie, existuje ustanovení o promlčení použitelné
         na žalobu vnitrostátní povahy, a zda obě tato ustanovení o promlčení mohou být z hlediska svého cíle a svých podstatných náležitostí
         považována za podobná (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. května 2000, Preston a další, C‑78/98, Recueil, s. I‑3201, bod
         49, jakož i výše uvedený rozsudek Transportes Urbanos y Servicios Generales, bod 35).

      21      Je přitom třeba předeslat, že, jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, takové ustanovení o promlčení, jaké je upravené
         v § 13b GehG, se použije jak na žaloby, jež mají ve vnitrostátním právu zajistit ochranu práv, která jednotlivci požívají
         na základě práva Unie, tak i na žaloby vnitrostátní povahy. Zdá se tedy, že ustanovení o promlčení použitelná na každou z těchto
         dvou druhů žalob jsou identická.

      22      Jak ostatně rovněž uvádějí vlády, které předložily vyjádření Soudnímu dvoru, výjimka, která vyplývá z takového ustanovení,
         jako je § 169a odst. 4 GehG, které umožňuje prodloužení promlčecí lhůty o devět měsíců, se uplatní pouze u žalob, jež jsou
         ve vnitrostátním právu určeny k zajištění ochrany práv, která jednotlivci požívají na základě práva Unie.

      23      Žalobce v původním řízení a Komise nicméně tvrdí, že podle § 169a odst. 1 GehG univerzitní profesoři, kteří odsloužili alespoň
         část svých služebních let na univerzitách v jiných členských státech než v Rakouské republice, musí na rozdíl od profesorů,
         kteří odsloužili celý svůj služební poměr v posledně uvedeném členském státě, podat pro účely získání zvláštního příplatku
         za odsloužená léta žádost. Tato situace znamená, že takové ustanovení o promlčení, jaké je dotčeno ve věci v původním řízení,
         má oblast působnosti, která je v případě žalob, jež mají ve vnitrostátním právu zajistit ochranu práv, která jednotlivci požívají
         na základě práva Unie, širší než u žalob vnitrostátní povahy.

      24      Podle žalobce v původním řízení a Komise vyvolává totiž uvedené ustanovení o promlčení své účinky u univerzitních profesorů,
         kteří odsloužili celý svůj služební poměr v Rakousku, pouze v ojedinělých a zvláštních případech, například když po pochybení
         nebyly poskytnuty příspěvky, které jsou součástí odměny dotčených osob a když tyto opomněly včas podat žádost o přezkum své
         situace. Pokud jde naopak o profesory, kteří odpracovali svá služební léta alespoň zčásti na univerzitách v jiných členských
         státech než v Rakouské republice, použije se ustanovení o promlčení podle názoru žalobce v původním řízení a Komise systematicky.

      25      Taková okolnost však neumožňuje dospět k závěru, že by ve skutečnosti existovala dvě ustanovení o promlčení, která nelze považovat
         za podobná.

      26      Italská, polská a rakouská vláda v podstatě tvrdí, že žádost musí podat nejen profesoři, kteří odpracovali svá služební léta
         alespoň zčásti na univerzitách v jiných členských státech než v Rakouské republice, ale i profesoři, kteří odsloužili celý
         svůj služební poměr v tomto posledně uvedeném členském státě a jejichž zvláštní příplatek za odsloužená léta nebyl správně
         vypočten. Z toho vyplývá, že žádost musí ve skutečnosti podat všichni profesoři, u nichž došlo k nesprávnému použití právních
         pravidel upravujících poskytování uvedeného příplatku a kteří požadují, aby pochybení, ke kterému došlo, bylo napraveno bez
         ohledu na to, zda se jedná o pochybení z hlediska vnitrostátních pravidel, anebo pravidel práva Unie, která musely příslušné
         vnitrostátní orgány bezprostředně použít.

      27      Za těchto podmínek nelze mít tedy za to, že takové ustanovení o promlčení, kterému musí čelit žalobce v původním řízení, nelze
         považovat za ustanovení, které je v rozporu se zásadou rovnocennosti.

      28      Pokud jde o zásadu efektivity, Soudní dvůr uznal slučitelnost stanovení přiměřených pevných promlčecích lhůt pro podání žaloby
         s právem Unie, v zájmu právní jistoty, která chrání jak dotyčnou osobu, tak příslušný orgán veřejné správy. Povaha těchto
         lhůt totiž není taková, aby prakticky znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných právním řádem Unie. Tříletá
         vnitrostátní promlčecí lhůta se v tomto ohledu jeví jako přiměřená (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Aprile, bod 19,
         jakož i rozsudek ze dne 24. března 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, Sb. rozh. s. I‑2119, bod 32 a citovaná judikatura).

      29      Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr nebyl informován o žádných zvláštních okolnostech, nemůže být takové ustanovení o promlčení,
         jaké se uplatní na žalobce v původním řízení a které upravuje tříletou promlčecí lhůtu, která může být prodloužena o devět
         měsíců, považováno za ustanovení, které je v rozporu se zásadou efektivity.

      30      Tento výklad není vyvrácen okolností, že účinky výše uvedeného rozsudku Köbler spadají do doby nabytí účinnosti vykládaného
         ustanovení, jelikož uvedené účinky nebyly Soudním dvorem časově vymezeny. Použití takové procesní podmínky, jako je promlčecí
         lhůta dotčená ve věci v původním řízení, nesmí být totiž zaměňována s omezením účinků rozsudku Soudního dvora, kterým se vykládá
         ustanovení práva Unie (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. září 1998, Edis, C‑231/96, Recueil, s. I‑4951, body 17 a 18).

      31      Žalobce v původním řízení a Komise nicméně uvádějí, že rakouský zákonodárce jednoznačným právním ustanovením vyloučil zohlednění
         odsloužených dob na univerzitách v jiných členských státech než v Rakouské republice.

      32      Univerzitní profesoři, kteří prokáží odsloužená léta na takových univerzitách, musejí podle názoru žalobce v původním řízení
         a Komise za těchto okolností očekávat, že jejich žádosti o uznání tohoto období pro účely poskytnutí zvláštního příplatku
         za odsloužení léta nebude vyhověno. Rakouský zákonodárce se tedy zachoval tak, aby odradil univerzitní profesory, kteří mají
         v zásadě nárok na tento příplatek, od včasného podání žádosti, která je nezbytná k uplatnění tohoto nároku.

      33      Je však třeba uvést, že právo Unie členskému státu nezakazuje, aby uplatnil promlčecí lhůtu u žádosti o takový zvláštní příplatek
         za odsloužená léta, jaký je předmětem věci v původním řízení, který nebyl v rozporu s právem Unie přiznán, a to ani když tento
         členský stát nepozměnil vnitrostátní pravidla, aby byla s těmito ustanoveními slučitelná. Jinak je tomu pouze tehdy, pokud
         jednání vnitrostátních orgánů spolu s existencí promlčecí lhůty vedlo k tomu, že určitá osoba byla zcela zbavena možnosti
         uplatnit své nároky u vnitrostátních soudů (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Aprile, body 43 a 45).

      34      Taková okolnost přitom ve věci v původním řízení nenastala.

      35      Především je nutno uvést, že použití promlčecí lhůty nezbavuje bez dalšího takovou osobu, jako je žalobce v původním řízení,
         nároku na příplatek, který jí nebyl přiznán v rozporu s ustanoveními práva Unie (viz obdobně rozsudky ze dne 2. února 1988,
         Barra a další, 309/85, Recueil, s. 355, bod 19, jakož i ze dne 9. února 1999, Dilexport, C‑343/96, Recueil, s I‑579, bod 37).

      36      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru ostatně nevyplývá, že skutečnost, že žalobce v původním řízení musel čelit takové promlčecí
         lhůtě, pochází z nesprávných informací, které mu byly vědomě poskytnuty příslušnými vnitrostátními orgány (viz obdobně rozsudek
         ze dne 1. prosince 1998, Levez, C‑326/96, Recueil, s. I‑7835, bod 34). Jak správně uvádí francouzská vláda, skutečnost, že
         předtím existovala jednoznačná právní úprava, která byla v rozporu s právem Společenství, nesmí být připodobněna poskytování
         nesprávných informací, neboť jinak by, na rozdíl od toho, co vyplývá z bodu 33 tohoto rozsudku, bylo jakékoli uplatnění promlčecí
         lhůty za takových okolností, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení, nemožné.

      37      Konečně je třeba uvést, že v rozsahu, v němž se předběžné otázky týkají rovněž výkladu článku 39 ES a čl. 7 odst. 1 nařízení
         č. 1612/68, nelze mít ze stejných důvodů, jaké jsou uvedeny v bodech 21 až 26 tohoto rozsudku, za to, že použití promlčecí
         lhůty za takových okolností, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení, zakládá nepřímou diskriminaci pracovníka ve smyslu
         těchto ustanovení.

      38      Situace takových univerzitních profesorů, jako je žalobce v původním řízení, musí být totiž považována ze srovnatelnou se
         situací univerzitních profesorů, kteří odpracovali veškerou svou služební dobu v Rakousku, a jejichž zvláštní příplatek za
         odsloužená léta nebyl podle vnitrostátního práva správně vypočítán. Je přitom zjevné, že obě tyto kategorie univerzitních
         profesorů pobírají v podstatě shodné odměny.

      39      Stejně tak se nezdá, že použití promlčecí lhůty za takových okolností, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení, představuje
         samo o sobě omezení volného pohybu pracovníků ve smyslu článku 39 ES. V okamžiku, kdy se promlčecí lhůta uplatní, má totiž
         její použití účinky na možnost získání zvláštního příplatku za odsloužená léta v období, které se nachází zcela v minulosti.
         Z toho vyplývá, že tato lhůta nemůže takovému pracovníkovi, jako je žalobce v původním řízení, bránit nebo jej odrazovat od
         výkonu práv na volný pohyb pracovníků, neboť možnost získání uvedeného příplatku zpětně za minulá období nezávisí na volbě
         pracovníka svých práv využít (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 27. ledna 2000, Graf, C‑190/98, Recueil, s. I‑493, bod 24).

      40      Krom toho neexistuje indicie, podle níž by použití promlčecí lhůty za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním
         řízení, bylo způsobilé v určitém okamžiku v minulosti bránit takovému pracovníkovi, jako je žalobce v původním řízení, ve
         výkonu jeho práv na volný pohyb pracovníků nebo jej od něj odrazovat. Jak vyplývá z výše uvedeného rozsudku Köbler, omezením
         volného pohybu pracovníků ve smyslu článku 39 ES bylo samotné odmítnutí přiznat zvláštní příplatek za odsloužená léta dotčené
         osobě v případě, kdy práv na volný pohyb využíval.

      41       Na položené otázky je tedy třeba odpovědět tak, že právo Unie nebrání takovým právním předpisům, jaké jsou dotčené ve věci
         v původním řízení, jež upravují tříletou promlčecí lhůtu u žádostí o vyplácení zvláštních příplatků za odsloužená léta, které
         byly pracovníkovi, jenž využil svých práv na volný pohyb, před vydáním výše uvedeného rozsudku Köbler odepřeny na základě
         vnitrostátních právních předpisů neslučitelných s právem Společenství.

       K nákladům řízení
      42      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Právo Unie nebrání takovým právním předpisům, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení, jež upravují tříletou promlčecí
            lhůtu u žádostí o vyplácení zvláštních příplatků za odsloužená léta, které byly pracovníkovi, jenž využil svých práv na volný
            pohyb, před vydáním rozsudku ze dne 30. září 2003 ve věci Köbler (C‑224/01) odepřeny na základě vnitrostátních právních předpisů
            neslučitelných s právem Společenství.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 29. dubna 1999. # Španělské království proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Věc C-342/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. května 2001. # International Express Carriers Conference (IECC) proti Komisi Evropských společenství, La Poste, Spojené království Velké Británie a Severního Irska a The Post Office. # Opravný prostředek - Hospodářská soutěž. # Věc C-449/98 P.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého rozšířeného senátu) ze dne 11. července 2002. # Hijos de Andrés Molina, SA (HAMSA) proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Žaloba na neplatnost. # Věc T-152/99.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. června 1980. # Vittorio Testa, Salvino Maggio a Carmine Vitale proti Bundesanstalt für Arbeit. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Bayerisches Landessozialgericht, Bundessozialgericht a Hessisches Landessozialgericht - Německo. # Spojené věci 41/79, 121/79 a 796/79.