title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. prosince 2010.#Bogusław Juliusz Dankowski v. Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Naczelny Sąd Administracyjny.#Věc C-438/09.

text:
      Věc C-438/09
      Bogusław Juliusz Dankowski
      v.
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Naczelny Sąd Administracyjny)
      „Šestá směrnice o DPH – Nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu – Poskytované služby – Osoba povinná k dani nezapsaná do registru DPH – Údaje povinně uváděné na faktuře pro účely DPH – Vnitrostátní daňové právní předpisy – Vyloučení nároku na odpočet na základě čl. 17 odst. 6 šesté směrnice o DPH“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Odpočet daně osobou povinnou k dani, která odvedla tuto daň za služby poskytnuté jinou osobou povinnou
            k dani, která není registrována k uvedené dani – Podmínka – Vystavení faktury uvedeným poskytovatelem, která obsahuje veškeré
            požadované informace
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 18 odst. 1 písm. a) a čl. 22 odst. 3 písm. b)]
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Vyloučení z nároku na odpočet – Možnost poskytnutá členským státům zachovat stávající vyloučení při
            vstupu šesté směrnice v platnost – Vnitrostátní právní úprava, která vylučuje nárok na odpočet daně zaplacené osobou povinnou
            k dani jiné osobě povinné k dani z důvodu, že posledně uvedená není pro účely této daně registrována – Nepřípustnost
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 17 odst. 6)
      1.        Článek 18 odst. 1 písm. a) a čl. 22 odst. 3 písm. b) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států
         týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 2006/18, musí být vykládány v tom smyslu, že osoba povinná k dani má nárok
         na odpočet daně z přidané hodnoty odvedené za služby poskytnuté jinou osobou povinnou k dani, která není registrována k této
         dani, pokud příslušné faktury obsahují veškeré údaje požadované uvedeným čl. 22 odst. 3 písm. b), především pak údaje, které
         jsou nezbytné k identifikaci osoby, která uvedené faktury vystavila, a povahy poskytovaných služeb.

      Pokud má totiž příslušný správce daně k dispozici údaje potřebné k tomu, aby určil, že osoba povinná k dani je jakožto příjemce
         obchodních operací povinna odvést daň z přidané hodnoty, nemůže ukládat, pokud jde o nárok uvedené osoby na odpočet daně odvedené
         na vstupu, další podmínky, které by mohly vést k tomu, že by tento nárok nebylo možné uplatnit.

      Případné porušení povinnosti uvedené v čl. 22 odst. 1 šesté směrnice poskytovatelem služeb nemůže proto zpochybnit nárok na
         odpočet, který příjemci uvedených služeb přiznává čl. 17 odst. 2 této směrnice.

      (viz body 35–36, 38, výrok 1)
      2.        Článek 17 odst. 6 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění
         směrnice 2006/18, musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, které vylučují nárok na odpočet
         daně z přidané hodnoty zaplacené osobou povinnou k dani jiné osobě povinné k dani, která je poskytovatelem služeb, v případě,
         že posledně uvedená není pro účely této daně registrována.

      Možnost přiznaná členským státům v čl. 17 odst. 6 šesté směrnice totiž nepředstavuje absolutní diskreční pravomoc vyjmout
         veškeré nebo téměř veškeré zboží a služby z nároku na odpočet daně z přidané hodnoty, a zbavit tak systém zavedený ustanoveními
         této směrnice svého obsahu. Tato možnost se tedy netýká obecných výjimek a nezbavuje členské státy povinnosti dostatečně upřesnit
         zboží a služby, pro které je nárok na odpočet vyloučen.

      (viz body 41, 47, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      22. prosince 2010(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu – Poskytované služby – Osoba povinná k dani nezapsaná do registru DPH – Údaje povinně uváděné na faktuře pro účely DPH – Vnitrostátní daňové právní předpisy – Vyloučení nároku na odpočet na základě čl. 17 odst. 6 šesté směrnice o DPH“
      Ve věci C‑438/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Naczelny Sąd Administracyjny
         (Polsko) ze dne 14. července 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 9. listopadu 2009, v řízení

      Bogusław Juliusz Dankowski
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), E. Juhász a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. listopadu 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Bogusława Juliusze Dankowskiho R. Grzejszczakem, J. Skrzydlem, T. Grzejszczakem a A. Kaniou, adwokaci,
      –        za polskou vládu A. Kramarczyk, jakož i M. Szpunarem a B. Majczynou, jako zmocněnci,
      –        za německou vládu C. Blaschkem a J. Möllerem, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu Z. Chatzipavlou a D. Tsagkaraki, jakož i K. Georgiadisem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi D. Triantafyllouem, jakož i A. Stobieckou-Kuik a K. Herrmann, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 17 odst. 2 a 6, jakož i článků 18 a 22 šesté směrnice Rady ze dne
         17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané
         hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění platném v době, kdy nastaly sporné
         skutečnosti.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi B. J. Dankowskim a Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi (ředitelem daňové komory
         v Lodži) ve věci omezení nároku na odpočet daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“).

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Článek 2 šesté směrnice stanoví:

      „Předmětem daně z přidané hodnoty je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;

      […]“
      4        Článek 4 této směrnice stanoví:

      „1. Osobou povinnou k dani se rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně některou z hospodářských činností
         vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.

      2.      Mezi hospodářské činnosti uvedené v odstavci 1 náleží veškerá činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb včetně
         těžební a zemědělské činnosti a činnosti při výkonu svobodných a jiných obdobných povolání […]

      […]“
      5        Článek 17 šesté směrnice stanoví:

      „1. Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.
      2.      Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou
         je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány
         v tuzemsku jinou osobou povinnou k dani [která je splatná nebo byla odvedena v tuzemsku s ohledem na zboží nebo služby, jež
         jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani];

      […]
      6.      Nejpozději do čtyř let ode dne, kdy tato směrnice vstoupí v platnost, rozhodne Rada jednomyslně na návrh Komise o tom, jaké
         výdaje nelze odpočíst od daně z přidané hodnoty. Daň z přidané hodnoty nebude za žádných okolností odpočitatelná z výdajů,
         které nejsou přísně provozními výdaji, jako například výdaje na luxusní zboží, na zábavu a reprezentaci.

      Dokud výše uvedená pravidla nevstoupí v platnost, mohou členské státy zachovat veškerá vynětí obsažená ve svých vnitrostátních
         předpisech v době vstupu této směrnice v platnost.

       […]“
      6        Článek 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice stanoví:

      „Pro uplatnění nároku na odpočet daně musí osoba povinná k dani splňovat tyto podmínky:
      a)      při odpočtu daně podle čl. 17 odst. 2 písm. a) vlastnit fakturu vystavenou v souladu s čl. 22 odst. 3 [...]“
      7        Článek 22 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:

      „a)      Každá osoba povinná k dani oznámí zahájení, změnu nebo ukončení činnosti, kterou vykonává jako osoba povinná k dani. […]
      […]
      c)      Členské státy přijmou opatření nezbytná k určení totožnosti prostřednictvím osobního čísla:
      –        každé osoby povinné k dani […], která uskutečňuje v tuzemsku dodání zboží nebo poskytování služeb, z nichž jí vzniká nárok
         na odpočet, kromě dodání zboží nebo poskytování služeb, z nichž odvádějí daň výhradně zákazníci nebo adresáti […]“

      8        Článek 22 odst. 3 šesté směrnice zní následovně:

      „a)      Každá osoba povinná k dani zajistí, že […] bude vystavena faktura za […] služby, které poskytla jiné osobě povinné k dani
         […]

      b)      Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení této směrnice, uvádějí se na fakturách vystavovaných podle písm. a) […] pro účely daně
         z přidané hodnoty povinně pouze tyto údaje:

      –        datum vydání,
      –        pořadové číslo […],
      –        identifikační číslo pro daň z přidané hodnoty, uvedené v odst. 1 písm. c), pod nímž osoba povinná k dani […] poskytla služby,

      –        identifikační číslo pro daň z přidané hodnoty zákazníka uvedené v odst. 1 písm. c), jemuž […] byly poskytnuty služby […],

      –        plné jméno a adresa osoby povinné k dani a jejího zákazníka,
      –        množství a druh […] poskytovaných služeb,
      –        den, kdy bylo uskutečněno nebo dokončeno […] poskytování služeb […],
      […]“
      9        Článek 22 odst. 8 šesté směrnice stanoví:

      „Členské státy mohou ukládat další povinnosti, které považují za nezbytné ke správnému uložení a výběru daně a k předcházení
         daňovým únikům. […]

      Možnost stanovená v prvním pododstavci nemůže být využita k ukládání dodatečných povinností nad povinnosti stanovené v odstavci
         3.“

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Článek 96 zákona o dani ze zboží a služeb (ustawa o podatku od towarów i usłúg) ze dne 11. března 2004, ve znění platném v době
         rozhodné z hlediska skutečností původního sporu, stanoví, že osoby povinné k dani musí před prvním dnem zahájení výkonu své
         činnosti podat u příslušného daňového orgánu přihlášku k registraci.

      11      Článek 88 odst. 3a bod 1 písm. a) uvedeného zákona stanoví, že faktury nemohou sloužit jako základ pro odpočet daně zaplacené
         na vstupu a vrácení rozdílu daně nebo vrácení daně zaplacené na vstupu, pokud je prodej doložen fakturami, které vystavil
         neexistující subjekt nebo subjekt bez oprávnění vystavovat faktury.

      12      Ustanovení prováděcího nařízení k tomuto zákonu, která byla přijata ministerstvem financí, stanoví, že osoby povinné k dani
         registrované jako aktivní osoby povinné k DPH, které mají daňové identifikační číslo, vystavují faktury s označením „faktura
         s DPH“.

      13      Článek 48 odst. 4 bod 1 písm. a) tohoto nařízení stanoví, že v případě, kdy prodej zboží nebo poskytování služeb jsou doloženy
         fakturami, které vystavil neexistující subjekt nebo subjekt bez oprávnění vystavovat faktury, nemohou takové faktury sloužit
         jako základ pro odpočet splatné daně a vrácení rozdílu daně nebo vrácení daně zaplacené na vstupu.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      Bogusław Juliusz Dankowski, žalobce v původním řízení, je vlastníkem společnosti Dan Trak. Mezi roky 2004 a 2006 mu Marek
         Płacek, ředitel společnosti Artem-studio, poskytl několik zdanitelných obchodních služeb. Marek Płacek však nesplnil ani povinnost
         zápisu do registru daně ze zboží a služeb, ani neúčtoval DPH, ačkoli vystavoval faktury potvrzující poskytované služby a uvádějící
         dlužnou daň.

      15      Rozhodnutím ze dne 23. března 2007 zamítl Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi nárok B. J. Dankowskiho na odpočet DPH zaplacené
         na vstupu, která byla uvedena ve fakturách vystavených M. Płacekem, avšak nezpochybnil, že se dotyčné služby uskutečnily.

      16      V odůvodnění tohoto rozhodnutí bylo uvedeno, že vystavitel sporných faktur nebyl registrován jako osoba povinná k DPH a že
         z důvodu, že nebyla splněna registrační povinnost uložená platnými vnitrostátními předpisy, nezakládají faktury vystavené
         tímto subjektem nárok na odpočet DPH zaplacené na vstupu.

      17      Bogusław Juliusz Dankowski poté podal u Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi (vojvodský správní soud v Lodži) proti uvedenému
         rozhodnutí žalobu. Na podporu své žaloby především uvedl, že registrace subjektu jakožto osoby povinné k DPH je pouze technickým
         úkonem, který nemůže mít žádný vliv na nárok na odpočet daně zaplacené na vstupu.

      18      Rozsudkem ze dne 4. prosince 2007 Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi žalobu zamítl.

      19      Ve svém kasačním opravném prostředku podaném k Naczelny Sąd Administracyjny napadl B. J. Dankowski především neslučitelnost
         použití polských daňových předpisů s právem Unie, jakož i chybný výklad čl. 17 odst. 6 šesté směrnice.

      20      Za těchto podmínek se Naczelny Sąd Administracyjny rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Brání pravidla systému [DPH], a zejména čl. 17 odst. 6 šesté směrnice [...], právním předpisům členského státu, které stanoví,
         že osoba povinná k dani nezískává nárok na odpočet daně zaplacené na vstupu vyplývající z faktury s DPH, kterou vystavil subjekt
         nezapsaný v registru daně ze zboží a služeb?

      2)      Má pro odpověď na první otázku význam skutečnost, že
      a)      není pochyb o tom, že plnění uvedená na faktuře s DPH podléhají DPH a že byla skutečně poskytnuta;
      b)      faktura obsahuje všechny údaje vyžadované právem Společenství;
      c)      omezení nároku osoby povinné k dani na odpočet daně zaplacené na vstupu vyplývající z faktury vystavené subjektem nezapsaným
         v registru platilo ve vnitrostátním právním řádu již před přistoupením Polské republiky ke Společenství?

      3)      Závisí odpověď na první otázku na splnění dalších podmínek (například na důkazu, že osoba povinná k dani jednala v dobré víře)?“

       K předběžným otázkám
      21      Podstatou všech tří otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda za okolností projednávané věci
         v původním řízení a s ohledem na čl. 18 odst. 1 písm. a) a čl. 22 odst. 3 písm. b) šesté směrnice má osoba povinná k dani
         nárok na odpočet DPH odvedené za služby poskytnuté jinou osobou povinnou k dani, která není registrována k DPH, a pokud ano,
         zda čl. 17 odst. 6 této směrnice brání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy vyloučily nárok na odpočet v případě, že služby
         byly takovou osobou povinnou k dani poskytnuty.

       K první části předběžných otázek
      22      Úvodem je třeba připomenout, že nárok na odpočet stanovený v čl. 17 odst. 2 šesté směrnice je nedílnou součástí systému DPH
         a nemůže být v zásadě omezen (viz rozsudky ze dne 8. ledna 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Recueil, s. I‑81, bod 42, jakož
         i ze dne 26. května 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Sb. rozh. s. I‑4357, bod 33).

      23      Nárok na odpočet se uplatňuje přímo ve vztahu k celkové dani, která byla odvedena v rámci plnění uskutečněných na vstupu (viz
         rozsudky ze dne 13. března 2008, Securenta, C‑437/06, Sb. rozh. s. I‑1597, bod 24; ze dne 4. června 2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft,
         C‑102/08, Sb. rozh. s. I‑4629, bod 70, a ze dne 29. října 2009, SKF, C‑29/08, Sb. rozh. s. I‑10413, bod 55).

      24      Cílem takto upraveného režimu odpočtů je totiž zcela sejmout z podnikatele zatížení DPH, která je splatná nebo byla odvedena
         v rámci jeho veškerých hospodářských činností. Společný systém DPH tak zajišťuje neutralitu daňové zátěže všech hospodářských
         činností bez ohledu na jejich účel nebo výsledky za podmínky, že uvedené činnosti v zásadě samy podléhají DPH (viz rozsudek
         ze dne 29. dubna 2004, Faxworld, C‑137/02, Recueil, s. I‑5547, bod 37, a výše uvedený rozsudek SKF, bod 56).

      25      Ve sporu v původním řízení je nesporné, že dotčené služby uskutečnil subjekt nacházející se na vstupu a že uvedené služby
         byly využity žalobcem v původním řízení na výstupu pro potřeby jeho zdanitelných plnění.

      26      V důsledku toho jsou hmotné podmínky vzniku nároku na odpočet, upravené v čl. 17 odst. 2 šesté směrnice splněny.

      27      Pokud jde o způsoby uplatnění nároku na odpočet, stanoví čl. 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice, že osoba povinná k dani musí
         vlastnit fakturu vystavenou v souladu s čl. 22 odst. 3 této směrnice.

      28      Posledně uvedené ustanovení uvádí ve svém písmeni b) údaje, které musí být pro účely DPH povinně obsaženy na fakturách vystavených
         na základě čl. 22 odst. 3 písm. a) šesté směrnice, přičemž posledně uvedené stanoví, že každá osoba povinná k dani má povinnost
         zajistit, aby byla vystavena faktura za služby, které poskytuje jiné osobě povinné k dani.

      29      Pokud jde o údaje uvedené v čl. 22 odst. 3 písm. b) šesté směrnice, předkládající soud konstatoval, že faktury předložené
         žalobcem v původním řízení obsahují veškeré informace požadované tímto ustanovením. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru,
         jakož i z údajů poskytnutých polskou vládou na jednání především vyplývá, že uvedené faktury obsahují daňové identifikační
         číslo dotčeného poskytovatele služeb, přičemž toto číslo přidělují subjektům polské daňové orgány z úřední povinnosti nezávisle
         na tom, zda tyto subjekty podaly žádost o registraci.

      30      I když uvedené ustanovení upravuje údaj „identifikační číslo pro daň z přidané hodnoty“, je třeba mít za to, že daňové identifikační
         číslo přidělené v projednávaném případě zajišťuje identifikaci dotyčné osoby povinné k dani, takže může splňovat požadavky
         čl. 22 odst. 3 písm. b) třetí odrážky šesté směrnice.

      31      Předkládající soud poznamenal, že uvedený poskytovatel vystavoval faktury za služby poskytované žalobci ve věci v původním
         řízení, avšak nenechal se pro účely DPH registrovat u příslušného vnitrostátního orgánu.

      32      Článek 22 odst. 1 šesté směrnice přitom stanoví, že každá osoba povinná k dani oznámí zahájení činnosti, kterou vykonává jako
         osoba povinná k dani.

      33      Bez ohledu na význam, jaký má taková registrace pro řádné fungování systému DPH, nemůže však porušení této povinnosti osobou
         povinnou k dani zpochybnit nárok na odpočet, který přiznává čl. 17 odst. 2 šesté směrnice jiné osobě povinné k dani.

      34      Článek 22 odst. 1 šesté směrnice totiž upravuje pouze povinnost, aby osoby povinné k dani oznámily zahájení, změnu a ukončení
         svých činností, avšak neopravňuje nijak členské státy k tomu, aby v případě nepředložení takového oznámení odložily možnost
         uplatnit nárok na odpočet až do skutečného začátku obvyklého uskutečnění zdaněných plnění nebo připravily osobu povinnou k dani
         o možnost uplatnit tento nárok (viz rozsudky ze dne 21. března 2000, Gabalfrisa a další, C‑110/98 až C‑147/98, Recueil, s. I‑1577,
         bod 51, a ze dne 21. října 2010, Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 48).

      35      Pokud má příslušný správce daně k dispozici údaje potřebné k tomu, aby určil, že osoba povinná k dani je jakožto příjemce
         obchodních operací povinna odvést DPH, nemůže ukládat, pokud jde o nárok uvedené osoby na odpočet daně odvedené na vstupu,
         další podmínky, které by mohly vést k tomu, že by tento nárok nebylo možné uplatnit (viz rozsudky ze dne 8. května 2008, Ecotrade,
         C‑95/07 a C‑96/07, Sb. rozh. s. I‑3457, bod 64, jakož i ze dne 30. září 2010, Uszodaépítő, C‑392/09, Sb. rozh. s. I‑0000,
         bod 40).

      36      Případné porušení povinnosti uvedené v čl. 22 odst. 1 šesté směrnice poskytovatelem služeb nemůže proto zpochybnit nárok na
         odpočet, který příjemci uvedených služeb přiznává čl. 17 odst. 2 této směrnice.

      37      Stejně je tomu i v případě čl. 22 odst. 8 šesté směrnice, podle něhož mají členské státy možnost upravit další povinnosti,
         které považují za nezbytné ke správnému uložení a výběru daně a k předcházení daňovým únikům.Toto ustanovení sice povoluje
         členským státům přijmout určitá opatření, ta však nesmí jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení tohoto účelu, a tedy
         nemohou být používána způsobem, který by systematicky zpochybňoval nárok na odpočet DPH, jenž je základní zásadou společného
         systému DPH (viz rozsudek ze dne 18. prosince 1997, Molenheide a další, C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 a C‑47/96, Recueil, s. I‑7281,
         bod 47; výše uvedený rozsudek Gabalfrisa a další, bod 52, jakož i výše uvedený rozsudek Ecotrade, body 65 a 66).

      38      Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 18 odst. 1 písm. a) a čl. 22 odst. 3 písm. b) šesté směrnice musí být vykládány v tom smyslu,
         že osoba povinná k dani má nárok na odpočet DPH odvedené za služby poskytnuté jinou osobou povinnou k dani, která není registrována
         k DPH, pokud příslušné faktury obsahují veškeré údaje požadované uvedeným čl. 22 odst. 3 písm. b), především pak údaje, které
         jsou nezbytné k identifikaci osoby, která uvedené faktury vystavila, a povahy poskytovaných služeb.

       Ke druhé části předběžných otázek
      39      Jelikož žalobce v původním řízení má na základě šesté směrnice nárok na odpočet, táže se předkládající soud na to, zda musí
         být čl. 17 odst. 6 šesté směrnice vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, které vylučují nárok na
         odpočet DPH zaplacené osobou povinnou k dani jiné osobě povinné k dani, která je poskytovatelem služeb, v případě, že posledně
         uvedený není registrován pro účely DPH.

      40      V této souvislosti je nutno připomenout, že toto ustanovení představuje odchylné opatření, které členským státům za určitých
         podmínek umožňuje, aby si zachovaly své právní předpisy ohledně vyloučení nároku na odpočet, které existovaly v době vstupu
         šesté směrnice v platnost pro dotyčný členský stát, dokud Rada nepřijme pravidla uvedená v tomto článku (viz rozsudky ze dne
         11. prosince 2008, Danfoss a AstraZeneca, C‑371/07, Sb. rozh. s. I‑9549, bod 28, jakož i ze dne 15. dubna 2010, X Holding
         a Oracle Nederland, C‑538/08 a C‑33/09, Sb. rozh. s. I‑3129, bod 38).

      41      Pokud jde o působnost tohoto ustanovení, Soudní dvůr judikoval, že možnost přiznaná členským státům v čl. 17 odst. 6 šesté
         směrnice nepředstavuje absolutní diskreční pravomoc vyjmout veškeré nebo téměř veškeré zboží a služby z nároku na odpočet
         DPH, a zbavit tak systém zavedený ustanoveními této směrnice svého obsahu. Uvedená možnost se tedy netýká obecných výjimek
         a nezbavuje členské státy povinnosti dostatečně upřesnit zboží a služby, pro které je nárok na odpočet vyloučen (viz rozsudky
         ze dne 5. října 1999, Royscot a další, C‑305/97, Recueil, s. I‑6671, body 22 a 24; ze dne 14. července 2005, Charles a Charles-Tijmens,
         C‑434/03, Sb. rozh. s. I‑7037, body 33 a 35, jakož i ze dne 30. září 2010, Oasis East, C‑395/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod
         23).

      42      Krom toho režim, který představuje výjimku ze zásady nároku na odpočet DPH, je třeba vykládat restriktivně (viz rozsudek ze
         dne 22. prosince 2008, Magoora, C‑414/07, Sb. rozh. s. I‑10921, bod 28, a výše uvedený rozsudek Oasis East, bod 24).

      43      Co se týče věci v původním řízení a možné použitelnosti režimu výjimek upraveného v čl. 17 odst. 6 šesté směrnice na projednávaný
         případ, je nutno uvést, že uvedená směrnice vstoupila v Polsku v platnost v den přistoupení tohoto členského státu k Evropské
         unii, a sice dne 1. května 2004. Toto datum je tedy rozhodné pro účely použití výše uvedeného ustanovení v tomto členském
         státě (viz výše uvedený rozsudek Oasis East, bod 25).

      44      Za účelem posouzení vnitrostátních právních předpisů dotčených ve věci v původním řízení z hlediska čl. 17 odst. 6 šesté směrnice
         a výše uvedené judikatury je třeba konstatovat, že tyto právní předpisy představují opatření obecné povahy vylučující nárok
         na odpočet DPH odvedené na vstupu u každého plnění uskutečněného osobou povinnou k dani, jež nesplnila povinnost registrace
         pro účely DPH.

      45      Tato právní úprava přitom obsahuje omezení nároku na odpočet DPH, které překračuje meze toho, co je povoleno článkem 17 odst. 6
         šesté směrnice.

      46      Soudní dvůr totiž upřesnil, že členské státy nemohou zachovat vyloučení nároku na odpočet DPH, která se použijí obecně na
         jakýkoliv výdaj spojený s pořízením zboží či poskytnutí služeb (rozsudky ze dne 23. dubna 2009, PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08,
         Sb. rozh. s. I‑3459, body 28 a 29, jakož i výše uvedený rozsudek Oasis East, bod 30).

      47      Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 17 odst. 6 šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním
         předpisům, které vylučují nárok na odpočet DPH zaplacené osobou povinnou k dani jiné osobě povinné k dani, která je poskytovatelem
         služeb, v případě, že posledně uvedená není pro účely této daně registrována.

       K nákladům řízení
      48      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 18 odst. 1 písm. a) a čl. 22 odst. 3 písm. b) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních
            předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění
            směrnice Rady 2006/18/ES ze dne 14. února 2006, musí být vykládány v tom smyslu, že osoba povinná k dani má nárok na odpočet
            DPH odvedené za služby poskytnuté jinou osobou povinnou k dani, která není registrována k DPH, pokud příslušné faktury obsahují
            veškeré údaje požadované uvedeným čl. 22 odst. 3 písm. b), především pak údaje, které jsou nezbytné k identifikaci osoby,
            která uvedené faktury vystavila, a povahy poskytovaných služeb.
      2)      Článek 17 odst. 6 šesté směrnice 77/388/EHS, ve znění směrnice 2006/18, musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním
            právním předpisům, které vylučují nárok na odpočet daně z přidané hodnoty zaplacené osobou povinnou k dani jiné osobě povinné
            k dani, která je poskytovatelem služeb, v případě, že posledně uvedená není pro účely této daně registrována.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: polština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 12. března 1975. # Antonio Gigante proti Komisi Evropských společenství. # Věc 31-71.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1971. # Politi s.a.s. proti Ministero delle Finanze della Repubblica Italiana. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale civile e penale di Torino - Itálie. # Věc 43-71.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 28. ledna 1992. # Volker Steen proti Deutsche Bundespost. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arbeitsgericht Elmshorn - Německo. # Věc C-332/90.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 26. července 2017.#Řízení zahájené Jan Šalplachta.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesarbeitsgericht.#Řízení o předběžné otázce – Oblast svobody, bezpečnosti a práva – Přístup k spravedlnosti v přeshraničních sporech – Směrnice 2003/8/ES – Minimální společná pravidla pro právní pomoc v těchto sporech – Oblast působnosti – Právní úprava členského státu, jež stanoví, že se náklady na překlad podkladů potřebných k vyřízení žádosti o právní pomoc nenahrazují.#Věc C-670/15.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
26. července 2017(*)
„Řízení o předběžné otázce – Oblast svobody, bezpečnosti a práva – Přístup k spravedlnosti v přeshraničních sporech – Směrnice 2003/8/ES – Minimální společná pravidla pro právní pomoc v těchto sporech – Oblast působnosti – Právní úprava členského státu, jež stanoví, že se náklady na překlad podkladů potřebných k vyřízení žádosti o právní pomoc nenahrazují“
Ve věci C‑670/15,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesarbeitsgericht (spolkový pracovní soud, Německo) ze dne 5. listopadu 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 15. prosince 2015, v řízení zahájeném na návrh

Jana Šalplachty,

SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení J. L. da Cruz Vilaça, předseda senátu, A. Tizzano (zpravodaj), místopředseda Soudního dvora, M. Berger, E. Levits a F. Biltgen, soudci,
generální advokát: M. Szpunar,
vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. listopadu 2016,
s ohledem na vyjádření předložená:
–        za J. Šalplachtu K. Jurisch a P. Probstem, Rechtsanwälte,
–        za německou vládu M. Hellmannem a T. Henzem, jakož i J. Mentgen, jako zmocněnci,
–        za českou vládu L. Březinovou, jakož i M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,
–        za španělskou vládu M. Sampol Pucurullem, jako zmocněncem,
–        za Evropskou komisi M. Heller, jakož i M. Wilderspinem, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 1. února 2017,
vydává tento
Rozsudek

1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 1 a 2 směrnice Rady 2003/8/ES ze dne 27. ledna 2003 o zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech (Úř. věst. 2003, L 26, s. 41; Zvl. vyd. 19/06, s. 90).

2        Tato žádost byla předložena v rámci řízení zahájeného na návrh Jana Šalplachty ve věci zaplacení dlužné mzdy společností Elektroanlagen & Computerbau GmbH, bývalým zaměstnavatelem jmenovaného.
 Právní rámec
 Unijní právo

3        Body 5, 6, 18 a 23 odůvodnění směrnice 2003/8 uvádí:
„(5)      Účelem této směrnice je podpořit poskytování právní pomoci v přeshraničních sporech osobám, které nemají dostatečné finanční prostředky, je-li tato podpora nezbytná k zajištění účinného přístupu ke spravedlnosti. Obecně uznávané právo na přístup ke spravedlnosti je potvrzeno také článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie.
(6)      Nedostatek finančních prostředků strany sporu, žalobce nebo odpůrce, ani obtíže vyplývající z přeshraničního rozměru sporu nesmějí bránit účinnému přístupu ke spravedlnosti.
[…]
(18)      Přístupu ke spravedlnosti by neměla bránit ani složitost právních systémů členských států a rozdíly mezi nimi, ani náklady spojené s přeshraniční povahou sporu. Právní pomoc by proto měla finančně pokrýt náklady přímo spojené s přeshraniční povahou sporu.
[…]
(23)      Protože právní pomoc poskytuje členský stát, v němž se koná řízení nebo v němž je navrhován výkon rozhodnutí, s výjimkou pomoci před zahájením soudního řízení, nemá-li žadatel o právní pomoc bydliště nebo obvyklý pobyt v členském státě, v němž se koná řízení, musí tento členský stát použít své právní předpisy při zachování zásad stanovených touto směrnicí.“

4        Článek 1 směrnice 2003/8, nadepsaný „Účel a oblast působnosti“, zní:
„1.      Účelem této směrnice je zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech.
2.      Použije se na občanské a obchodní věcí v přeshraničních sporech, bez ohledu na povahu soudu. Nepoužije se zejména na daňové, celní a správní věci.
3.      Pro účely této směrnice se ‚členskými státy‘ rozumějí členské státy s výjimkou Dánska.“

5        Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Přeshraniční spory“, stanoví:
„1.      Pro účely této směrnice se přeshraničním sporem rozumí takový spor, ve kterém má strana žádající o právní pomoc podle této směrnice bydliště nebo obvyklý pobyt v jiném členském státě než v tom, v němž se soudní řízení koná nebo kde má být vykonáno rozhodnutí.
2.      Členský stát, v němž má strana bydliště, se určí podle článku 59 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech [(Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)].
3.      Rozhodujícím okamžikem při určení, zda jde o přeshraniční spor, je okamžik, kdy je žádost v souladu s touto směrnicí podána.“

6        Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Právo na právní pomoc“, zní:
„1.      Každá fyzická osoba účastnící se sporu, na kterou se vztahuje tato směrnice, má právo na přiměřenou právní pomoc k zajištění svého účinného přístupu ke spravedlnosti v souladu s podmínkami stanovenými touto směrnicí.
2.      Právní pomoc se považuje za přiměřenou, jestliže zaručuje
a)      poradenství před zahájením soudního řízení s cílem mimosoudního vyrovnání,
b)      právní pomoc a zastupování před soudem a osvobození od nákladů řízení, které nese příjemce, nebo částečnou náhrada těchto nákladů příjemce, včetně nákladů uvedených v článku 7 a poplatků osobám pověřeným soudem k provádění úkonů během soudního řízení.
V členských státech, ve kterých neúspěšná strana hradí náklady protistraně, prohraje-li příjemce pomoci spor, zahrne právní pomoc náklady protistrany, jestliže by tyto náklady příjemce nesl, kdyby měl bydliště nebo obvyklý pobyt v členském státě, v němž se koná řízení.
[…]“

7        Článek 5 směrnice 2003/8, nadepsaný „Podmínky týkající se finančních prostředků“, v odstavci 1 a 2 stanoví:
„1.      Členské státy poskytují právní pomoc osobám uvedeným v čl. 3 odst. 1, které v důsledku své hospodářské situace nejsou částečně nebo úplně [vůbec] schopny nést náklady řízení uvedené v čl. 3 odst. 2, k zajištění jejich účinného přístupu ke spravedlnosti.
2.      Hospodářskou situaci dané osoby zhodnotí příslušný orgán členského státu, v němž se řízení koná, s ohledem na různé objektivní faktory, např. příjem, majetek a rodinnou situaci, včetně posouzení finančních prostředků osob, které jsou na žadateli závislé.“

8        Článek 7 téže směrnice, nadepsaný „Náklady související s přeshraniční povahou sporu“, stanoví:
„Právní pomoc poskytnutá v členském státě, v němž se koná řízení, zahrnuje tyto náklady přímo spojené s přeshraniční povahou sporu
a)      tlumočení;
b)      překlad dokumentů vyžadovaných soudem nebo příslušným orgánem a předložených příjemcem, které jsou pro rozhodnutí dané věci nezbytné;
c)      cestovní náklady, které má nést žadatel, jestliže fyzickou přítomnost osob zúčastněných na projednávání žadatelovy věci soudem vyžadují právní předpisy nebo soud dotyčného členského státu a tento soud rozhodne, že se nespokojí s jiným způsobem výslechu.“

9        Článek 8 směrnice 2003/8, nadepsaný „Náklady hrazené členským státem bydliště nebo obvyklého pobytu“, stanoví:
„Členský stát, v němž žadatel o právní pomoc bydlí nebo obvykle pobývá, poskytuje právní pomoc uvedenou v čl. 3 odst. 2, která je nezbytná k úhradě:
a)      nákladů na pomoc místního advokáta nebo kterékoli jiné osoby oprávněné právními předpisy poskytovat právní poradenství, vzniklých v dotyčném členském státě v souladu s touto směrnicí, do obdržení žádosti o právní pomoc v členském státě, v němž se řízení koná;
b)      překlad žádosti a podkladů potřebných při podání žádosti orgánům dotyčného členského státu.“

10      Článek 12 této směrnice, nadepsaný „Orgán poskytující právní pomoc“, stanoví:
„Aniž je dotčen článek 8, právní pomoc poskytuje nebo zamítá příslušný orgán členského státu, v němž se koná řízení.“

11      Článek 13 uvedené směrnice, nadepsaný „Podávání a předávání žádostí o právní pomoc“, zní:
„1.      Žádosti o právní pomoc je možné podat:
a)      příslušnému orgánu členského státu, v němž má žadatel bydliště nebo obvyklý pobyt (předávající orgán);
b)      příslušnému orgánu členského státu, v němž se koná řízení nebo v němž má být vykonáno rozhodnutí (přijímající orgán).
2.      Žádosti o právní pomoc musí být vyplněny a podklady přeloženy:
a)      do úředního jazyka nebo do jednoho z jazyků členského státu příslušného přijímajícího orgánu, který odpovídá jednomu z jazyků orgánů [Unie], nebo
b)      do dalšího jazyka, který uvedený členský stát považuje za přijatelný v souladu s čl. 14 odst. 3.
[…]
4.      Příslušný předávající orgán pomáhá příjemci zajistit, aby byly k žádosti přiloženy všechny podklady, o nichž je známo, že jsou nezbytné k tomu, aby bylo možno o ní rozhodnout. V souladu s čl. 8 písm. b) pomáhá žadateli také při opatřování veškerých překladů podkladů.
Příslušný předávající orgán zašle žádost příslušnému přijímajícímu orgánu ve druhém členském státě do 15 dnů od obdržení žádosti, řádně vyplněné v jednom z jazyků uvedených v odstavci 2, a podkladů, v případě potřeby přeložených do jednoho z uvedených jazyků.
[…]
6.      Za služby poskytnuté podle odstavce 4 nesmí členský stát účtovat poplatky.“
 Německé právo

12      Ustanovení § 114 odst. 1 Zivilprozessordnung (občanský soudní řád), ve znění použitelném na skutkový stav sporu v původním řízení (dále jen „ZPO“), stanoví:
„Účastníku řízení, který s ohledem na své osobní a hospodářské poměry není schopen hradit procesní výlohy, nebo je schopen je hradit jen částečně nebo ve splátkách, je na žádost poskytnuta právní pomoc, pokud zamýšlený návrh na zahájení řízení či zamýšlená právní obrana proti takovému návrhu nabízí dostatečnou vyhlídku na úspěch a nejeví se jako svévolné. V případě přeshraniční právní pomoci v rámci Evropské unie se navíc použijí § 1076 až 1078.“

13      Ustanovení § 117 ZPO zní:
„(1)      Žádost o poskytnutí právní pomoci se podává u soudu, u něhož bude ve věci vedeno nalézací řízení; […]
(2)      K žádosti je třeba připojit prohlášení účastníka řízení o jeho osobní a finanční situaci (rodinná situace, povolání, majetek, příjmy a závazky), jakož i příslušné doklady. […]“

14      Ustanovení § 1076 ZPO stanoví:
„Není-li stanoveno jinak, na přeshraniční právní pomoc v rámci Evropské unie v souladu se směrnicí [2003/8] se použijí ustanovení § 114 až 127a. […]“

15      Ustanovení § 1078 odst. 1 ZPO zní následovně:
„(1) Pro žádosti o přeshraniční právní pomoc je příslušným soud, u něhož bude ve věci vedeno nalézací řízení, nebo soud, který bude rozhodovat o nařízení výkonu rozhodnutí. Žádosti musí být vyhotoveny v německém jazyce a podklady musí být doplněny překladem do německého jazyka. […]
[…]“

16      První věta § 184 Gerichtsverfassungsgesetz (zákon soudech), ve znění použitelném na skutkové okolnosti sporu v původním řízení, zní
„Jazykem soudního řízení je němčina.“
 Spor v původním řízení a předběžná otázka

17      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že J. Šalplachta, který má bydliště v České republice, podal prostřednictvím návrhů ze dne 24. září 2013 a 21. října 2013 k Zwickau Arbeitsgericht (pracovní soud ve Cvikově, Německo) žalobu znějící na zaplacení dlužné mzdy proti společnosti Elektroanlagen & Computerbau GmbH. V rámci žaloby rovněž požádal o poskytnutí právní pomoci pro řízení v prvním stupni.

18      Návrhem ze dne 27. listopadu 2013 požádal žalobce v původním řízení o to, aby se požadovaná právní pomoc rozšířila na náklady na překlad podkladů týkajících se jeho příjmů a majetku do německého jazyka, který provedla profesionální překladatelská agentura se sídlem v Drážďanech (Německo).

19      Usnesením ze dne 8. dubna 2014 přiznal Arbeitsgericht Zwickau (pracovní soud ve Cvikově) právní pomoc pro řízení v prvním stupni, avšak odmítl rozšířit tuto pomoc na náklady na překlad uvedených podkladů.

20      Žalobu podanou žalobcem v původním řízení proti tomuto odmítnutí zamítl Landesarbeitsgericht Chemnitz (nejvyšší pracovní soud v Saské Kamenici, Německo) rozhodnutím ze dne 15. dubna 2015. Tento soud zejména konstatoval, že podle ustanovení směrnice 2003/8 se náhrada nákladů na překlad podkladů k žádosti o právní pomoc poskytuje v případě, že je tato žádost podána předávajícímu orgánu ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. a) této směrnice, tj. příslušnému orgánu členského státu, v němž má žadatel bydliště nebo obvyklý pobyt. Avšak tato ustanovení nestanoví náhradu těchto nákladů v případě, že je žádost podána, jako v projednávaném případě, přímo přijímajícímu orgánu ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice, tj. příslušnému orgánu členského státu, v němž se koná řízení nebo v němž má být vykonáno rozhodnutí.

21      Mimoto podle názoru uvedeného soudu právní pomoc v souladu s § 114 a § 1078 ZPO zahrnuje pouze náklady spojené se soudním řízením. Tato pomoc tedy nezahrnuje náklady na překlad dokumentů, které mají být předloženy v rámci postupu pro posouzení žádosti o právní pomoc, jelikož se tyto náklady považují za náklady vynaložené mimo soudní spor.

22      Žalobce v původním řízení podal proti tomuto rozhodnutí kasační opravný prostředek k Bundesarbeitsgericht (spolkový pracovní soud, Německo). Tento soud má za to, že směrnice 2003/8 neumožňuje dostatečně jasně určit, zda, a do jaké míry, musí členský stát, v němž se koná řízení, nést náklady na překlad podkladů k žádosti o právní pomoc, pokud jako ve věci v původním řízení nechal žadatel o právní pomoc sám vyhotovit předklad těchto dokumentů a podal žádost přímo soudu příslušnému ve věci samé, jenž je rovněž příslušný rozhodovat o této žádosti jakožto přijímající orgán ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. b) této směrnice. Nicméně konstatuje, že odmítnutí rozšířit právní pomoc na náklady na překlad těchto podkladů by v případě, že by představovalo omezení účinného přístupu ke spravedlnosti, mohlo sledovat legitimní cíl, a to zprostit státní pokladnu členského státu, v němž se koná řízení, povinnosti nést náklady, které by měl spíše nést členský stát, v němž má žadatel bydliště nebo obvyklý pobyt.

23      Za těchto podmínek se Bundesarbeitsgericht (spolkový pracovní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Vyžaduje právo fyzické osoby na účinný přístup ke spravedlnosti v přeshraničním sporu ve smyslu článků 1 a 2 směrnice 2003/8, aby právní pomoc, kterou poskytla Spolková republika Německo, zahrnovala náklady, které žalobce vynaložil na překlad prohlášení a podkladů přiložených k žádosti o právní pomoc, jestliže žalobce zároveň s podáním žaloby podal soudu příslušnému ve věci samé, který je zároveň přijímajícím orgánem ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. b) [této] směrnice, žádost o právní pomoc a sám nechal vyhotovit dotčený překlad?“
 K předběžné otázce

24      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být články 3, 8 a 12 směrnice 2003/8 ve spojení vykládány v tom smyslu, že právní pomoc poskytnutá členským státem, v němž se koná řízení, ve kterém fyzická osoba s bydlištěm nebo obvyklým pobytem v jiném členském státě podala žádost o právní pomoc v přeshraničním sporu, zahrnuje rovněž náklady vynaložené touto osobou na překlad podkladů potřebných k rozhodnutí o této žádosti.

25      Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba uvést, že účelem směrnice 2003/8 je podle bodu 5 jejího odůvodnění podpořit poskytování právní pomoci v přeshraničních sporech v občanských a obchodních věcech, aby byl všem osobám, které nemají dostatečné finanční prostředky, zajištěn účinný přístup ke spravedlnosti v souladu s čl. 47 třetím pododstavcem Listiny základních práv.

26      Jak je totiž uvedeno v bodě 6 odůvodnění této směrnice, nesmí nedostatek finančních prostředků strany sporu ani obtíže vyplývající z přeshraničního rozměru sporu bránit účinnému přístupu ke spravedlnosti.

27      V tomto ohledu z uvedené směrnice vyplývá, že jazyková bariéra nesmí bránit osobě, jež má bydliště nebo obvyklý pobyt v jiném členském státě, než je členský stát, v němž se koná řízení, v možnosti plně uplatnit svá práva před soudy jiného členského státu, pokud se jednací jazyk soudů tohoto členského státu liší od jednacího jazyka soudů prvně uvedeného členského státu. Tento požadavek se vztahuje rovněž na dokumenty a podklady, které jsou z důvodu přeshraniční povahy sporu vyhotoveny v jiném jazyce, než je jednací jazyk, a proto musí být přeloženy.

28      V tomto kontextu čl. 3 odst. 1 a 2 uvedené směrnice zaručuje všem fyzickým osobám, jež jsou stranami přeshraničních sporů v občanských a obchodních věcech, právo na „přiměřenou“ právní pomoc.

29      Co se týče postupu podání žádosti o právní pomoc, čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/8 za účelem zajištění účinného přístupu ke spravedlnosti stanoví, že žadatel o právní pomoc má dvě možnosti, jelikož může podat žádost o právní pomoc buď příslušnému orgánu členského státu, v němž má bydliště nebo obvyklý pobyt, jenž se v čl. 13 odst. 1 písm. a) této směrnice označuje jako předávající orgán, nebo příslušnému orgánu členského státu, v němž se koná řízení nebo v němž má být vykonáno rozhodnutí, jenž je v čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice označen jako přijímající orgán.

30      Pokud jde o rozsah právní pomoci, je především třeba uvést, že čl. 3 odst. 2 směrnice 2003/8 stanoví, že tato pomoc se považuje za „přiměřenou“, jestliže žadateli zaručuje poradenství před zahájením soudního řízení, právní pomoc a zastupování před soudem, jakož i osvobození od nákladů řízení, včetně případných nákladů vynaložených protistranou v případě, že příjemce právní pomoci prohraje.

31      Dále v souladu s článkem 7 této směrnice zahrnuje právní pomoc poskytovaná v členském státě, v němž se koná řízení, náklady přímo spojené s přeshraniční povahou sporu, tj. náklady na tlumočení, náklady na překlad dokumentů vyžadovaných soudem nebo příslušným orgánem a předložených příjemcem, které jsou pro rozhodnutí dané věci nezbytné, a případné cestovní náklady, které má nést žadatel.

32      Konečně článek 8 uvedené směrnice, nadepsaný „Náklady hrazené členským státem bydliště nebo obvyklého pobytu“, stanoví, že tento členský stát nese náklady vynaložené na jeho území na pomoc místního advokáta nebo kterékoli jiné osoby oprávněné právními předpisy poskytovat právní poradenství do obdržení žádosti o právní pomoc v členském státě, v němž se řízení koná, jakož i náklady na překlad žádosti o právní pomoc a podkladů potřebných k rozhodnutí o této žádosti při podání žádosti orgánům členského státu bydliště nebo obvyklého pobytu.

33      V projednávaném případě předkládající soud zdůvodňuje tuto žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pochybnostmi, které má ohledně určení členského státu, jenž má povinnost nahradit náklady na překlad podkladů potřebných k rozhodnutí o žádosti o právní pomoc, pokud žadatel o právní pomoc využil možnosti stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/8 tím, že podal tuto žádost přímo přijímacímu orgánu.

34      Je třeba zaprvé konstatovat, že právní pomoc, na kterou by měly mít právo všechny fyzické osoby, jež jsou stranami přeshraničních sporů, by měla být podle znění použitého čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice „přiměřenou pomocí“ za účelem zajištění účinného přístupu ke spravedlnosti.

35      Podání žádosti o právní pomoc, ať už předávajícímu nebo přijímajícímu orgánu, je přitom podmínkou pro zajištění účinného přístupu ke spravedlnosti, který má tatáž směrnice zajistit v souladu s čl. 47 odst. 3 Listiny základních práv, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 42 svého stanoviska.

36      V této souvislosti je třeba poznamenat, že podklady k žádosti o právní pomoc mají v systému směrnice 2003/8 mimořádný význam. Podle čl. 5 odst. 1 této směrnice je totiž právní pomoc poskytována osobám, které v důsledku své hospodářské situace nejsou částečně nebo vůbec schopny nést náklady řízení. Podle čl. 5 odst. 2 uvedené směrnice zhodnotí hospodářskou situaci dané osoby příslušný orgán členského státu, v němž se koná řízení, s ohledem na různé objektivní faktory, např. příjem, majetek a rodinnou situaci. Takže pokud žadatel nepředloží určité dokumenty dokládající jeho osobní a finanční situaci, nelze žádosti o právní pomoc vyhovět. Tyto dokumenty jsou proto podmínkou pro získání takové pomoci.

37      Zadruhé je třeba připomenout, že podle článku 12 ve spojení s bodem 23 odůvodnění směrnice 2003/8 právní pomoc poskytuje nebo zamítá členský stát, v němž se koná řízení, a to „aniž je dotčen článek 8“ této směrnice.

38      Pro účely věci v původním řízení je přitom třeba uvést, že podle čl. 8 písm. b) uvedené směrnice poskytuje členský stát, v němž žadatel o právní pomoc bydlí nebo obvykle pobývá, právní pomoc, která je nezbytná k úhradě nákladů na překlad žádosti o právní pomoc a podkladů potřebných k rozhodnutí o této žádosti „při podání žádosti orgánům dotyčného členského státu“.

39      V této souvislosti musí být upřesnění obsažené v poslední větě čl. 8 písm. b) směrnice 2003/8 vykládáno v tom smyslu, že nevyjadřuje podmínku, jež musí být v každém případě žadatelem o právní pomoc splněna, aby mu byly nahrazeny tyto náklady, ale že se omezuje na vymezení situace, kdy mohou být příjemci nahrazeny tyto náklady ve státě jeho bydliště nebo obvyklého pobytu, avšak nevylučuje takovou náhradu v případě, že je stejně jako ve věci v původním řízení žádost podána v členském státě, v němž se koná řízení.

40      Jinými slovy, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 53 svého stanoviska, čl. 8 písm. b) směrnice 2003/8 musí být chápán v tom smyslu, že stanoví – jako výjimku z obecného pravidla vyžadujícího náhradu nákladů spojených s přeshraniční povahou sporu ze strany členského státu, v němž se koná řízení – náhradu nákladů na překlad žádosti o právní pomoc a podkladů potřebných k rozhodnutí o této žádosti ze strany členského státu bydliště nebo obvyklého pobytu.

41      Zatřetí je třeba konstatovat, že zproštění členského státu, v němž se koná řízení, povinnosti nahradit náklady spojené s překladem podkladů potřebných k rozhodnutí o žádosti o právní pomoc by bylo v rozporu s cíli sledovanými směrnicí 2003/8, jak byly připomenuty v bodech 25 až 27 tohoto rozsudku, souvisejícími s účinným přístupem ke spravedlnosti v přeshraničních sporech, jelikož by penalizovalo žadatele o právní pomoc v případě, že by se rozhodl podat žádost o pomoc přímo přijímacímu orgánu.

42      Jak totiž vyplývá z bodu 29 tohoto rozsudku, článek 13 směrnice 2003/8 dává žadateli o právní pomoc na výběr dvě alternativní nehierarchické možnosti tím, že mu umožňuje, aby podal žádost o právní pomoc buď předávajícímu, nebo přijímajícímu orgánu.

43      Pokud by přitom náklady spojené s překladem podkladů potřebných k rozhodnutí o žádosti o právní pomoc byly žadateli o právní pomoc nahrazeny pouze tehdy, pokud by se obrátil na příslušné orgány členského státu svého bydliště nebo obvyklého pobytu, vedlo by to k tomu, že by poskytnutí právní pomoci s ohledem na tyto náklady neprávem záviselo na procesní možnosti zvolené dotyčnou osobou, takže čl. 13 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/8, který umožňuje podání žádosti o právní pomoc přímo přijímajícímu orgánu, by byl zbaven svého smyslu.

44      Kromě toho, jak uvedl generální advokát v bodě 46 svého stanoviska, takové zproštění povinnosti by mohlo vést k složitějšímu procesnímu řešení pro žadatele o právní pomoc. Namísto podání žádosti o právní pomoc přímo soudu příslušnému k projednání věci samé by totiž žadatel musel zahájit dvě rozdílná řízení, a sice první u příslušného soudu členského státu, v němž se koná řízení, aby dodržel procesní lhůty, a druhé u orgánů členského státu, v němž má bydliště nebo obvyklý pobyt, aby dosáhl náhrady nákladů vynaložených v souvislosti s žádostí o právní pomoc.

45      Taková situace by tak představovala překážku výkonu práva na účinný přístup ke spravedlnosti pro osoby, jež jsou stranami přeshraničních sporů, nemají potřebné finanční prostředky k úhradě nákladů řízení a nacházejí se složitější situaci z důvodu přeshraniční povahy uvedeného sporu.

46      Je třeba rovněž konstatovat, že směrnice 2003/8 má podle svého samotného názvu „zlepšit přístup ke spravedlnosti v přeshraničních sporech“ nahrazením systému spolupráce v oblasti právní pomoci zavedeného Evropskou úmluvou Rady Evropy o předávání žádostí o právní pomoc, podepsanou ve Štrasburku dne 27. ledna 1977, která stanovila mechanismy pro oznámení a předávání, avšak nezabývala se otázkou rozsahu právní pomoci ve státě, v němž se koná řízení.

47      S ohledem na výše uvedené je třeba na předběžnou otázku odpovědět tak, že články 3, 8 a 12 směrnice 2003/8 musí být ve vzájemném spojení vykládány v tom smyslu, že právní pomoc poskytnutá v členském státě, v němž se koná řízení a v němž fyzická osoba s bydlištěm nebo obvyklým pobytem v jiném členském státě požádala o právní pomoc v rámci přeshraničního sporu, zahrnuje také náklady zaplacené touto osobou za překlad podkladů potřebných k rozhodnutí o této žádosti.
 K nákladům řízení

48      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
Články 3, 8 a 12 směrnice Rady 2003/8/ES ze dne 27. ledna 2003 o zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech musí být ve vzájemném spojení vykládány v tom smyslu, že právní pomoc poskytnutá v členském státě, v němž se koná řízení a v němž fyzická osoba s bydlištěm nebo obvyklým pobytem v jiném členském státě požádala o právní pomoc v rámci přeshraničního sporu, zahrnuje také náklady zaplacené touto osobou za překlad podkladů potřebných k rozhodnutí o této žádosti.
Podpisy.

*      Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 12. července 2012.#Compass-Datenbank GmbH v. Rakouská republika.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof.#Hospodářská soutěž – Článek 102 SFEU – Pojem ‚podnik‘ – Údaje v obchodním rejstříku a rejstříku společností uložené v databázi – Shromažďování a zpřístupňování těchto údajů za úplatu – Dopady odmítnutí orgánů veřejné moci umožnit další použití těchto údajů – Zvláštní právo podle článku 7 směrnice 96/9/ES.#Věc C‑138/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      12. července 2012 (
            *1
         )
      „Hospodářská soutěž — Článek 102 SFEU — Pojem ‚podnik‘ — Údaje v obchodním rejstříku a rejstříku společností uložené v databázi — Shromažďování a zpřístupňování těchto údajů za úplatu — Dopady odmítnutí orgánů veřejné moci umožnit další použití těchto údajů — Zvláštní právo podle článku 7 směrnice 96/9/ES“
      Ve věci C-138/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakousko) ze dne 28. února 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 21. března 2011, v řízení

         Compass-Datenbank GmbH

      proti

         Rakouské republice,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. února 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Compass-Datenbank GmbH F. Gallou, Rechtsanwalt,

               —

               za Rakouskou republiku C. Pesendorfer a G. Kunnertem, jako zmocněnci,

               —

               za Bundeskartellanwalt A. Mairem, jako zmocněncem,

               —

               za Irsko D. O’Hagan, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Dillonem Malonem, BL,

               —

               za nizozemskou vládu C. Wissels a J. Langerem, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem a B. Majczynou, jako zmocněnci,

               —

               za portugalskou vládu L. Inezem Fernandesem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi M. Kellerbauerem, R. Sauerem a P. Van Nuffelem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. dubna 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 102 SFEU.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Compass-Datenbank GmbH (dále jen „Compass-Datenbank“) a Rakouskou republikou ve věci poskytování údajů z obchodního rejstříku (dále jen „Firmenbuch“) uložených v databázi.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 2 první směrnice Rady 68/151/EHS ze dne 9. března 1968 o koordinaci ochranných opatření, která jsou na ochranu zájmů společníků a třetích osob vyžadována v členských státech od společností ve smyslu čl. 58 druhého pododstavce Smlouvy, za účelem dosažení rovnocennosti těchto opatření (Úř. věst. L 65, s. 8; Zvl. vyd.17/01, s. 3), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/58/ES ze dne 15. července 2003 (Úř. věst. L 221, s. 13; Zvl. vyd.17/01, s. 304) vyjmenovává listiny a údaje týkající se společností, které musí být povinně zveřejněny.

               4

               Článek 3 směrnice 68/151, ve znění směrnice 2003/58, stanoví:
               „1.   V každém členském státě je veden spis buď v ústředním rejstříku, nebo obchodním či podnikovém rejstříku pro každou společnost, která je v něm zapsána.
               2.   Všechny listiny a všechny údaje, které musí být zveřejněny podle článku 2, jsou vloženy do spisu nebo zapsány do rejstříku; předmět zápisů do rejstříku musí být v každém případě uveden ve spisu.
               […]
               3.   Na žádost musí být možné získat úplnou nebo částečnou kopii každé listiny nebo každého údaje, které jsou uvedeny v článku 2. Nejpozději od 1. ledna 2007 mohou být žádosti do rejstříku předávány v papírové nebo elektronické formě podle volby žadatele.
               […]
               Poplatky za vyhotovení úplné nebo částečné kopie listiny nebo údaje podle článku 2 na papíře nebo elektronicky nesmí převýšit správní náklady.
               […]“

               5

               Podle čl. 7 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/9/ES ze dne 11. března 1996 o právní ochraně databází (Úř. věst. L 77, s. 20; Zvl. vyd.13/15, s. 459) členské státy stanoví pro „pořizovatele databáze“„zvláštní právo“„zabránit vytěžování a/nebo zužitkování celého obsahu databáze nebo jeho kvalitativně nebo kvantitativně podstatné části, pokud pořízení, ověření nebo předvedení tohoto obsahu potvrzuje kvalitativně a/nebo kvantitativně podstatný vklad“.

               6

               Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/98/ES ze dne 17. listopadu 2003 o opakovaném použití informací veřejného sektoru (Úř. věst. L 345, s. 90; Zvl. vyd.13/32, s. 701, dále jen „směrnice IVS“) v bodě 5 odůvodnění uvádí:
               „Jedním ze základních cílů vytváření vnitřního trhu je vytvoření podmínek, které přispívají k rozvoji služeb v celém Společenství. Informace veřejného sektoru jsou důležitým výchozím materiálem výrobků a služeb digitálního obsahu a s rozvojem bezdrátových služeb obsahu se stanou ještě důležitějším zdrojem obsahu. V této souvislosti bude rovněž důležité široké zeměpisné pokrytí překračující hranice států. Rozšířené možnosti opakovaného použití informací veřejného sektoru by měly mimo jiné umožnit evropským společnostem využívat jejich potenciálu a přispívat k hospodářskému růstu a vytváření pracovních míst.“

               7

               Bod 9 odůvodnění směrnice IVS zní:
               „Tato směrnice neobsahuje závazek umožnit opakované použití dokumentů. Rozhodnutí o povolení opakovaného použití závisí na členských státech nebo příslušném subjektu veřejného sektoru. Tato směrnice by se měla používat pro dokumenty, které jsou zpřístupněny k opakovanému použití, jestliže subjekty veřejného sektoru poskytují licence na informace, prodávají, šíří, vyměňují nebo poskytují informace […]“.

               8

               Článek 1 odst. 1 směrnice IVS zní následovně:
               „Tato směrnice stanoví minimální soubor pravidel pro opakované použití a praktické prostředky pro usnadnění opakovaného použití stávajících dokumentů, které mají subjekty veřejného sektoru členských států v držení“.

               9

               Článek 2 bod 4 směrnice IVS definuje opakované použití dokumentů, které mají v držení subjekty veřejného sektoru, jako „použití fyzickými nebo právnickými osobami pro komerční nebo nekomerční účely jiné, než je původní účel v rámci veřejného úkolu, pro který byly dokumenty vytvořeny“.

         Rakouské právo

               10

               Podle § 1 zákona o obchodním rejstříku a rejstříku společností (Firmenbuchgesetz, dále jen „FBG“) slouží Firmenbuch k zápisu údajů, na které se vztahuje povinnost zápisu na základě uvedeného zákona či jiných právních předpisů, a jejich zpřístupňování veřejnosti. Předmětem zápisu jsou všechny právní subjekty uvedené v § 2 FBG, jako jsou živnostníci a různé formy společností v něm vyjmenované.

               11

               Všechny tyto právní subjekty mají povinnost nechat zapsat určité údaje uvedené v § 3 FBG, jako je jejich obchodní jméno, právní forma, sídlo, stručný popis jejich oblasti činnosti, jejich případné pobočky, jméno a datum narození osob, které jsou zástupci těchto subjektů, jakož i počátek výkonu funkce zástupce a druh tohoto zastoupení, a rovněž údaje o řízení o likvidaci nebo o zahájení úpadkového řízení.

               12

               Ustanovení § 4 až 7 FBG stanoví zvláštní požadavky zápisu. Změna zapsaných údajů musí být v souladu s § 10 tohoto zákona neprodleně oznámena. Podle § 24 uvedeného zákona lze uložit sankce, aby bylo zaručeno, že údaje, na které se vztahuje oznamovací povinnost, budou sděleny v plném rozsahu a včas.

               13

               Podle § 34 FBG má každá osoba v rámci technologických možností a dostupných personálních zdrojů právo na rychlý přístup k informacím z Firmenbuch prostřednictvím elektronického přenosu.

               14

               Z vyjádření Evropské komise vyplývá, že v souladu s ustanoveními zákona o odpovědnosti státu (Amtshaftungsgesetz) odpovídá Rakouská republika za správnost údajů sdělovaných na základě FBG.

               15

               Poplatky za možnost rychlého nahlížení a za nahlížení obecně jsou stanoveny nařízením o databázi obchodního rejstříku a společností (Firmenbuchdatenbankverordnung, dále jen „FBDV“). Poplatky vybírané zprostředkovatelskými agenturami a odváděné Rakouské republice se v zásadě vypočítávají v závislosti na druhu zpřístupňovaných informací.

               16

               Ustanovení § 4 odst. 2 FBDV stanoví, že oprávnění nahlížet do Firmenbuch podle § 34 a násl. FBG neposkytuje kromě prohlížení údajů oprávnění k jejich dalšímu využívání. Toto oprávnění je vyhrazeno Rakouské republice jakožto pořizovatelce databáze v souladu s ustanoveními § 76c a násl. autorského zákona (Urheberrechtsgesetz, dále jen „UrhG“), která byla přijata v rámci provedení směrnice 96/9. Podle § 4 odst. 1 FBDV je databáze Firmenbuch chráněnou databází ve smyslu § 76c UrhG. Držitelkou práv souvisejících s touto databází ve smyslu § 76d UrhG je Rakouská republika.

               17

               Spolkový zákon o dalším použití informací orgánů veřejné moci (Bundesgesetz über die Weiterverwendung von Informationen öffentlicher Stellen, dále jen „IWG“) byl přijat za účelem provedení směrnice IVS. IWG stanoví možnost uplatňovat právo na další použití dokumentů vůči orgánům veřejné moci, a to na základě soukromého práva, pokud tyto orgány poskytují dokumenty, které mohou být dále použity. Kromě toho obsahuje kritéria použitelná pro stanovení poplatků, které lze za tímto účelem požadovat. Tento zákon se však nevztahuje na přístup k údajům ve Firmenbuch.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               18

               Compass-Datenbank je společností s ručením omezeným založenou podle rakouského práva, která provozuje databázi obchodních údajů za účelem poskytování informačních služeb. V roce 1984 zahájila přípravy na provoz elektronické verze této databáze vycházející z kartotéky, jejíž obsah byl po využití údajů z Firmenbuch ověřen, opraven a doplněn. Jakožto vydavatelka Zentralblatt für Eintragungen in das Firmenbuch der Republik Österreich (Ústředního věstníku pro zápisy do obchodních rejstříků Rakouské republiky) získávala tato společnost do roku 2001 předmětné údaje od spolkového střediska pro zpracování údajů bez jakéhokoli omezení jejich používání. Tyto údaje používala mimo jiné i pro svou vlastní databázi.

               19

               K poskytování svých informačních služeb musí mít Compass-Datenbank k dispozici každodenní a aktualizované výpisy z Firmenbuch týkající se podniků, které podaly návrh na zápis nebo výmaz. Takto poskytované informační služby vycházejí z údajů obsažených ve Firmenbuch, které jsou doplněny o informace z rešerší prováděných vlastními redakčními útvary společnosti Compass-Datenbank, jakož i o další údaje pocházející například z obchodních komor.

               20

               Rakouská republika, která vede Firmenbuch, pověřila po výběrovém řízení v průběhu roku 1999 několik podniků zřízením zprostředkovatelských agentur pro placené poskytování údajů z Firmenbuch (dále jen „zprostředkovatelské agentury“). Tyto podniky zajišťují propojení mezi konečným zákazníkem a databází Firmenbuch a vybírají poplatky, které odvádějí Rakouské republice. Komise uvádí, že kromě těchto poplatků mohou tyto agentury účtovat konečnému zákazníkovi i další poplatek v přiměřené výši jako odměnu za své činnosti. Zprostředkovatelské agentury a jejich koneční zákazníci nesmí vytvářet vlastní sbírky přebírající údaje z Firmenbuch, dále nesmí uvedené údaje nabízet nebo k jejich obsahu či prezentaci přidávat reklamu.

               21

               V průběhu roku 2001 podala Rakouská republika u Handelsgericht Wien (obchodní soud ve Vídni) žalobu, jíž se domáhala, aby bylo společnosti Compass-Datenbank zakázáno využívat údaje z Firmenbuch, a to včetně jejich ukládání, rozmnožování nebo předávání třetím osobám. Spor mezi Rakouskou republikou a společností Compass-Datenbank vedl nakonec k vydání rozhodnutí Oberster Gerichtshof (nejvyššího soudu) ze dne 9. dubna 2002, v němž bylo této společnosti předběžně nařízeno, aby se zdržela využívání databáze Firmenbuch k aktualizaci své vlastní databáze, a zejména pak toho, aby údaje z něj ukládala nebo jakýmkoli způsobem jinak rozmnožovala s cílem předat je či zpřístupnit třetím osobám, nebo pořizování výpisů z Firmenbuch, které obsahují informace určené třetím stranám, pokud uvedené údaje nezískala za úplatu uhrazenou Rakouské republice.

               22

               Předkládací rozhodnutí neuvádí, zda rakouské soudy v daném sporu následně vydaly rozhodnutí ve věci samé.

               23

               Jiné soudní řízení zahájené společností Compass-Datenbank, které vedlo ke sporu v původním řízení předloženému Oberster Gerichtshof, není v předkládacím rozhodnutí popsáno, avšak Rakouská republika popisuje jeho jednotlivé etapy ve svém vyjádření.

               24

               V této souvislosti je uvedeno, že společnost Compass-Datenbank podala dne 21. prosince 2006 proti Rakouské republice žalobu u Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (zemského civilního soudu ve Vídni), v níž požadovala, aby bylo tomuto státu nařízeno zpřístupnit jí v souladu s IWG za přiměřený poplatek některé dokumenty z Firmenbuch. Konkrétně žádala o zpřístupnění výpisů z Firmenbuch s aktualizovanými údaji o právních subjektech v něm zapsaných, u nichž došlo v den před nahlédnutím k nějakému zápisu nebo výmazu, jakož i zpřístupnění výpisů z Firmenbuch s historickými údaji.

               25

               Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien nároky společnosti Compass-Datenbank zamítl rozsudkem ze dne 22. ledna 2008. Toto zamítavé rozhodnutí potvrdil Oberlandesgericht Wien (vrchní zemský soud ve Vídni) rozsudkem ze dne 19. prosince 2008.

               26

               Oberster Gerichtshof, u něhož byl podán opravný prostředek, dne 14. července 2009 rovněž rozhodl, že společnosti Compass-Datenbank neplynou z IWG žádné nároky. Měl však za to, že argumenty této společnosti obsahují skutečnosti umožňující dospět k závěru, že by se analogickým použitím ustanovení IWG týkajících se odměn mohla dovolávat ustanovení práva hospodářské soutěže. V důsledku toho zrušil předchozí rozhodnutí a nařídil Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien, aby se společnosti Compass- Datenbank dotázal, zda v dotčeném řízení uplatňuje nároky podle IWG, anebo podle práva hospodářské soutěže.

               27

               K této otázce společnost Compass-Datenbank v tomto ohledu u Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien uvedla, že se výslovně dovolává ustanovení práva hospodářské soutěže analogickým použitím pravidel IWG týkajících se odměn, a pozměnila v tomto smyslu svá návrhová žádání. Rozhodnutím ze dne 17. září 2009 prohlásil tento soud svou nepříslušnost a vrátil věc Oberlandesgericht Wien, který je soudem příslušným k rozhodování věcí v oblasti hospodářské soutěže.

               28

               V řízení u Oberlandesgericht Wien společnost Compass-Datenbank požadovala, aby bylo Rakouské republice nařízeno poskytnout jí za „přiměřenou odměnu“ aktualizované dokumenty z Firmenbuch, které obsahují veškeré výpisy z Firmenbuch týkající se podniků, u nichž došlo v den žádosti o toto poskytnutí k zápisu či výmazu. Návrh společnosti Compass-Datenbank byl založen především na argumentu, že Rakouská republika, která jedná jako podnik s dominantním postavením na trhu ve smyslu článku 102 SFEU, má povinnost předat jí údaje z Firmenbuch na základě teorie „základních infrastruktur“.

               29

               Oberlandesgericht Wien zamítl žalobu společnosti Compass-Datenbank rozsudkem ze dne 8. března 2010. Tato společnost podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek k Oberster Gerichtshof. Tento soud v předkládacím rozhodnutí poznamenává, že zákaz zneužití dominantního postavení uvedený v článku 102 SFEU se vztahuje na podniky včetně veřejnoprávních podniků, pokud vykonávají hospodářskou činnost. Poukazuje na to, že podle rozsudků ze dne 16. června 1987, Komise v. Itálie (118/85, Recueil, s. 2599, bod 7), a ze dne 16. března 2004, AOK-Bundesverband a další (C-264/01, C-306/01, C-354/01 a C-355/01, Recueil, s. I-2493, bod 58) může být právní subjekt považován za podnik i jen ohledně části své činnosti, pokud lze tuto činnost kvalifikovat jako hospodářskou, ale že podle rozsudku ze dne 18. března 1997, Diego Calì & Figli (C-343/95, Recueil, s. I-1547) musí být kvalifikace podniku vyloučena u státních orgánů, pokud jednají jako orgány veřejné moci a v rozsahu, v němž takto jednají.

               30

               Předkládající soud konstatuje, že první otázka vznesená ve sporu v původním řízení se týká toho, zda v případě, že orgán veřejné moci „monopolizuje“ údaje, které musí být zapsány nebo zveřejněny na základě zákona, tím, že je shromažďuje v databázi chráněné lex specialis, vykonává činnost, která je součástí výkonu veřejné moci. Skutečnost, že Rakouská republika při argumentaci ochranou databáze dotčené v původním řízení z titulu práva duševního vlastnictví uplatňuje nikoli ustanovení veřejného, ale soukromého práva, hovoří podle tohoto soudu proti kvalifikaci její činnosti jako činnosti spadající pod výkon veřejné moci. Uvedený soud uvádí, že Rakouská republika nejedná ani v obecném zájmu, který podle jeho názoru spočívá v možnosti získat díky hospodářské soutěži různorodou a výhodnou nabídku informačních služeb.

               31

               Předkládající soud uvádí, že podle bodů 5 a 9 odůvodnění směrnice IVS představují informace veřejného sektoru důležitý výchozí materiál pro výrobky a služby digitálního obsahu a že je třeba umožnit evropským společnostem využívat jejich potenciálu, což v projednávaném případě svědčí ve prospěch použití práva hospodářské soutěže, i když uvedená směrnice neobsahuje žádnou povinnost umožnit další použití údajů, ale nechává toto rozhodnutí na členských státech.

               32

               Tento soud uvádí, že kdyby měla být činnost Rakouské republiky, která je dotčená ve věci v původním řízení, považována za hospodářskou činnost, vyvstala by mimo jiné otázka, zda musí být rovněž použity zásady vyvozené z rozsudků ze dne 6. dubna 1995, RTE a ITP v. Komise (C-241/91 P a C-242/91 P, Recueil, s. I-743), jakož i ze dne 29. dubna 2004, IMS Health (C-418/01, Recueil, s. I-5039) („teorie základních infrastruktur“), a to i když neexistuje „předcházející trh“, jelikož předmětné údaje jsou shromažďovány a zapisovány v rámci výkonu výsady veřejné moci. Uvedený soud uvádí argumenty jak ve prospěch, tak i proti použití této teorie ve sporu v původním řízení.

               33

               Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof rozhodl přerušit řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je nutné vykládat článek 102 SFEU v tom smyslu, že orgán veřejné moci vykonává hospodářskou činnost, pokud do databáze (Firmenbuch – obchodní rejstřík a rejstřík společností) ukládá údaje poskytované podniky na základě jejich zákonných oznamovacích povinností a za poplatek umožňuje nahlížení do této databáze nebo pořizování výpisů, avšak zakazuje jakékoli jiné využití těchto údajů?

                        2)

                        V případě záporné odpovědi na první otázku:
                        Vykonává orgán veřejné moci hospodářskou činnost, pokud s odvoláním na své zvláštní ochranné právo, jež je mu přiznáno jakožto pořizovateli databáze, zakazuje jakékoli využití nad rámec pouhého nahlížení a pořizování výpisů?

                        3)

                        V případě kladné odpovědi na první nebo druhou otázku:
                        Je nutné vykládat článek 102 SFEU v tom smyslu, že zásady stanovené ve [výše uvedených] rozsudcích [RTE a ITP v. Komise, jakož i IMS Health], (‚teorie základních infrastruktur‘) je třeba uplatnit také tehdy, pokud neexistuje žádný ‚předcházející trh‘, protože chráněné údaje jsou shromažďovány a do databáze (Firmenbuch – obchodního rejstříku) ukládány v rámci výkonu veřejné moci?“

         K předběžným otázkám

         K první a druhé otázce

               34

               Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda činnost orgánu veřejné moci, která spočívá v tom, že do databáze ukládá údaje, které musí podniky oznamovat na základě zákonných povinností, a za poplatek umožňuje nahlížení do těchto údajů nebo pořizování výpisů z nich, avšak zakazuje jakékoli jiné využití těchto údajů a odvolává se zejména na své zvláštní ochranné právo, které má jakožto pořizovatel dotyčné databáze, představuje hospodářskou činnost, takže uvedený orgán veřejné moci musí být v souvislosti s touto činností považován za podnik ve smyslu článku 102 SFEU.

               35

               V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že podnikem pro účely použití unijního práva v oblasti hospodářské soutěže je jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování (rozsudky ze dne 23. dubna 1991, Höfner a Elser, C-41/90, Recueil, s. I-1979, bod 21, a ze dne 17. února 1993, Poucet a Pistre, C-159/91 a C-160/91, Recueil, s. I-637, bod 17). Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je hospodářskou činností jakákoliv činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu (rozsudky ze dne 24. října 2002, Aéroports de Paris v. Komise, C-82/01 P, Recueil, s. I-9297, bod 79; ze dne 1. července 2008, MOTOE, C-49/07, Sb. rozh. s. I-4863, bod 22, a ze dne 3. března 2011, AG2R Prévoyance, C-437/09, Sb. rozh. s. I-973, bod 42). Samotný stát nebo veřejnoprávní subjekt tudíž může jednat jako podnik (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. března 1985, Itálie v. Komise, 41/83, Recueil, s. 873, body 16 až 20).

               36

               Naopak činnosti, které se pojí s výkonem výsad veřejné moci, nevykazují hospodářský charakter, který by odůvodňoval použití pravidel Smlouvy o FEU v oblasti hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. července 1985, Komise v. Německo, 107/84, Recueil, s. 2655, body 14 a 15; ze dne 19. ledna 1994, SAT Fluggesellschaft, C-364/92, Recueil, s. I-43, bod 30, jakož i výše uvedený rozsudek MOTOE, bod 24).

               37

               Kromě toho může být právní subjekt, a především veřejnoprávní subjekt, považován za podnik i jen ohledně části svých činností, jestliže činnosti odpovídající této části musí být kvalifikovány jakožto hospodářské činnosti (výše uvedené rozsudky Aéroports de Paris v. Komise, bod 74 a MOTOE, bod 25).

               38

               V rozsahu, v němž totiž veřejnoprávní subjekt vykonává hospodářskou činnost, kterou lze oddělit od výkonu jeho výsad veřejné moci, jedná tento subjekt v případě této činnosti jakožto podnik, zatímco v případě, že je uvedená hospodářská činnost od výkonu výsad veřejné moci neoddělitelná, zůstávají veškeré činnosti vykonávané uvedeným subjektem činnostmi, které souvisejí s výkonem těchto výsad veřejné moci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. března 2009, SELEX Sistemi Integrati v. Komise, C-113/07 P, Sb. rozh. s. I-2207, body 72 a násl.).

               39

               Navíc okolnost, že za výrobek nebo službu, které poskytl veřejnoprávní subjekt v rámci výkonu výsad veřejné moci, se hradí zákonem stanovený poplatek, který tento subjekt sám přímo či nepřímo neurčuje, nestačí sama o sobě k tomu, aby vykonávaná činnost byla považována za hospodářskou činnost a subjekt, který ji vykonává, za podnik (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky SAT Fluggesellschaft, bod 28 a násl., jakož i Diego Calì & Figli, body 22 až 25).

               40

               Vzhledem k celé této judikatuře je třeba poznamenat, že shromažďování údajů týkajících se podniků na základě jejich zákonné oznamovací povinnosti a s tím spojené donucovací pravomoci, spadá pod výkon výsad veřejné moci. Tato činnost proto není hospodářskou činností.

               41

               Stejně tak činnost spočívající ve správě takto shromážděných údajů a jejich zpřístupňování veřejnosti, ať již prostřednictvím pouhého nahlížení, nebo pořizování výpisů v souladu s použitelnými vnitrostátními právními předpisy, také nepředstavuje hospodářskou činnost, jelikož správa databáze obsahující takové údaje a její zpřístupňování veřejnosti jsou neoddělitelnými činnostmi od činnosti shromažďování těchto údajů. Shromažďování uvedených údajů by totiž bylo do značné míry zbytečné, pokud by nebyla vedena databáze, do níž jsou tyto údaje zanášeny za tím účelem, aby do nich mohla veřejnost nahlížet.

               42

               V případě skutečnosti, že poskytování údajů z této databáze zájemcům se uskutečňuje za poplatek, je třeba poukázat na to, že v souladu s judikaturou citovanou v bodech 38 a 39 tohoto rozsudku platí, že v případě, že poplatky či odměna za zpřístupnění dotčených informací veřejnosti nejsou stanoveny přímo či nepřímo dotyčným subjektem, nýbrž jsou upraveny zákonem, lze mít za to, že výběr těchto poplatků je neoddělitelný od tohoto zpřístupnění údajů. Výběr poplatků za poskytování uvedených údajů veřejnosti Rakouskou republikou tedy není takové povahy, aby mohl změnit právní kvalifikaci této činnosti, takže tato činnost nepředstavuje činnost hospodářské povahy.

               43

               V této souvislosti je třeba uvést, že podle informací vyplývajících z předkládacího rozhodnutí je správcem Firmenbuch, jakož i jeho databáze Rakouská republika, zatímco zprostředkovatelské agentury vybrané v rámci nabídkového řízení zajišťují propojení mezi konečným zákazníkem a uvedenou databází a vybírají poplatky upravené ve FBDV, které odvádějí Rakouské republice. Podle Komise mohou zprostředkovatelské agentury konečnému zákazníkovi jako odměnu za své činnosti k tomuto poplatku účtovat přiměřenou přirážku.

               44

               Jak poznamenal generální advokát v bodě 29 svého stanoviska, za těchto podmínek nelze zaměňovat vlastní činnosti Rakouské republiky s činnostmi zprostředkovatelských agentur. Předmětem věci v původním řízení jsou totiž činnosti Rakouské republiky, a nikoli činnosti zprostředkovatelských agentur.

               45

               Rakouská republika na jednání uvedla, že zprostředkovatelské agentury jsou vybírány výlučně na základě kvalitativních kritérií, a nikoli na základě finanční nabídky, a že jejich počet není omezený. Jestliže tomu tak je, což musí ověřit předkládající soud, tvoří jedinou odměnu, kterou orgány veřejné moci vybírají za správu údajů v dotyčné databázi a za jejich zpřístupňování veřejnosti prostřednictvím zprostředkovatelských agentur, poplatky upravené ve FBDV.

               46

               Předkládající soud se Soudního dvora rovněž táže na činnost orgánu veřejné moci, která spočívá v tom, že tento orgán zprostředkovatelským agenturám a jejich konečným zákazníkům nařizuje, že nesmí údaje shromážděné tímto orgánem a zaregistrované v databázi veřejnoprávního rejstříku, jako je Firmenbuch, dále využívat pro účely vlastních informačních služeb. Především se ptá, zda skutečnost, že se uvedený orgán veřejné moci odvolává na zvláštní ochranné právo, které je mu přiznáno jakožto pořizovateli databáze podle článku 7 směrnice 96/9, znamená výkon hospodářské činnosti.

               47

               V této souvislosti je třeba mít za to, že veřejnoprávní subjekt, který vytváří databázi a následně se dovolává práv duševního vlastnictví a především výše uvedeného zvláštního práva s cílem chránit údaje zaregistrované v této databázi, nejedná z tohoto pouhého důvodu jako podnik. Takový subjekt nemá povinnost povolit volné používání údajů, které shromažďuje a zpřístupňuje veřejnosti. Jak tvrdí Rakouská republika, může orgán veřejné moci oprávněně vycházet z toho, že je nezbytné, či z hlediska jeho vnitrostátních právních přepisů dokonce povinné, zakázat další používání údajů obsažených v takové databázi, jaká je dotčena ve věci v původním řízení, aby byl respektován zájem, který mají společnosti a další právní subjekty, jimž náleží zákonná oznamovací povinnost, na tom, aby informace, jež se jich týkají, nebyly mimo tuto databázi dále používány.

               48

               V této souvislosti z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v rakouském právu existuje zákonné omezení dalšího používání údajů z Firmenbuch, jelikož § 4 odst. 2 FBDV stanoví, že povolení nahlížet do Firmenbuch podle § 34 a násl. FBG neopravňuje mimo nahlížení do údajů k žádnému jejich využívání.

               49

               Okolnost, že je za zpřístupňování údajů z databáze hrazen poplatek, nemá vliv na otázku, zda zákaz dalšího používání těchto údajů má hospodářskou či nehospodářskou povahu, za podmínky, že tento poplatek není sám o sobě takové povahy, aby v souladu s úvahami v bodech 39 a 42 tohoto rozsudku odůvodnil kvalifikaci dotyčné činnosti jako hospodářské činnosti. Pokud je poplatek za zpřístupnění údajů omezený a je považován za neoddělitelný od tohoto poskytování, nelze dovolávání se práv duševního vlastnictví za účelem ochrany těchto údajů a konkrétně k zabránění jejich dalšího použití považovat za hospodářskou činnost. Takové dovolávání se práv je totiž za těchto okolností neoddělitelné od poskytování uvedených údajů.

               50

               Konečně k otázce předkládajícího soudu, zda na odpověď na první a druhou otázku může mít vliv směrnice IVS, je třeba konstatovat, že tato směrnice v souladu se svým bodem 9 odůvodnění neobsahuje žádnou povinnost umožnit další použití dokumentů. Navíc se na přístup k údajům z Firmenbuch nevztahuje IWG, tedy zákon, kterým Rakouská republika provedla směrnici IVS. Z toho vyplývá, že tato směrnice není relevantní pro účely určení toho, zda odmítnutí povolit další použití údajů v kontextu této věci v původním řízení je či není hospodářské povahy.

               51

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že činnost orgánu veřejné moci, která spočívá v tom, že do databáze ukládá údaje, které musí podniky oznamovat na základě zákonných povinností, a za poplatek umožňuje nahlížení do této databáze nebo pořizování výpisů z ní, nepředstavuje hospodářskou činnost, takže tento orgán nelze v souvislosti s touto činností považovat za podnik ve smyslu článku 102 SFEU. Skutečnost, že je za toto nahlížení nebo poskytování výpisů hrazen poplatek upravený zákonem, který není stanoven přímo či nepřímo dotyčným subjektem, nemůže vést ke změně právní kvalifikace uvedené činnosti. Kromě toho ani v případě, kdy tento orgán veřejné moci s odvoláním na zvláštní ochranné právo, které je mu přiznáno jakožto pořizovateli dotčené databáze podle článku 7 směrnice 96/9, nebo jakékoli jiné právo duševního vlastnictví, zakazuje jakékoli další použití takto shromážděných a zpřístupněných údajů, nevykonává hospodářskou činnost, a nemůže být proto v souvislosti s touto činností považován za podnik ve smyslu článku 102 SFEU.

         Ke třetí otázce

               52

               S ohledem na odpověď podanou na první a druhou otázku a vzhledem k podpůrnému charakteru třetí otázky není na místě na tuto otázku odpovídat.

         K nákladům řízení

               53

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Činnost orgánu veřejné moci, která spočívá v tom, že do databáze ukládá údaje, které musí podniky oznamovat na základě zákonných povinností, a za poplatek umožňuje nahlížení do této databáze nebo pořizování výpisů z ní, nepředstavuje hospodářskou činnost, takže tento orgán nelze v souvislosti s touto činností považovat za podnik ve smyslu článku 102 SFEU. Skutečnost, že je za toto nahlížení nebo poskytování výpisů hrazen poplatek upravený zákonem, který není stanoven přímo či nepřímo dotyčným subjektem, nemůže vést ke změně právní kvalifikace uvedené činnosti. Kromě toho ani v případě, kdy tento orgán veřejné moci s odvoláním na zvláštní ochranné právo, které je mu přiznáno jakožto pořizovateli dotčené databáze podle článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/9/ES ze dne 11. března 1996 o právní ochraně databází, nebo jakékoli jiné právo duševního vlastnictví, zakazuje jakékoli další použití takto shromážděných a zpřístupněných údajů, nevykonává hospodářskou činnost, a nemůže být proto v souvislosti s touto činností považován za podnik ve smyslu článku 102 SFEU.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. září 1985. # Finsider proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 63 a 147/84.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 21. dubna 1988. # Fratelli Pardini SpA proti Ministero del commercio con l'estero a Banca toscana (filiale di Lucca). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura di Lucca - Itálie. # Věc 338/85.