title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 19. června 2014.#Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Rozhodčí doložka – Smlouva o dotaci pro opatření pro místní rozvoj – Vrácení části vyplacených záloh – Převzetí dluhu – Příslušnost Tribunálu – Promlčení – Odpovědnost Komise.#Věc C‑531/12 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      19. června 2014 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Rozhodčí doložka — Smlouva o dotaci pro opatření pro místní rozvoj — Vrácení části vyplacených záloh — Převzetí dluhu — Příslušnost Tribunálu — Promlčení — Odpovědnost Komise“
      Ve věci C‑531/12 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 19. listopadu 2012,

         Commune de Millau,

         Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA), se sídlem v Millau (Francie),
      zastoupené L. Hinckerem a F. Bleykasten, avocats,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelky),
      přičemž další účastnicí řízení je:

         Evropská komise, zastoupená S. Lejeune a D. Calciu, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s E. Bouttierem, avocat, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, E. Levits, M. Berger, S. Rodin a F. Biltgen (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 27. února 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svým kasačním opravným prostředkem se obec Millau a společnost Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (dále jen „SEMEA“) domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie Komise v. SEMEA a commune de Millau (T‑168/10 a T‑572/10, EU:T:2012:435, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál uložil společnosti SEMEA a obci Millau společně a nerozdílně zaplatit Evropské komisi jistinu ve výši 41 012 eur vyplacenou Komisí z titulu záruky, kterou schválila v rámci financování poskytnutého společnosti SEMEA, zvýšenou o úroky z prodlení, jakož i úroky vzniklé na základě kapitalizace úroků z prodlení ke stanoveným datům splatnosti.

         Skutečnosti předcházející sporu

               2

               Skutečnosti předcházející sporu byly popsány v bodech 1 až 31 napadeného rozsudku takto:

                        „1

                        Evropské hospodářské společenství zastoupené Komisí Evropských společenství uzavřelo dne 6. července 1990 smlouvu o dotaci se [SEMEA], ve které obec Millau (Francie) držela 50 % kapitálu.

                        2

                        Tato smlouva se týkala místní rozvojové akce spočívající v přípravných pracích a otevření Centre européen d’entreprise locale (Evropské centrum místního podnikání) v Millau [dále jen ‚smlouva‘].

                        3

                        Článek 2 smlouvy stanovil:
                        ‚Práce musí být dokončeny do 18 měsíců od podpisu této smlouvy.‘

                        4

                        Podle článku 4 smlouvy se SEMEA zavázala k poskytnutí různých plnění a k jejich vyúčtování Komisi prostřednictvím odevzdání pravidelných zpráv; Komise se zavázala k finančním příspěvkům na provádění prací v maximální výši 135000 ECU v limitu 50 % odůvodněných nákladů na práce.

                        5

                        Článek 6 smlouvy stanovil:
                        ‚Tato smlouva se řídí francouzským právem.‘

                        6

                        Článek 10 smlouvy byl formulován takto:
                        ‚V případě nedostupnosti úvěrů nebo nedostatečné dostupnosti pro provedení této smlouvy si Komise vyhrazuje právo tuto smlouvu vypovědět bez jakéhokoliv soudního řízení, nebo smlouvu přizpůsobit nové rozpočtové dostupnosti.‘

                        7

                        Článek 9 odst. 1 obecných smluvních podmínek stanovil:
                        ‚V případě, že smluvní strana nesplní některou z podmínek vyplývajících ze smlouvy a nezávisle na důsledcích stanovených právem, jímž se řídí smlouva, může být smlouva bez dalšího vypovězena nebo zrušena Komisí, aniž by bylo nutné přistoupit k jakýmkoliv procesně právním krokům, a to po uplynutí lhůty jednoho měsíce od výzvy zaslané smluvní straně doporučeným dopisem, pokud v této lhůtě nedošlo ke splnění povinnosti.‘

                        8

                        Článek 10 obecných smluvních podmínek stanovil:
                        ‚V případě, že nedojde ke smírnému řešení, je pro rozhodování všech sporů týkajících se smlouvy, které vznikly mezi smluvními stranami, příslušný výhradně Soudní dvůr Evropských společenství.‘

                        9

                        Společnost SEMEA požádala Komisi dopisem ze dne 16. května 1991 o to, aby smlouva mohla být prováděna jinou organizací, Centre européen d’entreprise et d’innovation (dále jen ‚sdružení CEI 21‘), což Komise akceptovala dopisem ze dne 2. července 1991 a uvedla, že tato dohoda nezbavuje společnost SEMEA jejích povinností. Společnost SEMEA dopisem ze dne 22. října 1991 potvrdila, že se zaručuje za řádné provedení plnění uvedených ve smlouvě.

                        10

                        V průběhu června a července roku 1992 služby Komise provedly kontrolu pokroku prací; v návaznosti na tuto kontrolu Komise konstatovala, že celková částka odůvodněných výdajů činí 187977 ECU a že příspěvek Komise tudíž musí být stanoven na 50 % této částky, tedy 93988 ECU.

                        11

                        Vzhledem k tomu, že SEMEA do té doby z titulu smlouvy získala 135000 ECU, Komise ji dopisem ze dne 27. dubna 1993 vyzvala, aby vrátila částku 41012 ECU [dále jen ‚sporná pohledávka‘]. Společnost SEMEA této žádosti nevyhověla.

                        12

                        Mimořádná valná hromada akcionářů společnosti SEMEA dne 17. února 1997 rozhodla o předčasném dobrovolném zrušení společnosti SEMEA od 31. března 1997 a o ustanovení dobrovolného likvidátora.

                        13

                        Doporučeným dopisem s oznámením o doručení ze dne 18. listopadu 2005 Komise znovu požádala SEMEA o zaplacení sporné pohledávky.

                        14

                        Komise zaslala dne 11. ledna 2006 společnosti SEMEA oznámení o dluhu ve výši 41012 eur.

                        15

                        Dobrovolný likvidátor společnosti SEMEA v odpovědi ze dne 31. ledna 2006 uvedl, že její účty neumožňují zaplacení takové částky, že je povinen vyhlásit úpadek a že sporná pohledávka musí být podle francouzského práva považována za promlčenou, jelikož francouzské právo neumožňuje uhrazení částek, které nebyly vymáhány po dobu delší nežli čtyři roky a že poslední žádost Komise je ze dne 27. dubna 1993, tedy z doby před více než dvanácti lety.

                        16

                        Komise doporučeným dopisem s oznámením o doručení ze dne 16. února 2006 formálně požádala o zaplacení pohledávky v rámci likvidace, jakož i o její zahrnutí do pasiv.

                        17

                        Společnost SEMEA dopisem ze dne 20. září 2006 informovala Komisi, že mimořádná valná hromada společnosti rozhodla o odložení prohlášení úpadku a zmínila zápis sdružení CEI 21, který uváděl, že Komise se nakonec vzdala vymáhání zaplacení sporné pohledávky.

                        18

                        Komise dopisem ze dne 29. listopadu 2006 prostřednictvím svého advokáta vyzvala SEMEA k zaplacení sporné pohledávky. Komise v tomto dopise uvedla, že nikdy neměla v úmyslu vzdát se této pohledávky.

                        19

                        Advokát Komise dopisem ze dne 30. ledna 2007 znovu zaslal výzvu k úhradě sporné pohledávky a z nečinnosti společnosti SEMEA dovodil, že společnost je insolventní.

                        20

                        Společnost SEMEA v dopise ze dne 5. února 2007 uvedla, že není insolventní.

                        21

                        Společnost SEMEA zaslala dopisem ze dne 12. února 2007 kopii zápisu z jednání sdružení CEI 12, ve které je uvedeno, že se Komise vzdala vymáhání zaplacení sporné pohledávky.

                        22

                        Komise dne 26. října 2007 zaslala prostřednictvím soudního vykonavatele upomínku platby na adresu bydliště dobrovolného likvidátora společnosti SEMEA.

                        23

                        Komise zaslala dne 10. prosince 2007 prostřednictvím soudního vykonavatele upomínku platby na adresu sídla dobrovolného likvidátora společnosti.

                        24

                        Dobrovolný likvidátor společnosti SEMEA v dopise ze dne 14. prosince 2007 zaslaném soudnímu vykonavateli, který jí doručil upomínku platby, zopakoval informaci o rozhodnutí Komise vzdát se zaplacení sporné pohledávky. V tomto dopise tvrdil, že noví akcionáři a likvidátor nebyli informování o závazcích vážících společnost SEMEA ke sdružení CEI 21.

                        25

                        Advokát Komise dopisem ze dne 7. ledna 2008 zpochybnil tvrzení dobrovolného likvidátora společnosti SEMEA, znovu vyzval k uhrazení sporné pohledávky a zaslal kopii dopisu prokurátorovi Republiky, aby mohl posoudit – zejména s ohledem na delikt podvodu – jednání dobrovolného likvidátora společnosti SEMEA.

                        26

                        V odpovědi na posledně uvedenou výzvu dobrovolný likvidátor společnosti SEMEA uvedl, že by sporná pohledávka mohla být promlčená. V tomto dopise připomněl, že se na začátku roku 2007, v průběhu jednání s advokátem Komise, zavázal k vrácení sporné pohledávky, jakmile budou zodpovězeny otázky týkající se její přípustnosti.

                        27

                        Advokát Komise dopisem ze dne 21. února 2008 zaslal společnosti SEMEA poslední výzvu k zaplacení sporné pohledávky.

                        28

                        Mimořádná valná hromada společnosti SEMEA dne 21. listopadu 2008 vzala na vědomí rozhodnutí obce Millau, svého hlavního akcionáře, ohledně převzetí jejích aktiv a pasiv a rozhodla o vyplacení částky 82719,76 eur, představující dostupnou hotovost společnosti SEMEA, obci Millau. Podle protokolu o likvidaci předloženého dobrovolným likvidátorem, který uváděl spornou pohledávku, byly všechny příkazní operace považovány za uhrazené.

                        29

                        Dobrovolný likvidátor společnosti SEMEA dne 9. prosince 2008 ukončil likvidaci a nechal vymazat společnost SEMEA z obchodního rejstříku.

                        30

                        Obecní rada obce Millau dne 18. prosince 2008 vzala na vědomí převzetí majetku společnosti SEMEA. V jejích pasivech byl výslovně uveden spor s Evropskou komisí.

                        31

                        Obchodní soud v Rodez dne 12. února 2010 na žádost Komise jmenoval zmocněnce ad hoc, aby zastupoval společnost SEMEA.“

         Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

               3

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 15. dubna 2010 podala Komise žalobu, kterou se domáhala zejména toho, aby bylo společnosti SEMEA uloženo zaplatit částku 41012 eur z titulu vrácení záruky, spolu s kapitalizovanými úroky, jakož i částku 5000 eur z titulu údajně utrpěné újmy.

               4

               Vzhledem k tomu, že obec Millau převzala všechna aktiva a pasiva společnosti SEMEA, podala Komise návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 21. prosince 2010 žalobu rovněž proti této obci, v níž uplatňovala v podstatě stejná návrhová žádání.

               5

               Obě věci byly z důvodu své vzájemné souvislosti spojeny.

               6

               V první části napadeného rozsudku Tribunál zkoumal žalobu podanou Komisí proti společnosti SEMEA.

               7

               Pokud jde o přípustnost této žaloby, Tribunál v bodech 47 až 49 napadeného rozsudku prohlásil, že je podle článku 272 SFEU a čl. 256 odst. 1 prvního pododstavce SFEU ve spojení s článkem 10 obecných smluvních podmínek příslušný k rozhodnutí o žalobě Komise. Zamítl námitku nepřípustnosti vznesenou společností SEMEA vycházející ze skutečnosti, že z důvodu jejího výmazu z obchodního rejstříku neměla uvedená společnost k datu podání žaloby ani právní subjektivitu, ani procesní způsobilost.

               8

               Pokud jde o opodstatněnost žaloby, Tribunál nejprve v bodech 61 až 68 napadeného rozsudku kvalifikoval dotčenou smlouvu jako smlouvu správní povahy.

               9

               Poté Tribunál v bodech 69 až 74 uvedeného rozsudku rozhodl, že společnost SEMEA byla na základě bezdůvodného obohacení podle francouzského práva povinna vrátit Evropské unii neoprávněně získanou částku ve výši 41012 eur.

               10

               V bodech 75 až 88 napadeného rozsudku Tribunál odmítl námitky společnosti SEMEA vycházející zaprvé z toho, že se Komise vzdala vymáhání vrácení dlužné částky, zadruhé ze skutečnosti, že společnost SEMEA byla svého dluhu zbavena v důsledku jeho převzetí obcí Millau, zatřetí z promlčení sporné pohledávky, jakož i začtvrté ze zániku této pohledávky.

               11

               Tribunál kromě toho uložil společnosti SEMEA zaplatit úroky z prodlení v zákonné sazbě používané ve Francii od 27. dubna 1993, přičemž uvedené kapitalizované úroky samy ponesou úroky od 15. dubna 2010, a od každé další roční splatnosti počínající uvedeným datem.

               12

               Tribunál konečně zamítl návrh na zaplacení náhrady škody podaný Komisí.

               13

               Pokud jde o vzájemnou žalobu podanou společností SEMEA, Tribunál ji odmítl poté, co v bodech 108 a 109 napadeného rozsudku konstatoval, že neexistuje přímá příčinná souvislost mezi jednáním Komise a újmou tvrzenou žalobkyněmi.

               14

               Ve druhé části napadeného rozsudku Tribunál zkoumal žalobu Komise podanou proti obci Millau. Podle této obce musí být tato žaloba zamítnuta jakožto žaloba podaná k soudu, který není příslušný, aby o ní rozhodl.

               15

               Pokud jde o otázku, zda pravomoc Tribunálu může být založena na základě rozhodčí doložky uzavřené společností SEMEA, Tribunál v bodech 114 až 119 napadeného rozsudku připomenul, že článek 272 SFEU musí být vykládán restriktivně a že pravomoc Tribunálu pro rozhodování sporu, který se týká smlouvy, na základě rozhodčí doložky obsažené v této smlouvě se v zásadě posuzuje pouze s ohledem na ustanovení článku 272 SFEU a formulaci samotné rozhodčí doložky.

               16

               Poté, co odmítl tvrzení Komise, že rozhodčí doložka sjednaná společností SEMEA byla převedena na obec Millau jako akcesorický prvek sporné pohledávky, Tribunál v bodech 132 až 149 napadeného rozsudku zkoumal, zda se prostřednictvím ujednání ve prospěch jiné osoby uzavřeného se společností SEMEA mohla na obec Millau vztahovat rozhodčí doložka.

               17

               Tribunál v této souvislosti nejprve v bodě 134 uvedeného rozsudku konstatoval, že existence rozhodčí doložky se zkoumá s přihlédnutím k obecným zásadám smluvního práva vyplývajícím z právních řádů členských států. Upřesnil, že „[i] když jedna z těchto zásad stanoví, že smlouva váže pouze své smluvní strany, tato zásada nebrání tomu, aby tyto dvě strany mohly prostřednictvím ujednání ve prospěch jiné osoby přiznat právo třetí osobě“.

               18

               Tribunál poté v bodě 135 napadeného rozsudku rozhodl, že rozhodčí doložka stanovená v článku 10 obecných smluvních podmínek může vyplývat ze smlouvy uzavřené mezi společností SEMEA a obcí Millau. Zaprvé totiž článek 272 SFEU uvádí, že rozhodčí doložka musí být obsažena ve smlouvě uzavřené Unií nebo na její účet. Obec Millau a Komise však smlouvu neuzavřely, a v důsledku toho nesjednaly ani rozhodčí doložku. Aby bylo možné dospět k závěru, že se Komise může vůči obci Millau odvolávat na tuto rozhodčí doložku, Tribunál vycházel z toho, že ujednání ve prospěch jiné osoby uzavřené mezi společností SEMEA a obcí Millau může být považováno za ujednání na účet Unie. Zadruhé Tribunál rozhodl, že pravomoc Tribunálu rozhodovat spory ze smlouvy nemůže být založena proti vůli Unie, což však není případ rozhodčí doložky sjednané výlučně ve prospěch Unie.

               19

               Tribunál konečně v bodě 136 napadeného rozsudku dodal, že procesní povaha rozhodčí doložky nebrání tomu, aby taková doložka byla sjednána ve prospěch jiné osoby.

               20

               Tribunál poté, co v bodě 138 uvedeného rozsudku upřesnil, že ujednání ve prospěch jiné osoby může vyplývat z výslovné dohody mezi dlužníkem a věřitelem, která směřuje k přiznání práva třetí osobě, že však může být rovněž dovozeno z účelu smlouvy nebo okolností konkrétní věci, v bodech 139 až 141 uvedeného rozsudku, zejména s ohledem na skutkové a právní okolnosti uvedené v zápise obecní rady obce Millau ze dne 18. prosince 2010, rozhodl, že navrhovatelky chtěly, aby Unii vznikla pohledávka vůči obci Millau, a že posledně uvedená byla ochotná podřídit se rozhodčí doložce stanovené v článku 10 obecných smluvních podmínek.

               21

               Na základě toho Tribunál v bodě 142 napadeného rozsudku odmítl argument uvedený navrhovatelkami, podle něhož mělo převedení dluhu společnosti SEMEA na obec Millau osvobozující účinek vůči společnosti SEMEA, neboť takovéto převedení dluhu by nutně vyžadovalo souhlas Unie, který v projednávaném případě chybí.

               22

               Tribunál kromě toho v bodě 148 uvedeného rozsudku upřesnil, že pokud by existovala kolize mezi ustanoveními francouzského práva, to znamená článkem 2060 občanského zákoníku, jakož i článkem 48 občanského soudního řádu a článkem 272 SFEU, musel by mít posledně uvedený článek přednost před všemi vnitrostátními ustanoveními, která jsou s ním v rozporu.

               23

               Tribunál z toho v bodě 149 uvedeného rozsudku vyvodil, že na základě rozhodčí doložky má pravomoc rozhodnout o žalobě Komise proti obci Millau.

               24

               Co se týče opodstatněnosti žaloby, Tribunál stran obce Millau prohlásil za opodstatněný jak návrh na vrácení částky 41012 eur, tak návrh na zaplacení úroků, které od 15. dubna 2010, data první roční splatnosti, samy ponesou úroky.

               25

               Vzhledem k tomu, že Komise má nárok pouze na jednu úhradu, Tribunál ji uložil společnosti SEMEA a obci Millau společně a nerozdílně.

               26

               Tribunál naopak zamítl návrh na zaplacení náhrady škody podaný Komisí, jakož i vzájemnou žalobu obce Millau.

         Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

               27

               Svým kasačním opravným prostředkem navrhovatelky navrhují, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil napadený rozsudek;

                        —

                        určil, že Tribunál není příslušný k rozhodnutí o žalobě podané proti obci Millau, a prohlásil žalobu podanou proti společnosti SEMEA za nepřípustnou;

                        —

                        podpůrně, aby zamítl návrh Komise;

                        —

                        uložil Komisi povinnost zaplatit obci Millau a společnosti SEMEA částku ve výši 41012 eur, zvýšenou o úroky a

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               28

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelkám náhradu nákladů řízení.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

         K formální řádnosti kasačního opravného prostředku

               29

               Projednávaný kasační opravný prostředek nastoluje otázku, zda byl platně podán jménem společnosti SEMEA, jak uvádí generální advokátka v bodě 32 svého stanoviska.

               30

               Z dokumentů obsažených ve spisu předloženém Soudnímu dvoru vyplývá, že k datu podání kasačního opravného prostředku, to znamená ke dni 19. listopadu 2012, advokáti zastupující obec Millau v rozporu s ustanoveními čl. 119 odst. 2 a čl. 168 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora nepředložili svoji plnou moc řádně vystavenou oprávněným zástupcem společnosti SEMEA.

               31

               V dopise ze dne 12. listopadu 2012 adresovaném panu F. Bleykastenovi sice pan M. Blanc jakožto zmocněnec ad hoc společnosti SEMEA považoval za vhodné, aby se tato společnost připojila ke kasačnímu opravnému prostředku podanému obcí Millau, avšak upřesnil, že jeho pověření jako zmocněnce ad hoc skončilo dne 12. srpna 2012.

               32

               Podle čl. 119 odst. 4 a čl. 168 odst. 4 jednacího řádu požádala kancelář Soudního dvora v průběhu října 2013 advokáty společnosti SEMEA, aby předložili procesní plnou moc, z níž je patrno, že byli pověřeni jednat jménem společnosti SEMEA. Dopisem ze dne 25. listopadu 2013 posledně uvedení předložili kanceláři Soudního dvora usnesení příslušného obchodního soudu ze dne 5. listopadu 2013, kterým byl pan M. Blanc jmenován zmocněncem ad hoc uvedené společnosti pro řízení o kasačním opravném prostředku probíhající před Soudním dvorem.

               33

               Jak uvedla generální advokátka v bodech 40 až 44 svého stanoviska, čl. 119 odst. 4 a čl. 168 odst. 4 jednacího řádu je nutno vykládat v tom smyslu, že nedostatek plné moci v okamžiku podání kasačního opravného prostředku je možné zhojit dodatečným předložením veškerých dokumentů potvrzujících existenci této plné moci.

               34

               Z toho vyplývá, že ačkoli advokáti společnosti SEMEA nedisponovali k datu podání tohoto kasačního opravného prostředku plnou mocí této společnosti, nic to nemění na tom, že po jmenování pana M. Blanca jako zmocněnce ad hoc mohl posledně uvedený platně potvrdit svůj záměr, aby se společnost SEMEA připojila ke kasačnímu opravnému prostředku podanému obcí Millau (v tomto smyslu viz rozsudek Maurissen a Union syndicale v. Účetní dvůr, 193/87 a 194/87, EU:C:1989:185, bod 33).

               35

               Z výše uvedeného vyplývá, že kasační opravný prostředek byl řádně podán jménem společnosti SEMEA.

         K věci samé

               36

               Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelky uplatňují čtyři důvody.

         K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
      – Argumentace účastníků řízení

               37

               Svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že se prohlásil příslušným pro rozhodnutí o žalobě podané proti obci Millau. Tribunál měl neprávem za to, že na základě ujednání ve prospěch jiné osoby mezi společností SEMEA a obcí Millau se na posledně uvedenou vztahuje rozhodčí doložka stanovená v článku 10 obecných smluvních podmínek uzavřených mezi společností SEMEA a Komisí.

               38

               Navrhovatelky zaprvé tvrdí, že použitelné vnitrostátní právo, v tomto případě článek 2060 občanského zákoníku, zakazuje právnickým osobám veřejného práva předložit spor rozhodčímu soudu. Navrhovatelky mají za to, že právnická osoba veřejného práva, která nesmí uzavřít rozhodčí doložku, a fortiori nesmí takovouto doložku sjednat ve prospěch třetí osoby, a to tím spíše že článek 272 SFEU možnost takovéhoto ujednání nestanoví.

               39

               Navrhovatelky v této souvislosti dodávají, že odkaz Tribunálu v bodě 136 napadeného rozsudku na rozsudek Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung a další (201/82, EU:C:1983:217, body 10 až 20) není pro projednávaný případ relevantní, neboť uvedený rozsudek byl vydán ve zvláštním kontextu pojistné smlouvy. Kromě toho navrhovatelky, opírajíce se o zásadu autonomie vůle, tvrdí, že vzhledem k tomu, že Komise převod pohledávky, kterou vůči společnosti SEMEA držela, na obec Millau nikdy výslovně neschválila, nedošlo ani k postoupení této pohledávky, ani k převodu rozhodčí doložky.

               40

               Zadruhé navrhovatelky kritizují zejména body 137 až 140 napadeného rozsudku, v nichž Tribunál konstatoval, že povinnost obce Millau zaplatit má svůj základ v dohodě, kterou tato obec uzavřela se společností SEMEA, neboť z této dohody je možné vyvodit ujednání ve prospěch jiné osoby, konkrétně ujednání na účet Unie. Navrhovatelky zpochybňují, že takováto dohoda týkající se uvedeného dluhu byla v souvislosti s Komisí uzavřena, neboť rozhodnutí obce Millau týkající se úhrady závazků společnosti SEMEA bylo jednostranným rozhodnutím této obce.

               41

               Navrhovatelky mají zatřetí za to, že se Tribunál v bodě 140 napadeného rozsudku dopustil nesprávného výkladu usnesení ze dne 18. prosince 2010, když vycházel z toho, že obec Millau „s veškerou znalostí věci“ chtěla převzít dluh, jehož obsah a režim odpovídal obsahu a režimu dluhu společnosti SEMEA. Rozhodnutí obecní rady obce Millau o převzetí aktiv a pasiv společnosti SEMEA, „jak bylo popsáno výše“, totiž obsahovalo podrobný popis, který o existenci rozhodčí doložky nic neuvádí.

               42

               Komise nejprve tvrdí, že článek 10 obecných smluvních podmínek musí být kvalifikován ve smyslu francouzského práva jako doložka o soudní příslušnosti, nikoli jako rozhodčí doložka. Zákaz stanovený v článku 2060 občanského zákoníku se přitom vztahuje pouze na rozhodčí doložku.

               43

               Komise se dále domnívá, že Tribunál měl správně za to, že znaky charakterizující ujednání ve prospěch jiné osoby byly v projednávaném případě naplněny. Komise dodává, že dosah rozsudku Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung a další (EU:C:1983:217) se neomezuje pouze na pojistné smlouvy.

               44

               Komise má konečně za to, že argument týkající se usnesení ze dne 18. prosince 2010 musí být odmítnut jako nepřípustný, neboť souvisí s otázkou týkající se čistě skutkového stavu.

         – Závěry Soudního dvora

               45

               Pokud jde o první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku, navrhovatelky se snaží zpochybnit samotnou skutečnost, že by rozhodčí doložka ve smyslu článku 272 SFEU mohla být předmětem ujednání ve prospěch jiné osoby. V této souvislosti připomínají své argumenty uvedené v prvním stupni, které vycházejí z toho, že právnické osoby francouzského veřejného práva nesmějí uzavřít rozhodčí doložku, a tvrdí, že tento zákaz musí a fortiori platit pro sjednání takovéto doložky ve prospěch třetí osoby.

               46

               Z výše uvedeného vyplývá, že se navrhovatelky omezují na rozvíjení argumentace již uplatněné před Tribunálem, avšak nezaujímají stanovisko k odůvodnění, které Tribunál uvedl v souvislosti s jejím zamítnutím.

               47

               Z článku 256 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, jakož i z čl. 112 odst. 1 písm. c) jednacího řádu přitom vyplývá, že kasační opravní prostředek musí přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, kterými je tento návrh konkrétně podpořen (viz zejména rozsudky Bergaderm a Goupil v. Komise, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, bod 34; Interporc v. Komise, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, bod 15, jakož i Reynolds Tobacco a další v. Komise, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, bod 49).

               48

               Kasační opravný prostředek, který se omezuje na opakování nebo doslovné převzetí žalobních důvodů a argumentů, které již byly uplatněny před Tribunálem, včetně těch, které se zakládaly na skutečnostech tímto soudem výslovně odmítnutých, tak nesplňuje požadavky na odůvodnění vyplývající z těchto ustanovení (viz zejména rozsudek Interporc v. Komise, EU:C:2003:125, bod 16). Takový kasační opravný prostředek je totiž ve skutečnosti návrhem domáhajícím se pouhého nového přezkumu žaloby předložené Tribunálu, což nespadá do pravomoci Soudního dvora (viz zejména rozsudek Reynolds Tobacco a další v. Komise, EU:C:2006:541, bod 50).

               49

               Tento argument tudíž musí být odmítnut jako nepřípustný.

               50

               Pokud jde o odkaz na rozsudek Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung a další (EU:C:1983:217) uvedený v bodě 136 napadeného rozsudku, je třeba uvést, že Tribunál tento rozsudek citoval, aby zdůraznil, že „procesní povaha rozhodčí doložky nebrání tomu, aby taková doložka byla sjednána ve prospěch jiné osoby“.

               51

               Stačí přitom konstatovat, že bod 136 napadeného rozsudku obsahuje doplňující důvod, který měl podpořit závěr, k němuž Tribunál dospěl v bodech 134 a 135 napadeného rozsudku, že rozhodčí doložka může být předmětem ujednání ve prospěch jiné osoby.

               52

               Protože tedy argumentace navrhovatelek týkající se rozsudku Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung a další (EU:C:1983:217) není způsobilá zpochybnit tento závěr Tribunálu, je nutno ji zamítnout jako irelevantní.

               53

               Argument vycházející ze zásady autonomie vůle, který má potvrdit, že z důvodu neexistence výslovného souhlasu Komise nedošlo ani k postoupení sporné pohledávky, ani k převodu s ní spojené rozhodčí doložky, je rovněž nutno zamítnout. Navrhovatelky totiž pouze opakují svoji argumentaci rozvinutou v prvním stupni, aniž upřesňují, co je možné vytýkat odůvodnění Tribunálu, když tento v bodech 142 až 143 napadeného rozsudku rozhodl, že výslovný souhlas Komise nebyl v případě, kdy byla sjednána rozhodčí doložka ve prospěch Unie, nezbytný.

               54

               Pokud jde o druhou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku, stačí konstatovat, že navrhovatelky s odkazem na některé věcné skutečnosti v podstatě zpochybňují posouzení skutkových okolností věci, které Tribunál provedl v bodech 137 až 140 napadeného rozsudku za účelem určení, zda je možné z účelu dotčené smlouvy vyvodit existenci ujednání ve prospěch jiné osoby.

               55

               V souladu s článkem 256 SFEU a čl. 58 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora je ale kasační opravný prostředek omezen na právní otázky a musí se zakládat na důvodech vycházejících z nepříslušnosti Tribunálu, z nedostatků řízení před Tribunálem, které poškozují zájmy účastníka řízení podávajícího kasační opravný prostředek, či z porušení unijních právních předpisů Tribunálem (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Brazzelli Lualdi a další, C‑136/92 P, EU:C:1994:211, bod 47).

               56

               Jedině Tribunál je tudíž příslušný zjistit skutkový stav, kromě případu, kdy by věcná nesprávnost jeho zjištění vyplývala z písemností ve spise, které mu byly předloženy, jakož i posoudit předložené důkazy. Zjištění tohoto skutkového stavu a posouzení těchto důkazů, s výhradou případu jejich zkreslení, tedy nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (v tomto smyslu viz zejména rozsudky EIB v. Hautem, C‑449/502 P, EU:C:2001:502, bod 44, jakož i Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, body 69 a 70).

               57

               Posouzení skutkového stavu provedené Tribunálem a vedoucí k závěru, že existovala povinnost obce Millau zaplatit, proto nepředstavuje právní otázku, která by podléhala přezkumu Soudního dvora, s výhradou případu jeho zkreslení, jehož se však navrhovatelky nedovolávají.

               58

               Tato druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku proto musí být prohlášena za nepřípustnou.

               59

               Pokud jde o třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku, navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál v bodě 141 napadeného rozsudku dopustil při určování dosahu převzetí dluhu společnosti SEMEA vůči Komisi obcí Millau nesprávného výkladu usnesení ze dne 18. prosince 2010.

               60

               Je však třeba konstatovat, že se navrhovatelky omezují na zpochybnění posouzení jako takového, provedeného Tribunálem v souvislosti s rozsahem pasiv společnosti SEMEA, jež byla převzata obcí Millau. Jejich tvrzení se tedy netýká ani věcné nesprávnosti zjištění Tribunálu, ani zkreslení důkazů, které mu byly předloženy.

               61

               V souladu s judikaturou citovanou v bodech 55 a 56 tohoto rozsudku je nutno i tuto třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku odmítnout jako nepřípustnou.

               62

               Z výše uvedeného vyplývá, že první důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako částečně irelevantní a odmítnut jako částečně nepřípustný.

         K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
      – Argumentace účastníků řízení

               63

               Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál rozhodnutím, že žaloba podaná Komisí proti společnosti SEMEA byla přípustná, dopustil nesprávného právního posouzení. Tribunál měl jednak nesprávně za to, že práva a závazky společnosti SEMEA nebyly vypořádány a že společnost SEMEA nebyla zbavena svých dluhů vůči Komisi v důsledku převodu svého majetku na obec Millau, neboť Komise nedala souhlas k převzetí sporné pohledávky touto obcí.

               64

               Navrhovatelky mají za to, že v důsledku toho, že obec Millau zcela nahradila společnost SEMEA, posledně uvedená mohla uzavřít svoji likvidaci. Společnost SEMEA byla platně zproštěna svých závazků vůči Komisi, jejíž souhlas nebyl nezbytný, neboť nahrazení solventní právnickou osobou pro ni bylo výhodné.

               65

               Komise tvrdí, že tento důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný, protože je nejasný. Podpůrně má Komise za to, že tento důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako zjevně neopodstatněný.

         – Závěry Soudního dvora

               66

               Je třeba uvést, že svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že obec Millau nahradila společnost SEMEA. Tímto ve skutečnosti schvalují odůvodnění Tribunálu uvedené v bodech 138 až 140 napadeného rozsudku, podle něhož z okolností projednávané věci vyplývá, že prostřednictvím ujednání ve prospěch jiné osoby skuteční nebo potenciální věřitelé společnosti SEMEA, mezi které patří zejména Komise, získali v podobě obce Millau nového dlužníka.

               67

               Je však třeba konstatovat, že námitky, které navrhovatelky uvádějí v souvislosti s napadeným rozsudkem, se omezují na skutkové posouzení provedené Tribunálem a neuvádějí přitom přesným způsobem ani nesprávná právní posouzení, kterých se měl Tribunál dopustit, ani právní argumenty dovolávané na podporu tohoto druhého důvodu kasačního opravného prostředku. Na základě judikatury citované v bodech 47 a 48 tohoto rozsudku musí být tento druhý důvod kasačního opravného prostředku prohlášen za nepřípustný.

               68

               Kromě toho je třeba konstatovat, že tento druhý důvod kasačního opravného prostředku v podstatě přebírá argumentaci navrhovatelek uvedenou v rámci jejich prvního důvodu kasačního opravného prostředku, který však vedl k popření existence jakékoli dohody mezi společností SEMEA a obcí Millau o údajném dluhu vůči Komisi.

               69

               Navrhovatelky si tedy protiřečí se svojí vlastní právní argumentací, a proto musí být tento druhý důvod kasačního opravného prostředku odmítnut jako nepřípustný (v tomto smyslu viz usnesení Nijs v. Účetní dvůr, C‑495/06 P, EU:C:2007:644, body 52 až 56).

         Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
      – Argumentace účastníků řízení

               70

               Svým třetím důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že platí obecná třicetiletá promlčecí lhůta, a že sporná pohledávka proto není promlčena.

               71

               Navrhovatelky na straně jedné připomínají, že obec Millau, která převzala majetek společnosti SEMEA, je oprávněna uplatňovat vůči Komisi stejné právní argumenty, jaké mohla uplatňovat společnost SEMEA, včetně těch, jež se týkají desetileté promlčecí lhůty závazků vyplývajících z obchodního zákoníku v jeho znění platném v okamžiku sporu (dále jen „obchodní zákoník“). Na straně druhé vzhledem k tomu, že společnost SEMEA byla obchodní společností se smíšeným hospodařením, sporná pohledávka vznikla v rámci obchodního vztahu mezi společností SEMEA, která je obchodníkem, a Komisí, která obchodníkem není.

               72

               Zaprvé navrhovatelky tvrdí, že promlčení závazků nezávisí na správní povaze smlouvy. V případě neexistence zvláštních pravidel správního práva se totiž mají použít pravidla promlčení obecného práva. Desetiletá promlčecí lhůta stanovená v obchodním zákoníku představuje zvláštní právní úpravu, která má přednost před pravidly občanského práva, a proto musí být použita na obchodní vztah dotčený v projednávané věci.

               73

               Pokud jde o rozsudek Conseil d’État ze dne 31. července 1992 (č. 69661), navrhovatelky uvádějí, že správní soud nezamítl použití desetileté promlčecí lhůty stanovené v obchodním zákoníku na základě toho, že se neuplatní ve vztahu mezi osobou veřejného práva a obchodníkem, nýbrž na základě toho, že sporné závazky nevznikly v souvislosti s obchodem mezi dotyčnými osobami. V důsledku toho nemůže být povaha dotčené smlouvy na překážku použití desetileté promlčecí lhůty stanovené v obchodním zákoníku.

               74

               Zadruhé navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že nepřesně posoudil ustanovení smlouvy a okolnosti projednávané věci, když rozhodl, že sporná pohledávka nemůže být považována za pohledávku vzniklou v rámci obchodního vztahu mezi společností SEMEA a Komisí.

               75

               V této souvislosti zdůrazňují, že rozsudek Conseil d’État ze dne 31. července 1992 byl vydán v naprosto odlišném kontextu zemědělských náhrad poskytovaných v rámci společné zemědělské politiky a nelze jej v projednávané věci použít. Vzhledem k ustanovením smlouvy se totiž Komise na dotčeném projektu přímo podílí a má kontrolu nad jeho prováděním, takže je nutno dojít k závěru, že mezi společností SEMEA a Komisí existoval obchodní vztah.

               76

               Komise tvrdí, že první část třetího důvodu kasačního opravného prostředku musí být odmítnuta jako nepřípustná nebo přinejmenším jako neopodstatněná v části, ve které vyplývá z nesprávného výkladu napadeného rozsudku. Tribunál své odůvodnění týkající se promlčení sporné pohledávky nijak neopřel o správní povahu dotčené smlouvy.

               77

               Pokud jde o druhou část tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, Komise tvrdí, že Tribunál správně poukázal na rozsudek Conseil d’État ze dne 31. července 1992, aby vysvětlil zásadu, že smlouva, jejímž cílem je vyplacení veřejné finanční podpory v rámci výkonu veřejné služby, nevýdělečně a bez protiplnění, nemůže být považována za obchodní úkon, a nemůže se na ni proto vztahovat desetiletá promlčecí lhůta stanovená v článku 110-4 obchodního zákoníku.

         – Závěry Soudního dvora

               78

               Pokud jde zaprvé o argument uplatněný navrhovatelkami, podle něhož správní povaha smlouvy nemá dopad na určení promlčecí lhůty použitelné pro spornou pohledávku, je nutno zdůraznit, že Tribunál v bodech 61 až 68 napadeného rozsudku analyzoval právní režim použitelný pro uvedenou smlouvu a dospěl k závěru, že posledně uvedená smlouva má správní povahu.

               79

               Tribunál však v rámci svého přezkumu promlčecí lhůty použitelné pro spornou pohledávku v bodech 82 až 88 napadeného rozsudku neučinil žádný odkaz na správní povahu dotčené smlouvy.

               80

               Protože správní povaha této smlouvy neměla dopad na určení promlčecí lhůty použitelné pro spornou pohledávku, musí být s tím spojený argument zamítnut jako irelevantní.

               81

               Zadruhé, pokud jde o kritiku Tribunálu, že provedl nepřesné posouzení ustanovení uvedené smlouvy a okolností projednávané věci, je třeba konstatovat, že Tribunál v bodě 83 napadeného rozsudku připomenul, že dotčená smlouva se týkala vyplacení dotace Komisí za účelem provedení smlouvy podepsané na základě regionální politiky Unie.

               82

               Tribunál z toho na základě rozsudku Conseil d’État ze dne 31. července 1992 vyvodil, že „závazky, které z ní vyplývají, mezi nimi sporná pohledávka, nemohou být považovány za závazky vzniklé mezi Komisí a společností SEMEA v rámci jejich obchodu“.

               83

               Z výše uvedeného vyplývá, že se Tribunál při zamítnutí použití promlčecí lhůty stanovené v obchodním zákoníku neopíral – na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky – o skutečnost, že smlouva byla uzavřena mezi osobou veřejného práva a obchodníkem, nýbrž o skutečnost, že se dotčená smlouva týkala vyplacení dotace Komisí za účelem provedení smlouvy podepsané na základě regionální politiky Unie.

               84

               Kromě toho argument navrhovatelek spočívající v tvrzení, že kontext projednávané věci je naprosto odlišný od kontextu věci, v níž byl vydán rozsudek Conseil d’État ze dne 31. července 1992, nemůže obstát. Sporná žádost o vrácení se totiž týkala částek, které Komise vyplatila v rámci regionální politiky a které nemohou být považovány za důsledek závazků vzniklých mezi Komisí a společností SEMEA v rámci jejich obchodu.

               85

               Z výše uvedeného vyplývá, že třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako částečně irelevantní a částečně neopodstatněný.

         Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
      – Argumentace účastníků řízení

               86

               Svým čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že zamítl jejich vzájemnou žalobu, když rozhodl, že neexistuje přímá příčinná souvislost mezi jednáním Komise a jimi tvrzenou škodou.

               87

               Navrhovatelky připomínají, že mezi 27. dubnem 1993 a 18. listopadem 2005 Komise nepodnikla nic k vrácení částek, jež považovala za dlužné. Přitom pokud by se Komise přihlásila u společnosti SEMEA dříve, posledně uvedená by mohla provést ověření a výzvu k zaplacení případně náležitě vyřídit.

               88

               Navrhovatelky tvrdí, že nečinnost Komise po dobu dvanácti let vedla společnost SEMEA k domněnce, že se Komise vrácení vyplacených částek vzdala.

               89

               Podle navrhovatelek představuje takováto nečinnost Komise porušení její povinnosti řádné správy ve smyslu čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, jež mělo být Tribunálem sankcionováno.

               90

               Komise tvrdí, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný, neboť se snaží zpochybnit posouzení skutkového stavu provedené Tribunálem.

         – Závěry Soudního dvora

               91

               Pokud jde o argument uplatněný navrhovatelkami, který se týká toho, že ze strany Komise údajně došlo k vzdání se vrácení vyplacených částek, je třeba připomenout, že Tribunál v bodě 77 napadeného rozsudku rozhodl, že skutečnosti ve spise neumožňují konstatovat existenci takovéhoto vzdání se.

               92

               Tímto argumentem tedy navrhovatelky ve skutečnosti kritizují posouzení skutečností ve spise provedené Tribunálem. V souladu s judikaturou citovanou v bodech 55 a 56 tohoto rozsudku je proto třeba jej odmítnout jako nepřípustný.

               93

               Pokud navrhovatelky vytýkají Komisi porušení její povinnosti řádné správy, je nesporné, že přestože Komise dopisem ze dne 27. dubna 1993 vyzvala k zaplacení sporné pohledávky a společnost SEMEA na tuto žádost nijak nereagovala, znovu kontaktoval tento orgán společnost SEMEA až doporučeným dopisem ze dne 18. listopadu 2005 a k zaslání oznámení o dluhu došlo až dopisem ze dne 11. ledna 2006.

               94

               Tato okolnost nicméně není způsobilá zpochybnit posouzení provedené v bodech 108 a 109 napadeného rozsudku, že pokud jde o částku 41012 eur, neexistuje přímá příčinná souvislost mezi jednáním Komise a tvrzenou škodou.

               95

               Tribunál tedy správně rozhodl, že návrh na zaplacení pohledávky ve výši 41012 eur směřoval k vydání bezdůvodného obohacení, a protože tato pohledávka nebyla promlčena, společnost SEMEA v každém případě zůstala povinna ji zaplatit. Pakliže se obě tyto žaloby opírají o dva různé právní základy, částka sporné pohledávky byla totiž dlužná, a to i za předpokladu, že by byla založena mimosmluvní odpovědnost Komise na základě porušení její povinnosti řádné správy.

               96

               Pokud jde naproti tomu o úroky z prodlení, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie a uplatnění práva na náhradu způsobené škody podle článku 340 SFEU závisí na splnění souhrnu podmínek týkajících se protiprávnosti jednání vytýkaného unijním orgánům, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou škodou (viz zejména rozsudky Oleifici Mediterranei v. EHS, 26/81, EU:C:1982:318, bod 16; Birra Wührer a další v. Rada a Komise, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 a 282/82, EU:C:1984:341, bod 9, jakož i Inalca a Cremonini v. Komise, C‑460/09 P, EU:C:2013:111, bod 46).

               97

               Pokud jde o protiprávní jednání vytýkané dotčenému orgánu, je třeba připomenout, že podle obecné zásady řádné správy, která patří k zárukám přiznaným unijním právním řádem v rámci správních řízení a která je v současnosti zakotvena v čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, jsou orgány Unie povinny vést řízení o navrácení s náležitou péčí a postupovat takovým způsobem, aby na sebe úkony v řízeních o navrácení navzájem navazovaly v přiměřených lhůtách.

               98

               Je ale nesporné, že Komise poté, co dopisem ze dne 27. dubna 1993 vyzvala k zaplacení sporné pohledávky, zůstala nečinnou po dobu více než dvanácti let a ozvala se až doporučeným dopisem ze dne 18. listopadu 2005.

               99

               Takováto nečinnost navíc nemůže být odůvodněna ani složitostí sporu, ani jinou zvláštní okolností, která by mohla odůvodňovat zjištěné prodlevy.

               100

               Za těchto podmínek Tribunál v bodě 108 napadeného rozsudku nesprávně rozhodl, že neexistuje přímá příčinná souvislost mezi jednáním Komise a tvrzenou újmou.

               101

               Pokud jde o existenci škody, je pravda, že úroky začaly běžet na základě skutečnosti, že společnost SEMEA okamžitě nevyhověla výzvě Komise k zaplacení ze dne 27. dubna 1993.

               102

               Nečinnost Komise po dobu více než dvanácti let však měla za důsledek, jak vyplývá z bodu 89 stanoviska generální advokátky, že uplatňované úroky z prodlení nyní výši sporné pohledávky převyšují.

               103

               V souladu s bodem 90 téhož stanoviska je nutno konstatovat, že částku úroků z prodlení vzniklou během doby nečinnosti Komise trvající více než dvanáct let lze přímo přičíst jednání tohoto orgánu.

               104

               Z výše uvedeného vyplývá, že napadený rozsudek musí být zrušen v rozsahu, v němž v rámci přezkumu vzájemné žaloby podané navrhovatelkami konstatoval, že neexistuje přímá příčinná souvislost mezi jednáním Komise a škodou údajně utrpěnou na základě uložení povinnosti zaplatit úroky z prodlení.

         K žalobě před Tribunálem

               105

               Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě zrušení rozhodnutí Tribunálu vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje. Tak je tomu v projednávané věci.

               106

               V projednávaném případě je vzhledem k zvláštním rysům projednávané věci třeba rozhodnout o vzájemné žalobě podané navrhovatelkami na základě uložení povinnosti zaplatit úroky z prodlení.

               107

               Z bodů 97 až 104 tohoto rozsudku vyplývá, že škodu, kterou představují úroky z prodlení vzniklé během doby nečinnosti Komise trvající více než dvanáct let, lze přímo přičíst chybnému jednání tohoto orgánu.

               108

               Je však třeba mít za to, že pohledávka ve výši 41012 eur, kterou byla společnost SEMEA povinna zaplatit Komisi, nebyla dne 18. listopadu 2005, to znamená dne, kdy tento orgán požádal o její zaplacení, promlčena.

               109

               Vzájemné žalobě navrhovatelek je proto nutno částečně vyhovět a Komisi je nutno uložit, že ponese tři čtvrtiny částky odpovídající úrokům z prodlení v zákonné roční sazbě používané ve Francii v období od 27. dubna 1993 do 18. listopadu 2005.

         K nákladům řízení

               110

               Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.

               111

               Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se použije na základě čl. 184 odst. 1 jednacího řádu na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Článek 138 odst. 3 uvedeného jednacího řádu upřesňuje, že pokud měli účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponese každý z nich vlastní náklady řízení. Nicméně podle téhož ustanovení, jeví-li se to vzhledem k okolnostem v projednávané věci jako odůvodněné, může Soudní dvůr rozhodnout, že účastník řízení ponese vlastní náklady řízení a nahradí část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení.

               112

               V projednávané věci má Soudní dvůr za to, že je třeba Komisi uložit, že ponese vlastní náklady řízení v obou stupních a uhradí čtvrtinu nákladů řízení obce Millau a společnosti SEMEA v uvedených stupních. Posledně uvedené ponesou tři čtvrtiny vlastních nákladů řízení v obou stupních.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Rozsudek Tribunálu Evropské unie Komise v. SEMEA a Commune de Millau (T‑168/10 a T‑572/10) se zrušuje v rozsahu, v němž na základě vzájemné žaloby Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) určil, že neexistuje přímá příčinná souvislost mezi jednáním Evropské komise a škodou údajně utrpěnou uložením povinnosti zaplatit úroky z prodlení.

                           2)

                           Vzájemné žalobě Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) se částečně vyhovuje a Evropské komisi se ukládá, že ponese tři čtvrtiny částky odpovídající úrokům z prodlení v zákonné roční sazbě používané ve Francii v období od 27. dubna 1993 do 18. listopadu 2005.

                           3)

                           Ve zbývající části se kasační opravný prostředek zamítá.

                           4)

                           Evropské komisi se ukládá, že ponese vlastní náklady řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku a uhradí čtvrtinu nákladů řízení vynaložených Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) v obou těchto stupních.

                           5)

                           Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) ponesou tři čtvrtiny vlastních nákladů řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. října 1977. # SA Roquette Frères proti Francouzskému státu - Administration des douanes. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal d'instance de Lille - Francie. # Vyrovnávací peněžní částky. # Věc 29-77.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 9. června 1998. # Unifrigo Gadus Srl a CPL Imperial 2 SpA proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci T-10/97 a T-11/97.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 26. ledna 2012.#ADV Allround Vermittlungs AG v. Finanzamt Hamburg-Bergedorf.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Hamburg.#DPH – Šestá směrnice – Články 9, 17 a 18 – Určení místa poskytování služeb – Pojem ,poskytování zaměstnanců [personálu]‘ – Osoby samostatně výdělečně činné – Nutnost zajistit totožné posouzení poskytování služeb ve vztahu k poskytovateli služby a ve vztahu k příjemci.#Věc C‑218/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      26. ledna 2012 (
            *1
         )
      „DPH — Šestá směrnice — Články 9, 17 a 18 — Určení místa poskytování služeb — Pojem ‚poskytování zaměstnanců [personálu]‘ — Osoby samostatně výdělečně činné — Nutnost zajistit totožné posouzení poskytování služeb ve vztahu k poskytovateli služby a ve vztahu k příjemci“
      Ve věci C-218/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (Německo) ze dne 20. dubna 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 6. května 2010, v řízení

         ADV Allround Vermittlungs AG, v likvidaci,
      proti

         Finanzamt Hamburg-Bergedorf,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (zpravodaj) a M. Berger, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. března 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za ADV Allround Vermittlungs AG v likvidaci, S. Heinrichshofenem a B. Burgmaierem, Rechtsanwälte,

               —

               za německou vládu T. Henzem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi D. Triantafyllouem, jako zmocněncem,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. června 2011,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 9 odst. 2 písm. e), čl. 17 odst. 1, 2 písm. a) a čl. 3 písm. a), jakož i čl. 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností ADV Allround Vermittlungs AG v likvidaci (dále jen „ADV“) a Finanzamt Hamburg-Bergedorf (dále jen „Finanzamt“) v otázce určení místa poskytování služeb pro účely výběru daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“).

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Sedmý bod odůvodnění šesté směrnice stanoví:
               „vzhledem k tomu, že určení místa, kde dochází ke zdanitelnému plnění, bylo předmětem sporů o příslušnost mezi členskými státy, zejména co se týče dodání zboží s instalací nebo montáží a poskytování služeb; že ačkoliv místem, kde dochází k poskytnutí služby, by mělo v zásadě být místo, kde má osoba poskytující službu sídlo své podnikatelské činnosti, mělo by být toto místo definováno tak, že se nachází v zemi osoby, které je služba poskytována, zejména v případě určitých služeb poskytovaných mezi osobami povinnými k dani, kde jsou náklady služeb zahrnuty v ceně zboží.“

               4

               Článek 9 odst. 1 šesté směrnice stanoví:
               „Za místo poskytování služby se považuje místo, kde má poskytovatel sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu, z níž službu poskytuje, a nemá-li takové sídlo či provozovnu, místo, kde má trvalé bydliště, popřípadě místo, kde se obvykle zdržuje.“

               5

               Článek 9 odst. 2 písm. e) téže směrnice zní takto:
               „Nicméně,
               […]

                        e)

                        za místo poskytování následujících služeb, jsou-li poskytovány zákazníkům usazeným mimo Společenství, nebo osobám povinným k dani usazeným ve Společenství, ale nikoliv ve stejné zemi jako dodavatel, se považuje místo, kde má zákazník sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu, pro kterou je služba poskytována, a nemá-li takové ústředí či provozovnu, místo, kde má trvalé bydliště, popřípadě místo, kde se obvykle zdržuje:
                        […]

                                 —

                                 poskytování [personálu] zaměstnanců,

                           […]“

               6

               Článek 17 odst. 1 šesté směrnice stanoví:
               „Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.“

               7

               Článek 17 odst. 2 písm. a) této směrnice zní následovně:
               „Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna odvést:

                        a)

                        [DPH], která je [v tuzemsku] splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani;“.

               8

               Článek 17 odst. 3 písm. a) této směrnice stanoví:
               „Členské státy mohou přiznat každé osobě povinné k dani nárok na odpočet nebo vrácení [DPH] uvedený v odstavci 2, je-li zboží a služby použito za účelem:

                        a)

                        plnění souvisejících s hospodářskými činnostmi uvedenými v čl. 4 odst. 2, která byla uskutečněna v jiné zemi a na která by se vztahoval nárok na odpočet daně, kdyby byla uskutečněna v tuzemsku;“.

               9

               Článek 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice stanoví:
               „Pro uplatnění nároku na odpočet daně musí osoba povinná k dani splňovat tyto podmínky:

                        a)

                        při odpočtu daně podle čl. 17 odst. 2 písm. a) vlastnit fakturu vystavenou v souladu s čl. 22 odst. 3.“

         Vnitrostátní právo

               10

               Ustanovení § 3a odst. 1 první věty zákona z roku 1999 o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, s. 1270) ve znění sdělení ze dne 21. února 2005 (dále jen „UStG“) stanoví:
               „S výhradou § 3b a § 3f je jiné plnění uskutečněno v místě, z něhož podnikatel provozuje svůj podnik.“

               11

               Ustanovení § 3a odst. 3 první věty UStG zní:
               „V případě, že je příjemce plnění či jiného plnění podle odst. 4 podnikatelem, je toto jiné plnění odchylně od odst. 1 uskutečněno v místě, kde příjemce služby provozuje svůj podnik.“

               12

               Ustanovení § 3a odst. 4 UStG stanoví:
               „‚Jinými plněními‘ ve smyslu odstavce 3 jsou: […]
               7.   poskytnutí personálu […]“.

               13

               Ustanovení § 15 odst. 1 první věta bod 1 UStG stanoví:
               „Podnikatel může odečíst tyto položky daně odvedené na vstupu:

                        1)

                        daň dlužnou ze zákona za dodávky a jiná plnění, které byly provedeny jiným podnikatelem ve prospěch jeho podniku. Podmínkou odpočtu daně je, že podnikatel disponuje fakturou vystavenou podle § 14 a § 14a.“

               14

               Článek 18 odst. 9 třetí věta UStG stanoví:
               „Žádost o vrácení je nutné podat do šesti měsíců po uplynutí kalendářního roku, ve kterém vznikl nárok na vrácení.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               15

               Německá obchodní společnost ADV zajišťovala v průběhu roku 2005 poskytování samostatně výdělečně činných řidičů nákladních automobilů pro přepravní společnosti usazené v Německu a mimo území tohoto státu – zejména v Itálii. Smlouvy uzavřené mezi společností ADV a řidiči nazvané „smlouvy o zprostředkování“ stanovily, že uvedení řidiči jsou povinni fakturovat své služby společnosti ADV. Tato společnost pak sama fakturovala zákaznickým přepravním podnikům cenu podle uvedených smluv o zprostředkování navýšenou o marži v rozmezí mezi 8 a 20 %.

               16

               Společnost ADV nejprve předložila italským zákazníkům faktury, které nezahrnovaly DPH. Měla totiž za to, že poskytování služeb z její strany musí být kvalifikováno jako „poskytování zaměstnanců [personálu]“ ve smyslu ustanovení § 3a odst. 4 bod 7 UStG, a že místo poskytování služeb se tudíž nacházelo v Itálii jakožto místo, kde byli usazeni příjemci těchto služeb.

               17

               Finanzamt rozhodl, že dotyčná plnění nelze kvalifikovat jako „poskytování zaměstnanců [personálu]“, a že místo poskytování služeb se proto na základě ustanovení § 3a odst. 1 UStG nacházelo v místě usazení poskytovatele služeb. DPH tedy měla být fakturována v Německu.

               18

               Bundeszentralamt für Steuern, orgán příslušný k rozhodování o žádostech o vrácení DPH předložených ve věci v původním řízení italskými příjemci, měl v dané věci za to, že plnění poskytnutá společností ADV byla „poskytováním zaměstnanců [personálu]“, která nevedou k fakturaci DPH v Německu. Tento orgán odmítl italským podnikům přiznat nárok na vrácení německé DPH s tím, že tato plnění měla být na základě ustanovení § 3a odst. 3 první věty UStG zdaněna v místě sídla příjemců, tj. v Itálii.

               19

               Finanzgericht Hamburg, kterému byl tento spor předložen, nejprve dospěl k závěru, že jelikož sedmý bod odůvodnění šesté směrnice stanoví, že výčet v čl. 9 odst. 2 této směrnice zahrnuje „zejména […] [určité služby poskytované] mezi osobami povinnými k dani, kde jsou náklady služeb zahrnuty v ceně zboží“, lze toto ustanovení použít rovněž na poskytování osob samostatně výdělečně činných, avšak že je v tomto ohledu na pochybách.

               20

               Finanzgericht Hamburg si dále klade otázku, zda dluh vzniklý z titulu DPH u poskytovatele služeb a právo příjemce na vrácení DPH odvedené na vstupu nejsou zejména na základě zásady daňové neutrality nutně propojeny a dále, zda toto propojení zakládá povinnost pro příslušné vnitrostátní orgány nepřijímat protichůdná rozhodnutí.

               21

               Finanzgericht Hamburg se konečně táže, zda šestiměsíční lhůta, kterou má poskytovatel na předložení žádosti o vrácení daně a která na základě vnitrostátního práva počíná běžet od konce kalendářního roku, v němž nárok na vrácení daně vznikl, se staví či přerušuje v případě, že o daňové situaci poskytovatele nebylo rozhodnuto.

               22

               Za těchto podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je nutno čl. 9 odst. 2 písm. e) odrážku 6 šesté směrnice […] vykládat v tom smyslu, že pojem ‚poskytování zaměstnanců [personálu]‘ zahrnuje také poskytování osob samostatně výdělečně činných, které nejsou zaměstnány u poskytovatele služeb?

                        2)

                        Je nutno článek 17 [odst. 1, odst. 2 písm. a) a] čl. 3 písm. a), [jakož i] čl. 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice […] vykládat v tom smyslu, že je nezbytné přijmout úpravu vnitrostátního procesního práva k tomu, aby zdanitelnost a povinnost k dani u téhož plnění byly u obchodníka poskytujícího službu i obchodníka přijímajícího tuto službu posuzovány stejně, ačkoli jsou pro oba obchodníky příslušné různé úřady?
                        Pouze v případě kladné odpovědi na druhou otázku:

                        3)

                        Je nutno článek 17 [odst. 1, odst. 2 písm. a) a čl. 3 písm. a), jakož i] čl. 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice […] vykládat v tom smyslu, že lhůta, během níž může příjemce služby uplatnit odpočet daně za přijatou službu, nesmí uplynout dřív, než bude pravomocně rozhodnuto o zdanitelnosti a povinnosti k dani ve vztahu k obchodníkovi poskytujícímu tuto službu?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               23

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 9 odst. 2 písm. e) šestá odrážka šesté směrnice vykládán v tom smyslu, že se pojem „poskytování zaměstnanců [personálu]“ vztahuje rovněž na poskytování osob samostatně výdělečně činných, které nejsou zaměstnány obchodníkem poskytujícím tuto službu.

               24

               Úvodem je třeba uvést, jak učinil i předkládající soud a účastníci řízení, kteří předložili vyjádření v řízení před Soudním dvorem, že ani čl. 9 odst. 2 písm. e) šestá odrážka šesté směrnice, ani srovnání různých jazykových znění tohoto ustanovení neumožňují určit, zda lze osoby samostatně výdělečně činné považovat za „personál“ ve smyslu uvedeného ustanovení.

               25

               Je však nutno konstatovat, že z důvodů uvedených generálním advokátem v bodech 26 a 27 jeho stanoviska nelze a priori vyloučit, že se čl. 9 odst. 2 písm. e) šestá odrážka šesté směrnice použije s ohledem na své znění i na poskytnutí personálu „v nezávislém pracovním postavení“.

               26

               Jak totiž vyplývá z ustálené judikatury, pro výklad ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíl sledovaný právní úpravou, jejíž je součástí (viz zejména rozsudek ze dne 9. března 2006, Gillan Beach, C-114/05, Sb. rozh. s. I-2427, bod 21 a citovaná judikatura).

               27

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 9 šesté směrnice obsahuje pravidla pro určení místa poskytování služeb pro účely určení daňové příslušnosti. Zatímco odstavec 1 uvedeného článku k tomu stanoví obecné pravidlo, odstavec 2 téhož článku uvádí řadu specifických případů daňové příslušnosti. V souladu s ustálenou judikaturou je cílem těchto ustanovení jednak předejít střetům pravomocí, které by mohly mít za následek dvojí zdanění, a jednak předejít neuložení daně (viz zejména rozsudky ze dne 26. září 1996, Dudda, C-327/94, Sb. rozh. s. I-4595, a výše uvedený rozsudek Gillan Beach, bod 14, a ze dne 6. listopadu 2008, Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet, C-291/07, Sb. rozh. s. I-8255, bod 24).

               28

               Výklad čl. 9 odst. 2 písm. e) šestá dorážka šesté směrnice, podle něhož se v něm obsažený pojem „zaměstnanci [personál]“ vztahuje nejen na osoby v závislém pracovním postavení, ale i na osoby samostatně výdělečně činné, se více shoduje s cílem takového kolizního pravidla, které je zavedeno v článku 9 této směrnice a které slouží k předcházení rizikům dvojího zdanění a neuložení daně.

               29

               Jelikož tento výklad zužuje místo, z něhož jsou pro účely zdanění dotčené služby poskytovány, na jediné místo, umožňuje konkrétně předejít dvojímu zdanění uvedené služby nebo tomu, aby tato služba úplně unikla DPH.

               30

               Takový výklad též může usnadnit provádění uvedeného kolizního pravidla tím, že v místě poskytování služeb umožňuje snadné provádění pravidel pro výběr daně a zabránění daňovým únikům, jelikož příjemce nemusí zjišťovat právní povahu vztahů pojících poskytovatele služeb a „zaměstnance [personál]“, který byl poskytnut.

               31

               Tento výklad je navíc v souladu se zásadou právní jistoty, poněvadž činí určení místa, z něhož jsou pro účely zdanění poskytovány dotčené služby, předvídatelnějším, čímž zjednodušuje použití ustanovení šesté směrnice a přispívá k zajištění spolehlivého a správného výběru DPH (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2011, Stoppelkamp, C-421/10, Sb. rozh. s. I-9309, bod 34).

               32

               S ohledem na uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že ustanovení čl. 9 odst. 2 písm. e) šesté odrážky šesté směrnice musí být vykládáno v tom smyslu, že se pojem „poskytování zaměstnanců [personálu]“ použitý v tomto ustanovení vztahuje rovněž na poskytování osob samostatně výdělečně činných, které nejsou zaměstnány obchodníkem poskytujícím tuto službu.

         Ke druhé otázce

               33

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 17 odst. 1, odst. 2 písm. a) a čl. 3 písm. a), jakož i čl. 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že ukládají členským státům povinnost upravit vnitrostátní procesní pravidla tak, aby zajistily, že zdanitelnost služby a DPH u této služby budou v případě obchodníka poskytujícího službu i případě obchodníka přijímajícího uvedenou službu posuzovány stejně, ačkoli jsou pro oba obchodníky příslušné různé daňové úřady.

               34

               Z tohoto titulu je třeba konstatovat, jak učinil předkládající soud, že šestá směrnice neobsahuje žádné ustanovení, které by výslovně stanovilo, že členské státy jsou povinny přijmout takové opatření, jako je opatření uvedené v předběžné otázce.

               35

               V souladu s ustálenou judikaturou přitom platí, že při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby zejména určil příslušné orgány a upravil podmínky řízení určených k zajištění ochrany práv, která procesním subjektům vyplývají z unijního práva, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou na jedné straně méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) (viz zejména rozsudky ze dne 17. listopadu 1998, Aprile, C-228/96, Recueil, s. I-7141, bod 18, a ze dne 21. ledna 2010, Alstom Power Hydro, C-472/08, Sb. rozh. s. I-623, bod 17).

               36

               K zásadě rovnocennosti je třeba uvést, že Soudní dvůr v dané věci nemá k dispozici informace, které by byly s to vzbudit pochyby ohledně souladu takové vnitrostátní úpravy, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, s touto zásadou.

               37

               Předkládající soud však vyjádřil pochybnosti zejména ohledně otázky, zda taková situace odpovídá požadavkům zásady efektivity. Při neexistenci konkrétních pravidel ve vnitrostátním procesním právu by totiž právo poskytovatele služeb a příjemce uvedeného plnění uznané Soudním dvorem v jeho rozsudku ze dne 13. prosince 1989, Genius Holding (C-342/87, Recueil, s. I-4227), které spočívá v tom, že z hlediska zdanitelnosti a DPH u jednoho a téhož plnění musí být s těmito zacházeno totožně, bylo v praxi zbaveno veškerého užitečného účinku.

               38

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada efektivity musí být považována za porušenou, jeví-li se, že výkon práva přiznaného unijním právním řádem je znemožněn či nadměrně ztížen.

               39

               To však patrně není případ věci v původním řízení.

               40

               Jak generální advokát uplatňuje v bodě 70 svého stanoviska, výše uvedený rozsudek ve věci Genius se týká pouze rozsahu nároku na odpočet daně. Nevyslovuje se k případnému nároku poskytovatele či příjemce služby, aby v řízení zahájeném druhou stranou transakce, která podléhá DPH, před jiným než jejím orgánem, bylo toto plnění kvalifikováno – zejména pokud jde o místo jeho poskytnutí – stejným způsobem, jako jej kvalifikuje její orgán či soud.

               41

               Dále je třeba konstatovat, že jak poskytovatel, tak příjemce plnění může své nároky uplatnit nejen u správních orgánů, ale rovněž u soudů příslušných v oblasti DPH v rámci řízení, u nichž není pochyb, že v zásadě umožňují zajistit správný a jednotný výklad a použití ustanovení šesté směrnice.

               42

               Jednotný výklad a použití unijního práva jsou totiž v konečné fázi zajištěny řízením o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu či posouzení platnosti unijního práva na základě článku 267 SFEU, který zavádí systém spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru však nevyplývá, že taková vnitrostátní úprava, jakou je úprava dotčená v původním řízení, neumožňuje zajistit řádné fungování uvedené soudní spolupráce.

               43

               Pokud by se však – i přes neexistenci otázek ohledně výkladu či platnosti, resp. v případě, že příslušné soudy odmítnou předložit Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu či posouzení platnosti unijního práva – jevilo, že různé orgány či soudy členského státu nadále systematicky přijímají stran příslušnosti u jednoho a téhož plnění odlišná stanoviska, pokud jde o poskytovatele na straně jedné a příjemce na straně druhé, čímž porušují zejména zásadu daňové neutrality, pak by mohly být povinnosti, které má uvedený členský stát na základě šesté směrnice, považovány za porušené.

               44

               Ačkoliv čl. 17 odst. 1, odst. 2 písm. a), a čl. 3 písm. a), jakož i čl. 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice konkrétně neupřesňují obsah procesních či jiných opatření, která musejí být přijata, aby byl zajištěn správný výběr DPH a dodržování zásady daňové neutrality, nic to nemění na tom, že tato ustanovení členské státy zavazují, pokud jde o cíl, jehož má být dosaženo, přestože jim ponechávají určitý prostor pro volné uvážení při posouzení nezbytnosti přijetí takových opatření.

               45

               Za těchto podmínek je třeba na druhou otázku odpovědět, tak že čl. 17 odst. 1, odst. 2 písm. a) a čl. 3 písm. a), jakož i čl. 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že neukládají členským státům povinnost upravit vnitrostátní procesní pravidla tak, aby zajistila, že zdanitelnost služby a DPH u této služby budou v případě obchodníka poskytujícího službu i případě obchodníka přijímajícího uvedenou službu posuzovány stejně, ačkoli jsou pro oba obchodníky příslušné různé daňové úřady. Tato ustanovení však členské státy zavazují k přijetí opatření nezbytných k zajištění správného výběru DPH a dodržování zásady daňové neutrality.

         Ke třetí otázce

               46

               S ohledem na odpověď na druhou otázku není na třetí otázku třeba odpovídat.

         K nákladům řízení

               47

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                        1)

                           Článek 9 odst. 2 písm. e) šesté odrážky šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „poskytování zaměstnanců [personálu]“ použitý v tomto ustanovení se vztahuje rovněž na poskytování osob samostatně výdělečně činných, které nejsou zaměstnány obchodníkem poskytujícím tuto službu.

                        2)

                           Článek 17 odst. 1, odst. 2 písm. a) a odst. 3 písm. a), jakož i čl. 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice 77/388 musí být vykládány v tom smyslu, že neukládají členským státům povinnost upravit vnitrostátní procesní pravidla tak, aby zajistila, že zdanitelnost služby a daň z přidané hodnoty u této služby budou v případě obchodníka poskytujícího službu i v případě obchodníka přijímajícího uvedenou službu posuzovány stejně, ačkoli jsou pro oba obchodníky příslušné různé daňové úřady. Tato ustanovení však členské státy zavazují k přijetí opatření nezbytných k zajištění správného výběru daně z přidané hodnoty a dodržování zásady daňové neutrality.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 19. září 2012.#TeamBank AG Nürnberg v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství f@ir Credit – Starší obrazová ochranná známka Společenství FERCREDIT – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T‑220/11.

text:
      Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 19. září 2012 – TeamBank v. OHIM – Fercredit Servizi Finanziari (f@ir Credit)
      (Věc T-220/11)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství f@ir Credit – Starší obrazová ochranná známka Společenství FERCREDIT – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Posouzení nebezpečí záměny – Kritéria [Nařízení rady č. 207/2009, článek 8 odst. 1 písm. b)] (viz body
            17–19, 24, 42, 45)
      2.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Obrazové ochranné známky f@ir Credit a FERCREDIT [Nařízení Rady č. 207/2009, článek 8 odst. 1 písm. b]
            (viz body 21, 23, 43)
      3.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Podobnost dotčených ochranných
            známek – Kritéria pro posouzení – Kombinovaná ochranná známka – Nízká rozlišovací způsobilost dominantního prvku [Nařízení
            Rady č. 207/2009, článek 8 odst. 1 písm. b] (viz bod 26)
      4.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Podobnost dotčených ochranných známek – Rozdělení slovního označení na slovní prvky mající konkrétní význam
            [Nařízení Rady č. 207/2009, článek 8 odst. 1 písm. b] (viz bod 38)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 3. února 2011 (věc R 719/2010-1) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi Fercredit Servizi Finanziari SpA a TeamBank AG Nürnberg

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	TeamBank AG Nürnberg se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 1979. # Gouvernement de la Italská republika proti Radě Evropských společenství. # Věc 166/78.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 6. března 2003. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem - Volný pohyb služeb. # Věc C-478/01.