title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 21. června 2012.#IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Přístup veřejnosti k dokumentům orgánů – Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Článek 4 odst. 5 – Působnost – Dokumenty pocházející z členského státu – Námitky tohoto členského státu proti zpřístupnění těchto dokumentů – Rozsah přezkumu důvodů uplatňovaných v rámci námitek členským státem ze strany orgánu a soudu Unie – Předložení sporného dokumentu soudu Unie.#Věc C‑135/11 P.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-135/11 P,
            jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 16. března 2011,
            IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH , se sídlem v Hamburku (Německo), zastoupená S. Crosbym a S. Santorem, advocaten,
            účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
            přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
            Evropská komise,  zastoupená C. O’Reilly a P. Costa de Oliveira, jako zmocněnkyněmi, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
            žalovaná v prvním stupni,
            Dánské království,
            Finská republika,
            Švédské království,
            vedlejší účastníci řízení v prvním stupni,
            SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
            ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
            generální advokát: P. Cruz Villalón,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 1. března 2012,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Svým kasačním opravným prostředkem společnost IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH (dále jen „IFAW“) požaduje, aby Soudní dvůr zrušil rozsudek Tribunálu ze dne 13. ledna 2011, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds v. Komise (T-362/08, Sb. rozh. s. II-11, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zamítl její žalobu na zrušení rozhodnutí Evropské komise ze dne 19. června 2008 (dále jen „sporné rozhodnutí“), kterým jí byl odepřen přístup k dokumentu předanému Komisi německými orgány v rámci řízení týkajícího se vyřazení lokality chráněné podle směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (Úř. věst. L 206, s. 7; Zvl. vyd. 15/02, s. 102).
            Právní rámec
            2. Článek 255 odst. 1 a 2 ES stanoví:
            „1. Každý občan Unie a každá fyzická osoba s bydlištěm nebo právnická osoba se sídlem v členském státě má právo na přístup k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, aniž jsou dotčeny zásady a podmínky stanovené v souladu s odstavci 2 a 3.
            2. Obecné zásady a omezení z důvodu veřejného nebo soukromého zájmu, které upravují výkon tohoto práva na přístup k dokumentům, stanoví Rada do dvou let po vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost postupem podle článku 251.“
            3. Prohlášení č. 35 k článku [255] odst. 1 [ES], připojené k závěrečnému aktu Amsterodamské smlouvy, uvádí:
            „Konference souhlasí s tím, že zásady a podmínky uvedené v čl. [255] odst. 1 [ES] umožní členskému státu požádat Komisi nebo Radu, aby nepředávaly třetím osobám dokument pocházející z toho státu bez jeho předchozího souhlasu.“
            4. Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. L 145, s. 43; Zvl. vyd. 05/05, s. 46) je podle čl. 19 druhého pododstavce použitelné ode dne 3. prosince 2001.
            5. Body 2, 4 a 10 odůvodnění nařízení č. 1049/2001 zní takto:
            „(2) Průhlednost umožňuje občanům blíže se účastnit rozhodovacího procesu a zaručuje, že správní orgány budou mít ve vztahu k občanům v demokratickém systému větší legitimitu, účinnost a odpovědnost. Průhlednost přispívá k posílení zásad demokracie a dodržování základních práv, která jsou uvedena v článku 6 Smlouvy o EU a v Chartě [Listině] základních práv Evropské unie.
            […]
            (4) Účelem tohoto nařízení je v co nejvyšší míře posílit právo veřejnosti na přístup k dokumentům a stanovit obecné zásady a omezení tohoto přístupu podle čl. 255 odst. 2 Smlouvy o ES.
            […]
            (10) Aby se zlepšila průhlednost práce orgánů, měly by Evropský parlament, Rada a Komise zpřístupnit nejen dokumenty, které orgány vytvoří, ale i dokumenty, které obdrží. V této souvislosti je třeba připomenout, že prohlášení č. 35 […] stanoví, že členský stát může Komisi nebo Radu požádat, aby nepředávaly dokument třetím osobám pocházejícím z tohoto státu bez jeho předchozího souhlasu.“
            6. Článek 1 nařízení č. 1049/2001, nadepsaný „Účel“, stanoví v písmenu a):
            „Účelem tohoto nařízení je
            a) vymezit zásady, podmínky a omezení z důvodu veřejného nebo soukromého zájmu pro výkon práva na přístup k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (dále jen ,orgány‘) uvedeného v článku 255 Smlouvy o ES tak, aby se zajistil co nejširší přístup k dokumentům.“
            7. Článek 2 odst. 1 a 3 uvedeného nařízení stanoví:
            „1. Všichni občané Unie a všechny fyzické a právnické osoby, které mají bydliště nebo sídlo v členském státě, mají právo na přístup k dokumentům orgánů, s výhradou zásad, podmínek a omezení vymezených v tomto nařízení.
            […]
            3. Toto nařízení se vztahuje na všechny dokumenty, které má orgán v držení, to znamená na dokumenty, které vytvořil nebo obdržel a které má v držení, a to ve všech oblastech činnosti Evropské unie.“
            8. Článek 3 téhož nařízení stanoví:
            „Pro účely tohoto nařízení se:
            a) ,dokumentem‘ rozumí obsah na jakémkoli nosiči (psaný či tištěný na papíře či uložený v elektronické formě nebo jako zvuková, vizuální nebo audiovizuální nahrávka) o záležitosti, která se týká politik, činností a rozhodnutí, jež spadají do působnosti orgánu;
            b) ,třetí osobou‘ rozumějí všechny fyzické nebo právnické osoby nebo subjekty mimo dotyčný orgán, včetně členských států, ostatních orgánů a institucí Společenství, orgánů a institucí mimo Společenství a třetích zemí.“
            9. Článek 4 nařízení č. 1049/2001, který vyjmenovává výjimky z práva na přístup, je formulován takto:
            „1. Orgány odepřou přístup k dokumentu, pokud by zpřístupnění vedlo k porušení ochrany:
            a) veřejného zájmu, pokud jde o
            – veřejnou bezpečnost,
            – obranné a vojenské záležitosti,
            – mezinárodní vztahy,
            – finanční, měnovou nebo hospodářskou politiku Společenství nebo členského státu;
            […]
            3. […]
            Přístup k dokumentu, který obsahuje stanoviska pro vnitřní použití v rámci porad a předběžných konzultací uvnitř daného orgánu, se odepře i po přijetí rozhodnutí, pokud by zpřístupnění dokumentu vážně ohrozilo rozhodovací proces orgánu, neexistuje-li převažující veřejný zájem na zpřístupnění.
            4. U dokumentů třetích osob konzultuje orgán třetí osobu pro posouzení, zda má uplatnit výjimku uvedenou v odstavci 1 nebo 2, není-li zřejmé, zda dokument má nebo nemá být zpřístupněn.
            5. Členský stát může požádat orgán, aby nezveřejňoval dokument pocházející z tohoto členského státu bez jeho předchozího souhlasu.
            6. Pokud se některá z výjimek vztahuje pouze na části požadovaného dokumentu, zbývající části dokumentu se zpřístupní.
            7. Výjimky uvedené v odstavcích 1 až 3 se uplatňují jen po dobu, po kterou je ochrana odůvodněna obsahem dokumentu. Výjimky lze uplatňovat nejdéle po dobu třiceti let. V případě dokumentů spadajících pod výjimky, které se vztahují k soukromí nebo obchodním zájmům, a v případě citlivých dokumentů lze výjimky uplatňovat i po uplynutí této doby, je-li to nezbytné.“
            Skutečnosti předcházející sporu
            10. IFAW je nevládní organizace činná v oblasti zachování dobrých životních podmínek zvířat a ochrany přírody. Vzhledem k tomu, že nesouhlasila s realizací průmyslového projektu v chráněné lokalitě v Německu (dále jen „dotčený průmyslový projekt“), požádala o přístup k několika dokumentům, které Komise obdržela v rámci přezkumu tohoto průmyslového projektu, konkrétně k určitým dokumentům pocházejícím od různých orgánů Spolkové republiky Německo.
            K první žádosti o přístup k dokumentům podané IFAW
            11. Dopisem ze dne 20. prosince 2001, zaslaným Komisi, požádala IFAW o přístup k různým dokumentům, které tento orgán obdržel v rámci přezkumu dotčeného průmyslového projektu, a sice k určitým dokumentům pocházejícím od Spolkové republiky Německo a města Hamburk, jakož i k dopisu ze dne 15. března 2000, zaslanému německým kancléřem předsedovi Komise (dále jen „dopis německého kancléře“).
            12. Komise měla za to, že čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 jí při neexistenci předchozího souhlasu dotčeného členského státu zakazuje zpřístupnit dokumenty, jejichž poskytnutí bylo požadováno, a dne 26. března 2002 přijala rozhodnutí, kterým IFAW přístup k požadovaným dokumentům odepřela.
            13. Návrhem doručeným kanceláři Tribunálu dne 4. června 2002 podala IFAW žalobu směřující ke zrušení uvedeného rozhodnutí.
            14. Rozsudkem dne 30. listopadu 2004, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds v. Komise (T-168/02, Sb. rozh. s. II-4135), Tribunál tuto žalobu zamítl jako neopodstatněnou.
            15. Dne 10. února 2005 podalo Švédské království, vedlejší účastník řízení, v němž byl vydán výše uvedený rozsudek, proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k Soudnímu dvoru.
            16. Rozsudkem ze dne 18. prosince 2007, Švédsko v. Komise (C-64/05 P, Sb. rozh. s. I-11389), Soudní dvůr zrušil výše uvedený rozsudek IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds v. Komise, jakož i rozhodnutí Komise ze dne 26. března 2002.
            Ke druhé žádosti o přístup k dokumentům podané IFAW
            17. Po vydání výše uvedeného rozsudku Švédsko v. Komise zopakovala IFAW dopisem ze dne 13. února 2008 zaslaným Komisi svou žádost o přístup k dokumentům, které tento orgán obdržel v rámci přezkumu dotčeného průmyslového projektu a které pocházely od německých orgánů.
            18. Dopisem ze dne 20. února 2008 potvrdila Komise přijetí dopisu navrhovatelky ze dne 13. února 2008.
            19. Dne 26. března 2008 vyzvala navrhovatelka Komisi, aby reagovala na její žádost ze dne 13. února 2008.
            20. Dopisem ze dne 7. dubna 2008 informovala Komise IFAW, že probíhá konzultace s německými orgány ohledně zpřístupnění požadovaných dokumentů.
            21. Dne 9. dubna 2008 vyzvala navrhovatelka znovu Komisi, aby odpověděla na její žádost ze dne 13. února 2008, a to do 22. dubna 2008.
            22. Jelikož Komise k uvedenému datu neodpověděla, podala IFAW dopisem ze dne 29. dubna 2008 potvrzující žádost.
            23. Dne 19. května 2008 Komise navrhovatelce písemně potvrdila přijetí potvrzující žádosti a uvedla, že jí odpoví ve lhůtě stanovené nařízením č. 1049/2001.
            24. Dne 19. června 2008 přijala Komise sporné rozhodnutí o potvrzující žádosti IFAW a téhož dne jí je oznámila. Tímto rozhodnutím Komise zpřístupnila všechny dokumenty, které navrhovatelka požadovala, konkrétně osm dokumentů pocházejících od města Hamburk a Spolkové republiky Německo, avšak odmítla vyhovět žádosti o přístup k dopisu německého kancléře, jelikož německé orgány vznesly vůči zpřístupnění tohoto dokumentu námitky.
            25. Podle sporného rozhodnutí německé orgány uvedly, že by zpřístupnění dopisu německého kancléře vedlo k porušení ochrany veřejného zájmu, pokud jde o mezinárodní vztahy a hospodářskou politiku Spolkové republiky Německo, ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) třetí a čtvrté odrážky nařízení č. 1049/2001.
            26. Tento dopis se totiž vztahoval k důvěrnému prohlášení učiněnému výlučně pro vnitřní použití a týkal se hospodářské politiky Spolkové republiky Německo a dalších členských států. Zpřístupnění tohoto dokumentu by tak vedlo nejen k porušení důvěrnosti na úkor mezinárodních vztahů mezi Spolkovou republikou Německo, orgány a dalšími členskými státy, ale i k ohrožení německé hospodářské politiky a hospodářské politiky dalších členských stát ů. Přístup k dopisu německého kancléře bylo tudíž třeba v souladu s čl. 4 odst. 1 písm. a) třetí a čtvrtou odrážkou nařízení č. 1049/2001 odepřít.
            27. Německé orgány dále uvedly, že zpřístupnění dopisu německého kancléře by vážně ohrozilo ochranu rozhodovacího procesu Komise ve smyslu čl. 4 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 1049/2001.
            28. Dopis se totiž vztahuje k důvěrnému prohlášení zaslanému Komisi a vyhotovenému výlučně pro vnitřní použití v rámci porad uvedeného orgánu v souvislosti s přezkumem dotčeného průmyslového projektu. Jeho zpřístupnění by vážně ohrozilo rozhodovací proces Komise. Z toho důvodu bylo třeba na dopis německého kancléře uplatnit výjimku uvedenou v čl. 4 odst. 3 druhém pododstavci nařízení č. 1049/2001.
            29. Komise ve sporném rozhodnutí převzala po věcné stránce důvody uplatněné německými orgány. Kromě toho přezkoumala, zda existuje převažující veřejný zájem ve smyslu čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1049/2001, odůvodňující zpřístupnění uvedeného dopisu. V daném případě dospěla k závěru, že nemá k dispozici žádné informace, které by nasvědčovaly, že by případně mohl existovat převažující veřejný zájem ve smyslu tohoto ustanovení, jenž by mohl mít přednost před požadavkem na ochranu rozhodovacího procesu Komise.
            30. Pokud jde o otázku částečného přístupu k dotčenému dokumentu, Komise ve sporném rozhodnutí uvedla, že podle výše uvedeného rozsudku Švédsko v. Komise musela vyvodit důsledky z výsledku konzultace a odepřít přístup k dopisu německého kancléře na základě výjimek uplatňovaných německými orgány a jimi uvedených důvodů. Vzhledem k tomu, že tyto orgány měly námitky vůči zpřístupnění celého znění dopisu německého kancléře, nebylo možno poskytnout ani částečný přístup k tomuto dokumentu podle čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001.
            Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
            31. IFAW podala dne 28. srpna 2008 proti spornému rozhodnutí žalobu na neplatnost, která byla zamítnuta napadeným rozsudkem.
            32. Tribunál v bodech 67 až 88 napadeného rozsudku v podstatě připomněl, že podle čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 je předchozí souhlas členského státu nezbytnou podmínkou pro zpřístupnění dokumentu, který z tohoto státu pochází.
            33. Tribunál však rovněž připomněl, že – jak rozhodl Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Švédsko v. Komise – nařízení č. 1049/2001 nepřiznává dotyčnému členskému státu právo všeobecného a bezpodmínečného veta, na jehož základě by mohl pouze na základě volného uvážení a bez odůvodnění svého rozhodnutí bránit zpřístupnění jakéhokoliv dokumentu drženého orgánem jen z toho důvodu, že zmíněný dokument pochází z tohoto členského státu. Článek 4 odst. 5 tohoto nařízení totiž povoluje dotyčnému členskému státu, aby bránil zpřístupnění dokumentů, které pocházejí z tohoto členského státu, pouze na základě hmotněprávních výjimek stanovených v odstavcích 1 až 3 tohoto článku, přičemž je povinen svůj postoj v tomto ohledu náležitě odůvodnit.
            34. Podle Tribunálu tedy Komise před odepřením přístupu k dokumentu pocházejícímu z členského státu musí přezkoumat, zda námitky tohoto členského státu mají oporu v hmotněprávních výjimkách stanovených v uvedeném čl. 4 odst. 1 až 3 a zda členský stát svůj postoj v tomto ohledu náležitě odůvodnil.
            35. Tribunál konečně v bodech 84 až 88 napadeného rozsudku rozhodl, že vzhledem k tomu, že se v projednávaném případě jedná o odepření přístupu k dokumentu pocházejícímu z členského státu, které je založeno na důvodech, jichž se v rámci námitek tento členský stát dovolával, není nezbytné řešit otázku, zda byla Komise vedle čistě formální kontroly existence odůvodnění členského státu ohledně odepření přístupu a odkazu na výjimky stanovené v čl. 4 odst. 1 až 3 nařízení č. 1049/2001 povinna provést i omezený nebo úplný přezkum důvodů, jichž se v rámci námitek členský stát dovolával.
            36. Tribunál měl totiž za to, že jestliže rozhodnutí Komise o zpřístupnění dokumentu pocházejícího z členského státu odpovídá stanovisku tohoto státu podle čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001, je jediným relevantním typem přezkumu ten, který je soud Unie oprávněn provést u rozhodnutí Komise o odepření přístupu k dotčenému dokumentu.
            37. Ve druhé fázi, a sice v bodech 101 až 127 napadeného rozsudku, Tribunál posoudil opodstatněnost odmítnutí Komise umožnit přístup k dopisu německého kancléře.
            38. V bodě 103 napadeného rozsudku nejprve připomněl, že v případě tohoto odepření přístupu k dokumentu pocházejícímu z členského státu podle čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 ze strany Komise bylo použití výjimek týkajících se veřejného zájmu, stanovených v čl. 4 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení, založeno na věcném posouzení členského státu, a nikoli na posouzení Komise.
            39. Poté Tribunál v bodech 105 a 106 napadeného rozsudku uvedl, že pokud jde o rozsah přezkumu legality takového rozhodnutí soudem Unie, je v rámci uplatnění jedné z hmotněprávních výjimek stanovených v uvedeném čl. 4 odst. 1 písm. a) třeba Spolkové republice Německo přiznat široký prostor pro uvážení, aby určila, zda zpřístupnění dokumentů z oblastí, na které se vztahují uvedené výjimky, může ohrozit veřejný zájem.
            40. Tribunál z toho v bodě 107 napadeného rozsudku vyvodil, že se přezkum soudem Unie musí omezit na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, věcné správnosti skutkových zjištění, jakož i neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci.
            41. Po provedení tohoto přezkumu dospěl Tribunál k závěru, že konstatování, podle něhož zpřístupnění dopisu německého kancléře mohlo ohrozit ochranu veřejného zájmu, pokud jde o hospodářskou politiku Spolkové republiky Německo, nebylo důsledkem zjevně nesprávného posouzení německých orgánů. V bodě 138 napadeného rozsudku tedy konstatoval, že Komise oprávněně odepřela toto zpřístupnění poté, co tento členský stát podal v souladu s čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 námitky na základě výjimky týkající se ochrany veřejného zájmu, pokud jde o hospodářskou politiku členského státu, uvedené v čl. 4 odst. 1 písm. a) čtvrté odrážce téhož nařízení.
            42. Konečně, když IFAW vyzvala Tribunál, aby v rámci provádění důkazů nařídil Komisi dopis německého kancléře předložit, měl Tribunál za to, že o žalobě může náležitě rozhodnout na základě návrhových žádání, důvodů a argumentů uvedených během řízení, a odmítl nařídit předložení tohoto dokumentu.
            Návrhová žádání účastníků řízení
            43. IFAW navrhuje, aby Soudní dvůr:
            – zrušil napadený rozsudek, jakož i sporné rozhodnutí a
            – uložil Komisi náhradu nákladů řízení vynaložených v řízení v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku.
            44. Komise navrhuje:
            – kasační opravný prostředek zamítnout a
            – uložit IFAW náhradu nákladů řízení.
            Ke kasačnímu opravnému prostředku
            45. Na podporu svého návrhu na zrušení napadeného rozsudku uvádí navrhovatelka dva důvody vycházející z nesprávného právního posouzení ze strany Tribunálu, a to zaprvé stran výkladu čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001, a zadruhé protože neprovedl úplný přezkum dopisu německého kancléře za účelem ověření opodstatněnosti důvodů odepření přístupu k tomuto dokumentu.
            K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
            46. V rámci svého prvního důvodu IFAW v podstatě tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když neuznal, že Komisi přísluší provést v případě dokumentu, jehož zpřístupnění dotčený členský stát odmítá, úplné posouzení důvodů uplatňovaných tímto státem v rámci námitek na základě výjimek stanovených v článku 4 nařízení č. 1049/2001.
            Argumentace účastníků řízení
            47. IFAW uvádí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že nebylo nezbytné ani relevantní, aby Komise provedla úplný přezkum důvodů odepření namítaných dotčeným členským státem, čímž porušil čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001, jak jej vykládá Soudní dvůr. Komisi podle navrhovatelky příslušelo, aby vedle ověření toho, zda tento členský stát své námitky odůvodnil, přezkoumala, zda toto odůvodnění souvisí s výjimkami stanovenými v článku 4 nařízení č. 1049/2001, a konkrétně posoudila, zda se uplatňované výjimky a důvody na dotčený dokument vztahují.
            48. Ve své kasační odpovědi Komise uvádí, že přezkoumala, zda výjimky a odůvodnění byly s ohledem na okolnosti projednávaného případu uplatněny prima facie  právem, a jelikož tomu tak bylo, tvrdí, že uvedla důvody svého zamítavého rozhodnutí.
            Závěry Soudního dvora
            49. Úvodem je třeba připomenout, že účelem nařízení č. 1049/2001, jak plyne z bodu 4 jeho odůvodnění a z jeho článku 1, je v co nejvyšší míře posílit právo veřejnosti na přístup k dokumentům, které mají orgány v držení. Podle čl. 2 odst. 3 tohoto nařízení se toto právo vztahuje nejen na dokumenty vypracované orgánem, ale i na dokumenty obdržené tímto orgánem od třetích osob, k nimž patří i členské státy, jak výslovně upřesňuje čl. 3 písm. b) téhož nařízení.
            50. Nařízení č. 1049/2001 nicméně v článku 4 stanoví výjimky z práva na přístup k dokumentům. Konkrétně odstavec 5 tohoto článku stanoví, že členský stát může požádat orgán, aby nezveřejňoval dokument pocházející z tohoto členského státu bez jeho předchozího souhlasu.
            51. V projednávaném případě Spolková republika Německo využila možnosti, kterou jí poskytuje uvedený čl. 4 odst. 5, a požádala Komisi, aby dopis německého kancléře nezpřístupňovala. Tento členský stát své námitky založil na výjimkách týkajících se ochrany veřejného zájmu, pokud jde o mezinárodní vztahy a hospodářskou politiku členského státu, stanovených v čl. 4 odst. 1 písm. a) třetí a čtvrté odrážce uvedeného nařízení, a na výjimce týkající se ochrany rozhodovacího procesu Komise, stanovené v témže čl. 4 odst. 3 druhém pododstavci. Komise tedy ve sporném rozhodnutí odůvodnila své odepření přístupu k dopisu německého kancléře námitkami německých orgánů vznesenými podle čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001.
            52. Soudní dvůr již měl ve výše uvedeném rozsudku Švédsko v. Komise příležitost upřesnit dosah námitek podaných členským státem na základě uvedeného ustanovení.
            53. Soudní dvůr tak zdůraznil, že toto ustanovení má procesní povahu, jelikož se omezuje na stanovení požadavku předchozího souhlasu dotčeného členského státu, pokud tento stát podal konkrétní žádost v tomto smyslu, a je ustanovením upravujícím rozhodovací proces Unie (výše uvedený rozsudek Švédsko v. Komise, body 78 a 81).
            54. Na rozdíl od čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001, který třetím osobám v případech, kdy dokumenty pocházejí od nich, přiznává pouze právo, aby je dotčený orgán konzultoval ohledně uplatnění jedné z výjimek stanovených v odstavcích 1 a 2 téhož článku 4, je podle odstavce 5 téhož článku předchozí souhlas členského státu nezbytnou podmínkou pro zpřístupnění dokumentu, který z něj pochází, jestliže o to tento stát požádá.
            55. Soudní dvůr tak rozhodl, že pokud členský stát využil možnost, kterou mu dává čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001, a to požádat o to, aby specifický dokument pocházející z tohoto státu nebyl zpřístupněn bez jeho předchozího souhlasu, případné zpřístupnění tohoto dokumentu orgánem vyžaduje, aby zmíněný členský stát dal předchozí souhlas (výše uvedený rozsudek Švédsko v. Komise, bod 50).
            56. Z toho a contrario  vyplývá, že orgán, který nemá souhlas dotyčného členského státu, není oprávněn dotčený dokument zpřístupnit (výše uvedený rozsudek Švédsko v. Komise, bod 44). V daném případě tedy rozhodnutí Komise o žádosti o přístup k dopisu německého kancléře záviselo na rozhodnutí německých orgánů přijatém v rámci přijímání sporného rozhodnutí.
            57. Nicméně podle bodu 58 výše uvedeného rozsudku Švédsko v. Komise čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 nepřiznává dotčenému členskému státu právo všeobecného a bezpodmínečného veta, na jehož základě by členský stát mohl pouze na základě svého volného uvážení a bez odůvodnění svého rozhodnutí bránit zpřístupnění jakéhokoliv dokumentu drženého orgánem jen z toho důvodu, že zmíněný dokument pochází z tohoto členského státu.
            58. Podle bodu 76 výše uvedeného rozsudku Švédsko v. Komise výkon pravomoci, kterou čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 přiznává dotyčnému členskému státu, podléhá rámci danému hmotněprávními výjimkami vyjmenovanými v odstavcích 1 až 3 téhož článku, přičemž členskému státu je v tomto ohledu přiznána pouze pravomoc účastnit se rozhodování orgánu. Předchozí souhlas členského státu, na nějž odkazuje tento čl. 4 odst. 5, je tak třeba posuzovat nikoliv jako právo diskrečně uplatňovaného veta, nýbrž jako určitý druh požadavku souhlasného stanoviska, že neexistují důvody pro výjimku vycházející z odstavců 1 až 3 téhož článku. Rozhodovací proces zavedený za těchto podmínek v čl. 4 odst. 5 tak vyžaduje, aby se dotyčný orgán a členský stát držely hmotněprávních výjimek stanovených v uvedených odstavcích 1 až 3 (výše uvedený rozsudek Švédsko v. Komise, bod 83).
            59. Z toho vyplývá, že čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 umožňuje dotyčnému členskému státu, aby bránil zpřístupnění dokumentů, které z něj pocházejí, pouze na základě hmotněprávních výjimek stanovených v odstavcích 1 až 3 tohoto článku, přičemž je povinen svůj postoj v tomto ohledu náležitě odůvodnit (výše uvedený rozsudek Švédsko v. Komise, bod 99).
            60. Pokud jde o dosah čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 vůči orgánu rozhodujícímu o žádosti v projednávaném případě, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již v bodě 94 výše uvedeného rozsudku Švédsko v. Komise rozhodl, že s ohledem na žadatele nemá zásah dotyčného členského státu vliv na to, že rozhodnutí, jež mu později zašle orgán jako odpověď na žádost o přístup, kterou předložil ohledně dokumentu, jež má uvedený orgán v držení, má charakter rozhodnutí Unie.
            61. Orgán rozhodující o žádosti jakožto autor rozhodnutí o odepření přístupu k dokumentům je tedy odpovědný za jeho legalitu. Soudní dvůr tak rozhodl, že tento orgán nemůže vyhovět námitkám vzneseným členským státem proti zpřístupnění dokumentu, který z tohoto státu pochází, pokud tyto námitky nejsou nijak odůvodněny nebo pokud odůvodnění, o které se tento stát opírá při odepření přístupu k dotčenému dokumentu, neuvádí odkaz na výjimky uvedené v čl. 4 odst. 1 až 3 nařízení č. 1049/2001 (výše uvedený rozsudek Švédsko v. Komise, bod 88).
            62. Z toho vyplývá, že před odepřením přístupu k dokumentu pocházejícímu z členského státu musí dotyčný orgán přezkoumat, zda námitky tohoto státu mají oporu v hmotněprávních výjimkách stanovených v čl. 4 odst. 1 až 3 nařízení č. 1049/2001 a zda členský stát svůj postoj v tomto ohledu náležitě odůvodnil. V rámci procesu přijímání rozhodnutí o odepření přístupu se tedy Komise musí ujistit o existenci takového odůvodnění a uvést jej v rozhodnutí, které přijme na závěr takového procesu (výše uvedený rozsudek Švédsko v. Komise, bod 99).
            63. Naopak na rozdíl od toho, co tvrdí IFAW, orgánu rozhodujícímu o žádosti nepřísluší posuzovat vyčerpávajícím způsobem rozhodnutí dotyčného členského státu vznést námitky provedením přezkumu, který by šel nad rámec ověření pouhé existence odůvodnění odkazujícího na výjimky uvedené v čl. 4 odst. 1 až 3 nařízení č. 1049/2001.
            64. Požadavek na takové úplné posouzení by totiž mohl vést k tomu, že by orgán rozhodující o žádosti mohl po jeho provedení neprávem přistoupit ke zpřístupnění dotčeného dokumentu žadateli bez ohledu na námitky členského státu, z něhož tento dokument pochází, které jsou řádně odůvodněny ve smyslu bodů 61 a 62 tohoto rozsudku.
            65. Z toho vyplývá, že tvrzení IFAW, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když neuznal, že Komisi přísluší provést v případě dokumentu, jehož zpřístupnění je odepřeno, úplné posouzení důvodů uplatňovaných členským státem v rámci námitek na základě výjimek stanovených v článku 4 nařízení č. 1049/2001, je neopodstatněné.
            66. První důvod uplatňovaný IFAW na podporu jejího kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout.
            Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
            67. V rámci svého druhého důvodu IFAW v podstatě tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že přezkum, který mu přísluší, může provést, aniž se sám seznámí s dokumentem, jehož zpřístupnění Komise odmítla.
            Argumentace účastníků řízení
            68. Navrhovatelka má za to, že Tribunál neprávem odmítl nařídit předložení dopisu německého kancléře, který má Komise v držení, jelikož předložení tohoto dokumentu bylo nezbytné k tomu, aby Tribunál mohl sám ověřit faktickou existenci, a tedy použitelnost výjimek uplatňovaných tímto orgánem – a které původně uplatňovala Spolková republika Německo – k odůvodnění jeho rozhodnutí o odepření zpřístupnění tohoto dopisu. Poukazuje v tomto ohledu na to, že Tribunál nemohl svůj úkol splnit, aniž dotčený dokument viděl a přezkoumal.
            69. Komise v odpověď tvrdí, že v souvislosti s dokazováním, včetně předkládání dokumentů, má Tribunál diskreční rozhodovací pravomoc.
            Závěry Soudního dvora
            70. Z bodu 87 napadeného rozsudku vyplývá, že podle Tribunálu použití čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 nebrání tomu, aby Tribunál provedl přezkum rozhodnutí Komise o odepření přístupu, který jde nad rámec přezkumu prima facie  a který je založen na věcném posouzení použitelnosti výjimek stanovených v čl. 4 odst. 1 až 3 nařízení č. 1049/2001 na daný případ.
            71. Tento závěr není stižen vadou spočívající v nesprávném právním posouzení.
            72. V případě, kdy členský stát odmítne povolit přístup k dotčenému dokumentu a toto odmítnutí odůvodní, a kdy je proto dotyčný orgán povinen žádost o přístup zamítnout, má totiž žadatel právo na soudní ochranu. Je v pravomoci soudu Unie na návrh dotčené osoby, vůči níž dožádaný orgán uplatnil odepření přístupu, přezkoumat, zda toto odepření mohlo být právoplatně založeno na uvedených výjimkách, a to bez ohledu na to, zda k tomuto odepření došlo na základě posouzení těchto výjimek samotným orgánem, nebo dotčeným členským státem (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Švédsko v Komise, body 90 a 94).
            73. Záruka takové soudní ochrany žadatele, kterému orgán rozhodující o žádosti odepře přístup k jednomu nebo více dokumentům pocházejícím z členského státu v důsledku námitek tohoto státu, tak znamená, že soud Unie posoudí legalitu rozhodnutí o odepření přístupu in concreto (v tomto ohledu viz rozsudek ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada, C-266/05 P, Sb. rozh. s. I-1233, body 33 až 39), ve světle všech příslušných skutečností, k nimž náležejí v první řadě dokumenty, jejichž zpřístupnění je odepřeno. Za účelem dodržení zákazu zpřístupnění dotčených dokumentů v případě neexistence předchozího souhlasu dotčeného členského státu Tribunálu přísluší seznámit se s těmito dokumenty in camera  tak, aby ani sami účastníci řízení neměli k dotčeným dokumentům přístup, jak stanoví čl. 67 odst. 3 třetí pododstavec jednacího řádu Tribunálu.
            74. Z bodů 152 a 153 napadeného rozsudku přitom vyplývá, že Tribunál nepovažoval za nezbytné nařídit předložení dokumentu, jehož zpřístupnění bylo v tomto případě odepřeno, a sice dopisu německého kancléře.
            75. Z toho vyplývá, že jelikož se Tribunál sám s uvedeným dopisem neseznámil, nemohl posoudit in concreto , zda přístup k tomuto dokumentu mohl být platně odepřen na základě výjimek uvedených v čl. 4 odst. 1 až 3 nařízení č. 1049/2001, a tedy přezkoumat legalitu sporného rozhodnutí, v rozporu s požadavkem uvedeným v bodě 73 tohoto rozsudku.
            76. Z výše uvedeného vyplývá, že tvrzení navrhovatelky, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že přezkum, který mu přísluší, může provést, aniž se sám seznámí s dokumentem, jehož zpřístupnění Komise odmítla, je opodstatněné.
            77. Druhému důvodu kasačního opravného prostředku je tedy třeba vyhovět, a napadený rozsudek v plném rozsahu zrušit.
            K žalobě
            78. V souladu s článkem 61 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný, zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu. Soudní dvůr pak může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.
            79. V daném případě soudní řízení nedovoluje, aby Soudní dvůr vydal konečné rozhodnutí ve věci, a je tedy třeba věc vrátit zpět Tribunálu, aby o žalobě podané k němu společností IFAW a směřující ke zrušení sporného rozhodnutí rozhodl s ohledem na dopis německého kancléře.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
            1) Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 13. ledna 2011, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds v. Komise (T-362/08), se zrušuje.
            2) Věc se vrací zpět Tribunálu Evropské unie k rozhodnutí o žalobě podané společností IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH směřující ke zrušení rozhodnutí Evropské komise ze dne 19. června 2008, kterým jí byl odepřen přístup k dokumentu předanému Evropské komisi německými orgány v rámci řízení týkajícího se vyřazení lokality chráněné podle směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin.
            3) O nákladech řízení bude rozhodnuto později.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 28. února 2013.#Ellinika Nafpigeia AE v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Stavba lodí – Rozhodnutí prohlašující podpory za neslučitelné se společným trhem – Ochrana základních zájmů národní bezpečnosti – Podmínky hospodářské soutěže na vnitřním trhu.#Věc C‑246/12 P.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. února 2004. # Campina Melkunie BV proti Benelux-Merkenbureau. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Benelux-Gerechtshof. # Sbližování právních předpisů - Směrnice 89/104/EHS. # Věc C-265/00.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 1. prosince 2005.#Abdelkader Dellas a další proti Premier ministre a Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Francie.#Sociální politika - Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků - Směrnice 93/104/ES - Pojem "pracovní doba" - Působnost - Vnitrostátní právní úprava, která stanoví, zejména pro maximální dobu odpočinku v týdnu, maximální délku, která je pro pracovníka příznivější - Stanovení pracovní doby v určitých sociálních zařízeních - Pohotovostní služba zahrnující přítomnost pracovníka na pracovišti - Období nečinnosti pracovníka v rámci takové služby - Vnitrostátní systém rozlišeného výpočtu hodin přítomnosti na pracovišti v závislosti na intenzitě činnosti.#Věc C-14/04.

text:
      Věc C-14/04
      Abdelkader Dellas a další
      v.
      Premier ministre a Ministre des Affaires sociales,
      du Travail et de la Solidarité
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État (Francie)]
      „Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 93/104/ES – Pojem ,pracovní doba‘ – Působnost – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví, zejména pro maximální dobu odpočinku v týdnu, maximální délku, která je pro pracovníka
         příznivější – Stanovení pracovní doby v určitých sociálních zařízeních – Pohotovostní služba zahrnující přítomnost pracovníka na pracovišti – Období nečinnosti pracovníka v rámci takové služby – Vnitrostátní systém rozlišeného výpočtu hodin přítomnosti na pracovišti v závislosti na intenzitě činnosti“

      Stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba přednesené dne 12. července 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 1. prosince 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 93/104 o některých aspektech úpravy pracovní doby –
            Pracovní doba – Pojem – Pracovníci některých sociálních a zdravotnicko-sociálních zařízení – Vnitrostátní právní úprava, která
            pro období nečinnosti stanoví systém rovnocennosti s poměrným vážením – Nepřípustnost
      (Směrnice Rady 93/104)
      2.     Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 93/104 o některých aspektech úpravy pracovní doby –
            Příznivější vnitrostátní ustanovení – Limity nebo maximální délky, které mají sloužit k ověření souladu se směrnicí
      (Směrnice Rady 93/104, čl. 15)
      1.     Směrnice Rady 93/104/ES o některých aspektech úpravy pracovní doby musí být vykládána v tom smyslu, že brání právní úpravě
         členského státu, která, pokud jde o pohotovostní službu vykonávanou pracovníky některých sociálních a zdravotnicko-sociálních
         zařízení v režimu fyzické přítomnosti na pracovišti, stanoví pro potřeby výpočtu skutečné pracovní doby systém rovnocennosti,
         který sestává z použití mechanismu vážení s paušálními koeficienty určeného k zohlednění existence období nečinnosti v průběhu
         pohotovostní služby, pokud není zajištěno dodržení veškerých minimálních požadavků stanovených uvedenou směrnicí s cílem účinně
         chránit bezpečnost a zdraví pracovníků.

      V tomto ohledu totiž kvalifikace doby přítomnosti zaměstnance na pracovišti jako pracovní doby ve smyslu směrnice 93/104 nemůže
         záviset na intenzitě činnosti pracovníka, ale vyplývá výhradně z jeho povinnosti být k dispozici svému zaměstnavateli.

      (viz body 58, 63 a výrok)
      2.     Článek 15 směrnice 93/104 o některých aspektech úpravy pracovní doby, výslovně povoluje použití nebo zavedení příznivějších
         vnitrostátních ustanovení na ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků. Přitom v případě, že vnitrostátní právní úprava stanoví,
         zejména pro maximální týdenní pracovní dobu, maximální délku, která je pro pracovníky příznivější, jsou limity nebo maximální
         délkami relevantními pro účely zjištění, zda jsou dodržována ochranná pravidla stanovená uvedenou směrnicí, výhradně limity
         nebo maximální délky, které stanoví uvedená směrnice.

      (viz body 51, 63 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      1. prosince 2005(*)

      „Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 93/104/ES – Pojem ‚pracovní doba‘ – Působnost – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví, zejména pro maximální dobu odpočinku v týdnu, maximální délku, která je pro pracovníka
         příznivější – Stanovení pracovní doby v určitých sociálních zařízeních – Pohotovostní služba zahrnující přítomnost pracovníka na pracovišti – Období nečinnosti pracovníka v rámci takové služby – Vnitrostátní systém rozlišeného výpočtu hodin přítomnosti na pracovišti v závislosti na intenzitě činnosti“

      Ve věci C‑14/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Conseil d’État (Francie)
         ze dne 3. prosince 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 15. ledna 2004, v řízení

      Abdelkader Dellas,
      Confédération générale du travail,
      Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT,
      Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière
      proti
      Premier ministre,
      Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité,
      za přítomnosti:
      Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico‑social,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris a G. Arestis, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. května 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za A. Dellase A. Monodem, advokátem,
      –       za Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT H. Masse‑Dessenem a G. Thouveninem,
         advokáty,

      –       za Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social
         J. Barthelemyem, advokátem,

      –       za francouzskou vládu G. de Bergues, jakož i C. Bergeot‑Nunes a A. de Maulmont, jako zmocněnci,
      –       za belgickou vládu A. Goldmanem, jako zmocněncem,
      –       za německou vládu W.-D. Plessingem, jako zmocněncem,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a J. van Bakel, jakož i D. J. M. de Grave, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství G. Rozetem a N. Yerrell, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. července 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech
         úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197).

      2       Tato žádost byla podána v rámci žaloby pro překročení pravomoci podané A. Dellasem, jakož i Confédération générale du travail,
         Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT a Fédération nationale de l’action sociale
         Force ouvrière, která směřuje ke zrušení nařízení vlády č. 2001‑1384 ze dne 31. prosince 2001, kterým se provádí článek L. 212‑4
         zákoníku práce a kterým se zavádí pracovní doba rovnocenná se zákonnou pracovní dobou v neziskových sociálních a zdravotnicko‑sociálních
         zařízeních řízených soukromými osobami (JORF ze dne 3. ledna 2002, s. 149).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Směrnice 93/104 byla přijata na základě článku 118a Smlouvy o ES (články 117 až 120 Smlouvy o ES byly nahrazeny články 136 ES
         až 143 ES).

      4       V souladu se svým článkem 1 nazvaným „Předmět a oblast působnosti“ stanoví směrnice 93/104 minimální požadavky na bezpečnost
         a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby a vztahuje se na všechna odvětví činnosti, veřejná i soukromá, s výjimkou letecké,
         železniční, silniční, námořní a vnitrozemské říční a jezerní dopravy, mořského rybolovu, ostatních prací na volném moři a činností
         lékařů při jejich vzdělávání.

      5       Pod názvem „Definice“ stanoví článek 2 směrnice 93/104:
      „Pro účely této směrnice:
      1.       ‚pracovní dobou‘ se rozumí jakákoli doba, během níž pracovník pracuje, je k dispozici zaměstnavateli a vykonává svoji činnost
         nebo povinnosti, v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi;

      2.       ‚dobou odpočinku‘ se rozumí jakákoli doba, která není pracovní dobou;
      3.       ‚noční dobou‘ se rozumí jakákoli doba nejméně sedmi hodin, vymezená vnitrostátními právními předpisy, která ve všech případech
         musí zahrnovat dobu mezi půlnocí a pátou hodinou ráno;

      4.       ‚nočním pracovníkem‘ se rozumí:
      a)      na jedné straně každý pracovník, který během noční doby pracuje nejméně tři hodiny své běžné denní pracovní doby, a
      b)      na druhé straně jakýkoli pracovník, který pravděpodobně odpracuje během noční doby určitou část své roční pracovní doby, vymezené
         podle volby dotyčného členského státu:

      i)      buď vnitrostátními právními předpisy po konzultaci se sociálními partnery, nebo
      ii)      kolektivními smlouvami nebo dohodami uzavřenými mezi sociálními partnery na vnitrostátní nebo regionální úrovni;
      5.       ‚prací na směny‘ se rozumí jakýkoli způsob organizace práce ve směnách, při kterém pracovníci jeden druhého střídají na stejných
         pracovištích podle určitého rozvrhu, včetně střídajících se turnusů, a který může být nepřetržitý nebo přerušovaný, což představuje
         pro pracovníky nutnost pracovat v různou dobu během určitého období dnů nebo týdnů;

      6.       ‚pracovníkem na směny‘ se rozumí každý pracovník, jehož rozvrh práce zahrnuje práci na směny.“
      6       Oddíl II uvedené směrnice stanoví opatření, která musejí přijmout členské státy k zajištění toho, aby každý pracovník měl
         nárok zejména na minimální dobu denního odpočinku a minimální dobu odpočinku v týdnu, jakož i přestávky na odpočinek, a rovněž
         upravuje maximální délku týdenní pracovní doby.

      7       Pokud jde o denní odpočinek, článek 3 směrnice 93/104 zní takto:
      „Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby každý pracovník měl nárok na minimální denní odpočinek po dobu
         jedenácti po sobě jdoucích hodin během 24 hodin.“

      8       Pod názvem „Přestávky“ stanoví článek 4 uvedené směrnice:
      „Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby měl při pracovní době delší než šest hodin každý pracovník
         nárok na přestávku na odpočinek, jejíž podrobnosti, včetně délky a podmínek pro její přiznání, stanoví kolektivní smlouvy
         nebo dohody uzavřené mezi sociálními partnery, nebo nejsou‑li takové dohody, vnitrostátní právní předpisy.“

      9       Doba odpočinku v týdnu je předmětem článku 5 téže směrnice, který zní takto:
      „Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby za každé období sedmi dnů měl každý pracovník nárok na minimální
         nepřetržitý odpočinek v délce 24 hodin a navíc jedenáctihodinový denní odpočinek stanovený v článku 3.

      Minimální doba odpočinku uvedená v prvním pododstavci zpravidla zahrnuje neděli.
      Je-li to zdůvodněno objektivními, technickými nebo organizačními podmínkami, může být uplatňována minimální doba odpočinku
         24 hodin.“

      10     Pokud jde o maximální dobu odpočinku v týdnu, článek 6 směrnice 93/104 stanoví:
      „Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby v souladu s potřebou chránit bezpečnost a zdraví pracovníků:
      1.       byla délka týdenní pracovní doby omezena právními nebo správními předpisy nebo kolektivními smlouvami nebo dohodami mezi sociálními
         partnery;

      2.       nepřekračovala průměrná délka pracovní doby pro každé období sedmi dnů včetně přesčasů 48 hodin.“
      11     Články 8 až 13 téže směrnice, které tvoří její oddíl III, formulují opatření, která musejí členské státy přijmout v oblasti
         noční práce, práce na směny a rozvržení práce.

      12     Pokud jde podrobněji o noční práci, článek 8 směrnice 93/104 stanoví:
      „Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby:
      1.       běžná pracovní doba pro noční pracovníky nepřesahovala v průměru osm hodin za 24 hodin;
      2.       noční pracovníci, jejichž práce je spojena se zvláštními riziky nebo těžkou fyzickou nebo duševní námahou, nepracovali více
         než osm hodin za období 24 hodin, během kterého vykonávají noční práci.

      Pro tyto účely vymezují práci spojenou se zvláštními riziky nebo těžkou fyzickou nebo duševní námahou vnitrostátní právní
         předpisy nebo zvyklosti nebo kolektivní smlouvy nebo dohody uzavřené mezi sociálními partnery, s přihlédnutím k účinkům a rizikům
         spojeným s noční prací.“

      13     Článek 15 směrnice 93/104 stanoví:
      „Tato směrnice se nedotýká práva členských států používat nebo zavést právní a správní předpisy, které jsou příznivější pro
         ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků, nebo napomáhat nebo umožňovat uplatňování kolektivních smluv nebo dohod uzavřených
         mezi sociálními partnery, které jsou příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků.“

      14     Ve smyslu článku 16 uvedené směrnice:
      „Členské státy mohou stanovit:
      1.       pro použití článku 5 (doba odpočinku v týdnu) referenční období nepřesahující 14 dnů;
      2.       pro použití článku 6 (maximální týdenní pracovní doba) referenční období nepřesahující čtyři měsíce.
      Doby placené dovolené za kalendářní rok přiznané podle článku 7 a doby volna z důvodů nemoci se nezahrnují nebo jsou při výpočtu
         průměru neutrální;

      3.       pro použití článku 8 (délka noční práce) referenční období vymezené po konzultaci se sociálními partnery nebo kolektivními
         smlouvami nebo dohodami uzavřenými sociálními partnery členského státu nebo regionu.

      Jestliže do tohoto referenčního období spadá minimální 24hodinová doba odpočinku v týdnu vyžadovaná podle článku 5, nezahrnuje
         se do výpočtu průměru.“

      15     Tato směrnice vyjmenovává řadu odchylek od několika základních pravidel, s ohledem na zvláštnosti určitých činností a s výhradou
         splnění určitých podmínek. V tomto ohledu článek 17 uvedené směrnice stanoví:

      „1.       Při dodržování obecných zásad ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků se členské státy mohou odchýlit od článků 3, 4, 5, 6,
         8 a 16, pokud se vzhledem ke zvláštní povaze dotyčných činností délka pracovní doby neměří nebo není předem určena nebo si
         ji mohou určit sami pracovníci, zejména v případě:

      a)       vrcholových řídících pracovníků nebo jiných osob majících pravomoc nezávisle rozhodovat,
      b)       pracovníků, kteří jsou rodinnými příslušníky, nebo
      c)       pracovníků vykonávajících náboženské obřady v kostelech a náboženských společenstvích.
      2.      Prostřednictvím právních a správních předpisů nebo prostřednictvím kolektivních smluv a dohod mezi sociálními partnery mohou
         být za předpokladu, že dotyčným pracovníkům jsou poskytnuty rovnocenné náhradní doby odpočinku a že ve výjimečných případech,
         kdy není z objektivních důvodů možné poskytnout tyto náhradní doby odpočinku, je dotyčným pracovníkům poskytnuta odpovídající
         ochrana, přijaty odchylky:

      2.1.      od článků 3, 4, 5, 8 a 16:
      […]
      c)       v případě činností zahrnujících nutnost nepřetržité služby nebo výroby, jako jsou zejména:
      i)       služby týkající se přijímání, léčení nebo péče poskytované v nemocnicích nebo podobných ústavech, ubytovacích zařízeních a věznicích,
      […]
      3.       Prostřednictvím kolektivních smluv nebo dohod uzavřených mezi sociálními partnery členského státu nebo regionu, nebo v souladu
         s pravidly stanovenými v těchto smlouvách prostřednictvím kolektivních smluv nebo dohod uzavřených mezi sociálními partnery
         na nižší úrovni mohou být provedeny odchylky od článků 3, 4, 5, 8 a 16.

      […]
      Odchylky stanovené v prvním a druhém pododstavci jsou povoleny [pouze] za podmínky, že dotyčným pracovníkům jsou přiznány
         rovnocenné náhradní doby odpočinku nebo, ve výjimečných případech, pokud z objektivních důvodů není možné přiznat takové doby
         odpočinku, je dotyčným pracovníkům poskytnuta odpovídající ochrana.

      […]
      4.      Možnost odchýlit se od čl. 16 bodu 2, stanovená v odst. 2 bodech 2.1. a 2.2. a v odstavci 3 tohoto článku, nesmí mít za následek
         stanovení referenčního období přesahujícího šest měsíců.

      Členské státy mají však možnost za předpokladu, že dodržují obecné zásady vztahující se k bezpečnosti a ochraně zdraví pracovníků,
         dovolit z objektivních nebo technických důvodů nebo důvodů týkajících se organizace práce, aby bylo kolektivními smlouvami
         nebo dohodami uzavřenými mezi sociálními partnery stanoveno jiné referenční období, které v žádném případě nepřesahuje 12
         měsíců.

      […]“
      16     Článek 18 směrnice 93/104 zní takto:
      1.       a)      Členské státy přijmou právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 23. listopadu 1996 nebo
         zajistí, aby do tohoto dne byla přijata nezbytná opatření dohodou sociálních partnerů, přičemž členské státy jsou povinny
         přijmout všechna nezbytná opatření, která jim umožní kdykoli zaručit výsledky uložené touto směrnicí.

      b)       i)      Členské státy však mají možnost neuplatňovat článek 6 při dodržování obecné zásady bezpečnosti a ochrany zdraví pracovníků
         a za předpokladu, že přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby:

      –       žádný zaměstnavatel nevyžadoval, aby pracovník pracoval déle než 48 hodin během období sedmi dnů, vypočteného jako průměr
         pro referenční období uvedené v čl. 16 bodě 2, bez předchozího souhlasu pracovníka s vykonáváním takové práce,

      –       žádnému pracovníkovi nevznikla ze strany zaměstnavatele újma, protože nesouhlasí s takovou prací,
      –       zaměstnavatel vedl aktualizované záznamy o všech pracovnících, kteří vykonávají takovou práci,
      –       záznamy byly dány k dispozici příslušným orgánům, které mohou z důvodů spojených s bezpečností práce nebo ochranou zdraví
         pracovníků zakázat nebo omezit možnost překročení maximální týdenní pracovní doby,

      –       zaměstnavatel poskytl příslušným orgánům na jejich žádost informace o případech, kdy pracovníci dali souhlas k práci přesahující
         48 hodin v období sedmi dnů, vypočtené jako průměr pro referenční období uvedené v čl. 16 bodě 2.

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      17     Ve Francii je zákonná pracovní doba zaměstnanců upravena zákoníkem práce, přičemž znění zákoníku práce, které je relevantní
         ve vztahu k věci v původním řízení, je to, které vychází ze zákona č. 2000‑37 ze dne 19. ledna 2000 o sjednaném omezení pracovní
         doby (JORF, 20. ledna 2000, s. 975). Článek L. 212‑1 první odstavec uvedeného zákoníku stanoví:

      „V zařízeních nebo povoláních uvedených v článku L. 200‑1, jakož i v živnostenských a družstevních zařízeních a jejich pobočkách,
         je zákonná délka skutečné pracovní doby zaměstnanců stanovena na 35 hodin týdně.“

      18     Druhý odstavec téhož článku upřesňuje:
      „V uvedených zařízeních a povoláních nesmí skutečná denní pracovní doba přesáhnout deset hodin, s výjimkou odchylek za podmínek
         stanovených nařízením vlády.“

      19     Článek L. 212-2 první a druhý odstavec zákoníku práce stanoví:
      „Způsob uplatnění článku L. 212‑1 na souhrn odvětví činností nebo povolání nebo na jedno konkrétní odvětví nebo povolání se
         stanoví nařízeními vlády. Nařízení stanoví zejména uspořádání a rozvržení pracovní doby, doby odpočinku, podmínky pro využití
         práce v režimu pohotovosti, trvalé nebo dočasné odchylky použitelné v určitých případech a na určitá zaměstnání, způsoby nahrazování
         zameškaných pracovních hodin a ustanovení o kontrole těchto různých opatření.

      Tato nařízení jsou přijímána a revidována po konzultaci s organizacemi dotčených zaměstnavatelů a zaměstnanců a případně s ohledem
         na výsledky vyjednávání mezi posledně jmenovanými.“

      20     Podle článku L. 212-4 prvního a druhého odstavce téhož zákoníku:
      „Skutečná pracovní doba je doba, během které je zaměstnanec k dispozici zaměstnavateli a musí plnit jeho pokyny, aniž by se
         mohl volně věnovat osobním záležitostem.

      Doba potřebná na stravování, jakož i doba určená na přestávky na odpočinek, se považují za skutečnou pracovní dobu, pokud
         jsou splněna kritéria definovaná v prvním odstavci. I když nejsou uznány za pracovní dobu, mohou být předmětem odměňování
         na základě kolektivní smlouvy nebo dohody.“

      21     Článek L. 212-4 pátý odstavec zákoníku práce zní takto:
      „Doba rovnocenná zákonné době může být zavedena v povoláních a pro určitá zaměstnání zahrnující období nečinnosti buď nařízením
         přijatým po uzavření kolektivní smlouvy nebo odvětvové dohody, nebo nařízením Conseil d’État. Tyto doby jsou odměňovány v souladu
         se zvyklostmi nebo kolektivními smlouvami či dohodami.“

      22     Podle článku L. 212-4b prvního odstavce uvedeného zákoníku:
      „Dobou pohotovosti se rozumí doba, během které zaměstnanec, aniž by byl nepřetržitě a okamžitě k dispozici zaměstnavateli,
         má povinnost setrvávat v místě svého bydliště nebo v jeho blízkosti, aby mohl zasáhnout za účelem vykonání práce v rámci služby
         podniku, přičemž doba takového zásahu se považuje za skutečnou pracovní dobu. […]“

      23     Článek L. 212-7 druhý odstavec téhož zákoníku stanoví:
      „Týdenní pracovní doba vypočítaná v období kterýchkoli dvanácti po sobě jdoucích týdnů nesmí přesáhnout 44 hodin. […] V průběhu
         jediného týdne pracovní doba nesmí přesáhnout 48 hodin.“

      24     Článek L. 220-1 první odstavec zákoníku práce stanoví:
      „Každý zaměstnanec má nárok na denní odpočinek po dobu jedenácti po sobě jdoucích hodin.“
      25     Článek L. 221-4 první odstavec uvedeného zákoníku stanoví:
      „Doba odpočinku v týdnu musí trvat minimálně 24 po sobě jdoucích hodin, ke kterým se přičítají po sobě jdoucí hodiny denního
         odpočinku stanoveného v článku L. 220‑1.“

      26     Články 1 až 3 nařízení vlády č. 2001‑1384 zní takto:
      „Článek 1
      Ustanovení tohoto nařízení se vztahují:
      a)      na nezisková zařízení řízená soukromými osobami poskytující ubytování uvedená v čl. L. 312‑1 odst. 1, 2, 4, 5 a 8 zákona o sociální
         péči a o rodině (Code de l’action sociale et des familles);

      b)      na zaměstnání na plný úvazek vychovatelů, ošetřovatelů nebo opatrovníků nemocných nebo je nahrazujících zaměstnanců s rovnocennou
         kvalifikací, přičemž zaměstnanci vykonávající tato zaměstnání zajišťují v místnosti k tomu určené v rámci zařízení noční pohotovostní
         službu.

      Článek 2
      Pro výpočet zákonné pracovní doby v zařízeních a pro zaměstnání uvedená v článku 1 tohoto nařízení, každá doba noční pohotovostní
         služby v místnosti k tomu určené se počítá jako tři hodiny skutečné práce za prvních devět hodin a jako půl hodiny za každou
         hodinu nad devět hodin.

      Článek 3
      Aniž by její délka trvání přesáhla 12 hodin, začíná doba přítomnosti v místnosti určené k pohotovostní službě okamžikem, kdy
         se ubytované osoby ukládají k spánku, a končí okamžikem, kdy vstávají, přičemž oba tyto okamžiky jsou stanoveny rozpisem služeb.“

      27     Podle Conseil d’État jsou právním základem pro nařízení vlády č. 2001‑1384 ustanovení posledního odstavce článku L. 212‑4
         zákoníku práce, jímž měl zákonodárce v úmyslu stanovit zvláštní pravidla příslušnosti a podrobné postupy pro zavedení systémů
         rovnocennosti zákonné pracovní doby, a odchýlit se tak od obecných pravidel uvedených v článku L. 212‑2 téhož zákoníku.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      28     Ze spisu předaného Soudnímu dvoru předkládajícím soudem vyplývá, že A. Dellas, specializovaný vychovatel v zařízení, které
         v internátním režimu přijímá mladistvé nebo dospělé postižené osoby, byl zaměstnavatelem propuštěn z důvodu neshody názorů
         s posledně jmenovaným, které se týkaly zejména pojmu skutečné práce, jakož i odměny náležející za hodiny noční práce vykonané
         v místnosti určené k pohotovostní službě vychovateli zařízení a zdravotnicko‑sociálního zařízení a služeb pro nepřizpůsobivé
         a postižené osoby.

      29     Na začátku roku 2002 A. Dellas, jakož i Confédération générale du travail, Fédération nationale des syndicats des services
         de santé et des services sociaux CFDT a Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière, což jsou odborové organizace,
         podali ke Conseil d’État žaloby na zrušení nařízení vlády č. 2001‑1384 z důvodu překročení pravomoci.

      30     Conseil d’État se rozhodl spojit tyto žaloby a vyhověl návrhu Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans
         but lucratif du secteur sanitaire, social et médico‑social na vstoupení do řízení jako vedlejší účastník na podporu návrhů
         Premier ministre a Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité, kteří jsou žalovaní ve sporu v původním
         řízení.

      31     Na podporu své žaloby vznesli žalobci ve sporu v původním řízení různé žalobní důvody za účelem zpochybnění legality nařízení
         vlády č. 2001‑1384. Zejména tvrdí, že systém rovnocennosti zákonné pracovní doby zavedený uvedeným nařízením je neslučitelný
         s cíli směrnice 93/104, jakož i s jejími pravidly ve věci definice pracovní doby a stanovení doby přestávky na odpočinek,
         maximální týdenní pracovní doby a maximální denní délky noční práce.

      32     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že systém rovnocennosti, který mezi hodinami přítomnosti a hodinami skutečně započtené
         práce zavádí poměr 3:1 pro prvních devět hodin, a poté 2:1 pro následující hodiny a který se vztahuje na zaměstnance uvedené
         ve zmíněném nařízení, pouze pokud jde o noční pohotovostní služby, během kterých není personál soustavně pracovně zatížen,
         má za cíl zavést zvláštní způsob výpočtu skutečné práce ve smyslu článku L. 212‑4 zákoníku práce, s cílem zejména posoudit
         pravidla týkající se odměňování a práce přesčas, za účelem zohlednění nepravidelného charakteru činnosti, která v rámci daných
         hodin zahrnuje období nečinnosti.

      33     Podle Conseil d’État není tento systém rovnocennosti zákonné pracovní doby ve své podstatě neslučitelný se směrnicí 93/104,
         jak ji vykládá Soudní dvůr, v rozsahu, v němž v rozporu se situacemi ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 3. října
         2000, Simap (C‑303/98, Recueil, s. I‑7963), a ze dne 9. září 2003, Jaeger (C‑151/02, Recueil, s. I‑8389), nemá za následek
         postavení doby odpočinku a období nečinnosti v rámci pohotovostní služby, během které musejí být pracovníci přítomni na pracovišti,
         na roveň, a ani nebrání tomu, aby hodiny, které jsou předmětem zvláštního výpočtu v rámci uvedeného systému rovnocennosti,
         byly jako celek považovány za skutečnou pracovní dobu za účelem posouzení, zda zaměstnavatelé dodržují své povinnosti ohledně
         doby odpočinku a přestávek v práci.

      34     Nicméně systém rovnocennosti zavedený francouzskou právní úpravou stanoví, že doba noční pohotovostní služby v místnosti k tomu
         určené je předmětem zvláštního způsobu výpočtu skutečné práce s cílem zohlednit nižší intenzitu práce v této době, v rámci
         přísnější právní úpravy, než stanoví právo Společenství, zejména s ohledem na maximální týdenní pracovní dobu, neboť ta je
         podle zákoníku práce v průměru 44 hodin v průběhu dvanácti po sobě jdoucích týdnů oproti 48 hodinám v průběhu čtyř po sobě
         jdoucích měsíců podle směrnice 93/104.

      35     Vzhledem k tomu, že za těchto podmínek vyřešení sporů, které mu byly předloženy, vyžaduje výklad práva Společenství, Conseil
         d’État se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      S ohledem na předmět směrnice 93/104 […], kterým je podle […] jejího článku 1 [odst. 1] stanovit minimální požadavky na bezpečnost
         a zdraví pro úpravu pracovní doby, má být definice pracovní doby, vymezená uvedenou směrnicí, považována za použitelnou pouze
         na jí stanovené maximální délky Společenství, nebo za všeobecně použitelnou a směřující rovněž vůči maximálním délkám stanoveným
         vnitrostátními právními řády, zejména za účelem zajistit provedení uvedené směrnice, ačkoli posledně uvedené maximální délky
         mohou být, jako v případě Francie, v zájmu ochrany zaměstnanců stanoveny na úrovni zajišťující vyšší ochranu než maximální
         délky stanovené uvedenou směrnicí?

      2)      V jakém rozsahu lze přísně poměrný systém rovnocennosti, který zohledňuje celkový počet hodin přítomnosti na pracovišti, avšak
         uplatňuje na ně systém poměrného vážení, který odráží nižší intenzitu práce vykonávané v průběhu období nečinnosti, považovat
         za slučitelný s cíli směrnice 93/104 […]?“

       K předběžným otázkám
      36     Podstatou dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda má být směrnice 93/104 vykládána
         v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která, pokud jde o dobu pohotovostní služby vykonávané pracovníky některých
         sociálních a zdravotnicko-sociálních zařízení v režimu fyzické přítomnosti na pracovišti, stanoví pro potřeby výpočtu doby
         skutečné práce takový systém rovnocennosti, jaký je předmětem věci v původním řízení, v případě, že vnitrostátní právo stanoví,
         zejména pro maximální týdenní pracovní dobu, příznivější maximální délku pro pracovníky, než kterou stanoví uvedená směrnice.

      37     Jak předkládací rozhodnutí, tak většina vyjádření předložených Soudnímu dvoru připomínají dopad, jaký může takový režim mít
         nejen na pracovní dobu dotčených pracovníků, ale rovněž na úroveň jejich odměňování.

      38     Nicméně pokud jde o posledně uvedený aspekt, je třeba hned zpočátku upřesnit, že, jak vyplývá jak z účelu, tak ze samotného
         znění jejích ustanovení, směrnice 93/104 se nevztahuje na odměňování pracovníků.

      39     Ostatně tento výklad jednoznačně vyplývá z čl. 137 odst. 6 ES, podle kterého se minimální požadavky, které může Rada Evropské
         unie přijmout prostřednictvím směrnic a které jsou určeny zejména, jako ve věci v původním řízení, k zajištění ochrany zdraví
         a bezpečnosti pracovníků, nevztahují na odměnu za práci.

      40     Naopak pokud jde o účinek takového systému rovnocennosti, jaký je předmětem věci v původním řízení, na pracovní dobu a dobu
         odpočinku dotčených pracovníků, je nutné připomenout, že – jak vyplývá z článku 118a Smlouvy, který je právním základem směrnice
         93/104, z prvního, čtvrtého, sedmého a osmého bodu odůvodnění uvedené směrnice, z Charty Společenství o základních sociálních
         právech pracovníků přijaté na zasedání Evropské rady ve Štrasburku dne 9. prosince 1989, jejíž bod 8 a první pododstavec bodu
         19 jsou připomenuty ve čtvrtém bodě odůvodnění uvedené směrnice, jakož i ze samotného znění čl. 1 odst. 1 uvedené směrnice
         – jejím cílem je stanovení minimálních požadavků určených ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků pomocí sbližování
         vnitrostátních právních předpisů týkajících se zejména délky pracovní doby (viz rozsudky ze dne 26. června 2001 BECTU, C‑173/99,
         Recueil, s. I‑4881, bod 37; výše uvedený rozsudek Jaeger, body 45 a 47, jakož i ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01
         až C‑403/01, Recueil, s. I‑8835, bod 91).

      41     Podle týchž ustanovení směřuje uvedená harmonizace na úrovni Společenství v oblasti úpravy pracovní doby k zaručení lepší
         ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků tím, že jim dává nárok na minimální, zejména denní a týdenní, doby odpočinku, jakož
         i na přiměřené přestávky na odpočinek, a tím, že stanoví maximální hranici 48 hodin pro průměrnou délku pracovního týdne,
         přičemž ohledně této maximální hranice je výslovně upřesněno, že se do ní započítávají přesčasy (viz výše uvedené rozsudky
         Simap, bod 49; BECTU, bod 38; Jeager, bod 46; Pfeiffer a další, bod 92; a ze dne 12. října 2004, Wippel, C‑313/02, Recueil,
         s. I‑9483, bod 47).

      42     Pokud jde podrobněji o pojem „pracovní doba“ ve smyslu směrnice 93/104, bylo již rozhodnuto, že posledně uvedená definuje
         tento pojem jako jakoukoli dobu, během níž pracovník pracuje, je k dispozici zaměstnavateli a vykonává svoji činnost nebo
         povinnosti, v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi, a že tentýž pojem je třeba chápat v protikladu k době
         odpočinku, přičemž oba pojmy se vzájemně vylučují (výše uvedené rozsudky Simap, bod 47, a Jaeger, bod 48).

      43     Je nutné v této souvislosti poznamenat, že jednak směrnice 93/104 nestanoví přechodnou kategorii mezi pracovní dobou a dobou
         odpočinku a jednak mezi charakteristickými prvky pojmu „pracovní doba“ ve smyslu uvedené směrnice nepatří intenzita práce
         vykonané zaměstnancem nebo jeho výkonnost.

      44     Soudní dvůr rovněž v tomto ohledu rozhodl, že pojmy „pracovní doba“ a „doba odpočinku“ ve smyslu směrnice 93/104 nesmí být
         vykládány v závislosti na požadavcích různých právních úprav členských států, ale že jsou pojmy práva Společenství, které
         je třeba definovat na základě objektivních charakteristik a s odkazem na systém a účel uvedené směrnice, kterým je stanovení
         minimálních požadavků určených ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků. Pouze takový autonomní výklad totiž
         zajistí uvedené směrnici plnou účinnost, jakož i jednotné používání uvedených pojmů ve všech členských státech (viz výše uvedený
         rozsudek Jaeger, bod 58).

      45     Soudní dvůr dospěl k závěru, že členské státy nemohou jednostranně vymezovat dosah uvedených pojmů, jakož i jiných ustanovení
         směrnice 93/104 tím, že by právo na řádné zohlednění pracovní doby a odpovídající doby odpočinku, zaručené pracovníkům uvedenou
         směrnicí, podřídily jakýmkoli podmínkám nebo omezením. Jakýkoli jiný výklad by vylučoval užitečný účinek uvedené směrnice
         a popíral by její účel, kterým je zajistit účinnou ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků prostřednictvím minimálních požadavků
         (viz výše uvedené rozsudky Jaeger, body 59, 70 a 82, jakož i Pfeiffer a další, bod 99).

      46     Přitom jednak z ustálené judikatury vyplývá, že pohotovostní služba vykonávaná pracovníkem v režimu fyzické přítomnosti v zařízení
         zaměstnavatele musí být považována jako celek za pracovní dobu ve smyslu směrnice 93/104, bez ohledu na práci skutečně vykonanou
         dotčenou osobou v průběhu pohotovostní služby (viz výše uvedené rozsudky Simap, bod 52; Jaeger, body 71, 75 a 103; Pfeiffer
         a další, bod 93, a usnesení ze dne 3. července 2001, CIG, C‑241/99, Recueil, s. I‑5139, bod 34).

      47     Skutečnost, že pohotovostní služba zahrnuje určitá období nečinnosti, je tedy v této souvislosti zcela irelevantní.
      48     Podle uvedené judikatury totiž, ačkoli jsou období profesní nečinnosti zahrnuta do pohotovostní služby, kterou pracovník vykonává
         v režimu fyzické přítomnosti v zařízení zaměstnavatele, s ohledem na to, že na rozdíl od normální pracovní doby nelze potřebu
         naléhavých zásahů během výkonu uvedené služby předem naplánovat a skutečně vykonaná činnost závisí na okolnostech, je pro
         závěr, že taková pohotovostní služba, kterou pracovník vykonává na svém skutečném pracovišti, vykazuje charakteristické prvky
         pojmu „pracovní doba“ ve smyslu směrnice 93/104, rozhodujícím faktorem skutečnost, že je povinen být fyzicky přítomen na místě
         určeném zaměstnavatelem a být k dispozici posledně uvedenému, aby mohl v případě potřeby okamžitě poskytnout přiměřené služby.
         Je tedy třeba tyto povinnosti považovat za povinnosti spadající do výkonu pracovních povinností tohoto pracovníka (viz výše
         uvedené rozsudky Simap, bod 48, jakož i Jaeger, body 49 a 63).

      49     Zadruhé, Soudní dvůr již opakovaně rozhodl, že s ohledem jak na znění směrnice 93/104, tak na její účel a systém, různé požadavky,
         které stanoví v oblasti maximální pracovní doby a minimální doby odpočinku, jsou obzvláště důležitými pravidly Společenství,
         z nichž musí mít prospěch každý pracovník, což je minimálním požadavkem nutným k zajištění ochrany a bezpečnosti jeho zdraví
         (viz výše uvedené rozsudky BECTU, body 43 a 47; Pfeiffer a další, bod 100, a Wippel, bod 47).

      50     Pokud jde o věc v původním řízení, je třeba uvést, jak vyplývá z bodů 40 až 49 tohoto rozsudku, že dodržení všech limitů nebo
         maximálních délek, stanovených směrnicí 93/104 s cílem účinně chránit bezpečnost a zdraví pracovníků, musí být zajištěno členskými
         státy a že za tím účelem pohotovostní služba vykonávaná pracovníkem, jakým je A. Dellas, na jeho skutečném pracovišti musí
         být započtena při stanovení maximální denní a týdenní pracovní doby povolené právem Společenství, včetně přesčasů, bez ohledu
         na skutečnost, že během uvedené pohotovostní služby dotčená osoba nevykonává nepřetržitou profesní činnost (viz výše uvedený
         rozsudek Pfeiffer a další, body 93 a 95).

      51     Je nesporné, že článek 15 směrnice 93/104 výslovně povoluje použití nebo zavedení příznivějších vnitrostátních ustanovení
         na ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků.

      52     Pokud členský stát využije možnosti, jako to udělala Francouzská republika, neboť vnitrostátní právní úprava stanoví maximální
         týdenní pracovní dobu na 44 hodin v průběhu dvanácti po sobě jdoucích týdnů, ačkoli uvedená směrnice ukládá v tomto ohledu
         limit 48 hodin v průběhu čtyř po sobě jdoucích měsíců, dodržení pravidel stanovených směrnicí musí být ověřeno ve vztahu pouze
         k limitům stanoveným uvedenou směrnicí, s výhradou vnitrostátních ustanovení, která pracovníky chrání více.

      53     Nicméně bez ohledu na použití takových vnitrostátních ustanovení je nezbytné, aby užitečný účinek práv udělených pracovníkům
         směrnicí 93/104 byl zcela zajištěn, což nutně zahrnuje povinnost členských států zaručit dodržení všech minimálních požadavků
         stanovených uvedenou směrnicí.

      54     V této souvislosti je přitom nutné konstatovat, jak sama francouzská vláda při jednání přiznala v odpovědi na otázku položenou
         Soudním dvorem, že započtení pohotovostní služby v rámci systému rovnocennosti, který je předmětem věci v původním řízení,
         může mít za následek, že celková pracovní doba uložená danému pracovníkovi dosáhne nebo přesáhne 60 hodin týdně.

      55     Následkem toho takový vnitrostátní režim zjevně překračuje maximální týdenní pracovní dobu stanovenou na 48 hodin ve smyslu
         čl. 6 odst. 2 uvedené směrnice.

      56     Toto hodnocení není zpochybněno ani tvrzením francouzské vlády, podle kterého systém rovnocennosti platný v tomto členském
         státě a sestávající z uplatnění mechanismu poměrného vážení, určeného k zohlednění existence období nečinnosti v průběhu pohotovostní
         služby, započítává všechny hodiny přítomnosti pracovníků na pracovišti za účelem stanovení jejich nároků na denní nebo týdenní
         odpočinek, ani konstatováním předkládajícího soudu, podle kterého je vnitrostátní právní úprava, která je předmětem žaloby
         projednávané předkládajícím soudem, odlišná od právních úprav ve věcech, ve kterých byly vydány výše uvedené rozsudky Simap
         a Jaeger, neboť nestaví na roveň dobu, během které zaměstnanec přítomný na pracovišti není pracovně vytížen za účelem výkonu
         pohotovostní služby, a dobu odpočinku.

      57     Je totiž nesporné, že při použití takové vnitrostátní právní úpravy, jaká je předmětem věci v původním řízení, jsou hodiny
         přítomnosti pracovníka v zařízení zaměstnavatele v průběhu pohotovostní služby, která zahrnuje období nečinnosti, započteny
         pouze částečně v souladu s paušálními koeficienty pro účely výpočtu hodin přesčasů, a tedy pro účely stanovení maximální pracovní
         doby, ačkoli právo Společenství požaduje, aby tyto hodiny přítomnosti byly jako celek započteny jako pracovní doba.

      58     Kromě toho podle takové vnitrostátní právní úpravy jsou do výpočtu pracovní doby zahrnuty pouze hodiny přítomnosti na pracovišti,
         které jsou považovány za odpovídající skutečné pracovní době. Přitom jak již bylo uvedeno v bodě 43 tohoto rozsudku, kvalifikace
         doby přítomnosti zaměstnance na pracovišti jako pracovní doby ve smyslu směrnice 93/104 nemůže záviset na intenzitě činnosti
         pracovníka, ale vyplývá výhradně z jeho povinnosti být k dispozici svému zaměstnavateli.

      59     V každém případě pouhá skutečnost, že je zohledněn celkový počet hodin přítomnosti zaměstnance na pracovišti pro uplatnění
         některých práv, na které mají posledně jmenovaní nárok ve smyslu směrnice 93/104, v projednávaném případě právo na denní a týdenní
         dobu odpočinku, nemůže plně zajistit dodržení povinností uložených uvedenou směrnicí členským státům, vzhledem k tomu, že
         musejí zajistit všechna uvedená práva a zejména právo na stanovení maximální týdenní pracovní doby na 48 hodin.

      60     Je třeba dodat, že taková ustanovení vnitrostátních právních předpisů, jako jsou ustanovení nařízení vlády č. 2001‑1384, nemohou
         spadat pod možné odchylky stanovené uvedenou směrnicí.

      61     Jednak článek 2 směrnice 93/104, který definuje základní pojmy používané směrnicí a zejména pojem pracovní doby a doby odpočinku,
         není uveden mezi ustanoveními uvedené směrnice, která mohou být předmětem odchylky.

      62     A jednak v projednávaném případě není ani uplatněno, že by taková právní úprava, jaká je předmětem věci v původním řízení,
         mohla spadat pod jeden z případů uvedených v čl. 17 odst. 1 a odst. 2 a v čl. 18 odst. 1 písm. b) bod i) směrnice 93/104.

      63     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na položené otázky tak, že směrnice 93/104 musí být vykládána v tom smyslu,
         že:

      –       brání právní úpravě členského státu, která, pokud jde o pohotovostní službu vykonávanou pracovníky některých sociálních a zdravotnicko-sociálních
         zařízení v režimu fyzické přítomnosti na pracovišti, stanoví pro potřeby výpočtu skutečné pracovní doby takový systém rovnocennosti,
         jaký je předmětem věci v původním řízení, pokud není zajištěno dodržení veškerých minimálních požadavků stanovených uvedenou
         směrnicí s cílem účinně chránit bezpečnost a zdraví pracovníků;

      –       v případě, že vnitrostátní právní úprava stanoví, zejména pro maximální týdenní pracovní dobu, maximální délku, která je pro
         pracovníky příznivější, jsou limity nebo maximální délkami relevantními pro účely zjištění, zda jsou dodržována ochranná pravidla
         stanovená uvedenou směrnicí, výhradně limity nebo maximální délky, které stanoví uvedená směrnice.

       K nákladům řízení
      64     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993, o některých aspektech úpravy pracovní doby, musí být vykládána v tom smyslu,
            že brání právní úpravě členského státu, která, pokud jde o pohotovostní službu vykonávanou pracovníky některých sociálních
            a zdravotnicko-sociálních zařízení v režimu fyzické přítomnosti na pracovišti, stanoví pro potřeby výpočtu skutečné pracovní
            doby takový systém rovnocennosti, jaký je předmětem věci v původním řízení, pokud není zajištěno dodržení veškerých minimálních
            požadavků stanovených uvedenou směrnicí s cílem účinně chránit bezpečnost a zdraví pracovníků.
      V případě, že vnitrostátní právní úprava stanoví, zejména pro maximální týdenní pracovní dobu, maximální délku, která je pro
            pracovníky příznivější, jsou limity nebo maximálními délkami relevantními pro účely zjištění, zda jsou dodržována ochranná
            pravidla stanovená uvedenou směrnicí, výhradně limity nebo maximální délky, které stanoví uvedená směrnice.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. června 1988. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc 283/86.