Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. ledna 1999. # F.C. Terhoeve proti Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nizozemsko. # Volný pohyb pracovníků. # Věc C-18/95.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. ledna 2000. # Landerzeugergemeinschaft eG Groß Godems proti Amt für Landwirtschaft Parchim. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Schwerin - Německo. # Zemědělství. # Věc C-414/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. prosince 1993. # Ruth Hünermund a další proti Landesapothekerkammer Baden-Württemberg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg - Německo. # Volný pohyb zboží. # Věc C-292/92.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 5. června 2014.#Kone AG a další v. ÖBB-Infrastruktur AG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof.#Článek 101 SFEU – Náhrada škod způsobených kartelovou dohodou zakázanou tímto článkem – Škody vyplývající z vyšší ceny, kterou uplatňuje podnik v důsledku zakázané kartelové dohody, které se sám neúčastní (,Umbrella pricing‘) – Příčinná souvislost.#Věc C‑557/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      5. června 2014 (
            *1
         )
      „Článek 101 SFEU — Náhrada škod způsobených kartelovou dohodou zakázanou tímto článkem — Škody vyplývající z vyšší ceny, kterou uplatňuje podnik v důsledku zakázané kartelové dohody, které se sám neúčastní (‚Umbrella pricing‘) — Příčinná souvislost“
      Ve věci C‑557/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakousko) ze dne 17. října 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 3. prosince 2012, v řízení

         Kone AG,

         Otis GmbH,

         Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH,

         Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH,

         ThyssenKrupp Aufzüge GmbH

      proti

         ÖBB-Infrastruktur AG,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, E. Juhász, A. Rosas (zpravodaj), D. Šváby a C. Vajda, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. prosince 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Kone AG H. Wollmannem, Rechtsanwalt,

               —

               za Otis GmbH D. Hauckem a E. Hold, Rechtsanwälte,

               —

               za Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH a Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH A. Traugottem a S. Rieglerem, Rechtsanwälte,

               —

               za ThyssenKrupp Aufzüge GmbH A. Reidlingerem, T. Kustorem a E. Rittenauer, Rechtsanwälte,

               —

               za ÖBB-Infrastruktur AG A. Eggerem, Rechtsanwalt,

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi G. Meessenem a P. Van Nuffelem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 30. ledna 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 101 SFEU.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Kone AG (dále jen „Kone“), Otis GmbH (dále jen „Otis“), Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH (dále jen „Schindler Aufzüge und Fahrtreppen“), Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH (dále jen „Schindler Liegenschaftsverwaltung“) a ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (dále jen „ThyssenKrupp Aufzüge“), podniky, které se účastnily kartelových dohod o montáži a údržbě výtahů a eskalátorů v řadě členských států na straně jedné a ÖBB-Infrastruktur AG (dále jen „ÖBB-Infrastruktur“), dceřiné společnosti Österreichische Bundesbahnen (Rakouské železnice), na straně druhé ohledně možnosti domáhat se náhrady škody, která vznikla z důvodu zvýšených cen uplatňovaných při uzavírání smluv s podniky, které se neúčastnily těchto kartelových dohod.

         Právní rámec

               3

               Ustanovení § 1295 rakouského obecného občanského zákoníku (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen „ABGB“) zní takto:
               „Každý má právo požadovat náhradu škody od osoby, která ji svým jednáním zavinila; škoda může být způsobena porušením smluvní povinnosti nebo se ke smlouvě nevztahovat.“

               4

               V souladu s § 1311 druhou větou ABGB za způsobenou škodu odpovídá ten, kdo „porušil zákon, jehož cílem je předcházení náhodným škodám“ („ochranná norma“).

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               5

               Přinejmenším od 80. let uplatňovaly společnosti Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, Schindler Liegenschaftsverwaltung a ThyssenKrupp Aufzüge v několika členských státech v širokém rozsahu dohodu o rozdělení trhu s výtahy a eskalátory.

               6

               Evropská komise uložila dne 21. února 2007 společnostem Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen a Schindler Liegenschaftsverwaltung pokutu v celkové výši 992 milionů eur z důvodu jejich účasti na kartelových dohodách o montáži a údržbě výtahů a eskalátorů v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku.

               7

               Oberster Gerichtshof jakožto odvolací soud v kartelových věcech rozsudkem ze dne 8. října 2008 potvrdil usnesení Kartellgericht (kartelového soudu) ze dne 14. prosince 2007, kterým tento soud uložil pokuty společnostem Kone, Otis a Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, jakož i dvěma dalším společnostem. Jelikož se společnost ThyssenKrupp Aufzüge rozhodla svědčit, aby se na ni vztahovala shovívavost, tento podnik se neúčastnil řízení ve věci kartelového práva.

               8

               Cílem kartelové dohody dotčené v původním řízení (dále jen „dotčená kartelová dohoda“) bylo zajistit upřednostněnému podniku cenu, která byla vyšší než cena, kterou by mohl uplatnit za běžných podmínek hospodářské soutěže. Tato dohoda narušila trh, a zejména vývoj cen oproti vývoji cen, který by nastal za takových podmínek.

               9

               Podle předkládajícího soudu se účastníci této kartelové dohody snažili dosáhnout koordinace u více než poloviny obchodního objemu nových zařízení na celém rakouském území. Více než polovina dotčených projektů byla zadána na základě společné dohody, takže se jednání ve vzájemné shodě vztahovalo nejméně na třetinu objemu trhu. Přibližně dvě třetiny dohodnutých projektů se uskutečnily podle plánu. U třetiny případů získaly zakázku buď třetí podniky (subjekty, které se neúčastnily kartelové dohody), nebo některý z účastníků kartelové dohody, který nedodržoval dohodnuté postupy přidělování a nabídl nižší cenu. Bylo rovněž konstatováno přidělování projektů na základě společné dohody na bilaterální úrovni. Z důvodu chování účastníků dotčené kartelové dohody se ani v posledních letech před rokem 2004 tržní ceny téměř nezměnily a podíly dotčených osob na trhu zůstaly přibližně stejné.

               10

               ÖBB-Infrastruktur, která poukazuje na „účinek cenového deštníku“ („umbrella effect“), požaduje od žalobkyň v původním řízení náhradu škody vyčíslenou na 1839239,74 eur, která jí vznikla tím, že od třetích podniků, které nebyly účastníky dotčené kartelové dohody, koupila výtahy a eskalátory za cenu vyšší, než by byla stanovena, kdyby tato kartelová dohoda neexistovala, protože tyto třetí podniky využily existenci kartelové dohody, aby stanovily ceny na vyšší úrovni.

               11

               Soud prvního stupně žádost ÖBB Infrastruktur zamítl, ale odvolací soud jí vyhověl.

               12

               Oberster Gerichtshof, na který se obrátily žalobkyně v původním řízení, se zamýšlí nad podmínkami vzniku odpovědnosti účastníků kartelové dohody s ohledem na článek 101 SFEU a judikaturu Soudního dvora, zejména rozsudky Courage a Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465); Manfredi a další (C‑295/04 až C‑298/04, EU:C:2006:461), jakož i Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389).

               13

               Podle judikatury rakouských soudů musí osoba, která požaduje náhradu škody na základě mimosmluvní odpovědnosti, prokázat přiměřenou příčinnou souvislost a protiprávnost, to znamená porušení ochranné normy ve smyslu § 1311 ABGB.

               14

               Předkládající soud uvádí, že při použití pojmu „přiměřená příčinná souvislost“ musí původce škody nahradit veškeré následky, včetně nahodilých, s jejichž možností mohl teoreticky počítat; neodpovídá však za náhradu atypických následků. Podle uvedeného soudu platí, že pokud má podnik, který není účastníkem kartelové dohody, prospěch z účinku cenového deštníku, neexistuje přiměřená příčinná souvislost mezi kartelovou dohodou a škodou případně vzniklou kupujícímu, protože se jedná o nepřímou škodu v důsledku vedlejšího účinku nezávislého rozhodnutí, které přijala osoba neúčastnící se kartelové dohody na základě vlastních podnikatelských úvah. Podle předkládajícího soudu se má za to, že účinek, který má situace na trhu ovlivněném účastníky kartelové dohody na konkurenta, jeho hospodářské výsledky, které vyvodí ve vztahu ke svému podniku a výrobkům, a na podnikatelská rozhodnutí týkající se zejména tvorby cen, která potom přijme, záleží do značné míry na množství faktorů, které s touto kartelovou dohodou nesouvisejí.

               15

               Pokud jde o otázku protiprávnosti, Oberster Gerichtshof rozhodl, že podle teorie o ochranném účelu právní normy může způsobení majetkové škody zakládat povinnost náhrady škody pouze tehdy, pokud protiprávnost poškození vyplývá z porušení smluvních povinností, absolutních práv nebo ochranných norem. Rozhodující je tedy otázka, zda bylo účelem normy, kterou porušil subjekt, jenž způsobil škodu, ochrana zájmů poškozeného. Tak tomu není v případě praxe cen v rámci cenového deštníku („umbrella pricing“), která nezahrnuje žádný vztah protiprávnosti. Protiprávní jednání účastníků kartelové dohody je zaměřeno na poškození osob, které jejich výrobky kupují za jimi uplatňované uměle zvýšené ceny. Škoda způsobená cenovým deštníkem vznikne jen jako vedlejší účinek samostatného rozhodnutí subjektu, který není účastníkem této kartelové dohody, přijatého na základě vlastních podnikatelských úvah.

               16

               Předkládající soud zdůrazňuje, že na otázku, zda má být podle unijního práva přiznána náhrada škody vyplývající z účinku cenového deštníku, existují v rakouské i německé odborné literatuře rozporné odpovědi. Vzhledem k přednosti unijního práva má položená otázka rozhodující význam, protože existuje pochybnost, zda je zamítnutí nároku na náhradu škody slučitelné se zásadou efektivity stanovenou Soudním dvorem.

               17

               V důsledku toho se Oberster Gerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Musí být článek 101 SFEU (článek 81 ES, článek 85 Smlouvy o ES) vykládán v tom smyslu, že se každý může domáhat na účastníkovi kartelu i té náhrady škody, kterou mu způsobil subjekt, který nebyl účastníkem kartelu, ale pod vlivem zvýšených tržních cen zvyšuje ceny svých výrobků v míře větší, než by činil bez existence kartelu (‚umbrella-pricing‘), takže zásada efektivity, kterou formuloval Soudní dvůr [...], vyžaduje přiznání nároku podle vnitrostátního práva?“

         K předběžné otázce

               18

               Vzhledem k tomu, že mají články 85 Smlouvy o ES, 81 ES a 101 SFEU do značné míry stejný obsah, bude níže odkazováno pouze na v současné době platný článek 101 SFEU.

               19

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 101 SFEU brání výkladu a použití práva členského státu, podle kterého je z právních důvodů kategoricky vyloučeno, aby byly podniky, které jsou účastníky kartelové dohody, občanskoprávně odpovědné za škody, které vyplývají z cen, které podnik neúčastnící se této kartelové dohody stanovil pod vlivem jejích činností na vyšší úrovni, než jaká by byla uplatňována při neexistenci kartelové dohody.

               20

               Je třeba připomenout, že čl. 101 odst. 1 SFEU a článek 102 SFEU mají přímé účinky ve vztazích mezi jednotlivci a zakládají práva jednotlivců jako procesních subjektů, která musí vnitrostátní soudy chránit (viz rozsudky BRT a Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, 127/73, EU:C:1974:25, bod 16; Courage a Crehan, EU:C:2001:465, bod 23, jakož i Manfredi a další, EU:C:2006:461, bod 39).

               21

               Plná účinnost článku 101 SFEU a obzvláště užitečný účinek zákazu stanoveného v jeho odstavci 1 by byly ohroženy, kdyby se nemohl každý domáhat náhrady škody, jež mu měla být způsobena smlouvou nebo jednáním, které mohou omezovat nebo narušovat hospodářskou soutěž (rozsudky Courage a Crehan, EU:C:2001:465, bod 26; Manfredi a další, EU:C:2006:461, bod 60; Otis a další, C‑199/11, EU:C:2012:684, bod 41, jakož i Donau Chemie a další, C‑536/11, EU:C:2013:366, bod 21).

               22

               Každá osoba je tak oprávněna se domáhat náhrady vzniklé újmy, je-li dána příčinná souvislost mezi uvedenou újmou a kartelovou dohodou nebo praktikou zakázanou článkem 101 SFEU (rozsudky Manfredi a další, EU:C:2006:461, bod 61, jakož i a Otis a další, EU:C:2012:684, bod 43).

               23

               Právo každé osoby se domáhat náhrady takové škody tak posiluje funkčnost unijních pravidel hospodářské soutěže a odrazuje od často utajovaných dohod nebo praktik, které mohou omezovat nebo narušovat hospodářskou soutěž, čímž přispívá k zachování účinné hospodářské soutěže v Evropské unii (rozsudky Courage a Crehan, EU:C:2001:465, bod 27; Manfredi a další, EU:C:2006:461, bod 91; Pfleiderer, EU:C:2011:389, bod 29; Otis a další, EU:C:2012:684, bod 42, jakož i Donau Chemie a další, EU:C:2013:366, bod 23).

               24

               Při neexistenci unijní právní úpravy v této oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby upravil procesní podmínky výkonu tohoto práva požadovat náhradu škody vyplývající z kartelové dohody nebo jednání zakázaného článkem 101 SFEU, včetně podmínek použití pojmu „příčinná souvislost“, za předpokladu, že jsou dodrženy zásady rovnocennosti a efektivity (rozsudek Manfredi a další, EU:C:2006:461, bod 64).

               25

               Pravidla, která se uplatní na žaloby určené k zajištění ochrany práv, jež jednotlivci vyvozují z přímého účinku unijního práva, tak nesmějí být méně příznivá než ta, která se týkají obdobných žalob vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), a nesmějí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) (viz rozsudky Courage a Crehan, EU:C:2001:465, bod 29; Manfredi a další, EU:C:2006:461, bod 62, Pfleiderer, EU:C:2011:389, bod 24, jakož i Donau Chemie a další, EU:C:2013:366, bod 27).

               26

               V tomto ohledu, a zvláště v oblasti práva hospodářské soutěže nesmějí tato pravidla bránit účinnému uplatňování článků 101 SFEU a 102 SFEU (viz rozsudky VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, bod 57; Pfleiderer, EU:C:2011:389, bod 24, jakož i Donau Chemie a další, EU:C:2013:366, bod 27).

               27

               Ve věci v původním řízení ÖBB-Infrastruktur tvrdí, že část škody, kterou utrpěla, byla způsobena dotčenou kartelovou dohodou, která umožnila zachování tržních cen na tak vysoké úrovni, že konkurenti, kteří nebyli účastníky této kartelové dohody, mohli sami vyvodit výhodu z těchto vyšších tržních cen v porovnání s cenami v případě neexistence uvedené kartelové dohody, ať už ve formě ziskové marže nebo jednoduše ve formě setrvání na trhu, pokud by struktura nákladů byla taková, že by za běžných podmínek hospodářské soutěže byli vytlačeni z trhu.

               28

               Zúčastněné strany, které předložily vyjádření před Soudním dvorem, nezpochybňují, že takový fenomén cenového deštníku („umbrella pricing“) se za určitých okolností uznává jako jeden z možných důsledků kartelové dohody. Žalobkyně v původním řízení naproti tomu především zpochybňují možnost vykládat unijní právo v tom smyslu, že připouští žádosti o náhradu škody založené na existenci cenového deštníku („umbrella claims“).

               29

               V tomto ohledu je třeba uvést, že tržní cena je jedním ze základních prvků, které podnik zohledňuje, když určuje ceny, za které nabízí své výrobky nebo služby. Jestliže kartelová dohoda vede k zachování uměle zvýšené ceny za určité výrobky a jsou splněny určité tržní podmínky týkající se zejména povahy výrobku nebo velikosti trhu pokrytého touto kartelovou dohodou, nelze vyloučit, že se konkurenční podniky stojící mimo kartelové dohody rozhodnou stanovit vyšší cenu nabídky, než jakou by uplatňovaly za běžných podmínek hospodářské soutěže, to znamená při neexistenci uvedené kartelové dohody. V takovém kontextu je sice určení ceny nabídky považováno za čistě samostatné rozhodnutí přijaté podnikem, který se neúčastnil kartelové dohody, nicméně je třeba konstatovat, že toto rozhodnutí mohlo být přijato s ohledem na tržní cenu zkreslenou touto kartelovou dohodou, a v důsledku toho v rozporu s pravidly hospodářské soutěže.

               30

               Z toho vyplývá, že oproti tvrzením společností Schindler Aufzüge und Fahrtreppen a Schindler Liegenschaftsverwaltung patří skutečnost, že zákazníkovi podniku, který se neúčastnil kartelové dohody, ale který měl prospěch z hospodářských podmínek cenového deštníku, vznikla škoda z důvodu vyšší ceny nabídky v porovnání s cenou v případě neexistence této kartelové dohody, k možným důsledkům uvedené kartelové dohody, o nichž její účastníci museli vědět.

               31

               Pokud jde o vnitrostátní právní úpravu dotčenou v původním řízení, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že rakouské právo kategoricky vylučuje nárok na náhradu škody v takové situaci, jaká je dotčena v projednávaném případě, z toho důvodu, že příčinná souvislost mezi vzniklou škodou a dotyčnou kartelovou dohodou je v případě neexistence smluvního vztahu s účastníkem této kartelové dohody považována za přerušenou samostatným rozhodnutím podniku, který se uvedené kartelové dohody neúčastnil, ale v důsledku existence této dohody určil cenu v rámci cenového deštníku („umbrella pricing“).

               32

               Je pravda, jak bylo připomenuto v bodě 24 tohoto rozsudku, že v zásadě přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby upravil pravidla použití pojmu „příčinná souvislost“. Nicméně z judikatury Soudního dvora citované v bodě 26 tohoto rozsudku vyplývá, že tato vnitrostátní pravidla musí zajistit plnou účinnost unijního práva hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudek VEBIC, EU:C:2010:739, bod 63). Tato pravidla tak musí konkrétně zohlednit cíl sledovaný článkem 101 SFEU, kterým je zajistit udržení účinné a nenarušené hospodářské soutěže na vnitřním trhu, jakož i cen stanovených na základě volné hospodářské soutěže. Za těchto podmínek Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní pravidla musí každému přiznat právo na náhradu vzniklé škody, jak bylo připomenuto v bodě 22 tohoto rozsudku.

               33

               Plná účinnost článku 101 SFEU by však byla ohrožena, pokud by právo každé osoby domáhat se náhrady vzniklé škody bylo vnitrostátním právem kategoricky a bez ohledu na zvláštní okolnosti projednávaného případu podmíněno existencí přímé příčinné souvislosti a vyloučeno z důvodu, že dotčená osoba nebyla v smluvním vztahu s účastníkem kartelové dohody, ale s podnikem, který se jí neúčastnil, ale jehož cenová politika je důsledkem kartelové dohody, která přispěla k narušení mechanismů tvorby cen na konkurenčních trzích.

               34

               V důsledku toho může oběť cenového deštníku („umbrella pricing“) získat od účastníků kartelové dohody náhradu vzniklé škody, přestože ona sama s nimi nebyla ve smluvním vztahu, jestliže se prokáže, že tato kartelová dohoda mohla vzhledem k okolnostem projednávaného případu, a zejména zvláštnostem dotčeného trhu mít za následek použití cenového deštníku třetími osobami jednajícími samostatně a že o těchto okolnostech a zvláštnostech museli účastníci uvedené kartelové dohody vědět. Je věcí předkládajícího soudu, aby ověřil, zda jsou tyto podmínky splněny.

               35

               Společnosti Kone a Otis uvádějí, že žalobami na náhradu škody vzniklé z důvodu zvýšených cen, které vyplývají z existence cenového deštníku, je požadována náhrada škody mající povahu sankce, jelikož škoda, která vznikla ÖBB-Infrastruktur, nevedla k obohacení žalobkyň v původním řízení. Je však třeba uvést, že pravidla v oblasti mimosmluvní odpovědnosti nečiní výši nahraditelné škody závislou na zisku dosaženém osobou, která škodu způsobila.

               36

               Uvedené žalobkyně dále tvrdí, že takové škody mohou dotyčné podniky odradit od toho, aby orgánům pro hospodářskou soutěž pomáhaly při vyšetřování věcí, což by bylo v rozporu se zásadou efektivity. Je však třeba připomenout, že program shovívavosti je programem zavedeným Komisí prostřednictvím oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. C 298, s. 17), který nemá legislativní sílu a není pro členské státy závazný (rozsudek Pfleiderer, EU:C:2011:389, bod 21). V důsledku toho tento program shovívavosti nemůže zbavit jednotlivce práva získat u vnitrostátních soudů náhradu škody vzniklou porušením článku 101 SFEU.

               37

               S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 101 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání výkladu a použití vnitrostátního práva členského státu, podle kterého je z právních důvodů kategoricky vyloučeno, aby byly podniky, které jsou účastníky kartelové dohody, občanskoprávně odpovědné za škody, které vyplývají z cen, které podnik neúčastnící se této kartelové dohody stanovil pod vlivem jejích činností na vyšší úrovni, než jaká by byla uplatňována při neexistenci kartelové dohody.

         K nákladům řízení

               38

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 101 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání výkladu a použití vnitrostátního práva členského státu, podle kterého je z právních důvodů kategoricky vyloučeno, aby podniky, které jsou účastníky kartelové dohody, byly občanskoprávně odpovědné za škody, které vyplývají z cen, které podnik neúčastnící se této kartelové dohody stanovil pod vlivem jejích činností na vyšší úrovni, než jaká by byla uplatňována při neexistenci kartelové dohody.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 30. dubna 2008. # Adriana Dragoman proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Pomoc. # Věc F-16/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (třetího senátu)
      30. dubna 2008
      Věc F-16/07
      Adriana Dragoman
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Výběrové řízení – Výběrová komise – Zásada nestrannosti výběrové komise – Článek 11a statutu – Rovné zacházení s interními a externími uchazeči – Vyloučení uchazeče – Povinnost uvést odůvodnění – Dosah – Dodržení tajnosti jednání výběrové komise“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se A. Dragoman domáhá zejména zrušení rozhodnutí komise výběrového
         řízení EPSO/AD/34/05, jehož cílem bylo vytvoření seznamu úspěšných uchazečů vhodných na přijetí na místa jazykových administrátorů
         (konferenční tlumočníci – AD5) rumunského jazyka, ze dne 12. prosince 2006 o jeho nezapsání na seznam úspěšných uchazečů vhodných
         na přijetí.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každá účastnice řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Výběrové řízení – Zásada nestrannosti výběrové komise
      (Služební řád, článek 11a)
      2.      Úředníci – Výběrové řízení – Průběh výběrového řízení
      (Služební řád, příloha III)
      3.      Úředníci – Výběrové řízení – Výběrová komise – Zamítnutí přihlášky – Povinnost uvést odůvodnění – Dosah – Dodržení tajnosti
            jednání
      (Služební řád, článek 25; příloha III, článek 6)
      1.      Zásada nestrannosti komise výběrového řízení je vyjádřením zásady rovného zacházení a patří k zárukám přiznaným právním řádem
         Společenství.

      Nicméně vztah známosti mezi členem výběrové komise a uchazečem není sám o sobě dostačující pro prokázání skutečnosti, že uvedený
         člen komise má „osobní, zvláště rodinný nebo finanční zájem“ ve smyslu článku 11a služebního řádu, který by byl jako takový
         způsobilý zpochybnit jeho nestrannost. Skutečnost, že jeden ze členů výběrové komise zná osobně jednoho z uchazečů, nutně
         totiž neznamená, že uvedený člen komise bude mít příznivý postoj k výkonu uvedeného uchazeče. Krom toho vzhledem k tomu, že
         ústní zkouška nemůže být ze své povahy anonymní, skutečnost, že uchazeč nosil služební průkaz, a nikoli průkaz pro návštěvníky,
         nemůže výběrové komisi poskytnout žádnou informaci, která jí nesmí být známa.

      (viz body 41, 44 a 46)
      2.      Výběrová komise má široký prostor pro uvážení, pokud jde o stanovení způsobů a detailního obsahu ústních zkoušek, za předpokladu,
         že pečlivě dodržuje pravidla upravující organizaci těchto zkoušek. Výběrová komise tím, že uchazeče vyzvala, aby se na začátku
         první tlumočnické zkoušky, která předchází obecné ústní zkoušce představil, a sice proto, aby se uvolnil, tak nepřekročila
         meze této pravomoci.

      (viz body 51 a 57)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 24. září 2002, Girardot v. Komise, T-92/01, Recueil FP, s. I‑A-163 a II-859, bod 24; 5. dubna 2005, Christensen
         v. Komise, T-336/02, Sb. VS s. I-A-75 a II-341, bod 38

      3.      Povinnost odůvodnění rozhodnutí týkajícího se stížnosti má za cíl jednak poskytnout dotčené osobě nezbytné údaje pro posouzení,
         zda je rozhodnutí opodstatněné, či nikoli, a jednak umožnit soudní přezkum. Pokud jde o rozhodnutí přijatá komisí výběrového
         řízení, musí být tato povinnost nicméně v souladu se zachováním tajnosti, která se vztahuje na jednání výběrové komise podle
         článku 6 přílohy III služebního řádu. Tato tajnost byla zavedena za účelem zajištění nezávislosti komisí výběrových řízení
         a objektivity jejich práce za účelem zaručení nezávislosti komisí výběrových řízení a objektivity jejich práce tím, že je
         chrání před všemi vnějšími zásahy a vlivy, ať již pocházejících od samotné správy Společenství, dotčených uchazečů nebo třetích
         osob. Zachování této tajnosti brání tedy prozrazení jak postojů zastávaných jednotlivými členy výběrových komisí, tak i všech
         skutečností souvisejících s posouzeními osobního nebo srovnávacího charakteru týkajícími se uchazečů.

      Požadavek odůvodnění rozhodnutí komise výběrového řízení musí za těchto podmínek zohledňovat povahu dotčených jednání, která
         zahrnují obecně alespoň dvě odlišné fáze, a sice zaprvé přezkum přihlášek za účelem roztřídění uchazečů připuštěných do výběrového
         řízení, a za druhé přezkum schopností uchazečů pro místo, které je třeba obsadit, za účelem vytvoření seznamu vhodných uchazečů.
         Druhá fáze jednání komise výběrového řízení je především srovnávací povahy, a z tohoto důvodu se na ně vztahuje tajnost, která
         je těmto jednáním vlastní. Kritéria pro opravy přijatá výběrovou komisí před konáním zkoušek jsou nedílnou součástí srovnávacího
         posouzení schopností uchazečů prováděného výběrovou komisí. Na tato kritéria se tedy vztahuje tajnost jednání stejně jako
         na posouzení výběrové komise. Posouzení srovnávací povahy, která provádí výběrová komise, se odrážejí ve známkách, které tato
         výběrová komise uchazečům uděluje. S přihlédnutím k tajnosti, která se vztahuje na jednání výběrové komise, představuje sdělení
         známek získaných u různých zkoušek dostatečné odůvodnění rozhodnutí výběrové komise, přičemž výběrová komise není povinna
         uvádět odpovědi uchazečů, které byly považované za nedostatečné nebo vysvětlovat důvody, proč tyto odpovědi byly považované
         za nedostatečné.

      (viz bod 63)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 4. července 1996, Parlament v. Innamorati, C‑254/95 P, Recueil, s. I-3423, body 23 až 31
      Soud prvního stupně: 27. března 2003, Martínez Páramo a další v. Komise, T‑33/00, Recueil FP, s. I-A-105 a II-541, body 43
         až 52


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 13. března 2014.#A. Karuse AS v. PolitseI‑ja Piirivalveamet.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tartu ringkonnakohus.#Silniční doprava – Nařízení (ES) č. 561/2006 – Povinnost používat tachograf – Výjimka pro vozidla používaná v souvislosti s údržbou silnic – Vozidlo převážející štěrk z místa nakládky na místo údržby silnice.#Věc C‑222/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑222/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tartu ringkonnakohus (Estonsko) ze dne 4. května 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 11. května 2012, v řízení
            A. Karuse AS
            proti
            PolitseI‑ja Piirivalveamet,
            SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
            ve složení A. Borg Barthet, předseda senátu, E. Levits a M. Berger (zpravodajka), soudci,
            generální advokát: N. Wahl,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za estonskou vládu, M. Linntam, jako zmocněnkyní,
            – za řeckou vládu I. Bakopoulosem a O. Souropani, jako zmocněnci,
            – za švédskou vládu U. Persson, jako zmocněnkyní,
            – za Evropskou komisi J. Hottiaux, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Ginterem, advokaat,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března 2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy, o změně nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3820/85 (Úř. věst. L 102, s. 1).
            2. Projednávaná žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností A. Karuse AS (dále jen „Karuse“) a PolitseI‑ja Piirivalveamet (Lõuna Politseiprefektuur) (policejní prefektura jih) ve věci úředního rozhodnutí o provedení mimořádné technické kontroly vozidla patřícího této společnosti, které nebylo vybaveno tachografem.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 ze dne 20. prosince 1985 o záznamovém zařízení v silniční dopravě (Úř. věst. L 370, s. 8; Zvl. vyd. 07/01, s. 227), ve znění nařízení č. 561/2006 (dále jen „nařízení č. 3821/85“), v čl. 3 odst. 1 a 2 stanoví:
            „1. Záznamové zařízení musí být zabudováno a užíváno ve vozidlech, která jsou registrována v členském státě a používána pro silniční přepravu cestujících nebo zboží, s výjimkou vozidel uvedených v článku 3 nařízení (ES) č. 561/2006. […]
            2 Členské státy mohou z oblasti působnosti tohoto nařízení vyjmout vozidla uvedená v čl. 13 odst. 1 a 3 nařízení (ES) č. 561/2006.“
            4. Bod 17 odůvodnění nařízení č. 561/2006 uvádí:
            „Toto nařízení usiluje o zlepšení sociálních podmínek zaměstnanců, na něž se vztahuje, a o zlepšení celkové bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích. […]“
            5. Článek 1 nařízení č. 561/2006 stanoví:
            „Toto nařízení stanoví pravidla pro doby řízení, přestávky v řízení a doby odpočinku řidičů zajišťujících silniční přepravu zboží a cestujících za účelem harmonizace podmínek hospodářské soutěže mezi druhy pozemní dopravy, zejména v silniční dopravě, a zlepšení pracovních podmínek a bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích. Účelem tohoto nařízení je rovněž lepší monitorování a prosazování jednotlivými členskými státy a zlepšení pracovní praxe v silniční dopravě.“
            6. Články 5 až 9 tohoto nařízení stanoví pravidla použitelná na osádky vozidel, na dobu řízení, přestávky v řízení a doby odpočinku.
            7. Článek 13 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
            „Jestliže nejsou dotčeny cíle stanovené v článku 1, může každý členský stát na svém území nebo po dohodě s jiným členským státem na jeho území udělit výjimky z článků 5 až 9 a stanovit individuální podmínky vztahující se na tyto výjimky týkající se přepravy:
            […]
            h) vozidly používanými v souvislosti s kanalizačními sítěmi, ochranou před povodněmi, údržbou rozvodů vody, plynu a elektřiny, údržbou a kontrolou silnic, odvozem [sběrem] a likvidací domovního odpadu, telegrafními a telefonními službami, rozhlasovým a televizním vysíláním a detekcí rozhlasových nebo televizních vysílačů nebo přijímačů;
            […]“
            Estonské právo
            8. Zákon o provozu na pozemních komunikacích ze dne 14. prosince 2000 (RT I 2001, 3, 6), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „LS“), v článku 20 3  stanoví:
            „Zvláštní požadavky v oblasti doby práce a doby odpočinku řidiče
            (1) Doba řízení a doba odpočinku řidiče vozidla nebo vozidla s přívěsem, které má více než devět míst k sezení (včetně místa řidiče) a je určené pro přepravu osob, nebo jehož maximální přípustná hmotnost přesahuje 3 500 kilogramů, jež je učeno k přepravě zboží, výčet výjimek z povinnosti splňovat požadavky v oblasti silniční dopravy, jakož i povinnosti řidiče a jeho zaměstnavatele, jsou stanoveny v nařízení [č. 561/2006].
            (1 1 ) Osoby uvedené v čl. 10 odst. 4 [nařízení č. 561/2006] musí splňovat požadavky stanovené právními předpisy v oblasti pracovní doby a doby odpočinku řidičů. Všechna smluvní ujednání odchylující se od požadavků výše uvedeného nařízení jsou neplatná.
            […]
            (7) Požadavky tohoto článku musí splňovat nejen řidiči pracující na základě pracovní smlouvy, nýbrž též řidiči pracující na základě jiných smluv.
            […]
            (8) Požadavky stanovené nařízením uvedeným v odstavci 1 tohoto článku se výjimečně neuplatní na řidiče v rámci vnitrostátní silniční přepravy, pokud
            […]
            8) je vozidlo používáno v souvislosti s údržbou a opravou kanalizačních sítí, ochranou před povodněmi, údržbou rozvodů vody, plynu a elektřiny, údržbou a kontrolou silnic, sběrem a likvidací domovního odpadu, telegrafními a telefonními službami, rozhlasovým a televizním vysíláním a detekcí rozhlasových nebo televizních vysílačů nebo přijímačů;
            […]“
            9. Článek 20 4 LS stanoví:
            „Používání tachografu
            (1) Výpočet doby řízení a doby odpočinku řidiče motorového vozidla se provádí podle záznamových listů mechanického tachografu uvedeného v příloze I [nařízení č. 3821/85] nebo podle údajů uložených v paměti tachografu s digitálním záznamem údajů (dále jen ‚digitální tachograf‘) uvedeného v příloze I B téhož nařízení.
            […]
            (1 1 ) Pokud je použití tachografu povinné, řidič musí zaznamenávat údaje o době řízení a době odpočinku prostřednictvím tachografu v souladu s článkem 15 nařízení […] č. 3821/85.
            (2) Použití tachografu není povinné pro vozidla, která:
            1) byla vyrobena před 1. lednem 1985, pokud nejsou používána pro poskytování placených služeb přepravy zboží nebo osob;
            2) jsou používána pro přepravu, která je podle článku 3 [nařízení č. 561/2006] a článku 20 3 odst. 8 tohoto zákona zbavena povinnosti splňovat stanovené požadavky.“
            10. Podle článku 71 LS, nadepsaného „Vozidla určená pro zvláštní službu“:
            „(1) Vozidlem používaným pro zvláštní službu je:
            […]
            2) vozidlo provádějící úkoly při údržbě silnic a nezbytné práce na silnici (dále jen ‚vozidlo údržby‘);
            […]
            (4) řidič vozidla údržby může, pokud má zapnutý výstražný maják žluté barvy, plnit úkoly, kterými je pověřen, aniž by musel dodržet požadavky stanovené v čl. 3 odst. 1 tohoto zákona.“
            11. Článek 10 zákona o pozemních komunikacích (Teeseadus) ze dne 17. února 1999 (RT I 1999, 26, 377, dále jen „TeesS“), nadepsaný „Stav pozemní komunikace“, stanoví:
            „(1) Na pozemních komunikacích musí být umožněn zcela bezpečný provoz a tyto komunikace musí splňovat požadavky stanovené pro stav komunikací.
            (2) Ministr hospodářství a komunikací stanoví požadavky použitelné na silniční bezpečnostní zařízení, dopravní značky, svodidla, směrové sloupky a dopravní signalizaci, jakož i na stav vnitrostátních, místních a zimních komunikací.
            (3) Ministr životního prostředí stanoví požadavky použitelné na stav lesních komunikací.
            (4) Vlastník veřejné komunikace nebo osoba považovaná za osobu odpovědnou za práce související s pozemními komunikacemi jsou povinni udržovat pozemní komunikace ve stavu, který splňuje požadavky stanovené tímto zákonem nebo právními akty přijatými na jeho základě.“
            12. Článek 14 TeeS, který se týká prací souvisejících s pozemními komunikacemi:
            „(1) Za práce související s pozemními komunikacemi jsou považovány práce prováděné na pozemní komunikaci, plánování, správa používání silnic, údržba bezpečnostních zón, vypracování projektů pozemních komunikací a všechny ostatní činnosti související se správou pozemních komunikací.
            (2) Pracemi na pozemních komunikacích se rozumí výstavba, oprava a údržba pozemních komunikací ve smyslu článku 17 tohoto zákona. Klasifikace prací v oblasti výstavby a opravy a jejich technický popis jsou upraveny normami použitelnými na projektování pozemních komunikací uvedenými v čl. 19 odst. 2 tohoto zákona.“
            13. Článek 17 odst. 3 TeeS týkající se plánování výstavby, oprav a údržby pozemních komunikací, stanoví:
            „(3 1 ) Cílem údržby pozemních komunikací je zajistit, aby stav pozemních komunikací odpovídal požadavkům stanoveným v čl. 10 odst. 2 tohoto zákona.“
            Původní řízení a předběžná otázka
            14. Dne 19. srpna 2009 příslušník Lõuna Politseiprefektuur při kontrole na veřejné komunikace zastavil nákladní vozidlo patřící společnosti Karuse, které převáželo štěrk na staveniště určené pro práce na silnici. Vozidlo bylo zastaveno přibližně 42 km od sídla uvedené společnosti a přibližně 10 km od místa těchto prací.
            15. Tento příslušník uložil řidiči uvedeného nákladního vozidla pokutu ve výši 900 estonských korun (EKK) zejména za to, že řídil vozidlo, které nebylo vybaveno tachografem, který by umožňoval kontrolu dodržování doby jízdy a doby odpočinku v souladu s požadavky stanovenými LS. Ze stejného důvodu dále požadoval, aby se uvedené vozidlo podrobilo mimořádné technické kontrole.
            16. Z osvědčení o registraci uvedeného nákladního vozidla vyplývá, že se jedná o sklápěcí nákladní vozidlo se třemi nápravami s maximální hmotností do 25,5 tun. V části osvědčení vyhrazené pro poznámky je uveden záznam „vozidlo údržby“.
            17. Společnost Karuse podala žalobu k Tartu halduskohus (správní soud Tartu) znějící na zrušení rozhodnutí uvedeného příslušníka o nařízení mimořádné technické kontroly. V tomto ohledu zejména tvrdila, že dotčené vozidlo bylo vozidlem údržby, což bylo potvrzeno jeho osvědčení o registraci, a že v okamžiku kontroly bylo na cestě na staveniště s nákladem štěrku určeným k údržbě silnice. V důsledku toho se na toto vozidlo vztahovala výjimka z povinnosti používat tachograf stanovená v čl. 20 3 odst. 8 bodu 8 LS.
            18. Tato žaloba byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 9. prosince 2009 z důvodu, že pouhý záznam „vozidlo údržby“ uvedený v osvědčení o registraci nepostačuje k tomu, aby byl dotčenému vozidlu automaticky přiznán tento status a bylo z tohoto samotného důvodu vyjmuto z povinnosti používat tachograf. Tartu halduskohus byl rovněž toho názoru, že dotyčné práce nemohly být považovány za údržbu silnice ve smyslu článku 14 TeeS, v jejímž rámci jsou vozidla používaná k těmto pracím vyjmuta z povinnosti používat tachograf.
            19. Společnost Karuse se dne 5. ledna 2010 proti tomuto rozhodnutí odvolala k Tartu ringkonnakohus (odvolací soud Tartu).
            20. Tato společnost tvrdí, že údržba silnice předpokládá využití určitého materiálu a nezbytného vybavení, které jsou přiváženy na staveniště stejnými dopravními prostředky, které jsou rovněž používány k provádění údržby. V projednávané věci bylo dotčené vozidlo použito k rozvozu štěrku na veřejné komunikaci, na které byla prováděna údržba, a řidič uvedeného vozidla byl rovněž pověřen provedením tohoto úkolu. V důsledku toho tato společnost zastává názor, že přeprava materiálu určeného pro práce na silnici musí být považována za součást údržby silnice.
            21. Lõuna Politseiprefektuur naproti tomu navrhuje, aby bylo potvrzeno rozhodnutí Tartu halduskohus.
            22. Tartu ringkonnakohus v předkládacím rozhodnutí zejména připomíná, že Estonská republika výjimku stanovenou v čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006 provedla do vnitrostátního práva prakticky doslovně, což je důvod, proč je při zkoumání pojmu „vozidla používaná v souvislosti s údržbou silnic“ uvedené v čl. 20 3 odst. 8 bodu 8) LS třeba vzít v úvahu aplikační pravidla unijního práva.
            23. Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že kromě rozsudků Soudního dvora ze dne 25. června 1992 British Gas (C‑116/91, Recueil, s. I‑4071), který se týká výkladu pojmu „vozidla používaná v souvislosti s údržbou rozvodů plynu“, a rozsudku ze dne 21. března 1996, Mrozek a Jäger (C‑335 /94, Recueil, s. I‑1573), který se zabývá výkladem pojmu „vozidla používaná pro odvoz odpadků“, neexistuje judikatura Soudního dvora, která by za okolností projednávané věci umožnila jednoznačný výklad pojmu „vozidla používaná v souvislosti s údržbou silnic“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006.
            24. Za těchto podmínek se Tartu ringkonnakohus rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Je třeba vykládat slovní spojení ‚v souvislosti s údržbou silnic‘ použité v definici výjimky povolené ustanovením čl. 13 odst. 1 písm. h) [nařízení č. 561/2006] v tom smyslu, že se vztahuje na sklápěcí nákladní vozidla s celkovou hmotností do 25,5 tun, která po veřejné komunikaci převážejí štěrk z lomu [kde byl vytěžen] až do místa, kde se provádí oprava a údržba silnice?“
            K předběžné otázce
            25. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda pojem „vozidla používaná v souvislosti s údržbou silnic“ uvedený v čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006, která mohou být vyňata z povinnosti používat tachograf, musí být vykládán v tom smyslu, že se tento pojem vztahuje na vozidlo převážející štěrk z místa nakládky na místo údržby silnice.
            26. Úvodem je třeba připomenout, že ustanovení čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006 v zásadě přejímají ustanovení čl. 4 bodu 6 nařízení Rady (EHS) č. 3820/85 ze dne 20. prosince 1985 o harmonizaci určitých sociálních právních předpisů v silniční dopravě (Úř. věst. L 370, s. 1; Zvl. vyd. 07/03, s. 113).
            27. Vzhledem k tomu, že nařízení č. 561/2006 nebylo podstatným způsobem změněno, pokud jde o podmínky, kterým podléhají výjimky stanovené v čl. 4 odst. 6 nařízení č. 3820/85, a k tomu, že cíle sledované uvedenými nařízeními jsou totožné, je přitom třeba vycházet z výkladu poskytnutého Soudním dvorem ve výše uvedených rozsudcích British Gas, jakož i Mrozek a Jäger, pokud jde o výjimky stanovené v posledně uvedeném ustanovení.
            28. Soudní dvůr v uvedených rozsudcích rozhodl, že vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení nařízení č. 3820/85 obsahuje výčet některých kategorií vozidel, které jsou vyloučeny z působnosti tohoto nařízení, a představuje tak výjimku z obecného režimu, nemůže být vykládáno tak, aby jeho účinky byly rozšířeny nad rámec toho, co je nezbytné k zajištění ochrany zájmů, kterou má zaručit. Navíc rozsah výjimek, které stanoví, musí být určen s ohledem na cíle dotčené právní úpravy (viz výše uvedené rozsudky British Gas, bod 12, a Mrozek a Jäger, bod 9, a rozsudek ze dne 21. března 1996, Goupil, C‑39/95, Recueil, s. I‑1601, bod 8). Soudní dvůr rozhodl totožně, pokud jde o výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) a v čl. 13 odst. 3 písm. h) nařízení č. 561/2006 (rozsudky ze dne 17. března 2005, Raemdonck a Raemdonck‑Janssens, C‑128/04, Sb. rozh. s. I‑2445, bod 19; ze dne 28. července 2011, Seeger, C‑554/09, Sb. rozh. s. I‑7131, bod 33, a ze dne 3. října 2013, Lundberg, C‑317/12, bod 20).
            29. V tomto ohledu je třeba připomenout, že nařízení č. 561/2006 má za cíl, jak vyplývá zejména z bodu 17 jeho odůvodnění a jeho článku 1, harmonizaci podmínek hospodářské soutěže v silniční dopravě, zlepšení pracovních podmínek a bezpečnosti provozu; tyto cíle se projevují zejména v povinnosti vybavit vozidla pro silniční přepravu schváleným tachografem umožňujícím kontrolu dodržování doby řízení a odpočinku řidičů (viz výše uvedený rozsudek Lundberg, bod 31 a citovaná judikatura).
            30. Pokud jde o zájmy, jejichž ochranu má čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006 zajistit, je třeba uvést, že výjimky stanovené v tomto ustanovení jsou založeny na povaze služeb, k nimž jsou vozidla určena. Z výčtu uvedeného v tomto ustanovení vyplývá, že všechny služby, na které se toto ustanovení vztahuje, jsou veřejnými službami obecného zájmu (v tomto smyslu viz, pokud jde o čl. 4 bod 6 nařízení č. 3820/85, výše uvedené rozsudky British Gas, bod 13, Mrozek a Jäger, bod 10, a Goupil, bod 9).
            31. Když byl Soudní dvůr žádán, aby vyložit konkrétně pojem „vozidla používaná pro údržbu rozvodu plynu“ uvedený v čl. 4 bodu 6 nařízení č. 3820/85, rozhodl, že se výjimka stanovená v tomto ustanovení týká pouze vozidel používaných v rámci přepravy zcela a výlučně související s výrobou, přepravou nebo distribucí plynu nebo k údržbě zařízení nutných k tomuto účelu, takže se uvedená výjimka neuplatní na vozidla, která jsou zcela nebo zčásti používána pro přepravu domácích plynových spotřebičů (výše uvedený rozsudek British Gas, bod 21).
            32. Jiný výklad by ohrožoval zejména cíl spočívající v odstranění rozdílů, které by mohly narušovat hospodářskou soutěž v oblasti silniční dopravy. Kdyby byl totiž podnik, který působí v oblasti výroby, přepravy a distribuce plynu, ale rovněž dodává domácí plynové spotřebiče, zproštěn povinnosti používat tachograf ve vozidlech používaných pro přepravu takových spotřebičů, těžil by z konkurenční výhody ve srovnání s podniky, které dodávají pouze takové spotřebiče, jelikož by mu vznikla úspora na nákladech souvisejících s instalací a údržbou uvedených přístrojů do vozidel, které musejí hradit ostatní podniky dodávající domácí plynové spotřebiče (viz výše uvedený rozsudek British Gas, bod 19).
            33. Pokud jde o pojem „odvoz [sběr] odpadků“ uvedený v čl. 4 bodu 6 nařízení č. 3820/85, Soudní dvůr rozhodl, že se tento pojem vztahuje pouze na odvoz odpadků z místa, kde byly uloženy. Soudní dvůr konstatoval, že se vozidla určená k této činnosti pohybují v omezené vzdálenosti a po krátkou dobu a že přeprava je ke sběru odpadků akcesorická. Z toho vyplývá, že přeprava odpadků, která tato kritéria nesplňuje, nemůže těžit z vynětí z povinnosti používat tachograf (viz výše uvedený rozsudek Mrozek a Jäger, bod 12).
            34. Je třeba, aby Soudní dvůr na otázku položenou předkládajícím soudem odpověděl ve světle této judikatury.
            35. Zaprvé, pokud jde o výlučnost dopravy dotčené v původním řízení, ze spisu vyplývá, že ve věci v původním řízení byl štěrk určen pouze pro údržbu silnice. Z toho vyplývá, že tato přeprava zcela a výlučně souvisela s údržbou silnice ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006 (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek British Gas, bod 21).
            36. Zadruhé, pokud jde o otázku, zda dotčená přeprava měla pouze akcesorickou povahu ve vztahu k údržbě silnice, je třeba mít za to, že aby tomu tak bylo, musí být dotyčné vozidlo použito přímo pro rozvoz štěrku na poškozená místa silnice (viz obdobně výše uvedený rozsudek Mrozek a Jäger, bod 12). Naproti tomu pouhá přeprava štěrku určeného k údržbě silnic nemůže být považována za přepravu, na kterou se vztahuje výjimka stanovená v čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006.
            37. Tento výklad je v souladu s cílem sledovaným článkem 1 směrnice č. 561/2006, kterým je odstranění rozdílů, které mohou narušit hospodářskou soutěž v oblasti silniční dopravy. Soudní dvůr totiž rozhodl, že výjimka stanovená v čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006 se může vztahovat na veřejné orgány i soukromé podniky, které pod kontrolou veřejných orgánů zajišťují veřejné služby obecného zájmu (výše uvedený rozsudek Mrozek a Jäger, bod 15). V důsledku toho přeprava materiálu nezbytného pro údržbu může být, jako ve věci v původním řízení, uskutečněna soukromým poskytovatelem, a být tak komerční činností, jež je per se vystavena hospodářské soutěži.
            38. Za těchto podmínek by vynětí vozidla takového poskytovatele, které uskutečňuje pouze přepravu štěrku na staveniště, z povinnosti používat tachograf, tomuto poskytovateli poskytlo soutěžní výhodu ve srovnání s poskytovateli z téhož odvětví, jelikož by mu vznikla úspora na nákladech souvisejících s instalací a údržbou uvedených kontrolních zařízení v těchto vozidlech (v tomto smyslu viz rozsudek British Gas, bod 19).
            39. Ačkoliv nařízení č. 561/2006 dále nestanoví, že vozidla používaná v souvislosti s údržbou a kontrolou silnic smí být používána pouze v blízkosti místa údržby silnice, aby mohla využít výjimku stanovenou v čl. 13 odst. 1 písm. h) uvedeného nařízení, jedná se nicméně o hledisko, které je třeba vzít v úvahu při posouzení akcesorické povahy přepravy ve vztahu k uvedeným pracím (viz obdobně rozsudek Mrozek a Jäger, bod 12).
            40. Vozidla, jejichž pohyb je časově a místně omezen, mohou být zproštěna povinnosti mít tachograf, aniž by přitom byly ohroženy cíle nařízení č. 561/2006 směřující ke zlepšení pracovních podmínek a bezpečnosti silničního provozu.
            41. Naproti tomu rozšíření výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. h) tohoto nařízení na vozidla, která jezdí na relativně dlouhou vzdálenost, by mělo za následek, že by řidiči takových vozidel mohli řídit po dlouhou dobu bez odpočinku, což by mohlo ohrozit uvedené cíle (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Seeger, bod 36).
            42. V tomto kontextu je nicméně nutné připomenout, že, jak vyplývá z judikatury citované v bodě 28 tohoto rozsudku, rozsah výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006 musí být určen s ohledem na cíle sledované uvedeným nařízením, a to včetně cíle týkajícího se bezpečnosti silniční dopravy.
            43. V tomto rámci je třeba vzít v úvahu skutečnost, že činnosti související s údržbou silnic zahrnují širokou škálu různých prací, například opravy škod na silnici, odstraňování námrazy nebo odklízení sněhu. Tyto práce jsou zejména charakterizovány obtížností plánování, která se liší podle událostí, které vedly ke vzniku škod na veřejných komunikacích, a podle nutnosti jejich rychlého provedení. Navíc frekvence těchto prací do značné míry závisí na meteorologických podmínkách a na vzdálenosti, kterou používaná vozidla mají ujet mezi různými místy prováděných prací, jelikož tyto podmínky se mohou mezi různými regiony Evropské unie lišit. Tak je tomu v případě větších vzdáleností mezi aglomeracemi těch členských států, které mají malou hustotu obyvatelstva, jako například v členských státech nacházejících se na severu Unie, na rozdíl od některých regionů v členských státech střední Evropy.
            44. V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že dotčené vozidlo bylo zastaveno přibližně 42 kilometrů od sídla společnosti Karuse a přibližně 10 kilometrů od místa prací. Naproti tomu vzdálenost mezi místem prací a místem, kde byl štěrk na toto vozidlo naložen, nebylo uvedeno.
            45. V důsledku toho předkládajícímu soudu přísluší, aby s přihlédnutím ke všem okolnostem sporu, který mu byl předložen a k výše uvedeným úvahám týkajícím se zeměpisných a klimatických zvláštností převládajících v dotyčném regionu, posoudil, zda pohyb vozidla dotčeného v původním řízení respektuje požadavek omezené vzdálenosti a krátké doby, aby přeprava, o niž se jedná, neohrožovala cíle sledované nařízením č. 561/2006.
            46. Konečně je třeba konstatovat, že čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006 nestanoví, že vozidla používaná v rámci činností, které v něm jsou vyjmenovány, podléhají omezení maximální hmotnosti nebo technických specifikací, aby se na ně vztahovala výjimka stanovená v tomto ustanovení. V důsledku toho není namístě, aby bylo v rámci odpovědi na položenou otázku přihlédnuto k maximální hmotnosti vozidla použitého v projednávané věci, jež činí 25,5 tun, ani ke skutečnosti, že se jedná o sklápěcí nákladní vozidlo.
            47. Ostatně je třeba uvést, že v takto definovaných mezích se na jízdu prázdných vozidel používaných v souvislosti s údržbou silnic, jakož i na jejich přesun v rámci přípravy uvedené přepravy rovněž vztahuje čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006 (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Mrozek a Jäger, bod 14).
            48. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že pojem „vozidla používaná v souvislosti s údržbou silnic“ uvedený v čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení č. 561/2006, která mohou být vyňata z povinnosti používat tachograf, musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na vozidla přepravující materiál na místo údržby silnice, a to za podmínky že přeprava zcela a výlučně souvisí s prováděním uvedených prací a představuje akcesorickou činnost k těmto pracím. Je na vnitrostátním soudu, aby s přihlédnutím ke všem relevantním skutečnostem věci v původním řízení posoudil, zda tomu tak je v daném případě.
            K nákladům řízení
            49. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
            Pojem „vozidla používaná v souvislosti s údržbou silnic“ uvedený v čl. 13 odst. 1 písm. h) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března 2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy, o změně nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3820/85, která mohou být vyňata z povinnosti používat tachograf, musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na vozidla převážející materiál na místo údržby silnice, a to za podmínky že přeprava zcela a výlučně souvisí s prováděním uvedených prací a představuje akcesorickou činnost k těmto pracím. Je na vnitrostátním soudu, aby s přihlédnutím ke všem relevantním skutečnostem věci v původním řízení posoudil, zda tomu tak je v daném případě.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. září 1975. # Procureur près la cour d'appel d'Aix-en-Provence a Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays proti Paulu Louisi Lahaillovi a dalším. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Cour d'appel d'Aix-en-Provence - Francie. # Spojené věci 10 až 14-75.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 24. ledna 2002. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Nesplnění povinnosti státem - Životní prostředí. # Věc C-35/00.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. října 1982. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Věc 136/81.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 16. prosince 1999. # Michael Cendrowicz proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Oznámení o uvolnění. # Věc T-143/98.