title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. října 2009. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Svoboda usazování - Směrnice 96/96/ES - Vnitrostátní právní úprava - Omezující podmínky pro přístup k činnosti technické kontroly motorových vozidel - Článek 45 ES - Činnosti spjaté s výkonem veřejné moci - Bezpečnost silničního provozu - Proporcionalita. # Věc C-438/08.

text:
      Věc C-438/08
      Komise Evropských společenství
      v.
      Portugalská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Svoboda usazování – Směrnice 96/96/ES – Vnitrostátní právní úprava – Omezující podmínky pro přístup k činnosti technické kontroly motorových vozidel – Článek 45 ES – Činnosti spjaté s výkonem veřejné moci – Bezpečnost silničního provozu – Proporcionalita“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Omezení
      (Článek 43 ES)
      2.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Výjimky – Činnosti spjaté s výkonem veřejné moci – Rozsah působnosti
      (Článek 45 ES; směrnice Rady 96/96, článek 2)
      1.        Členský stát, který omezuje svobodu usazování subjektů z jiných členských států, které chtějí v tomto členském státě vykonávat
         činnost technické kontroly motorových vozidel, tím způsobem, že vydání povolení podmiňuje veřejným zájmem, požaduje základní
         kapitál ve výši nejméně 100 000 eur, omezuje předmět činnosti těchto subjektů a uplatňuje pravidla o neslučitelnosti na jejich
         společníky, vedoucí pracovníky a členy statutárních orgánů, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 43 ES.

      I když se požadavky stanovené vnitrostátní právní úpravou uplatní stejným způsobem jak na hospodářské subjekty usazené v daném
         členském státě, tak i na ty, které pocházejí z jiných členských států, mohou bránit hospodářským subjektům, které nesplňují
         kritéria v ní definovaná, usadit se v uvedeném členském státě za účelem výkonu činnosti technické kontroly motorových vozidel
         v tomto státě. Zejména kritérium veřejného zájmu může vést ke svévolnému používání diskreční pravomoci příslušnými orgány
         a umožnit jim, aby odmítly udělit povolení vykonávat činnost technické kontroly motorových vozidel určitým subjektům, které
         o ně žádají, i když splňují ostatní podmínky stanovené právní úpravou. Mimoto vzhledem k tomu, že nebyl prokázán nutný ani
         přiměřený charakter takových opatření ve vztahu k sledovanému cíli, nemohou být tato opatření považována za odůvodněná důvody
         souvisejícími s ochranou bezpečnosti silničního provozu.

      (viz body 30, 49, 53 a výrok)
      2.        Podle článku 2 směrnice 96/96 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se technických prohlídek motorových
         vozidel a jejich přípojných vozidel platí, že pokud členský stát pověří prováděním technických prohlídek motorových vozidel
         soukromé subjekty, vykonává nad nimi i nadále přímý dozor. Členský stát totiž podle první věty tohoto článku musí určit příslušná
         zařízení, zavést postup pro vydávání povolení a ponechat si nad těmito zařízeními přímý dozor. Podle ustanovení druhé věty
         uvedeného článku, která zmiňují opatření, která se mají přijmout v případě střetu zájmů mezi kontrolní činností a opravami
         motorových vozidel, musí členské státy zvláště usilovat o zajištění objektivity a vysoké kvality technických prohlídek. Z
         použití výrazu „zvláště“ vyplývá, že směrnice 96/96 usiluje o to, aby členské státy striktně naplňovaly oba tyto konkrétní
         kvalitativní cíle, a sice objektivitu a vysokou kvalitu technických prohlídek motorových vozidel v případě střetu zájmů, ale
         a fortifori rovněž při provádění svého úkolu spočívajícího v dozoru nad soukromými subjekty provádějícími prohlídky motorových vozidel
         popsaného v první větě čl. 2 směrnice. Vzhledem k tomu tedy, že soukromé subjekty vykonávající svou činnost pod aktivním dohledem
         příslušného orgánu veřejné moci, který v konečném důsledku nese odpovědnost za kontroly a rozhodnutí těchto subjektů, nelze
         považovat za subjekty vykonávající činnost „přímo a konkrétně spjatou s výkonem veřejné moci“ ve smyslu článku 45 ES, nevztahuje
         se na činnosti soukromých subjektů provádějících technické prohlídky motorových vozidel výjimka stanovená v uvedeném článku
         45 ES.

      (viz body 37, 42–43, 45)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      22. října 2009(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Svoboda usazování – Směrnice 96/96/ES – Vnitrostátní právní úprava – Omezující podmínky pro přístup k činnosti technické kontroly motorových vozidel – Článek 45 ES – Činnosti spjaté s výkonem veřejné moci – Bezpečnost silničního provozu – Proporcionalita“
      Ve věci C‑438/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 3. října 2008,
      Komise Evropských společenství, zastoupená E. Traversou a M. Teles Romão, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Portugalské republice, zastoupené L. Fernandesem a A. Pereira de Miranda, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda třetího senátu a zastupující předseda čtvrtého senátu, E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský
         a T. von Danwitz (zpravodaj), soudci,

      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Portugalská republika tím, že omezuje svobodu
         usazování subjektů z jiných členských států, které chtějí v Portugalsku vykonávat činnost technické kontroly motorových vozidel,
         tím způsobem, že vydání povolení podmiňuje veřejným zájmem, požaduje základní kapitál ve výši nejméně 100 000 eur, omezuje
         předmět činnosti těchto subjektů a uplatňuje pravidla o neslučitelnosti na společníky, vedoucí pracovníky a členy statutárních
         orgánů těchto subjektů, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2        Bod 33 odůvodnění směrnice Rady 96/96/ES ze dne 20. prosince 1996 o sbližování právních předpisů členských států týkajících
         se technických prohlídek motorových vozidel a jejich přípojných vozidel (Úř. věst. 1997, L 46, s. 1; Zvl. vyd. 07/02, s. 514)
         stanoví:

      „[…] opatření Společenství stanovená touto směrnicí [jsou] nezbytná za účelem harmonizace pravidel pro technické prohlídky,
         aby bylo zabráněno narušení hospodářské soutěže mezi silničními dopravci a zaručeno, že vozidla jsou řádně kontrolována a udržována;
         […]“

      3        Článek 1 odst. 1 směrnice 96/96 stanoví:

      „V každém členském státě musí být motorová vozidla registrovaná v tomto státě a přívěsy a návěsy těchto vozidel přistavovány
         k technickým prohlídkám v souladu s touto směrnicí […]“

      4        Článek 2 této směrnice zní následovně:

      „Technické prohlídky podle této směrnice musí provádět stát nebo veřejný orgán, který byl státem tímto úkolem pověřen, nebo
         subjekty či zařízení určené státem, [mající povolení provádět tuto činnost] a [jednající] pod jeho přímým dozorem, včetně
         soukromých subjektů. Pokud zařízení určená jako stanice technické kontroly vykonávají rovněž opravy motorových vozidel, musí
         členské státy zvláště usilovat o zajištění objektivity a vysoké kvality technických prohlídek vozidel.“

       Vnitrostátní právní úprava
      5        Podle čl. 3 vládního nařízení č. 550/99 ze dne 15. prosince 1999 o provozování činnosti technické kontroly motorových vozidel
         (dále jen „vládní nařízení“):

      „1.   Povolení vykonávat činnost technické kontroly motorových vozidel se uděluje rozhodnutím ministra vnitra na návrh generálního
         ředitelství pro silniční provoz tuzemským a zahraničním právnickým osobám, přičemž zahraničním právnickým osobám se takové
         povolení vydává pouze v případě, že mají v tuzemsku své sídlo.

      2.     Generální ředitelství pro silniční provoz může předložit návrh ve smyslu předchozího odstavce pouze v případě, že je udělení
         takového povolení odůvodněno veřejným zájmem na výkonu kontroly.“

      6        Vzhledem k tomu, že Generální ředitelství pro silniční provoz v mezidobí zaniklo, přešly pravomoci v oblasti technické kontroly
         motorových vozidel na Státní institut pro pozemní dopravu a provoz.

      7        Článek 6 vládního nařízení stanoví:

      „1.   Za subjekty s technickou, hospodářskou a finanční kapacitou jsou považovány subjekty, které předloží posudek prokazující jejich
         finanční stabilitu a které prokáží, že disponují finančními prostředky nezbytnými k zaručení zahájení činnosti a řádného fungování
         stanic technické kontroly.

      2.     Rozsah a charakter posudku, jakož i ukazatele finanční kapacity uvedené v předchozím odstavci definuje vyhláška ministra vnitra.“

      8        Na základě odstavce 2 tohoto článku byla přijata vyhláška č. 1165/2000 ze dne 9. prosince 2000, kterou se schvaluje nařízení
         o veřejném nabídkovém řízení na zřízení stanic technické kontroly pro motorová vozidla (dále jen „vyhláška“), jejíž odstavec
         1 stanoví:

      „Povolení vykonávat činnost technické kontroly motorových vozidel se uděluje v závislosti na ověření technické, hospodářské
         a finanční kapacity podle článků 4 až 6 vládního nařízení č. 550/99 ze dne 19. prosince 1999, a to na základě následujících
         dokumentů předložených zájemcem:

      […]
      e) dokumentu prokazujícího, že zájemce má základní kapitál ve výši nejméně 100 000 eur nebo v jeho protihodnotě v escudos
         […]“

      9        Článek 7 vládního nařízení stanoví:

      „Povolení vykonávat činnost technické kontroly motorových vozidel nelze udělit subjektům, které se nacházejí v jedné z následujících
         situací:

      a) jejich předmět činnosti se neomezuje pouze na výkon činnosti technické kontroly motorových vozidel;
      b) společníci, vedoucí pracovníci nebo členové jejich statutárních orgánů se zabývají výrobou, opravami, pronájmem, dovozem
         nebo uváděním na trh motorových vozidel, náhradních dílů nebo příslušenství nebo výkonem přepravních činností.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      10      Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že vnitrostátní právní úprava, která stanoví podmínky pro získání povolení vykonávat
         činnost technické kontroly motorových vozidel, vyvolává otázku slučitelnosti se zásadou svobody usazování zakotvenou v článku
         43 ES, rozhodla se zahájit řízení podle článku 226 ES a zaslala Portugalské republice výzvu dopisem ze dne 18. října 2005.

      11      Poté, co byla Portugalské republice prodloužena lhůta pro odpověď do 18. února 2006, odpověděla tato dopisem ze dne 25. dubna
         2006. Vzhledem k tomu, že Komise měla i po obdržení této odpovědi stále za to, že dotčená právní úprava není v souladu s článkem
         43 ES, zaslala tomuto státu dne 15. prosince 2006 odůvodněné stanovisko, kterým ho vyzvala k přijetí opatření nezbytných k dosažení
         souladu s tímto stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      12      Portugalská republika odpověděla na toto odůvodněné stanovisko nejprve dopisem ze dne 29. ledna 2007, ve kterém uvedla, že
         byl vypracován návrh změny vládního nařízení za účelem odstranění kritizovaných ustanovení. V dopise ze dne 11. ledna 2008
         uvedla, že uvedený novelizační postup bude završen do konce ledna 2008, a poté, v dopise ze dne 19. května 2008, že je ve
         stadiu před dokončením. Vzhledem k tomu, že Komise nemohla přijmout závěr, že byla přijata veškerá opatření nezbytná k dosažení
         souladu dotčené vnitrostátní právní úpravy s článkem 43 ES, rozhodla se podat tuto žalobu.

       K žalobě
       Argumentace účastnic řízení
      13      Komise má především za to, že výjimka upravená v čl. 45 prvním pododstavci ES, které se dovolává Portugalská republika s cílem
         prokázat slučitelnost své právní úpravy s článkem 43 ES, se na projednávanou věc neuplatní.

      14      Výjimky opírající se o výkon veřejné moci se lze podle Komise dovolávat pouze ve vztahu k diskriminačním opatřením, kdežto
         dotčený povolovací režim se podle ní uplatní jak na tuzemské, tak i na zahraniční subjekty. Dále Komise tvrdí, že tato výjimka
         musí být vykládána restriktivně a že její použití je omezeno na činnosti, které jsou samy o sobě přímo a konkrétně spjaty
         s výkonem veřejné moci.

      15      Portugalská republika přitom ve své odpovědi na výzvu dopisem podle Komise uvedla, že technická kontrola motorových vozidel
         je hospodářskou činností a že odpovědnost subjektů provádějících kontrolu za škody způsobené během kontroly nebo v jejím důsledku
         spadá do oblasti práva soukromého. Vystavení protokolu o prohlídce nebo osvědčení podle Komise nepředstavuje důkaz o výkonu
         veřejné moci. Ani skutečnost, že za porušení pravidel kontroly motorových vozidel mohou být uděleny sankce, není podle ní
         relevantní. Takové sankce totiž mohou udělovat pouze policejní nebo soudní orgány, neboť subjekty provádějící kontrolu žádnou
         donucovací pravomoc nemají.

      16      Komise tudíž tvrdí, že podmínky pro získání povolení vykonávat činnost technické kontroly motorových vozidel představují omezení
         svobody usazování, které je neslučitelné s článkem 43 ES. Zaprvé, podmínka stanovená v čl. 3 odst. 2 vládního nařízení, že
         udělení nových povolení musí být ve veřejném zájmu, podřizuje právnické osoby jiných členských států, které chtějí vykonávat
         v Portugalsku tuto činnost, diskreční pravomoci příslušných vnitrostátních orgánů. Tato právní úprava tedy nesplňuje požadavky
         vyplývající z judikatury Soudního dvora, podle které se musí režim předchozích správních povolení zakládat na objektivních,
         nediskriminačních a předem známých kritériích vymezujících výkon posuzovací pravomoci vnitrostátních orgánů, aby bylo možné
         tento režim odůvodnit.

      17      Kritérium veřejného zájmu není podle Komise odůvodněno ani ochranou bezpečnosti silničního provozu. Komise v tomto ohledu
         upřesnila, že není splněna podmínka proporcionality. Vzhledem k tomu, že dotčený vnitrostátní režim nezohledňuje fungování
         stanic technické kontroly, neskýtá tak podle Komise záruku naplnění tohoto cíle. Udělování povolení v závislosti na neurčitém
         kritériu veřejného zájmu jde mimoto nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle bezpečnosti silničního provozu.

      18      Komise zadruhé tvrdí, že požadavek na základní kapitál ve výši nejméně 100 000 eur stanovený v čl. 6 odst. 1 vládního nařízení,
         ve spojení s odstavcem 1 písm. e) vyhlášky, brání, podle rozsudku ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Portugalsko (C‑171/02,
         Recueil, s. I‑5645, bod 54), hospodářskému subjektu Společenství, který má nižší základní kapitál, aby se usadil na portugalském
         území. Tvrdí dále, že nelze přijmout argumentaci Portugalské republiky, podle které má tento požadavek zajišťovat platební
         schopnost schválených subjektů. Existují totiž méně omezující prostředky k ochraně věřitelů, jako jsou vystavení záruky nebo
         podepsání pojistné smlouvy (výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 55).

      19      Zatřetí, podle Komise není slučitelný s článkem 43 ES ani čl. 7 písm. a) vládního nařízení, který omezuje předmět činnosti
         subjektů provádějících technickou kontrolu motorových vozidel pouze na tuto jedinou činnost. Hospodářské subjekty poskytující
         v souladu s právními předpisy jiné služby ve svém domovském členském státě jsou nuceny změnit předmět činnosti, tedy i svou
         vnitřní strukturu, aby mohly vykonávat svoji činnost v Portugalsku. Cíle bezpečnosti silničního provozu se podle Komise nelze
         dovolávat, jelikož dotčené ustanovení není podle ní přiměřené k dosažení tohoto cíle a kvalita prohlídek může být zajištěna
         prostřednictvím postupů zaměřujících se na kontrolu kvality. Co se týče konečně cíle minimalizace podvodných prohlídek, Komise
         poznamenává, že podvodný charakter prohlídek nelze jednoduše předpokládat v případě výkonu souvisejících činností a tvrdit,
         že riziko takových prohlídek neexistuje v případě činností nesouvisejících s prohlídkami vozidel. Mimoto lze podle Komise
         přijmout méně omezující opatření.

      20      Komise začtvrté tvrdí, že pravidla o neslučitelnosti v čl. 7 písm. b) vládního nařízení, která se vztahují na společníky,
         vedoucí pracovníky a členy statutárních orgánů subjektů, které provádějí prohlídky motorových vozidel, mohou mít srovnatelný
         omezující účinek tím, že nutí hospodářské subjekty již legálně usazené v jiném členském státě v případě, že tam provádějí
         jiné činnosti, změnit svoji vnitřní strukturu, vzdát se některých společníků nebo přestat vykonávat činnosti, které jsou považovány
         za neslučitelné. Kromě toho nejsou podle Komise taková pravidla přiměřená cílům bezpečnosti silničního provozu, objektivity
         prohlídek a předcházení podvodům, kterých se Portugalská republika dovolává. Existují méně omezující opatření, jako je povinnost
         nechat prohlédnout jiným subjektem motorová vozidla, která jsou určitým způsobem spojená se souvisejícími činnostmi společníků,
         vedoucích pracovníků nebo členů statutárních orgánů subjektu provádějícího prohlídky motorových vozidel a obráceně povinnost,
         v případě, že vozidlo neprojde technickou kontrolou, nechat provést opravy nezávislým subjektem, zákaz provádět prohlídky
         vozidel svých vedoucích pracovníků, zaměstnanců nebo jejich blízkých osob, povinnost systematické kontroly subjektů provádějících
         prohlídky motorových vozidel nebo zavedení režimu občanskoprávních nebo trestních sankcí.

      21      Portugalská republika tvrdí, že je nesporné, že činnost technické kontroly motorových vozidel spadá pod veřejný zájem na bezpečnosti
         silničního provozu. Uvádí jednak, že výkon této činnosti je pravomocí státu, který ji však může vykonávat ve spolupráci se
         soukromými subjekty, což potvrzuje článek 2 směrnice 96/96. Delegování výkonu této činnosti na takové subjekty však v žádném
         případě nepředstavuje faktickou privatizaci tohoto úkolu, který je vlastní státu. Podle Portugalské republiky odůvodňuje přijetí
         sporných kritérií právě nezbytnost specifické kontroly soukromých hospodářských subjektů, které mají povolení vykonávat na
         základě delegování tuto činnost, ze strany státu.

      22      Krom toho tyto pověřené soukromé subjekty činí podle Portugalské republiky úkony, jimiž vykonávají veřejnou moc. V teorii
         existují podle Portugalské republiky dvě možnosti, jak lze dotčenou činnost vykonávat. Buď je kontrola předběžně provedena
         soukromým subjektem a následně osvědčena veřejným orgánem, nebo je osvědčením pověřen soukromý subjekt pod kontrolou veřejného
         orgánu. V portugalském systému je závěrem kontrolního řízení, které má pouze předběžnou funkci, přijetí rozhodnutí, kterým
         se osvědčuje, že motorové vozidlo splňuje, nebo nesplňuje požadavky platných právních předpisů, a to bez jakéhokoli zásahu
         ze strany orgánů veřejné správy. Tato rozhodnutí jsou podle Portugalské republiky díky právním důsledkům, které mají na vlastníka
         motorového vozidla, spojena s výkonem veřejné moci.

      23      Portugalská republika má tedy za to, že činnost technické kontroly motorových vozidel je přímo spjata s výkonem veřejné moci.
         I kdyby tak dotčená pravidla byla neslučitelná s článkem 43 ES, bude tato neslučitelnost odůvodněna na základě čl. 45 prvního
         pododstavce ES.

      24      Portugalská republika tvrdí, že v každém případě zahájila postup novelizace vládního nařízení, jehož cílem je v podstatě nahradit
         režim předběžných povolení systémem koncesí udělovaných na základě výběrových řízení. Přijetím a vyhlášením tohoto nového
         znění – ke kterému mělo původně dojít do konce prvního čtvrtletí roku 2009, posléze podle repliky v červenci 2009 – přestanou
         podmínky vyžadované pro vydání povolení vládním nařízením a případná omezení svobody usazování existovat.

       Závěry Soudního dvora
       K existenci omezení
      25      Podstatou výtky Komise vůči Portugalské republice je, že podrobuje soukromé hospodářské subjekty, které chtějí na jejím území
         vykonávat činnost technické kontroly motorových vozidel, pravidlům pro přístup k této činnosti, která jsou neslučitelná s článkem
         43 ES.

      26      Úvodem je třeba podotknout, že směrnice 96/96 má podle svého bodu 33 odůvodnění za cíl harmonizovat pravidla pro technické
         prohlídky zejména, jak je uvedeno v jejím čl. 1 odst. 2, stanovením kategorií vozidel určených k technické prohlídce, frekvence
         prohlídek, jakož i povinně kontrolovaných položek. Tato směrnice neobsahuje žádné ustanovení týkající se pravidel pro přístup
         k činnostem technické kontroly motorových vozidel.

      27      I když platí, že v oblasti, která nebyla na úrovni Společenství plně harmonizována, mají členské státy v zásadě i nadále pravomoc
         vymezit podmínky výkonu činností v této oblasti, nic to nemění na tom, že při výkonu uvedené pravomoci jsou povinny dodržovat
         základní svobody zaručené Smlouvou o ES (viz rozsudky ze dne 29. listopadu 2007, Komise v. Rakousko, C‑393/05, Sb. rozh. s. I‑10195,
         bod 29, a Komise v. Německo, C‑404/05, Sb. rozh. s. I‑10239, bod 31, jakož i citovaná judikatura).

      28      V projednávané věci vyvstává otázka ohledně souladu vnitrostátní právní úpravy, která stanoví určité podmínky pro získání
         povolení vykonávat činnost technické kontroly motorových vozidel a která zejména podmiňuje udělení správních povolení veřejným
         zájmem, požaduje, aby subjekty, které chtějí podnikat na tomto trhu, měly základní kapitál ve výši nejméně 100 000 eur, omezuje
         předmět činnosti těchto subjektů a uplatňuje pravidla o neslučitelnosti na společníky, vedoucí pracovníky a členy statutárních
         orgánů těchto subjektů, s článkem 43 ES.

      29      Podle ustálené judikatury musí být totiž za omezení svobody usazování považována veškerá opatření, která výkon této svobody
         zakazují, tvoří překážku tomuto výkonu nebo jej činí méně atraktivním (viz zejména rozsudky ze dne 17. října 2002, Payroll
         a další, C‑79/01, Recueil, s. I‑8923, bod 26; ze dne 5. října 2004, CaixaBanka France, C‑442/02, Sb. rozh. s. I‑8961, bod
         11, jakož i ze dne 23. října 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C‑157/07, Sb. rozh. s. I‑8061, bod 30).

      30      I když se požadavky stanovené portugalskou právní úpravou uplatní stejným způsobem jak na hospodářské subjekty usazené v Portugalsku,
         tak i na ty, které pocházejí z jiných členských států, mohou bránit hospodářským subjektům, které nesplňují kritéria v ní
         definovaná, usadit se v Portugalsku za účelem výkonu činnosti kontroly motorových vozidel v tomto státě. Jak zdůraznila Komise,
         zejména kritérium veřejného zájmu, kterému je podřízeno udělení dotčeného správního povolení, může vést ke svévolnému používání
         diskreční pravomoci příslušnými orgány a umožnit jim, aby odmítly udělit toto povolení určitým subjektům, které o ně žádají,
         i když splňují ostatní podmínky stanovené právní úpravou.

      31      Sporné podmínky pro přístup k činnosti technické kontroly motorových vozidel stanovené portugalskou právní úpravou tedy představují
         překážku svobody usazování.

       K použitelnosti čl. 45 prvního pododstavce ES
      32      Portugalská republika, která nijak zevrubně nevyvrací omezující charakter dotčené právní úpravy, tvrdí, že činnost kontroly
         motorových vozidel je činností, která je „spjata s výkonem veřejné moci“ ve smyslu článku 45 ES, a nevztahuje se tedy na ni
         článek 43 ES. Komise v tomto ohledu tvrdí, že se jedná o hospodářskou činnost, která není přímo a konkrétně spjata s výkonem
         veřejné moci, a že článek 45 ES se uplatní pouze na opatření diskriminační povahy.

      33      Pokud jde o posledně uvedený argument, je však třeba konstatovat, jak bylo připomenuto v bodě 29 tohoto rozsudku, že podle
         ustálené judikatury článek 43 ES obsahuje nejen zákaz diskriminace, ale rovněž zákaz jakýchkoli omezení, která činí výkon
         svobody usazování méně atraktivním. Vzhledem k tomu, že článek 45 ES obsahuje obecnou výjimku ze zásady svobody usazování
         zakotvené v článku 43 ES, její uplatnění nelze tudíž omezit pouze na diskriminační opatření. Tento argument Komise tak nelze
         přijmout.

      34      Na druhé straně je třeba připomenout, že jakožto výjimka ze základního pravidla svobody usazování musí být článek 45 ES vykládán
         takovým způsobem, který omezuje jeho působnost na případy, kdy je to striktně nezbytné k hájení zájmů, jejichž ochranu toto
         ustanovení členským státům umožňuje (viz zejména rozsudky ze dne 15. března 1988, Komise v. Řecko, 147/86, Recueil, s. 1637,
         bod 7; ze dne 29. října 1998, Komise v. Španělsko, C‑114/97, Recueil, s. I‑6717, bod 34, a ze dne 30. března 2006, Servizi
         Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Sb. rozh. s. I‑2941, bod 45).

      35      Je rovněž nesporné, že při posuzování výjimek ze svobody usazování stanovených v článku 45 ES je třeba vzít v úvahu meze,
         které výjimkám z uvedené svobody klade tento článek (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 21. června 1974, Reyners, 2/74, Recueil,
         s. 631, bod 50, a výše uvedený rozsudek Komise v. Řecko, bod 8).

      36      Podle ustálené judikatury tak výjimka stanovená tímto článkem musí být omezena na činnosti, které jsou samy o sobě přímo a konkrétně
         spjaty s výkonem veřejné moci (viz výše uvedený rozsudek Reyners, bod 45; rozsudky ze dne 13. července 1993, Thijssen, C‑42/92,
         Recueil, s. I‑4047, bod 8, a ze dne 31. května 2001, Komise v. Itálie, C‑283/99, Recueil, s. I‑4363, bod 20), což vylučuje,
         aby byly za funkce spjaté s výkonem veřejné moci ve smyslu uvedené výjimky považovány ty funkce, které jsou pouze pomocné
         a přípravné ve vztahu k subjektu, který fakticky vykonává veřejnou moc přijetím konečného rozhodnutí (výše uvedené rozsudky
         Thijssen, bod 22, Komise v. Rakousko, bod 36, a Komise v. Německo, bod 38).

      37      Soudní dvůr dále upřesnil rozdíl mezi činnostmi soukromých subjektů, které mají pouze přípravné funkce, a činnostmi, které
         jsou přímo a konkrétně spjaty s výkonem veřejné moci, a konstatoval, že i když soukromé subjekty uplatňují veřejnou moc tím,
         že vyvozují důsledky z jimi prováděných kontrol, nelze se dovolávat článku 45 ES, jelikož použitelná právní úprava stanoví,
         že tyto soukromé subjekty jsou podrobeny kontrole příslušného orgánu veřejné moci (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky
         Komise v. Rakousko, bod 41, a Komise v. Německo, bod 43). Soudní dvůr totiž konstatoval, že soukromé subjekty vykonávající
         svou činnost pod aktivním dohledem příslušného orgánu veřejné moci, který v konečném důsledku nese odpovědnost za kontroly
         a rozhodnutí těchto subjektů, nelze považovat za subjekty vykonávající činnost „přímo a konkrétně spjatou s výkonem veřejné
         moci“ ve smyslu článku 45 ES (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Rakousko, bod 42, a Komise v. Německo, bod 44).

      38      Podle informací uvedených v návrhu na zahájení řízení a žalobní odpovědi spadá provádění technických prohlídek motorových
         vozidel v Portugalsku do pravomoci veřejnoprávního subjektu, a sice Státního institutu pro pozemní dopravu a provoz, který
         se však může obrátit na soukromé subjekty za účelem provedení těchto prohlídek. Rozhodnutí, zda bude vydáno osvědčení, že
         motorová vozidla odpovídají technickým požadavkům, či nikoli, přijímá soukromý subjekt provádějící prohlídky motorových vozidel
         bez jakéhokoli zásahu ze strany orgánu veřejné správy.

      39      Jak rovněž vyplývá ze žalobní odpovědi, činnost subjektů provádějících prohlídky motorových vozidel probíhá ve dvou fázích.
         V první fázi tato činnost sestává z provedení technických prohlídek, tedy z ověření, zda kontrolovaná motorová vozidla odpovídají
         platným technickým normám, a ze sepsání protokolu o prohlídce, do nějž se zaznamenávají podrobnosti provedené zkoušky a získané
         výsledky. V druhé fázi tato činnost sestává z osvědčení provedené prohlídky nalepením známky na vozidlo, nebo v opačném případě
         z odmítnutí takové osvědčení vydat.

      40      Úkoly spadající pod první fázi jsou výlučně technického rázu, tedy svou povahou cizí výkonu veřejné moci (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 5. prosince 1989, Komise v. Itálie, C‑3/88, Recueil, s. 4035, bod 13). Oproti tomu druhá fáze vzhledem k tomu,
         že se vztahuje k osvědčení technické prohlídky, obsahuje výkon veřejné moci, jelikož vyvozuje z technické prohlídky právní
         důsledky.

      41      V tomto ohledu je třeba nicméně uvést, že vzhledem k tomu, že rozhodnutí osvědčit či nikoli technickou kontrolu v podstatě
         pouze konstatuje výsledky technické prohlídky, jednak postrádá rozhodovací nezávislost, která je vlastní výkonu veřejné moci,
         a jednak je přijato v rámci přímého státního dohledu.

      42      Z článku 2 směrnice 96/96 totiž vyplývá, že i když členský stát pověří prováděním technických prohlídek soukromé subjekty,
         vykonává nad nimi i nadále přímý dozor.

      43      Členskému státu totiž podle první věty tohoto článku přísluší určit příslušná zařízení, zavést postup pro vydávání povolení
         a ponechat si nad těmito zařízeními přímý dozor. Podle ustanovení druhé věty uvedeného článku, která zmiňují opatření, která
         se mají přijmout v případě střetu zájmů mezi kontrolní činností a opravami motorových vozidel, musí členské státy zvláště
         usilovat o zajištění objektivity a vysoké kvality technických prohlídek vozidel. Z použití výrazu „zvláště“ vyplývá, že směrnice
         96/96 usiluje o to, aby členské státy striktně naplňovaly oba tyto konkrétní kvalitativní cíle, a sice objektivitu a vysokou
         kvalitu technických prohlídek vozidel v případě střetu zájmů, ale a fortifori rovněž při provádění svého úkolu spočívajícího v dozoru nad soukromými subjekty provádějícími prohlídky motorových vozidel
         popsaného v první větě čl. 2 směrnice 96/96.

      44      Navíc, jak poznamenala Komise, aniž by to Portugalská republika popřela, soukromé subjekty provádějící prohlídky motorových
         vozidel nemají v rámci svých činností donucovací pravomoc, jelikož sankce za porušení pravidel týkajících se kontroly motorových
         vozidel mohou být uděleny pouze policejními a soudními orgány.

      45      Na činnosti soukromých subjektů provádějících technické prohlídky motorových vozidel, dotčených v projednávané věci, se tudíž
         nevztahuje výjimka stanovená v článku 45 ES. Je tedy třeba přezkoumat, zda může být právní úprava přístupu k činnosti kontroly
         motorových vozidel zavedená Portugalskou republikou odůvodněna.

       K existenci odůvodnění
      46      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že omezení svobody usazování může být připuštěno pouze tehdy, jestliže je odůvodněno
         naléhavými důvody obecného zájmu a pokud je v takovém případě způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračuje
         meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 27. října 2005, Komise v. Španělsko,
         C‑158/03, bod 35; ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie, C‑518/06, Sb. rozh. s. I-0000, bod 72, a ze dne 19. května 2009,
         Komise v. Itálie, C‑531/06, Sb. rozh. s. I-0000, bod 49).

      47      V tomto ohledu je na příslušných vnitrostátních orgánech, aby prokázaly jednak, že jejich právní úprava je nezbytná pro uskutečnění
         sledovaného cíle, a jednak, že uvedená právní úprava je v souladu se zásadou proporcionality (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 15. března 2007, Komise v. Finsko, C‑54/05, Sb. rozh. s. I‑2473, bod 39, a ze dne 20. září 2007, Komise v. Nizozemsko,
         C‑297/05, Sb. rozh. s. I‑7467, bod 76).

      48      V projednávaném případě se odůvodnění uplatňované Portugalskou republikou během postupu před zahájením soudního řízení týká
         nutnosti zajistit bezpečnost silničního provozu, která podle ustálené judikatury představuje naléhavý důvod obecného zájmu
         (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Nizozemsko, bod 77, a rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C‑110/05,
         Sb. rozh. s. I-519, bod 60).

      49      Nelze však než konstatovat, že se Portugalská republika během sporného řízení nebránila proti tvrzením Komise týkajícím se
         tohoto bodu a že neprokázala nutný ani přiměřený charakter dotčených opatření ve vztahu k sledovanému cíli. Sporná ustanovení
         tedy nemohou být považována za odůvodněná důvody souvisejícími s ochranou bezpečnosti silničního provozu.

      50      Portugalská republika navíc uvedla, že zahájila pozměňovací řízení týkající se vládního nařízení, které mělo skončit v červenci
         2009 a jehož účelem bylo nové vymezení technického a právního rámce činnosti kontroly motorových vozidel a odstranění omezení
         svobody usazování vyplývajících z platného systému.

      51      Je však třeba připomenout, že podle ustálené judikatury nejsou změny provedené ve vnitrostátních právních předpisech relevantní,
         pokud jde o rozhodnutí o žalobě pro nesplnění povinnosti, jestliže nebyly přijaty před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném
         stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne 2. července 1996, Komise v. Belgie, C‑173/94, Recueil, s. I‑3265, bod 16, a ze dne
         20. listopadu 2008, Komise v. Irsko, C‑66/06, Sb. rozh. s. I-158, bod 91). Portugalská republika se tedy nemůže dovolávat
         legislativních změn přijatých po tomto datu.

      52      Za těchto podmínek musí být žaloba podaná Komisí považována za opodstatněnou.

      53      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že Portugalská republika tím, že omezila svobodu usazování subjektů
         z jiných členských států, které chtěly v Portugalsku vykonávat činnost technické kontroly motorových vozidel, tím způsobem,
         že vydání povolení podmiňovala veřejným zájmem, požadovala základní kapitál ve výši nejméně 100 000 eur, omezovala předmět
         činnosti podniků a uplatňovala na jejich společníky, vedoucí pracovníky a členy statutárních orgánů pravidla o neslučitelnosti,
         nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES.

       K nákladům řízení
      54      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od Portugalské republiky
         požadovala a Portugalská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit Portugalské republice náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Portugalská republika tím, že omezila svobodu usazování subjektů z jiných členských států, které chtěly v Portugalsku vykonávat
            činnost technické kontroly motorových vozidel, tím způsobem, že vydání povolení podmiňovala veřejným zájmem, požadovala základní
            kapitál ve výši nejméně 100 000 eur, omezovala předmět činnosti podniků a uplatňovala na jejich společníky, vedoucí pracovníky
            a členy statutárních orgánů pravidla o neslučitelnosti, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES.
      2)      Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. července 1973. # Hessische Mehlindustrie Karl Schöttler KG proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Německo. # Věc 3-73.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 5. října 2010. # Evropská komise proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Článek 49 ES - Sociální zabezpečení - Zdravotní péče plánovaná v jiném členském státě a vyžadující použití velkých zdravotnických přístrojů - Požadavek předchozího povolení - Plánovaná péče poskytovaná v jiném členském státě - Rozdíl mezi úrovněmi platného krytí v členském státě, v němž je pojištěnec pojištěn, a členském státě pobytu - Právo zdravotního pojištěnce na náhradu ze strany příslušné instituce, která je doplňková k náhradě ze strany instituce členského státu pobytu. # Věc C-512/08.

text:
      Věc C-512/08
      Evropská komise
      v.
      Francouzská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 49 ES – Sociální zabezpečení – Zdravotní péče plánovaná v jiném členském státě a vyžadující použití velkých zdravotnických přístrojů – Požadavek předchozího povolení – Plánovaná péče poskytovaná v jiném členském státě – Rozdíl mezi úrovněmi platného krytí v členském státě, v němž je pojištěnec pojištěn, a členském státě pobytu – Právo pojištěnce na náhradu ze strany příslušné instituce, která je doplňková k náhradě ze strany instituce členského státu
         pobytu“

      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb služeb – Omezení – Vnitrostátní právní úprava týkající se náhrady léčebných výdajů vynaložených v jiném členském
            státě
      (Článek 49 ES)
      Členský stát, jehož vnitrostátní právní úprava podřizuje, s výjimkou zvláštních situací souvisejících zejména ze zdravotním
         stavem pojištěnce nebo naléhavostí požadované péče, hrazení péče, plánované v jiném členském státě a vyžadující použití velkých
         zdravotnických přístrojů mimo nemocniční zařízení, ze strany příslušné instituce podle režimu krytí platného v jejím členském
         státě požadavku předchozího povolení, se nedopouští nesplnění povinností, které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

      I když totiž taková právní úprava může osoby pojištěné v rámci dotčeného vnitrostátního systému zdravotního pojištění odradit
         od toho, aby se za účelem dotčené péče obracely na poskytovatele zdravotní péče usazené v jiném členském státě, nebo jim v
         tom dokonce bránit, a představuje tudíž jak pro tyto pojištěnce, tak pro tyto poskytovatele, omezení volného pohybu služeb,
         nic to nemění na tom, že vzhledem k rizikům pro organizaci politiky veřejného zdraví a pro finanční rovnováhu systému sociálního
         zabezpečení se takový požadavek jeví, za současného stavu unijního práva, jako odůvodněné omezení. Tato rizika souvisí s tím
         s tím, že velké zdravotnické přístroje, jejichž taxativní výčet uvádí dotčená vnitrostátní právní úprava, mohou být bez ohledu
         na prostředí, nemocniční, či nikoliv, v němž mají být instalovány a užívány, předmětem politiky plánování, jak je definována
         touto právní úpravou, pokud jde zejména o jejich počet a jejich zeměpisné rozmístění, a to s cílem přispět k zajištění na
         celém území státu nabídky kvalitní péče, která by byla racionální, stabilní, vyvážená a dostupná, ale rovněž s cílem zabránit,
         nakolik je to možné, jakémukoliv plýtvání finančními, technickými a lidskými zdroji.

      Při neexistenci důkazů správní praxe odporující právu Unie a případných stížností podaných v této oblasti ze strany pojištěnců,
         vnitrostátní právní úprava, která, podepřená přinejmenším jedním rozhodnutím vydaným nejvyšším vnitrostátním soudem, stanoví
         obecný princip hrazení ze strany příslušné vnitrostátní instituce péče poskytnuté osobám pojištěným v rámci vnitrostátního
         systému sociálního zabezpečení v jiném členském státě nebo ve smluvním státě Dohody o Evropském hospodářském prostoru za stejných
         podmínek, jako by péče byla poskytnuta v dotčeném členském státě, a do výše nákladů skutečně vynaložených pojištěncem, nevede
         k situaci, která může osoby pojištěné v rámci dotčeného vnitrostátního systému v případě uvedeném v rozsudku ze dne 12. července
         2001, Vanbraekel a další, C-368/98, kdy je náhrada výdajů vynaložených na služby ústavní péče poskytnuté v členském státě
         pobytu vyplývající z použití pravidel platných v tomto státě nižší nežli náhrada, jež by vyplývala z použití právních předpisů
         platných v členském státě, v němž je pojištěnec pojištěn, připravit o právo na doplňkovou náhradu. Taková právní úprava vzhledem
         ke svému obecnému znění zahrnuje nárok na doplňkovou náhradu placenou příslušnou vnitrostátní institucí v případě uvedeném
         v daném rozsudku.

      (viz body 27–28, 32, 37, 42–43, 51, 57–58, 67–69)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      5. října 2010(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 49 ES – Sociální zabezpečení – Zdravotní péče plánovaná v jiném členském státě a vyžadující použití velkých zdravotnických přístrojů – Požadavek předchozího povolení – Plánovaná péče poskytovaná v jiném členském státě – Rozdíl mezi úrovněmi platného krytí v členském státě, v němž je pojištěnec pojištěn, a členském státě pobytu – Právo pojištěnce na náhradu ze strany příslušné instituce, která je doplňková k náhradě ze strany instituce členského státu
         pobytu“

      Ve věci C‑512/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 25. listopadu 2008,
      Evropská komise, zastoupená N. Yerrell, jakož i G. Rozetem a E. Traversou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Francouzské republice, zastoupené A. Czubinski a G. de Berguesem, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      Španělským královstvím, zastoupeným J. M. Rodríguez Cárcamem, jako zmocněncem,

      Finskou republikou, zastoupenou A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,

      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným I. Rao, poté S. Ossowskim, jako zmocněnci, ve spolupráci s M.-E. Demetriou, barrister,

      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (zpravodaj), J.-C. Bonichot a C. Toader, předsedové
         senátů, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Arabadžev, J.-J. Kasel a M. Safjan, soudci,

      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-A. Gaudissart, vedoucí oddělení,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. března 2010,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 15. července 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Komise Evropských společenství svou žalobou žádá Soudní dvůr, aby určil, že Francouzská republika tím, že jednak podle článku
         R. 332-4 Code de la sécurité sociale (zákoník sociálního zabezpečení) podmiňuje náhradu výdajů na zdravotní služby, které
         jsou dostupné v lékařské ordinaci a které vyžadují použití velkých zdravotnických přístrojů, uvedených v článku R. 712-2 II
         Code de la santé publique (zákoník veřejného zdraví) (nyní článek R. 6122-26 tohoto zákoníku), vydáním předchozího povolení,
         a jednak v článku R. 332-4 ani v jiném ustanovení francouzského práva nestanoví možnost přiznat pacientovi pojištěnému ve
         francouzském systému sociálního zabezpečení doplňkovou náhradu za podmínek stanovených v bodě 53 rozsudku ze dne 12. července
         2001, Vanbraekel a další (C‑368/98, Recueil, s. I‑5363), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 49 ES.

       Právní rámec
       Právo Unie
      2        Podle čl. 22 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na
         zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění
         pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03,
         s. 3), ve znění naposledy pozměněném nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 ze dne 18. prosince 2006 (Úř.
         věst. L 392, s. 1, dále jen „nařízení č. 1408/71“):

      „Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik
         nároku na dávky, případně s přihlédnutím k článku 18, a

      a)       jejíž stav vyžaduje věcné dávky, které se stanou nezbytnými ze zdravotních důvodů během jejího pobytu na území jiného členského
         státu, s ohledem na povahu dávek a předpokládanou délku pobytu, nebo

      […]
      c)      která získá povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jejímu zdravotnímu
         stavu;

      má nárok
      i)      na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu […] podle jí uplatňovaných právních předpisů,
         jako by u ní byla pojištěna; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného státu;

      […]“
       Vnitrostátní právo
       Zákoník sociálního zabezpečení
      3        Hrazení zdravotní péče poskytované mimo Francii osobám pojištěným v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení se
         řídí zejména články R. 332-3 a R. 332-4 zákoníku sociálního zabezpečení, které byly do tohoto zákoníku vloženy nařízením č. 2005-386
         ze dne 19. dubna 2005 o hrazení péče poskytované mimo Francii a o změně zákoníku sociálního zabezpečení (druhá část: nařízení
         Conseil d’État) (JORF ze dne 27. dubna 2005, s. 7321).

      4        Tyto články zákoníku sociálního zabezpečení stanoví:

      „Článek R. 332-3
      Zdravotní pojišťovny hradí náklady na péči o pojištěnce a osoby pojištěné jejich prostřednictvím v členském státu Evropské
         unie nebo ve smluvním státu Dohody o Evropském hospodářském prostoru za stejných podmínek, jako by péče byla poskytnuta ve
         Francii, přičemž výše náhrady nemůže překročit výši nákladů vynaložených pojištěncem a s výhradou úprav stanovených články
         R. 332-4 až R. 332-6.

      Článek R. 332-4
      S výjimkou případu neplánované péče mohou zdravotní pojišťovny uhradit náklady nemocniční péče nebo péče vyžadující použití
         velkých zdravotnických přístrojů uvedených v části II článku R.712-2 zákoníku veřejného zdraví, která je pojištěncům a oprávněným
         osobám poskytnuta v jiném členském státu Evropské unie nebo ve smluvním státu Dohody o Evropském hospodářském prostoru a která
         odpovídá jejich stavu, pouze na základě předchozího povolení.

      Toto povolení lze odmítnout pouze tehdy, je-li splněna některá ze dvou následujících podmínek:
      1°      požadovaná péče není zahrnuta do péče, která je hrazena na základě francouzské právní úpravy;
      2°      totožná nebo stejně účinná léčba může být poskytnuta v přiměřené době ve Francii, s přihlédnutím ke zdravotnímu stavu pacienta
         a pravděpodobnému vývoji jeho onemocnění.

      Pojištěnec podává žádost o povolení u zdravotní pojišťovny, u níž je pojištěn. Rozhodnutí vydá revizní lékař. Musí být doručeno
         ve lhůtě odpovídající stupni naléhavosti a dostupnosti plánované péče a nejpozději dva týdny po doručení žádosti. Jestliže
         odpověď není doručena v uvedené lhůtě, má se za to, že povolení bylo uděleno.

      Zamítavé rozhodnutí musí být řádně odůvodněno a musí být možné proti němu podat opravný prostředek za obecně platných právních
         podmínek k příslušným soudům rozhodujícím ve věcech sociálního zabezpečení. Nicméně týká-li se napadení tohoto rozhodnutí
         posouzení stavu nemocného revizním lékařem toho, zda plánovaná péče odpovídá stavu nemocného, nebo toho, zda léčení dostupné
         ve Francii je totožné nebo stejně účinné, je třeba vypracovat lékařský posudek za podmínek stanovených v kapitole 1 hlavy
         IV knihy I tohoto zákoníku“.

      5        Uplatňování nařízení č. 2005-386 bylo předmětem oběžníku DSS/DACI/2005/235 ze dne 19. května 2005 (dále jen „oběžník z 19.
         května 2005“), v němž je uvedeno následující:

      „Nařízení č. 2005-386 […] dovršuje provedení judikatury Společenství týkající se volného pohybu služeb a volného pohybu zboží
         v oblasti zdravotní péče do vnitrostátního práva.

      […]
      Stanoví podmínky hrazení péče poskytnuté v zahraničí podle zeměpisné oblasti, v níž byla poskytnuta: […] jeho článek 3 zavádí
         čtyři nové články (R. 332-3, R. 332-4, R. 332-5 a R. 332-6) týkající se péče poskytnuté v [Evropské unii – Evropském hospodářském
         prostoru (EU-EHP)].

      […]
      II – Hrazení péče poskytnuté v EU-EHP (články R. 332-3, R. 332-4, R. 332-5, R. 332-6)
      Tyto čtyři nové články se týkají konkrétně péče poskytnuté v EU-EHP.
      Obsahují jeden obecný článek, který potvrzuje zásadu hrazení péče poskytnuté v jiném členském státě, a tři články obsahující
         úpravy v případě zvláštních situací.

      […]
      B – Zvláštní úpravy (články R. 332-4, R. 332-5 a R. 332-6)
      Články R. 332-4, R. 332-5 a R. 332-6 doplňují článek R. 332-3 stanovením určitých úprav zásady zakotvené tímto článkem v následujících
         situacích:

      1 – Nemocniční péče (článek R. 332-4)
      –        Článek R. 332-4 vymezuje úhradu nemocniční péče a použití velkých zdravotnických přístrojů – typu MRI, PET skener atd. – vyjmenovaných
         v bodě II článku R. 712-2 zákoníku veřejného zdraví [...], které jsou dostupné mimo nemocnici v lékařské ordinaci.

      –        Tento článek se nevztahuje na péči poskytnutou neplánovaně v rámci dočasného pobytu (pracovního, rodinného, turistického atd.),
         která musí být uhrazena na základě nařízení [(EHS] č. 1408/71 a č. 574/72 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení v Evropě,
         bez ohledu na to, zda pojištěnec předložil v místě poskytnutí péče dokument stanovený na úrovni Společenství potvrzující jeho
         nároky ze zdravotního pojištění.

      –        Hrazení nemocniční péče a použití velkých zdravotnických přístrojů je podmíněno vydáním předchozího povolení pojišťovnou pojištěnce,
         který má v úmyslu využít těchto služeb v EU-EHP.

      [Soudní dvůr Evropských společenství] toto omezení povolil vzhledem k tomu, že nemocniční péče, stejně jako použití velkých
         zdravotnických přístrojů mohou v případě naprosto svobodného přístupu mimo území státu vést k závažnému zásahu do organizace
         systému zdravotní péče nebo do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení státu, v němž je pojištěnec pojištěn.

      Nicméně v praxi nesmí instituce zdravotního pojištění automaticky odmítat vydání předchozího povolení pro tyto typy služeb
         plánovaných v jiném členském státě.

      Předchozí povolení totiž nelze odmítnout, jestliže je navrhovaná péče hrazena ve Francii a jestliže tato péče, nebo stejně
         účinná péče, není dostupná v přiměřené lhůtě, to znamená ve lhůtě slučitelné se zdravotním stavem pacienta a pravděpodobným
         vývojem jeho onemocnění.

      […]
      –        Zamítavá rozhodnutí musí být samozřejmě odůvodněna. [Soudní dvůr] nepřipouští, aby v případě zamítnutí předchozího povolení
         rozhodnutí neinformovalo pojištěnce přesně o důvodech, na základě kterých mu nebylo dovoleno využít péče v jiném členském
         státě. Pouhou zmínku, bez dalšího upřesnění, o existenci péče, kterou lze poskytnout včas ve Francii, tak nelze považovat
         s ohledem na požadavky [Soudního dvora] za dostatečnou. Pokud je odpověď žadateli v tom smyslu, že podobně účinná péče může
         být poskytnuta ve Francii, musí tedy zamítavé rozhodnutí obsahovat skutkové okolnosti, z nichž toto tvrzení vychází. Může
         být zejména užitečné poskytnout seznam zařízení nebo zdravotnických odborníků, schopných poskytnout pacientovi nezbytnou péči
         v požadované lhůtě.

      –        V oblastech, kde je nedostatečná nabídka specifické nemocniční péče nebo velkých zdravotnických přístrojů, musí zdravotní
         pojišťovny systematicky povolovat hrazení určitých kategorií péče plánované v EU-EHP. Další oběžník upřesní oblasti a typy
         nemocniční péče nebo velkých zdravotnických přístrojů, na které se vztahuje toto ustanovení.“

      6        Oběžník z 19. května 2005 byl pozměněn a doplněn oběžníkem DSS/DACI/2008/242 ze dne 21. července 2008 o hrazení péče poskytované
         v jiném členském státě EU-EHP (dále jen „oběžník z 21. července 2008“), v němž je zejména uvedeno, že „i když judikatura [stanovená
         rozsudkem Vanbraekel a další] je již ze strany zdravotních pojišťoven uplatňována“, potýkají se pojišťovny s řadou konkrétních
         obtíží. V tomto oběžníku příslušný ministr „nicméně vyzývá [odpovědné osoby příslušných institucí], aby v případě žádosti
         pojištěnce nadále činily vše nezbytné k provádění mechanismu doplňkové náhrady“.

       Zákoník veřejného zdraví
      7        Článek L. 6121-1 zákoníku veřejného zdraví stanoví:

      „Účelem plánu organizace zdravotní péče je stanovit a podporovat potřebný vývoj nabídky preventivní, léčebné a paliativní
         péče s cílem reagovat na potřeby fyzického a duševního zdraví. Zahrnuje rovněž nabídku péče o těhotné ženy a novorozence.

      Cílem plánu organizace zdravotní péče je podnítit změny a doplňky nabídky péče, jakož i spolupráci, zejména mezi zdravotnickými
         zařízeními. Stanoví cíle za účelem zlepšení kvality, dostupnosti a efektivity organizace zdravotní péče.

      Zohledňuje propojení prostředků zdravotnických zařízení s lékaři provozujícími ordinace a zdravotně-sociálním sektorem, jakož
         i nabídku péče v sousedních oblastech a příhraničních územích.

      Vyhláška ministra zdravotnictví stanoví seznam témat, zdravotních činností a velkých přístrojů, které musí být povinně obsaženy
         v plánu organizace zdravotní péče.

      Plán organizace zdravotní péče je stanovován na základě posouzení zdravotních potřeb obyvatelstva a jejich vývoje s ohledem
         na demografické a epidemiologické údaje a pokrok lékařské techniky a po kvantitativní a kvalitativní analýze stávající nabídky
         péče.

      Plán organizace zdravotní péče lze kdykoliv zcela nebo zčásti revidovat. Bude přezkoumán přinejmenším jednou za pět let.“

      8        Článek L. 6122-1 uvedeného zákoníku stanoví:

      „Projekty týkající se vytvoření zdravotnického zařízení, vytvoření, přeměny a slučování zdravotnických služeb, včetně alternativ
         k hospitalizaci, a instalace velkých zdravotnických přístrojů vyžadují předběžné povolení regionálního zdravotnického orgánu.

      Seznam zdravotnických služeb a velkých zdravotnických přístrojů podléhajících povolení bude stanoven nařízením Conseil d’État.“

      9        Článek R. 6122-26 zákoníku veřejného zdraví, který opakuje ustanovení článku R.712-2-II tohoto zákoníku, stanoví:

      „Následující velké zdravotnické přístroje vyžadují povolení podle článku L. 6122-1:
      1°      Scintilační kamera s emisním detektorem koincidence pozitronů nebo bez něj, emisní tomograf nebo pozitronová kamera;
      2°      Zobrazovací zařízení nukleární magnetické rezonance nebo spektrometrické zařízení pro klinické využití;
      3°      Lékařský tomograf;
      4°      Hyperbarická komora;
      5°      Cyklotron pro lékařské využití.“
       Postup před zahájením soudního řízení
      10      V návaznost na stížnost zaslala Komise dne 18. října 2006 Francouzské republice výzvu dopisem, v níž poukazovala na neslučitelnost
         článku R. 332-4 zákoníku sociálního zabezpečení s článkem 49 ES, jak jej vykládá Soudní dvůr. Na podporu tohoto tvrzení uvedla
         tři konkrétní výtky, a sice:

      –        požadavek předchozího povolení pro úhradu určité mimonemocniční péče poskytnuté v jiném členském státě;
      –        neexistence ustanovení vyžadujícího zaslání potvrzení o přijetí žadateli o předchozí povolení k hrazení nemocniční péče poskytované
         v jiném členském státě a

      –        neexistence ustanovení umožňujícího přiznat osobě pojištěné v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení doplňkovou
         náhradu za podmínek stanovených v bodě 53 výše uvedeného rozsudku Vanbraekel a další.

      11      Bod 53 tohoto rozsudku stanoví:

      „[…]
      Článek [49 ES] musí být vykládán v tom smyslu, že je-li náhrada výdajů vynaložených na služby nemocniční péče poskytnuté v
         členském státě pobytu vyplývající z použití pravidel platných v tomto státě, nižší nežli náhrada, jež by vyplývala z použití
         právních předpisů platných v členském státě, v němž je pojištěnec pojištěn, v případě hospitalizace v tomto posledně jmenovaném
         státě, musí příslušná instituce pojištěnci poskytnout doplňkovou náhradu odpovídající tomuto rozdílu.“

      12      Dopisem ze dne 1. března 2007 Francouzská republika odpověděla na tuto výzvu dopisem.

      13      Pokud jde o první výtku, dotčený členský stát poukázal na svůj záměr změnit článek R. 332-4 zákoníku sociálního zabezpečení
         ve smyslu požadovaném Komisí a vydat, než dojde k této změně, oběžník, jehož cílem bude zaručit dodržování požadavků vyplývajících
         z práva Unie.

      14      Francouzská republika odmítla opodstatněnost druhé výtky, přičemž uvedla, že francouzské orgány sociálního zabezpečení jakožto
         správní orgány, na které se vztahuje vnitrostátní právní úprava práv občanů ve vztahu ke správě, jsou povinny vydat žadateli
         o předchozí povolení úhrady výdajů na péči plánovanou v jiném členském státě potvrzení o přijetí uvádějící zejména datum přijetí
         žádosti a lhůtu, po jejímž uplynutí lze považovat žádost za schválenou.

      15      Pokud jde o třetí výtku, Francouzská republika uvedla, že okolnost, jíž se dovolává Komise, byla důsledkem nejistoty ohledně
         přesného dosahu výše uvedeného rozsudku Vanbraekel a další, který musel být projednán členskými státy na úrovni Rady Evropské
         unie. S odkazem na oběžník DSS/DACI/2003/286 ze dne 16. června 2003 o uplatňování právní úpravy k zajištění přístupu osob
         pojištěných ve francouzském systému sociálního zabezpečení k péči v rámci Evropské unie a Evropského hospodářského prostoru
         (dále jen „oběžník z 16. června 2003“) tento členský stát nicméně dodal, že jeho úmyslem rozhodně nebylo tajit uvedeným pojištěncům
         existenci práva na doplňkovou náhradu zakotveného tímto rozsudkem. Krom toho zdůraznil, že francouzské správní orgány v souladu
         s judikaturou Cour de cassation přiznávají tomuto rozsudku široký dosah.

      16      S ohledem na tuto odpověď zaslala Komise dne 23. října 2007 Francouzské republice odůvodněné stanovisko, v němž uvedla jednak
         to, že bere zpět druhou výtku uvedenou ve výzvě dopisem, a jednak to, že trvá na obou ostatních výtkách a vyzývá tento členský
         stát k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.

      17      V odpovědi ze dne 13. prosince 2007 na uvedené odůvodněné stanovisko poukázala Francouzská republika na to, že má být vzápětí
         přijato nařízení, jež má přizpůsobit článek R. 332-4 zákoníku sociálního zabezpečení požadavkům práva Unie a doplnit články
         R. 332-2 až R. 332-6 uvedeného zákoníku pokud jde o právo na doplňkovou náhradu stanovené ve výše uvedeném rozsudku Vanbraekel
         a další. Uvedla rovněž, že oběžník, který má nahradit oběžník z 19. května 2005, je právě dokončován.

      18      V návaznosti na upomínku, kterou Komise zaslala Francouzské republice dne 10. června 2008, poskytl jí tento členský stát oběžník
         z 21. července 2008. Krom toho zmínil některé technické obtíže způsobující zpoždění konečného přijetí reformy zákoníku sociálního
         zabezpečení oznámené v odpovědi na odůvodněné stanovisko.

      19      Komise nebyla s tímto vysvětlením spokojena, a proto se rozhodla podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K první výtce, vycházející z požadavku předchozího povolení jako podmínky pro úhradu mimonemocniční péče plánované v jiném
            členském státě a vyžadující použití velkých zdravotnických přístrojů
       Argumentace účastníků řízení
      20      Komise poukazuje na to, že požadavek předchozího povolení pro úhradu péče dostupné v lékařské ordinaci v jiném členském státě,
         která vyžaduje použití velkých zdravotnických přístrojů, ze strany příslušné instituce, představuje omezení volného pohybu
         služeb.

      21      Tvrdí, že i když cíle plánování mohou odůvodnit podobný požadavek pokud jde o krytí nemocniční péče plánované v jiném členském
         státě, tento požadavek naopak není odůvodněný v oblasti mimonemocniční péče, jak rozhodl Soudní dvůr v rozsudcích ze dne 28. dubna
         1998, Kohll (C‑158/96, Recueil, s. I‑1931), a ze dne 13. května 2003, Müller-Fauré a van Riet (C‑385/99, Recueil, s. I‑4509).

      22      Komise má za to, že s ohledem na bod 75 výše uvedeného rozsudku Müller-Fauré a van Riet charakteristický prvek nemocničního
         výkonu spočívá v tom, že dotčený výkon nemůže být proveden mimo nemocniční prostředí, a tvrdí, že v případě péče vyžadující
         použití velkých přístrojů dostupných mimo nemocniční zařízení není zachování požadavku předchozího povolení objektivně odůvodněné.

      23      Dodává, že řada skutečností, jako jsou uplatňování limitů krytí a podmínky poskytnutí dávek sociálního zabezpečení platné
         v členském státě, v němž je pojištěnec pojištěn, jazykové a zeměpisné faktory, nedostatek informací o povaze péče dostupné
         v jiných členských státech nebo náklady na pobyt související s přesunem do jiného členského státu za zdravotními účely, umožňuje
         mít za to, že zrušení požadavku předchozího povolení v oblasti péče zahrnující použití velkých zdravotnických přístrojů nepovede
         k masivnímu exodu osob pojištěných v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení do jiných členských států a neohrozí
         finanční rovnováhu národního systému sociálního zabezpečení.

      24      Francouzská republika, podporovaná Španělským královstvím, Finskou republikou a Spojeným královstvím Velké Británie a Severního
         Irska, zpochybňuje opodstatněnost této první výtky.

      25      Tyto členské státy uvádějí, že judikatura Soudního dvora, která v zájmu cílů celkového plánování připouští opatření spočívající
         v předchozím povolení úhrady, ze strany příslušné instituce, nemocniční péče poskytnuté v jiném členském státě (viz výše uvedený
         rozsudek Müller-Fauré a van Riet, body 67 a 77 až 80, jakož i rozsudek ze dne 16. května 2006, Watts, C‑372/04, Sb. rozh.
         s. I‑4325, body 104 a 108 až 111), je použitelná v kontextu zdravotních výkonů vyžadujících použití velkých zdravotnických
         přístrojů mimo nemocniční zařízení, s ohledem na velmi vysokou cenu těchto přístrojů, jakož i na jejich dopad na rozpočet
         systémů sociálního zabezpečení.

       Závěry Soudního dvora
      26      Úvodem je třeba připomenout, že podle článku R. 332-4 se sporný požadavek předchozího povolení nevztahuje na případ neplánované
         péče, tedy péče, která se ukáže jako nezbytná v průběhu dočasného pobytu pojištěnce v jiném členském státě. Jak vyplývá ze
         spisů předložených Komisí, první výtka se tak omezuje na případ tzv. „plánované“ péče, tedy péče, které pojištěnec hodlá využít
         v jiném členském státě.

      27      Krom toho je důležité zdůraznit, že uvedená výtka se netýká údajného porušení čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71,
         podle kterého má příslušná instituce, s výjimkou zvláštních situací souvisejících zejména ze zdravotním stavem pojištěnce
         nebo naléhavostí požadované péče (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, Sb. rozh. s. I‑0000,
         body 45 a 51), právo rozhodnout, že hrazení péče plánované v jiném členském státě poskytnuté na její účet institucí členského
         státu pobytu podle režimu krytí platného v posledně uvedeném členském státě podléhá podmínce předchozího povolení.

      28      Cílem první výtky založené na článku 49 ES je tedy určit, že požadavek předchozího povolení pro účely hrazení péče plánované
         v mimonemocničním zařízení v jiném členském státě, která vyžaduje použití velkých zdravotnických přístrojů, ze strany příslušné
         instituce podle režimu krytí platného v členském státě, v němž je pojištěnec pojištěn, je s uvedeným článkem neslučitelný.

      29      Po tomto úvodním upřesnění je třeba zdůraznit, že při neexistenci harmonizace na úrovni Unie je věcí právních předpisů každého
         členského státu určit mimo jiné podmínky poskytování dávek v oblasti sociálního zabezpečení zahrnujících takovou péči, jaké
         se týká první výtka. To však nic nemění na tom, že při výkonu této pravomoci musí členské státy dodržovat právo Unie, především
         ustanovení o volném pohybu služeb (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 5. června 2010, Komise v. Španělsko, C‑211/08, Sb. rozh.
         s. I‑0000, bod 53 a uvedená judikatura).

      30      Podle ustálené judikatury spadají zdravotní služby poskytované za úplatu do působnosti uvedených ustanovení, aniž je namístě
         činit rozdíl podle toho, zda je péče poskytována v rámci nemocnice, nebo mimo ni (viz zejména rozsudky ze dne 18. března 2004,
         Leichtle, C‑8/02, Recueil, s. I‑2641, bod 28; Watts, uvedený výše, bod 86, a ze dne 19. dubna 2007, Stamatelaki, C‑444/05,
         Sb. rozh. s. I‑3185, bod 19).

      31      Opakovaně bylo rovněž rozhodnuto, že volný pohyb služeb zahrnuje svobodu příjemců služeb, především osob, jež potřebují zdravotní
         péči, vycestovat do jiného členského státu za účelem využití těchto služeb, aniž v tom mohou být omezováni (viz v tomto smyslu
         zejména výše uvedené rozsudky Watts, bod 87, a Komise v. Španělsko, bod 49).

      32      V projednávaném případě přitom požadavek předchozího povolení, kterému podléhá na základě dotčené vnitrostátní právní úpravy
         hrazení péče, plánované v jiném členském státě a vyžadující použití velkých zdravotnických přístrojů v mimonemocničním zařízení,
         ze strany příslušné instituce podle režimu krytí platného v jejím členském státě, může osoby pojištěné v rámci francouzského
         systému zdravotního pojištění odradit nebo jim dokonce bránit v tom, aby se za účelem dotčené péče obracely na poskytovatele
         zdravotní péče usazené v jiném členském státě. Představuje tudíž jak pro tyto pojištěnce, tak pro tyto poskytovatele, omezení
         volného pohybu služeb (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Müller-Fauré a van Riet, bod 44 a 103, a Watts, bod 98).

      33      Pokud jde o objektivní odůvodněnost takového omezení, je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že požadavky
         plánování související jednak s cílem zajistit na území daného členského státu dostatečnou a stálou dostupnost vyvážené škály
         kvalitní péče a jednak požadavky související se snahou zajistit kontrolu výdajů a zabránit, nakolik je to možné, jakémukoliv
         plýtvání finančními, technickými a lidskými zdroji, mohou odůvodnit požadavek spočívající v tom, že finanční krytí péče plánované
         v jiném členském státě, které je poskytováno příslušnou institucí, podléhá předchozímu povolení (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 12. července 2001, Smits a Peerbooms, C‑157/99, Recueil, s. I‑5473, body 76 až 81, Müller-Fauré a van Riet, uvedený
         výše, body 76 až 81, a Watts, uvedený výše, body 108 až 110).

      34      Takové úvahy, uvedené v souvislosti se zdravotními výkony prováděnými v nemocničním prostředí, lze převzít pro zdravotní výkony
         vyžadující použití velkých zdravotnických přístrojů, i kdyby byly tyto výkony prováděny, jako je tomu u výkonů, jichž se týká
         první výtka Komise, mimo takové prostředí.

      35      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že Soudní dvůr v bodě 75 výše uvedeného rozsudku Müller-Fauré a van Riet poté, co zdůraznil
         obtížnost rozlišení mezi „výkony nemocničními“ a „ambulantními“, sice uvedl, že výkony provedené v nemocničním prostředí,
         ale jejichž povaha umožňuje i provedení lékařem v jeho ordinaci nebo ve zdravotním středisku, by mohly být postaveny na roveň
         výkonům ambulantním.

      36      Na rozdíl od teze, kterou hájí Komise, nicméně z tohoto úryvku uvedeného rozsudku nelze vyvozovat, že okolnost, že péče vyžadující
         použití velkých zdravotnických přístrojů může být poskytnuta mimo nemocniční prostředí, zcela zbavuje významu důvody vyplývající
         z požadavků plánování.

      37      Velké zdravotnické přístroje, které jsou uvedeny v taxativním výčtu v článku R. 6122-26 zákoníku veřejného zdraví, přitom
         mohou být bez ohledu na prostředí, nemocniční, či nikoliv, v němž mají být instalovány a užívány, předmětem politiky plánování,
         jak je definována dotčenou vnitrostátní právní úpravou, pokud jde zejména o jejich počet a jejich zeměpisné rozmístění, a to
         s cílem přispět k zajištění nabídky kvalitní péče na celém území státu, která by byla racionální, stabilní, vyvážená a dostupná,
         ale rovněž s cílem zabránit, nakolik je to možné, jakémukoliv plýtvání finančními, technickými a lidskými zdroji.

      38      Takové plýtvání by bylo o to škodlivější, že podmínky instalace, fungování a užívání pěti typů zařízení taxativně vyjmenovaných
         v článku R. 6122-26 zákoníku veřejného zdraví jsou obzvláště nákladné, zatímco finanční prostředky, které mohou členské státy
         věnovat na špičkovou péči, a konkrétně na dotování takových zařízení, nejsou neomezené, a to bez ohledu na použitý způsob
         financování (viz obdobně, pokud jde o léky, rozsudky ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie, C‑531/06, Sb. rozh. s. I‑4103,
         bod 57, jakož i Apothekerkammer des Saarlandes a další, C‑171/07 a C‑172/07, Sb. rozh. s. I‑4171, bod 33).

      39      Aniž jim Komise odporovala, Francouzská republika a Spojené království tak na příkladu pozitronového emisního tomografu používaného
         při depistáži a léčbě rakoviny zdůraznily, že tyto přístroje představují náklady ve výši stovek tisíc, nebo i milionů eur,
         pokud jde jak o jejich získání, tak o jejich instalaci a používání.

      40      Kdyby osoby pojištěné v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení mohly svobodně a za jakýchkoliv okolností čerpat
         na účet příslušné instituce u poskytovatelů služeb usazených v jiných členských státech péči vyžadující použití velkých zdravotnických
         přístrojů taxativně vyjmenovaných zákoníkem veřejného zdraví, byla by tím ohrožena snaha vnitrostátních orgánů o plánování,
         jakož i finanční rovnováha špičkové péče.

      41      Taková možnost by totiž mohla vést k nedostatečnému využití velkých zdravotnických přístrojů instalovaných v členském státě
         pojištění, a tímto státem dotovaných nebo k nadměrné zátěži pro rozpočet sociálního zabezpečení v tomto členském státě.

      42      Vzhledem k těmto rizikům pro organizaci politiky veřejného zdraví a pro finanční rovnováhu systému sociálního zabezpečení
         se jeví jako odůvodněné omezení – za současného stavu unijního práva – požadavek, jenž spočívá v tom, že s výjimkou zvláštních
         situací, které jsou uvedeny v bodě 27 tohoto rozsudku, je hrazení péče plánované v mimonemocničním zařízení v jiném členském
         státě a vyžadující použití velkých zdravotnických přístrojů, uvedených v článku R. 6122-26 zákoníku veřejného zdraví, ze strany
         příslušné instituce, podle režimu krytí platného v jejím členském státě, podmíněno předchozím povolením ze strany této instituce
         (viz obdobně výše uvedený rozsudek Müller-Fauré a van Riet, bod 81).

      43      Je třeba ještě připomenout, že podle ustálené judikatury musí být režim předchozího povolení založen na objektivních, nediskriminačních
         a předem známých kritériích, tak aby poskytoval rámec pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátních orgánů, aby nebyla vykonávána
         svévolně. Takový režim povolení musí být mimoto založen na procesním systému, který je snadno dostupný a způsobilý zaručit
         dotčeným osobám, že jejich žádost bude vyřízena v přiměřené lhůtě, objektivně a nestranně, přičemž případná odmítnutí povolení
         musí být nadto soudně přezkoumatelná (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Smits a Peerbooms, bod 90; Müller-Fauré a van
         Riet, bod 85, jakož i Watts, bod 116).

      44      V projednávaném případě Komise neuvedla žádnou konkrétní výtku vůči procesním a hmotněprávním pravidlům, jimiž se řídí dotčené
         opatření spočívající v předchozím povolení, zejména vůči taxativně vymezeným podmínkám, za kterých může být uvedené povolení
         na základě článku R. 332-4 zákoníku sociálního zabezpečení odmítnuto.

      45      Za těchto podmínek se nesplnění povinnosti vyplývající z článku 49 ES tvrzené v rámci první výtky nejeví jako opodstatněné.
         Uvedenou výtku je tedy třeba zamítnout.

       K druhé výtce, vycházející z neexistence ustanovení francouzského práva stanovícího nárok osoby pojištěné v rámci francouzského
            systému sociálního zabezpečení na doplňkovou náhradu za podmínek stanovených v bodě 53 rozsudku Vanbraekel a další
       Argumentace účastníků řízení
      46      Komise tvrdí, že při neexistence ustanovení umožňujícího doplňkovou náhradu za podmínek stanovených v bodě 53 výše uvedeného
         rozsudku Vanbraekel a další ve francouzském právu, nemůže osoba pojištěná v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení
         práva na takovou náhradu využít. Nelze tedy mít za to, že řešení vyplývající z uvedeného rozsudku bylo provedeno ve francouzském
         právu.

      47      Komise dodává, že pouhá správní praxe nemůže být považována za platné splnění povinností uložených Smlouvou o ES. Ostatně
         oběžníky z 16. června 2003, 19. května 2005 a 21. července 2008 adresované ministerstvem zdravotnictví francouzským orgánům
         sociálního zabezpečení dokládají nejednoznačnost ve francouzské právní úpravě, způsobilou vyvolat nedodržení práva, a tedy
         nemožnost osob pojištěných v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení účinně uplatnit právo vyplývající z výše uvedeného
         rozsudku Vanbraekel a další.

      48      Komise dále tvrdí, že Francouzskou republikou uvedené případy pojištěnců, kteří získali doplňkovou náhradu v souladu s tímto
         rozsudkem nebo ji vbrzku mají získat, nestačí k tomu, aby prokázaly účinné dodržování práv všech osob pojištěných v rámci
         francouzského systému sociálního zabezpečení.

      49      Francouzská republika, podporovaná na jednání Španělským královstvím, uvádí, že vzhledem k přímému účinku článku 49 ES, jakož
         i k povinnosti vnitrostátních soudů chránit práva přiznaná tímto článkem jednotlivcům nevyžaduje vznik nároku na doplňkovou
         náhradu za podmínek uvedených ve výše uvedeném rozsudku Vanbraekel a další na základě tohoto článku zvláštní provedení vnitrostátním
         právním předpisem. Dodává, že článek R. 332-3 zákoníku sociálního zabezpečení zahrnuje zejména případ, o němž hovoří uvedený
         bod 53. Řešení formulované tímto rozsudkem ostatně účinně uplatnil Cour de cassation v rozsudku ze dne 28. března 2002.

      50      Francouzská republika poukazuje na to, že za těchto podmínek oběžník, jehož cílem je připomenout toto řešení příslušným orgánům,
         stačí k zajištění jeho provedení. Oběžníky přijaté za tímto účelem měly nadto praktický efekt, jak o tom svědčí zřízení Centre
         national des soins à l’étranger (Národní centrum pro zdravotní péči v zahraničí) v roce 2006, pověřeného vyřizováním, v souladu
         zejména s uvedeným řešením, žádostí o úhradu péče poskytnuté osobám pojištěným v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení
         v jiném členském státě nebo ve třetí zemi.

       Závěry Soudního dvora
      51      V bodě 53 výše uvedeného rozsudku Vanbraekel a další vyložil Soudní dvůr článek 49 ES v tom smyslu – v kontextu plánované
         péče poskytované v jiném členském státě, u níž bylo povolení nezbytné k úhradě ze strany příslušné instituce neoprávněně odmítnuto
         –, že je-li náhrada výdajů vynaložených na služby nemocniční péče poskytnuté v členském státě pobytu vyplývající z použití
         pravidel platných v tomto státě nižší nežli náhrada, jež by vyplývala z použití právních předpisů platných v členském státě,
         v němž je pojištěnec pojištěn, v případě hospitalizace v posledně jmenovaném státě, musí uvedená instituce zdravotnímu pojištěnci
         poskytnout doplňkovou náhradu odpovídající tomuto rozdílu.

      52      Jak Soudní dvůr následně upřesnil, právo pojištěnce na takovou doplňkovou náhradu je omezeno náklady skutečně vynaloženými
         v členském státě pobytu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Watts, body 131 a 143).

      53      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že článkem 49 ES, jak je vyložen v bodě 53 výše uvedeného rozsudku Vanbraekel a další,
         jsou jakožto přímo použitelným ustanovením Smlouvy vázány všechny orgány členského státu, včetně správních a soudních orgánů,
         které jsou tudíž povinny jej dodržovat, aniž je nutné přijímat vnitrostátní prováděcí předpisy (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 15. října 1986, Komise v. Itálie, 168/85, Recueil, s. 2945, bod 11, jakož i ze dne 21. února 2008, Komise v. Itálie,
         C‑412/04, Sb. rozh. s. I‑619, body 67 a 68).

      54      Možnost jednotlivců dovolávat se před vnitrostátními orgány tohoto článku, jak jej vykládá Soudní dvůr, je však pouze minimální
         zárukou a sama o sobě nestačí k zajištění řádného a úplného provedení tohoto ustanovení (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne
         20. března 1986, Komise v. Nizozemsko, 72/85, Recueil, s. 1219, bod 20; ze dne 15. října 1986, Komise v. Itálie, uvedený výše,
         bod 11, jakož i ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Recueil, s. I‑1029, bod 20).

      55      Je totiž ještě třeba, aby právní řád dotčeného členského státu nevedl k nejednoznačné situaci, která by mohla nechat dotčené
         oprávněné osoby ve stavu nejistoty, pokud jde o možnost dovolávat se tohoto ustanovení práva Unie s přímým účinkem (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek ze dne 15. října 1986, Komise v. Itálie, bod 11, jakož i rozsudky ze dne 26. února 1991, Komise
         v. Itálie, C‑120/88, Recueil, s. I‑621, bod 9, a Komise v. Španělsko, C‑119/89, Recueil, s. I‑641, bod 8).

      56      V tomto ohledu je třeba nicméně připomenout, že v rámci řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES přísluší Komisi
         prokázat existenci tvrzeného nesplnění povinnosti tím, že Soudnímu dvoru předloží poznatky nezbytné k přezkoumání existence
         tohoto nesplnění povinnosti (viz mimo jiné rozsudek ze dne 29. dubna 2010, Komise v. Německo, C‑160/08, Sb. rozh. s. I‑3713,
         bod 116 a uvedená judikatura).

      57      V projednávaném případě je třeba zaprvé uvést, že článek R. 332-3 zákoníku sociálního zabezpečení vyjadřuje, což potvrzuje
         oběžník z 19. května 2005, obecný princip hrazení ze strany příslušné francouzské instituce péče poskytnuté osobám pojištěným
         v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení v jiném členském státě nebo ve smluvním státě Dohody o Evropském hospodářském
         prostoru „za stejných podmínek, jako by péče byla poskytnuta ve Francii“, a do výše nákladů skutečně vynaložených pojištěncem.

      58      Toto ustanovení vzhledem ke svému obecnému znění zahrnuje nárok na doplňkovou náhradu placenou příslušnou francouzskou institucí
         v případě uvedeném v bodě 53 výše uvedeného rozsudku Vanbraekel a další, což ostatně Komise vzala v průběhu řízení před Soudním
         dvorem na vědomí.

      59      Tento závěr nemohou vyvrátit „úpravy stanovené v článcích R. 332-4 až R. 332-6“ zákoníku sociálního zabezpečení, na které
         odkazuje článek R. 332-3 tohoto zákoníku a které se týkají požadavku předchozího povolení nezbytného pro hrazení některých
         typů péče poskytované v jiném členském státě, možnosti francouzských orgánů sociálního zabezpečení uzavřít se zdravotnickým
         zařízením v jiném členském státě nebo ve smluvním státě Dohody o Evropském hospodářském prostoru dohody vymezující podmínky
         pobytu osob pojištěných v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení v těchto zařízeních a podmínky úhrady péče, která
         je jim v nich poskytována, jakož i podmínek náhrady nákladů na analýzy prováděné v laboratoři lékařské biologie v jiném členském
         státě nebo ve smluvním státě Dohody o Evropském hospodářském prostoru.

      60      Jak poznamenala Francouzská republika na jednání, Komise krom toho neuvedla, které ustanovení francouzského práva brání uplatnění
         řešení, jež bylo formulováno v bodě 53 výše uvedeného rozsudku Vanbraekel a další.

      61      Zadruhé je třeba poukázat na to, že Komise v projednávaném případě neuvedla žádná rozhodnutí vydaná vnitrostátními soudy,
         která by vedla k tomu, že by bylo popřeno právo vyplývající pro osoby pojištěné v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení
         z článku 49 ES v případě uvedeném v bodě 53 výše uvedeného rozsudku Vanbraekel a další.

      62      Žalující orgán vzal naopak v průběhu řízení před Soudním dvorem na vědomí rozsudek Cour de cassation ze dne 28. března 2002,
         v němž tento soud rozhodl, že „z článku 49 [ES], jak jej vyložil Soudní dvůr [ve výše uvedeném rozsudku Vanbraekel a další],
         vyplývá, že zdravotní pojišťovna místa registrace je povinna uhradit léčebné výlohy vynaložené jejím pojištěncem v jiném členském
         státě podle tarifu platného pro tutéž péči poskytovanou ve Francii tak, že je-li náhrada na základě pravidel platných v členském
         státě pobytu nižší nežli náhrada, jež by vyplývala z použití právních předpisů platných v členském státě registrace v případě
         hospitalizace v posledně jmenovaném státě, musí příslušná instituce sociálnímu pojištěnci poskytnout doplňkovou náhradu odpovídající
         tomuto rozdílu“.

      63      Zatřetí, Komise v projednávaném případě neprokázala existenci správní praxe, která by v případě uvedeném v bodě 53 výše uvedeného
         rozsudku Vanbraekel a další zbavovala osoby pojištěné v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení práva na doplňkovou
         náhradu.

      64      V odůvodněném stanovisku vzala naopak Komise na vědomí informace uvedené v odpovědi Francouzské republiky na výzvu dopisem,
         podle nichž francouzské orgány sociálního zabezpečení přiznávají, v souladu s rozsudkem Cour de cassation ze dne 28. března
         2002, zmíněným v bodě 62 tohoto rozsudku, široký dosah řešení formulovanému ve výše uvedeném rozsudku Vanbraekel a další.

      65      Pokud jde o oběžníky z 16. června 2003, 19. května 2005 a 21. července 2008 vydané příslušnými orgány ministerstva, jejich
         účelem nebylo – na rozdíl od toho, co tvrdila Komise před Soudním dvorem – vyjasnit údajně nejednoznačnou situaci. Jejich
         cílem nebylo ani ukončit údajně rozdílné praktiky francouzských orgánů sociálního zabezpečení, z nichž některé měly vést k tomu,
         že nebylo použito řešení formulované ve výše uvedeném rozsudku Vanbraekel a další.

      66      Jak Komise sama uvedla ve svém odůvodněném stanovisku, oběžník z 16. června 2003 obsahoval prostý popis řešení stanoveného
         uvedeným rozsudkem pro účely dotčených orgánů. Pokud jde o oběžník z 19. května 2005, jeho předmětem, jak vyplývá z jeho úryvků
         uvedených ve spise, bylo jasně vymezit působnost článků R. 332-3 až R. 332-6 zákoníku sociálního zabezpečení, doplněných nařízením
         č. 2005-386. Oběžník z 21. července 2008 obsahuje konstatování, že uvedené řešení je „již ze strany zdravotních pojišťoven
         uplatňováno“, a vyzývá posledně uvedené, aby „nadále činily vše nezbytné k provádění mechanismu doplňkové náhrady“, a to i přes
         konkrétní obtíže, s nimiž se při výpočtu této doplňkové náhrady potýkají, zejména z důvodu neexistence nástroje pro srovnání
         nákladů na tutéž léčbu ve Francii a v jiných členských státech, jakož i průtahů ve spolupráci mezi dotčenými vnitrostátními
         institucemi.

      67      Za těchto podmínek, i když je sice pravda, že podle ustálené judikatury Soudního dvora, kterou připomíná Komise, pouhá správní
         praxe, která může být měněna podle libovůle správních orgánů, nemůže být v kontextu vnitrostátní právní úpravy neslučitelné
         s právem Unie považována za platné splnění povinností uložených Smlouvou (viz zejména rozsudky ze dne 13. března 1997, Komise
         v. Francie, C‑197/96, Recueil, s. I‑1489, bod 14; ze dne 9. března 2000, Komise v. Itálie, C‑358/98, Recueil, s. I‑1255, bod
         17, a ze dne 10. března 2005, Komise v. Spojené království, C‑33/03, Sb. rozh. s. I‑1865, bod 25), nic to nemění na tom, že
         v projednávaném případě neexistence důkazů správní praxe odporující právu Unie potvrzuje závěr, že francouzská právní úprava,
         konkrétně článek R. 332-3 zákoníku sociálního zabezpečení, nevyvolává situaci, která může zbavit osoby pojištěné v rámci francouzského
         systému sociálního zabezpečení práv, jež pro ně vyplývají z článku 49 ES, jak je vyložen ve výše uvedeném rozsudku Vanbraekel
         a další.

      68      Začtvrté, Komise v projednávaném případě neuvádí žádnou stížnost související s údajným odmítnutím francouzského orgánu sociálního
         zabezpečení přiznat pojištěnci v případě uvedeném v bodě 53 výše uvedeného rozsudku Vanbraekel a další nárok na doplňkovou
         náhradu. Naopak Francouzská republika v průběhu řízení před Soudním dvorem předložila několik příkladů týkajících se případů
         osob pojištěných v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení, které se nacházely v situaci uvedené v bodě 53 výše
         uvedeného rozsudku Vanbraekel a další a získaly doplňkovou náhradu v souladu s tímto rozsudkem nebo ji vbrzku mají získat.

      69      Z výše uvedených úvah vyplývá, že Komise neprokázala, že francouzský právní řád vede k situaci, která může osoby pojištěné
         v rámci francouzského systému sociálního zabezpečení v případě uvedeném v bodě 53 výše uvedeného rozsudku Vanbraekel a další
         připravit o právo na doplňkovou náhradu.

      70      Druhá výtka tedy musí být zamítnuta.

      71      Z toho vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      72      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Francouzská republika požadovala náhradu nákladů
         řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení. Na základě odstavce 4 prvního
         pododstavce téhož článku Španělské království, Finská republika a Spojené království, které vstoupily do tohoto řízení jako
         vedlejší účastníci, ponesou vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Španělské království, Finská republika, jakož i Spojené království Velké Británie a Severního Irska nesou vlastní náklady
            řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.