title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 5. června 2012.#Prokurator Generalny v. Łukasz Marcin Bonda.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Najwyższy.#Věc C-489/10.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-489/10,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Sąd Najwyższy (Polsko) ze dne 27. září 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 12. října 2010, v trestním řízení proti
            Łukaszi Marcinu Bondovi,
            SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
            ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot a A. Prechal, předsedové senátů, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, A. Borg Barthet (zpravodaj), L. Bay Larsen, M. Berger a E. Jarašiūnas, soudci,
            generální advokátka: J. Kokott,
            vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. října 2011,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Ł. M. Bondu J. Markowiczem, adwokat,
            – za polskou vládu M. Szpunarem, D. Krawczykem a B. Majczynou, jako zmocněnci,
            – za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
            – za Evropskou komisi A. Bouquetem a A. Szmytkowskou, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 15. prosince 2011,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 138 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 1973/2004 ze dne 29. října 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ohledně režimů podpor stanovených v hlavě IV a IVa tohoto nařízení a ohledně využití půdy vyjmuté z produkce pro pěstování surovin (Úř. věst. L 345, s. 1; Zvl. vyd. 16/01, s. 306).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci trestního stíhání zahájeného proti Ł. Bondovi z důvodu podvodu, kterého se dopustil ve svém prohlášení týkajícím se zemědělské plochy, na kterou je možno poskytnout jednotnou platbu na plochu.
            Právní rámec
            Mezinárodní právo
            3. Podle čl. 4 odst. 1 protokolu č. 7 k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsaného ve Štrasburku dne 22. listopadu 1948 (dále jen „protokol č. 7“):
            „Nikdo nemůže být stíhán nebo potrestán v trestním řízení podléhajícím pravomoci téhož státu za trestný čin, za který již byl osvobozen nebo odsouzen konečným rozsudkem podle zákona a trestního řádu tohoto státu.“
            Unijní právo
            Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95
            4. Nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340), ve svém čtvrtém, pátém, devátém, desátém a dvanáctém bodě odůvodnění uvádí:
            „vzhledem k tomu, že má-li být boj proti podvodům poškozujícím finanční zájmy Společenství účinný, musí být stanoven společný právní rámec pro všechny oblasti politik Společenství;
            vzhledem k tomu, že jednání představující nesrovnalosti a s nimi související správní opatření a sankce jsou stanoveny v souladu s tímto nařízením v odvětvových předpisech;
            […]
            vzhledem k tomu, že opatření a sankce Společenství stanovené za účelem plnění cílů společné zemědělské politiky tvoří nedílnou součást režimu podpor; že mají svůj vlastní účel, který nemá vliv na hodnocení chování dotyčných hospodářských subjektů příslušnými orgány členských států z hlediska trestního práva; že jejich účinnost musí být zajištěna bezprostředním účinkem norem Společenství a plným uplatňováním opatření Společenství jako celku, jestliže přijetí preventivních opatření neumožnilo dosažení uvedeného cíle;
            vzhledem k tomu, že na základě obecné zásady spravedlnosti a zásady proporcionality a s přihlédnutím k zásadě zákazu dvojího trestu musí být při dodržení acquis communautaire  a ustanovení zvláštních předpisů Společenství existujících ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost přijaty vhodné předpisy za účelem zabránění souběhu peněžních sankcí Společenství a vnitrostátních trestních sankcí ukládaným stejným osobám za stejné činy;
            […]
            vzhledem k tomu, že se toto nařízení použije, aniž je dotčeno použití trestního práva členských států“.
            5. Článek 1 uvedeného nařízení stanoví:
            „1. Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.
            2. ,Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované, a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného výdaje.“
            6. Podle článku 2 téhož nařízení:
            „1. Kontroly a správní opatření a sankce se zavedou, pokud jsou nezbytné k zajištění řádného uplatňování práva Společenství. Musí být účinné, přiměřené a odrazující, aby poskytovaly odpovídající ochranu finančních zájmů Společenství.
            2. Správní sankce smí být uložena, pouze pokud ji stanoví právní předpis Společenství předcházející nesrovnalosti. V případě pozdější změny ustanovení týkajících se správních sankcí obsažených v předpisech Společenství se zpětně použijí ustanovení, která jsou méně přísná.
            3. V právu Společenství se stanoví povaha a oblast působnosti správních opatření a sankcí nezbytných pro správné uplatňování dotyčných pravidel s ohledem na povahu a závažnost nesrovnalostí, poskytnutou nebo přijatou výhodu a míru zavinění.
            4. S výhradou použitelného práva Společenství se postupy pro provádění kontrol, opatření a sankcí Společenství řídí právem členských států.“
            7. Článek 4 nařízení č. 2988/95 uvádí:
            „1. Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody:
            – formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky,
            – úplným nebo částečným propadnutím jistoty poskytnuté na podporu žádosti o udělení výhody nebo při přijetí zálohy.
            2. Použití opatření uvedených v odstavci 1 se omezuje na odnětí získané výhody s připočtením (je-li to stanoveno) úroků, které mohou být určeny paušálně.
            3. Jednání, u nichž je prokazatelné, že jejich účelem je získání výhody v rozporu s cíli práva Společenství použitelného v daném případě umělým vytvořením podmínek vyžadovaných pro získání uvedené výhody, vedou k tomu, že se uvedená výhoda buď neudělí, nebo odejme.
            4. Opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce.“
            8. Článek 5 uvedeného nařízení zní následovně:
            „1. Úmyslné nesrovnalosti nebo nesrovnalosti způsobené z nedbalosti mohou vést k těmto správním sankcím:
            a) zaplacení správní pokuty;
            b) zaplacení vyšší částky, než byly částky neoprávněně přijaté nebo úmyslně nezaplacené, případně s připočtením úroků; tato dodatečná částka se určí v souladu s procentní sazbou stanovenou ve zvláštních předpisech a nesmí překročit úroveň bezpodmínečně nutnou k tomu, aby měla odrazující povahu;
            c) úplné nebo částečné odnětí výhody udělené podle předpisů Společenství, a to i tehdy, jestliže hospodářský subjekt měl neoprávněný prospěch pouze z části uvedené výhody;
            d) vynětí z nároku na výhodu nebo odnětí výhody po dobu následující po nesrovnalosti;
            e) dočasné odnětí souhlasu nebo uznání, které jsou nezbytné pro účast v programu podpor Společenství;
            f) propadnutí jistoty nebo záruky, které byly poskytnuty jako zajištění splnění podmínek stanovených předpisy, nebo doplacení částky neoprávněně uvolněné jistoty;
            g) jiné sankce výlučně ekonomické povahy, rovnocenné povahy a rozsahu stanovené v odvětvových předpisech přijatých Radou s přihlédnutím ke zvláštním požadavkům dotyčných odvětví a při dodržení prováděcích pravomocí svěřených Radou Komisi.
            2. Aniž jsou dotčeny odvětvové předpisy existující ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost, mohou být jiné nesrovnalosti postihovány jen takovými sankcemi uvedenými v odstavci 1, které nejsou rovnocenné trestům, pokud jsou tyto sankce nezbytné k zajištění řádného uplatňování předpisů.“
            9. Článek 6 nařízení č. 2988/95 stanoví:
            „1. Aniž jsou dotčena správní opatření a sankce Společenství přijaté na základě odvětvových předpisů existujících ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost, může být uložení peněžní sankce, jako je správní pokuta, pozastaveno rozhodnutím příslušného orgánu, bylo-li proti dotyčné osobě zahájeno za stejné činy trestní řízení. Pozastavení správního řízení přerušuje běh promlčecí doby stanovené v článku 3.
            2. Nepokračuje-li trestní řízení, obnovuje se pozastavené správní řízení.
            3. Je-li trestní řízení ukončeno, obnovuje se pozastavené správní řízení, ledaže by to vylučovaly obecné právní zásady.
            4. Je-li správní řízení obnoveno, zajistí správní orgán, aby byla uložena sankce, která je přinejmenším rovnocenná sankci stanovené v předpisech Společenství, přičemž mohou být vzaty v úvahu všechny sankce, které soudní orgány uložily stejné osobě za stejné činy.
            5. Odstavce 1 až 4 se nepoužijí na peněžní sankce, které tvoří nedílnou součást režimů finančních podpor a které mohou být použity nezávisle na jakýchkoli trestech, jestliže a nakolik nejsou rovnocenné těmto trestům.“
            Nařízení (ES) č. 1782/2003
            10. Nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (Úř. věst. L 270, s. 1,; Zvl. vyd. 3/40, s. 269) ve znění nařízení Komise (ES) č. 118/2005 ze dne 26. ledna 2005 (Úř. věst. L 24, s. 15, dále jen „nařízení č. 1782/2003“), ve dvacátém prvním bodě odůvodnění stanoví:
            „Režimy podpor, na něž se vztahuje společná zemědělská politika, poskytují přímou podporu příjmů, zejména s cílem zajistit zemědělskému obyvatelstvu přiměřenou životní úroveň. Tento cíl je úzce spjat se zachováním venkovských oblastí. Aby se zabránilo nepatřičnému přidělení zdrojů Společenství, je nutné, aby nebyla provedena žádná platba podpory ve prospěch zemědělců, kteří uměle vytvořili podmínky vyžadované pro vyplacení takových podpor.“
            11. Podle článku 24 nařízení č. 1782/2003:
            „1. Aniž jsou dotčena snížení a vyloučení uvedená v článku 6, pokud se zjistí, že zemědělec nedodržuje podmínky požadované pro poskytnutí podpory stanovené tímto nařízením nebo článkem 2a nařízení (ES) č. 1259/1999, je platba nebo část platby, která byla poskytnuta nebo má být poskytnuta a pro kterou byly dodrženy podmínky, předmětem snížení a vyloučení stanovených postupem podle čl. 144 odst. 2 tohoto nařízení.
            2. Procento snížení závisí na závažnosti, rozsahu, trvání a opakování zjištěného nedodržení a může vést až k úplnému vyloučení z jednoho nebo více režimů podpor během jednoho nebo více kalendářních roků.“
            Nařízení č. 1973/2004
            12. Šedesátý devátý bod odůvodnění nařízení č. 1973/2004 uvádí:
            „Článek 143b nařízení […] č. 1782/2003 povoluje České republice, Estonsku, Kypru, Lotyšsku, Litvě, Maďarsku, Maltě, Polsku, Slovensku a Slovinsku (novým členským státům) nahrazovat přímé platby jednotlivými platbami (,jednotný plošný platební systém‘). Česká republika, Estonsko, Kypr, Lotyšsko, Litva, Maďarsko, Polsko a Slovensko si tento způsob zvolily. Proto je nutno stanovit podrobná pravidla pro zavedení jednotného plošného platebního systému.“
            13. Článek 138 uvedeného nařízení stanoví:
            „1. Kromě zásahu vyšší moci nebo mimořádných okolností uvedených v článku 72 nařízení (ES) č. 796/2004 bude v případech, kdy je na základě administrativní nebo místně provedené kontroly zjištěno, že rozdíl mezi nahlášenou rozlohou a skutečnou rozlohou ve smyslu bodu (22) článku 2 nařízení (ES) č. 796/2004 dosahuje více než 3 % a méně než 30 % skutečné oblasti, snížena částka, jež má být za daný rok udělena v rámci programu poskytnutí plateb v jednotném prostoru, a to o dvojnásobek zjištěného rozdílu.
            Jestliže rozdíl dosahuje více než 30 % skutečné rozlohy, nebude za daný rok poskytnuta žádná finanční pomoc.
            Za předpokladu, že rozdíl přesahuje 50 %, bude farmáři odepřena možnost finanční pomoci, a to až do výše, která odpovídá rozdílu mezi nahlášenou a skutečnou rozlohou. Tato částka bude vykompenzována prostřednictvím finanční pomoci, na kterou má daný farmář nárok na základě žádostí, které předloží během tří kalendářních let následujících po kalendářním roce, ve kterém byl tento rozdíl zjištěn.
            2. Jes tliže rozdíly mezi nahlášenou a skutečnou rozlohou vyplývají z úmyslných nepřesností, nebude pomoc, na kterou by měl farmář za daný kalendářní rok nárok, poskytnuta.
            Za předpokladu, že tento rozdíl přesahuje 20 % skutečné rozlohy, bude farmáři zároveň odepřena možnost finanční pomoci, a to až do výše, která odpovídá rozdílu mezi nahlášenou a skutečnou rozlohou. Tato částka bude vykompenzována prostřednictvím finanční pomoci, na kterou má daný farmář nárok na základě žádostí, které předloží během tří kalendářních let následujících po kalendářním roce, ve kterém byl tento rozdíl zjištěn.
            3. Za účelem stanovení skutečné velikosti oblasti ve smyslu bodu (22) článku 2 nařízení (ES) č. 796/2004 platí čl. 143b odst. 5 a první pododstavec článku 143b odst. 6 nařízení (ES) č. 1782/2003 a článek 137 tohoto nařízení.“
            Polské právní předpisy
            14. Ustanovení čl. 297 odst. 1 polského trestního zákoníku ze dne 6. června 1997 (ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. – Kodeks karny, Dz. U z roku 1997, č. 88, položka 553) stanoví:
            „Trestem odnětí svobody na tři měsíce až pět let bude potrestán každý, kdo s cílem získat pro sebe nebo pro jakoukoli jinou osobu od banky nebo organizačního subjektu vykonávajícího obdobnou hospodářskou činnost na základě zákona nebo od orgánu či instituce nakládající s veřejnými zdroji úvěr, půjčku, záruku, jistotu, akreditiv, dotaci, subvenci, potvrzení vydané bankou ohledně závazku vyplývajícího ze záruky, jistoty nebo z podobného finančního plnění s konkrétním hospodářským cílem, elektronický platební nástroj nebo veřejnou zakázku, předloží padělaný či pozměněný dokument, obsahující nepravdivá nebo podvodná tvrzení nebo podvodné písemné prohlášení pokud jde o okolnosti, které mají rozhodující význam pro získání uvedené finanční podpory, platebního nástroje či zakázky.“
            15. Podle čl. 17 odst. 1 bodů 7 a 11 polského trestního řádu ze dne 6. června 1997 (ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. – Kodeks postępowania karnego, Dz. U. z roku 1997, č. 89, položka 555, dále jen „trestní řád“):
            „Řízení se nezahájí nebo v případě, že bylo zahájeno, bude zastaveno, jestliže:
            […]
            trestní řízení týkající se týchž skutků a téže osoby bylo s konečnou platností ukončeno nebo již probíhá,
            […]
            stíhání vylučují jiné okolnosti.
            […]“
            Spor v původním řízení a předběžná otázka
            16. Dne 16. května 2005 podal Ł. Bonda u Biuro Powiatowe Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwa (krajská kancelář agentury pro restrukturalizaci a modernizaci zemědělství, dále jen „kancelář“) žádost o poskytnutí jednotné platby na plochu na rok 2005.
            17. V rámci této žádosti poskytl nepravdivé prohlášení ohledně rozlohy jím obdělávané zemědělské plochy a o plodinách pěstovaných na této ploše v tom smyslu, že ohlásil větší plochu, a to 212,78 ha namísto 113,49 ha.
            18. Dne 25. června 2006 přijal ředitel kanceláře na základě čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004 rozhodnutí, kterým odepřel Ł. Bondovi poskytnutí jednotné platby na plochu na rok 2005 a kromě toho mu uložil sankci spočívající ve ztrátě nároku na jednotnou platbu na plochu ve výši odpovídající rozdílu mezi skutečnou a nahlášenou rozlohou, a to na tři roky následující po roce, ve kterém bylo podáno nepravdivé prohlášení.
            19. Rozsudkem ze dne 14. července 2009 odsoudil Sąd Rejonowy w Goleniowie (okresní soud Goleniów) Ł. Bondu za trestný čin subvenčního podvodu podle čl. 297 odst. 1 polského trestního zákoníku ze dne 6. června 1997 z důvodu, že za účelem získání subvence vydal nepravdivé prohlášení, pokud jde o rozhodující skutkové okolnosti pro získání jednotné platby na plochu. Z tohoto důvodu byl Ł. Bonda odsouzen k trestu odnětí svobody na osm měsíců s odkladem na dva roky, jakož i k peněžitému trestu ve výši odpovídající 80 denním sazbám po 20 PLN.
            20. Ł. Bonda podal proti tomuto rozsudku odvolání u Sąd Okręgowy w Szczecinie (krajský soud ve Štětíně), který rozsudek zrušil a konstatoval nepřípustnost trestního řízení z důvodu, že Ł. Bondovi již byla za stejné skutky uložena správní sankce. V důsledku toho rozhodl tento soud rozhodnutím ze dne 19. března 2010 podle čl. 17 odst. 1 bodu 11 trestního řádu o zastavení trestního řízení.
            21. Prokurator Generalny (generální prokurátor) podal proti tomuto rozhodnutí kasační stížnost u Sąd Najwyższy (nejvyšší soud), přičemž se dovolával hrubého porušení procesního pravidla stanoveného v uvedeném čl. 17 odst. 1 bodě 11.
            22. Podle Sąd Najwyższy není pochyb o tom, že skutkové okolnosti, které vedly k přijetí opatření uvedeného v čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004 vůči Ł. Bondovi jsou totožné se skutkovými okolnostmi, které jsou předmětem odsouzení za trestný čin, tento soud nicméně zastává názor, že pokud se toto odsouzení zakládá na čl. 17 odst. 1 bodu 11 trestního řádu, je rozhodnutí o zastavení řízení vynesené v trestním řízení vedeném proti Ł. Bondovi nesprávné.
            23. Sąd Najwyższy má totiž za to, že správným právním základem pro ukončení uvedeného řízení může být pouze čl. 17 odst. 1 bod 7 trestního řádu. V důsledku toho je třeba pro účely rozhodnutí ve věci v původním řízení určit, zda řízení zahájené kanceláří lze považovat za trestní řízení ve smyslu tohoto ustanovení. Předkládající soud v tomto ohledu upřesňuje, že ačkoli doslovný výklad uvedeného ustanovení vyžaduje, aby bylo na tuto otázku odpovězeno záporně, je tuto otázku třeba vykládat ve světle čl. 4 odst. 1 protokolu č. 7.
            24. Za těchto podmínek se Sąd Najwyższy domnívá, že je nezbytné posoudit právní povahu sankce uložené farmáři na základě čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004.
            25. Sąd Najwyższy se, maje za to, že výsledek sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu uvedeného článku 138, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Jakou právní povahu má sankce stanovená článkem 138 [nařízení č. 1973/2004], která spočívá v tom, že farmáři budou v letech, která následují po roce, v němž bylo předloženo nesprávné prohlášení o rozloze plochy tvořící základ [jednotné platby na plochu], odepřeny přímé platby?“
            K předběžné otázce
            26. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda je nutno čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004 vykládat v tom smyslu, že opatření stanovená ve druhém a třetím pododstavci tohoto ustanovení, spočívající ve vyloučení farmáře z poskytnutí pomoci v roce, ohledně něhož předložil nepravdivé prohlášení týkající se rozlohy, na kterou je možno poskytnout tuto podporu, a v tom, že tato pomoc, na kterou by měl mít nárok, bude snížena během tří následujících kalendářních let na částku odpovídající rozdílu mezi nahlášenou rozlohou a skutečnou rozlohou, představují sankce trestní povahy.
            27. Úvodem je třeba konstatovat, že Sąd Najwyższy žádá Soudní dvůr o výklad čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004 v rozsahu, v němž lze zásadu ne bis in idem , tak jak je uvedena v čl. 17 odst. 1 bodě 7 trestního řádu, uplatnit v rámci původního řízení pouze v případě, že mohou být opatření stanovená v témže čl. 138 odst. 1 kvalifikována jako trestní sankce.
            28. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že sankce nařízené právními předpisy v oblasti společné zemědělské politiky, jako je dočasné vyloučení hospodářského subjektu z režimu podpor, nemají trestněprávní povahu (viz rozsudky ze dne 18. listopadu 1987, Maizena a další, 137/85, Recueil, s. 4587, bod 13; ze dne 27. října 1992, Německo v. Komise, C-240/90, Recueil, s. I-5383, bod 25, jakož i ze dne 11. července 2002, Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Recueil, s. I-6453, bod 43).
            29. Soudní dvůr totiž zastával názor, že takové vyloučení slouží k boji proti četným nesrovnalostem, které se objevují v rámci zemědělských podpor a které mohou tím, že značně zatěžují rozpočet Unie, ohrožovat opatření, která orgány Unie v této oblasti přijaly za účelem stabilizace trhů, podpory životní úrovně zemědělců a zajištění dodávek spotřebitelům za přiměřené ceny (viz výše uvedený rozsudek Käserei Champignon Hofmeister, bod 38).
            30. Na podporu své analýzy Soudní dvůr rovněž uvedl, že ustanovení, která byla porušena, směřovala pouze vůči hospodářským subjektům, které se svobodně rozhodly využít úpravy finanční pomoci v oblasti zemědělství (viz výše uvedené rozsudky Maizena a další, bod 13; Německo v. Komise, bod 26, jakož i Käserei Champignon Hofmeister, bod 41). Dodal, že vzhledem k tomu, že finanční pomoc lze v rámci unijních předpisů týkajících se finanční pomoci poskytnout pouze za podmínky, že její příjemce předloží všechny záruky poctivosti a spolehlivosti, představuje sankce, uložená při nesplnění těchto požadavků, pro správní orgány specifický administrativní nástroj, který je nedílnou součástí režimu pomoci a který je určen k zabezpečení řádné správy veřejných prostředků Unie (výše uvedený rozsudek Käserei Champignon Hofmeister, bod 41).
            31. Pokud jde o opatření stanovená v čl. 138 odst. 1 druhém a třetím pododstavci nařízení č. 1973/2004, neexistuje důvod pro opačnou odpověď.
            32. Je totiž nepochybné, že opatření stanovená v čl. 138 odst. 1 druhém a třetím pododstavci uvedeného nařízení lze uplatnit pouze na subjekty, které požádaly o využití režimu finanční pomoci zavedeného nařízením č. 1973/2004, pokud se zdá, že informace, které takové subjekty poskytly na podporu své žádosti, jsou nesprávné. Kromě toho představují uvedená opatření rovněž specifický administrativní nástroj, který je nedílnou součástí zvláštního režimu pomoci a který je určen k zabezpečení řádné správy veřejných prostředků Unie.
            33. V tomto ohledu je třeba dodat, že z článku 1 nařízení č. 2988/95, který stanoví společný právní rámec pro všechny oblasti spadající pod politiky Společenství, nejprve vyplývá, že jakékoli porušení ustanovení unijního práva vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, jehož důsledkem je nebo by bylo poškození souhrnného rozpočtu Unie nebo rozpočtů spravovaných Unií, se považuje za „nesrovnalost“ a vede k uplatnění „správních opatření a sankcí“.
            34. Dále z čl. 5 odst. 1 písm. c) a d) nařízení č. 2988/95 vyplývá, že celkové nebo částečné odnětí výhody poskytnuté na základě právních předpisů Společenství, a to i v případě, že subjekt neoprávněně využil pouze část této výhody, jakož i vyloučení z výhody nebo její odnětí na období následující po období, kdy se vyskytla tato nesrovnalost, představují správní sankce. Obě tyto varianty jsou uvedeny v čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004.
            35. Konečně, zatímco čl. 6 odst. 1 až 4 nařízení č. 2988/95 obsahuje pravidla týkající se zohlednění vnitrostátního trestního řízení ve správním řízení založeném na unijním právu, z devátého bodu odůvodnění a z čl. 6 odst. 5 tohoto nařízení vyplývá, že správní sankce stanovené v souladu s cíli společné zemědělské politiky tvoří nedílnou součást režimu podpor, že sledují vlastní cíle a že je lze uložit nezávisle na případných trestních sankcích, pokud nejsou rovnocenné těmto sankcím.
            36. Správní povaha opatření stanovených v čl. 138 odst. 1 druhém a třetím pododstavci nařízení č. 1973/2004 není zpochybněna na základě přezkoumání judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se pojmu „trestní řízení“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 protokolu č. 7, což je ustanovení, kterého se dovolává předkládající soud.
            37. Podle této judikatury jsou v tomto ohledu relevantní tři kritéria. Prvním je právní kvalifikace porušení v rámci vnitrostátního práva, druhým tatáž povaha porušení práva a třetím vlastní povaha a stupeň přísnosti sankce, která hrozí dotčené osobě (viz zejména Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Engel a další v. Nizozemsko ze dne 8. června 1976, řada A, č. 22, § 80 až 82, jakož i Zolotuchin v. Rusko ze dne 10. února 2009, žaloba č. 14939/03, § 52 a 53).
            38. Pokud jde o první kritérium, je třeba uvést, že unijní právo, které je třeba v projednávaném případě postavit naroveň „vnitrostátnímu právu“ ve smyslu judikatury Evropského soudu pro lidská práva, nepovažuje opatření stanovená v čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004 za opatření trestní povahy.
            39. Co se týče druhého kritéria, je nutno ověřit, zda sankce uložená subjektu sleduje zejména represivní účel.
            40. V projednávaném případě z analýzy provedené v bodech 28 až 32 tohoto rozsudku vyplývá, že opatření stanovená v čl. 138 odst. 1 druhém a třetím pododstavci nařízení č. 1973/2004 se mají uplatnit pouze na hospodářské subjekty, které mají v úmyslu využít režim podpor zavedený tímto nařízením, a že účel těchto opatření není represivní, ale v podstatě spočívá v ochraně řádné správy veřejných prostředků Unie dočasným vyloučením příjemců, kteří ve své žádosti o poskytnutí pomoci uvedli nepravdivá prohlášení.
            41. Jak uvedla generální advokátka v bodě 65 svého stanoviska, proti represivní povaze uvedených opatření hovoří i skutečnost, že snížení částky pomoci, kterou lze vyplatit farmáři za roky následující po roce, ve kterém byla nesrovnalost zjištěna, podléhá předložení žádosti za tyto roky. Pokud tedy farmář nepodá žádost za následující roky, mine se sankce, která mu hrozí podle čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004, účinkem. Tak je tomu i v případě, že tento zemědělec již nesplňuje podmínky vyžadované k poskytnutí pomoci. Konečně se sankce stane rovněž částečně neúčinnou, pokud částka pomoci, na kterou může mít farmář nárok v následujících letech, je nižší než částka, která musí být vybrána z této pomocí jakožto opatření ke snížení neoprávněně získané pomoci.
            42. Z výše uvedeného vyplývá, že druhé kritérium uvedené v bodě 37 tohoto rozsudku nepostačuje k tomu, aby měla opatření stanovená v čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004 trestní povahu.
            43. Co se týče třetího kritéria, je třeba uvést, že kromě toho, co bylo zdůrazněno v bodě 41 tohoto rozsudku, je jediným účelem sankcí stanovených v čl. 138 odst. 1 druhém a třetím pododstavci nařízení č. 1973/2004 zbavit dotčeného farmáře vyhlídky na získání pomoci.
            44. Uvedené sankce tudíž nelze na základě třetího kritéria uvedeného v bodě 37 tohoto rozsudku považovat za sankce trestní povahy.
            45. Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že charakteristiky sankcí stanovených v čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004 neumožňují zastávat názor, že je nutno kvalifikovat je jako sankce trestní povahy.
            46. V důsledku toho je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 138 odst. 1 nařízení č. 1973/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že opatření stanovená ve druhém a třetím pododstavci tohoto ustanovení, spočívající ve vyloučení farmáře z poskytnutí pomoci na rok, ohledně něhož předložil nepravdivé prohlášení týkající se rozlohy, na kterou je možno poskytnout tuto pomoc, a v tom, že tato pomoc, na kterou by mohl mít nárok, bude v průběhu tří následujících kalendářních let snížena o částku odpovídající rozdílu mezi nahlášenou rozlohou a skutečnou rozlohou, nepředstavují sankce trestní povahy.
            K nákladům řízení
            47. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
            Článek 138 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 1973/2004 ze dne 29. října 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ohledně režimů podpor stanovených v hlavě IV a IVa tohoto nařízení a ohledně využití půdy vyjmuté z produkce pro pěstování surovin musí být vykládán v tom smyslu, že opatření stanovená ve druhém a třetím pododstavci tohoto ustanovení, spočívající ve vyloučení farmáře z poskytnutí pomoci na rok, ohledně něhož předložil nepravdivé prohlášení týkající se rozlohy, na kterou je možno poskytnout tuto pomoc, a v tom, že tato pomoc, na kterou by mohl mít nárok, bude v průběhu tří následujících kalendářních let snížena o částku odpovídající rozdílu mezi nahlášenou rozlohou a skutečnou rozlohou, nepředstavují sankce trestní povahy.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 2. května 2006.#Spojené království Velké Británie a Severního Irska proti Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie.#Nařízení (ES) č. 460/2004 - Evropská agentura pro bezpečnost sítí a informací - Volba právního základu.#Věc C-217/04.

text:
      Věc C-217/04
      Spojené království Velké Británie a Severního Irska
      v.
      Evropský parlament
      a
      Rada Evropské unie
      „Nařízení (ES) č. 460/2004 – Evropská agentura pro bezpečnost sítí a informací – Volba právního základu“
      Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 22. září 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 2. května 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sbližování právních předpisů – Článek 95 ES – Dosah
      (Článek 95 ES)
      2.     Sbližování právních předpisů – Odvětví telekomunikací
      (Článek 95 ES; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 460/2004)
      1.     Výrazem „opatření týkající se sbližování“ uvedeným v článku 95 ES chtěli autoři Smlouvy poskytnout zákonodárci Společenství
         v závislosti na obecném kontextu a zvláštních okolnostech harmonizované oblasti určitý prostor pro uvážení, pokud jde o techniku
         sbližování, která je nejvhodnější pro dosažení požadovaného výsledku, zejména v oblastech, které se vyznačují složitými technickými
         znaky.

      V tomto ohledu nic ve znění článku 95 ES neumožňuje dojít k závěru, že opatření přijatá zákonodárcem Společenství na základě
         tohoto ustanovení jsou určena pouze členským státům. Podle uvážení uvedeného zákonodárce se totiž může ukázat nezbytné stanovit
         zřízení subjektu Společenství pověřeného přispívat k uskutečnění procesu harmonizace v situacích, kdy se zdá vhodné přijmout
         nezávazná doprovodná a usměrňující opatření pro usnadnění jednotného provádění a uplatňování aktů založených na uvedeném ustanovení.

      Nicméně úkoly svěřené takovému subjektu musí úzce souviset s oblastmi, které jsou předmětem aktů sbližujících právní a správní
         předpisy členských států. Tak je tomu zejména v případě, kdy takto zřízený subjekt Společenství poskytuje služby vnitrostátním
         orgánům nebo operátorům, kteří mají vliv na sourodé provádění nástrojů harmonizace a kteří mohou usnadnit jejich uplatňování.

      (viz body 43–45)
      2.     Nařízení č. 460/2004 o zřízení Evropské agentury pro bezpečnost sítí a informací je správně založeno na článku 95 ES.
      Zaprvé totiž, co se týče cílů stanovených agentuře v článku 2 uvedeného nařízení, směrnice 2002/21 o společném předpisovém
         rámci pro sítě a služby elektronických komunikací podle jejího čl. 1 odst. 1 směřuje k vytvoření harmonizovaného rámce pro
         regulaci služeb a sítí elektronických komunikací, jakož i přiřazených zařízení a doplňkových služeb. Navíc mnohá ustanovení
         zvláštních směrnic vyjadřují zájem zákonodárce Společenství na bezpečnosti sítí a informací. Tak je tomu v případě směrnic
         2002/20 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací, 2002/22 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících
         se sítí a služeb elektronických komunikací, 2002/58 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví elektronických
         komunikací, 95/46 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a směrnice
         1999/93 o zásadách Společenství pro elektronické podpisy. Krom toho úkoly, kterými je agentura pověřena na základě článku
         3 téhož nařízení, úzce souvisí s cíli, které sleduje směrnice 2002/21 a zvláštní směrnice v oblasti bezpečnosti sítí a informací.

      Zadruhé, co se týče uplatňování právních předpisů Společenství v této oblasti, nepředstavuje uvedené nařízení izolované opatření,
         ale je součástí normativního kontextu vymezeného směrnicí 2002/21 a zvláštními směrnicemi o sítích a elektronických komunikacích,
         jehož cílem je uskutečnění vnitřního trhu v oblasti elektronických komunikací. Mimoto měl zákonodárce Společenství za to,
         když se ocitl před problematikou, ve které se uplatňují technologie, které nejsou pouze složité, ale rovněž se rychle mění,
         že zřízení takového subjektu Společenství, jako je agentura, je vhodným prostředkem k předejití vzniku rozdílů, které by mohly
         vytvořit překážky řádnému fungování vnitřního trhu v dané oblasti.

      Konečně ze znění čl. 25 odst. 1 a 2 ve spojení s článkem 27 nařízení , podle kterých měla být agentura zřízena na omezenou
         dobu a její činnost měla být předmětem hodnocení s cílem určit, zda má tato doba být prodloužena, vyplývá, že zákonodárce
         Společenství měl za to, že je před rozhodnutím o osudu agentury vhodné provést hodnocení účinnosti její činnosti, jakož i
         jejího skutečného příspěvku k uplatňování směrnice 2002/21 a zvláštních směrnic.

      (viz body 47–48, 50–55, 58, 60–62, 65–67)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      2. května 2006 (*)

      „Nařízení (ES) č. 460/2004 – Evropská agentura pro bezpečnost sítí a informací – Volba právního základu“
      Ve věci C‑217/04,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES, podaná dne 20. května 2004,
      Spojené království Velké Británie a Severního Irska, zastoupené M. Bethellem, jako zmocněncem, ve spolupráci s lordem Goldsmithem a N. Painesem, QC, jakož i T. Wardem, barrister,

      žalobce,
      proti
      Evropskému parlamentu,  zastoupenému K. Bradleyem a U. Rössleinem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Radě Evropské unie, zastoupené M. Veiga a A. Lopes Sabinem, jako zmocněnci,

      žalovaným,
      podporovaným:
      Finskou republikou, zastoupenou T. Pynnä a A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyněmi,

      Komisí Evropských společenství, zastoupenou F. Benyonem a M. Shotterem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVÚR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas a J. Malenovský, předsedové senátů, R. Schintgen,
         N. Colneric, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), M. Ilešič, J. Klučka a U. Lõhmus, soudci,

      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. září 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 22. září 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Spojené království Velké Británie a Severního Irska domáhá, aby bylo zrušeno nařízení Evropského parlamentu
         a Rady (ES) č. 460/2004 ze dne 10. března 2004 o zřízení Evropské agentury pro bezpečnost sítí a informací (Úř. věst. L 77,
         s. 1; Zvl. vyd. 01/05, s. 35, dále jen „nařízení“).

      2       Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 25. listopadu 2004 bylo povoleno vedlejší účastenství Finské republiky a Komise Evropských
         společenství na podporu návrhových žádání Evropského parlamentu a Rady Evropské unie.

       Právní rámec
       Obecná právní úprava Společenství
      3       Cílem směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby
         elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349) je podle jejího čl. 1 odst.
         1 vytvořit harmonizovaný rámec pro regulaci služeb elektronických komunikací, jakož i přiřazených zařízení a doplňkových služeb.
         Stanoví zejména úkoly vnitrostátních regulačních orgánů a zavádí soubor postupů s cílem zajistit harmonizované uplatňování
         předpisového rámce v celém Společenství.

      4       Mezi právní předpisy Společenství týkající se elektronických sítí a komunikací patří rovněž následující směrnice (dále jen
         „zvláštní směrnice“):

      –       směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES ze dne 7. března 2002 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným
         zařízením a o jejich vzájemném propojení (přístupová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 7; Zvl. vyd. 13/29, s. 323);

      –       směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací
         (autorizační směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 21; Zvl. vyd. 13/29, s. 337);

      –       směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících
         se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě) (Úř. věst. L 108, s. 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 367);

      –       směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/58/ES ze dne 12. července 2002 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví
         elektronických komunikací (směrnice o soukromí a elektronických komunikacích) (Úř. věst. L 201, s. 37; Zvl. vyd. 13/29, s. 514);

      –       směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/93/ES ze dne 13. prosince 1999 o zásadách Společenství pro elektronické podpisy
         (Úř. věst. 2000, L 13, s. 12; Zvl. vyd. 13/24, s. 239, dále jen „směrnice o elektronických podpisech“);

      –       směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti,
         zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25,
         s. 399).

      5       Rozhodnutím 2002/627/ES ze dne 29. července 2002 (Úř. věst. L 200, s. 38; Zvl. vyd. 13/29, s. 511) Komise zřídila skupinu
         evropských regulačních orgánů pro sítě a služby elektronických komunikací.

       Nařízení
      6       Nařízení bylo přijato na základě článku 95 ES. Jeho čl. 1 odst. 1 zřizuje Evropskou agenturu pro bezpečnost sítí a informací
         (dále jen „agentura“).

      7       Podle čl. 1 odst. 2 nařízení je úkolem agentury „být nápomocna Komisi a členským státům, a [spolupracovat] s průmyslem, aby
         mu pomáhala splňovat požadavky bezpečnosti sítí a informací, včetně požadavků stanovených současnými a budoucími právními
         předpisy Společenství, například směrnicí 2002/21/ES, a zajišťovala tím řádné fungování vnitřního trhu“.

      8       Článek 2 nařízení s názvem „Cíle“ zní následovně:
      „1.      Agentura zvyšuje schopnost Společenství, členských států, a v důsledku toho i průmyslu předcházet obtížím v oblasti bezpečnosti
         sítí a informací, zvládat je a reagovat na ně.

      2.      Agentura poskytuje podporu a poradenství Komisi a členským státům v otázkách, které souvisejí s bezpečností sítí a informací
         a které podle tohoto nařízení spadají do její působnosti.

      3.      V návaznosti na úsilí členských států a Společenství zajišťuje agentura vysokou úroveň odbornosti. Této odbornosti využívá
         k tomu, aby podněcovala širokou spolupráci subjektů veřejného a soukromého sektoru.

      4.      Agentura na žádost podporuje Komisi v technické přípravné práci pro aktualizaci a rozvíjení právních předpisů Společenství
         v oblasti bezpečnosti sítí a informací.“

      9       Článek 3 nařízení definuje úkoly, které musí agentura vykonávat „aby zajistila, že působnost a cíle uvedené v článcích 1 a 2
         jsou naplněny“. Tyto úkoly jsou následující:

      „a)      shromažďuje náležité informace pro analýzu stávajících a vznikajících nebezpečí, a zejména těch nebezpečí na evropské úrovni,
         která mohou mít vliv na odolnost a dostupnost sítí elektronických komunikací a na pravost, integritu a důvěrnost informací,
         které tyto sítě zpřístupňují a předávají, a poskytuje výsledky analýzy členským státům a Komisi;

      b)      poskytuje Evropskému parlamentu, Komisi, evropským subjektům nebo příslušným vnitrostátním subjektům určeným členskými státy
         poradenství a na žádost i podporu v rámci svých cílů;

      c)      podporuje spolupráci různých subjektů činných v oblasti bezpečnosti sítí a informací, mimo jiné pravidelným pořádáním konzultací
         s průmyslem, vysokými školami a ostatními dotčenými odvětvími a vytvářením sítě kontaktů pro subjekty Společenství, subjekty
         veřejného sektoru určené členskými státy, soukromý sektor a organizace spotřebitelů;

      d)      usnadňuje spolupráci mezi Komisí a členskými státy při rozvoji společných metod předcházení obtížím v oblasti bezpečnosti
         sítí a informací, jejich zvládání a reagování na ně;

      e)      přispívá k růstu uvědomění a dostupnosti včasných, objektivních a úplných informací o otázkách bezpečnosti sítí a informací
         pro všechny uživatele, mimo jiné podporou výměny současných osvědčených postupů, včetně metod varování uživatelů, a slaďováním
         iniciativ veřejného a soukromého sektoru;

      f)      je nápomocna Komisi a členským státům v dialogu s průmyslem, aby se věnovaly bezpečnostním otázkám technického a programového
         počítačového vybavení;

      g)      sleduje vývoj norem pro produkty a služby v oblasti bezpečnosti sítí a informací;
      h)      poskytuje Komisi poradenství při výzkumných pracích v oblasti bezpečnosti sítí a informací a ohledně účinného využívání technologií
         pro prevenci rizika;

      i)      podporuje opatření pro posuzování rizika a interoperabilní řešení při řízení rizik a studie řešení v oblasti preventivního
         řízení v organizacích veřejného a soukromého sektoru;

      j)      přispívá k úsilí Společenství spolupracovat se třetími zeměmi a případně s mezinárodními organizacemi, aby byl prosazován
         společný globální přístup k otázkám bezpečnosti sítí a informací, čímž by byl podporován rozvoj kultury bezpečnosti sítí a informací;

      k)      nezávisle formuluje své závěry, doporučení a poskytuje poradenství v otázkách souvisejících s její působností a s jejími cíli.

      10     Oddíly 2 a 3 nařízení se týkají organizace a činnosti agentury.
       K žalobě
      Argumentace účastníků řízení
      11     Na podporu svých návrhových žádání směřujících ke zrušení nařízení Spojené království uplatňuje, že článek 95 ES neposkytuje
         náležitý právní základ pro přijetí tohoto nařízení. Článkem 95 ES je zákonodárci Společenství přiznána pravomoc harmonizovat
         vnitrostátní právní předpisy, a nikoliv pravomoc zřizovat subjekty Společenství a přidělovat jim úkoly.

      12     Podle Spojeného království je třeba provést analýzu, která spočívá v určení, zda nástroj přijatý na základě článku 95 ES sleduje
         cíl, který by mohl být dosažen současným přijetím totožných právních předpisů v každém členském státě. Bylo-li by tomu tak,
         harmonizovalo by nařízení vnitrostátní právo. Pokud oproti tomu nařízení „činí něco“, čeho by nemohlo být dosaženo současným
         přijetím totožných právních předpisů na úrovni členských států, tedy pokud upravuje právní poměry v oblastech, které nespadají
         do pravomoci členských států uvažovaných individuálně, nejedná se o harmonizační opatření.

      13     Spojené království připouští, že harmonizační opatření přijaté podle článku 95 ES může obsahovat ustanovení, která sama o sobě
         nepředstavují harmonizaci vnitrostátních právních předpisů, jestliže jsou tato ustanovení pouze vedlejší nebo jsou provedením
         ustanovení, která vnitrostátní právo harmonizují.

      14     Uvedený členský stát se domnívá, že žádné ustanovení nařízení nesbližuje, ani nepřímo a velmi omezeným způsobem, vnitrostátní
         pravidla. Agentuře je naopak výslovně zakázáno zasahovat do pravomocí vnitrostátních subjektů, jelikož se musí omezit na poskytování
         nezávazného poradenství v dotčené oblasti.

      15     Spojené království uvádí, že nařízení čelí nebezpečím, kterým je z důvodu složitosti této oblasti vystaveno řádné fungování
         vnitřního trhu, nikoliv harmonizací vnitrostátních pravidel, ale vytvořením subjektu Společenství, který má poradní úlohu.
         Skutečnost, že opatření Společenství může být prospěšné pro fungování vnitřního trhu, přitom neznamená, že se jedná o harmonizační
         opatření ve smyslu článku 95 ES.

      16     Spojené království upřesňuje, že poskytování nezávislého poradenství se nemůže rovnat „sbližování právních a správních předpisů
         členských států“ ve smyslu článku 95 ES. Mimoto by poskytování takového poradenství mohlo v praxi zvýšit rozdíly, které existují
         mezi vnitrostátními právními úpravami. Otázka, zda v praxi poradenství agentury povede k tomu, že členské státy budou vykonávat
         diskreční pravomoc, kterou mají na základě rámcové směrnice a zvláštních směrnic, podobným způsobem, je zcela spekulativní.

      17     Uvedený členský stát zdůrazňuje, že činnost agentury se omezuje na rozvíjení odbornosti a poskytování poradenství široké škále
         potenciálních příjemců a že jediná možná spojitost, která by mohla existovat mezi úkoly, které plní, a harmonizací práva,
         vyplývá ze skutečnosti, že je nápomocna Komisi. Tato úloha, která je patrně činností technického výzkumu, má však příliš vzdálenou
         spojitost s právními předpisy Společenství, jejichž cílem je harmonizace vnitrostátních pravidel.

      18     Spojené království má za to, že existence rámcové směrnice a zvláštních směrnic nemůže změnit tuto analýzu. Činnost agentury
         totiž sahá i mimo rozsah působnosti uvedených směrnic. Kromě toho takové nezávazné poradenství, jaké upravuje nařízení, neusnadňuje
         provádění těchto směrnic, jelikož tato činnost je vyhrazena výlučně pro příslušné subjekty členských států jiné než agentura.

      19     Spojené království poukazuje na to, že úloha agentury je širší než úloha určená rozsahem působnosti zvláštních směrnic, neboť
         nařízení se týká nejen bezpečnosti komunikačních sítí, ale rovněž bezpečnosti takových informačních systémů, jako jsou databáze.

      20     Spojené království rovněž uplatňuje, že odůvodnění nařízení je nedostatečné, pokud jde o otázku pravděpodobného vzniku překážek
         obchodu vyplývajících z existence rozdílných vnitrostátních požadavků na bezpečnost informací. Pouhá možnost různorodého uplatňování
         požadavků na bezpečnost sítí a skutečnost, že by tyto požadavky mohly vést k neúčinným řešením a k překážkám vnitřnímu trhu,
         nemůže přitom v tomto ohledu představovat dostatečné odůvodnění.

      21     Nadto uvedený členský stát uznává, že vytvoření agentury slouží žádoucímu cíli, a sice že Společenství zřizuje vlastní odborné
         středisko v oblasti bezpečnosti sítí a informací. Rovněž upřesňuje, že nic nenamítá proti obsahu ustanovení nařízení. Nicméně
         s ohledem na všechny uplatněné argumenty dochází k závěru, že toto nařízení mělo být založeno na článku 308 ES.

      22     Parlament uplatňuje, že článek 95 ES nedefinuje, do jaké míry musí navrhovaný akt Společenství sbližovat právní řády členských
         států. Smlouva o ES nevyžaduje, aby opatření založená na tomto právním základě sbližovala věcná ustanovení vnitrostátních
         právních úprav, pokud by byl vhodnější nižší stupeň činnosti Společenství. Postačuje totiž, aby se opatření založené na uvedeném
         ustanovení týkalo sbližování vnitrostátních ustanovení, i když samo toto opatření takové sbližování neprovádí.

      23     Parlament uvádí, že nařízení usiluje o sblížení některých ustanovení, která členské státy přijaly nebo hodlají přijmout v oblasti
         bezpečnosti sítí a informací, s cílem usnadnit účinné provádění právních předpisů Společenství existujících v dané oblasti.
         V tomto rámci by použití odlišného a více omezujícího právního základu bylo nekoherentní, jelikož nařízení musí být posuzováno
         jako doplnění souboru směrnic týkajících se vnitřního trhu sítí a služeb elektronických komunikací.

      24     Parlament tvrdí, že zákonodárce považoval za vhodné zaujmout společný přístup k aktuálním a předvídatelným problémům týkajícím
         se bezpečnosti sítí a informací tím, že zřídí subjekt pro poskytování poradenství orgánům veřejné moci na vnitrostátní úrovni
         i úrovni Společenství, v rámci úzké spolupráce se soukromým sektorem. Všechny tři oblasti činnosti agentury, a sice shromažďování
         a šíření informací, konzultační činnost, jakož i poskytování spolupráce, přispívají k zaujetí společného přístupu k různým
         aspektům bezpečnosti sítí a informací.

      25     Parlament zdůrazňuje, že zatímco by Společenství teoreticky mohlo přijmout pravidla harmonizující ustanovení členských států
         ve všech oblastech, které upravuje nařízení, nebo v některých z nich, zákonodárce Společenství, vzhledem k technické složitosti
         dotčené oblasti a jejímu rychlému vývoji, vypracoval nařízení, aby zabránil vzniku překážek obchodu a ztrátě účinnosti, které
         by vyplynuly z nekoordinovaného přijetí technických a organizačních postupů členskými státy. Uvedený zákonodárce se snažil
         těchto cílů dosáhnout prostřednictvím „sbližování nízké intenzity“, díky kterému mohou členské státy přijmout sourodé zákony
         umožňující provedení jednotlivých nástrojů Společenství týkajících se elektronických komunikací, a vytvořil tedy odborné středisko
         pro poskytování vedení, poradenství a podpory v dané oblasti.

      26     Parlament dodává, že skutečnost, že věcná harmonizační ustanovení byla upravena v rámcové směrnici a zvláštních směrnicích,
         nemění nic na tom, že nařízení zamýšlené k usnadnění provedení uvedených směrnic má povahu doplňujícího opatření.

      27     Podle Parlamentu jsou činnosti agentury relativně skromné v tom smyslu, že nezahrnují pravomoc přijímat „standardy“. Poskytování
         poradenství jediným odborným zdrojem, který je autoritou na evropské úrovni, totiž přispívá k zaujímání společných postojů
         v situacích, ve kterých hrozí, že Společenství a vnitrostátní subjekty obdrží nesourodé technické poradenství. Různé formy
         spolupráce podporované agenturou také usnadňují sbližování podmínek na trhu a přijímání opatření, která odpovídají na problémy
         bezpečnosti informací, členskými státy.

      28     Parlament konečně uplatňuje, že pokud by Soudní dvůr došel k závěru, že nařízení nemůže být založeno na článku 95 ES, může
         být každopádně založeno na implicitních pravomocech přiznaných zákonodárci Společenství tímtéž ustanovením. S ohledem na takové
         implicitní pravomoci může být vytvoření agentury považováno za nezbytné k zajištění dosažení cílů sledovaných zvláštními směrnicemi.

      29     Rada tvrdí, že sbližování upravené v článku 95 ES se netýká pouze vnitrostátních právních předpisů, ale rovněž ustanovení
         správních předpisů členských států. Kromě toho mohou akty založené na tomto právním základě obsahovat ustanovení, která sama
         o sobě nejsou harmonizačními pravidly, avšak usnadňují sbližování vnitrostátních právních úprav. Znění uvedeného článku zejména
         nijak nebrání zákonodárci, aby vytvořil subjekt Společenství pro poskytování specializovaných kompetencí v oblasti, která
         již je předmětem nástrojů harmonizace.

      30     Rada v tomto ohledu upřesňuje, že článek 95 ES nevylučuje možnost, aby zákonodárce Společenství přijal opatření, jejichž cílem
         je předejití vzniku budoucích překážek obchodu v důsledku různorodého vývoje vnitrostátních právních předpisů. Uvedený zákonodárce
         je totiž oprávněn přijmout akty, které, i když samy o sobě nepředstavují harmonizační pravidla, přímo souvisí se sbližováním
         vnitrostátních pravidel, zejména za účelem předejití vzniku neúčinných řešení a různorodého vývoje právních úprav členských
         států.

      31     Rada uvádí, že agentura tím, že podpoří Komisi v technické přípravné práci na tvorbě právních předpisů Společenství, bude
         poskytovat, byť prostřednictvím nezávazného poradenství, rozhodující příspěvek k harmonizaci vnitrostátních právních úprav
         a praxe v oblasti bezpečnosti sítí a informací, jakož i k aktualizaci, rozvoji a provádění uvedených právních předpisů.

      32     Podle Rady stanovisko nezávislého orgánu, poskytujícího na žádost Komise a členských států technické poradenství, usnadňuje
         provádění směrnic přijatých v dané oblasti do vnitrostátního práva členských států. Nařízení tedy nemá vedlejší nebo podpůrný
         účinek na harmonizaci podmínek na vnitřním trhu Společenství, ale přispívá přímo ke sbližování vnitrostátních právních úprav.

      33     Rada konečně tvrdí, že článek 308 ES poskytuje zákonodárci Společenství pouze zbytkovou legislativní pravomoc v oblastech,
         ve kterých Společenství nebyla přiznána věcná legislativní pravomoc uskutečnit určité cíle. Pokud totiž existuje zvláštní
         právní základ pro přijetí aktu Společenství, je použití článku 308 ES vyloučeno, jelikož tento článek představuje pouze právní
         základ „při nedostatku jiných ustanovení“.

      34     Finská republika uplatňuje, že cíle a obsah nařízení úzce souvisí s vytvořením a řádným fungováním vnitřního trhu. Základní
         úkol agentury totiž spočívá v zajištění vysoké a účinné bezpečnosti sítí a informací, jakož i v překonání překážek fungování
         vnitřního trhu způsobených rozdíly existujícími mezi právními úpravami členských států v dané oblasti.

      35     Uvedený členský stát má za to, že agentura usnadňuje jednotné uplatňování ustanovení Společenství v oblasti sítí a služeb
         elektronických komunikací. Cílem agentury je zejména předejít vzniku budoucích překážek obchodu, ke kterým by mohlo dojít
         z důvodu složité a technické povahy elektronických sítí, jakož i rozdílů v praxi členských států.

      36     Finská republika se domnívá, že při hledání právního základu pro ustanovení zřizující subjekt Společenství je třeba vzít v úvahu
         stupeň sblížení právních předpisů Společenství týkajících se dotčené oblasti. Jelikož je uniformizace provedená ustanoveními
         Společenství o sítích a službách elektronických komunikací již dosti pokročilá, může právní úprava na úrovni Společenství
         vyžadovat, s cílem zajistit jednotnou praxi při provádění těchto ustanovení, opatření sahající dále než opatření v dané oblasti
         obvykle přijímaná.

      37     Komise má za to, že nařízení svým cílem a obsahem představuje opatření, které přímo usnadňuje harmonizované provádění a uplatňování
         některých směrnic založených na článku 95 ES. Jednou z hlavních vlastností existující právní úpravy je totiž skutečnost, že
         velká část jejího podrobného uplatňování je decentralizovaná a svěřená vnitrostátním regulačním orgánům.

      38     Uvedený orgán tvrdí, že vytvoření agentury odpovídá širšímu pojetí harmonizace, zejména tím, že usnadňuje harmonizované uplatňování
         směrnic Společenství vnitrostátními regulačními orgány. Cíl nařízení totiž přesahuje pouhé vytvoření agentury, jelikož agentura
         musí poskytovat poradenství a být nápomocna Komisi, jakož i uvedeným orgánům. Existuje tedy spojitost mezi vytvořením této
         agentury a právním rámcem Společenství pro elektronické komunikace.

      39     Komise uvádí, že rámcová směrnice vytváří harmonizovaný systém právní úpravy služeb a sítí elektronických komunikací, jakož
         i přiřazených zařízení. Tato směrnice stanoví úkoly vnitrostátních regulačních orgánů, když zavádí soubor postupů, jehož účelem
         je zajistit harmonizované uplatňování dotčeného mechanismu v celém Společenství.

      40     Uvádí, že i když jsou parametry pro decentralizované uplatňování uvedených směrnic jasně definovány, nelze vyloučit, že vnitrostátní
         regulační orgány při výkonu své diskreční pravomoci zaujmou odlišná stanoviska. Agentura byla zřízena proto, aby byla nápomocna
         těmto orgánům k dosažení společného technického porozumění otázkám týkajícím se sítí a informací.

      41     Komise dodává, že agentura vykonává činnost v mezích harmonizovaných parametrů právního rámce Společenství pro elektronické
         komunikace a že není důležité, že úloha tohoto subjektu nebyla definována při přijetí tohoto obecného rámce.

       Závěry Soudního dvora
       K dosahu článku 95 ES
      42     Pokud jde o rozsah legislativní pravomoci stanovené v článku 95 ES, je namístě připomenout, jak rozhodl Soudní dvůr v bodě
         44 svého rozsudku ze dne 6. prosince 2005, Spojené království v. Parlament a Rada (C‑66/04, Sb. rozh. s. I‑10553), že toto
         ustanovení je užíváno jako právní základ pouze tehdy, vyplývá-li objektivně a skutečně z právního aktu, že cílem tohoto právního
         aktu je zlepšit podmínky vytváření a fungování vnitřního trhu.

      43     Soudní dvůr rovněž v bodě 45 výše uvedeného rozsudku Spojené království v. Parlament a Rada uvedl, že výrazem „opatření týkající
         se sbližování“ uvedeným v článku 95 ES chtěli autoři Smlouvy poskytnout zákonodárci Společenství v závislosti na obecném kontextu
         a zvláštních okolnostech harmonizované oblasti určitý prostor pro uvážení, pokud jde o techniku sbližování, která je nejvhodnější
         pro dosažení požadovaného výsledku, zejména v oblastech, které se vyznačují složitými technickými znaky.

      44     V tomto ohledu je třeba doplnit, že nic ve znění článku 95 ES neumožňuje dojít k závěru, že opatření přijatá zákonodárcem
         Společenství na základě tohoto ustanovení jsou určena pouze členským státům. Podle uvážení uvedeného zákonodárce se totiž
         může ukázat nezbytné stanovit zřízení subjektu Společenství pověřeného přispívat k uskutečnění procesu harmonizace v situacích,
         kdy se zdá vhodné přijmout nezávazná doprovodná a usměrňující opatření pro usnadnění jednotného provádění a uplatňování aktů
         založených na uvedeném ustanovení.

      45     Je nicméně nutné zdůraznit, že úkoly svěřené takovému subjektu musí úzce souviset s oblastmi, které jsou předmětem aktů sbližujících
         právní a správní předpisy členských států. Tak je tomu zejména v případě, kdy takto zřízený subjekt Společenství poskytuje
         služby vnitrostátním orgánům nebo operátorům, kteří mají vliv na sourodé provádění nástrojů harmonizace a kteří mohou usnadnit
         jejich uplatňování.

       K souladu nařízení s požadavky článku 95 ES
      46     Za těchto podmínek je namístě zkoumat, zda cíle stanovené agentuře v článku 2 nařízení a úkoly, které jsou jí uloženy na základě
         jeho článku 3, odpovídají požadavkům uvedeným v bodech 44 a 45 tohoto rozsudku.

      47     Za tímto účelem je třeba zaprvé určit, zda uvedené cíle a úkoly úzce souvisí s oblastmi, které jsou předmětem nástrojů, které
         jsou v čl. 1 odst. 2 nařízení popsány jako „současné právní předpisy Společenství“, a je-li tomu tak, tedy zadruhé, zda tyto
         cíle a úkoly mohou být považovány za doprovázející nebo usměrňující provádění těchto právních předpisů.

      48     Pokud jde o rámcovou směrnici, uvedenou v devátém bodě odůvodnění nařízení, vyplývá z jejího čl. 1 odst. 1, že vytváří harmonizovaný
         rámec pro regulaci služeb a sítí elektronických komunikací, jakož i přiřazených zařízení a doplňkových služeb. Uvedená směrnice
         stanoví úkoly vnitrostátních regulačních orgánů a zavádí soubor postupů s cílem zajistit harmonizované uplatňování předpisového
         rámce v celém Společenství.

      49     Šestnáctý bod odůvodnění rámcové směrnice v tomto ohledu uvádí, že uvedené orgány by měly sledovat harmonizovaný soubor cílů
         a zásad. Tyto cíle a zásady jsou vyjmenovány v článku 8 téže směrnice a je mezi nimi uvedeno zejména zajištění vysoké úrovně
         ochrany osobních údajů a soukromí, jakož i zachování integrity a bezpečnosti veřejných komunikačních sítí [viz čl. 8 odst.
         4 písm. c) a f) rámcové směrnice].

      50     Je namístě rovněž uvést, že mnohá ustanovení zvláštních směrnic vyjadřují zájem zákonodárce Společenství na bezpečnosti sítí
         a informací.

      51     Zaprvé, jak vyplývá z šestého bodu odůvodnění nařízení, uvádí autorizační směrnice ve své příloze, části A, bodech 7 a 16,
         ochranu osobních údajů a soukromí v odvětví elektronických komunikací, jakož i zabezpečení veřejných komunikačních sítí proti
         neoprávněnému přístupu.

      52     Zadruhé, jak vyplývá ze sedmého bodu odůvodnění nařízení, je cílem směrnice o univerzální službě zajištění integrity a přístupnosti
         veřejných telefonních sítí. V tomto ohledu článek 23 této směrnice stanoví, že členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření
         k zajištění těchto funkcí zejména v případě katastrofického selhání sítě nebo v případech zásahu vyšší moci.

      53     Zatřetí, jak upřesňuje osmý bod odůvodnění nařízení, směrnice o soukromí a elektronických komunikacích požaduje, aby poskytovatelé
         veřejně přístupných služeb elektronických komunikací přijali přiměřená technická a organizační opatření, aby zajistili bezpečnost
         svých služeb, jakož i důvěrný charakter sdělení a s nimi souvisejících provozních údajů. Tyto požadavky se odrážejí především
         v článcích 4 a 5 uvedené směrnice, což jsou ustanovení, jejichž předmětem je bezpečnost sítí a důvěrný charakter sdělení.

      54     Začtvrté článek 17 směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti
         se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. L 281, s. 31; Zvl. vyd. 13/15, s. 355) stanoví, že
         členské státy zajistí, že správce údajů musí přijmout vhodná technická a organizační opatření na ochranu osobních údajů proti
         náhodnému nebo nedovolenému zničení, náhodné ztrátě, úpravám, neoprávněnému sdělování nebo přístupu, zejména pokud zpracování
         zahrnuje předávání údajů v síti, jakož i proti jakékoli jiné podobě nedovoleného zpracování.

      55     Zapáté je nutno připomenout, že směrnice o elektronických podpisech ve svém čl. 3 odst. 4 stanoví, že vhodné subjekty pověřené
         členskými státy určí požadavky shody prostředků pro bezpečné vytváření podpisů.

      56     Co se týče úkolů svěřených agentuře, je namístě jednak uvést, že se týkají shromažďování náležitých informací za účelem provedení
         analýzy stávajících a vznikajících nebezpečí, a zejména těch nebezpečí, která by mohla mít vliv na odolnost a dostupnost sítí
         elektronických komunikací a na pravost, integritu a důvěrnost uvedených komunikací. Agentuře je rovněž uloženo zpracovat „společné
         metody“ pro předcházení obtížím v oblasti bezpečnosti, přispívat k růstu uvědomění uživatelů a podporovat výměnu „současných
         osvědčených postupů“, jakož i „metod varování uživatelů“ a opatření pro posuzování a řízení rizik.

      57     Agentura je dále pověřena posílením spolupráce mezi jednotlivými subjekty v oblasti bezpečnosti sítí a informací, a musí být
         nápomocna Komisi a členským státům v dialogu s průmyslem, aby se věnovaly bezpečnostním otázkám technického a programového
         počítačového vybavení, jakož i přispívat k úsilí Společenství spolupracovat se třetími zeměmi a případně s mezinárodními organizacemi,
         aby byl prosazován společný globální přístup k otázkám bezpečnosti sítí a informací.

      58     V důsledku toho úkoly, kterými je agentura pověřena na základě článku 3 nařízení, úzce souvisí s cíli, které sleduje rámcová
         směrnice a zvláštní směrnice v oblasti bezpečnosti sítí a informací.

      59     Za těchto podmínek, jak již bylo uvedeno v bodě 47 tohoto rozsudku, je namístě určit, zda úkoly agentury mohou být považovány
         za doprovázející a usměrňující provádění právních předpisů Společenství v dané oblasti, tedy zda zřízení agentury, jakož i cíle
         a úkoly, které jí jsou uloženy nařízením, mohou být analyzovány jako „opatření týkající se sbližování“ ve smyslu článku 95 ES.

      60     S ohledem na charakteristické rysy dotyčné oblasti je nutno uvést, že nařízení nepředstavuje izolované opatření, ale je součástí
         normativního kontextu vymezeného rámcovou směrnicí a zvláštními směrnicemi, jehož cílem je uskutečnění vnitřního trhu v oblasti
         elektronických komunikací.

      61     Ze všech údajů ve spisu rovněž vyplývá, že zákonodárce Společenství se ocitl před problematikou, ve které se uplatňují technologie,
         které nejsou pouze složité, ale rovněž se rychle mění. Došel tedy k závěru, že lze předvídat, že provedení a uplatňování rámcové
         směrnice a zvláštních směrnic povede k rozdílům mezi členskými státy.

      62     Za těchto okolností měl zákonodárce Společenství za to, že zřízení takového subjektu Společenství, jako je agentura, je vhodným
         prostředkem k předejití vzniku rozdílů, které by mohly vytvořit překážky řádnému fungování vnitřního trhu v dané oblasti.

      63     Je totiž třeba připomenout, že z třetího a desátého bodu odůvodnění nařízení vyplývá, že kvůli technické složitosti sítí a informačních
         systémů, různorodosti produktů a služeb, které jsou vzájemně provázány, a velkému množství samostatně odpovědných soukromých
         a veřejných subjektů se zákonodárce Společenství domníval, že by řádné fungování vnitřního trhu mohlo být narušeno nestejnorodým
         uplatňováním technických předpisů stanovených v rámcové směrnici a zvláštních směrnicích.

      64     V tomto kontextu mohl zákonodárce Společenství usoudit, že stanovisko nezávislého orgánu poskytujícího technické poradenství
         na žádost Komise a členských států může usnadnit provedení uvedených směrnic do vnitrostátního práva členských států a jejich
         uplatňování na vnitrostátní úrovni.

      65     Konečně je namístě připomenout, že podle článku 27 nařízení se agentura zřizuje ke dni 14. března 2004 na dobu pěti let a že
         podle čl. 25 odst. 1 a 2 téhož nařízení Komise do 17. března 2007 provede hodnocení posuzující vliv agentury na dosažení jejích
         cílů a úkolů a rovněž její způsob práce.

      66     Ze znění těchto dvou ustanovení ve vzájemném spojení tedy vyplývá, že zákonodárce Společenství měl za to, že je před rozhodnutím
         o osudu agentury vhodné provést hodnocení účinnosti její činnosti, jakož i jejího skutečného příspěvku k uplatňování rámcové
         směrnice a zvláštních směrnic.

      67     Za těchto podmínek a s ohledem na veškeré údaje ve spisu je namístě dojít k závěru, že nařízení je správně založeno na článku
         95 ES, a tedy žalobu zamítnout.

       K nákladům řízení
      68     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament a Rada požadovaly uložení náhrady nákladů
         řízení Spojenému království a Spojené království nemělo úspěch ve věci, je namístě mu uložit náhradu nákladů řízení. Podle
         odstavce 4 téhož článku nesou Finská republika a Komise vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Spojenému království Velké Británie a Severního Irska se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Finská republika a Komise Evropských společenství nesou vlastní náklady.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. září 1994. # Španělské království proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci C-278/92, C-279/92 a C-280/92.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 11. července 1991. # Detlef von Hoessle proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-19/90.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 27. března 2014.#Ballast Nedam NV v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Nizozemský trh se silničním bitumenem – Stanovení ceny brutto silničního bitumenu – Stanovení slevy pro stavitele silnic – Nařízení (ES) č. 1/2003 – Článek 27 – Právo na obhajobu – Snížení pokuty.#Věc C‑612/12 P.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑612/12 P,
            jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 21. prosince 2012,
            Ballast Nedam NV, se sídlem v Nieuwegeinu (Nizozemsko), zastoupená A. Bosmanem a E. Oude Elferinkem, advocaten,
            účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
            přičemž další účastnicí řízení je:
            Evropská komise,  zastoupená F. Ronkes Agerbeekem a P. Van Nuffelem, jako zmocněnci, ve spolupráci s F. Tuytschaeverem, avocat, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
            žalovaná v prvním stupni,
            SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
            ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby (zpravodaj) a S. Rodin, soudci
            generální advokátka: J. Kokott,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. listopadu 2013,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Svým kasačním opravným prostředkem se společnost Ballast Nedam NV (dále jen „Ballast Nedam“) domáhá zrušení rozsudku Ballast Nedam v. Komise (T‑361/06, EU:T:2012:491, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál Evropské unie zamítl její žalobu na neplatnost rozhodnutí Komise C(2006) 4090 final ze dne 13. září 2006 v řízení podle článku 81 [ES] [(věc COMP/F/38.456 – Bitumen – (Nizozemsko)] (dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž se jí týká, a podpůrně zaprvé částečného zrušení tohoto rozhodnutí v rozsahu, v němž stanoví dobu trvání protiprávního jednání, která se jí týká, a zadruhé snížení pokuty, která jí byla uložena.
            Právní rámec
            2. Článek 27 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/002, s. 205), stanoví:
            „Před přijetím rozhodnutí podle článků 7, 8, 23 a čl. 24 odst. 2 poskytne Komise podnikům nebo sdružením podniků, proti nimž je vedeno řízení Komise, příležitost, aby byly slyšeny ve věci, jíž se týká námitka přijatá Komisí. Komise založí svá rozhodnutí pouze na námitkách, ke kterým se mohly dotyčné strany vyjádřit. Stěžovatelé jsou s řízením úzce spojeni.“
            Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
            3. Skutečnosti předcházející sporu byly uvedeny v bodech 1 až 7 napadeného rozsudku a lze je shrnout následovně.
            4. Navrhovatelka řídí skupinu Ballast Nedam, která je činná ve stavebním odvětví v Nizozemsku. Od roku 1995 se činnosti skupiny v oblasti silniční výstavby soustředily v rámci společnosti Ballast Nedam Grond en Wegen BV (dále jen „BNGW“), dceřiné společnosti 100% vlastněné společností Ballast Nedam Infra BV (dále jen „BN Infra“), která byla sama 100% vlastněna společností Ballast Nedam. Od 1. října 2000 vykonávala činnosti silniční výstavby v rámci skupiny Ballast Nedam přímo BN Infra.
            5. Poté, co Komise obdržela žádost společnosti British Petroleum o ochranu před pokutami na základě oznámení Komise ze dne 19. února 2002 o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. C 45, s. 3), pokud jde o údajnou kartelovou dohodu na trhu se silničním bitumenem v Nizozemsku, provedla dne 1. a 2. října 2002 neoznámená šetření v prostorách některých společností a zaslala dne 4. července 2003 žádosti o informace několika společnostem, mezi nimi i společnosti BN Infra. Tato na ně odpověděla dne 12. září 2003. Dne 10. února 2004 zaslala Komise žádost o informace společnosti Ballast Nedam, která na ni odpověděla dne 9. března 2004.
            6. Dne 18. října 2004 zahájila Komise správní řízení a přijala oznámení námitek, které následujícího dne zaslala více společnostem, mezi nimi Ballast Nedam a BN Infra, a na které Ballast Nedam odpověděla dne 20. května 2005.
            7. Komise dne 13. září 2006 přijala sporné rozhodnutí, ve kterém konstatovala, že společnosti, kterým je toto rozhodnutí určeno, se účastnily na jediném a trvajícím protiprávním jednání odporujícím článku 81 ES, které spočívalo v tom, že v dotčených obdobích pravidelně společně stanovovaly ceny brutto pro prodej a nákup silničního bitumenu v Nizozemsku, jednotnou slevu z ceny brutto pro stavitele silnic, kteří se podíleli na kartelové dohodě, a menší maximální slevu z ceny brutto pro ostatní stavitele silnic.
            8. Společnost Ballast Nedam byla shledána odpovědnou za toto protiprávní jednání v období od 21. června 1996 do 15. dubna 2002, stejně jako její dceřiná společnost BN Infra.
            9. Vzhledem k tomu, že zaprvé se společnost BN Infra přímo účastnila protiprávního jednání v období od 1. října 2000 do 15. dubna 2002 a 100% vlastnila kapitál společnosti BNGW v období od 21. června 1996 do 30. září 2000 a zadruhé společnost Ballast Nedam 100% přímo a nepřímo vlastnila kapitál společností BN Infra a BNGW, byla společnostem Ballast Nedam a BN Infra společně a nerozdílně uložena pokuta ve výši 4,65 milionu eur.
            Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
            10. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 5. prosince 2006 se společnost Ballast Nedam domáhala zrušení sporného rozhodnutí a podpůrně zaprvé částečného zrušení tohoto rozhodnutí v rozsahu, v němž stanoví dobu trvání protiprávního jednání, která se jí týká, a zadruhé snížení pokuty, která jí byla uložena.
            11. Na podporu své žaloby společnost Ballast Nedam vznesla dva žalobní důvody.
            12. Druhým žalobním důvodem, který je jako jediný relevantní pro účely tohoto kasačního opravného prostředku, Ballast Nedam tvrdila, že Komise porušila čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003 a její právo na obhajobu tím, že v oznámení námitek neuvedla, že zamýšlí uznat Ballast Nedam odpovědnou za její dceřinou společnost BNGW z důvodu, že první společnost skutečně vykonávala rozhodující vliv na druhou společnost během doby od 21. června 1996 do 1. října 2000.
            13. V bodě 64 napadeného rozsudku Tribunál připomněl judikaturu týkající se přesnosti vyžadované od oznámení námitek k tomu, aby byl podnik v průběhu správního řízení schopen vyjádřit své stanovisko k relevanci vytýkaných skutečností. Podle této judikatury musí oznámení námitek zejména uvádět, v jakém postavení se nachází podnik, kterému jsou tvrzené skutečnosti vytýkány (rozsudek Papierfabrik August Koehler a další v. Komise, C‑322/07 P, C‑327/07 P a C‑338/07 P, EU:C:2009:500, bod 39).
            14. V bodech 68 až 71 napadeného rozsudku Tribunál rozhodl takto:
             „68 V oznámení námitek Komise nejprve připomněla, že každá dotčená skupina podniků představovala jediný podnik a že mateřská společnost skupiny byla schopna vykonávat rozhodující vliv na chování dceřiných společností (bod 324). Dále uvedla, že se žalobkyně účastnila kartelové dohody prostřednictvím ředitele společnosti BNGW (bod 235 oznámení námitek), později ředitele BN Infra (bod 339 oznámení námitek) a že jelikož žalobkyně ovládala veškerý kapitál společnosti BN Infra (dříve Ballast Nedam Wegenbouw BV a BNGW) prostřednictvím zprostředkující entity Ballast Nedam Nederland, domnívala se, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na chování dvou dceřiných společností. Komise konečně předložila určité dodatečné informace týkající se existence jediného podniku tvořeného žalobkyní a společností BN Infra (bod 340 oznámení námitek). S ohledem na všechny tyto skutečnosti Komise rozhodla, že je třeba určit oznámení námitek společnosti BN Infra za její přímou účast (a účast jejích předchůdkyň) na dohodách a žalobkyni za její účast prostřednictvím skutečného výkonu rozhodujícího vlivu na jednání BN Infra (bod 342 oznámení námitek).
            69 Ze všech těchto skutečností vyplývá, že i když znění oznámení námitek mohlo být jasnější, zejména pokud jde o vztah mezi společnostmi BN Infra a BNGW, Komise poskytla žalobkyni dostatečné informace k tomu, aby pochopila skutečnosti a okolnosti použité na podporu jejího tvrzení o existenci protiprávního jednání a jednoznačně upřesnila právní osoby, kterým mohou být uloženy pokuty. Pouhá skutečnost, že Komise neposkytla v oznámení námitek žádný dodatečný důkaz o existenci jediného podniku tvořeného žalobkyní a BNGW, nestačí k závěru, že jasně neuvedla, že zamýšlí použít domněnku skutečného výkonu rozhodujícího vlivu žalobkyně na obchodní chování společností BN Infra a BNGW. Tribunál má za to, že na základě informací obsažených v oznámení námitek nemohla žalobkyně nevědět, že může být jakožto mateřská společnost BNGW osobou, které bude určeno konečné rozhodnutí Komise.
            70 Je také třeba konstatovat, že v odpovědi na toto tvrzení formulované v oznámení námitek, žalobkyně [...] uvedla, že BN Infra nebyla nástupnicí společnosti BNGW, ale její 100% mateřskou společností, a předložila argumenty určené k prokázání samostatnosti BNGW ve vztahu k ní.
            71  Za těchto okolností se Tribunál domnívá, že žalobkyně mohla ve fázi oznámení námitek pochopit dosah výtky formulované Komisí, pokud jde o její účast na protiprávním jednání jako mateřské společnosti BNGW, a zajistit si tedy užitečně svou obhajobu.“
            15. Tribunál žalobu zamítl v plném rozsahu.
            Návrhová žádání účastnic řízení
            16. Společnost Ballast Nedam navrhuje, aby Soudní dvůr:
            – zrušil v plném rozsahu nebo částečně rozhodnutí Tribunálu tak, jak je formulováno ve výroku napadaného rozsudku;
            – v případě, že se kasačnímu opravnému prostředku vyhoví, vyhověl v plném rozsahu nebo částečně návrhům, které Ballast Nedam formulovala v prvním stupni, a
            – uložil Komisi náhradu nákladů řízení v obou stupních.
            17. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
            – zamítl kasační opravný prostředek a
            – uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
            Ke kasačnímu opravnému prostředku
            18. Na podporu svého kasačního opravného prostředku uplatňuje Ballast Nedam dva důvody, které vychází z porušení čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003, jakož i jejího práva na obhajobu, respektive z toho, že Tribunál nesprávně použil základní zásady upravující přičtení porušení kartelového práva, kterých se dopustily dceřiné společnosti, jejich mateřským společnostem.
            K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, který vychází z nesprávného právního posouzení, pokud jde o výklad čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003 a práva na obhajobu
            Argumentace účastnic řízení
            19. Svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku, který směřuje proti bodům 68 až 71 napadeného rozsudku společnost Ballast Nedam tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že v bodě 69 tohoto rozsudku dospěl k názoru, že na základě informací uvedených v oznámení námitek nemohla navrhovatelka nevědět, že jí může být jakožto mateřské společnosti BNGW určeno konečné rozhodnutí Komise.
            20. Svým kasačním opravným prostředkem Ballast Nedam tvrdí, že Komise měla v oznámení námitek označit BNGW jako pachatele a výslovně informovat Ballast Nedam o tom, že může být prohlášena společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené společnosti BNGW. Přitom bod 342 oznámení námitek neuvádí BNGW, které ani nebylo oznámení námitek určeno.
            21. Komise uvádí, že tento důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný.
            Závěry Soudního dvora
            22. Tribunál se nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 64 napadeného rozsudku připomněl judikaturu týkající se přesnosti vyžadované od oznámení námitek k tomu, aby byl podnik schopen v průběhu správního řízení vyjádřit své stanovisko k relevanci vytýkaných skutečností.
            23. Jak vyplývá z bodu 68 napadeného rozsudku, Tribunál měl za to, že Komise v oznámení námitek prokázala vazby existující mezi navrhovatelkou a BN Infra, takže se v bodě 342 tohoto oznámení námitek rozhodla, že je třeba určit oznámení námitek společnosti BN Infra za její přímou účast (a účast jejích předchůdkyň) na dohodách a navrhovatelce za její účast prostřednictvím skutečného výkonu rozhodujícího vlivu na jednání BN Infra.
            24. Pokud jde o účast společnosti BNGW, Tribunál v bodě 69 napadeného rozsudku uznal, že Komise neposkytla v oznámení námitek žádný dodatečný důkaz o existenci jediného podniku tvořeného navrhovatelkou a BNGW a že v tomto ohledu mohlo být oznámení námitek jasnější. Domníval se nicméně, že to nestačí k závěru, že Komise jasně neuvedla, že zamýšlí použít domněnku skutečného výkonu rozhodujícího vlivu navrhovatelky na obchodní chování společností BN Infra a BNGW.
            25. Tribunál se tak dopustil nesprávného právního posouzení s ohledem na požadavek přesnosti oznámení námitek, podle kterého toto oznámení musí uvádět, v jakém postavení se nachází podnik, kterému jsou tvrzené skutečnosti vyt ýkány (rozsudek Papierfabrik August Koehler a další v. Komise, EU:C:2009:500, bod 39).
            26. Tribunál měl totiž v bodě 69 napadeného rozsudku neprávem za to, že navrhovatelka nemohla nevědět, že může být jakožto mateřská společnost BNGW osobou, které bude určeno konečné rozhodnutí Komise, ačkoliv z vlastních zjištění Tribunálu vyplývá, že v bodě 342 oznámení námitek Komise neuvedla, že toto oznámení bylo navrhovatelce určeno z důvodu výkonu rozhodujícího vlivu na obchodní jednání společnosti BNGW, a Tribunál uznal, že oznámení námitek nebylo v tomto ohledu jasné.
            27. Tribunál zejména nemohl mít za to, že zjištění v bodě 235 oznámení námitek, podle kterého se navrhovatelka účastnila kartelové dohody prostřednictvím ředitele společnosti BNGW, jí mohlo jasně naznačit, že Komise zamýšlela vyvodit její odvozenou odpovědnost jako mateřské společnosti BNGW, ačkoliv oznámení námitek uvádí tuto posledně uvedenou společnost pouze jako předchůdkyni společnosti BN Infra.
            28. Kromě toho nejednoznačnost znění oznámení námitek posiluje skutečnost, že společnosti BNGW nebylo oznámení námitek určeno.
            29. Pokud jde o odpověď navrhovatelky na oznámení námitek týkající se společnosti BNGW, uvedenou v bodě 70 napadeného rozsudku, nelze z ní vyvodit, že navrhovatelka pochopila ze znění oznámení námitek, že jí Komise shledala odpovědnou na základě činností BNGW.
            30. S ohledem na tyto skutečnosti se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že právo navrhovatelky na obhajobu nebylo porušeno.
            31. Jelikož je první důvod tohoto kasačního opravného prostředku opodstatněný, je třeba mu vyhovět a v důsledku toho zrušit napadený rozsudek v rozsahu, v němž zamítá žalobní důvod navrhovatelky týkající se porušení čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003 a práva na obhajobu v průběhu správního řízení, které vyústilo v přijetí sporného rozhodnutí.
            K druhému důvodu kasačního opravného prostředku, který vychází z nesprávného právního posouzení, pokud jde o přičtení protiprávního jednání společnosti Ballast Nedam
            32. Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku, který směřuje proti bodům 72 až 77 napadeného rozsudku, vytýká navrhovatelka Tribunálu, že přehlédl smysl argumentů, které předložila na jednání dne 30. června 2011, a v důsledku toho se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že měl v bodě 75 tohoto rozsudku za to, že „[Ballast Nedam] nemůže [...] tvrdit, že jí Komise nemohla přičíst protiprávní jednání společnosti BNGW v období od 21. června 1996 do [30. září 2000] ani jí uložit zaplatit společně a nerozdílně pokutu“, ačkoliv nebylo konstatováno žádné protiprávní jednání týkající se její dceřiné společnosti BNGW.
            33. Jelikož projednávaný důvod kasačního opravného prostředku směřuje, i když z jiných důvodů, než které byly uvedeny na podporu prvního důvodu, rovněž k tomu, aby nebyla navrhovatelce přičtena odpovědnost za jednání její dceřiné společnosti BNGW, nemůže vést, i kdyby byl opodstatněný, k rozsáhlejšímu zrušení napadeného rozsudku, než které vyplývá z vyhovění prvnímu důvodu.
            34. Není tedy třeba jej zkoumat.
            K žalobě před Tribunálem
            35. Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu, pokud je kasační opravný prostředek opodstatněný. Soudní dvůr tedy může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.
            36. V projednávané věci se o takový případ jedná.
            37. Navrhovatelka, která odkazuje na svá vyjádření uvedená v prvním stupni, za tímto účelem navrhuje částečné zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí týká, a uvádí, že solidární pokuta ve výši 4,65 milionu eur, kterou jí ukládá čl. 2 písm. a) sporného rozhodnutí, musí být snížena.
            38. Jelikož v projednávané věci zaprvé nebylo navrhovatelce umožněno se během správního řízení užitečně bránit, pokud jde o její účast na dotčeném protiprávním jednání v postavení 100% mateřské společnosti BNGW, je třeba zrušit článek 1 písm. a) sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž navrhovatelce přičítá odpovědnost za jednání společnosti BNGW v období od 21. června 1996 do 30. září 2000.
            39. Zadruhé, pokud jde o jednání BN Infra, za něž sporné rozhodnutí přičítá odpovědnost i navrhovatelce, Tribunál s konečnou platností snížil uloženou pokutu na 3,45 milionu eur, přičemž konstatoval, že BN Infra nemůže být shledána odvozeně odpovědnou za jednání společnosti BNGW v průběhu období od 21. června 1996 do 1. října 2000 (rozsudek Ballast Nedam Infra v. Komise, T‑362/06, EU:T:2012:492).
            40. Za těchto podmínek se výše pokuty uložená společně a nerozdílně navrhovatelce v čl. 2 písm. a) sporného rozhodnutí stanoví na 3,45 milionu eur.
            K nákladům řízení
            41. Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.
            42. Podle čl. 138 odst. 1 stejného jednacího řádu, který se použije na základě svého čl. 184 odst. 1 na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
            43. Jelikož kasačnímu opravnému prostředku společnosti Ballast Nedam se vyhovělo a Soudní dvůr snížil pokutu, která jí byla uložena, je třeba uložit Komisi, že nahradí veškeré náklady vzniklé v tomto řízení. Kromě toho s ohledem na žalobní důvody vznesené společností Ballast Nedam před Tribunálem, z nichž část byla s konečnou platností zamítnuta, je vhodné, aby každá z účastnic řízení nesla vlastní náklady vzniklé v řízení v prvním stupni.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
            1) Rozsudek Ballast Nedam v. Komise (T‑361/06) se zrušuje v rozsahu, v němž byl zamítnut žalobní důvod vznesený společností Ballast Nedam NV ohledně porušení čl. 27 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [81 ES] a [82 ES] a práva na obhajobu v průběhu správního řízení, které vyústilo v přijetí rozhodnutí Komise C (2006) 4090 final ze dne 13. září 2006 v řízení podle článku 81 [ES] [věc COMP/F/38.456 – Bitumen – (Nizozemsko)].
            2) Článek 1 písm. a) rozhodnutí C (2006) 4090 final se zrušuje v rozsahu, v němž se týká porušení článku 81 ES, kterého se dopustila společnost Ballast Nedam NV v průběhu období od 21. června 1996 do 30. září 2000.
            3) Článek 2 písm. a) rozhodnutí C(2006) 4090 final se zrušuje v rozsahu, v němž stanoví výši pokuty dlužnou společností Ballast Nedam NV na 4,65 milionu eur.
            4) Výše pokuty uložená společně a nerozdílně společnosti Ballast Nedam NV v čl. 2 písm. a) rozhodnutí C(2006) 4090 final se stanoví na 3,45 milionu eur.
            5) Evropská Komise nahradí veškeré náklady řízení vynaložené v rámci tohoto kasačního opravného prostředku.
            6) Každá z účastnic řízení ponese vlastní náklady vzniklé v řízení v prvním stupni.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. října 1978. # Institut national d'assurance maladie-invalidité a Union nationale des fédérations mutualistes neutres proti Antonio Viola. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour du travail de Mons - Belgie. # # Věc 26/78.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 7. května 1998. # Epifanio Viscido (C-52/97), Mauro Scandella a další (C-53/97) a Massimiliano Terragnolo a další (C-54/97) proti Ente Poste Italiane. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Pretura circondariale di Trento - Itálie. # Spojené věci C-52/97, C-53/97 a C-54/97.