title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 13. října 2005.#Parking Brixen GmbH proti Gemeinde Brixen a Stadtwerke Brixen AG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen - Itálie.#Veřejné zakázky - Řízení o zadání veřejné zakázky - Koncese na služby - Správa veřejných placených parkovišť.#Věc C-458/03.

text:
      Věc C-458/03
      Parking Brixen GmbH
      v.
      Gemeinde Brixen a Stadtwerke Brixen AG
       [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen (Itálie)]
      „Veřejné zakázky – Řízení o zadání veřejné zakázky – Koncese na služby – Správa veřejných placených parkovišť“
      Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 1. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 13. října 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na služby – Směrnice 92/50 – Rozsah působnosti – Koncese
            na veřejné služby, která se týká správy veřejného placeného parkoviště – Vynětí
      (Směrnice Rady 92/50)
      2.     Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Diskriminace na základě státní příslušnosti – Svoboda usazování – Volný pohyb
            služeb – Ustanovení Smlouvy – Rozsah působnosti – Smlouvy o koncesi na veřejné služby – Zahrnutí – Meze – Projednávaná věc
      (Články 12 ES, 43 ES a 49 ES)
      1.     Zadání správy placeného veřejného parkoviště poskytovateli služeb veřejným orgánem, za niž je poskytovatel odměňován částkami
         placenými třetími subjekty za užívání tohoto parkoviště, je koncesí na veřejné služby, na kterou není použitelná směrnice
         92/50 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby.

      (viz bod 43, výrok 1)
      2.     Veřejné orgány, které uzavírají smlouvy o koncesi na veřejné služby jsou povinny obecně dodržovat základní pravidla Smlouvy
         o ES, zvláště články 43 ES a 49 ES a zásadu zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti, uvedenou v článku 12 ES, které
         jsou zvláštním vyjádřením obecné zásady rovného zacházení. Zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní
         příslušnosti s sebou nesou zejména povinnost transparentnosti, která spočívá v zajištění odpovídajícího stupně zveřejnění
         umožňujícího otevření koncese na služby hospodářské soutěži ve prospěch každého potenciálního uchazeče, jakož i kontrolu nestrannosti
         postupů řízení o zadání zakázky.

      Přesto je použití pravidel uvedených v článcích 12 ES, 43 ES a 49 ES, jakož i obecných zásad, jichž jsou zvláštním vyjádřením,
         vyloučeno, pokud je zároveň kontrola vykonávaná nad držitelem koncese veřejným orgánem udělujícím koncesi obdobná kontrole,
         kterou veřejný orgán udělující koncesi vykonává nad vlastními organizačními složkami a pokud tento subjekt vykonává většinu
         své činnosti s orgánem, který jej vlastní.

      Výše uvedené předpisy a zásady v tomto ohledu brání tomu, aby veřejný orgán bez zajištění hospodářské soutěže udělil koncesi
         na veřejné služby akciové společnosti vzniklé přeměnou zvláštního podniku tohoto veřejného orgánu, jejíž předmět činnosti
         byl rozšířen o nové významné oblasti, jejíž kapitál musí být povinně v krátké době otevřen vstupu dalšího kapitálu, jejíž
         územní působnost činností byla rozšířena na celou zemi a zahraničí a jejíž představenstvo má široké pravomoci řízení, jež
         může samostatným způsobem vykonávat.

      (viz body 46–49, 62, 72, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      13. října 2005 (*)

      „Veřejné zakázky – Řízení o zadání veřejné zakázky – Koncese na služby – Správa veřejných placených parkovišť“
      Ve věci C‑458/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Verwaltungsgericht,
         Autonome Sektion für die Provinz Bozen (Itálie) ze dne 23. července 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 30. října 2003, v řízení

      Parking Brixen GmbH
      proti
      Gemeinde Brixen,
      Stadtwerke Brixen AG,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení: P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), K. Lenaerts a E. Juhász, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-F. Contet, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. ledna 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Parking Brixen GmbH K. Zellerem a S. Thurinem, avvocati,
      –       za Gemeinde Brixen N. De Nigro, Rechtsanwalt,
      –       za Stadtwerke Brixen AG A. Mulserem, Rechtsanwalt,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Fiengem, avvocato dello Stato,
      –       za nizozemskou vládu C. Wissels, jako zmocněnkyní,
      –       za rakouskou vládu M. Fruhmannem, jako zmocněncem,
      –       za Komisi Evropských společenství K. Wiednerem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 1. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů
         při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322), článků 43 ES, 49 ES a 86 ES, jakož
         i zásad zákazu diskriminace, transparentnosti a rovného zacházení.

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Parking Brixen GmbH (dále jen „Parking Brixen“) na jedné straně
         a Gemeinde Brixen (obcí Brixen) a společností Stadtwerke Brixen AG na straně druhé ve věci zadání správy dvou parkovišť nacházejících
         se na území této obce posledně uvedené společnosti.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3       Článek 43 ES stanoví:
      „V rámci níže uvedených ustanovení jsou zakázána omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu
         na území státu druhého. [...]

      Svoboda usazování zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků, zejména
         společností ve smyslu čl. 48 druhého pododstavce, za podmínek stanovených pro vlastní státní příslušníky právem země usazení,
         nestanoví-li kapitola o pohybu kapitálu jinak.“

      4       Článek 49 první pododstavec stanoví:
      „Podle následujících ustanovení jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských
         států, kteří podnikají v jiném státě Společenství, než se nachází příjemce služeb.“

      5       Osmý bod odůvodnění směrnice 92/50 stanoví:
      „[...] vzhledem k tomu, že tato směrnice se týká pouze poskytování služeb, které je založeno na smlouvách; [...] poskytování
         služeb na jiném základě, jako jsou zákony, nařízení či pracovní smlouvy, není předmětem této směrnice“.

      6       Článek 1 uvedené směrnice stanoví:
      „Pro účely této směrnice:
      a)      ,veřejnými zakázkami na služby‘ se rozumí zakázky sjednané písemně úplatnou smlouvou mezi poskytovatelem služeb a zadavatelem
         [...]

      [...]
      b)      ,zadavateli‘ jsou stát, regionální nebo místní orgány, veřejnoprávní subjekty, sdružení tvořená jedním nebo více takovými
         orgány či veřejnoprávními subjekty.

      [...]“
       Vnitrostátní právo
      7       Článek 22 odst. 3 italského zákona č. 142 ze dne 8. června 1990 o organizaci místních samosprávných celků (řádný dodatek GURI
         č. 135 ze dne 12. června 1990, dále jen „zákon č. 142/1990“) stanoví, že obce a provincie mohou použít následující formy správy
         místních veřejných služeb spadajících do jejich pravomoci podle zákona:

      „a)      v rámci své správy, pokud z důvodu malého rozsahu nebo vlastností služby není vhodné založit orgán nebo podnik;
      b)      v rámci koncese udělené třetím subjektům, pokud existují technické a hospodářské důvody nebo důvody společenské vhodnosti;
      c)      zvláštními podniky, včetně podniků pro správu více služeb hospodářského a obchodního zájmu;
      d)      orgány pro výkon sociálních služeb bez obchodního zájmu;
      e)      akciovými společnostmi s většinovým místním veřejným kapitálem, pokud se účast jiných veřejnoprávních nebo soukromoprávních
         subjektů jeví jako vhodná z důvodu povahy poskytované služby.“

      8       Článek 44 regionálního zákona č. 1 ze dne 4. ledna 1993 ve svém původním znění ve velké míře převzal článek 22 zákona č. 142/1990.
         Tento článek 44 byl poté pozměněn regionálním zákonem č. 10 ze dne 23. října 1998.

      9       Článek 44 regionálního zákona č. 1 ve znění regionálního zákona č. 10 stanoví:
      „[...]
      6.      Obce stanoví vyhláškou postupy a kritéria výběru níže uvedených organizačních forem správy veřejných služeb hospodářského
         a obchodního zájmu:

      a)      založení zvláštních podniků;
      b)      založení společností nebo účast ve vhodných akciových společnostech nebo společnostech s ručením omezeným s dominantním vlivem
         místní veřejné správy;

      c)      zadání správy veřejných služeb třetím subjektům, přičemž pro jejich určení budou stanovena vhodná pravidla hospodářské soutěže.
         Aniž jsou dotčena jiná zákonná ustanovení, tento vztah nemůže trvat déle než dvacet let a může být se stejným subjektem obnoven
         pouze způsobem stanoveným tímto zákonem. Družstvům, sdružením zastupujícím ze zákona invalidy a postižené, jakož i dobrovolným
         sdružením a neziskovým podnikům bude dána přednost před rovností podmínek.

      [...]
      18.      Sdružené místní samosprávné celky mohou kdykoli rozhodnutím rady schvalujícím zároveň smlouvu o související službě svěřit
         společnostem založeným ve smyslu odstavce 6 a společnostem uvedeným v odstavci 17 výkon jiných veřejných služeb slučitelných
         s předmětem činnosti společnosti“.

      10     Ustanovení čl. 44 odst. 6 a 18 regionálního zákona č. 1 ve znění regionálního zákona č. 10 jsou převzata doslova jako čl.
         88 odst. 6 a 18 konsolidovaného znění předpisu o organizaci obcí v Autonome Region Trentino-Südtirol.

      11     Článek 115 nařízení s mocí zákona č. 267 ze dne 18. srpna 2000, úplné znění zákonů o organizaci místních samosprávných celků
         (řádný dodatek GURI č. 227 ze dne 28. září 2000, dále jen „nařízení s mocí zákona č. 267/2000“) umožňuje obcím přeměnit jejich
         zvláštní podniky na akciové společnosti a zůstat jejich jediným akcionářem během období nepřesahujícího dva roky ode dne této
         přeměny.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12     Gemeinde Brixen se podle článku 22 zákona č. 142/1990 za účelem správy některých místních veřejných služeb spadajících do
         své pravomoci obrátila na Stadtwerke Brixen, zvláštní podnik, který byl vlastněn touto obcí.

      13     Na základě článku 1 svých stanov měla Stadtwerke Brixen od 1. ledna 1999 právní subjektivitu, jakož i samostatnost řízení
         a byla obecním orgánem, jehož zvláštním úkolem bylo jednotné a integrované poskytování místních veřejných služeb.

      14     Podle článku 2 týchž stanov byla předmětem činnosti Stadtwerke Brixen zejména:
      „f)      správa parkovišť a patrových parkovišť včetně vykonávání všech souvisejících činností“.
      15     Podle článku 115 nařízení s mocí zákona č. 267/2000 Gemeinde Brixen rozhodnutím č. 97 ze dne 25. října 2001 přeměnila zvláštní
         podnik Stadtwerke Brixen na akciovou společnost s názvem „Stadtwerke Brixen AG“.

      16     Na základě čl. 1 odst. 3 stanov posledně uvedené společnosti „jsou všechna dříve existující práva a povinnosti zvláštního
         podniku [Stadtwerke Brixen] zachována rovněž po přeměně a společnost [Stadtwerke Brixen AG] je tedy právním nástupcem [zvláštního]
         podniku Stadtwerke Brixen ve všech jeho aktivech a pasivech“.

      17     Podle článku 4 svých stanov může Stadtwerke Brixen AG na místní, vnitrostátní a mezinárodní úrovni vykonávat zejména následující
         činnosti:

      „g)      správu parkovišť a garáží, jakož i souvisejících činností“.
      18     Článek 18 stanov Stadtwerke Brixen AG stanoví, že představenstvu výše uvedené společnosti jsou svěřeny následující pravomoci:
      „1)      Představenstvo má široké pravomoci běžné správy společnosti s možností přijmout jakýkoliv akt, který bude považovat za užitečný
         nebo nutný k uskutečnění předmětu činnosti společnosti.

      2)      Bez povolení vydaného valnou hromadou je představenstvu zakázáno zřizovat zástavy v hodnotě vyšší než 5 (pět) milionů eur,
         jakož i podepisovat směnky vlastní a přijímat směnky cizí převyšující tuto částku.

      3)      Nabytí a postoupení účasti v jiných společnostech, nabytí a postoupení, jakož i svěření řízení podniku nebo části podniku
         a nákup a prodej vozidel v hodnotě do výše 5 (pěti) milionů eur za transakci jsou považovány za úkony běžné správy.

      4)      Rozhodnutí, jejichž předmětem je určení nebo změna odměny z titulu zvláštních výdajů ve smyslu čl. 2389 druhého pododstavce
         italského občanského zákoníku, jsou ve výlučné pravomoci představenstva.“

      19     Podle čl. 5 odst. 2 stanov Stadtwerke Brixen AG „není účast Gemeinde Brixen na základním kapitálu v žádném případě nižší než
         absolutní většina akcií“. Gemeinde Brixen má krom toho právo jmenovat většinu členů představenstva této společnosti. Dozorčí
         rada téže společnosti se skládá ze tří výkonných členů a dvou náhradníků, přičemž uvedená obec jmenuje alespoň dva výkonné
         členy a jednoho náhradníka této rady.

      20     Podle předkládajícího soudu má přeměna zvláštního podniku na akciovou společnost za důsledek zjevné nabytí samostatnosti posledně
         uvedenou. Oblast činnosti Stadtwerke Brixen AG byla totiž významně rozšířena vzhledem k oblasti činnosti Stadtwerke Brixen,
         neboť může vykonávat činnost na místní, vnitrostátní a mezinárodní úrovni, zatímco činnost zvláštního podniku Stadtwerke Brixen
         byla omezena na území Gemeinde Brixen. Mimo to podléhal zvláštní podnik Stadtwerke Brixen kontrole a přímému vlivu obecní
         rady, zatímco, pokud jde o Stadtwerke Brixen AG, je kontrola vykonávaná uvedenou obcí omezena na svobodu jednání většiny společníků
         na základě práva společností.

      21     Rozhodnutím č. 37 ze dne 23. března 2000 obecní rada Brixenu svěřila výstavbu a správu veřejného bazénu Stadtwerke Brixen.
         Během přeměny posledně uvedené na akciovou společnost, ke které došlo dne 25. října 2001, přešla na Stadtwerke Brixen AG práva
         a povinnosti vyplývající z tohoto rozhodnutí.

      22     Rozhodnutím č. 118 ze dne 18. prosince 2001 obecní rada Brixenu udělila Stadtwerke Brixen AG právo na užívání plochy na povrchu
         a pod povrchem pozemku určeného k výstavbě bazénu, zejména na parcele s katastrálním číslem 491/11, která se nachází na území
         Gemeinde Brixen, pro účely výstavby míst podzemního parkování.

      23     V očekávání realizace tohoto projektu podzemního parkování bylo na povrchu plánováno prozatímní parkoviště. Za tímto účelem
         byla parcela 491/11, která byla až doposud využívána jako fotbalové hřiště, pokryta provizorním povrchem z makadamu, aby se
         stala povrchovým parkovištěm s přibližně 200 parkovacími místy. Podle předkládajícího soudu nebyla uzavřena žádná dohoda pro
         využívání parcely 491/11 jakožto povrchového parkoviště.

      24     Za účelem poskytnutí dalších parkovacích míst bylo povrchové parkoviště nacházející se na přilehlém pozemku, tedy na parcele
         s katastrálním číslem 491/6 nacházející se rovněž na území Gemeinde Brixen obsahující přibližně 200 parkovacích míst, které
         bylo přímo spravováno Gemeinde Brixen už více než 10 let, přiděleno za účelem správy rozhodnutím obecní rady Brixenu č. 107
         ze dne 28. listopadu 2002 společnosti Stadtwerke Brixen AG. V tomto rozhodnutí je upřesněno, že „pro účely bazénu bylo již
         společností Stadtwerke Brixen AG provizorně vystavěno parkoviště v přímé blízkosti obecního pozemku“, a že „se tedy jeví nezbytným
         a vhodným svěřit Stadtwerke Brixen AG rovněž správu přilehlého pozemku sestávajícího z parcely 491/6 [...] o rozloze 5 137
         m², který je v současné době spravován přímo obcí“.

      25     Dne 19. prosince 2002 uzavřela Gemeinde Brixen za účelem provedení rozhodnutí č. 107 dohodu se Stadtwerke Brixen AG, kterou
         posledně uvedené společnosti svěřila správu parkoviště na parcele 491/6 na dobu devíti let.

      26     Stadtwerke Brixen AG dostává za správu tohoto parkoviště poplatky za parkování. Gemeinde Brixen však platí roční poplatek
         151 700 eur, který je stanoven v závislosti na ceně parkovacích lístků tak, aby se zvýšení ceny parkovacích lístků odrazilo
         zvýšením poplatku placeného obci. Kromě správy parkoviště Stadtwerke Brixen AG zajišťuje službu bezplatného půjčování jízdních
         kol a umožňuje, aby se v dotčené zóně jednou týdně nadále konal trh. Stadtwerke Brixen AG rovněž převzala zaměstnance dříve
         zaměstnané u Gemeinde Brixen v této zóně. Konečně uvedená společnost, která má v tomto ohledu celkovou odpovědnost, zajišťuje
         běžnou a mimořádnou údržbu zóny.

      27     Na základě smlouvy o koncesi uzavřené dne 19. června 1992 s Gemeinde Brixen zajišťovala společnost Parking Brixen výstavbu
         a správu parkoviště odlišného od parkovišť, která jsou předmětem věci v původním řízení a která se rovněž nachází na území
         této obce. Parking Brixen před Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen zpochybnila zadání správy parkovišť
         zřízených na parcelách 491/6 a 491/11 Stadtwerke Brixen AG. Gemeinde Brixen podle ní měla použít ustanovení v oblasti zadávání
         veřejných zakázek.

      28     Žalované v původním řízení, tedy Stadtwerke Brixen AG a Gemeinde Brixen, zpochybnily jakoukoli povinnost zahájit veřejné nabídkové
         řízení. Gemeinde Brixen v tomto ohledu uplatnila, že zcela kontroluje Stadtwerke Brixen AG, a že se tedy nejednalo o zadání
         zakázky třetímu subjektu.

      29     Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu
         dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je zadání správy dotčených placených veřejných parkovišť veřejnou zakázkou na služby ve smyslu směrnice 92/50/EHS, nebo koncesí
         na veřejné služby, na kterou se vztahují pravidla hospodářské soutěže Evropského společenství, a zejména povinnosti rovného
         zacházení a transparentnosti?

      2)      Za předpokladu, že se jedná o koncesi na služby týkající se správy místních veřejných služeb, je zadání správy placených veřejných
         parkovišť, které se na základě čl. 44 odst. 6 písm. b) regionálního zákona č. 1 ze dne 4. ledna 1993 pozměněného článkem 10
         regionálního zákona č. 10 ze dne 23. října 1998 a na základě čl. 88 odst. 6 písm. a) a b) konsolidovaného znění předpisu o organizaci
         obcí může konat bez veřejného nabídkového řízení, slučitelné s právem Společenství, a zejména se zásadami volného poskytování
         služeb, volné hospodářské soutěže a zákazu diskriminace a povinnostmi rovného zacházení a transparentnosti, které z nich vyplývají,
         jakož i se zásadou proporcionality, pokud se jedná o akciovou společnost vzniklou v souladu s článkem 115 nařízení s mocí
         zákona č. 267/2000 přeměnou zvláštního podniku obce, jehož celý akciový kapitál je v okamžiku zadání zakázky vlastněn samotnou
         obcí, ale jejíž představenstvo má všechny široké pravomoci běžné správy až do výše částky 5 milionů eur v rámci jedné transakce?“

      30     Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 25. května 2004 byl návrh na vstup vedlejšího účastníka předložený Energy Service
         Srl zamítnut jako nepřípustný.

       K první otázce
      31     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je zadání správy placených veřejných parkovišť dotčených v původním řízení
         veřejnou zakázkou na služby ve smyslu směrnice 92/50 nebo koncesí na veřejné služby.

      32     Je třeba nejdřív uvést, že Soudnímu dvoru nepřísluší konkrétně kvalifikovat operace dotčené v původním řízení. Taková kvalifikace
         je pouze v pravomoci vnitrostátního soudce. Úloha Soudního dvora se omezuje na poskytnutí výkladu práva Společenství užitečného
         pro rozhodnutí vnitrostátního soudu, které učiní ve sporu, který rozhoduje.

      33     Za tímto účelem může Soudní dvůr ze spisu věci v původním řízení vyčlenit prvky relevantní z pohledu výkladu práva Společenství.
      34     V tomto kontextu je třeba uvést, že věc v původním řízení se týká zadání správy dvou různých parkovišť; jednak parkoviště
         nacházejícího se na parcele 491/11 a jednak parkoviště nacházejícího se na parcele 491/6.

      35     Co se týče parkoviště na povrchu nacházejícího se na parcele 491/11, předkládací rozhodnutí uvádí pouze, že nebyla uzavřena
         žádná dohoda o jeho provozování. Toto rozhodnutí zvláště neobsahuje žádnou informaci týkající se podmínek odměny provozovatele
         tohoto parkoviště.

      36     Za těchto podmínek Soudní dvůr může jako odpověď na tuto část otázky pouze konstatovat, že nemá k dispozici dostatečné informace
         k užitečnému výkladu práva Společenství.

      37     Co se týče parkoviště nacházejícího se na parcele 491/6, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, jak bylo uvedeno v bodech 24
         až 26 tohoto rozsudku, že toto parkoviště bylo už deset let přímo spravováno Gemeinde Brixen, když jeho správa byla svěřena
         na dobu devíti let Stadtwerke Brixen AG dohodou uzavřenou dne 19. prosince 2002 mezi Stadtwerke Brixen AG a uvedenou obcí.
         Za správu tohoto parkoviště jsou od uživatelů tohoto parkoviště Stadtwerke Brixen AG vybírány poplatky za parkování a Stadtwerke
         Brixen platí Gemeinde Brixen roční poplatek. Stadtwerke Brixen AG krom toho nadále umožňuje v dotčené zóně konání trhu jednou
         týdně, zajišťuje bezplatnou službu půjčování jízdních kol a zajišťuje údržbu této zóny.

      38     S ohledem na tyto skutečnosti je třeba chápat, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda zadání správy placeného
         veřejného parkoviště poskytovateli služeb veřejným orgánem, za níž je poskytovatel odměňován částkami placenými třetími osobami
         za užívání tohoto parkoviště, je veřejnou zakázkou na služby ve smyslu směrnice 92/50, nebo koncesí na veřejné služby, na
         kterou se tato směrnice nepoužije.

      39     Jak vyplývá z osmého bodu odůvodnění, směrnice 92/50 se použije na „veřejné zakázky na služby“, které jsou definovány v čl.
         1 písm. a) této směrnice jako „zakázky sjednané písemně úplatnou smlouvou mezi poskytovatelem služeb a zadavatelem“. Z této
         definice vyplývá, že veřejná zakázka na služby ve smyslu této směrnice obsahuje protiplnění, které je placeno přímo zadavatelem
         poskytovateli služeb.

      40     V situaci, které se týká první otázka, naopak odměna poskytovatele služeb pochází nikoli od dotčeného veřejného orgánu, ale
         z částek placených třetími subjekty za užívání dotčeného parkoviště. Tento způsob odměny má za následek, že poskytovatel na
         sebe bere riziko poskytování dotčených služeb, a charakterizuje tak koncesi na veřejné služby. V takové situaci, jaká je v původním
         řízení, se tedy nejedná o veřejnou zakázku na služby, ale o koncesi na veřejné služby.

      41     V tomto ohledu je relevantní uvést, že tento výklad je potvrzen směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31.
         března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114;
         Zvl. vyd. 06/07, s. 132), i když tato směrnice nebyla v rozhodné době z hlediska skutkového stavu v původním řízení použitelná.
         Podle čl. 1 odst. 4 této směrnice je totiž „,koncesí na služby‘ smlouva stejného druhu jako veřejná zakázka na stavební práce
         s výjimkou skutečnosti, že protiplnění za poskytnutí služeb spočívá buď výhradně v právu využívat služby, nebo v tomto právu
         společně s platbou“.

      42     Je nesporné, že koncese na veřejné služby jsou vyloučeny z působnosti směrnice 92/50 (viz usnesení ze dne 30. května 2002,
         Buchhändler-Vereinigung, C‑358/00, Recueil, s. I‑4685, bod 28).

      43     Na první otázku je tedy třeba odpovědět v tom smyslu, že zadání správy placeného veřejného parkoviště poskytovateli služeb
         veřejným orgánem, za něž je poskytovatel odměňován částkami placenými třetími subjekty za užívání tohoto parkoviště, je koncesí
         na veřejné služby, na kterou není použitelná směrnice 92/50.

       Ke druhé otázce
      44     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda udělení koncese na veřejné služby bez zajištění hospodářské soutěže je
         slučitelné s právem Společenství v případě, že podnik držící koncesi je akciovou společností vzniklou přeměnou zvláštního
         podniku veřejného orgánu, jejíž akciový kapitál zcela vlastní veřejný orgán udělující koncesi v okamžiku udělení koncese,
         ale jejíž představenstvo má všechny široké pravomoci běžné správy a může samostatně uskutečňovat, bez souhlasu valné hromady
         akcionářů, některé transakce v hodnotě až do výše pěti milionů eur.

      45     Tato otázka se týká jednak chování orgánu udělujícího koncesi vzhledem k udělení zvláštní koncese a jednak vnitrostátní právní
         úpravy, která umožňuje udělení takové koncese bez nabídkového řízení.

      46     Nehledě na skutečnost, že smlouvy o koncesi na veřejné služby jsou za současného stavu práva Společenství vyňaty z působnosti
         směrnice 92/50, veřejné orgány, které je uzavírají, jsou nicméně povinny obecně dodržovat základní pravidla Smlouvy o ES a zvláště
         zásadu zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 7. prosince 2000, Telaustria a Telefonadress,
         C‑324/98, Recueil, s. I‑10745, bod 60, a ze dne 21. července 2005, Coname, C‑231/03, Sb. rozh. s. I-7287, bod 16).

      47     Zákaz jakékoli diskriminace na základě státní příslušnosti je uveden v článku 12 ES. Zvláštní ustanovení použitelná na koncese
         na veřejné služby zahrnují zejména článek 43 ES, jehož první pododstavec uvádí, že jsou zakázána omezení svobody usazování
         pro státní příslušníky jednoho členského státu na území druhého členského státu, a článek 49 ES, který ve svém prvním pododstavci
         stanoví, že jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských států, kteří
         podnikají v jiném státě Společenství, než ve kterém se nachází příjemce služeb.

      48     Podle judikatury Soudního dvora jsou články 43 ES a 49 ES zvláštním vyjádřením zásady rovného zacházení (viz rozsudek ze dne
         5. prosince 1989, Komise v. Itálie, C‑3/88, Recueil, s. 4035, bod 8). Zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti je
         rovněž zvláštním vyjádřením obecné zásady rovného zacházení (viz rozsudek ze dne 8. října 1980, Überschär, 810/79, Recueil,
         s. 2747, bod 16). Ve své judikatuře týkající se směrnic Společenství v oblasti veřejných zakázek Soudní dvůr upřesnil, že
         zásada rovného zacházení s uchazeči má za cíl, aby všichni uchazeči měli stejné šance ve vypracování svých nabídek, a to nezávisle
         na své státní příslušnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. dubna 1996, Komise v. Belgie, C‑87/94, Recueil, s. I‑2043,
         body 33 a 54). Z toho vyplývá, že zásada rovného zacházení s uchazeči se použije na koncese na veřejné služby, i pokud neexistuje
         diskriminace na základě státní příslušnosti.

      49     Zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti se sebou nesou zejména povinnost transparentnosti,
         která umožňuje veřejnému orgánu udělujícímu koncesi ujistit se, že tyto zásady jsou dodrženy. Tato povinnost transparentnosti,
         která náleží uvedenému orgánu, spočívá v zajištění odpovídajícího stupně zveřejnění umožňujícího otevření koncese na služby
         hospodářské soutěži ve prospěch každého potenciálního uchazeče, jakož i kontrolu nestrannosti postupů řízení o zadání zakázky
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Telaustria a Telefonadress, body 61 a 62).

      50     Veřejnému orgánu udělujícímu koncesi přísluší posoudit za kontroly příslušných soudů přiměřenost způsobu zajištění hospodářské
         soutěže odpovídající zvláštnostem koncese na dotčené veřejné služby. Úplná neexistence hospodářské soutěže v případě udělování
         koncese na veřejné služby, taková jako v původním řízení, není v souladu s požadavky článků 43 ES a 49 ES ani se zásadami
         rovného zacházení, zákazu diskriminace a transparentnosti.

      51     Krom toho čl. 86 odst. 1 ES stanoví, že členské státy, pokud jde o podniky veřejného práva a podniky, kterým přiznávají zvláštní
         nebo výlučná práva, nepřijmou ani neponechají v platnosti opatření odporující pravidlům této smlouvy, zejména pravidlům stanoveným
         v článcích 12 ES a 81 ES až 89 ES.

      52     Z toho vyplývá, že členské státy nesmí ponechat v platnosti vnitrostátní právní úpravu, která umožňuje udělení koncese na
         veřejné služby bez zajištění hospodářské soutěže, pokud takové udělení porušuje články 43 ES nebo 49 ES nebo zásady rovného
         zacházení, zákazu diskriminace a transparentnosti.

      53     Na podporu tvrzení, že ustanovení smlouvy a obecné zásady uvedené v bodech 46 až 52 tohoto rozsudku se nepoužijí na koncesi
         na veřejné služby udělenou za takových okolností, jaké jsou v původním řízení, jsou uplatněny dva argumenty.

      54     Jednak Stadtwerke Brixen AG uplatňuje, že články 43 ES až 55 ES nejsou použitelné na takovou situaci, jaká je v původním řízení,
         neboť se jedná o čistě vnitřní situaci jednoho členského státu, jelikož Parking Brixen, Stadtwerke Brixen AG a Gemeinde Brixen
         mají všechny tři sídlo v Itálii.

      55     Tento argument nemůže být přijat. Nemůže být totiž ve věci v původním řízení vyloučeno, že by podniky se sídlem v jiných členských
         státech než v Italské republice měly zájem poskytovat dotčené služby (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie,
         bod 33). V případě, že udělení koncese na veřejné služby není zveřejněno a otevřeno hospodářské soutěži, jak tomu bylo v původním
         řízení, je alespoň potenciálně vykonávána diskriminace na úkor podniků z jiných členských států, kterým je zabráněno využít
         volné poskytování služeb a svobodu usazování stanovené Smlouvou (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Coname, bod 17).

      56     Kromě toho Italská republika, Stadtwerke Brixen AG a Gemeinde Brixen uplatňují, že použití pravidel Smlouvy a obecných zásad
         práva Společenství na takovou situaci, jaká je v původním řízení, je vyloučeno z důvodu skutečnosti, že Stadtwerke Brixen
         AG není subjektem nezávislým na uvedené obci. Na podporu tohoto argumentu uvádí rozsudek ze dne 18. listopadu 1999, Teckal
         (C‑107/98, Recueil, s. I‑8121, body 49 až 51).

      57     V tomto ohledu je třeba připomenout, že ve výše uvedeném rozsudku Teckal Soudní dvůr rozhodl, že směrnice Rady 93/36/EHS ze
         dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky (Úř. věst. L 199, s. 1; Zvl. vyd. 06/02,
         s. 110) je použitelná, pokud takový zadavatel, jako je místní samospráva, má v úmyslu uzavřít se subjektem od ní formálně
         odlišným a samostatným z hlediska rozhodování písemnou úplatnou smlouvu, jejímž předmětem je dodávka výrobků.

      58     Pokud jde o existenci takové smlouvy, Soudní dvůr v bodě 50 rozsudku Teckal upřesnil, že v souladu s čl. 1 písm. a) směrnice
         93/36 v zásadě postačuje, aby byla uzavřena smlouva mezi územní samosprávou na jedné straně a právnickou osobou od ní odlišnou
         na straně druhé. Jinak tomu může být pouze v případě, že místní samospráva vykonává nad dotčenou osobou zároveň kontrolu obdobnou
         kontrole, kterou vykonává nad svými vlastními organizačními složkami, a že tato osoba uskutečňuje většinu své činnosti se
         samosprávou nebo samosprávami, které ji vlastní.

      59     Soudní dvůr potvrdil, že tytéž úvahy se použijí na směrnici 92/50 o veřejných zakázkách na služby a na směrnici Rady 93/37/EHS
         ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce (Úř. věst. L 199, s. 54; Zvl.
         vyd. 06/02, s. 163) (viz rozsudky ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau, C‑26/03, Recueil, s. I‑1, body 48, 49 a 52,
         jakož i ze dne 13. ledna 2005, Komise v. Španělsko, C‑84/03, Recueil, s. I‑139, bod 39).

      60     Tyto úvahy vycházejí z předpokladu, podle kterého použití směrnic 92/50, 93/36 a 93/37 závisí na existenci smlouvy uzavřené
         mezi dvěma odlišnými právními subjekty (viz výše uvedený rozsudek Teckal, body 46 a 49). Použití článků 12 ES, 43 ES a 49 ES,
         jakož i zásad rovnosti, zákazu diskriminace a transparentnosti, které se k nim váží, přitom nezávisí na existenci smlouvy.
         Úvahy rozvinuté v judikatuře uvedené v bodech 56 až 59 tohoto rozsudku se tedy automaticky nepoužijí na uvedená ustanovení
         Smlouvy ani na tyto zásady.

      61     Je však třeba konstatovat, že uvedené úvahy mohou být použity na ustanovení Smlouvy a na zásady, které se vztahují ke koncesím
         na veřejné služby vyloučené z působnosti směrnic v oblasti veřejných zakázek. V oblasti veřejných zakázek a koncesí na veřejné
         služby se totiž zásada rovného zacházení a její zvláštní vyjádření, kterými jsou zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti,
         jakož i články 43 ES a 49 ES, použijí v případě, že veřejný orgán svěří poskytování hospodářských činností třetímu subjektu.
         Naopak není na místě použít pravidla Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo koncesí na veřejné služby v případě, že
         veřejný orgán vykonává úkoly veřejného zájmu, které mu přísluší, v rámci svých vlastních správních, technických a jiných prostředků,
         aniž by se obrátil na vnější subjekty (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Stadt Halle a RPL Lochau, bod 48).

      62     V oblasti koncesí na veřejné služby je tedy použití pravidel uvedených v článcích 12 ES, 43 ES a 49 ES, jakož i obecných zásad,
         jichž jsou zvláštním vyjádřením, vyloučeno, pokud je zároveň kontrola vykonávaná nad držitelem koncese veřejným orgánem udělujícím
         koncesi obdobná kontrole, kterou veřejný orgán udělující koncesi vykonává nad vlastními organizačními složkami a pokud tento
         subjekt vykonává většinu své činnosti s orgánem, který jej vlastní.

      63     Jelikož jde o výjimky z obecných pravidel práva Společenství, obě podmínky uvedené v předchozím bodě musí být předmětem restriktivního
         výkladu a důkazní břemeno má ten subjekt, který hodlá uplatnit, že výjimečné okolnosti odůvodňující výjimku z uvedených pravidel
         skutečně existují (viz výše uvedený rozsudek Stadt Halle a RPL Lochau, bod 46).

      64     Je třeba zaprvé zkoumat, zda veřejný orgán udělující koncesi vykonává nad držitelem koncese kontrolu obdobnou té, kterou vykonává
         nad svými vlastními složkami.

      65     Toto posouzení musí zohlednit všechna relevantní právní ustanovení a relevantní okolnosti. Z tohoto přezkumu musí vyplývat,
         že dotčený subjekt, který je držitelem koncese, podléhá kontrole umožňující veřejnému orgánu udělujícímu koncesi ovlivnit
         rozhodování uvedeného subjektu. Musí se jednat o možnost rozhodujícího vlivu jak nad strategickými cíli, tak nad důležitými
         rozhodnutími.

      66     Z předkládacího usnesení vyplývá, že na základě článku 1 stanov zvláštního podniku je Stadtwerke Brixen obecním orgánem, jehož
         zvláštním úkolem je jednotné a integrované poskytování místních veřejných služeb. Obecní rada stanovila obecnou orientaci,
         poskytla dotaci, zajišťovala úhradu eventuálních sociálních výdajů, ověřovala výsledky řízení a vykonávala strategický dohled,
         přičemž podnik byl vybaven nezbytnou samostatností.

      67     Stadtwerke Brixen AG měla naopak postavení tržního subjektu, což znesnadňovalo kontrolu obce. O tom svědčí:
      a)      přeměna Stadtwerke Brixen – zvláštního podniku Gemeinde Brixen – na akciovou společnost (Stadtwerke Brixen AG) a povaha tohoto
         typu společnosti;

      b)      rozšíření předmětu činnosti, neboť společnost začala vykonávat činnost v nových významných oblastech, zejména přepravy osob
         a zboží, jakož i informatiky a telekomunikací. Je třeba uvést, že společnost si ponechala široké spektrum činností dříve vykonávaných
         zvláštním podnikem, zejména činnosti přívodu vody a čištění odpadních vod, poskytování vytápění a energie, likvidace odpadů
         a výstavby silnic;

      c)      povinné otevření společnosti v krátké době vstupu dalšího kapitálu;
      d)      rozšíření územní působnosti činností společnosti na celou Itálii a zahraničí;
      e)      významné pravomoci udělené představenstvu, aniž by byla prakticky vykonávána jakákoli kontrola řízení obcí.
      68     Pokud jde konkrétně o pravomoci udělené uvedenému představenstvu, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že stanovy Stadtwerke
         Brixen AG, zejména jejich článek 18, poskytují tomuto orgánu široké pravomoci řízení této společnosti, neboť má možnost přijmout
         jakýkoliv akt, který považuje za nutný k realizaci předmětu činnosti společnosti. Pravomoc stanovená v uvedeném článku 18
         zřizovat zástavy až do výše pěti milionů eur nebo vykonávání jiných operací bez předchozího souhlasu valné hromady akcionářů
         krom toho naznačuje, že tato společnost má vůči svým akcionářům širokou samostatnost.

      69     Předkládací rozhodnutí rovněž uvádí, že Gemeinde Brixen má právo jmenovat většinu členů představenstva Stadtwerke Brixen AG.
         Předkládající soud však zdůrazňuje, že kontrola vykonávaná touto obcí nad Stadtwerke Brixen AG se omezuje většinou na úroveň,
         kterou právo společností přiznává většině společníků, což podstatným způsobem zmírňuje vztah závislosti, který existoval mezi
         uvedenou obcí a zvláštním podnikem Stadtwerke Brixen s ohledem zvláště na široké pravomoci, kterými disponuje představenstvo
         Stadtwerke Brixen AG.

      70     Pokud má držitel koncese samostatnost charakterizovanou takovými skutečnostmi, jaké jsou uvedeny v bodech 67 až 69 tohoto
         rozsudku, je vyloučeno, aby veřejný orgán udělující koncesi vykonával nad držitelem koncese kontrolu obdobnou té, kterou vykonává
         nad vlastními složkami.

      71     Za takových podmínek, aniž by bylo nutné zkoumat otázku, zda držitel koncese vykonává většinu svých činností s veřejným orgánem
         udělujícím koncesi, nemůže být udělení koncese na veřejné služby veřejným orgánem takovému subjektu považováno za vnitřní
         operaci uvedeného orgánu, na kterou se nepoužijí pravidla Společenství.

      72     Z toho vyplývá, že na druhou položenou otázku je třeba odpovědět následujícím způsobem:
      Články 43 ES a 49 ES, jakož i zásady rovného zacházení, zákazu diskriminace a transparentnosti musí být vykládány v tom smyslu,
         že brání tomu, aby veřejný orgán bez zajištění hospodářské soutěže udělil koncesi na veřejné služby akciové společnosti vzniklé
         přeměnou zvláštního podniku tohoto veřejného orgánu, jejíž předmět činnosti byl rozšířen o nové významné oblasti, jejíž kapitál
         musí být povinně v krátké době otevřen vstupu dalšího kapitálu, jejíž územní působnost činností byla rozšířena na celou zemi
         a zahraničí a jejíž představenstvo má široké pravomoci řízení, jež může samostatným způsobem vykonávat.

       K nákladům řízení
      73     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Zadání správy placeného veřejného parkoviště poskytovateli služeb veřejným orgánem, za níž je poskytovatel odměňován částkami
            placenými třetími subjekty za užívání tohoto parkoviště, je koncesí na veřejné služby, na kterou není použitelná směrnice
            Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby.
      2)      Články 43 ES a 49 ES, jakož i zásady rovného zacházení, zákazu diskriminace a transparentnosti musí být vykládány v tom smyslu,
            že brání tomu, aby veřejný orgán bez zajištění hospodářské soutěže udělil koncesi na veřejné služby akciové společnosti vzniklé
            přeměnou zvláštního podniku tohoto veřejného orgánu, jejíž předmět činnosti byl rozšířen o nové významné oblasti, jejíž kapitál
            musí být povinně v krátké době otevřen vstupu dalšího kapitálu, jejíž územní působnost činností byla rozšířena na celou zemi
            a zahraničí a jejíž představenstvo má široké pravomoci řízení, jež může samostatným způsobem vykonávat.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 28. září 1999. # Bernard Yasse proti Evropské investiční bance. # Úředníci - Zrušení. # Věc T-141/97.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (třetí senát) 23. října 2013.#Ulrik Solberg v. Evropské monitorovací centrum pro drogy a drogovou závislost (EMCDDA).#Veřejná služba – Bývalý dočasný zaměstnanec – Hodnotící zpráva – Právní zájem na podání žaloby – Povinnost uvést odůvodnění – Rozsah posuzovací pravomoci.#Věc F‑148/12.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. května 2002. # Land Baden-Württemberg proti Güntheru Schillingovi a Bezirksregierung Lüneburg proti Hans-Ottovi Nehringovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo. # Věc C-63/00.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 28. ledna 1999. # Österreichische Unilever GmbH proti Smithkline Beecham Markenartikel GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Handelsgericht Wien - Rakousko. # Věc C-77/97.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 13. dubna 2005. # Inge-Lise Nielsen proti Radě Evropské unie. # Úředníci - Přípustnost. # Věc T-353/03.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 7. června 2007. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem - Články 28 ES a 30 ES - Množstevní omezení dovozu - Opatření s rovnocenným účinkem - Systémy automatické požární signalizace s bodovými hlásiči - Požadavek souladu s vnitrostátní normou - Vnitrostátní schvalovací řízení. # Věc C-254/05.

text:
      Věc C-254/05
      Komise Evropských společenství
      v.
      Belgické království
      „Nesplnění povinnosti státem – Články 28 ES a 30 ES – Množstevní omezení dovozu – Opatření s rovnocenným účinkem – Systémy automatické požární signalizace s bodovými hlásiči – Požadavek souladu s vnitrostátní normou – Vnitrostátní schvalovací řízení“
      Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 8. února 2007
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 7. června 2007
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem
      (Články 28 ES a 30 ES)
      Členský stát, který vyžaduje, aby systémy automatické požární signalizace s bodovými hlásiči, které byly legálně vyrobeny
         nebo uvedeny na trh v jiném členském státě a nejsou opatřeny označením CE:

      – byly v souladu s vnitrostátní normou obsahující technické předpisy, jimž musí vyhovovat některé komponenty těchto systémů;
      – podléhaly schválení vydanému certifikačním orgánem, přičemž tuto překážku ještě zvětšují nepřiměřené náklady takovéhoto
         schválení, a

      – podrobily se testům a zkouškám souvisejícím s tímto schválením, které v zásadě zdvojují kontroly již provedené v rámci jiných
         řízení v jiném členském státě,

      nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 28 ES.
      Požadavek souladu s takovou vnitrostátní normou, byť je použitelný bez rozdílu na všechny výrobky, narušuje obchod uvnitř
         Společenství a představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu, které je zakázáno článkem 28 ES, jelikož
         může mít za následek, že hospodářské subjekty z jiných členských států budou nuceny přizpůsobit své přístroje a zařízení požadavkům
         technických norem nebo předpisů členského státu dovozu a nést dodatečné náklady spojené s tímto přizpůsobením, či je dokonce
         odradí od uvedení dotyčných výrobků na trh v tomto členském státě.

      Požadavek předběžného schválení výrobku pro ověření jeho vhodnosti pro dané použití krom toho omezuje přístup na trh členského
         státu dovozu, a musí být tedy považován za opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu ve smyslu článku 28
         ES. Tento požadavek je nepřiměřený, jelikož certifikační orgán nepřihlíží, při neexistenci dvoustranné dohody s certifikačním
         orgánem členského státu, z něhož výrobek pochází, ke kontrolám provedeným v tomto jiném členském státě. Pokud jde o náklady
         vzniklé na základě tohoto schvalovacího řízení, které jsou spojeny s testy a zkouškami, je třeba tyto považovat za nepřiměřené,
         jelikož takové řízení nevylučuje uložení povinnosti provést testy a zkoušky, které již byly provedeny v členském státě, z
         něhož dotyčný výrobek pochází.

      I když při neexistenci harmonizačních norem členským státům přísluší rozhodovat o úrovni, na které hodlají zaručit ochranu
         zdraví a života lidí, nemění to nic na tom, že výjimka ze zásady volného pohybu zboží může být na základě článku 30 ES odůvodněna
         pouze tehdy, pokud vnitrostátní orgány prokáží, že uvedená výjimka je nezbytná pro uskutečnění jednoho nebo více cílů uvedených
         v tomto článku a že je v souladu se zásadou proporcionality. V tomto ohledu musí odůvodnění, která mohou být uplatňována členským
         státem, být doprovázena vhodnými důkazy nebo analýzou způsobilosti a přiměřenosti omezujícího opatření přijatého tímto státem,
         jakož i přesnými skutečnostmi dokládajícími jeho argumentaci.

      (viz body 29–30, 32, 35–36, 41–42, 45 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      7. června 2007 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Články 28 ES a 30 ES – Množstevní omezení dovozu – Opatření s rovnocenným účinkem – Systémy automatické požární signalizace s bodovými hlásiči – Požadavek souladu s vnitrostátní normou – Vnitrostátní schvalovací řízení“
      Ve věci C‑254/05,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 16. června 2005,
      Komise Evropských společenství, zastoupená B. Stromskym, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Belgickému království, zastoupenému M. Wimmerem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, E. Juhász, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), G. Arestis a J. Malenovský, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. února 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že požaduje, aby
         systémy automatické požární signalizace s bodovými hlásiči, které byly legálně vyrobeny nebo uvedeny na trh v jiném členském
         státě a nejsou opatřeny označením CE:

      –       byly v souladu s belgickou normou NBN S 21‑100 týkající se koncepce obecných systémů automatické požární signalizace s bodovými
         hlásiči ze září roku 1986, ve znění jejího doplňku č. 2 ze srpna roku 1996 (dále jen „norma NBN S 21‑100“),

      –       podléhaly schválení vydanému BOSEC (Belgian Organisation for Security Certification), přičemž tuto překážku ještě zvětšují
         nepřiměřené náklady takovéhoto schválení, a

      –       podrobily se testům a zkouškám souvisejícím s tímto schválením, které v zásadě zdvojují kontroly již provedené v rámci jiných
         řízení v jiném členském státě,

      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 28 ES.
       Právní rámec
      2       Článek 2 vyhlášky exekutivy Francouzského společenství ze dne 24. prosince 1990, kterou se stanoví podrobná pravidla a postup
         pro získání osvědčení o bezpečnosti ubytovacích zařízení existujících ke dni 1. ledna 1991 a kterou se stanoví specifické
         bezpečnostní normy požární ochrany pro tato ubytovací zařízení (Moniteur belge ze dne 21. června 1991, s. 13999, dále jen „vyhláška ze dne 24. prosince 1990“), stanoví:

      „Ubytovací zařízení lze provozovat teprve po vydání osvědčení o bezpečnosti.“
      3       Podle článku 3 uvedené vyhlášky bude toto osvědčení vydáno po splnění specifických bezpečnostních norem požární ochrany pro
         ubytovací zařízení, která jsou uvedena v příloze 1 téže vyhlášky.

      4       Podle bodu 7.4.4 uvedené přílohy musí být obecná instalace zařízení pro bodové hlásiče automatické požární signalizace provedena
         a odzkoušena podle normy NBN S 21-100 a zařízení musí získat osvědčení o shodě s uvedenou normou.

      5       Článek 158 nařízení Valonského regionu ze dne 18. prosince 2003 o turistických ubytovacích zařízeních (Moniteur belge ze dne 11. března 2004, s. 13669) zrušil, pokud jde o Valonský region, vyhlášku ze dne 24. prosince 1990. Ustanovení této
         vyhlášky jsou nadále platná pro Bruselský region.

      6       Článek 27 vyhlášky valonské vlády ze dne 3. prosince 1998, kterou se provádí nařízení ze dne 5. června 1997 o zotavovnách,
         ošetřovatelských zařízeních a zařízeních denní péče pro starší osoby a o zřízení valonské rady třetího věku (Moniteur belge ze dne 27. ledna 1999, s. 2221, dále jen „vyhláška ze dne 3. prosince 1998“), stanoví:

      „Normy týkající se požární ochrany a poplachu stanovené v příloze I se vztahují na zotavovny, ošetřovatelská zařízení a zařízení
         denní péče pro starší osoby.

      […]“
      7       Podle bodu 0.5 přílohy I vyhlášky ze dne 3. prosince 1998:
      „Je-li průkaznými dokumenty doloženo, že výrobek splňuje požadavky této vyhlášky podle odpovídajících zkušebních metod a klasifikace
         platných v jiném členském státě Evropského hospodářského společenství, má se za to, že tento výrobek splňuje technické specifikace
         stanovené touto přílohou.“

      8       Bod 7.7.1 uvedené přílohy stanoví:
      „Obecné systémy automatické signalizace je třeba přezkoušet podle belgické normy NBN S 21-100 ,Koncepce systémů automatické
         požární signalizace s bodovými hlásiči‘. Kontroly se však musí týkat všech částí systému (hlásiče, převody, opakovací signální
         panely, servozařízení atd.).“

      9       Norma NBN S 21‑100 popisuje pravidla koncepce obecných systémů automatické požární signalizace s bodovými hlásiči.
      10     Bod 4.2 této normy, nazvaný „Popis“, zní takto:
      „Systém automatické požární signalizace obsahuje zejména:
      –       snímače citlivé na některou se specifických vlastností hoření, nazývané hlásiče,
      –       síť drátů a elektrických kabelů,
      –       kontrolní panel určený pro spuštění alarmu a označení dotčené oblasti a povahy problému,
      –       napájecí zdroje.
      Typ tohoto zařízení musí být v souladu se specifikacemi evropských norem CEN nebo belgických norem a jak instalační technik,
         tak i samotný systém musí mít osvědčení BOSEC. Všechny komponenty jednoho a téhož systému musí být kompatibilní.

      Do systému lze přidat opakovače, manuální poplašné zařízení nebo jiné servozařízení, pokud splňují požadavky této normy.
      Detekční souprava nebo konektor musí obsahovat optický výstražný signál.“
      11     Podle bodu 4.3.1 uvedené normy, nazvaného „Typy hlásičů“:
      „Všechny typy hlásičů jsou v souladu se specifikacemi belgických norem.“
      12     Body 4.4.6 a 4.4.8.2 normy NBN S 21‑100, nazvané „Napájecí zdroje“ a „Kabeláž“, stanoví charakteristiky, jimž musí vyhovovat
         jednak sekundární napájecí zdroj, a jednak kabely systémů automatické požární signalizace s bodovými hlásiči.

       Skutkové okolnosti sporu a postup před zahájením soudního řízení
      13     Komise, která byla jedním britským hospodářským subjektem informována o obtížích, se kterými se setkal při uvádění systémů
         požární signalizace na trh v Belgii, vyzvala dopisem ze dne 21. ledna 2003 Belgické království, aby se vyjádřilo k podmínkám
         dovozu a uvádění na trh systémů automatické požární signalizace s bodovými hlásiči v tomto členském státě.

      14     Belgické orgány předložily své vyjádření dopisem ze dne 9. září 2003.
      15     Vzhledem k tomu, že se Komise domnívala, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 28 ES,
         zaslala Belgickému království dne 9. července 2004 odůvodněné stanovisko, kterým vyzvala tento členský stát k přijetí opatření
         nezbytných k dosažení souladu s tímto stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      16     Belgické orgány na uvedené stanovisko odpověděly dopisem ze dne 9. září 2004.
      17     Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s odpovědí, kterou obdržela od belgických orgánů, spokojena, rozhodla se podat projednávanou
         žalobu.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      18     Komise tvrdí, že vyhláška ze dne 24. prosince 1990 a vyhláška ze dne 3. prosince 1998 brání volnému pohybu systémů automatické
         požární signalizace s bodovými hlásiči, jež byly legálně vyrobeny nebo uvedeny na trh v jiném členském státě a které nejsou
         opatřeny označením CE.

      19     Belgické právní předpisy totiž tím, že vyžadují soulad s normou NBN S 21-100, vylučují podle Komise z části belgického trhu
         použití dotčených systémů v ubytovacích zařízeních nebo ošetřovatelských zařízeních pro starší osoby, nejsou-li tyto systémy
         v souladu s belgickou normou. Hospodářské subjekty, které vyrábějí nebo uvádějí na trh tyto výrobky, by tak mohly přestat
         nabízet své výrobky na belgickém trhu nebo být donuceny přizpůsobit je tak, aby získaly přístup na uvedený trh.

      20     Totéž platí o obecních právních předpisech o požární ochraně, které podle informací belgických orgánů vyžadují, aby požární
         hlásiče splňovaly normu NBN S 21-100, jakož i o správní praxi protipožárních služeb, které se odvolávají na tutéž normu při
         stanovení preventivních protipožárních opatření.

      21     Komise rovněž tvrdí, že povinnost dosáhnout souladu s normou NBN S 21‑100 stanovená belgickými předpisy má za následek, že
         uvedené systémy podléhají schválení vydanému BOSEC.

      22     Přitom nejenže takové schvalovací řízení představuje samo o sobě opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, které
         je zakázáno článkem 28 ES, ale krom toho tuto překážku ještě zvětšují nepřiměřené lhůty a náklady způsobené uvedeným řízením
         a skutečnost, že BOSEC nezohlednila testy a zkoušky, které již byly provedeny v rámci jiných řízení v jiném členském státě.

      23     Belgické království, aniž by popíralo skutečnost, že dodržování normy NBN S 21‑100 je uloženo jak právní úpravou zmíněnou
         Komisí, tak praxí protipožárních služeb, se domnívá, že s přihlédnutím k návrhům změn, jež byly od 30. března 2005 do 30. září
         2005 předmětem veřejného průzkumu, a zejména k návrhu na zrušení odkazu na BOSEC jakožto certifikační orgán, je norma NBN
         S 21‑100 v souladu s článkem 28 ES a nepředstavuje již překážku volného pohybu systémů automatické požární signalizace s bodovými
         hlásiči, jež jsou legálně vyráběny nebo uváděny na trh v jiném členském státě a nejsou opatřeny označením CE.

      24     Belgické orgány krom toho uvádějí, že tato norma je v souladu s evropskými normami a že neobsahuje další požadavky, jež by
         vyžadovaly přizpůsobení nebo změnu výrobků, jež jsou součástí systémů automatické požární signalizace. Kontrola uložená touto
         normou se totiž nevztahuje na komponenty těchto zařízení, ale pouze na jejich fungování jako celek.

      25     V každém případě je taková kontrola odůvodněna důvody veřejné bezpečnosti a ochrany zdraví a života lidí a zvířat.
      26     Belgické orgány v tomto ohledu uplatňují, že ustanovení normy NBN S 21‑100 jsou použitelná bez rozdílu a kontrola, kterou
         ukládají pro zařízení a systémy požární signalizace, je nezbytná a přiměřená ve vztahu ke sledovanému cíli.

       Závěry Soudního dvora
      27     Pokud jde nejprve o požadavek souladu s normou NBN S 21‑100 uložený belgickou právní úpravou a správní praxí některých belgických
         veřejných orgánů, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je třeba veškerou obchodní právní úpravu členských států,
         která by mohla ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Společenství, považovat za opatření
         s účinkem rovnocenným množstevním omezením, která jsou zakázána článkem 28 ES (rozsudky ze dne 11. července 1974, Dassonville,
         8/74, Recueil, s. 837, bod 5, a ze dne 5. února 2004, Komise v. Itálie, C‑270/02, Recueil, s. I‑1559, bod 18).

      28     Překážky volného pohybu zboží, které při neexistenci harmonizace právních předpisů vyplývají z uplatňování pravidel týkajících
         se podmínek, které toto zboží musí splňovat, byť jsou tato pravidla použitelná bez rozdílu na všechny výrobky, na zboží pocházející
         z jiných členských států, ve kterých bylo legálně vyrobeno a uvedeno na trh, tak představují opatření s rovnocenným účinkem
         zakázaná článkem 28 ES (rozsudky ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard, C‑267/91 a C‑268/91, Recueil, s. I‑6097, bod
         15, a ze dne 16. listopadu 2000, Komise v. Belgie, C‑217/99, Recueil, s. I‑10251, bod 16).

      29     V projednávaném případě přitom ze samotného znění bodů 4.2, 4.3.1, 4.4.6 a 4.4.8.2 normy NBN S 21‑100 vyplývá, že tato norma
         obsahuje nejen pravidla kontroly fungování veškerých systémů automatické požární signalizace s bodovými hlásiči, ale i technické
         předpisy, jimž musí vyhovovat některé komponenty těchto systémů.

      30     Z toho plyne, že pokud jsou v členském státě uváděny na trh výrobky nebo komponenty legálně vyrobené nebo uvedené na trh v jiném
         členském státě a neexistuje-li harmonizovaná právní úprava na úrovni Společenství, může mít požadavek souladu s normou NBN
         S 21‑100 uložený belgickou právní úpravou za následek, že hospodářské subjekty z jiných členských států budou nuceny přizpůsobit
         své přístroje a zařízení požadavkům technických norem nebo předpisů členského státu dovozu a nést dodatečné náklady spojené
         s tímto přizpůsobením (výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie, bod 17; rozsudek ze dne 8. května 2003, ATRAL, C‑14/02, Recueil,
         s. I‑4431, bod 63, a výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 19), či dokonce je odradit od uvedení dotyčných výrobků na
         trh v Belgii (rozsudek ze dne 22. září 1988, Komise v. Irsko, 45/87, Recueil, s. 4929, bod 19, a výše uvedený rozsudek Komise
         v. Belgie, bod 18).

      31     V tomto ohledu argument Belgického království, že neexistuje žádná nutnost přizpůsobit výrobky legálně vyrobené nebo uvedené
         na trh v jiném členském státě belgickému trhu z toho důvodu, že norma NBN S 21‑100 pouze přebírá technické požadavky, které
         jsou obsaženy v evropských normách série EN‑54, nelze přijmout, neboť jak jasně vyplývá jak z odůvodněného stanoviska, tak
         z návrhu Komise, projednávaná žaloba se týká pouze systémů automatické požární signalizace s bodovými hlásiči, které nejsou
         opatřeny označením CE.

      32     Požadavek souladu s takovou vnitrostátní normou, jako je norma NBN S 21‑100, byť je použitelný bez rozdílu na všechny výrobky,
         tudíž narušuje obchod uvnitř Společenství a představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu, které
         je zakázáno článkem 28 ES.

      33     Takové opatření může být odůvodněno pouze jedním z důvodů obecného zájmu vyjmenovaných v článku 30 ES nebo jedním z kategorických
         požadavků stanovených judikaturou Soudního dvora, pokud je toto opatření způsobilé v obou případech zaručit uskutečnění cíle,
         který sleduje, a pokud nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (výše uvedený rozsudek ATRAL, bod 64,
         a rozsudek ze dne 10. listopadu 2005, Komise v. Portugalsko, C‑432/03, Sb. rozh. s. I‑9665, bod 42).

      34     Belgické království tvrdí, že povinnost souladu s normou NBN S 21‑100 je odůvodněna důvody veřejné bezpečnosti a ochrany zdraví
         a života lidí a zvířat.

      35     Je přitom sice nesporné, že takové důvody patří mezi důvody, jichž se podle článku 30 ES může členský stát dovolávat pro odůvodnění
         takové povinnosti, a že při neexistenci harmonizačních norem členským státům přísluší rozhodovat o úrovni, na které hodlají
         zaručit ochranu zdraví a života lidí (rozsudek ze dne 27. června 1996, Brandsma, C‑293/94, Recueil, s. I‑3159, bod 11, a výše
         uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 44), to však nemění nic na tom, že výjimka ze zásady volného pohybu zboží může
         být na základě uvedeného článku odůvodněna pouze tehdy, pokud vnitrostátní orgány prokáží, že uvedená výjimka je nezbytná
         pro uskutečnění jednoho nebo více cílů uvedených v tomto článku a že je v souladu se zásadou proporcionality (rozsudky ze
         dne 30. listopadu 1983, Van Bennekom, 227/82, Recueil, s. 3883, bod 40; ze dne 13. března 1997, Morellato, C‑358/95, Recueil,
         s. I‑1431, bod 14; výše uvedené rozsudky ATRAL, bod 67, a Komise v. Itálie, bod 22).

      36     V tomto ohledu musí odůvodnění, která mohou být uplatňována členským státem, být doprovázena vhodnými důkazy nebo analýzou
         způsobilosti a přiměřenosti omezujícího opatření přijatého tímto státem, jakož i přesnými skutečnostmi dokládajícími jeho
         argumentaci (rozsudky ze dne 13. listopadu 2003, Lindman, C‑42/02, Recueil, s. I‑13519, bod 25; ze dne 18. března 2004, Leichtle,
         C‑8/02, Recueil, s. I‑2641, bod 45; ze dne 7. července 2005, Komise v. Rakousko, C‑147/03, Sb. rozh. s. I‑5969, bod 63; ze
         dne 16. února 2006, Rockler, C‑137/04, Sb. rozh. s. I‑1441, bod 25, a rozsudek z téhož dne, Öberg, C‑185/04, Sb. rozh. s. I‑1453,
         bod 22).

      37     V projednávaném případě je nutné konstatovat, že takový důkaz nebyl poskytnut. Belgické orgány totiž pouze tvrdí, že dotčená
         povinnost je použitelná bez rozdílu na tuzemské a dovážené výrobky a že splňuje výše uvedené podmínky nezbytnosti a přiměřenosti,
         a uplatňují, že norma NBN S 21‑100 má za cíl ověřit, zda koncepce systému je správná, a zaručit, že systém bude řádně fungovat.

      38     Pokud jde zadruhé o podrobení systémů automatické požární signalizace s bodovými hlásiči schválení vydanému BOSEC, Belgické
         království odkazuje na návrh změny normy NBN S 21‑100, jímž má být odkaz na tento orgán zrušen.

      39     V tomto ohledu postačí připomenout, že podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti posuzuje vzhledem ke stavu,
         v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo
         následovně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz zejména rozsudky ze dne 17. ledna 2002, Komise v. Belgie, C‑423/00,
         Recueil, s. I‑593, bod 14, a ze dne 14. července 2005, Komise v. Německo, C‑433/03, Sb. rozh. s. I‑6985, bod 32).

      40     V projednávaném případě je přitom nesporné, že v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku Belgické království
         nepřijalo návrh změny normy NBN S 21‑100 týkající se zrušení odkazu na BOSEC jakožto certifikační orgán pro systémy automatické
         požární signalizace s bodovými hlásiči.

      41     Soudní dvůr již mimoto rozhodl, že požadavek předběžného schválení výrobku pro ověření jeho vhodnosti pro dané použití omezuje
         přístup na trh členského státu dovozu, a musí být tedy považován za opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu
         ve smyslu článku 28 ES (výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 41).

      42     Pokud jde o nepřiměřený charakter tohoto požadavku, je nutné konstatovat, že během postupu před zahájením soudního řízení
         Belgické království připustilo, že přinejmenším v období dotčeném projednávanou žalobou BOSEC v rámci schválení vydaného na
         základě normy NBN S 21‑100 při neexistenci dvoustranné dohody s certifikačním orgánem členského státu, z něhož výrobek pochází,
         nepřihlížel ke kontrolám provedeným v tomto jiném členském státě. Jak přitom uvádí Komise, Belgické království neposkytlo
         důkazy, na jejichž základě by bylo možné dospět k závěru, že od této praxe bylo upuštěno.

      43     Pokud jde o náklady, které jsou spojeny s tímto schvalovacím řízením, postačí poukázat na to, že jelikož takové řízení nevylučuje
         uložení povinnosti provést testy a zkoušky, které již byly provedeny v členském státě, z něhož dotyčný výrobek pochází, musejí
         být náklady spojené s takovými testy a zkouškami považovány za nepřiměřené.

      44     Žaloba podaná Komisí musí být tudíž považována za opodstatněnou.
      45     V důsledku toho je namístě konstatovat, že Belgické království tím, že požaduje, aby systémy automatické požární signalizace
         s bodovými hlásiči, které byly legálně vyrobeny nebo uvedeny na trh v jiném členském státě a nejsou opatřeny označením CE:

      –       byly v souladu s normou NBN S 21‑100,
      –       podléhaly schválení vydanému BOSEC, přičemž tuto překážku ještě zvětšují nepřiměřené náklady takovéhoto schválení, a
      –       podrobily se testům a zkouškám souvisejícím s tímto schválením, které v zásadě zdvojují kontroly již provedené v rámci jiných
         řízení v jiném členském státě,

      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 28 ES.
       K nákladům řízení
      46     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Belgické
         království nemělo ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Belgické království tím, že požaduje, aby systémy automatické požární signalizace s bodovými hlásiči, které byly legálně vyrobeny
            nebo uvedeny na trh v jiném členském státě a nejsou opatřeny označením CE:
      –       byly v souladu s belgickou normou NBN S 21‑100 týkající se koncepce obecných systémů automatické požární signalizace s bodovými
            hlásiči ze září roku 1986, ve znění jejího doplňku č. 2 ze srpna roku 1996,
      –       podléhaly schválení vydanému BOSEC (Belgian Organisation for Security Certification), přičemž tuto překážku ještě zvětšují
            nepřiměřené náklady takovéhoto schválení, a
      –       podrobily se testům a zkouškám souvisejícím s tímto schválením, které v zásadě zdvojují kontroly již provedené v rámci jiných
            řízení v jiném členském státě,
      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 28 ES.
      2)      Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.