title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 29. září 2009. # Jorge Aparicio a další proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Rovné zacházení. # Spojené věci F-20/08, F-34/08 a F-75/08.

text:
ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (druhý senát)
      29. září 2009
      Spojené věci F-20/08, F-34/08 a F-75/08
      Jorge Aparicio a další a Anne Simon
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Smluvní zaměstnanci – Nábor zaměstnanců – Výběrové řízení CAST 27/Relex – Nezapsání do databáze – Neutralizace otázek – Test verbálního a numerického uvažování – Rovné zacházení“
      Předmět: Žaloby podané na základě článků 236 ES a 152 AE, kterými se J. Aparicio a 46 dalších smluvních zaměstnanců Komise domáhají
         zrušení rozhodnutí Úřadu pro výběr personálu Evropských společenství ze dne 25. října 2007, na jehož základě nebyli zapsáni
         do seznamu kandidátů a do databáze k přijímacímu řízení CAST 27/Relex.

      Rozhodnutí: Žaloby F-20/08, F-34/08 a F-75/08 se zamítají. Jorge Apariciovi a ostatním žalobcům, jejichž jména jsou uvedena v příloze
         pod čísly 1 až 18, se ukládá náhrada nákladů řízení ve věci F-20/08 a náhrada devatenácti čtyřicetišestin nákladů ve věci
         F-75/08. Anne Simon, která je žalobkyní ve věci F-34/08 a jednou ze žalobkyň ve věci F-75/08, se ukládá náhrada nákladů řízení
         ve věci F-34/08 a náhrada jedné čtyřicetišestiny nákladů ve věci F-75/08. Žalobcům, jejichž jména jsou uvedena v příloze pod
         čísly 19 až 40 a 42 až 46, se ukládá náhrada dvaceti šesti čtyřicetišestin nákladů ve věci F-75/08.

      Shrnutí
      1.      Žaloba na neplatnost – Pravomoc soudu Společenství – Návrh na zrušení aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení dotčené
            osoby – Nedostatek pravomoci soudu Společenství ke konstatování protiprávnosti obecně závazného ustanovení ve výroku jeho
            rozsudků
      (Článek 230 ES)
      2.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Nábor –Organizace zkoušek – Průběh a obsah zkoušek
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 82 odst. 5 a 6)
      3.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Nábor – Zkoušky – Obsah zkoušek – Opatření k nápravě pochybení a nesrovnalostí, k nimž došlo
            v průběhu zkoušek
      4.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Nábor – Zkoušky – Obsah zkoušek – Neutralizace otázek
      1.      Ačkoli je soud Společenství v rámci posuzování návrhu na zrušení individuálního aktu, který nepříznivě zasahuje do právního
         postavení dotčené osoby, příslušný k tomu, aby incidenčně určil, že obecně závazné ustanovení, na kterém se napadený akt zakládá,
         je protiprávní, nemá Soud naproti tomu pravomoc takové konstatování zahrnout do výroku svých rozsudků.

      (viz bod 28)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: 4. června 2009, Adjemian a další v. Komise, F‑134/07 a F‑8/08, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000,
         bod 38

      2.      Podle čl. 82 odst. 5 a 6 pracovního řádu ostatních zaměstnanců poskytne Úřad pro výběr personálu Evropských společenství (EPSO)
         jednotlivým orgánům pomoc vymezením a uspořádáním výběrových řízení pro smluvní zaměstnance při dodržení obecných ustanovení
         přijatých uvedenými orgány. Z čl. 5 odst. 1 písm. c) a odst. 2 obecných prováděcích ustanovení o postupech přijímání a zaměstnávání
         smluvních zaměstnanců v Komisi dále vyplývá, že EPSO musí respektovat dovednostní profily a specifickou kvalifikaci, které
         orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv požaduje. Z těchto ustanovení a z čl. 3 odst. 2 rozhodnutí 2002/620 o zřízení
         EPSO nicméně vyplývá, že EPSO má při pořádání výběrových testů rozsáhlý rozhodovací prostor.

      Oznámení a dopis Komise obsahující nejednoznačnost, pokud jde o skutečnost, že výběrové testy nejsou „vyřazovací“, neumožňují
         konstatovat, že EPSO porušilo meze stanovené Komisí tím, že požadovalo vyřazovací verbální a numerický test, neboť tyto dva
         dokumenty lze v souladu s výkladem slučitelným s článkem 5 uvedených obecných prováděcích pravidel chápat tak, že znamenají,
         že sporné testy nebudou vyřazovací, jako je tomu u výběrových řízení, neboť není předem stanoven určený počet úspěšných uchazečů
         o pracovní místo, aniž však oznamovaly, že tyto testy nebudou vyřazovací.

      (viz body 57 až 62)
      3.      V judikatuře se výběrové komisi při výběrovém řízení přiznává široká posuzovací pravomoc, má-li výběrová komise řešit nesrovnalosti
         nebo pochybení, k nimž došlo v průběhu otevřeného výběrového řízení s vysokou účastí a které na základě zásady proporcionality
         a řádné správy nelze napravit opakováním zkoušek v rámci takového výběrového řízení. Ačkoli Úřad pro výběr personálu Evropských
         společenství (EPSO) není výběrovou komisí, lze tuto judikaturu – a to i pokud jde o výběrové testy, které neměly formu výběrového
         řízení – vztáhnout i na něj, protože EPSO má při pořádání těchto testů značný rozhodovací prostor.

      (viz body 77 a 78)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 2. května 2001, Giulietti a další v. Komise, T‑167/99 a T‑174/99, Recueil FP, s. I‑A‑93 a II‑441, bod
         58

      4.      Zásada rovného zacházení vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně,
         není-li takové zacházení objektivně odůvodněno. Porušení zásady rovného zacházení mimoto předpokládá, že sporné zacházení
         znevýhodňuje určité osoby vůči jiným osobám.

      Vzhledem k tomu, že ve výzvě k vyjádření zájmu nebyl omezen počet úspěšných uchazečů o pracovní místo, neimplikují výběrové
         testy žádné přímé srovnávání mezi uchazeči, takže otázka rovného zacházení mezi nimi nevyvstává stejným způsobem, jako je
         tomu ve výběrovém řízení.

      Ani v tomto kontextu však nelze vyloučit, že udělením dodatečného bodu všem uchazečům o pracovní místo, kteří se potýkali
         s problematickými otázkami, a to za účelem neutralizace těchto otázek, mohli být někteří uchazeči o pracovní místo zvýhodněni
         tak, že mohli snadněji dosáhnout stanovené hranice pro úspěšné složení zkoušek.

      Okolnost, že neutralizované otázky zmátly některé uchazeče více než jiné, a to natolik, že to mělo dopad na jejich schopnost
         odpovědět na celý test, nemůže vést k porušení zásady rovného zacházení, neboť tato situace vyplývá z jejich vlastního postoje
         k problému a zdůrazňuje rozdíl mezi nimi a ostatními uchazeči.

      (viz body 82 až 85)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 13. července 1962, Klöckner-Werke a Hoesch v. Vysoký úřad, 17/61 a 20/61, Recueil, s. 615, 652; 11. září 2007,
         Lindorfer v. Rada, C‑227/04 P, Sb. rozh. s. I‑6767, bod 63; 17. července 2008, Campoli v. Komise, C‑71/07 P, Sb. rozh. s.
         I‑5887, bod 50; 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique a Lorraine a další, C‑127/07, Sb. rozh. s. I-9895, bod 39

      Soud prvního stupně: 17. ledna 2001, Gerochristos v. Komise, T‑189/99, Recueil FP, s. I‑A‑11 a II‑53, bod 26; 5. dubna 2006,
         Deutsche Bahn v. Komise, T‑351/02, Sb. rozh. s. II‑1047, bod 137

ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (druhého senátu)
      29. září 2009(*)

      „Veřejná služba – Smluvní zaměstnanci – Přijímání zaměstnanců – Výběrové řízení CAST 27/Relex – Nezařazení do databáze – Anulování otázek – Test verbálního a numerického uvažování – Rovné zacházení“
      Ve spojených věcech F‑20/08, F‑34/08 a F‑75/08,
      jejichž předmětem jsou žaloby podané na základě článků 236 ES a 152 AE,
      Jorge Aparicio, s bydlištěm v Antiguo Cuscatlan (El Salvador) a 18 dalších smluvních zaměstnanců Komise Evropských společenství, jejichž
         jména jsou uvedena v příloze k tomuto rozsudku pod čísly 1 až 18, zastoupení S. Orlandim, A. Coolenem, J.-N. Louisem a É.
         Marchalem, advokáty,

      žalobci ve věci F‑20/08,
      Anne Simon, smluvní zaměstnankyně Komise Evropských společenství, s bydlištěm v Nouakchottu (Mauritánie), zastoupená S. Orlandim, A. Coolenem,
         J.-N. Louisem a É. Marchalem, advokáty,

      žalobkyně ve věci F‑34/08,
      Jorge Aparicio, s bydlištěm v Antiguo Cuscatlan (El Salvador) a 46 dalších smluvních zaměstnanců Komise Evropských společenství, jejichž
         jména jsou uvedena v příloze k tomuto rozsudku, zastoupení S. Orlandim, A. Coolenem, J.-N. Louisem a É. Marchalem, advokáty,

      žalobci ve věci F‑75/08,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené J. Currallem a B. Eggers, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUD (druhý senát),
      ve složení H. Kanninen, předseda, I. Boruta a S. Van Raepenbusch (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: S. Cidéron, asistentka,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. března 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žalobami došlými kanceláři Soudu:

      –        elektronickou poštou dne 19. února 2008 (originál podán dne 27. února 2008) ve věci F‑20/08, Aparicio a další v. Komise,
      –        elektronickou poštou dne 11. března 2008 (originál podán dne 12. března 2008) ve věci F‑34/08, Simon v. Komise, a
      –        elektronickou poštou dne 1. září 2008 (originál podán dne 8. září 2008) ve věci F‑75/08, Aparicio a další v. Komise,
      se žalobci domáhají zrušení rozhodnutí Úřadu pro výběr personálu Evropských společenství (EPSO) ze dne 25. října 2007, podle
         kterých nebyli zařazeni na seznam úspěšných žadatelů o pracovní místo a do databáze v přijímacím řízení CAST 27/Relex.

      2        Žalobci ve věci F‑20/08 a žalobkyně ve věci F‑34/08 společně rovněž podali žalobu ve věci F‑75/08 po boku 26 dalších žalobců
         (dále jen „další žalobci ve věci F‑75/08“).

       Právní rámec
      3        Článek 82 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropských společenství (dále jen „PŘOZ“) stanoví:

      „[...]
      2. K přijetí smluvního zaměstnance musí být splněny alespoň tyto požadavky:
      a)      do funkční skupiny I: úspěšné dokončení povinného vzdělání;
      b)      do funkčních skupin II a III:
      i)      vzdělání na úrovni postsekundárního vzdělání, osvědčené diplomem, nebo
      ii)      vzdělání na úrovni sekundárního vzdělání, osvědčené diplomem, umožňující přístup k postsekundárnímu vzdělávání, a odpovídající
         odborná praxe v délce nejméně tří let, nebo

      iii)      pokud je odůvodněna služebním zájmem, odborná příprava nebo odborná praxe na odpovídající úrovni;
      c)      do funkční skupiny IV:
      i)      vzdělání na úrovni, která odpovídá ukončenému vysokoškolskému vzdělání v délce alespoň tří let, osvědčené diplomem, nebo
      ii)      pokud je odůvodněna služebním zájmem, odborná příprava na odpovídající úrovni.
      [...]
      5. [EPSO] poskytne na žádost jednotlivých orgánů pomoc při výběru smluvních zaměstnanců, zejména vymezením obsahu testů a uspořádáním
         výběrových řízení. [EPSO] zajistí průhlednost výběrových řízení na místa smluvních zaměstnanců.

      6. Každý orgán přijme podle potřeby obecná ustanovení o přijímacích řízeních na místa smluvních zaměstnanců v souladu s článkem
         110 služebního řádu [úředníků Evropských společenství].“

      4        Článek 5 obecných prováděcích ustanovení ze dne 7. dubna 2004 o postupech přijímání a zaměstnávání smluvních zaměstnanců v Komisi
         Evropských společenství (Administrativní informace č. 49‑2004 ze dne 1. června 2004, dále jen „OPU-SZ“, citace z uvedených ustanovení použité v textu tohoto rozsudku jsou neoficiálním
         překladem) stanoví:

      „1. Výběrové řízení [pro smluvní zaměstnance podle článku 3a PŘOZ] je rozděleno na následující etapy:
      a)      podání veřejné výzvy k vyjádření zájmu s uvedením minimálních požadavků, které musejí žadatelé o pracovní místo splňovat,
         pokud jde o všeobecné dovednosti a základní kvalifikaci, s upřesněním, že výběrová komise uvedená v písm. e) může v závislosti
         na počtu obdržených žádostí o pracovní místo stanovit v rámci zveřejněných výběrových podmínek přísnější požadavky;

      b)      elektronická registrace žadatelů o pracovní místo v databázi, která byla za tím účelem vytvořena;
      c)      stanovení přesných dovednostních profilů a požadované specifické kvalifikace [orgánem oprávněným uzavírat pracovní smlouvy],
         po konzultaci s dotčenými útvary nebo orgány;

      d)      [ž]adatelé o pracovní místo splňující profil a kvalifikaci uvedené v písm. c) se podrobí testům zaměřeným na všeobecné schopnosti
         žadatelů o pracovní místo, zejména z verbálního a numerického uvažování, a na jejich jazykové znalosti. Žadatelé o pracovní
         místo, kteří v testech uspějí, se zaregistrují do databáze, do níž se jejich žádosti o pracovní místo uloží na dobu dvou let;

      [...]
      2. [...] Testy uvedené v odst. 1 písm. d) pořádá EPSO nebo se konají v jeho působnosti.
      3. Žadatelům o pracovní místo se oznámí výsledky řízení uvedených v odst. 1 písm. d) až h).“
      5        Článek 3 odst. 2 rozhodnutí Evropského parlamentu, Rady, Komise, Soudního dvora, Účetního dvora, Hospodářského a sociálního
         výboru, Výboru regionů a veřejného ochránce práv 2002/620/ES ze dne 25. července 2002 o zřízení EPSO (Úř. věst. L 197, s. 53)
         zní:

      „Úřad může být nápomocen orgánům, institucím, subjektům a agenturám vytvořeným Smlouvami nebo na jejich základě při pořádání
         vnitřních výběrových řízení a při výběru ostatních zaměstnanců.“

       Skutečnosti předcházející sporu
      6        Žalobci jsou zaměstnanci přidělení v různých režimech k delegacím Komise ve třetích zemích.

      7        Sdělením ze dne 19. února 2007 ředitel „vnějších služeb“ generálního ředitelství (GŘ) „Vnější vztahy“ oznámil vedoucím delegací,
         že EPSO bude v roce 2007 pořádat testy pro smluvní zaměstnance (dále jen „sdělení vnějších služeb“). Ve sdělení bylo upřesněno,
         že pouze ti, kdo v těchto testech uspějí, budou nadále zaměstnáni jako smluvní zaměstnanci. Tyto testy měly zahrnovat tři
         části, a to zkoušku z verbálního a numerického uvažování, zkoušku z vědomostí o Evropské unii a zkoušku dovednostní. Ve sdělení
         vnějších služeb bylo dále upřesněno:

      „Všichni žadatelé o pracovní místo z delegací [GŘ vnější vztahy]/vnějších služeb, funkčních skupin III a IV, se podrobí testům
         [...]: testy verbálního a numerického uvažování, vědomosti o Evropské unii a dovednostní test. Tyto testy budou probíhat pouze
         ve španělštině, němčině, angličtině a francouzštině s tím, že jazykem zvoleným pro tyto testy nemůže být hlavní jazyk žadatele
         o pracovní místo […]

      [...]
      Testy svou povahou nejsou vyřazovací (na rozdíl od výběrových řízení na evropské úředníky). Spíše je třeba je chápat jako
         test ze znalosti požadované kvalifikace, včetně schopnosti pracovat v druhém jazyce Společenství, znalosti orgánů EU a jejich
         práce a specifických dovedností v oblasti působnosti delegací [GŘ vnější vztahy]/vnějších služeb“.

      8        Dne 28. března 2007 zveřejnil EPSO na své internetové stránce výzvu k vyjádření zájmu EPSO/CAST/EU/27/07 (dále jen „výzva
         k vyjádření zájmu“) za účelem zřízení databáze žadatelů o pracovní místo, kteří by mohli být přijati jako smluvní zaměstnanci.
         Tato databáze byla určena pro orgány a agentury Společenství, jakož i pro delegace Komise ve třetích zemích. Ve výzvě k vyjádření
         zájmu bylo mimo jiné uvedeno:

      „Žadatelé o pracovní místo, kteří splňují podmínky stanovené v této výzvě k vyjádření zájmu, budou vyzváni, aby se na konci
         jara / na začátku léta 2007 podrobili zkouškám, při nichž budou hodnoceny jejich všeobecné dovednosti, zvláště jejich schopnosti
         verbálního a numerického uvažování, jakož i jejich vědomosti o Evropské unii. Žadatelé o pracovní místo budou testy absolvovat
         ve svém druhém jazyce, a prokážou tak své jazykové znalosti z němčiny, angličtiny nebo francouzštiny [...]

      Žadatelé o pracovní místo, kteří uspějí ve všech zkouškách, budou zařazeni do databáze, která bude poskytnuta orgánům a agenturám
         pro účely přijímání nových zaměstnanců.“

      9        Místopředseda Komise a člen Komise pověřený vnějšími vztahy dne 20. dubna 2007 stávajícím zaměstnancům delegací mimo jiné
         napsali:

      „Testy nejsou výběrovým řízením, jaké se používá pro evropské úředníky – počet úspěšných žadatelů o pracovní místo není omezen
         – v tom smyslu, že nejsou vyřazovací, jako je tomu u výběrového řízení na evropské úředníky.

      Testy přikládají větší váhu dovednostním zkouškám, protože dovednosti jsou nejdůležitější stránkou práce v delegaci. Nicméně
         Komise od smluvních zaměstnanců také očekává, že prokážou své vědomosti o evropských orgánech a svou schopnost pracovat ve druhém
         jazyce Společenství […], jak to požadují předpisy platné pro zaměstnance (PŘOZ); i toto tedy bude součástí testů EPSO.“

      10      Dne 25. května 2007 zveřejnil EPSO na své internetové stránce obecné informace ke struktuře a hodnocení výše uvedených testů.
         Mimo jiné tam bylo uvedeno následující:

      „Aby mohl být žadatel o pracovní místo zařazen do konečné databáze, musí se podrobit sérii testů:
      –        schopnost verbálního uvažování […] a numerického uvažování […];
      –        vědomosti o Evropské unii […];
      –        specifické znalost[i] (z okruhu specializace uvedeného žadatelem v jeho žádosti o pracovní místo).“
      11      V obecných informacích o struktuře a hodnocení testů k tomu bylo doplněno následující:

      „Z výsledků testů se určí jedna výsledná známka; každý test bude mít následující relativní váhu:
      i)      [v]erbální a numerické uvažování            30 % z celkového počtu;
      ii)      [v]ědomosti o EU                        20 % z celkového počtu;
      iii)      [s]pecifické znalosti                        50 % z celkového počtu.“
      12      V obecných informacích o struktuře a hodnocení testů bylo dále upřesněno, že „minimální hranice úspěšnosti“ pro zařazení do
         databáze činí u funkční skupiny IV:

      –        u minima požadovaného v testech verbálního a numerického uvažování: 50 %;
      –        u minima požadovaného v testu specifických znalostí: 55 %;
      –        celkový výsledek všech testů: 60 %.
      13      Všichni žalobci se do tohoto výběrového řízení přihlásili pro funkční profil „Vnější vztahy“ (dále jen „CAST 27/RELEX“).

      14      Testy na základě výzvy k vyjádření zájmu se konaly dne 13. července 2007.

      15      Všichni žalobci byli dne 25. října 2007 informováni o tom, že neuspěli, protože z testu verbálního a numerického uvažování
         získali známku nižší, než bylo požadované minimum (dále jen „napadené akty“).

      16      EPSO se rozhodl anulovat v testu verbálního a numerického uvažování otázky č. 31 a 46. Mezi účastníky řízení není sporu o tom,
         že toto anulování nemělo na další osud žalobců žádný vliv.

      17      Žalobci ve věcech F‑20/08 a F‑34/08 postupně vyzvali EPSO v době od 30. října do 25. listopadu 2007, aby jejich výsledky přehodnotil
         z důvodu, že některé otázky v testu verbálního a numerického uvažování byly nevhodné.

      18      V době od 9. listopadu 2007 do 22. ledna 2008 EPSO odmítl požadavkům žalobců ve věcech F‑20/08 a F‑34/08 vyhovět.

      19      Dne 25. ledna 2008 podali žalobci ve věcech F‑20/08 a F‑34/08 „doplňující stížnosti“, zatímco ostatní žalobci ve věci F‑75/08
         podali podobné stížnosti proti napadeným aktům, které se jich týkaly.

      20      Žalobci ve věci F‑20/08 podali dne 19. února 2008 žalobu k Soudu. Žalobkyně ve věci F‑34/08 tak učinila dne 11. března 2008.

      21      Orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy (dále jen „OOUPS“) dne 20. května 2008 zamítl všechny stížnosti a „doplňující stížnosti“
         podané dne 25. ledna 2008. Žalobci ve věcech F‑20/08 a F‑34/08 podali dne 1. září 2008 spolu s ostatními žalobci ve věci F‑75/08
         proti napadeným aktům žalobu, která byla pro prvně uvedené žalobce již druhou žalobou a pro posledně uvedené žalobce jedinou
         podanou žalobou. Tato žaloba byla zaregistrována pod číslem F‑75/08.

       Návrhová žádání účastníků řízení a řízení
      22      Ve věcech F‑20/08, F‑34/08 a F‑75/08 žalobci navrhují, aby Soud:

      –        napadené akty zrušil;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      23      Ve věci F‑75/08 žalobci rovněž navrhují, a to v rámci prvního návrhového žádání, aby Soud rozhodl, že čl. 5 odst. 1 písm. d)
         OPU-SZ je protiprávní.

      24      Ve věcech F‑20/08 a F‑34/08 Komise navrhuje, aby Soud:

      –        žaloby odmítl jako nepřípustné a podpůrně je zamítl jako neopodstatněné;
      –        uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
      25      Ve věci F‑75/08 Komise navrhuje, aby Soud:

      –        žalobu zamítl;
      –        uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
      26      Usnesením předsedy třetího senátu Soudu ze dne 1. července 2008 byly věci F‑20/08 a F‑34/08 v souladu s čl. 46 odst. 1 jednacího
         řádu spojeny pro účely písemné části řízení, ústní části řízení a rozhodnutí, jímž bude řízení skončeno.

      27      Usnesením předsedy druhého senátu Soudu ze dne 3. února 2009 byly spojené věci F‑20/08 a F‑34/08 a věc F‑75/08 v souladu s
         čl. 46 odst. 1 jednacího řádu spojeny pro účely ústní části řízení a rozhodnutí, jímž bude řízení skončeno.

       Právní otázky
      1.     K prvnímu návrhovému žádání ve věci F‑75/08
      28      Prvním návrhovým žádáním ve věci F‑75/08 se žalobci domáhají, aby Soud určil, že čl. 5 odst. 1 písm. d) OPU-SZ je protiprávní.
         V rámci návrhu na zrušení individuálního aktu, který nepříznivě zasahuje do něčího postavení, je sice soud Společenství skutečně
         příslušný k tomu, aby incidenčně určil, že obecně závazné ustanovení, na kterém se napadený akt zakládá, je protiprávní, Soud
         však naproti tomu není příslušný takové určení zahrnout do výroku svých rozsudků (rozsudek Soudu ze dne 4. června 2009, Adjemian
         a další v. Komise, F‑134/07 a F‑8/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 38).

      2.     K přípustnosti žalob
      29      Komise se domnívá, že kroky, které žalobci podnikli ve věcech F‑20/08 a F‑34/08 v době od 30. října do 25. listopadu 2007,
         jsou pouhými žádostmi o přezkum. Údajné „doplňující stížnosti“ ze dne 25. ledna 2008 by tedy měly být považovány za vůbec
         první stížnosti, jaké uvedení žalobci podali. Podle Komise tak žalobci podali k Soudu dne 19. února 2008 žalobu ve věci F‑20/08
         a dne 11. března 2008 žalobu ve věci F‑34/08, aniž vyčkali, než OOUPS na jejich stížnost odpoví, k čemuž došlo až 20. května
         2008. Tyto žaloby jsou proto podle Komise předčasné a nepřípustné.

      30      Komise rovněž ve svých procesních spisech zastává názor, že žaloba ve věci F‑75/08 je nepřípustná z důvodu litispendence,
         a sice v rozsahu, v němž byla podána žalobci ve věcech F‑20/08 a F‑34/08, kteří již v uvedených žalobách požadovali zrušení
         týchž napadených aktů, a to na základě stejných žalobních důvodů. Komise však na jednání tuto námitku vzala zpět, protože
         nepřípustnost z důvodu litispendence nemůže nastat, je-li první žaloba sama nepřípustná.

      31      Komise dále uvádí, že 34 žalobců ve věci F‑75/08 již nemá právní zájem na podání žaloby, protože byli zařazeni do databáze
         poskytnuté orgánům a agenturám Společenství pro účely přijímání nových zaměstnanců, a to poté, co uspěli ve výběrové zkoušce
         pořádané v roce 2008, kdy byli stále ještě smluvními zaměstnanci.

      32      Z judikatury však vyplývá, že soud Společenství je oprávněn podle okolností daného případu posoudit, zda řádný výkon spravedlnosti
         odůvodňuje zamítnutí žaloby ve věci samé, aniž by předtím rozhodl o námitce nepřípustnosti vznesené žalovanou (rozsudek Soudního
         dvora ze dne 26. února 2002, Rada v. Boehringer, C‑23/00 P, Recueil, s. I‑1873, body 51 a 52; rozsudek Soudu prvního stupně
         ze dne 30. března 2006, Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret v. Rada a Komise, T‑367/03, Sb. rozh. s. II‑873, bod 30;
         rozsudky Soudu ze dne 8. dubna 2008, Bordini v. Komise, F‑134/06, dosud nezveřejněný ve Sbírce, bod 56, a Adjemian a další
         v. Komise, uvedený výše, bod 37). Za okolností projednávané věci má Soud za to, že je nutné zkoumat nejprve meritorní stránku
         sporu a teprve poté případně rozhodnout o námitkách nepřípustnosti.

      3.     K věci samé
      33      Na podporu všech tří žalob předkládají žalobci stejné argumenty. S ohledem na úvahy obsažené v jejich žalobách je třeba se
         domnívat, že ve skutečnosti uplatňují tři žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z porušení čl. 82 odst. 5 PŘOZ, OPU-SZ,
         výzvy k vyjádření zájmu a zásady, podle které mají výběrová řízení zajistit přijetí nejschopnějších zaměstnanců. Druhý žalobní
         důvod se zakládá na porušení zásady rovnosti. Třetí žalobní důvod vychází z článku 1d služebního řádu úředníků Evropských
         společenství (dále jen „služební řád“) a z povinnosti uvést odůvodnění.

       K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 82 odst. 5 PŘOZ, OPU-SZ, výzvy k vyjádření zájmu a zásady, podle které
            mají výběrová řízení zajistit přijetí nejschopnějších zaměstnanců
       Argumenty účastníků řízení
      34      Žalobci uvádějí, že podle sdělení vnějších služeb a podle dopisu místopředsedy Komise a člena Komise pověřeného vnějšími vztahy
         bylo cílem CAST 27/RELEX vyzkoušet žadatele o pracovní místo z vědomostí o Evropské unii, ze specifických znalostí pro výkon
         práce v delegaci a ze schopnosti pracovat v druhém jazyce Společenství. Ve sdělení vnějších služeb navíc podle žalobců nebylo
         ohlášeno, že by se měla konat vyřazovací zkouška z verbálního a numerického uvažování.

      35      Žalobci z toho vyvozují, že tato zkouška nebyla v souladu s cílem výběru, který Komise požadovala. Podle nich to platí tím
         spíše pro její vyřazovací charakter.

      36      Žalobci se dále domnívají, že čl. 5 odst. 1 písm. d) OPU-SZ neznamená, že by se všichni žadatelé o účast v testu měli podrobit
         vyřazovací zkoušce z verbálního a numerického uvažování. Podle nich je přitom v projednávané věci tento vyřazovací charakter
         zkoušky svévolný. Zaprvé se netýká testu vědomostí o Evropské unii. Zadruhé nelze ničím vysvětlit, proč by zaměstnanci, kteří
         již pracují ve službách Komise a kteří již prokázali své všeobecné schopnosti, měli být vyřazeni na základě testu, který nevypovídá
         nic o jejich kvalifikaci a dovednostech. Zatřetí podle nich nebylo přihlédnuto k tomu, že žadatelé o pracovní místo, kteří
         již mají dlouhodobé pracovní zkušenosti, jsou k provádění testů z verbálního a numerického uvažování méně přivyklí než jiní,
         mladší žadatelé.

      37      Konečně ve věci F‑75/08 žalobci z „článku 27 služebního řádu a [z článku] 15 PŘOZ“ (který je třeba z hlediska obsahu ustanovení
         chápat jako článek 12 PŘOZ) dovozují zásadu, podle níž mají výběrová řízení zajistit přijetí nejschopnějších žadatelů o pracovní
         místo. Tvrdí, že své schopnosti již prokázali plněním pracovních povinností v delegacích Komise v různých režimech a že OPU-SZ
         jsou v rozporu s touto zásadou, mají-li být vykládána tak, že ukládají pořádání vyřazovacích zkoušek, které nejsou založeny
         výlučně na zásluhách.

      38      Komise na to odpovídá, že čl. 5 odst. 1 OPU-SZ ukládá konání vyřazovací zkoušky z verbálního a numerického uvažování. Zdůrazňuje
         také, že z výzvy k vyjádření zájmu a z obecných informací o struktuře a hodnocení testů též vyplývá, že do databáze mohou
         být zařazeni pouze ti žadatelé o pracovní místo, kteří úspěšně složí všechny testy.

      39      Zkouška z verbálního a numerického uvažování má podle Komise za cíl vyloučit osoby, které sice mají rozsáhlé znalosti a specifické
         dovednosti, ale nemají dostatečnou schopnost uvažování k tomu, aby je použily. Podle Komise jí tato zkouška umožní zajistit,
         aby přijatým zaměstnancům mohly být zadávány velmi různorodé pracovní úkoly. Tento požadavek je zvláště důležitý pro ty, kdo
         pracují v delegaci, protože služební zájem zde vyžaduje pravidelné střídání. Zkouška z verbálního a numerického uvažování
         konečně přispívá k zajištění rovných příležitostí mezi externími žadateli o pracovní místo a těmi, kteří jsou již zaměstnáni,
         přičemž posledně uvedení nemají žádné právo na to být upřednostňováni prostřednictvím volby určitého typu testů.

      40      Komise dále tvrdí, že z obecných informací o struktuře a hodnocení testů vyplývá, že podíl zkoušky z verbálního a numerického
         uvažování na všech testech činí pouze 30 %, a že tedy má nižší váhu než test specifických znalostí, jehož podíl činí 50 %
         celkového počtu bodů.

      41      Komise také tvrdí, že mezi výzvou k vyjádření zájmu, sdělením vnějších služeb a dopisem místopředsedy Komise a člena Komise
         pověřeného vnějšími vztahy neexistuje žádný rozpor. Konkrétně tento posledně uvedený dopis pouze oznamoval, že testy nepovedou
         k vyřazení žadatelů o pracovní místo na základě srovnávací zkoušky, jak tomu bývá u výběrových řízení na evropské úředníky,
         kde je počet úspěšných žadatelů o pracovní místo předem stanoven. Uvedený dopis podle Komise neoznamoval, že by žadatelé o pracovní
         místo byli osvobozeni od povinnosti uspět ve všech zkouškách. Účelem tohoto dopisu a sdělení vnějších služeb bylo v každém
         případě pouze informovat stávající zaměstnance a přimět je k účasti v testech. Tento dopis ani sdělení vnějších služeb nemohly
         zprostit dotčené útvary povinnosti dodržet článek 5 OPU-SZ a výzvu k vyjádření zájmu, ani založit jakékoli právo ve prospěch
         dotčených zaměstnanců.

      42      Komise konečně považuje za nepřípustnou tu část žalobního důvodu, podle níž jsou OPU-SZ v rozporu s PŘOZ, pakliže by byla
         vykládána tak, že ukládají pořádání vyřazovacích zkoušek, které nejsou založeny výlučně na zásluhách. Komise uvádí, že tento
         argument není obsažen ve stížnostech ze dne 25. ledna 2008, kde stěžovatelé pouze tvrdili, že vyřazovací charakter verbálního
         a numerického testu není slučitelný s konkrétním účelem dotyčné výběrové zkoušky. Tento argument navíc podle ní není dostatečně
         upřesněn. Podle Komise čl. 82 odst. 6 PŘOZ každopádně přiznává OOUPS širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o stanovení podmínek
         zaměstnávání smluvních zaměstnanců, a vyřazovací charakter testu verbálního a numerického uvažování je v souladu se služebním
         zájmem z důvodů, které již byly uvedeny.

       Závěry Soudu
      –       Úvodní poznámka
      43      Článek 82 odst. 6 PŘOZ přiznává každému orgánu širokou posuzovací pravomoc při volbě prováděcích ustanovení v souvislosti
         s pořádáním výběrového řízení pro smluvní zaměstnance na základě článku 3a PŘOZ.

      44      Komise tohoto oprávnění využila tím, že vydala OPU-SZ. Jejich čl. 5 odst. 1 písm. d) mimo jiné stanoví, že „[ž]adatelé o pracovní
         místo [...] se podrobí testům zaměřeným na všeobecné schopnosti žadatelů o pracovní místo, zejména z verbálního a numerického
         uvažování“. V tomtéž ustanovení se dále uvádí, že žadatelé o pracovní místo, kteří „v testech uspějí“, se zaregistrují do
         databáze, která bude poskytnuta orgánům a agenturám Společenství.

      45      Aniž by bylo třeba se zabývat otázkou, zda každý test musí být nutně vyřazovací, z takto formulovaného znění každopádně vyplývá,
         že článek 5 OPU-SZ stanoví pro přijetí smluvních zaměstnanců podmínku, podle které musejí žadatelé o pracovní místo uspět
         ve výběrových testech alespoň celkově, a že nezakazuje, aby některé z těchto testů byly samy o sobě vyřazovací.

      46      EPSO zveřejnil výzvu k vyjádření zájmu a všeobecné informace o struktuře a hodnocení testů na základě článku 5 OPU-SZ. Ve
         výzvě k vyjádření zájmu se tedy upřesňuje, že žadatelé o pracovní místo „budou vyzváni, aby se [...] podrobili zkouškám, při
         nichž budou hodnoceny [...] zvláště jejich schopnosti [...] uvažování“, a že pouze ti žadatelé, „kteří uspějí ve všech zkouškách,
         budou zařazeni do databáze“ zmíněné v bodě 44 výše. Všeobecné informace o struktuře a hodnocení testů dále stanovily minimální
         počet bodů požadovaný pro úspěšné složení zkoušky z verbálního a numerického uvažování na 50 %.

      47      Žalobci však tvrdí, že článek 5 OPU-SZ je v rozporu se zásadou, vyvozenou z článku 27 služebního řádu a z článku 12 PŘOZ,
         podle které mají výběrová řízení zajistit přijetí nejschopnějších žadatelů, pokud by měl být vykládán tak, že dovoluje pořádání
         testu verbálního a numerického uvažování, a to navíc vyřazovacího.

      –       K námitce protiprávnosti namířené proti článku 5 OPU-SZ
      48      Námitka protiprávnosti uplatněná žalobci je nepřípustná a podpůrně neopodstatněná.

      49      Zaprvé žalobci nemohou tuto námitku protiprávnosti platně vznášet v rámci posuzovaných žalob. Pravidlo, podle kterého se administrativní
         stížnost ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu musí shodovat s následnou žalobou, totiž požaduje, aby žalobní důvod uplatněný
         před soudem Společenství byl již předtím uplatněn v rámci postupu před zahájením soudního řízení, aby se tak OOUPS mohl dostatečně
         přesně seznámit s výhradami dotyčné osoby vůči rozhodnutí, které napadá, jinak je takový žalobní důvod nepřípustný. Toto pravidlo
         je odůvodněno samotným účelem postupu před zahájením soudního řízení, kterým je umožnit smírné urovnání sporů vzniklých mezi
         úředníkem a administrativou (rozsudky Soudního dvora ze dne 1. července 1976, Sergy v. Komise, 58/75, Recueil, s. 1139, bod
         32, a ze dne 14. března 1989, Del Amo Martinez v. Parlament, 133/88, Recueil, s. 689, bod 9; rozsudek Soudu prvního stupně
         ze dne 29. listopadu 2006, Campoli v. Komise, T‑135/05, Sbírka VS, s. I‑A‑2‑297, II‑A‑2‑1527, bod 32; rozsudek Soudu ze dne
         13. listopadu 2007, Tsirimokos v. Parlament, F‑76/06, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 45). OOUPS tedy musí být
         jasně seznámen s výtkami stěžovatele, aby mu mohl případně navrhnout smírné urovnání (výše uvedený rozsudek Campoli v. Komise,
         bod 32; výše uvedený rozsudek Tsirimokos v. Parlament, bod 45).

      50      Přitom i kdyby námitky, které žalobci uplatnili v žalobách F‑20/08 a F‑34/08 v době od 30. října do 25. listopadu 2007, a „doplňující
         stížnosti“ ze dne 25. ledna 2008 byly vykládány velmi benevolentně, je třeba konstatovat, že tyto námitky a stížnosti v projednávané
         věci neobsahovaly výhrady k legálnosti OPU-SZ. V rámci prvních podniknutých kroků byly v podstatě vyjádřeny výhrady pouze
         k náročnosti testu verbálního a numerického uvažování a místy k jeho selektivní povaze, což však nebylo spojováno s OPU-SZ.
         Přestože „doplňující stížnosti“ obsahovaly blíže rozvedenou argumentaci, bylo v nich pouze tvrzeno, že sporné zkoušky svou
         povahou neodpovídají cílům výběru, „tak jak je upřesnil útvar, který si jej vyžádal, místopředseda [Komise] a [člen Komise]
         pověřený vnějšími vztahy“, a nebyl v nich zpochybněn základ výběrového řízení.

      51      Zadruhé je námitka protiprávnosti namířená proti článku 5 OPU-SZ každopádně neopodstatněná.

      52      Článek 27 služebního řádu a článek 12 PŘOZ, o něž žalobci opírají svou argumentaci, se totiž nevztahují na smluvní zaměstnance
         ve smyslu článku 3a PŘOZ. Nadto je třeba připomenout, že ačkoli článek 82 PŘOZ spočívá na zásadě, na kterou žalobci poukazují
         a podle které musejí orgány přijímat nejschopnější zaměstnance, tento článek přiznává každému orgánu širokou posuzovací pravomoc
         při stanovení prováděcích ustanovení k výběru žadatelů o pracovní místo s ohledem na služební zájem (viz bod 43 výše).

      53      Komise přitom uvádí, že cílem zkoušky z verbálního a numerického uvažování je vyřadit žádosti o pracovní místo těch osob,
         které i kdyby měly rozsáhlé i specifické znalosti k požadovanému pracovnímu místu, nemají dostatečnou schopnost uvažování,
         aby tyto znalosti použily. Dodává, že tato zkouška jí umožní zajistit, aby přijatým zaměstnancům, s nimiž bude moci být výhledově
         uzavřena smlouva na dobu určitou, mohly být zadávány velmi různorodé pracovní úkoly. Komise dále upřesňuje, že tento požadavek
         je zvlášť důležitý, pokud jde o zaměstnance, kteří mají pracovat v delegaci, protože služební zájem zde vyžaduje pravidelné
         střídání. Žalobci tato vysvětlení právně dostačujícím způsobem nepopřeli. Navíc se zdá, že tato vysvětlení mohou být relevantní.
         Není totiž nelogické se domnívat, že výběr nejlepších žadatelů o pracovní místo má znamenat, že administrativa bude hledat
         ty z nich, kdo mají zároveň rozsáhlé znalosti i intelektuální schopnost k jejich uplatňování v praxi, a to v podmínkách, které
         se mohou měnit.

      54      Z toho vyplývá, že čl. 5 odst. 1 písm. d) OPU-SZ není v rozporu se zásadou, na níž je založen článek 82 PŘOZ, přinejmenším
         proto, že posledně uvedené ustanovení nezakazuje pořádání vyřazovacích testů verbálního a numerického uvažování.

      55      Proto je třeba námitku protiprávnosti namířenou vůči článku 5 OPU-SZ zamítnout.

      –       K protiprávnosti vyřazovacího verbálního a numerického testu, který byl v projednávané věci nařízen
      56      Žalobci zpochybňují, že by je OOUPS v daném případě mohl podrobit vyřazovacímu verbálnímu a numerickému testu. Konkrétně se
         v tomto ohledu odvolávají na sdělení vnějších služeb a na dopis místopředsedy Komise a člena Komise pověřeného vnějšími vztahy,
         jakož i na své zvláštní postavení.

      57      Podle čl. 82 odst. 5 a 6 PŘOZ poskytne EPSO jednotlivým orgánům pomoc vymezením a uspořádáním výběrových řízení pro smluvní
         zaměstnance při dodržení obecných ustanovení přijatých uvedenými orgány. Z čl. 5 odst. 1 písm. c) a odst. 2 OPU-SZ dále vyplývá,
         že EPSO musí respektovat dovednostní profily a specifickou kvalifikaci, které OOUPS požaduje.

      58      Z těchto ustanovení a z čl. 3 odst. 2 rozhodnutí 2002/620 nicméně vyplývá, že EPSO má při pořádání výběrových testů rozsáhlý
         rozhodovací prostor.

      59      V této souvislosti je třeba zaprvé uvést, že sdělení vnějších služeb a v menší míře dopis místopředsedy Komise a člena Komise
         pověřeného vnějšími vztahy jsou nejednoznačné, pokud jde o to, že testy nemají být „vyřazovací“. Proto je třeba je vykládat
         tak, aby výběrové zkoušky nebyly zcela zbaveny svého účelu. Toto sdělení a tento dopis je navíc třeba vykládat též ve světle
         článku 5 OPU-SZ, který podmiňuje přijetí smluvních zaměstnanců alespoň (viz bod 45 výše) celkovou úspěšností v testech. Tvrzení
         vnějších služeb a jednostranná prohlášení místopředsedy Komise a člena Komise pověřeného vnějšími vztahy se totiž nemohou
         platně odchýlit od OPU-SZ přijatých sborem komisařů.

      60      Komise přitom správně uvádí, že sdělení vnějších služeb a dopis místopředsedy Komise a člena Komise pověřeného vnějšími vztahy
         lze chápat tak, že sporné testy nebudou vyřazovací, jako je tomu u výběrových řízení na evropské úředníky, neboť nebude předem
         stanoven určený počet úspěšných žadatelů o pracovní místo, přičemž však nebylo ohlášeno, že tyto testy nebudou vyřazovací.

      61      Tento výklad sdělení vnějších služeb a dopisu místopředsedy Komise a člena Komise pověřeného vnějšími vztahy se shoduje s cílem
         výběrových zkoušek a je v souladu s článkem 5 OPU-SZ.

      62      Na základě sdělení vnějších služeb a tohoto dopisu místopředsedy Komise a člena Komise pověřeného vnějšími vztahy proto nelze
         rozhodnout, že by EPSO nařízením vyřazovacího verbálního a numerického testu porušil meze svého poslání stanovené Komisí.

      63      Pokud jde zadruhé o nutnost vybírat nejlepší žadatele o pracovní místo, je třeba poznamenat, že výzva k vyjádření zájmu stanovila,
         jak bylo ohlášeno ve sdělení vnějších služeb, že žadatelé o pracovní místo budou podrobeni testům ve druhém jazyce každého
         z nich. Navíc i kdyby byla sporná zkouška z verbálního a numerického uvažování vyřazovací, tato zkouška měla v souhrnu menší
         význam než zkoušky znalostní. Její podíl činil pouze 30 % z celkového počtu bodů. I přes svůj vyřazovací charakter tedy měla
         menší váhu než test specifických znalostí, který byl také vyřazovací, pro nějž byla hranice úspěšnosti stanovena na 55 % a který
         představoval 50 % celkového počtu bodů. Krom toho nelze opomíjet test „vědomostí o EU“. Tento test sice nebyl sám o sobě diskvalifikační,
         představoval však 20 % celkového počtu bodů. Špatný výsledek z tohoto testu tak mohl ovlivnit celkový výsledek žadatelů o pracovní
         místo za situace, kdy minimum požadované pro všechny zkoušky dohromady bylo stanoveno na 60 %.

      64      Nakonec je třeba zdůraznit, že pořádání zvláštní výběrové zkoušky pro funkční profil „Vnější vztahy“, vyřazovací charakter
         testu specifických znalostí a testu verbálního a numerického uvažování, jakož i skutečnost, že představovaly 80 % celkového
         počtu bodů, zatímco test všeobecných znalostí nebyl vyřazovací a představoval pouze 20 % tohoto celkového počtu bodů, svědčí
         o tom, že EPSO měl v úmyslu přijmout přednostně zaměstnance, kteří měli jednak specifické dovednosti v oblasti vnějších vztahů
         a jednak schopnost uvažování, díky níž byli s to tyto schopnosti uplatnit a případně se vypořádat s dalšími potřebami.

      65      Ve světle těchto zpřesňujících údajů je třeba učinit závěr, že Komise a EPSO při výkonu svých pravomocí v projednávané věci
         nepřekročily meze své široké posuzovací pravomoci, když se rozhodly uspořádat test verbálního a numerického uvažování, přisoudily
         mu vyřazovací charakter a podrobily mu své stávající zaměstnance.

      66      S ohledem na výše uvedené první žalobní důvod není opodstatněný, a musí být proto zamítnut.

       K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady rovnosti
       Argumenty účastníků řízení
      67      Žalobci zaprvé uvádějí, že test verbálního a numerického uvažování byl nekvalitní, o čemž podle nich svědčí anulování otázky
         č. 46. Tato nevalná kvalita měla vážně ovlivnit jejich výsledky, neboť museli strávit příliš času nad nejednoznačnými otázkami,
         což je pro zbytek zkoušek vyvedlo z rovnováhy.

      68      Žalobci zadruhé tvrdí, že rozhodnutím o udělení dodatečného bodu všem žadatelům o pracovní místo za každou anulovanou otázku
         nebylo možné zajistit rovné zacházení a objektivnost zkoušek.

      69      Žalobci tak uvádějí, že EPSO anuloval 153 otázek v dovednostních testech týkajících se různých profilů. Zmiňují konkrétně
         testy týkající se následujících profilů: „rozvoj venkova, bezpečnost potravin a životní prostředí“, „hospodářský rozvoj, soukromý
         a obchodní sektor“ a „řádná správa věcí veřejných a bezpečnost“. Udělení jednoho bodu za každou z těchto otázek mělo podle
         nich za následek podstatnou změnu charakteru zkoušek a porušení rovnosti mezi žadateli o pracovní místo. Tyto body totiž podle
         nich navíc zvýhodnily žadatele o pracovní místo zapsané v těch dovednostních profilech, kde byly otázky anulovány, oproti
         žadatelům zapsaným v jiných profilech, kde k žádnému anulování nedošlo. Navíc s ohledem na počet anulovaných otázek měl test
         specifických znalostí v uvedených profilech již jen podružný význam. Žalobci konečně uvádějí, že EPSO anuloval otázky pouze
         v některých jazycích. Tímto postupem byli znevýhodněni žadatelé o pracovní místo, kteří konali zkoušku v ostatních jazycích
         a kteří na tyto otázky museli odpovědět.

      70      Komise odpovídá, že EPSO má stejně jako výběrové komise ve výběrovém řízení na evropské úředníky širokou posuzovací pravomoc.
         Tento rozhodovací prostor je naprosto nezbytný, zejména když má řešit nesrovnalosti nebo pochybení, k nimž došlo v průběhu
         zkoušek, které kvůli vysokému počtu účastníků a v souladu se zásadou proporcionality a řádné správy nelze opakovat.

      71      Podle Komise by opakování větší části zkoušek bylo v projednávané věci nepřiměřené, takže rozhodnutí o anulování otázek č. 31
         a 46 v testu verbálního a numerického uvažování bylo přiměřené.

      72      Komise každopádně popírá, že by anulováním otázek mohlo dojít k diskriminaci žalobců.

      73      Komise zaprvé uvádí, že rovné zacházení s žadateli o pracovní místo je třeba ve sporných zkouškách vnímat jinak než ve výběrovém
         řízení na evropské úředníky, protože počet úspěšných žadatelů o pracovní místo nebyl předem stanoven a protože neprobíhalo
         srovnávací hodnocení.

      74      Komise zadruhé trvá na tom, že anulování problematických otázek bylo v souladu se zásadou rovnosti v rámci každé funkční skupiny
         a v rámci každého profilu.

      75      Pokud jde o test verbálního a numerického uvažování pořádaný pro funkční profil „Vnější vztahy“, Komise zatřetí podotýká,
         že chyba ve formulaci otázky č. 46 nastala pouze v anglické verzi. Údajný zmatek, který měl žalobce vyvést z rovnováhy, se
         tak mohl logicky dotknout pouze zaměstnanců, kteří absolvovali test v tomto jazyce. Komise navíc připomíná, že diskriminace,
         jež by mohla mít dopad na legalitu aktu, nemůže vyplývat z individuálního chování samotných dotčených osob. Komise konečně
         zdůrazňuje, že otázka č. 46 sice byla nejprve anulována jen v anglické verzi, avšak posléze byla anulována i v ostatních jazycích,
         aby se zaručila rovnost žadatelů o pracovní místo. Také otázka č. 31 byla stejným způsobem anulována pro všechny.

      76      Pokud jde o anulování otázek obsažených v testech specifických znalostí, Komise začtvrté uvádí, že ani jeden z žalobců ve
         zkoušce z verbálního a numerického uvažování neuspěl a že tato skutečnost je odlišuje od ostatních žadatelů o pracovní místo.
         Podle Komise také žalobci nemají žádný zájem na tom, aby napadali opodstatněnost anulování otázek v testu specifických znalostí.

       Závěry Soudu
      77      V judikatuře se výběrové komisi ve výběrovém řízení na evropské úředníky přiznává široká posuzovací pravomoc, má-li výběrová
         komise řešit nesrovnalosti nebo pochybení, k nimž došlo v průběhu otevřeného výběrového řízení s vysokou účastí a které na
         základě zásady proporcionality a řádné správy nelze napravit opakováním zkoušek v rámci takového výběrového řízení (rozsudek
         Soudu prvního stupně ze dne 2. května 2001, Giulietti a další v. Komise, T‑167/99 a T‑174/99, Recueil FP, s. I‑A‑93 a II‑441,
         bod 58).

      78      Ačkoli EPSO není výběrovou komisí ve výběrovém řízení na evropské úředníky a sporný test neměl formu takovéhoto výběrového
         řízení, lze tuto judikaturu vztáhnout i na něj, protože EPSO má při pořádání výběrových testů značný rozhodovací prostor (viz
         bod 58 výše).

      79      Krom toho není zpochybňováno, že výzva k vyjádření zájmu v projednávané věci přilákala velký počet žadatelů o pracovní místo.

      80      EPSO, který musel řešit problémové otázky, se za daných souvislostí mohl domnívat, že nezbývá, než je anulovat, protože řešení,
         které by spočívalo v opakování veškerých testů, by bylo nepřiměřené a odporovalo by zásadě řádné správy.

      81      Je však třeba ověřit, zda použitá metoda anulování otázek neporušila rovnost žadatelů o pracovní místo.

      82      Podle ustálené judikatury platí, že zásada rovnosti vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými
         situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (rozsudky Soudního dvora ze dne 11. září 2007, Lindorfer
         v. Rada, C‑227/04 P, Sb. rozh. s. I‑6767, bod 63, a ze dne 17. července 2008, Campoli v. Komise, C‑71/07 P, Sb. rozh. s. I‑5887,
         bod 50). K porušení zásady rovnosti mimoto dojde za předpokladu, že sporné zacházení znevýhodnilo určité osoby vůči jiným
         osobám (rozsudky Soudního dvora ze dne 13. července 1962, Klöckner-Werke a Hoesch v. Vysoký úřad, 17/61 a 20/61, Recueil,
         s. 615, 652, a ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique a Lorraine a další, C‑127/07, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
         bod 39; rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 5. dubna 2006, Deutsche Bahn v. Komise, T‑351/02, Sb. rozh. s. II‑1047, bod 137).

      83      V projednávané věci je třeba rovnou připomenout, že Komise ani EPSO ve výzvě k vyjádření zájmu předem nestanovily omezený
         počet úspěšných žadatelů o pracovní místo. Výběrové testy proto neznamenaly žádné přímé srovnávání žadatelů o pracovní místo.
         Jak uvádí Komise, rovné zacházení s těmito žadateli o pracovní místo je tedy třeba vnímat jinak než ve výběrovým řízení na
         evropské úředníky.

      84      Ani v daném kontextu však nelze vyloučit, že udělením dodatečného bodu všem žadatelům o pracovní místo, kteří se potýkali
         s problémovými otázkami, a to v rámci anulování těchto otázek, mohli být někteří žadatelé o pracovní místo zvýhodněni tak,
         že mohli snadněji dosáhnout stanovené hranice pro úspěšné složení zkoušek.

      85      Pokud jde o test verbálního a numerického uvažování, je nesporné, že anulovány byly pouze otázky č. 31 a 46. Žalobci tvrdí,
         že jim však otázka č. 46 činila takové problémy, že tím byli pro zbytek zkoušek vyvedeni z rovnováhy. Na jednání upřesnili,
         že někteří žadatelé o pracovní místo tuto otázku přeskočili, zatímco jiní se snažili na ni odpovědět. I kdyby však tato otázka
         dotyčné žadatele zmátla nebo zdržela více než jiné, a to natolik, že by měla dopad na jejich schopnost odpovědět na celý test,
         pak tato situace vyplývá z jejich vlastního postoje k problému. Tvrzení žalobců zdaleka nedokazují, že by zvolená metoda anulování
         pro ně byla diskriminační, nýbrž naopak zdůrazňují existenci rozdílu mezi nimi a ostatními uchazeči (viz v tomto smyslu rozsudek
         Soudu prvního stupně ze dne 17. ledna 2001, Gerochristos v. Komise, T‑189/99, Recueil FP, s. I‑A‑11 a II‑53, bod 26). Obě
         výše uvedené otázky byly mimoto anulovány ve všech jazykových verzích testu právě proto, aby se zajistilo rovné zacházení
         s žadateli o pracovní místo.

      86      Výtky proti anulování 153 otázek v testech specifických znalostí týkajících se různých profilů jsou krom toho nerelevantní.
         Žalobci totiž neuspěli v testu verbálního a numerického uvažování, jehož vyřazovací charakter byl přípustný, jak ukázalo zkoumání
         prvního žalobního důvodu.

      87      Za těchto podmínek nic nenasvědčuje tomu, že by řešení, které EPSO při anulování problémových otázek zvolil, mohlo porušit
         rovnost žadatelů o pracovní místo na úkor žalobců.

      88      Druhý žalobní důvod je proto neopodstatněný a musí být zamítnut.

       Ke třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 1d služebního řádu a povinnosti uvést odůvodnění
       Argumenty účastníků řízení
      89      Žalobci tvrdí, že zjistili jisté nesrovnalosti, z nichž má vyplývat, že napadené akty porušují zásadu rovnosti. V souladu
         s rozsudky Soudu prvního stupně ze dne 24. dubna 2001, Torre a další v. Komise (T‑159/98, Recueil FP, s. I‑A‑83 a II‑395,
         body 46 a 47), a ze dne 5. března 2003, Staelen v. Parlament (T‑24/01, Recueil FP, s. I‑A‑79 a II‑423, body 47 až 58), tedy
         Komisi přísluší, aby prokázala, že tyto nesrovnalosti neměly dopad na konečný výsledek zkoušek. Komise přitom podle žalobců
         takový důkaz nepodala.

      90      Žalobci z toho vyvozují, že došlo k porušení povinnosti uvést odůvodnění a čl. 1d odst. 5 služebního řádu.

      91      Komise odpovídá, že jí nepřísluší vyvracet tvrzení žalobců, pokud tito nepředložili nic, co by potvrzovalo jakoukoli diskriminaci.

      92      Komise dále ve své žalobní odpovědi ve věci F‑75/08 tvrdí, že část žalobního důvodu vycházející z porušení povinnosti uvést
         odůvodnění je nepřípustná, neboť nebyla blíže rozvedena. Této části žalobního důvodu každopádně chybí jakýkoli základ, protože
         žalobci znali skutečnosti, jimiž byly napadené akty odůvodněny, a to z informací poskytnutých žadatelům o pracovní místo v průběhu
         výběrového řízení, z odpovědí na „žádosti o přezkum“ podané v době od 30. října do 25. listopadu 2007, jakož i z odpovědí
         na stížnosti podané dne 25. ledna 2008.

       Závěry Soudu
      93      Je třeba předeslat, že žalobci svůj třetí žalobní důvod zakládají zejména na čl. 1d odst. 5 služebního řádu, jehož použitelnost
         však nebyla vztažena na smluvní zaměstnance.

      94      Dále se zdá, že tento žalobní důvod souvisí s prvním a druhým žalobním důvodem. Jelikož Soud konstatoval, že tyto žalobní
         důvody nejsou opodstatněné z důvodů uvedených v bodě 43 a následujících a v bodě 77 a následujících, není tedy již nutné se
         zabývat otázkou, zda žalobci prokázali existenci nesrovnalostí, na jejichž základě by bylo možné se domnívat, že napadené
         akty porušují zásadu rovnosti. Tento žalobní důvod je nerelevantní. Jelikož ze zkoumání prvních dvou žalobních důvodů vyplývá,
         že v průběhu zkoušek nemohla být žádná nesrovnalost zjištěna, Komise nemohla vycházet z předpokladu, že k těmto nesrovnalostem
         došlo, a dokazovat, že neměly dopad na konečný výsledek uvedených zkoušek a že nebyly zdrojem diskriminace.

      95      Tento žalobní důvod je tedy rovněž nejednoznačný. Z jeho znění, a konkrétně z odkazu na výše uvedené rozsudky Torre a další
         v. Komise a Staelen v. Parlament vyplývá, že žalobci, jak se zdá, Komisi vytýkají, že před Soudem neprokázala neexistenci
         dopadu údajných nesrovnalostí, na které upozorňují, na výsledek sporných testů.

      96      Pokud má být tento žalobní důvod vykládán právě takto, pak je také třeba konstatovat, že žalobci v něm zaměňují povinnost
         uvést odůvodnění, na niž se odvolávají a která je podle článku 25 služebního řádu a podle článků 11 a 81 PŘOZ formální náležitostí
         těsně spjatou s vydáváním administrativních rozhodnutí, která nepříznivě zasahují do něčího právního postavení a která mohou
         být před Soudem napadena, s kontradiktorním projednáním a s výkonem práv obhajoby v rámci soudního řízení, na které se výše
         uvedená ustanovení nevztahují.

      97      Třetí žalobní důvod proto musí být zamítnut.

      98      S ohledem na výše uvedené je třeba žalobu v plném rozsahu zamítnout.

       K nákladům řízení
      99      Článek 87 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že s výhradou ostatních ustanovení hlavy II kapitoly 8 uvedeného jednacího řádu
         se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci
         úspěch, požadoval. Podle odstavce 2 téhož článku může Soud v souladu s požadavky ekvity rozhodnout, že se účastníku řízení,
         který neměl úspěch ve věci, uloží pouze částečná náhrada nákladů řízení nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží.

      100    Z tohoto rozsudku vyplývá, že žalobci neměli ve věci úspěch. Komise krom toho ve svých návrhových žádáních výslovně požadovala,
         aby byla žalobcům uložena náhrada nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že okolnosti projednávané věci neodůvodňují použití ustanovení
         čl. 87 odst. 2 jednacího řádu, je tedy důvodné uložit žalobcům náhradu nákladů řízení.

      101    Je však třeba přihlédnout k tomu, že žalobci ve věci F‑20/08 a žalobkyně ve věci F‑34/08 podali jednak uvedené žaloby a jednak
         žalobu F‑75/08, a to současně s dalšími žalobci ve věci F‑75/08.

      Z těchto důvodů
      SOUD (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloby ve věcech F‑20/08, F‑34/08 a F‑75/08 se zamítají.
      2)      Jorgeovi Apariciovi a dalším žalobcům, jejichž jména jsou uvedena v příloze pod čísly 1 až 18, se ukládá náhrada nákladů řízení
            ve věci F‑20/08 a devatenácti šestačtyřicetin nákladů řízení ve věci F‑75/08. Anne Simon se ukládá náhrada nákladů řízení
            ve věci F‑34/08 a jedné šestačtyřicetiny nákladů řízení ve věci F‑75/08. Žalobcům, jejichž jména jsou uvedena v příloze pod
            čísly 19 až 40 a 42 až 46 se ukládá náhrada dvaceti šesti šestačtyřicetin nákladů řízení ve věci F‑75/08.

               Kanninen

                Boruta

                Van Raepenbusch

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 29. září 2009.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               W. Hakenberg

                     H. Kanninen

         Text tohoto rozhodnutí, jakož i text rozhodnutí soudů Společenství v něm uvedených a dosud nezveřejněných ve Sbírce rozhodnutí
            jsou k dispozici na internetové stránce Soudního dvora http://curia.europa.eu.

      PŘÍLOHA
      Vzhledem k vysokému počtu žalobců v této věci nejsou jejich jména v této příloze uvedena.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 23. září 2009.#Španělské království proti Komisi Evropských společenství.#Zemědělství - Společná organizace trhu v oblasti mléka a mléčných výrobků - Zrušení vývozních náhrad pro veškeré mléčné výrobky určené do Ceuty a Melilly - Podmínky - Zásada zákazu diskriminace - Proporcionalita.#Věc T-341/05.

text:
      Rozsudek Soudu (sedmého senátu) ze dne 23. září 2009 – Španělsko v. Komise
      (Věc T-341/05)
      „Zemědělství – Společná organizace trhu v oblasti mléka a mléčných výrobků – Zrušení vývozních náhrad pro veškeré mléčné výrobky určené do Ceuty a Melilly – Podmínky – Zásada zákazu diskriminace – Proporcionalita“
      Zemědělství – Společná organizace trhů – Mléko a mléčné výrobky – Vývozní náhrady [Článek 34 odst. 2 druhý pododstavec, ES; nařízení Rady č. 1255/1999, čl. 31 odst. 2 písm. c) a článek 3;
         nařízení Komise č. 909/2005] (viz body 21, 38, 48–49, 69, 72, 74, 94–96)

      Předmět

               Návrh na zrušení nařízení Komise (ES) č. 909/2005 ze dne 16. června 2005, kterým se stanoví vývozní náhrady pro mléko a mléčné
                  výrobky (Úř. věst. L 154, s. 10), v rozsahu, ve kterém zařazuje Ceutu a Mellilu mezi místa určení, která jsou v příloze uvedeného
                  nařízení vyjmenována pod číselným kódem míst určení L01

            Výrok

                  1)

                  	Příloha nařízení Komise (ES) č. 909/2005 ze dne 16. června 2005, kterým se stanoví vývozní náhrady pro mléko a mléčné výrobky,
                     se zrušuje v rozsahu, ve kterém zařazuje Ceutu a Mellilu mezi místa určení vyjmenovaná pod číselným kódem míst určení L01.

                  2)

                  	Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 24. dubna 2001. # Yvan Torre, Donatella Ineichen a Alessandro Cavallaro proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Výběrové řízení. # Věc T-159/98.


Rozsudek Soudu prvního stupně (samosoudce) ze dne 17. ledna 2001. # Ioannis Gerochristos proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost. # Věc T-189/99.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 26. února 1992. # Royale belge proti Robertu Jorisovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de paix de Luxembourg - Lucemburské velkovévodství. # Věc C-333/90.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 5. července 2012.#Content Services Ltd v. Bundesarbeitskammer.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Wien.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 97/7/ES – Ochrana spotřebitele – Smlouvy uzavřené na dálku – Informování spotřebitelů – Poskytnuté nebo obdržené informace – Stálý komunikační prostředek – Pojem – Hypertextový odkaz na internetové stránky dodavatele – Právo odstoupit od smlouvy.#Věc C‑49/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      5. července 2012 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 97/7/ES — Ochrana spotřebitele — Smlouvy uzavřené na dálku — Informování spotřebitelů — Poskytnuté nebo obdržené informace — Stálý komunikační prostředek — Pojem — Hypertextový odkaz na internetové stránky dodavatele — Právo odstoupit od smlouvy“
      Ve věci C-49/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberlandesgericht Wien (Rakousko) ze dne 26. ledna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 3. února 2011, v řízení

         Content Services Ltd

      proti

         Bundesarbeitskammer,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský, E. Juhász (zpravodaj), G. Arestis a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. ledna 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Content Services Ltd J. Öhlböckem, Rechtsanwalt,

               —

               za Bundesarbeitskammer A. M. Kosesnik-Wehrlem a S. Langerem, Rechtsanwälte,

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,

               —

               za belgickou vládu T. Maternem, jako zmocněncem,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu G. Kotta, F. Dedousi a G. Alexaki, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s L. D’Asciou, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemskou vládu C. M. Wissels a B. Koopman, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi M. Owsiany-Hornung a S. Grünheid, jako zmocněnkyněmi,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 6. března 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku (Úř. věst. L 144, s. 19; Zvl. vyd. 15/03, s. 319).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Content Services Ltd (dále jen „Content Services“) a Bundesarbeitskammer ohledně formy, v níž musí spotřebitel, jenž přes internet uzavřel smlouvu na dálku, obdržet informace týkající se této smlouvy.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 9, 11, 13, 14 a 22 odůvodnění směrnice 97/7 stanoví:

                        „9)

                        […] smlouvy uzavřené na dálku zahrnují použití jednoho nebo více komunikačních prostředků na dálku; neustálý vývoj těchto komunikačních prostředků neumožňuje vypracování úplného seznamu, avšak vyžaduje vymezení zásad platných i pro ty prostředky, které ještě nedosáhly širokého využití;

                  […]

                        11)

                        […] použití komunikačních prostředků na dálku nesmí vést k omezení informací poskytovaných spotřebiteli; […] informace, jejichž zaslání spotřebitel vyžaduje, by proto měly být bez ohledu na použitý komunikační prostředek vymezeny; […]

                  […]

                        13)

                        […] informace rozšiřované určitými elektronickými technologiemi mají často tak pomíjivý charakter, že nemohou být považovány za trvalý komunikační prostředek; […] spotřebitel proto musí včas obdržet písemné oznámení o informacích nezbytných pro řádné plnění smlouvy;

                        14)

                        […] spotřebitel nemá před uzavřením smlouvy možnost výrobek skutečně vidět nebo se ujistit o charakteru poskytované služby; […] nestanoví-li tato směrnice jinak, mělo by existovat ustanovení o právu odstoupit od smlouvy; […]

                  […]

                        22)

                        […] při používání nových technologií nemá spotřebitel možnost kontroly použitých komunikačních prostředků; […] je proto nezbytné zajistit, aby důkazní břemeno nesl výhradně dodavatel.“

               4

               Článek 4 této směrnice, nadepsaný „Předběžné informace“, stanoví:
               „1.   Před uzavřením jakékoli smlouvy na dálku musí být spotřebiteli s dostatečným časovým předstihem přístupné následující informace:

                        a)

                        totožnost dodavatele a v případě smluv vyžadujících platbu předem rovněž jeho adresa;

                        b)

                        základní vlastnosti zboží nebo služeb;

                        c)

                        cena zboží nebo služeb, včetně veškerých daní;

                        d)

                        případné náklady na dopravu;

                        e)

                        ujednání o platebních podmínkách, způsobu dodání nebo plnění;

                        f)

                        existence práva odstoupit od smlouvy, s výjimkou případů uvedených v čl. 6 odst. 3;

                  […]
               2.   Informace uvedené v odstavci 1, jejichž obchodní účel musí být zřejmý, musí být poskytnuty jasně a srozumitelně, způsobem odpovídajícím použitým komunikačním prostředkům na dálku s náležitým ohledem zejména na zásady dobré víry v obchodních jednáních a zásady na ochranu osob podle práva členských států nezpůsobilých udělit svůj souhlas, jako například nezletilých.
               […]“

               5

               Článek 5 uvedené směrnice, nadepsaný „Písemné potvrzení informací“, stanoví:
               „1.   Spotřebitel musí v průběhu plnění smlouvy včas obdržet potvrzení informací uvedených v čl. 4 odst. 1 písm. a) až f), a to písemně nebo jiným stálým, jemu dosažitelným a přístupným komunikačním prostředkem, a v případě zboží, které není určeno k dodání třetím osobám, nejpozději v okamžiku dodání, nebyly-li již tyto informace spotřebiteli písemně nebo jiným stálým, jemu dosažitelným a přístupným komunikačním prostředkem poskytnuty před uzavřením smlouvy.
               V každém případě musí být poskytnuty následující informace:

                        —

                        písemná informace o podmínkách a postupu při uplatnění práva odstoupit od smlouvy ve smyslu článku 6, včetně případů uvedených v čl. 6 odst. 3 první odrážce,

                        —

                        adresa místa podnikání dodavatele, na kterou může spotřebitel zasílat své stížnosti,

                        —

                        informace o službách poskytovaných dodavatelem po určitou dobu od prodeje zboží a o zárukách,

                        —

                        existence možnosti zrušit smlouvu, nemá-li určenou dobu platnosti nebo přesahuje-li platnost smlouvy jeden rok.

                  2.   Ustanovení odstavce 1 se nevztahuje na služby, které jsou plněny za použití komunikačních prostředků na dálku, poskytovány jednorázově a vyúčtovány provozovatelem komunikačních prostředků na dálku. Spotřebitel však musí mít ve všech případech možnost získat adresu místa podnikání dodavatele, kam může zasílat své reklamace.“

               6

               Článek 6 směrnice 97/7, nadepsaný „Právo odstoupit od smlouvy“, stanoví:
               „1.   V případě jakékoli smlouvy uzavřené na dálku musí být spotřebiteli poskytnuta lhůta alespoň sedmi pracovních dnů, v rámci které může od smlouvy odstoupit bez sankcí a bez uvedení důvodu. […]
               […]
               3.   Nedohodnou-li se smluvní strany jinak, nesmí spotřebitel uplatnit právo odstoupit od smlouvy stanovené v odstavci 1 u následujících smluv:

                        —

                        o poskytování služeb, bylo-li se souhlasem spotřebitele zahájeno plnění před uplynutím lhůty sedmi pracovních dnů uvedené v odstavci 1,

                  […]“

               7

               Článek 14 směrnice 97/7, nadepsaný „Minimální doložka“, stanoví, že členské státy mohou v oblasti působnosti této směrnice zavést nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení slučitelná se Smlouvou o FEU za účelem zajištění vyššího stupně ochrany spotřebitele a že tato ustanovení mohou s náležitým ohledem na Smlouvu obsahovat v případech obecného zájmu zákaz uvádět na trh na jejich území prostřednictvím smluv uzavřených na dálku některé druhy zboží a služeb, zejména léčivých přípravků.

               8

               Pro účely směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/65/ES ze dne 23. září 2002 o uvádění finančních služeb pro spotřebitele na trh na dálku a o změně směrnice Rady 90/619/EHS a směrnic 97/7/ES a 98/27/ES (Úř. věst. L 271, s. 16; Zvl. vyd. 06/04, s. 321) se podle jejího čl. 2 písm. f) „trvanlivým médiem“ rozumí „každý nástroj, který umožňuje spotřebiteli ukládat informace určené jemu osobně, a to způsobem vhodným pro jejich budoucí využití, po dobu přiměřenou pro jejich účel a který umožňuje reprodukci uložených informací v nezměněném stavu“.

               9

               Pro účely směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/92/ES ze dne 9. prosince 2002 o zprostředkování pojištění (Úř. věst. L 9, s. 3; Zvl. vyd. 06/04, s. 330) se podle jejího čl. 2 bodu 12 „trvanlivým médiem“ rozumí „každý nástroj, který umožňuje zákazníkovi ukládat informace určené osobně jemu způsobem vhodným pro jejich pozdější využití po dobu odpovídající účelu těchto informací a který umožňuje reprodukci uložených informací v nezměněném stavu“.

               10

               Pro účely směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS (Úř. věst. L 133, s. 66) se „trvalým nosičem“ rozumí „každý nástroj, který umožňuje spotřebiteli ukládat informace určené jemu osobně, a to způsobem vhodným pro jejich budoucí použití, po dobu přiměřenou jejich účelu, a který umožňuje reprodukci uložených informací v nezměněném stavu“.

               11

               Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES (Úř. věst. L 304, s. 64), zrušuje na základě svého článku 31 směrnici 97/7 s platností od 13. června 2014. Pro účely směrnice 2011/83 se podle jejího čl. 2 bodu 10 „trvalým nosičem“ rozumí „jakýkoli nástroj, který umožňuje spotřebiteli nebo obchodníkovi ukládat informace určené jemu osobně, a to způsobem vhodným pro jejich budoucí použití, po dobu přiměřenou jejich účelu, a který umožňuje reprodukci uložených informací v nezměněném stavu“.

         Rakouské právo

               12

               Směrnice 97/7 byla na vnitrostátní úrovni provedena zákonem o ochraně spotřebitele (Konsumentenschutzgesetz) ze dne 8. března 1979 (BGBl. 140/1979), ve znění použitelném na věc v původním řízení (dále jen „KSchG“).

               13

               Ustanovení § 5c odst. 1 KSchG zní:
               „Spotřebitel musí s dostatečným časovým předstihem před odesláním své objednávky obdržet informace týkající se následujících skutečností:

                        1.

                        jméno (obchodní jméno) a adresa provozovny podnikatele,

                        2.

                        podstatné vlastnosti zboží nebo služeb,

                        3.

                        cena zboží nebo služeb, včetně veškerých daní,

                        4.

                        případné náklady na dopravu,

                        5.

                        ujednání o platebních podmínkách, způsobu dodání nebo plnění služby,

                        6.

                        existence práva odstoupit od smlouvy, s výjimkou případů uvedených v § 5f,

                  […]“

               14

               Ustanovení § 5d odst. 1 a 2 KSchG stanoví:
               „1)   Spotřebitel musí v průběhu plnění smlouvy včas písemně obdržet potvrzení informací uvedených v § 5c odst. 1 bodech 1 až 6 [KSchG], a v případě zboží, které není určeno k dodání třetím osobám, nejpozději v okamžiku dodání, nebyly-li již tyto informace spotřebiteli písemně poskytnuty před uzavřením smlouvy. Potvrzení stálým, spotřebiteli dosažitelným a přístupným komunikačním prostředkem se považuje za písemné potvrzení (sdělení informací).
               2)   Mimoto musejí být spotřebiteli včas sděleny následující informace, a to písemně nebo jiným stálým, jemu dosažitelným a přístupným komunikačním prostředkem:

                        1.

                        informace o podmínkách a postupu při uplatnění práva odstoupit od smlouvy ve smyslu § 5e, včetně případů uvedených v § 5f bodě 1,

                        2.

                        adresa místa podnikání podniku, na kterou spotřebitel může případně zasílat své stížnosti,

                        3.

                        informace o službách poskytovaných dodavatelem po určitou dobu od prodeje zboží a o použitelných záručních podmínkách a

                        4.

                        existence možnosti zrušit smlouvu, nemá-li určenou dobu platnosti nebo přesahuje-li platnost smlouvy jeden rok.“

               15

               Ustanovení § 5e odst. 1 až 3 KSchG stanoví:
               „1)   Spotřebitel může až do uplynutí lhůty uvedené v odstavcích 2 a 3 odstoupit od smlouvy uzavřené na dálku nebo zrušit odeslanou objednávku. Stačí, aby bylo před uplynutím lhůty zasláno oznámení o odstoupení od smlouvy.
               2)   Lhůta k odstoupení od smlouvy činí sedm pracovních dnů, přičemž sobota se za pracovní den nepovažuje. Lhůta běží v případě smluv o dodání zboží ode dne převzetí zboží spotřebitelem a v případě smluv o poskytnutí služby ode dne uzavření smlouvy.
               3)   Nesplnil-li podnik své informační povinnosti podle § 5d odst. 1 a 2, lhůta k odstoupení od smlouvy činí tři měsíce od dat uvedených v odstavci 2. Splní-li podnik během této lhůty své povinnosti, lhůta k odstoupení od smlouvy podle odstavce 2 začne běžet ode dne, kdy informace oznámil.“

               16

               Podle § 5f odst. 1 KSchG nemá spotřebitel právo odstoupit od smlouvy v případě smluv, jejichž předmětem jsou služby, bylo-li se souhlasem spotřebitele zahájeno plnění před uplynutím lhůty sedmi pracovních dnů od uzavření smlouvy.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               17

               Content Services, společnost s ručením omezeným podle anglického práva, provozující pobočku v Mannheimu (Německo), nabízí různé on-line služby na svých internetových stránkách, které jsou prezentovány v německém jazyce a přístupné i v Rakousku. Prostřednictvím těchto stránek je zejména možné stáhnout bezplatný software nebo placené demoverze softwaru.

               18

               Aby uživatelé mohli uvedené stránky používat, musejí vyplnit přihlašovací formulář. Při odeslání své objednávky musejí tito uživatelé zaškrtnutím políčka kontrolním znaménkem ve formuláři prohlásit, že souhlasí se všeobecnými obchodními podmínkami a že se vzdávají práva odstoupit od smlouvy. Informace uvedené v článcích 4 a 5 směrnice 97/7, především informace týkající se práva odstoupit od smlouvy, se nezobrazí uživatelům přímo, avšak mohou je zhlédnout kliknutím na hypertextový odkaz nacházející se na stránce, kterou za účelem uzavření uvedené smlouvy vyplňují. Uzavření smlouvy o předplatném se společností Content Services není možné, nebylo-li uvedené políčko zaškrtnuto.

               19

               Poté, co dotyčný uživatel odešle svou objednávku, obdrží od společnosti Content Services elektronickou zprávu obsahující odkaz na internetovou adresu, spolu s uživatelským jménem a heslem. Tato zpráva rovněž uživatele informuje o tom, že ihned po zadání uživatelského jména a hesla získá přístup k obsahu internetových stránek a že má údaje ohledně přístupu k těmto stránkám uchovávat na bezpečném místě.

               20

               Uvedená elektronická zpráva neobsahuje žádný údaj o právu odstoupit od smlouvy. Informace o tomto právu mohou být získány pouze prostřednictvím hypertextového odkazu, který byl předán touto elektronickou zprávou.

               21

               Následně obdrží uživatel od společnosti Content Services fakturu za dvanáctiměsíční přístup k obsahu internetových stránek, jehož cena činí 96 eur. Na této faktuře se připomíná, že se dotyčný uživatel vzdal svého práva odstoupit od smlouvy, a že tedy již nemá možnost od smlouvy o předplatném odstoupit.

               22

               Původní řízení bylo zahájeno na návrh Bundesarbeitskammer (spolková komora pracovníků a zaměstnanců), instituce, mezi jejíž činnosti patří ochrana spotřebitele a jejíž sídlo je ve Vídni (Rakousko), která napadá obchodní počínání společnosti Content Services z důvodu, že porušuje několik unijních a vnitrostátních právních předpisů na ochranu spotřebitele.

               23

               Společnost Content Services, jež neměla úspěch v řízení před Handelsgericht Wien, napadla rozsudek vydaný tímto soudem u Oberlandesgericht Wien.

               24

               Oberlandesgericht Wien uvádí, že v projednávané věci nejsou informace o právu odstoupit od smlouvy obsaženy v samotné potvrzovací elektronické zprávě a lze je získat pouze prostřednictvím hypertextového odkazu, který byl předán touto elektronickou zprávou. Internetové stránky přitom mohou být kdykoliv změněny, a v důsledku toho nejsou spotřebiteli „stále“ dosažitelné.

               25

               Vzhledem k tomu, že Oberlandesgericht Wien měl za to, že je výklad ustanovení směrnice 97/7 nezbytný pro rozhodnutí sporu, který mu byl předložen, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Stačí ke splnění požadavku uvedeného v čl. 5 odst. 1 směrnice [97/7], podle něhož musí spotřebitel obdržet potvrzení informací uvedených v této směrnici jemu dosažitelným a přístupným stálým komunikačním prostředkem, jestliže mu nebyly jemu dosažitelným a přístupným komunikačním prostředkem poskytnuty již v okamžiku uzavření smlouvy, že jsou spotřebiteli tyto informace přístupné na internetových stránkách podnikatele prostřednictvím hypertextového odkazu, jenž se nachází v textu, který musí spotřebitel zaškrtnutím kontrolním znaménkem označit jako přečtený, aby mohl navázat smluvní vztah?“

         K předběžné otázce

               26

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 1 směrnice 97/7 musí být vykládán v tom smyslu, že obchodní počínání, které spočívá v tom, že informace uvedené v tomto ustanovení jsou spotřebiteli zpřístupněny pouze prostřednictvím hypertextového odkazu na internetové stránky dotyčného podniku, splňuje požadavek stanovený v uvedeném ustanovení.

               27

               Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že před uzavřením smlouvy na dálku mohou mít spotřebitelé přístup k informacím zejména o právu odstoupit od smlouvy pouze kliknutím na hypertextový odkaz, který odkazuje na část internetových stránek společnosti Content Services. Vyplývá z ní rovněž to, že když tito spotřebitelé odešlou svou objednávku, obdrží od společnosti Content Services elektronickou zprávu, která neobsahuje o tomto právu poučení, ale je v ní uveden hypertextový odkaz na internetové stránky společnosti Content Services, na nichž mohou být některé informace o právu odstoupit od smlouvy získány.

               28

               Podle čl. 5 odst. 1 směrnice 97/7 musí spotřebitel včas obdržet potvrzení relevantních informací písemně nebo jiným stálým, jemu dosažitelným a přístupným komunikačním prostředkem, nebyly-li již tyto informace spotřebiteli písemně nebo takovým jiným komunikačním prostředkem poskytnuty před uzavřením smlouvy.

               29

               Z uvedeného ustanovení vyplývá, že pokud obchodník poskytne spotřebiteli některé informace před uzavřením smlouvy jinak než písemně nebo stálým, jemu dosažitelným a přístupným komunikačním prostředkem, tento obchodník má povinnost potvrdit relevantní informace písemně nebo takovým jiným komunikačním prostředkem.

               30

               Ve věci v původním řízení vyvstává otázka, zda obchodní počínání společnosti Content Services zahrnuje poskytnutí relevantních informací spotřebiteli stálým komunikačním prostředkem před uzavřením smlouvy nebo později obdržení tímto spotřebitelem potvrzení těchto informací takovým komunikačním prostředkem.

               31

               Zaprvé je třeba přezkoumat, zda jsou v rámci uvedeného obchodního počínání relevantní informace spotřebiteli „poskytnuty“ nebo jím „obdrženy“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 97/7.

               32

               K tomuto je třeba uvést, že ani směrnice 97/7 ani dokumenty relevantní pro její výklad, jako jsou přípravné práce, neobjasňují přesný smysl pojmů „obdržet“ a „poskytnuty“ uvedených v čl. 5 odst. 1 uvedené směrnice. Význam těchto pojmů je tudíž třeba určit v souladu s jejich obvyklým smyslem v běžném jazyce, s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém jsou použity, a cílům, které sleduje právní úprava, jejíž součástí jsou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. března 2005, easyCar, C-336/03, Sb. rozh. s. I-1947, body 20 a 21).

               33

               Pokud jde o obvyklý smysl v běžném jazyce, je třeba podobně, jako to učinila Komise, poukázat na to, že pojmy „obdržet“ a „poskytnuty“ použité v uvedeném ustanovení odkazují na postup předání, a sice první z hlediska spotřebitele a druhý z hlediska dodavatele. V rámci postupu předání informací není nezbytné, aby jejich příjemce musel cokoliv činit. Naproti tomu v případě zaslání hypertextového odkazu spotřebiteli musí tento spotřebitel konat, aby se obeznámil s dotčenými informacemi, a každopádně musí na tento hypertextový odkaz kliknout.

               34

               Pokud jde o kontext, ve kterém jsou dotčené pojmy použity, je třeba připomenout, že cílem čl. 5 odst. 1 směrnice 97/7 je zajistit, aby byly spotřebiteli oznámeny informace nezbytné pro řádné plnění smlouvy, a především pro výkon jeho práv spotřebitele, zejména jeho práva odstoupit od smlouvy. Jak zdůrazňuje italská vláda, toto ustanovení zahrnuje celou řadu požadavků, jejichž cílem je chránit spotřebitele, jež je slabší stranou ve smluvních vztazích uzavíraných na dálku.

               35

               K tomuto je rovněž třeba uvést, že zatímco unijní zákonodárce zvolil v článku 4 směrnice 97/7 v převážné většině jazykových znění neutrální formulaci, podle které musejí být spotřebiteli relevantní informace „přístupné“, v případě obchodníka oproti tomu použil více omezující výraz v čl. 5 odst. 1 této směrnice, podle kterého spotřebitel musí „obdržet“ potvrzení uvedených informací. Tento výraz totiž vyjadřuje myšlenku, že v případě potvrzení informací spotřebitelům stačí pasivní chování těchto spotřebitelů.

               36

               Pokud jde o účel směrnice 97/7, ten spočívá v poskytnutí široké ochrany spotřebitelům tím, že jim přiznává určitá práva v oblasti smluv uzavřených na dálku. Cílem unijního zákonodárce je, jak vyplývá z bodu 11 odůvodnění této směrnice, zamezit tomu, aby použití komunikačních prostředků na dálku vedlo k omezení informací poskytovaných spotřebiteli.

               37

               Za těchto okolností je třeba shledat, že pokud jsou informace, které se nacházejí na internetových stránkách prodávajícího, zpřístupněny pouze prostřednictvím hypertextového odkazu sděleného spotřebiteli, nejsou tyto informace tomuto spotřebiteli ani „poskytnuty“ ani jím „obdrženy“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 97/7.

               38

               Zadruhé je třeba přezkoumat, zda internetové stránky, na nichž umístěné informace jsou spotřebitelům přístupné přes hypertextový odkaz zaslaný prodávajícím, musí být považovány za „stálý komunikační prostředek“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 97/7.

               39

               K tomuto je třeba podotknout, že uvedené ustanovení uvádí alternativu, a sice to, že spotřebitel musí relevantní informace obdržet „písemně“ nebo „jiným stálým komunikačním prostředkem“.

               40

               Z toho lze dovodit, že unijní zákonodárce stanovil dvě funkčně rovnocenná řešení, a tím požadavek rovnocennosti takových komunikačních prostředků.

               41

               Za těchto okolností, jak vyplývá z vyjádření předložených Soudnímu dvoru rakouskou, belgickou a řeckou vládou, lze mít za to, že komunikační prostředek nahrazující papírový nosič může splňovat požadavky ochrany spotřebitele v kontextu nových technologií za podmínky, že plní téže funkce jako papírový nosič.

               42

               Z toho plyne, že stálý komunikační prostředek ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 97/7 musí spotřebiteli obdobně jako papírový nosič zaručit, že bude mít k dispozici informace uvedené v tomto ustanovení, aby mohl případně uplatnit svá práva.

               43

               Pokud komunikační prostředek umožňuje spotřebiteli uložit si uvedené informace určené jemu osobně, zaručuje, že nedojde ke změně jejich obsahu, jakož i jejich přístupnost po přiměřenou dobu a umožňuje spotřebitelům jejich reprodukci v nezměněném stavu, pak musí být tento komunikační prostředek považován za „stálý“ ve smyslu výše uvedeného ustanovení.

               44

               Takovýto přístup má oporu v definicích pojmu „stálý komunikační prostředek“, které unijní zákonodárce podal v jiných právních předpisech, zejména v čl. 2 písm. f) směrnice 2002/65, v čl. 2 bodě 12 směrnice 2002/92 a v čl. 3 písm. m) směrnice 2008/48. Ač nejsou tyto směrnice v projednávaném případě použitelné, není důvod se domnívat – jak podotkl generální advokát v bodě 36 svého stanoviska – že tyto definice odkazují na jiný pojem, než je pojem použitý ve směrnici 97/7. Toto zjištění platí tím spíše pro směrnici 2011/83, která má od 13. června 2014 nahradit směrnici 97/7 a která ve svém čl. 2 bodě 10 definuje pojem „stálý komunikační prostředek“ za pomoci kritérií uvedených v předcházejícím bodě.

               45

               Tentýž přístup zvolil Soudní dvůr Evropského sdružení volného obchodu (ESVO) ve svém rozsudku ze dne 27. ledna 2010, Inconsult Anstalt v. Finanzmarktaufsicht (E-4/09, EFTA Court Report, s. 86) při podání výkladu pojmu „stálý komunikační prostředek“ ve smyslu směrnice 2002/92.

               46

               Ze spisu však nevyplývá, že by internetové stránky prodávajícího, na které odkazuje hypertextový odkaz, který je spotřebiteli zaslán, umožňovaly spotřebiteli uložit informace určené jemu osobně, a to takovým způsobem, že k nim může mít přístup po přiměřenou dobu a je mu umožněna jejich reprodukce v nezměněném stavu bez jakékoli možnosti jednostranně změnit jejich obsah prodávajícím.

               47

               Společnost Content Services poukazuje na zprávu European Securities Markets Expert Group (ESME) z roku 2007, která rozlišuje mezi „běžnými stránkami“ („ordinary websites“) a „sofistikovanými stránkami“ („sophisticated websites“) a která vyjadřuje názor, že některé sofistikované stránky mohou být stálým komunikačním prostředkem.

               48

               Společnost Content Services podotýká, že technický pokrok a rychlé změny nových technologií umožňují vytvoření internetových stránek, které mohou zaručit, že informace mohou být spotřebitelem uloženy, jemu přístupné a jím reprodukovány po přiměřenou dobu, aniž se dostanou pod jeho kontrolu.

               49

               Nehledě na otázku, zda používání takových propracovaných internetových stránek může splňovat požadavky směrnice 97/7, je nesporné a sama společnost Content Services to uznává, že tato společnost takové stránky pro činnost dotčenou v původním řízení nepoužívá.

               50

               Je tedy nutné konstatovat, že takové internetové stránky, jako jsou internetové stránky dotčené v původním řízení, na nichž umístěné informace jsou spotřebitelům přístupné pouze přes hypertextový odkaz zaslaný prodávajícím, nemohou být považovány za „stálý komunikační prostředek“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 97/7.

               51

               S ohledem na všechny výše uvedené důvody je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 1 směrnice 97/7 musí být vykládán v tom smyslu, že obchodní počínání, které spočívá ve zpřístupnění informací uvedených v tomto ustanovení pouze prostřednictvím hypertextového odkazu na internetové stránky dotyčného podniku, nesplňuje požadavky stanovené v uvedeném ustanovení, neboť tyto informace nejsou ani tímto podnikem „poskytnuty“, ani spotřebitelem „obdrženy“ ve smyslu téhož ustanovení, a že takové internetové stránky, jako jsou stránky dotčené v původním řízení, nelze považovat za „stálý komunikační prostředek“ ve smyslu uvedeného čl. 5 odst. 1.

         K nákladům řízení

               52

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 5 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku musí být vykládán v tom smyslu, že obchodní počínání, které spočívá ve zpřístupnění informací uvedených v tomto ustanovení pouze prostřednictvím hypertextového odkazu na internetové stránky dotyčného podniku, nesplňuje požadavky stanovené v uvedeném ustanovení, neboť tyto informace nejsou ani tímto podnikem „poskytnuty“, ani spotřebitelem „obdrženy“ ve smyslu téhož ustanovení, a že takové internetové stránky, jako jsou stránky dotčené v původním řízení, nelze považovat za „stálý komunikační prostředek“ ve smyslu uvedeného čl. 5 odst. 1.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.