title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 17. února 2011. # Annco, Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství ANN TAYLOR LOFT - Starší národní slovní ochranná známka LOFT - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-385/09.

text:
      Věc T-385/09
      Annco, Inc.
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství ANN TAYLOR LOFT – Starší národní slovní ochranná známka LOFT – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou
      [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      2.      Ochranná známka Společenství – Přezkumné řízení – Žaloba k soudu Společenství – Pravomoc Tribunálu – Změna rozhodnutí Úřadu
            – Posouzení s ohledem na pravomoci přiznané odvolacímu senátu
      (Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 64 odst. 1)
      1.      Pro průměrného francouzského spotřebitele mezi slovním označením ANN TAYLOR LOFT, jehož zápis jakožto ochranná známka Společenství
         je požadován pro koženou galanterii spadající do třídy 18 ve smyslu Niceské dohody a pro oděvy spadající do třídy 25 Niceské
         dohody, a slovní ochrannou známkou LOFT, zapsanou dříve ve Francii pro totéž zboží, neexistuje nebezpečí záměny ve smyslu
         čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Společenství.

      I přes totožnost dotčených výrobků s ohledem na existenci nízké podobnosti mezi dotčenými označeními nebude relevantní veřejnost,
         která je zvyklá na to, že tentýž oděvní podnik používá odvozené ochranné známky pocházející z hlavní ochranné známky, s to
         učinit spojitost mezi označeními ANN TAYLOR LOFT a LOFT, jelikož starší ochranná známka neobsahuje prvek „ann taylor“, který
         je prvkem přihlášené ochranné známky s největší rozlišovací způsobilostí.

      (viz body 22, 48)
      2.      Jelikož je odvolací senát sám oprávněn na základě čl. 64 odst. 1 nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Společenství rozhodnout
         místo oddělení, které před ním napadené rozhodnutí vydalo, může Tribunál v rámci své pravomoci změnit rozhodnutí rozhodnout
         místo nižších oddělení Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory), jejichž rozhodnutí mohou být předmětem
         odvolání před odvolacím senátem. Tribunál tak může v tomto kontextu přijmout rozhodnutí, které mohl přijmout průzkumový referent,
         námitkové oddělení či zrušovací oddělení. Naproti tomu nemůže přijmout rozhodnutí, jejichž přijetí těmto oddělením nepřísluší.
         Z tohoto důvodu Tribunál ochrannou známku zapsat nemůže, jelikož tento zápis nespadá do pravomoci průzkumového referenta ani
         námitkového oddělení.

      (viz bod 52)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      17. února 2011(*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství ANN TAYLOR LOFT – Starší národní slovní ochranná známka LOFT – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ve věci T‑385/09,
      Annco, Inc., se sídlem ve Wilmingtonu, Delaware (Spojené státy), zastoupená G. Trietem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému A. Folliard-Monguiralem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM byla
      Freche et fils associés, se sídlem v Paříži (Francie),

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 1. července 2009 (věc R 1485/2008‑1)
         týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Freche et fils associés a Annco, Inc.,

      TRIBUNÁL (osmý senát),
      při poradě ve složení M. E. Martins Ribeiro (zpravodajka), předsedkyně, S. Papasavvas a A. Dittrich, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 2. října 2009,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 11. ledna 2010,
      s ohledem na to, že účastníci řízení ve lhůtě jednoho měsíce od doručení oznámení o ukončení písemné části řízení nepředložili
         žádost o nařízení jednání, a poté, co za těchto okolností na základě zprávy soudkyně zpravodajky a podle článku 135a jednacího
         řádu Tribunálu rozhodl, že žalobu projedná bez ústní části řízení,

      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 16. března 2004 podala společnost Annco, Inc. u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
         přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství
         (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009
         ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

      2        Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení ANN TAYLOR LOFT.

      3        Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 18, 25 a 35 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění
         výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají
         následujícímu popisu:

      –        třída 18: „Kůže, imitace kůže a výrobky z těchto materiálů; kůže zvířat; lodní kufry, kufříky a kufry; deštníky, slunečníky
         a hole; kabelky, náprsní tašky, kufry“;

      –        třída 25: „Oděvy, obuv, pokrývky hlavy, dámské šaty, sukně, kostýmy, obleky, džíny, svetry, košile, trička, tílka, sportovní
         soupravy, pulovry, vesty, rukavice, noční oděvy, župany, plavky, blůzy, obuv, kalhoty, šortky, saka, pláště, ponožky, pletené
         zboží, klobouky a čepice, opasky, šátky, šály a spodní prádlo“;

      –        třída 35: „Maloobchod; maloobchod s výrobky prostřednictvím globálních počítačových sítí; maloobchod s oděvy, obuví, kabelkami,
         koženými doplňky a doplňky z imitace kůže, klenoty, toaletními potřebami, vonnými směsmi a kosmetikou“.

      4        Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 51/2004 ze dne 20. prosince 2004.

      5        Dne 18. března 2005 podala společnost Freche et fils associés proti zápisu přihlášené ochranné známky námitky na základě článku
         42 nařízení č. 40/94 (nyní článek 41 nařízení č. 207/2009), když uplatnila nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009].

      6        Námitky byly založeny na určitých výrobcích a službách, na které se vztahuje slovní ochranná známka LOFT, která byla zapsána
         ve Francii dne 22. srpna 2003 pod číslem 13089435 s účinkem ke dni 16. března 2001 zejména pro výrobky spadající do tříd 18
         a 25, které pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:

      –        třída 18: „Kůže a imitace kůže; kožená galanterie nebo výrobky z imitace kůže (s výjimkou pouzder přizpůsobených pro výrobky,
         pro které jsou určeny, rukavic a opasků); peněženky s výjimkou peněženek z drahých kovů; kabelky; cestovní tašky, schránky
         kožené nebo z kožené lepenky; cestovní kufry, pokrývky z kožešiny; semiš, kromě semiše na čištění; kůže zvířat; lodní kufry
         a kufry; deštníky, slunečníky a hole“;

      –        třída 25: „Oděvy, spodní prádlo, sportovní oděvy s výjimkou oděvů pro potápění, opasky, rukavice, obuv, pokrývky hlavy“.
      7        Námitky směřovaly proti všem výrobkům a službám uvedeným v přihlášené ochranné známce.

      8        Rozhodnutím ze dne 12. srpna 2008 námitkové oddělení námitkám vyhovělo v rozsahu, v němž se týkají výrobků spadajících do
         tříd 18 a 25 z důvodu, že existuje nebezpečí záměny, a námitky zamítlo v rozsahu, v němž se týkají služeb spadajících do třídy
         35. Námitkové oddělení konstatovalo, že dotčené výrobky jsou totožné, a uvedlo, že v rámci globálního posouzení označení LOFT
         a ANN TAYLOR LOFT vykazují průměrný stupeň podobnosti v důsledku toho, že koncept týkající se loftu se vyskytuje v obou označeních.
         S ohledem na totožnost výrobků a na skutečnost, že si slovo „loft“ v přihlášené ochranné známce zachovává samostatnou rozlišovací
         roli, budou spotřebitelé vedeni k tomu, aby se domnívali, že dotčené výrobky pocházejí od vzájemně propojených podniků.

      9        Dne 10. října 2008 podala žalobkyně proti rozhodnutí námitkového oddělení k OHIM odvolání na základě článků 57 až 62 nařízení
         č. 40/94 (nyní články 58 až 64 nařízení č. 207/2009).

      10      Rozhodnutím ze dne 1. července 2009 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát odvolání zamítl. Měl konkrétně za
         to, že výrobky, kterých se týká přihlášená ochranná známka, a výrobky, kterých se týká starší ochranná známka, jsou totožné,
         a že jsou rovněž i přes existenci silné pojmové podobnosti kolidující označení v rámci globálního posouzení jen slabě podobná.
         Odvolací senát měl za to, že existuje nebezpečí záměny z důvodu, že společné slovo „loft“ je dominantním prvkem přihlášené
         ochranné známky a jediným prvkem starší ochranné známky. Relevantní veřejnost, kterou tvoří průměrní francouzští kupující
         koženého a oděvního zboží, se může domnívat, že původ výrobků je totožný nebo že ANN TAYLOR LOFT je názvem nové škály výrobků
         společnosti Freche et fils associés.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      11      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

      –        rozhodl, že je žaloba opodstatněná;
      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        změnil napadené rozhodnutí ve prospěch zápisu ochranné známky ANN TAYLOR LOFT pro třídy 18 a 25, a to vedle třídy 35, pro
         kterou již námitkové oddělení správně zápis přijalo a tento zápis nebyl zpochybněn;

      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      12      OHIM navrhuje, aby Tribunál:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       K návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí
      13      Žalobkyně uplatňuje dva žalobní důvody vycházející z porušení čl. 75 druhé věty nařízení č. 207/2009 a čl. 8 odst. 1 písm. b)
         téhož nařízení.

      14      Zaprvé je třeba přezkoumat žalobní důvod vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

      15      Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná
         známka nezapíše, pokud „z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků
         nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná
         známka chráněna; nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou“.

      16      Krom toho se na základě čl. 8 odst. 2 písm. a) bodu ii) nařízení č. 207/2009 staršími ochrannými známkami rozumějí ochranné
         známky zapsané v některém členském státě s dřívějším datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky
         Společenství.

      17      Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby
         pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených [viz rozsudek Tribunálu ze dne 10. září 2008, Boston
         Scientific v. OHIM – Terumo (CAPIO), T‑325/06, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 70 a citovaná judikatura; viz rovněž
         obdobně rozsudky Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil, s. I‑5507, bod 29, a ze dne 22. června 1999,
         Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 17].

      18      Krom toho je nesporné, že nebezpečí záměny u veřejnosti musí být posuzováno globálně, přičemž musí být zohledněny všechny
         relevantní faktory projednávaného případu (viz rozsudek CAPIO, bod 17 výše, bod 71 a citovaná judikatura; viz rovněž obdobně
         rozsudky Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C‑251/95, Recueil, s. I‑6191, bod 22; Canon, bod 17 výše, bod 16,
         a Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 17 výše, bod 18).

      19      Toto globální posouzení předpokládá určitou vzájemnou závislost mezi zohledněnými faktory, a zejména mezi podobností ochranných
         známek a podobností výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje. Nízký stupeň podobnosti mezi výrobky nebo službami,
         na které se ochranná známka vztahuje, tak může být vyvážen vysokým stupněm podobnosti mezi ochrannými známkami a naopak [rozsudek
         Soudního dvora ze dne 13. září 2007, Il Ponte Finanziaria v. OHIM, C‑234/06 P, Sb. rozh. s. I‑7333, bod 48; rozsudek Tribunálu
         ze dne 23. října 2002, Matratzen Concord v. OHIM – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Recueil, s. II‑4335, bod 25; viz rovněž
         obdobně rozsudek Canon, bod 17 výše, bod 17]. Vzájemná závislost mezi těmito faktory je vyjádřena v osmém bodě odůvodnění
         nařízení č. 207/2009, podle kterého je třeba pojem „podobnost“ vykládat v souvislosti s nebezpečím záměny, jehož posouzení
         závisí na množství prvků, a zejména na tom, jak je ochranná známka na trhu známá, na tom, k jaké asociaci s užívaným nebo
         zapsaným označením by mohlo dojít, a na stupni podobnosti mezi ochrannou známkou a označením a mezi příslušnými výrobky či
         službami (viz rozsudek CAPIO, bod 17 výše, bod 72 a citovaná judikatura).

      20      Krom toho globální posouzení vzhledové, fonetické nebo pojmové podobnosti kolidujících označení musí být založeno na celkovém
         dojmu, kterým tato označení působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišujícím a dominantním prvkům. Ze znění čl. 8 odst. 1
         písm. b) nařízení č. 207/2009, podle něhož „existuje nebezpečí záměny u veřejnosti“, totiž vyplývá, že vnímání ochranných
         známek typu dotčených výrobků nebo služeb průměrným spotřebitelem hraje určující úlohu při globálním posouzení nebezpečí záměny.
         Průměrný spotřebitel přitom obvykle vnímá ochrannou známku jako celek a nezkoumá její jednotlivé detaily (viz rozsudek CAPIO,
         bod 17 výše, bod 73 a citovaná judikatura; viz rovněž obdobně rozsudek SABEL, bod 18 výše, bod 23).

      21      Pro účely globálního posouzení nebezpečí záměny se má za to, že průměrný spotřebitel dotčených výrobků je běžně informovaný
         a přiměřeně pozorný a obezřetný. Kromě toho je třeba zohlednit skutečnost, že průměrný spotřebitel má pouze zřídka možnost
         provést přímé srovnání různých ochranných známek, ale musí se spolehnout na nedokonalou představu, kterou si o nich uchoval
         v paměti. Je rovněž třeba vzít v úvahu skutečnost, že úroveň pozornosti průměrného spotřebitele se může měnit v závislosti
         na kategorii dotčených výrobků nebo služeb [rozsudky Tribunálu ze dne 23. října 2002, Oberhauser v. OHIM – Petit Liberto (Fifties),
         T‑104/01, Recueil, s. II‑4359, bod 28, a ze dne 30. června 2004, BMI Bertollo v. OHIM – Diesel (DIESELIT), T‑186/02, Sb. rozh.
         s. II‑1887, bod 38; viz rovněž obdobně rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 17 výše, bod 26].

      22      V projednávané věci je starší ochrannou známkou národní ochranná známka zapsaná ve Francii. Jak odvolací senát konstatoval
         v bodě 12 napadeného rozhodnutí, přezkum musí být tedy omezen na francouzské území. Je rovněž nesporné, že relevantní veřejnost,
         jak správně uvedl odvolací senát v bodě 13 napadeného rozhodnutí, tvoří průměrný francouzský spotřebitel koženého a oděvního
         zboží, což odpovídá velmi širokému vzorku populace. Tato konstatování, která žalobkyně nezpochybnila, musejí být potvrzena.

      23      Posouzení nebezpečí záměny mezi kolidujícími označeními provedené odvolacím senátem je třeba přezkoumat s ohledem na předcházející
         úvahy.

       K podobnosti výrobků
      24      V tomto ohledu stačí konstatovat, že stanovisko přijaté odvolacím senátem v bodě 10 napadeného rozhodnutí, podle něhož jsou
         dotčené výrobky totožné a které žalobkyně ostatně nezpochybnila, musí být potvrzeno.

       K podobnosti označení
      25      Jak již bylo uvedeno v bodě 20 výše, globální posouzení nebezpečí záměny z důvodu vzhledové, fonetické nebo pojmové podobnosti
         dotčených ochranných známek musí být založeno na celkovém dojmu, kterým tyto ochranné známky působí, s přihlédnutím zejména
         k jejich rozlišujícím a dominantním prvkům (viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 2. září 2010, Klein Trademark Trust
         v. OHIM, C‑254/09 P, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 45 a citovaná judikatura).

      26      Z judikatury rovněž vyplývá, že dvě ochranné známky jsou podobné tehdy, pokud mezi nimi z pohledu relevantní veřejnosti existuje
         alespoň částečná shoda, pokud jde o jeden nebo více relevantních aspektů, a sice aspektů vzhledových, fonetických a pojmových
         (rozsudky MATRATZEN, bod 19 výše, bod 30, a CAPIO, bod 17 výše, bod 89; viz rovněž obdobně rozsudek SABEL, bod 18 výše, bod
         23).

      27      V projednávaném případě je starší ochranná známka tvořena výlučně slovem „loft“, zatímco přihlášená ochranná známka se skládá
         ze slovního prvku „ann taylor loft“.

      28      Zaprvé odvolací senát konstatoval, že mezi dotčenými označeními existují vzhledové a fonetické podobnosti, ale že tato podobnost
         není silná z důvodu, že slovu „loft“ v přihlášené ochranné známce předcházejí jiné prvky. Avšak tvrdí-li žalobkyně, že vzhledový
         a fonetický dojem dotčených označení je velmi odlišný vzhledem k tomu, že se v přihlášené ochranné známce vyskytuje dominantní
         prvek „ann taylor“, připouští „nízký stupeň podobnosti mezi dotčenými označeními.“ Závěr odvolacího senátu v tomto ohledu
         je tedy třeba potvrdit.

      29      Pokud jde zadruhé o pojmovou podobnost, odvolací senát – třebaže potvrdil výsledek, ke kterému dospělo námitkové oddělení
         – měl v bodech 18 a 20 napadeného rozhodnutí za to, že se slovní označení ANN TAYLOR LOFT podobá celému jménu anglosaské osoby,
         ve kterém lze slovo „ann“ snadno identifikovat jako jméno, slovo „taylor“ jako druhé jméno nebo prvek jména a slovo „loft“
         jako příjmení. Odvolací senát v bodě 19 napadeného rozhodnutí dodal, když vycházel z rozsudku Tribunálu ze dne 2. prosince
         2008, Harman International Industries v. OHIM – Becker (Barbara Becker) (T‑212/07, Sb. rozh. s. II‑3431), že je prvek „loft“
         jakožto příjmení dominantním prvkem přihlášené ochranné známky. Krom toho měl odvolací senát v bodě 23 napadeného rozhodnutí
         za to, že slovo „loft“ má rozlišovací způsobilost, jelikož je ve Francii cizím slovem, které není nezbytně vnímáno jako druhové
         označení místa uvádění výrobků na trh. Slovo „loft“ je vnímáno spíše jako anglické podstatné jméno postrádající význam nebo
         jako příjmení.

      30      Žalobkyně tuto analýzu zpochybňuje. Podle ní totiž francouzská veřejnost slovo „loft“, které je oběma dotčeným označením společné,
         nebude vnímat jako anglosaské příjmení, neboť toto slovo je ve francouzštině užíváno k označení skladovacího prostoru přeměněného
         na prostor, který je možno obývat k soukromým či obchodním účelům. I přes to, že se v obou označeních vyskytuje slovo „loft“,
         tak prvek „ann taylor“ v důsledku toho, že je rozlišujícím a dominantním prvkem ochranných známek ANN TAYLOR a ANN TAYLOR
         LOFT, dominuje celku tak, že jsou všechny ostatní složky zanedbatelné. Mezi dotčenými označeními tedy žádná pojmová podobnost
         neexistuje.

      31      Je nutno konstatovat, že analýzu odvolacího senátu v rozsahu, v němž je založena na nesprávném předpokladu, potvrdit nelze.

      32      Jak již totiž konstatovalo ve svém rozhodnutí námitkové oddělení, slovo „loft“ vůbec nelze považovat za cizí slovo, jde totiž
         o slovo, které ve francouzském jazyce popisuje určitý typ bydlení. I když pochází z odpovídajícího anglického slova, slovo
         „loft“ se v důsledku svého zavedení ve francouzském jazyce stalo plnohodnotným francouzským slovem. Z toho vyplývá, že vzhledem
         k tomu, že toto slovo má ve francouzštině přesný význam, průměrná francouzská veřejnost, která se s ním setká, si jej spojí
         s určitým typem bydlení, jelikož tento význam zná, a nikoli s cizím příjmením, ohledně něhož OHIM mimoto uznává, že se nejedná
         o nejběžnější příjmení v anglosaských zemích. Navíc nelze platně tvrdit, že slovo „loft“ je ve francouzském jazyce používáno
         zřídka.

      33      Argument žalobkyně, podle něhož je prvek „ann taylor“ v celkovém dojmu dominantní z důvodu, že označení ANN TAYLOR a ANN TAYLOR
         LOFT požívají u veřejnosti dobrého jména, však přijmout nelze.

      34      V tomto ohledu stačí konstatovat, že žalobkyně nepředložila žádný důkaz, který by prokazoval, že označení ANN TAYLOR LOFT
         nebo ANN TAYLOR u relevantní veřejnosti požívají takového dobrého jména, jelikož se důkazy vztahují na Spojené státy. V tomto
         ohledu existence internetové stránky nemůže stačit k prokázání existence dobrého jména. Žalobkyně krom toho sama upřesňuje,
         že „podniká určité kroky, aby mohla svou činnost rozšířit na jiné země, včetně zemí Evropské unie“, z čehož vyplývá, že přihlášená
         ochranná známka či označení ANN TAYLOR v Evropské unii, a konkrétně ve Francii v současné době dobré jméno nemají.

      35      Krom toho i za předpokladu, že by prvek „ann taylor“ mohl být považován za dominantní v označení ANN TAYLOR LOFT, přezkum
         pojmové podobnosti nelze provádět pouze na základě zohlednění dominantního prvku, jelikož podle judikatury je posouzení podobnosti
         pouze na základě dominantního prvku možné pouze v případě, že jsou všechny ostatní složky ochranné známky zanedbatelné (rozsudek
         Soudního dvora ze dne 3. září 2009, Aceites del Sur-Coosur v. Koipe a OHIM, C‑498/07 P, Sb. rozh. s. I‑7371, bod 62).

      36      Slovo „loft“ obsažené v přihlášené ochranné známce přitom nelze považovat za zanedbatelné v celkovém dojmu, jelikož prvek
         „ann taylor“ doplňuje tím, že mu dodává charakteristiku, která se s ohledem na dotčené výrobky může týkat řady oděvů, které
         odpovídají určitému způsobu života souvisejícímu s tímto novým stylem bydlení nebo z tohoto stylu přebírá určité rysy.

      37      Dále nelze zpochybnit, že v celkovém dojmu, který přihlášená ochranná známka vyvolává, má prvek „ann taylor“ s ohledem na
         francouzskou veřejnost zjevně daleko větší rozlišovací způsobilost než slovo „loft“, a to právě z důvodu, že toto slovo má
         ve francouzštině jasný a přesný význam. Prvek „ann taylor“ odkazuje na jména nebo na anglické jméno a příjmení, takže pozornost
         francouzské veřejnosti zaujmou více.

      38      Ze všeho předcházejícího vyplývá, že obecně s ohledem na konstatování vzhledové a fonetické podobnosti, které nejsou silné,
         jakož i na určitou pojmovou podobnost mezi dotčenými označeními je třeba s přihlédnutím k tomu, že prvek „ann taylor“ má v přihlášené
         ochranné známce největší rozlišovací způsobilost a pozornost relevantní veřejnosti zaujme více, dospět k závěru, že obecná
         podobnost mezi dotčenými označeními je nízká.

       K nebezpečí záměny
      39      Je třeba připomenout, že existuje nebezpečí záměny, jestliže existuje kumulativně dostatečně vysoký stupeň podobnosti dotčených
         ochranných známek a dostatečně vysoký stupeň podobnosti výrobků nebo služeb, na které se vztahují tyto ochranné známky (rozsudek
         MATRATZEN, bod 19 výše, bod 45).

      40      Žalobkyně v podstatě tvrdí, že vzhledem k tomu, že se na začátku označení ANN TAYLOR LOFT nachází rozlišující a dominantní
         prvek „ann taylor“, neexistuje žádné nebezpečí záměny u relevantní veřejnosti v rozsahu, v němž se může domnívat, že dotčená
         označení jsou dvěma odlišnými řadami výrobků nabízenými pod kontrolou téže společnosti či společností hospodářsky propojených.

      41      Odvolací senát měl naproti tomu v bodě 19 napadeného rozhodnutí za to, že dominantním prvkem přihlášené ochranné známky je
         slovo „loft“, takže existuje nebezpečí záměny, jelikož jsou výrobky totožné.

      42      Posledně uvedenou analýzu potvrdit nelze.

      43      V tomto ohledu je nutno konstatovat, že s ohledem na konstatování učiněná v rámci analýzy pojmové podobnosti dotčených označení
         slovo „loft“ dominantním prvkem v přihlášené ochranné známce není. Z týchž konstatování rovněž vyplývá, že je třeba mít za
         to, že prvek „ann taylor“ z důvodu, že pro relevantní veřejnost nemá význam, má větší rozlišovací způsobilost než slovo „loft“
         v přihlášené ochranné známce, jelikož posledně uvedené slovo má pro uvedenou veřejnost přesný význam.

      44      Krom toho mezi dotčenými označeními existuje slabá vzhledová a fonetická podobnost a určitá pojmová podobnost.

      45      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v oděvním odvětví je časté, že stejná ochranná známka má různé konfigurace podle typu
         výrobků, které označuje. V tomto odvětví je totiž obvyklé, že stejný oděvní podnik používá odvozené ochranné známky, a sice
         označení odvozená od hlavní ochranné známky a sdílející s ní společný dominantní prvek, a to pro odlišení svých různých výrobních
         řad v oblasti oděvního zboží [viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. října 2004, New Look v. OHIM – Naulover (NLSPORT, NLJEANS,
         NLACTIVE a NLCollection), T‑117/03 až T‑119/03 a T‑171/03, Sb. rozh. s. II‑3471, bod 51 a citovaná judikatura].

      46      Pokud jde o povahu výrobků a způsob jejich uvádění na trh, o zvyklosti v oblasti označování oděvních výrobků a o očekávání
         a zvyky relevantní veřejnosti, je třeba mít za to, že relevantní veřejnost, která se setká s oběma dotčenými označeními, mezi
         nimi neučiní spojitost, jelikož se prvek přihlášené ochranné známky s největší rozlišovací způsobilostí neshoduje s jediným
         prvkem starší ochranné známky a jelikož je obvyklé, že se „ochranná známka podniku“ odchýlí od vlastní ochranné známky tím,
         že je k ní doplněn prvek, který charakterizuje odvozenou řadu.

      47      Relevantní veřejnost je totiž – jak žalobkyně správně uvedla – zvyklá na to, že tentýž výrobce uvádí na trh různé řady výrobků,
         které obsahují jméno tvůrce nebo název dotyčného oděvního podniku, za nímž následuje název řady v závislosti na jejích charakteristikách
         (sportovní, společenská, pohodlná atd.)

      48      V projednávaném případě se s ohledem na celkový dojem vyvolaný dotčenými označeními mělo za to, že je jejich podobnost nízká.
         I přes totožnost dotčených výrobků je třeba konstatovat, že s ohledem na existenci nízké podobnosti mezi dotčenými označeními
         nebude relevantní veřejnost, která je zvyklá na to, že tentýž oděvní podnik používá odvozené ochranné známky pocházející z hlavní
         ochranné známky, s to učinit spojitost mezi označeními ANN TAYLOR LOFT a LOFT, jelikož starší ochranná známka neobsahuje prvek
         „ann taylor“, který je – jak bylo konstatováno v bodě 37 (viz rovněž bod 43 výše) – prvkem přihlášené ochranné známky s největší
         rozlišovací způsobilostí.

      49      Ostatně i za předpokladu, že by si prvek „loft“ v přihlášené ochranné známce zachoval samostatnou rozlišovací roli, z této
         samostatné rozlišovací role v uvedené ochranné známce proto ještě nelze automaticky vyvodit, že mezi dotčenými označeními
         existuje nebezpečí záměny.

      50      Nebezpečí záměny totiž nelze určit in abstracto, ale je jej třeba pojmout v rámci globální analýzy, která zohledňuje zejména všechny relevantní faktory projednávaného případu
         (rozsudek SABEL, bod 18 výše, bod 22; viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 6. října 2005, Medion, C‑120/04, Sb. rozh.
         s. I‑8551, bod 37), zejména povahu dotčených výrobků a služeb, způsoby uvádění na trh, více či méně vysokou pozornost veřejnosti,
         jakož i zvyklosti uvedené veřejnosti v dotčeném odvětví. Z přezkumu relevantních faktorů vlastních pro projednávaný případ,
         které jsou uvedeny v bodech 45 až 48 výše, přitom prima facie nevyplývá existence nebezpečí záměny mezi dotčenými označeními.

      51      Ze všeho předcházejícího vyplývá, že je třeba prvnímu žalobnímu důvodu vyhovět, a aniž je nezbytné přezkoumávat druhý žalobní
         důvod vyplývající z porušení práva být vyslechnut, napadené rozhodnutí zrušit.

       K návrhu na změnu napadeného rozhodnutí
      52      Pokud jde o třetí bod návrhových žádání, kterým se žalobkyně v podstatě domáhá, aby Tribunál změnil napadené rozhodnutí v tom
         smyslu, aby byla přihlášená ochranná známka zapsána, je třeba připomenout, že jelikož je odvolací senát sám oprávněn na základě
         čl. 64 odst. 1 nařízení č. 207/2009 rozhodnout místo oddělení, které před ním napadené rozhodnutí vydalo, může Tribunál v rámci
         své pravomoci změnit rozhodnutí rozhodnout místo nižších oddělení OHIM, jejichž rozhodnutí mohou být předmětem odvolání před
         odvolacím senátem. Tribunál tak může v tomto kontextu přijmout rozhodnutí, které mohl přijmout průzkumový referent, námitkové
         oddělení či zrušovací oddělení. Naproti tomu nemůže přijmout rozhodnutí, jejichž přijetí těmto oddělením nepřísluší. Z tohoto
         důvodu Tribunál ochrannou známku zapsat nemůže, jelikož tento zápis nespadá do pravomoci průzkumového referenta ani námitkového
         oddělení [viz v tomto smyslu usnesení Tribunálu ze dne 30. června 2009, Securvita v. OHIM (Natur-Aktien-Index), T‑285/08,
         Sb. rozh. s. II‑2171, body 16 až 23].

      53      Třetí bod návrhových žádání tedy musí být odmítnut jako nepřípustný.

       K nákladům řízení
      54      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení,
         pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení
         a OHIM neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (osmý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 1. července 2009
            (věc R 1485/2008-1) se zrušuje.
      2)      Ve zbývající části je žaloba nepřípustná.
      3)      OHIM se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Martins Ribeiro

                Papasavvas

                Dittrich

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17. února 2011.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1972. # Cassella Farbwerke Mainkur AG proti Komisi Evropských společenství. # Věc 55-69.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 15. října 2008. # Gerasimos Potamianos proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba. # Věc T-160/04.

text:
      ROZSUDEK SOUDU
      (sedmý senát)
      15. října 2008
      Věc T-160/04
      Gerasimos Potamianos
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Dočasný zaměstnanec – Neprodloužení smlouvy uzavřené na dobu určitou“
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí orgánu oprávněného k uzavírání smluv o přijetí do zaměstnání neprodloužit
         žalobci smlouvu uzavřenou na dobu určitou.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Gerasimos Potamianos a Komise ponesou vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Žaloba – Předcházející administrativní stížnost – Lhůta – Počátek lhůty
      (Služební řád, čl. 90 odst. 1)
      2.      Úředníci – Dočasní zaměstnanci – Přijetí – Obnovení pracovní smlouvy na dobu určitou – Posuzovací pravomoc administrativy
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, článek 8 a čl. 47 první pododstavec)
      1.      I když platí, že smlouva vyvolává obvykle účinky ode dne svého podpisu a že je tedy třeba počítat lhůtu pro včasné podání
         stížnosti ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu ode dne podpisu, rozhodnutí neprodloužit smlouvu dočasného zaměstnance
         však představuje rozhodnutí, které je od dané smlouvy odlišné, a proto může být ve lhůtách stanovených služebním řádem předmětem
         stížnosti nebo dokonce žaloby.

      (viz bod 21)
      Odkazy: Soud, 11. července 2002, Martinez Paramo a další v. Komise, T‑137/99 a T‑18/00, Recueil FP, s. I‑A‑119 a II‑639, bod 56
      2.      I když článek 8 pracovního řádu ostatních zaměstnanců stanoví možnost prodloužit smlouvu dočasného zaměstnance, nejedná se
         o právo, ale pouze o možnost, jejíž posouzení je ponecháno na příslušném orgánu. Orgány Společenství totiž disponují širokou
         posuzovací pravomocí při organizaci své vnitřní struktury v závislosti na úkolech, které jsou jim svěřeny, a při pracovním
         zařazování zaměstnanců, které mají k dispozici, s ohledem na tyto úkoly, avšak za podmínky, že je toto pracovní zařazování
         prováděno v zájmu služby.

      (viz bod 30)
      Odkazy: Soudní dvůr, 14. července 1983, Nebe v. Komise, 176/82, Recueil, s. 2475, bod 18; Soudní dvůr, 21. června 1984, Lux
         v. Účetní dvůr, 69/83, Recueil, s. 2447, bod 17


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 28. dubna 2009. # Luc Verheyden proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Přípustnost. # Věc F-72/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (první senát)
      28. dubna 2009
      Věc F-72/06
      Luc Verheyden
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Vnitřní vyšetřování OLAF – Rozhodnutí OLAF o předání informací vnitrostátním soudním orgánům – Přípustnost“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se L. Verheyden zejména domáhá, aby bylo zrušeno rozhodnutí Evropského
         úřadu pro boj proti podvodům (OLAF) o předání informací, jež se ho týkaly, italským soudním orgánům a aby bylo Komisi uloženo
         uhradit mu náhradu škody.

      Rozhodnutí: Žaloba žalobce se zamítá. Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Žaloba – Akt nepříznivě se dotýkající určitých osob – Rozhodnutí Evropského úřadu pro boj proti podvodům (OLAF)
            o předání informací vnitrostátním soudním orgánům – Zahrnutí
      (Služební řád, článek 90a; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1073/1999, čl. 10 odst. 2)
      2.      Úředníci – Žaloba – Žaloba směřující proti Evropskému úřadu pro boj proti podvodům (OLAF)
      (Služební řád, čl. 90 odst. 1 a článek 90a)
      3.      Úředníci – Žaloba – Předchozí správní řízení
      (Služební řád, článek 90)
      1.      Rozhodnutí, kterými Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) na základě čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1073/1999 o vyšetřování
         prováděném OLAF předává informace vnitrostátním soudním orgánům, představují s ohledem na důsledky, jež mohou přivodit, a
         vzhledem k nutnosti zajistit účinnou soudní ochranu osob, na něž se vztahuje služební řád, akty, jež se nepříznivě dotýkají
         určitých osob ve smyslu článku 90a služebního řádu.

      (viz bod 38)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: 28. dubna 2009, Violetti a další v. Komise, F‑5/05 a F‑7/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000,
         body 69 až 97

      2.      V systému opravných prostředků zavedeném článkem 90a služebního řádu je žaloba směřující k náhradě škody za újmu způsobenou
         Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) přípustná pouze tehdy, předcházel-li jí postup před zahájením soudního řízení
         v souladu s ustanoveními služebního řádu. Tento postup se liší v závislosti na tom, zda újma, jejíž náhrada je požadována,
         byla důsledkem aktu, jež se nepříznivě dotýká určité osoby, ve smyslu článku 90a služebního řádu, nebo jednání OLAF, které
         nemá povahu rozhodnutí. V prvním případě je třeba, aby dotčená osoba předložila ve stanovených lhůtách proti dotčenému aktu
         stížnost řediteli OLAF. Naproti tomu ve druhém případě musí být správní řízení zahájeno žádostí ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního
         řádu, kterou je požadováno odškodnění, a případně je v něm třeba pokračovat stížností proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti.
         Nicméně existuje-li přímý vztah mezi žalobou na neplatnost a žalobou na náhradu škody, je posledně zmíněná žaloba přípustná
         jako akcesorická k žalobě na neplatnost, aniž by bylo nezbytné, aby jí předcházela žádost adresovaná úřadu o náhradu údajně
         způsobené újmy, a stížnost zpochybňující opodstatněnost implicitního či výslovného zamítnutí žádosti.

      (viz bod 53)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 28. června 1996, Y v. Soudní dvůr, T‑500/93, Recueil FP, s. I‑A‑335 a II‑977, body 64 a 66
      3.      Nedodržení lhůt stanovených v článku 90 služebního řádu správním orgánem může založit odpovědnost dotyčného orgánu za případnou
         škodu způsobenou dotčeným osobám, ale pouze za podmínky, že tyto osoby za účelem získání náhrady údajné škody prošly dvěmi
         etapami postupu před zahájením soudního řízení, tedy podaly nejprve žádost a poté stížnost.

      (viz bod 60)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 26. ledna 2005, Roccato v. Komise, T‑267/03, Sb. VS s. I‑A‑1 a II‑1, bod 84


Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 1980. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Věc 32/79.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. února 1981. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Věc 133/80.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. února 1969. # Walt Wilhelm a další proti Bundeskartellamt. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Kammergericht Berlin - Německo. # Věc 14-68.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 12. března 2008. # Suez proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Žádosti o zápis slovní ochranné známky Společenství GARUM - Absolutní důvod pro zamítnutí - Relevantní veřejnost - Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-128/07.

text:
      Rozsudek Soudu (osmého senátu) ze dne 12. března 2008 – Suez v. OHIM (Delivering the essentials of life)
      (Věc T‑128/07)
      „Ochranná známka Společenství – Žádost o zápis slovní ochranné známky Společenství ‚Delivering the essentials of life‘ – Absolutní důvody pro zamítnutí – Neexistence rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b)] (viz body 27–29)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 2. února 2007 (věc R 811/2006‑1), týkajícímu se žádosti
                  o zápis ochranné známky „Delivering the essentials of life“ jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Suez

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka „Delivering the essentials of life“ pro výrobky a služby zařazené do tříd 1, 9, 11, 16 a 35 až 42 –
                  přihláška č. 4102497

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               Zamítnutí zápisu

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí žaloby

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Suez se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 14. července 2005.#P. Charles a T. S. Charles-Tijmens proti Staatssecretaris van Financiën.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko.#Šestá směrnice o DPH - Odpočet daně placené na vstupu - Nemovitý majetek používaný částečně pro potřeby podniku a částečně pro soukromé účely.#Věc C-434/03.

text:
      Věc C-434/03
      P. Charles a T. S. Charles-Tijmens
      v.
      Staatssecretaris van Financiën
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)
      „Šestá směrnice o DPH – Odpočet daně placené na vstupu – Nemovitý majetek používaný částečně pro potřeby podniku a částečně pro soukromé účely“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 20. ledna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 14. července 2005
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            placené na vstupu – Investiční majetek používaný částečně pro potřeby podniku a částečně pro soukromé účely – Vynětí vnitrostátními
            pravidly předcházejícími šesté směrnici možnosti učinit součástí aktiv podniku veškerý majetek a vynětí práva na odpočet v
            celém rozsahu daně splatné při jeho nabytí – Nepřípustnost
      (Směrnice Rady 67/228, čl. 11 a směrnice 77/388, čl. 6 odst. 2 a čl. 17 odst. 2 a 6)
      Článek 6 odst. 2 a čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
         daní z obratu, ve znění směrnice 95/7, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, které byly
         přijaty před vstupem této směrnice v platnost a které neumožňují osobě povinné k dani učinit součástí aktiv svého podniku
         veškerý investiční majetek používaný z části pro potřeby podniku a z části k jiným účelům než pro potřeby podniku a případně
         odpočíst v celém rozsahu a přímo DPH splatnou při nabytí takového majetku.

      I když je pravda, že čl. 17 odst. 6 šesté směrnice umožňuje členskému státu zachovat vnitrostátní režim, který existoval před
         vstupem této směrnice v platnost, toto ustanovení nicméně předpokládá, že vynětí, která uvedené státy mohou zachovat na základě
         tohoto ustanovení, byla legální na základě druhé směrnice 67/228, která předcházela šesté směrnici. V tomto ohledu článek
         11 druhé směrnice tím, že ve svém odstavci 4 stanovil, že členské státy mohou vyjmout z režimu odpočtů „určité zboží a služby,
         zejména ty, které mohou být výlučně nebo částečně používány pro soukromé potřeby osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců“,
         neposkytl členským státům absolutní diskreční pravomoc vyjmout všechno nebo téměř všechno zboží a služby z režimu práva na
         odpočet a zejména všechno zboží v rozsahu, v němž je používáno pro soukromé potřeby osoby povinné k dani.

      (viz body 31–34, 36 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      14. července 2005 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Odpočet daně placené na vstupu – Nemovitý majetek používaný částečně pro potřeby podniku a částečně pro soukromé účely“
      Ve věci C‑434/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemsko) ze dne 10. října 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 13. října 2003, v řízení

      P. Charles,
      T. S. Charles-Tijmens
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts a A. Borg Barthet,
         předsedové senátů, S. von Bahr (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis, soudci

      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. listopadu 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za P. Charlese a T. S. Charles-Tijmens E. H. van den Elsen, adviseur, a G. Volkerinkem, belastingsadviseur,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a C. ten Dam, jako zmocněnkyněmi,
      –       za německou vládu A. Tiemann, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství L. Ström van Lier a A. Weimarem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 20. ledna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 odst. 2, jakož i čl. 17 odst. 1, 2 a 6 šesté směrnice Rady 77/388/EHS
         ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně
         z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze
         dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18; Zvl. vyd. 09/01, s. 274, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi P. Charlesem a T. S. Charles-Tijmens na jedné straně a Staatssecretaris van Financiën
         na straně druhé ve věci odmítnutí posledně jmenovaného vyhovět jejich žádosti o vrácení celé daně z přidané hodnoty (dále
         jen „DPH“), kterou odvedli za prázdninový bungalov, jenž byl předmětem pronájmu po 87,5 % doby použití a pro soukromé účely
         byl obýván po 12,5 % této doby.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 6 odst. 2 šesté směrnice stanoví:
      „Za poskytování služeb za protiplnění se považují:
      a)      využívání zboží, které tvoří součást aktiv podniku, pro soukromou potřebu osoby povinné k dani nebo pro potřebu jejích zaměstnanců,
         popřípadě obecněji řečeno k jiným účelům než pro potřebu jejího podniku, je-li přitom daň z přidané hodnoty z tohoto zboží
         plně nebo zčásti odpočitatelná;

      b)      poskytování služeb, které bezplatně provádí osoba povinná k dani pro svou soukromou potřebu nebo potřebu svých zaměstnanců,
         popřípadě obecněji řečeno k jiným účelům než pro potřebu svého podniku.

      Členské státy se mohou odchýlit od ustanovení tohoto odstavce s podmínkou, že toto odchýlení nepovede k narušení hospodářské
         soutěže.“

      4       Podle čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice:
      „2.      Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou
         je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány
         jinou osobou povinnou k dani;

      […]
      6.      Nejpozději do čtyř let ode dne, kdy tato směrnice vstoupí v platnost, rozhodne Rada jednomyslně na návrh Komise o tom, jaké
         výdaje nelze odpočíst od daně z přidané hodnoty. Daň z přidané hodnoty nebude za žádných okolností odpočitatelná z výdajů,
         které nejsou přísně provozními výdaji, jako například výdaje na luxusní zboží, na zábavu a reprezentaci.

      Dokud výše uvedená pravidla nevstoupí v platnost, mohou členské státy zachovat veškerá vynětí obsažená ve svých vnitrostátních
         předpisech v době vstupu této směrnice v platnost.“

       Vnitrostátní právní úprava
      5       Článek 2 zákona z roku 1968 o dani z obratu (Wet op de omzetbelasting 1968, dále jen „zákon o DPH“) stanoví:
      „Daň, kterou bylo zatíženo dodání zboží a poskytování služeb podnikateli, nabytí zboží, které podnikatel provedl v rámci Společenství,
         jakož i dovoz pro něj určeného zboží, se odečte od daně, která má být odvedena za dodání zboží a poskytování služeb.“

      6       Právo na odpočet je upřesněno v článku 15 zákona o DPH následovně:
      „1.      Daní ve smyslu článku 2 odpočitatelnou podnikatelem je:
      a)      daň, kterou mu vyúčtovali jiní podnikatelé prostřednictvím faktury vystavené podle použitelných pravidel během období, které
         se týká daňového přiznání, za zboží a služby, které mu byly poskytnuty;

      […]
      jestliže podnikatel používá zboží a služby v rámci svého podniku […]
      […]
      4.      Odpočet daně se v souladu s určením zboží a služeb provádí v okamžiku, kdy je daň vyúčtována podnikateli, nebo v okamžiku,
         ve kterém se stane splatnou. Pokud se v okamžiku, kdy podnikatel zamýšlí použít zboží a služby, jeví, že tento si odpočítává
         s nimi související daň v poměru vyšším nebo nižším, než je poměr, ke kterému jej použití zboží nebo služeb opravňuje, stává
         se nadměrně odpočtená částka splatnou v tomto okamžiku. Daň, která se stala splatnou, se odvede v souladu s článkem 14 [zákona
         o DPH].

      Část daně, která mohla být, ale nebyla odečtena, mu bude na jeho žádost navrácena.
      […]“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      7       Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že P. Charles a T. S. Charles-Tijmens společně koupili v průběhu měsíce března roku 1997
         prázdninový bungalov, který se nachází v Nizozemsku. Tento bungalov byl určen jak pro pronájem, tak pro soukromé použití a v průběhu
         období dotčeného v původním řízení, a sice ode dne 1. dubna do 30. června 1997 včetně, byl tento bungalov předmětem pronájmu
         po 87,5 % doby použití a byl obýván pro soukromé účely po 12,5 % této doby.

      8       Hoge Raad der Nederlanden uvádí, že z důvodu tohoto pronájmu jsou P. Charles a T. S. Charles-Tijmens osobami povinnými k dani
         ve smyslu šesté směrnice a podnikateli ve smyslu zákona o DPH. Vzhledem k tomu, že uvedený bungalov je pronajímán osobám,
         které v něm pobývají jen po velmi krátká období, a že pronájem je uskutečňován v rámci „prázdninového podniku“, takový pronájem
         nespadá pod osvobození od DPH, které v Nizozemsku požívá nájem nemovitého majetku v souladu s čl. 13 B písm. b) bodem 1 šesté
         směrnice.

      9       Ve svém daňovém přiznání ohledně DPH pro druhé čtvrtletí roku 1997 si P. Charles a T. S. Charles-Tijmens odečetli 87,5 % z DPH,
         která jim byla vyúčtována za tento bungalov. V důsledku toho požádali o vrácení částky daně odpovídající tomuto procentnímu
         podílu správce daně, který byl příslušný pro vyřízení této žádosti (dále jen „správce daně“).

      10     Rozhodnutím ze dne 1. října 1997 poskytl správce daně P. Charlesovi a T. S. Charles-Tijmens jimi požadované vrácení daně.
         Nicméně vzhledem k tomu, že měli za to, že jimi odvedená DPH mohla být odečtena ve výši 100 %, podali žádost o dodatečné vrácení,
         které odpovídalo 12,5 % doby použití bungalovu pro soukromé účely.

      11     Vzhledem k tomu, že správce daně rozhodl o nepřípustnosti uvedené žádosti, podali P. Charles a T. S. Charles-Tijmens žalobu
         k Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch. Tento soud zrušil rozhodnutí o nepřípustnosti, ale stran věci samé potvrdil rozhodnutí
         tohoto správce, když upřesnil, že jelikož byl bungalov obývaný pro soukromé účely po 12,5 % celkové doby svého použití, dotyčné
         osoby neměly právo odečíst celou DPH odvedenou za tento bungalov.

      12     P. Charles a T. S. Charles-Tijmens podali opravný prostředek proti rozsudku Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch před Hoge Raad
         der Nederlanden. Na podporu svého opravného prostředku uplatňují, že z čl. 6 odst. 2 šesté směrnice vyplývá, že soukromé použití
         bungalovu je zdanitelným plněním, protože se rozhodli zahrnout bungalov v celém rozsahu do majetku podniku, což v souladu
         s čl. 17 odst. 2 téže směrnice dává právo odečíst celou DPH vypočítanou na tomto základě (viz zejména rozsudky ze dne 4. října
         1995, Armbrecht, C‑291/92, Recueil, s. I‑2775, a ze dne 8. března 2001, Bakcsi, C‑415/98, Recueil, s. I‑1831).

      13     P. Charles a T. S. Charles-Tijmens doplňují, že čl. 17 odst. 6 šesté směrnice nemění tento výklad, protože ke dni vstupu šesté
         směrnice v platnost nestanovily nizozemské právní předpisy žádné vynětí z práva na odpočet ve smyslu tohoto ustanovení, s výjimkou
         motorových vozidel určených pro osobní dopravu.

      14     Hoge Raad der Nederlanden uvádí, že nizozemská právní úprava týkající se zboží a služeb určených pro smíšené účely, jako jsou
         ty dotčené v původním řízení, byla zavedena v Nizozemsku v roce 1969 na základě čl. 11 odst. 1 druhé směrnice Rady 67/228/ES
         ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Struktura a způsoby použití
         společného systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 1967, 71, s. 1303, dále jen „druhá směrnice“). (neoficiální překlad)
      15     Tato právní úprava podle uvedeného soudu s sebou nesla důsledky odlišné od důsledků šesté směrnice, přičemž tyto důsledky
         byly v určitých případech výhodnější a v jiných případech méně výhodné pro osobu povinnou k dani. Uvedená směrnice totiž udělovala
         osobě povinné k dani právo na přímý a úplný odpočet, přičemž úprava pro použití zboží mimo podnik se provádí až při tomto
         použití. Naopak v systému zavedeném zákonem o DPH je třeba stanovit ihned nebo alespoň v průběhu prvního roku, v jakém rozsahu
         bude zboží v budoucnu použito mimo podnik.

      16     Hoge Raad der Nederlanden v tomto ohledu upřesňuje, že čl. 12 odst. 3 nařízení z roku 1968 o zavedení daně z obratu (Uitvoeringsbeschikking
         omzetbelasting 1968, Stcrt. 1968, č. 169), které bylo přijato na základě čl. 15 odst. 6 zákona o DPH, stanoví, že v okamžiku,
         kdy je podáno daňové prohlášení týkající se posledního zdanitelného období za určitý daňový rok, je odečtená DPH přepočtena
         na základě údajů použitelných pro celý daňový rok. Po tomto daňovém roku se neprovádějí žádné další výpočty ani úpravy odpočtu.

      17     Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
      „Je právní režim předcházející šesté směrnici […]
      –       který neumožňuje zahrnout investiční majetek nebo zboží nebo službu za něj považované zcela do aktiv podniku, pokud pořizovatel
         používá toto zboží nebo tuto službu jak pro účely svého podniku, tak k jiným účelům než pro potřebu svého podniku (a zejména
         pro soukromé účely);

      –       který v důsledku toho neumožňuje odpočíst si přímo a v celém rozsahu daň vyúčtovanou při pořízení tohoto zboží nebo této služby;
         a

      –       který nestanoví výběr DPH ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. a) šesté směrnice,
      slučitelný se šestou směrnicí, a obzvláště s čl. 17 odst. 1, 2 a 6 a s čl. 6 odst. 2 této směrnice?“
       K předběžné otázce
      18     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 6 odst. 2 a čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice vykládány v tom
         smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou ty dotčené v původním řízení, které byly přijaty před
         vstupem této směrnice v platnost a které neumožňují osobě povinné k dani zahrnout do svého podniku všechen investiční majetek
         používaný z části pro potřeby podniku a z části k jiným účelům než pro potřebu podniku a jež za takové situace nepovolují
         úplný a přímý odpočet DPH splatné při nabytí tohoto majetku a nestanoví, že jeho použití k jiným účelům než pro potřeby podniku
         je považováno za poskytování služeb za protiplnění.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      19     P. Charles a T. S. Charles-Tijmens se domnívají, že vnitrostátní právní předpisy, jaké jsou dotčeny v původním řízení, jsou
         v rozporu s judikaturou Soudního dvora v oblasti DPH, obzvláště s rozsudkem ze dne 8. května 2003, Seeling (C‑269/00, Recueil,
         s. I‑4101).

      20     Nizozemská a německá vláda uplatňují, že čl. 17 odst. 2 šesté směrnice umožňuje členskému státu, aby vyňal investiční majetek
         či zboží nebo službu za něj považované z práva na odpočet DPH, jestliže osoba povinná k dani používá toto zboží nebo tuto
         službu k jiným účelům než pro potřebu svého podniku, zejména pro soukromé účely, pokud tento stát využil možnost odchylky
         stanovenou druhým pododstavcem čl. 6 odst. 2 téže směrnice a má za to, že takové použití není zdanitelným plněním.

      21     Za předpokladu, že by Soudní dvůr rozhodl, že čl. 17 odst. 2 a čl. 6 odst. 2 šesté směrnice nepovolují vynětí práva na odpočet
         DPH, jaké je dotčeno v původním řízení, nizozemská vláda tvrdí, že odstavec 6 tohoto čl. 17 umožňuje členskému státu zachovat
         vnitrostátní režim, který existoval před vstupem této směrnice v platnost a který vylučuje právo odpočíst investiční majetek
         či zboží nebo službu za něj považované z DPH, pokud osoba povinná k dani používá toto zboží nebo službu k jiným účelům než
         pro potřebu svého podniku, zejména pro soukromé účely.

      22     Komise se domnívá, že právní úprava, která v souladu s možností odchylky stanovenou druhým pododstavcem čl. 6 odst. 2 šesté
         směrnice nezdaňuje použití investičního majetku či zboží nebo služby za něj považované pro soukromé účely, a která v důsledku
         toho nepovoluje žádný odpočet pro tento druh zboží nebo služeb, v rozsahu, v němž jsou používány pro soukromé účely, je slučitelná
         s uvedenou směrnicí.

       Závěry Soudního dvora
      23     Nejdříve je třeba připomenout, že je ustálenou judikaturou, že je-li investiční majetek používán jak k podnikatelským, tak
         k soukromým účelům, má dotčená osoba právo zvolit si pro účely DPH, zda učiní celý tento majetek součástí aktiv svého podniku,
         nebo zda si jej ponechá v celém rozsahu jako součást osobního majetku, anebo zda jej začlení do svého podniku pouze v tom
         rozsahu, v němž jej skutečně užívá k podnikatelské činnosti (viz v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Armbrecht, bod
         20; Bakcsi, bod 25 a 26; Seeling, bod 40, a rozsudek ze dne 21. dubna 2005, C‑25/03, HE, Sb. rozh. s. I‑3123, bod 46).

      24     Pokud se osoba povinná k dani rozhodne zacházet s investičním majetkem používaným jak k podnikatelským tak soukromým účelům
         jako s majetkem podniku, DPH splatná na vstupu při nabytí tohoto majetku je v zásadě odpočitatelná přímo a v celém rozsahu
         (viz zejména rozsudek ze dne 11. července 1991, Lennartz, C‑97/90, Recueil, s. I‑3795, bod 26, jakož i výše uvedené rozsudky
         Bakcsi, bod 25 a Seeling, bod 41).

      25     Z prvního pododstavce čl. 6 odst. 2 písm.a) šesté směrnice vyplývá, že když zboží, které tvoří součást aktiv podniku, opravňuje
         k plnému nebo částečnému odpočtu DPH placené na vstupu, jeho použití pro soukromé potřeby osoby povinné k dani nebo jejích
         zaměstnanců nebo k jiným účelům než pro potřebu jejího podniku je považováno za poskytování služeb za protiplnění. Toto použití,
         které tedy představuje zdanitelné plnění ve smyslu čl. 17 odst. 2 téže směrnice, je v souladu s čl. 11 A odst. 1 písm. c)
         této směrnice zdaňováno na základě výše výdajů vynaložených na poskytování služeb (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky
         Lennartz, bod 26; Bakcsi, bod 30, a Seeling, bod 42).

      26     Co se týče druhého pododstavce čl. 6 odst. 2 šesté směrnice je třeba na úvod připomenout, že výjimky z harmonizace musí být
         vymezeny restriktivně. Jakékoliv použití odchylného režimu DPH totiž vede k rozdílům v úrovni daňového zatížení mezi členskými
         státy.

      27     Dále musí být uvedený druhý pododstavec čl. 6 odst. 2 v zásadě vykládán v tom smyslu, že členské státy nemusí určitá plnění
         nebo použití považovat za poskytování služeb za protiplnění, zejména za účelem zjednodušení administrativních postupů týkajících
         se výběru DPH (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. září 2003, Cookies World C‑155/01, Recueil, s. I‑8785, bod 59).

      28     Druhý pododstavec čl. 6 odst. 2 šesté směrnice však nemůže mít za následek umožnění členským státům, aby odmítly osobám povinným
         k dani, které se rozhodly zacházet s investičním majetkem používaným jak pro podnikatelské tak pro soukromé účely jako s majetkem
         podniku, úplný a přímý odpočet DPH splatné na vstupu při nabytí tohoto majetku, na který mají právo v souladu s ustálenou
         judikaturou připomenutou v bodě 24 tohoto rozsudku. Takové omezení práva na odpočet by bylo v rozporu s uvedeným ustanovením.

      29     Kromě toho obecné vzdání se zdanění použití části investičního majetku pro soukromé potřeby osoby povinné k dani, když tato
         mohla při nabytí dotyčného majetku odpočíst v plném rozsahu DPH splatnou na vstupu, založené na druhém pododstavci čl. 6 odst. 2
         šesté směrnice, by rovněž nebylo v souladě s uvedeným ustanovením, protože by nevyhnutelně vedlo k narušení hospodářské soutěže.

      30     Proto má osoba povinná k dani jednak právo vybrat si, že do svého podniku zahrne celý investiční majetek, který používá z části
         pro potřeby podniku a z části k účelům jiným než pro potřebu podniku, jakož i případně právo odpočíst si v celém rozsahu a přímo
         DPH splatnou na vstupu z nabytí tohoto majetku, a jednak má v zásadě povinnost odpovídající tomuto právu zaplatit DPH z částky
         nákladů vynaložených na použití tohoto majetku k účelům jiným než pro potřebu podniku (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Seeling, bod 43).

      31     Stran čl. 17 odst. 6 šesté směrnice, tento skutečně umožňuje, jak tvrdí nizozemská vláda, členskému státu zachovat vnitrostátní
         režim, který existoval před vstupem této směrnice v platnost. Nicméně toto ustanovení předpokládá, že vynětí, která členské
         státy mohou zachovat na základě tohoto ustanovení, byla legální na základě druhé směrnice, která předcházela šesté směrnici
         (viz rozsudek ze dne 5. října 1999, Royscot a další, C‑305/97, Recueil, s. I‑6671, bod 21).

      32     Článek 11 druhé směrnice zavedl ve svém odstavci 1 právo na odpočet, přičemž však ve svém odstavci 4 stanovil, že členské
         státy mohou vyjmout z režimu odpočtů „určité zboží a služby, zejména ty, které mohou být výlučně nebo částečně používány pro
         soukromé potřeby osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců.“ (neoficiální překlad)
      33     Toto posledně uvedené ustanovení tedy neposkytlo členským státům absolutní diskreční pravomoc vyjmout všechno nebo téměř všechno
         zboží a služby z režimu práva na odpočet a zbavit tak režim zavedený čl. 11 odst. 1 druhé směrnice jeho podstaty (viz výše
         uvedený rozsudek Royscot a další, bod 24).

      34     Tedy ačkoliv čl. 11 odst. 4 druhé směrnice opravňuje členské státy vyjmout z režimu odpočtů určité zboží, jako motorová vozidla,
         toto ustanovení jim neumožňuje vyjmout z takového režimu všechno zboží v rozsahu, v němž je používáno pro soukromé potřeby
         osoby povinné k dani.

      35     Z toho vyplývá, že čl. 17 odst. 6 šesté směrnice ve spojení s čl. 11 odst. 4 druhé směrnice neopravňuje členské státy zachovat
         obecné vynětí z režimu odpočtů u všeho zboží osoby povinné k dani, pokud je používáno pro její soukromé potřeby.

      36     Je tedy třeba odpovědět na položenou otázku tak, že čl. 6 odst. 2 a čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice musí být vykládány v tom
         smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou ty dotčené v původním řízení, které byly přijaty před
         vstupem této směrnice v platnost a které neumožňují osobě povinné k dani učinit součástí aktiv svého podniku veškerý investiční
         majetek používaný z části pro potřeby podniku a z části k jiným účelům než pro potřeby podniku a případně odpočíst v celém
         rozsahu a přímo DPH splatnou při nabytí takového majetku.

       K nákladům řízení
      37     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Článek 6 odst. 2 a čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů
            členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice
            Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995, musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako
            jsou ty dotčené v původním řízení, které byly přijaty před vstupem této směrnice v platnost a které neumožňují osobě povinné
            k dani učinit součástí aktiv svého podniku veškerý investiční majetek používaný z části pro potřeby podniku a z části k jiným
            účelům než pro potřeby podniku a případně odpočíst v celém rozsahu a přímo DPH splatnou při nabytí takového majetku.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. února 1961. # De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg proti Vysokému úřadu ESUO. # Věc 30-59.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 19. listopadu 2009. # Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky Společenství 1000 - Absolutní důvody pro zamítnutí - Popisný charakter - Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-298/06.

text:
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 19. listopadu 2009 – Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM (1000)
      (Věc T-298/06)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství 1000 – Absolutní důvody pro zamítnutí – Popisný charakter – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky tvořené výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku [Nařízení Rady č.
         40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c)] (viz body 24–31)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 7. srpna 2006 (věc R 447/2006-4) týkajícímu se přihlášky
                  slovní ochranné známky 1000 jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka 1000 pro výrobky a služby ve třídách 16, 28 a 41 – přihláška č. 4372264

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               Zamítnutí přihlášky

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 8. ledna 2002. # Metropol Treuhand WirtschaftsstreuhandgmbH proti Finanzlandesdirektion für Steiermark a Michael Stadler proti Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof - Rakousko. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-409/99.