title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. května 2015.#Charlotte Rosselle v. Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI) a Union nationale des mutualités libres (UNM).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal du travail de Nivelles.#Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 92/85/EHS – Opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň – Článek 11 body 2 a 4 – Pracovnice ve služebním poměru, které je uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla pracovat v zaměstnaneckém poměru – Odmítnutí přiznat jí dávku v mateřství z důvodu, že jakožto zaměstnankyně nesplnila požadavek minimální příspěvkové doby k získání některých sociálních dávek.#Věc C-65/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      21. května 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Sociální politika — Směrnice 92/85/EHS — Opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň — Článek 11 body 2 a 4 — Pracovnice ve služebním poměru, které je uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla pracovat v zaměstnaneckém poměru — Odmítnutí přiznat jí dávku v mateřství z důvodu, že jakožto zaměstnankyně nesplnila požadavek minimální příspěvkové doby k získání některých sociálních dávek“
      Ve věci C‑65/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunal du travail de Nivelles (Belgie) ze dne 20. prosince 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 10. února 2014, v řízení

         Charlotte Rosselle

      proti

         Institut national d’assurance maladie-invalidité (INAMI),

         Union nationale des mutualités libres (UNM),

      za přítomnosti:

         Institut pour l’égalité des femmes et des hommes (IEFH),

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Ch. Rosselle L. Markey, avocate,

               —

               za Union nationale des mutualités libres (UNM), A. Mollu

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs a C. Pochet, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi D. Martinem, jako zmocněncem,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 18. prosince 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (Úř. věst. L 348, s. 1) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 2004, s. 23).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Ch. Rosselle na jedné straně a Institut national d’assurance maladie-invalidité (Národní ústav pojištění pro případ nemoci a invalidity) (INAMI) a Union nationale des mutualités libres (Národní svaz zdravotních a nemocenských pojišťoven) (UNM) na straně druhé ve věci odmítnutí přiznat jmenované dávku v mateřství z důvodu, že nesplnila požadavek minimální příspěvkové doby stanovený vnitrostátním právem.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 89/391/EHS

               3

               Článek 2 odst. 1 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci (Úř. věst. L 183, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 349) stanoví:
               „Tato směrnice se vztahuje na všechny činnosti veřejného i soukromého sektoru (průmysl, zemědělství, obchod, administrativní činnosti, služby, vzdělání, kulturu, zábavu atd.).“

               4

               Článek 3 písm. a) této směrnice stanoví:
               „Pro účely této směrnice se:

                        a)

                        ‚zaměstnancem‘ rozumí každá osoba zaměstnaná zaměstnavatelem, včetně učňů a stážistů, s výjimkou osob zaměstnaných v domácnosti“.

               5

               Článek 16 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:
               „Rada na návrh Komise založený na článku 118a Smlouvy přijímá samostatné směrnice, mimo jiné pro oblasti uvedené v příloze.“

         Směrnice 92/85

               6

               Devátý a sedmnáctý bod odůvodnění směrnice 92/85 uvádějí:
               „vzhledem k tomu, že ochrana bezpečnosti a zdraví těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň by neměla vyústit v nepříznivé zacházení s nimi na trhu práce, ani se nepříznivě dotýkat směrnic o rovném zacházení pro muže a ženy;
               [...]
               vzhledem k tomu, že by se opatření týkající se mateřské dovolené rovněž míjela účinkem, pokud by nebyla provázena zachováním práv vyplývajících z pracovní smlouvy nebo nároku na odpovídající dávku“.

               7

               Článek 1 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:
               „1.   Účelem této směrnice, která je desátou samostatnou směrnicí ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice [89/391], je uskutečňování opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň.
               2.   Směrnice [89/391] se s výjimkou čl. 2 odst. 2 vztahuje v plném rozsahu na celou oblast uvedenou v odstavci 1, aniž jsou dotčena přísnější nebo zvláštní ustanovení této směrnice.“

               8

               Článek 2 uvedené směrnice obsahuje následující definice:
               „Pro účely této směrnice:

                           a)

                        ‚těhotnou zaměstnankyní‘ se rozumí těhotná zaměstnankyně, která uvědomí svého zaměstnavatele o svém stavu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi;

                           b)

                        ‚zaměstnankyní krátce po porodu‘ se rozumí každá zaměstnankyně krátce po porodu ve smyslu vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí, která uvědomí svého zaměstnavatele o svém stavu v souladu s uvedenými právními předpisy a/nebo zvyklostmi;

                           c)

                        ‚kojící zaměstnankyní‘ se rozumí každá kojící zaměstnankyně ve smyslu vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí, která uvědomí zaměstnavatele o svém stavu v souladu s uvedenými právními předpisy nebo zvyklostmi.“

               9

               Článek 8 téže směrnice, nadepsaný „Mateřská dovolená“, stanoví:
               „1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že zaměstnankyně ve smyslu článku 2 mají nárok na nepřetržité období nejméně čtrnácti týdnů mateřské dovolené rozložené před nebo po porodu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
               2.   Mateřská dovolená uvedená v odstavci 1 musí zahrnovat povinnou mateřskou dovolenou v rozsahu nejméně dvou týdnů rozložených před nebo po porodu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.“

               10

               Článek 11 směrnice 92/85, nadepsaný „Práva vyplývající z pracovní smlouvy“, stanoví:
               „K zaručení zaměstnankyním ve smyslu článku 2 výkonu jejich práv na ochranu bezpečnosti a zdraví uznaných tímto článkem se stanoví, že:
               [...]

                        2)

                        v případě uvedeném v článku 8 musí být:

                                 a)

                                 zaměstnankyním ve smyslu článku 2 zajištěna práva vyplývající z pracovní smlouvy, jiná než jsou práva uvedená v písmenu b) níže,

                                 b)

                                 zaměstnankyním ve smyslu článku 2 zajištěno zachování odměny za práci nebo nároku na odpovídající dávky;

                        3)

                        dávky uvedené v bodě 2 písm. b) se považují za odpovídající, jestliže zajišťují příjem nejméně rovnocenný tomu, jaký by měla dotyčná zaměstnankyně v případě přerušení činnosti z důvodů spojených se zdravotním stavem, v mezích případného stropu stanoveného vnitrostátními právními předpisy;

                        4)

                        členské státy mohou podmínit nárok na odměnu za práci nebo na dávky uvedené v bodech 1 a 2 písm. b) tím, že dotyčná zaměstnankyně musí splnit podmínky pro získání nároku na tyto dávky stanovené vnitrostátními právními předpisy.
                        Tyto podmínky nesmí za žádných okolností stanovit doby předchozího zaměstnání přesahující 12 měsíců bezprostředně před předpokládaným datem porodu.“

         Belgické právo

               11

               Zákon ze dne 14. července 1994 o povinném zdravotním a nemocenském pojištění, v úplném znění (Moniteur belge ze dne 27. srpna 1994, s. 21524) použitelném na spor v původním řízení (dále jen „zákon ze dne 14. července 1994“) v čl. 86 odst. 1 stanoví:
               „Nárok na dávky v případě pracovní neschopnosti, které jsou definovány v kapitole III hlavy IV tohoto zákona v úplném znění, mají za podmínek stanovených tímto zákonem:

                        1°

                                 a)

                                 zaměstnanci, kteří se účastní povinného nemocenského pojištění na základě zákona ze dne 27. června 1969 o novele zákona ze dne 28. prosince 1944 o sociálním zabezpečení zaměstnanců, včetně zaměstnanců, kteří pobírají dávku (v důsledku neoprávněného ukončení pracovní smlouvy, jednostranného ukončení pracovní smlouvy v případě zástupců zaměstnanců, jednostranného ukončení pracovní smlouvy v případě zástupců odborů nebo ukončení pracovní smlouvy společnou dohodou), po dobu krytou touto dávkou;

                                 b)

                                 výše uvedené zaměstnankyně během doby odpočinku uvedené v čl. 32 prvním a čtvrtém pododstavci;

                                 c)

                                 zaměstnanci, kteří se nacházejí v situacích uvedených v čl. 32 prvním, třetím a pátém pododstavci;

                           [...]

                        2°

                        zaměstnanci, kteří v průběhu období pracovní neschopnosti (nebo ochrany mateřství), které je definováno tímto zákonem v úplném znění, ztratí postavení oprávněných osob podle bodu 1°;

                        3°

                        po uplynutí doby návazného pojištění uvedené v čl. 32 prvním pododstavci bodě 6° zaměstnanci, kteří byli oprávněnými osobami podle bodu 1° za podmínky, že se stali práce neschopnými (nebo se nacházejí v období ochrany mateřství nejpozději první pracovní den po uplynutí doby návazného pojištění).“

               12

               Článek 112 zákona ze dne 14. července 1994 stanoví:
               „Za podmínek stanovených tímto zákonem mají oprávněné osoby uvedené v čl. 86 odst. 1 nárok na dávku v mateřství, která je definována v kapitole III hlavy V tohoto zákona v úplném znění.“

               13

               Článek 116 uvedeného zákona stanoví:
               „Aby oprávněné osoby uvedené v článku 112 získaly nárok na dávky upravené v hlavě IV, musí splnit podmínky stanovené v článcích 128 až 132.
               Po vyjádření řídicího výboru útvaru sociálního zabezpečení může král u kategorií oprávněných osob, které definuje, buď od podmínek spojených s minimální příspěvkovou dobou stanovených v článku 128 upustit, nebo je upravit.“

               14

               Článek 128 téhož zákona zní takto:
               „1.   Aby oprávněné osoby uvedené v čl. 86 odst. 1 získaly nárok na dávky upravené v hlavě IV, musí splnit požadavek minimální příspěvkové doby za následujících podmínek:

                        1°

                        za dobu šesti měsíců předcházejících dni vzniku nároku odpracovat celkový počet dnů stanovený králem. Neodpracované dny, které lze považovat za dny výkonu práce, stanoví král. Král stanoví, co se rozumí ‚pracovním dnem‘;

                        2°

                        za podmínek, které stanoví král, doložit, že na téže období bylo skutečně zaplaceno pojistné na nemocenské pojištění, přičemž toto pojistné musí dosáhnout minimální částky stanovené králem nebo musí být za podmínek stanovených králem doplněno individuálními příspěvky.

                  2.   Král stanoví podmínky, za nichž se splnění požadavku minimální příspěvkové doby nepožaduje nebo za nichž je tato minimální příspěvková doba zkrácena.
               [...]“

               15

               Článek 203 královského dekretu ze dne 3. července 1996, kterým se provádí zákon o povinném zdravotním a nemocenském pojištění, v úplném znění ze dne 14. července 1994 (Moniteur belge ze dne 31. července 1996, s. 20285), které je použitelné na spor v původním řízení (dále jen „královský dekret ze dne 3. července 1996“), stanoví:
               „Pro účely čl. 128 odst. 1 zákona [ze dne 14. července 1994] musí oprávněné osoby odpracovat celkem nejméně sto dvacet dnů za období šesti měsíců [...]“

               16

               Článek 205 odst. 1 bod 6° tohoto královského dekretu stanoví:
               „Pro vznik nároku na dávky v případě pracovní neschopnosti se splnění požadavku minimální příspěvkové doby nepožaduje v případě:
               [...]

                        6°

                        osoby, která v době třiceti dnů po dni účinnosti její výpovědi ze služebního poměru učiněné z vlastního podnětu získá postavení oprávněné osoby ve smyslu čl. 86 odst. 1 bodu 1 písm. a) nebo c) zákona [ze dne 14. července 1994], pokud byla zaměstnána nepřetržitě po dobu nejméně šesti měsíců jako pracovník ve služebním poměru. Byla-li takto zaměstnána po dobu kratší šesti měsíců, pokládá se toto období za období rozhodné pro výpočet minimální příspěvkové doby upravené v článku 128 zákona [ze dne 14. července 1994].“

               17

               Články 203 a 205 královského dekretu ze dne 3. července 1996 jsou obsaženy v oddílech 1 a 2 kapitoly III hlavy III tohoto nařízení.

               18

               Článek 7 odst. 1 zákona ze dne 20. července 1991 o ustanoveních v sociální oblasti a jiných ustanoveních (La loi du 20 juillet 1991 portant des dispositions sociales et diverses) (Moniteur belge ze dne 1. srpna 1991, s. 16951), ve znění použitelném na spor v původním řízení, stanoví:
               „Tato kapitola se se použije na jakoukoli osobu:

                        —

                        jejíž služební poměr ve státní správě nebo v jiném veřejnoprávním subjektu byl ukončen, neboť orgán jej jednostranně ukončil nebo jmenovací akt byl zrušen, revokován či nebyl obnoven,

                        —

                        a na kterou se z důvodu tohoto služebního poměru nevztahují ustanovení zákona ze dne 27. června 1969 o novele zákona ze dne 28. prosince 1944 o sociálním zabezpečení zaměstnanců v rozsahu, v němž se týkají režimu zaměstnání a ztráty zaměstnání a oblasti povinného pojištění pro případ nemoci a invalidity.“

               19

               Článek 10 odst. 1 tohoto zákona stanoví:
               „Zaměstnavatel uhradí Office national de sécurité sociale (Národní úřad sociálního zabezpečení) a Office national de sécurité sociale des administrations provinciales et locales (Národní úřad sociálního zabezpečení pracovníků krajských a místních správních orgánů) ve prospěch oprávněných osob podle této kapitoly:

                        1°

                        pojistné dlužné zaměstnavatelem a zaměstnancem za období odpovídající počtu odpracovaných dnů, které propuštěná osoba musí běžně doložit, aby s ohledem na věkovou kategorii, ke které patří, měla nárok na dávky v nezaměstnanosti na základě právní úpravy v oblasti nezaměstnanosti;

                        2°

                        pojistné dlužné zaměstnavatelem a zaměstnancem vypočítané za období šesti měsíců, které umožňuje, aby dotyčná osoba měla přístup k výhodám systému povinného pojištění pro případ nemoci a invalidity, sociálního zabezpečení a pojištění pro případ mateřství.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               20

               V září 2003 byla Ch. Rosselle zaměstnána jako učitelka v Ternat (Belgie) a v září 2008 byla jmenována pracovnicí ve služebním poměru ve Vlámském společenství.

               21

               Charlotte Rosselle bylo uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla od 1. září 2009 vyučovat jakožto zaměstnankyně v rámci hodin jazykové integrace ve Francouzském společenství.

               22

               Charlotte Rosselle vykonávala tuto činnost do 11. ledna 2010, kdy nastoupila na mateřskou dovolenou. Porodila dne 2. února 2010.

               23

               Charlotte Rosselle požádala UNM, subjekt, u kterého byla pojištěna, aby jí od 11. ledna 2010 vyplácel dávku v mateřství.

               24

               Rozhodnutím ze dne 23. února 2010 UNM tuto žádost zamítl z důvodu, že dne 1. září 2009 změnila Ch. Rosselle svůj status, jelikož poté, co byla jmenována pracovnicí ve služebním poměru, se stala zaměstnankyní. Podle belgické právní úpravy však musí být pro vznik nároku na dávku v mateřství splněna podmínka šestiměsíční příspěvkové doby, kterou jako zaměstnankyně nesplnila.

               25

               Charlotte Rosselle podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k Tribunal du travail de Nivelles (pracovní soud v Nivelles) a dovolávala se zejména směrnice 92/85.

               26

               Předkládající soud zdůrazňuje, že belgická právní úprava stanoví, že v případě pracovníka ve služebním poměru, který podá výpověď nebo je propuštěn, se nepožaduje splnění požadavku minimální příspěvkové doby ke vzniku nároku na některé sociální dávky. Osvobození od takového požadavku však naopak není upraveno v případě pracovníka ve služebním poměru, kterému bylo uděleno neplacené volno z osobních důvodů, zejména pokud jde o dávku vyplácenou během mateřské dovolené.

               27

               Za těchto podmínek se Tribunal du travail de Nivelles rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Jsou oddíly 1 a 2 kapitoly III hlavy III královského dekretu ze dne 3. července 1996 v rozporu se směrnicí 92/85 a směrnicí 2006/54 z důvodu, že od požadavku minimální příspěvkové doby neosvobozují pracovnici ve služebním poměru, jíž bylo uděleno neplacené volno z osobních důvodů a která čerpá mateřskou dovolenou, zatímco takové osvobození přiznávají pracovníkovi ve služebním poměru, který dal výpověď, a pracovníkovi ve služebním poměru, který byl propuštěn?“

         K předběžné otázce

               28

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 92/85 a 2006/54 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát odmítl přiznat zaměstnankyni dávku v mateřství z důvodu, že jako pracovnice ve služebním poměru, které bylo uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla pracovat jako zaměstnankyně, nesplnila v rámci tohoto zaměstnání požadavek minimální příspěvkové doby stanovený vnitrostátním právem ke vzniku nároku na uvedenou dávku v mateřství, i když bezprostředně před předpokládaným datem porodu pracovala více dvanáct měsíců.

         Ke směrnici 92/85

               29

               Článek 8 odst. 1 směrnice 92/85 stanoví, že členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že zaměstnankyně mají nárok na nepřetržité období nejméně čtrnácti týdnů mateřské dovolené rozložené před nebo po porodu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.

               30

               Podle judikatury Soudního dvora platí, že právo na mateřskou dovolenou přiznané těhotným zaměstnankyním musí být považováno za prostředek ochrany sociálního práva, který má zvláštní důležitost. Zákonodárce Evropské unie usoudil, že zásadní změny životních podmínek dotčených žen po vymezenou dobu nejméně čtrnácti týdnů, která předchází porodu a následuje po něm, představují legitimní důvod pro přerušení výkonu profesní činnosti a veřejné orgány nebo zaměstnavatelé nemohou legitimitu tohoto důvodu nijak zpochybňovat (rozsudky Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, bod 49; Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, bod 48 a D., C‑167/12, EU:C:2014:169, bod 32).

               31

               Z ustanovení čl. 11 bodu 2 písm. b) směrnice 92/85 vyplývá, že k zaručení výkonu práv zaměstnankyň na ochranu bezpečnosti a zdraví uznaných tímto článkem se stanoví, že v případě mateřské dovolené musí být zaměstnankyním zajištěno zachování odměny za práci nebo nároku na odpovídající dávky.

               32

               Článek 11 bod 4 směrnice 92/85 v tomto ohledu upřesňuje, že členské státy mohou podmínit nárok na odměnu za práci nebo na dávky v mateřství uvedené v bodě 2 písm. b) tohoto článku tím, že dotyčná zaměstnankyně musí splnit podmínky pro získání nároku na tyto dávky stanovené vnitrostátními právními předpisy, přičemž tyto podmínky nesmí za žádných okolností stanovit doby předchozího zaměstnání přesahující 12 měsíců bezprostředně před předpokládaným datem porodu.

               33

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v projednávaném případě musí podle vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení dotyčná zaměstnankyně k tomu, aby získala nárok na dávku v mateřství, splnit požadavek minimální příspěvkové doby, což vyžaduje zejména 120 odpracovaných dnů během šesti měsíců předcházejících dni vzniku nároku na dávku v mateřství.

               34

               Tato právní úprava však neupravuje osvobození od tohoto požadavku minimální příspěvkové doby k získání této dávky v mateřství v takovém případě, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, v němž je pracovnici ve služebním poměru uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla pracovat jako zaměstnankyně, na rozdíl od případu pracovnice ve služebním poměru, která podá výpověď, nebo je propuštěna.

               35

               Ve věci v původním řízení tak Ch. Rosselle mezi datem, kdy se stala zaměstnankyní poté, co byla pracovnicí ve služebním poměru a předpokládaným datem porodu nesplnila jako zaměstnankyně podmínku minimálně šestiměsíční příspěvkové doby vyžadovanou belgickou právní úpravou. Z toho vyplývá, že i když Ch. Rosselle před nástupem na mateřskou dovolenou pracovala několik let bez přerušení jako učitelka, byla připravena o jakoukoli dávku v mateřství.

               36

               Je tedy třeba ověřit, zda čl. 11 bod 4 druhý pododstavec směrnice 92/85 brání tomu, aby členský stát trval na splnění požadavku nové šestiměsíční příspěvkové doby, pokud je takové pracovnici v služebním poměru, jako je Ch. Rosselle, uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla pracovat jako zaměstnankyně, i když tato pracovnice pracovala více než dvanáct měsíců bezprostředně před předpokládaným datem porodu.

               37

               Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 1 a 2 je směrnice 92/85 desátou samostatnou směrnicí ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391 a směrnice 89/391 se s výjimkou čl. 2 odst. 2 vztahuje v plném rozsahu na celou oblast uvedenou v čl. 1 odst. 1 směrnice 92/85. Článek 2 odst. 1 směrnice 89/391 přitom stanoví, že tato směrnice se vztahuje na všechny činnosti veřejného i soukromého sektoru. Článek 3 písm. a) téže směrnice definuje „zaměstnance“ jako každou osobu zaměstnanou zaměstnavatelem, včetně učňů a stážistů, s výjimkou osob zaměstnaných v domácnosti.

               38

               Pokud jde o znění čl. 11 bod 4 druhého pododstavce směrnice 92/85, je třeba konstatovat, že v několika jazykových verzích tohoto ustanovení jsou v něm uvedeny „doby předchozích zaměstnání“ v množném čísle. Je tomu tak mimo jiné ve španělštině („períodos de trabajo previo“), angličtině („periods of previous employment“), francouzštině („périodes de travail préalable“), italštině („periodi di lavoro preliminare“) nebo portugalštině („períodos de trabalho“).

               39

               Jiné jazykové verze, mimo jiné dánská, německá nebo nizozemská, nevylučují existenci několika dob předchozího zaměstnání.

               40

               Článek 11 bod 4 druhý pododstavec směrnice 92/85 ani žádné jiné ustanovení této směrnice nestanoví podmínku týkající se povahy těchto dob zaměstnání.

               41

               Za těchto podmínek nemohou být „doby předchozího zaměstnání“ uvedené v čl. 11 bodě 4 druhém pododstavci směrnice 92/85 omezeny jen na jedno zaměstnání vykonávané před předpokládaným datem porodu. Tyto doby zaměstnání musí být vykládány tak, že zahrnují různá po sobě následující zaměstnání vykonávaná dotyčnou pracovnicí před tímto datem, včetně zaměstnání pro různé zaměstnavatele a s různým statusem. Jediným požadavkem stanoveným tímto ustanovením je, aby dotyčná osoba vykonávala jedno nebo několik zaměstnání během doby vyžadované vnitrostátním právem k získání nároku na dávku v mateřství podle uvedené směrnice.

               42

               Ze znění čl. 11 bodu 4 druhého pododstavce směrnice 92/85 vyplývá, že členský stát nemůže uložit splnění požadavku nové minimálně šestiměsíční příspěvkové doby před vznikem nároku na dávku v mateřství z toho důvodu, že dotyčná zaměstnankyně změnila svůj status nebo zaměstnání.

               43

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že je třeba pro výklad ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudky Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12; TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, bod 44 a Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, bod 27).

               44

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že účelem směrnice 92/85, která byla přijata na základě článku 118a Smlouvy o EHS, kterému odpovídá článek 153 SFEU, je zlepšit bezpečnost a ochranu zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (rozsudky Paquay, C‑460/06, EU:C:2007:601, bod 27; Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, bod 58 a D., C‑167/12, EU:C:2014:169, bod 29).

               45

               V tomto kontextu je třeba uvést – jak vyplývá ze sedmnáctého bodu odůvodnění směrnice 92/85 – že k zabránění tomu, aby se opatření týkající se mateřské dovolené míjela účinkem, pokud by nebyla provázena zachováním práv vyplývajících z pracovní smlouvy, unijní zákonodárce v čl. 11 bodě 2 písm. b) směrnice 92/85 stanovil, že zaměstnankyním, na které se vztahuje tato směrnice, musí být v případě mateřské dovolené uvedené v článku 8 zmíněné směrnice zajištěno zachování odměny za práci nebo nároku na odpovídající dávky (v tomto smyslu viz rozsudek Boyle a další, C‑411/96, EU:C:1998:506, bod 30).

               46

               Požadavek další minimální příspěvkové doby při změně statusu nebo zaměstnání by však zpochybnil minimální ochranu upravenou v čl. 11 bodě 2 směrnice 92/85, pokud by dotyčná zaměstnankyně nesplnila požadavek šestiměsíční příspěvkové doby v novém zaměstnání, i když by doby předchozího zaměstnání bezprostředně před předpokládaným datem porodu přesahovaly dvanáct měsíců.

               47

               Belgická vláda nakonec tvrdí, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení neukládá, aby dotyčná zaměstnankyně zastávala stejné pracovní místo během šesti měsíců před porodem, avšak vyžaduje, aby tato zaměstnankyně zastávala nejméně šest měsíců jedno nebo více pracovních míst, která jí umožňují získat nároky v rámci sociálního zabezpečení zaměstnanců. Pokud jde přitom o pracovní místo zastávané ve státní správě, nedochází v jeho případě k hrazení příspěvků do systému sociálního zabezpečení zaměstnanců.

               48

               V tomto ohledu stačí připomenout, že v případě, že dotyčná pracovnice změnila zaměstnání a stala se zaměstnankyní poté, co byla pracovnicí ve služebním poměru během doby uvedené v čl. 11 bodě 4 druhém pododstavci směrnice 92/85, je na každém členském státě, aby zajistil koordinaci jednotlivých subjektů, které mohou vyplatit dávku v mateřství.

               49

               Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že podle čl. 11 bodu 4 druhého pododstavce směrnice 92/85 členský stát nemůže odmítnout přiznat zaměstnankyni dávku v mateřství z důvodu, že jakožto pracovnice ve služebním poměru, které bylo uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla pracovat v zaměstnaneckém poměru, nesplnila v rámci tohoto zaměstnání požadavek minimální příspěvkové doby stanovený vnitrostátním právem ke vzniku nároku na uvedenou dávku v mateřství, i když bezprostředně před předpokládaným datem porodu pracovala více než dvanáct měsíců.

         Ke směrnici 2006/54

               50

               Vzhledem k odpovědi dané na otázku z hlediska směrnice 92/85, není namístě odpovídat na tuto otázku z hlediska směrnice 2006/54.

               51

               S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že čl. 11 bod 4 druhý pododstavec směrnice 92/85 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát odmítl přiznat zaměstnankyni dávku v mateřství z důvodu, že jakožto pracovnice ve služebním poměru, které bylo uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla pracovat v zaměstnaneckém poměru, nesplnila v rámci tohoto zaměstnání požadavek minimální příspěvkové doby stanovený vnitrostátním právem ke vzniku nároku na uvedenou dávku v mateřství, i když bezprostředně před předpokládaným datem porodu pracovala více než dvanáct měsíců.

         K nákladům řízení

               52

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 11 bod 4 druhý pododstavec směrnice Rady 92/85 ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desáté směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát odmítl přiznat zaměstnankyni dávku v mateřství z důvodu, že jakožto pracovnice ve služebním poměru, které bylo uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla pracovat v zaměstnaneckém poměru, nesplnila v rámci tohoto zaměstnání požadavek minimální příspěvkové doby stanovený vnitrostátním právem ke vzniku nároku na uvedenou dávku v mateřství, i když bezprostředně před předpokládaným datem porodu pracovala více než dvanáct měsíců.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. prosince 2007.#Columbus Container Services BVBA & Co. proti Finanzamt Bielefeld-Innenstadt.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Münster - Německo.#Články 43 ES a 56 ES - Daně z příjmů a z majetku - Podmínky zdanění zisků provozovny umístěné v jiném členském státě - Smlouva o zamezení dvojího zdanění - Metody osvobození nebo započtení daně.#Věc C-298/05.

text:
      Věc C-298/05
      Columbus Container Services BVBA & Co.
      v.
      Finanzamt Bielefeld-Innenstadt
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Münster)
      „Články 43 ES a 56 ES – Daně z příjmů a z majetku – Podmínky zdanění zisků provozovny umístěné v jiném členském státě – Smlouva o zamezení dvojího zdanění – Metody osvobození nebo započtení daně“
      Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho přednesené dne 29. března 2007
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. prosince 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Ustanovení Smlouvy – Rozsah působnosti
      (Článek 43 ES)
      2.     Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze
      (Článek 234 ES)
      3.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb kapitálu – Daňové právní předpisy – Daně z příjmu
      (Článek 43 ES a 56 ES)
      1.     Na nabytí všech obchodních podílů jednou nebo více fyzickými osobami, které jsou rezidenty určitého členského státu, ve společnosti,
         která má své hlavní sídlo v jiném členském státě, které poskytuje těmto osobám určitý vliv na rozhodování společnosti a umožňuje
         jim určovat její činnost, se vztahují ustanovení Smlouvy upravující svobodu usazování. Tato ustanovení se tak použijí na situaci,
         ve které všechny obchodní podíly společnosti drží přímo nebo nepřímo členové stejné rodiny, kteří sledují stejné zájmy, přijímají
         rozhodnutí týkající se této společnosti jednomyslně prostřednictvím společného zástupce na valné hromadě a určují její činnosti.

       (viz body 30–32)
      2.     Soudní dvůr nemá pravomoc podle článku 234 ES, aby se vyslovil k případnému porušení ustanovení dvoustranných smluv k vyloučení
         nebo ke zmírnění dopadů dvojího zdanění členským státem, který je uzavřel. Soudní dvůr totiž nemůže přezkoumávat vztah mezi
         vnitrostátním opatřením a ustanoveními smlouvy uzavřené za účelem zamezení dvojího zdanění, jelikož taková otázka nespadá
         do výkladu práva Společenství.

      (viz body 46–47)
      3.     Články 43 ES a 56 ES musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání daňovým právním předpisům členského státu, na jejichž základě
         příjmy tuzemského rezidenta pocházející z kapitálových vkladů do provozovny, která má sídlo v jiném členském státě, nejsou
         navzdory existenci smlouvy o zamezení dvojího zdanění uzavřené s členským státem sídla této provozovny osvobozeny od vnitrostátní
         daně z příjmu, ale podléhají vnitrostátnímu zdanění se zápočtem daně zaplacené v jiném členském státě.

      Členské státy totiž disponují za současného stavu harmonizace daňového práva jistou autonomií. Z této daňové pravomoci vyplývá,
         že svoboda společností zvolit si mezi různými členskými státy, kde se usadí, neznamená, že tyto členské státy musí přizpůsobit
         svůj vlastní daňový systém různým daňovým systémům jiných členských států, aby zajistily, že společnost, která se rozhodne
         usadit se v daném členském státě, byla na vnitrostátní úrovni zdaňována stejně jako společnost, která se rozhodla usadit se
         v jiném členském státě. Uvedená daňová autonomie rovněž znamená, že členské státy mají volnost ohledně stanovení podmínek
         a výše zdanění různých organizačních forem, které pro své usazení v zahraničí využívají vnitrostátní společnosti vykonávající
         činnost v zahraničí, pokud s nimi nezachází diskriminačně oproti srovnatelným vnitrostátním organizačním formám.

       (viz body 43, 45, 51, 53, 57 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      6. prosince 2007(*)

      „Články 43 ES a 56 ES – Daně z příjmů a z majetku – Podmínky zdanění zisků provozovny umístěné v jiném členském státě – Smlouva o zamezení dvojího zdanění – Metody osvobození nebo započtení daně“
      Ve věci C‑298/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Finanzgericht Münster
         (Německo) ze dne 5. července 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 26. července 2005, v řízení

      Columbus Container Services BVBA & Co.
      proti
      Finanzamt Bielefeld-Innenstadt,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič a E. Levits (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. září 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Columbus Container Services BVBA & Co. A. Cordewenerem a J. Schönfeldem, Rechtsanwälte, jakož i T. Rödderem, Steuerberater,
      –       za německou vládu M. Lummou a U. Forsthoffem, jako zmocněnci, jakož i W. Schönem, profesorem práva,
      –       za belgickou vládu M. Wimmerem, jako zmocněncem,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a C. ten Dam, jakož i D. J. M. de Gravem, jako zmocněnci,
      –       za portugalskou vládu L. Fernandesem a J. P. Santosem, jako zmocněnci,
      –       za vládu Spojeného království C. White a V. Jackson, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s P. Bakerem, QC, a T. Wardem, barrister,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a W. Möllsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. března 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43 ES a 56 ES.
      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Columbus Container Services BVBA & Co (dále jen „Columbus“) a Finanzamt Bielefeld-Innenstadt
         (dále jen „Finanzamt“) ve věci zdanění zisků dosažených společností Columbus v průběhu roku 1996.

       Právní rámec
       Německá právní úprava
      3       Podle § 1 odst. 1 zákona o dani z příjmů (Einkommensteuergesetz, BGBl. 1990 I, s. 1902, dále jen „EStG“) má každý německý
         rezident neomezenou daňovou povinnost k dani z příjmu v Německu a podléhá zásadě tzv. „celosvětového příjmu“. Na základě této
         zásady, která se vztahuje na všechny druhy příjmů, včetně příjmů z podnikání (§ 2 odst. 1, bod 2 EStG) a příjmů z kapitálového
         majetku (§ 2 odst. 1, bod 5 EStG), jsou příjmy vypočítávány a zdaňovány jednotně, ať již byly dosaženy v Německu, nebo v zahraničí.

      4       Podle téhož § 1 EStG, jakož i podle § 1 zákona o korporační dani (Körperschaftssteuergesetz, BGBl 1991 I, s. 637), společnost
         kvalifikovaná v německém právu jako osobní společnost není jako taková poplatníkem daně. Zisk dosažený takovou společností
         buď v Německu, nebo v zahraničí je podle zásady daňové transparentnosti osobních společností započítán společníkům, kteří
         mají bydliště v Německu, poměrně k jejich podílu a je těmito společníky zdanitelný (§ 15 odst. 1, bod 2, první věta EStG).

      5       Zisky osobní společnosti jsou započítány jejím společníkům i tehdy, pokud tato společnost jako taková podléhá korporační dani
         v zahraničí, a to ve státě, ve kterém má své sídlo.

      6       S cílem zamezit dvojímu zdanění příjmů německých rezidentů dosažených v zahraničí uzavřela Spolková republika Německo dvoustranné
         smlouvy, k nimž patří smlouva za účelem zamezení dvojího zdanění v oblasti daní z příjmů a úpravy některých dalších otázek
         v oblasti daní z příjmů a majetku, podepsaná v Bruselu dne 11. dubna 1967 mezi Belgickým královstvím a Spolkovou republikou
         Německo (BGBl 1969 II, s. 18, dále jen „dvoustranná daňová smlouva“).

      7       Na základě čl. 7 odst. l dvoustranné daňové smlouvy jsou zisky německého podniku, který vykonává činnost prostřednictvím stálé
         provozovny umístěné v Belgickém království, jako je komanditní společnost, zdaňovány v tomto členském státě v rozsahu, v němž
         je lze přičíst této stálé provozovně. Podle předkládacího usnesení vzhledem k tomu, že podle belgického daňového práva podléhají
         komanditní společnosti korporační dani, považuje dvoustranná daňová smlouva vyplácení zisků za dividendy ve smyslu článku
         10 této smlouvy.

      8       Podle čl. 23 odst. 1 bodu 1 uvedené smlouvy jsou příjmy německého rezidenta, které pocházejí z Belgie a jsou zde zdanitelné
         na základě této smlouvy, osvobozeny od daní v Německu. Je nesporné, že příjmy pocházející z kapitálového majetku investovaného
         do belgické komanditní společnosti spadají do režimu osvobození od daně upraveného v bodě 1 uvedeného čl. 23 odst. 1.

      9       Na rozdíl od dvoustranné daňové smlouvy stanoví daňový zákon o vztazích se zahraničím [Gesetz über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen
         (Außensteuergesetz)], ve znění zákona ze dne 21. prosince 1993 o zamezení zneužívání a o daňovém vyrovnání (Missbrauchsbekämpfungs-
         und Steuerbereinigungsgesetz) (BGBl 1993 I, s. 2310, dále jen „AStG“), použitelný v rozhodné době z hlediska skutkového stavu
         v původním řízení, ve svém § 20 odst. 2 a 3 toto:

      „2.      Jsou-li příjmy povahy kapitálového vkladu ve smyslu § 10 odst. 6 druhé věty získány zahraniční provozovnou osoby mající v Německu
         neomezenou daňovou povinnost a jestliže by podléhaly dani jakožto mezitímní příjmy, pokud by tato provozovna byla zahraniční
         společností, nesmí být zabráněno dvojímu zdanění osvobozením od daně, ale započtením daně zaplacené z těchto příjmů v zahraničí.

      3.      Pokud jde o aktiva, z nichž vyplývají příjmy povahy kapitálového vkladu ve smyslu § 10 odst. 6 druhé věty, s výjimkou příjmů
         majících povahu kapitálového vkladu ve smyslu § 10 odst. 6 třetí věty, nesmí být v případech uvedených v odstavci 2 dvojímu
         zdanění zabráněno osvobozením od daně, ale započtením daně zaplacené z těchto aktiv v zahraničí. […]“

      10     Podle § 10 odst. 6 druhé věty AStG:
      „Mezitímní příjmy povahy kapitálového vkladu jsou příjmy zahraniční zprostředkovatelské společnosti, které pocházejí z držení,
         správy, zachování nebo navýšení hodnoty platebních prostředků, pohledávek, cenných papírů, podílů nebo obdobných majetkových
         hodnot […]“

      11     Ustanovení § 8 odst. 1 a 3 AStG zní následovně:
      „ 1.      Zahraniční společnost je zprostředkovatelskou společností pro příjmy, které podléhají nízké míře zdanění […]
      […]
      3.      Míra zdanění je nízká ve smyslu odstavce 1, pokud příjmy nejsou zdaněny daní ze zisku ve výši nejméně 30 % ve státě řízení
         obchodní činnosti ani ve státě sídla zahraniční společnosti, aniž je to výsledkem vyrovnání s příjmy z jiných zdrojů, nebo
         pokud je daň, kterou je tak třeba vzít v úvahu, podle práva dotyčného státu snížena o daně, které musí odvést společnost,
         od níž pochází příjmy [...]“

       Belgická právní úprava
      12     Podle belgického práva se na podniky, které jsou kvalifikovány jako „koordinační centra“, vztahuje daňová právní úprava obsažená
         v arrêté royal (královské nařízení) č. 187 ze dne 30. prosince 1982 (Moniteur belge ze dne 13. ledna 1983). Podle tohoto nařízení je základ daně ze zisků dosažených v Belgii koordinačním centrem určován paušálně
         podle takzvané metody „cost-plus“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13     Columbus je komanditní společností založenou podle belgického práva, která měla v době rozhodné z hlediska skutkového stavu
         v původním řízení sídlo v Antverpách (Belgie). Je koordinačním centrem ve smyslu královského nařízení č. 187.

      14     Obchodní podíly společnosti Columbus jsou drženy jednak osmi členy téže rodiny s bydlištěm v Německu, z nichž každý má podíl
         ve výši 10 %, a jednak, pokud jde o zbývajících 20 %, německou osobní společností, jejíž obchodní podíly jsou rovněž ve vlastnictví
         členů uvedené rodiny. Na valné hromadě společnosti Columbus jsou všichni držitelé obchodních podílů zastupováni stejnou osobou.

      15     Columbus je součástí významné mezinárodní hospodářské skupiny. Její předmět činnosti spočívá v koordinaci činností této skupiny.
         Zahrnuje zejména centralizaci finančních transakcí a účetnictví, financování hotovostních toků dceřiných společnosti nebo
         poboček, elektronickou správu údajů, jakož i propagaci a marketing.

      16     Hospodářská činnost společnosti Columbus je převážně zaměřena na správu kapitálových vkladů ve smyslu § 10 odst. 6 druhé věty
         AStG. Tato správa umožnila společnosti Columbus dosáhnout v roce 1996 zisky pocházející z „příjmů z podnikání“ ve výši 8 044
         619 DEM (4 113 148 eur) a z „různých příjmů“ ve výši 53 477 DEM (27 342 eur).

      17     Belgická daňová správa zdanila za rok 1996 společnost Columbus sazbou daně použitelnou na koordinační centra, přičemž v projednávaném
         případě činilo vyměření daně méně než 30 % z jejího skutečně dosaženého zisku.

      18     Podle německého práva je Columbus osobní společností.
      19     Výměrem ze dne 8. června 1998 kvalifikoval Finanzamt podle německého daňového práva, a zejména podle § 20 odst. 2 AStG, různé
         příjmy společnosti Columbus u společníků jako osvobozené od daně, avšak s výhradou daňové progresivity. Společníkům naopak
         uložil daň ze zisků dosažených z „příjmů z podnikání“ společnosti Columbus, přičemž však započetl daň, která byla z těchto
         zisků zaplacena v Belgii.

      20     Finanzamt krom toho výměrem ze dne 16. června 1998 stanovil v souladu s § 20 odst. 3 AStG pro účely výpočtu daně z majetku
         společníků základní hodnotu majetku společnosti Columbus k 1. lednu 1996.

      21     Columbus podala u Finanzamt proti uvedeným výměrům, s výjimkou výměru týkajícího se různých příjmů, odvolání, a po jeho zamítnutí
         podala žalobu u Finanzgericht Münster.

      22     U tohoto soudu se Columbus dovolává zejména neslučitelnosti § 20 odst. 2 a 3 AStG s ustanoveními článku 43 ES. Podle této
         společnosti má nahrazení metody osvobození od daně stanovené v čl. 23 odst. 1 bodu 1 dvoustranné daňové smlouvy metodou započtení
         stanovenou v § 20 odst. 2 a 3 AStG za následek snížení atraktivity dotyčných přeshraničních provozoven. Takové zrušení daňového
         zvýhodnění těchto provozoven omezuje nepřípustně svobodu usazování zaručenou Smlouvou o ES.

      23     Columbus krom toho uplatňuje, že nedodržení ustanovení dvoustranné daňové smlouvy nelze nijak odůvodnit.
      24     Finanzgericht Münster nevylučuje, že pravidla v § 20 odst. 2 a 3 AStG porušují svobodu usazování. Má navíc rovněž pochybnosti
         ohledně slučitelnosti uvedených pravidel s volným pohybem kapitálu. Dodatečné zdanění, které ustanovení tohoto zákona ukládají
         ze zahraničních příjmů, může totiž německé rezidenty odrazovat od investování v jiném členském státě, než je Spolková republika
         Německo, aniž by takové omezení pohybu kapitálu mohlo být odůvodněno.

      25     Za těchto podmínek se Finanzgericht Münster rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Odporuje ustanovením článku 52 Smlouvy o ES, nyní článku 43 ES, a článků 73b až 73d Smlouvy o ES, nyní článků 56 ES až 58 ES,
         jestliže pravidla v § 20 odst. 2 a 3 [AStG] osvobozují od dvojího zdanění příjmy osoby mající v Německu neomezenou daňovou
         povinnost, jež mají povahu kapitálového vkladu do zahraniční provozovny, které by podléhaly dani jakožto mezitímní příjmy,
         jestliže by provozovna byla zahraniční společností, navzdory [dvoustranné daňové] smlouvě nikoli osvobozením příjmů od německé
         daně, ale započtením daně zaplacené ze zisku v zahraničí?“

       K předběžné otázce
      26     Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda články 43 ES a 56 ES musejí být vykládány tak, že brání takovým daňovým
         právním předpisům členského státu, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení, na jejichž základě příjmy tuzemského rezidenta
         pocházející z kapitálových vkladů do provozovny, která má sídlo v jiném členském státě, nejsou navzdory existenci smlouvy
         o zamezení dvojího zdanění uzavřené s členským státem sídla této provozovny osvobozeny od vnitrostátní daně z příjmu, ale
         podléhají vnitrostátnímu zdanění se zápočtem daně zaplacené v jiném členském státě.

      27     Na úvod je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury při neexistenci sjednocujících nebo harmonizujících opatření Společenství
         zůstávají členské státy příslušné pro stanovení kritérií zdanění příjmů a majetku za účelem zamezení, případně prostřednictvím
         mezinárodní smlouvy, dvojímu zdanění (viz zejména rozsudky ze dne 21. září 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, s. I‑6161,
         bod 57; ze dne 3. října 2006, FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, Sb. rozh. s. I‑9461, bod 54, a ze dne 12. prosince
         2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Sb. rozh. s. I‑11673, bod 52).

      28     Ačkoli přímé daně spadají do pravomoci členských států, musejí nicméně tyto členské státy při výkonu této pravomoci dodržovat
         právo Společenství (viz rozsudky ze dne 19. ledna 2006, Bouanich, C‑265/04, Sb. rozh. s. I‑923, bod 28, a výše uvedený rozsudek
         Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, bod 36).

       K existenci omezení svobody usazování
      29     V souladu s ustálenou judikaturou do působnosti ustanovení Smlouvy o ES o svobodě usazování náleží vnitrostátní ustanovení,
         která se uplatní v případě, kdy státní příslušník dotyčného členského státu vlastní podíl na základním kapitálu společnosti
         usazené v jiném členském státě umožňující mu vykonávat určitý vliv na rozhodování této společnosti a určovat její činnost
         (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 18. července 2007, Oy AA, C‑231/05, Sb. rozh. s. I‑6373, bod 20, a ze dne 23. října 2007,
         Komise v. Německo, C‑112/05, Sb. rozh. s. I‑8995, bod 13).

      30     Podle této judikatury se tak na nabytí všech obchodních podílů jednou nebo více fyzickými osobami, které jsou rezidenty určitého
         členského státu, ve společnosti, která má své hlavní sídlo v jiném členském státě, které poskytuje těmto osobám určitý vliv
         na rozhodování společnosti a umožňuje jim určovat její činnost, vztahují ustanovení Smlouvy upravující svobodu usazování (viz
         rozsudky ze dne 13. dubna 2000, Baars, C‑251/98, Recueil, s. I‑2787, body 21 a 22, jakož i ze dne 5. listopadu 2002, Überseering,
         C‑208/00, Recueil, s. I‑9919, bod 77).

      31     V projednávaném případě vyplývá z bodu 14 tohoto rozsudku, že všechny obchodní podíly společnosti Columbus drží přímo nebo
         nepřímo členové stejné rodiny. Tito členové sledují stejné zájmy, přijímají rozhodnutí týkající se této společnosti jednomyslně
         prostřednictvím společného zástupce na valné hromadě a určují její činnosti.

      32     Z výše uvedeného vyplývá, že ustanovení Smlouvy o svobodě usazování se použijí na takovou situaci, jako je situace ve sporu
         v původním řízení.

      33     Článek 43 ukládá odstranění omezení svobody usazování. Proto, i když podle svého znění směřují ustanovení Smlouvy týkající
         se svobody usazování k zajištění práva na tuzemské zacházení v hostitelském členském státě, brání mimoto rovněž tomu, aby
         stát původu bránil některému ze svých státních příslušníků nebo společnosti založené podle jeho právní úpravy v usazení v jiném
         členském státě (viz zejména rozsudek ze dne 16. července 1998, ICI, C‑264/96, Recueil, s. I‑4695, bod 21, jakož i rozsudek
         ze dne 12. září 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C 36/02, Sb. rozh. s. I‑9609, bod 42).

      34     Podle ustálené judikatury musí být za taková omezení považována všechna opatření, která výkon této svobody zakazují, tvoří
         překážku tomuto výkonu nebo jej činí méně atraktivním (viz rozsudky ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard, C‑55/94, Recueil,
         s. I‑4165, bod 37, a ze dne 5. října 2004, CaixaBank France, C‑442/02, Sb. rozh. s. I‑ 8961, bod 11).

      35     Jak bylo uvedeno v bodě 7 tohoto rozsudku, jsou příjmy pocházející ze zisků dosažených německou společností prostřednictvím
         belgické komanditní společnosti podle dvoustranné daňové smlouvy osvobozeny od zdanění u osob povinných k dani, které jsou
         německými rezidenty. Pokud jsou však, jako ve věci v původním řízení, zisky dosažené takovou společností v Belgii podle belgického
         daňového práva zdaňovány méně než 30 %, uvádí ustanovení AStG, která jsou dotčená v původním řízení, že tyto příjmy nejsou,
         i přes existenci této smlouvy, osvobozeny od daně z příjmů u osob povinných k dani, které jsou německými rezidenty, ale vztahuje
         se na ně německá daňová úprava, přičemž daň zaplacená v Belgii je započtená k částce daně dlužné v Německu.

      36     Podle § 20 odst. 2 a 3 AStG se totiž na příjmy společnosti, která podléhá v zahraničí zdanění, které je podle § 8 odst. 1
         a 3 AStG kvalifikováno jako „nízké“, nevztahují osvobození od daně stanovená ve dvoustranné daňové smlouvě, nýbrž spadají
         do oblasti působnosti metody započtení upravené v § 20 odst. 2 a 3 AStG.

      37     Podle údajů poskytnutých na jednání společností Columbus vedlo nahrazení metody osvobození od daně metodou započtení v daňovém
         roce 1996 ke zvýšení daňové zátěže jejích společníků o 53 %.

      38     Je třeba nicméně uvést, že i když má použití metody započtení uvedené v ustanoveních § 20 odst. 2 a 3 AStG, která jsou dotčená
         v původním řízení, v rámci zdanění společníků společnosti Columbus za následek nákladnější výkon činností této společnosti,
         než jak by tomu bylo v případě zdanění podle metody osvobození od daně na základě dvoustranné daňové smlouvy, neznamená to
         nutně, že uvedená ustanovení představují omezení svobody usazování ve smyslu článku 43 ES.

      39     Jelikož svoboda usazování zakazuje jakoukoli diskriminaci založenou na místě sídla společností (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Saint-Gobain ZN, bod 35, a rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04,
         Sb. rozh. s. I‑11753, bod 40), je tedy nesporné, že německá daňová právní úprava dotčená v původním řízení, srovnatelná v tomto
         ohledu s belgickou daňovou právní úpravou, použitelnou ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 14. listopadu 2006, Kerckhaert
         a Morres (C‑513/04, Sb. rozh. s. I‑10967, bod 17), nerozlišuje mezi zdaňováním příjmů pocházejících ze zisků osobních společností
         usazených v Německu a zdaňováním příjmů pocházejících ze zisků osobních společností usazených v jiném členském státě, který
         daní zisky dosažené těmito společnostmi na svém území sazbou nižší než 30 %. Použitím metody započtení na tyto zahraniční
         společnosti činí tato právní úprava pouze to, že podrobuje v Německu zisky dosažené takovými společnostmi stejné daňové sazbě
         jako zisky dosažené osobními společnostmi usazenými v Německu.

      40     Jelikož takové společnosti, jako je Columbus, nejsou daňově znevýhodněny oproti osobním společnostem usazeným v Německu, neexistuje
         diskriminace plynoucí z rozdílného zacházení s těmito dvěma druhy společností.

      41     Je pravda, že podle ustálené judikatury může diskriminace nastat rovněž tehdy, pokud je stejné pravidlo používáno na rozdílné
         situace (viz rozsudky ze dne 14. února 1995, Schumacker, C‑279/93, Recueil, s. I‑225, bod 30, a ze dne 29. dubna 1999, Royal
         Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil, s. I‑2651, bod 26).

      42     Z hlediska daňových právních předpisů státu bydliště se nicméně postavení společníka pobírajícího zisky nestává nezbytně odlišným
         na základě pouhé skutečnosti, že je pobírá od společnosti usazené v jiném členském státě, který při výkonu svých daňových
         pravomocí zdaňuje skutečně dosažené zisky daní nižší než 30 % (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Kerckhaert a Morres,
         bod 19).

      43     Za takových okolností, jaké jsou ve věci v původním řízení, vyplývají nepříznivé následky, které by mohlo způsobit uplatnění
         takového systému zdanění zisků, jako je systém podle AStG, ze souběžného výkonu daňových pravomocí dvěma členskými státy (viz
         výše uvedený rozsudek Kerckhaert a Morres, bod 20).

      44     V tomto ohledu je třeba připomenout, že smlouvy o zamezení dvojího zdanění, tak jak jsou uvedeny v článku 293 ES, slouží k vyloučení
         nebo ke zmírnění negativních dopadů na fungování vnitřního trhu vyplývajících z koexistence vnitrostátních daňových soustav
         zmíněné v předcházejícím bodě (výše uvedený rozsudek Kerckhaert a Morres, bod 21).

      45     Právo Společenství přitom ve svém současném stavu a v takové situaci, jako je situace v původním řízení, nestanoví obecná
         kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, co se týče vyloučení dvojího zdanění v rámci Evropského společenství.
         Kromě směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých
         členských států (Úř. věst. L 225, s. 6; Zvl. vyd. 09/01, s. 147), úmluvy ze dne 23. července 1990 o zamezení dvojího zdanění
         v souvislosti s úpravou zisků sdružených podniků (Úř. věst. L 225, s. 10) a směrnice Rady 2003/48/ES ze dne 3. června 2003
         o zdanění příjmů z úspor v podobě úrokových plateb (Úř. věst. L 157, s. 38; Zvl. vyd. 09/01, s. 369) nebyl v právu Společenství
         do současnosti přijat žádný jednotící nebo harmonizační předpis směřující k vyloučení situací dvojího zdanění (viz výše uvedený
         rozsudek Kerckhaert a Morres, bod 22).

      46     I  když členské státy uzavřely v rámci svých pravomocí uvedených v bodě 27 tohoto rozsudku řadu dvoustranných smluv k vyloučení
         nebo ke zmírnění uvedených negativních dopadů, nic to nemění na tom, že Soudní dvůr nemá pravomoc podle článku 234 ES, aby
         se vyslovil k případnému porušení takových smluv členským státem, který je uzavřel.

      47     Jak totiž uvedl generální advokát v bodě 46 svého stanoviska, Soudní dvůr nemůže přezkoumávat vztah mezi takovým vnitrostátním
         opatřením, jaké je dotčené ve věci v původním řízení, a ustanoveními takové smlouvy uzavřené za účelem zamezení dvojího zdanění,
         jako je dvoustranná daňová smlouva, jelikož taková otázka nespadá do výkladu práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 14. prosince 2000, AMID, C‑141/99, Recueil, s. I‑11619, bod 18).

      48     Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně v původním řízení, nevyplývá ani z bodů 43 a 44 rozsudku ze dne 26. října 1999 Eurowings
         Luftverkehrs (C‑294/97, Recueil, s. I‑7447, body 43 a 44), že svobody volného pohybu zaručené Smlouvou brání použití takových
         vnitrostátních právních předpisů, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení.

      49     I  když totiž Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Eurowings Luftverkehrs rozhodl, že členský stát nemůže odůvodnit daňový
         odvod u příjemců služeb z důvodu, že v jiném členském státě podléhají poskytovatelé služeb nízké daňové zátěži, jednalo se
         ve věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek, o vnitrostátní právní úpravu, která poskytovatele služeb usazené v dotyčném
         členském státě zdaňovala méně příznivě, než poskytovatele služeb usazené v jiných členských státech. Nicméně ve věci v původním
         řízení podléhají takové společnosti, jako je Columbus a osobní společnosti usazené v Německu, pokud jde o jejich společníky
         daňovému zacházení, které nespočívá na takovém rozlišování.

      50     Columbus krom toho tvrdí, že ustanovení AStG, která jsou dotčená ve věci v původním řízení, vedou k narušení volby ohledně
         usazování společností v různých členských státech.

      51     Jak bylo konstatováno v bodě 44 tohoto rozsudku, členské státy disponují za současného stavu harmonizace daňového práva jistou
         autonomií. Z této daňové pravomoci vyplývá, že svoboda společností zvolit si mezi různými členskými státy, kde se usadí, neznamená,
         že tyto členské státy musí přizpůsobit svůj vlastní daňový systém různým daňovým systémům jiných členských států, aby zajistily,
         že společnost, která se rozhodne usadit se v daném členském státě byla na vnitrostátní úrovni zdaňována stejně jako společnost,
         která se rozhodla usadit se v jiném členském státě.

      52     Columbus krom toho uvádí, že ustanovení AStG, která jsou dotčená ve věci v původním řízení, vedou k narušení volby mezi různými
         formami usazení. Uvedeným ustanovením by se tak vyhnula, kdyby se rozhodla, že bude svou činnost vykonávat v Belgii prostřednictvím
         dceřiné společnosti, jež by byla kapitálovou společností, a nikoli prostřednictvím takové provozovny, jaká je dotčená ve věci
         v původním řízení.

      53     V tomto ohledu je třeba připomenout, že daňová autonomie, která je zmíněna v bodech 44 a 51 tohoto rozsudku, rovněž znamená,
         že členské státy mají volnost ohledně stanovení podmínek a výše zdanění různých organizačních forem, které pro své usazení
         v zahraničí využívají vnitrostátní společnosti vykonávající činnost v zahraničí, pokud s nimi nezachází diskriminačně oproti
         srovnatelným vnitrostátním organizačním formám.

      54     S ohledem na všechny tyto úvahy a na zásadu rovného daňového zacházení mezi společnostmi, jako jsou Columbus na jedné straně
         a osobní společnosti usazené v Německu na straně druhé, jak je uvedena v bodě 40 tohoto rozsudku, je třeba dospět k závěru,
         že ustanovení AStG nelze kvalifikovat jako omezení svobody usazování ve smyslu článku 43 ES.

       K existenci omezení volného pohybu kapitálu
      55     Svou předběžnou otázkou se předkládající soud rovněž dotazuje, zda článek 56 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovým
         vnitrostátním právním předpisům, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení.

      56     V tomto ohledu postačí připomenout, že jak vyplývá z výše uvedených úvah, takové vnitrostátní právní předpisy, jaké jsou dotčené
         ve věci v původním řízení, neznamenají diskriminaci osob povinných k dani v určitém členském státě, kterým jsou započteny
         zisky dosažené osobními společnostmi usazenými v jiném členském státě. Závěr vyvozený v bodě 54 tohoto rozsudku tedy platí
         rovněž pro ustanovení týkající se volného pohybu kapitálu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Test Claimants in the
         FII Group Litigation, bod 60).

      57     V důsledku toho je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že články 43 ES a 56 ES musejí být vykládány v tom smyslu, že
         nebrání daňovým právním předpisům členského státu, na jejichž základě příjmy tuzemského rezidenta pocházející z kapitálových
         vkladů do provozovny, která má sídlo v jiném členském státě, nejsou navzdory existenci smlouvy o zamezení dvojího zdanění
         uzavřené s členským státem sídla této provozovny osvobozeny od vnitrostátní daně z příjmu, ale podléhají vnitrostátnímu zdanění
         se zápočtem daně zaplacené v jiném členském státě.

       K nákladům řízení
      58     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Články 43 ES a 56 ES musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání daňovým právním předpisům členského státu, na jejichž základě
            příjmy tuzemského rezidenta pocházející z kapitálových vkladů do provozovny, která má sídlo v jiném členském státě, nejsou
            navzdory existenci smlouvy o zamezení dvojího zdanění uzavřené s členským státem sídla této provozovny osvobozeny od vnitrostátní
            daně z příjmu, ale podléhají vnitrostátnímu zdanění se zápočtem daně zaplacené v jiném členském státě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.