Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 29. listopadu 2006. # Franco Campoli proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Akt nepříznivě zasahující právní postavení - Rovné zacházení. # Věc T-135/05.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. prosince 2008. # Isabel Clara Centeno Mediavilla a další proti Komisi Evropských společenství. # Kasační opravný prostředek - Služební řád úředníků - Námitka protiprávnosti čl. 12 odst. 3 přílohy XIII týkající se zařazení úředníků přijatých po 1. květnu 2004 do platových tříd - Projednání s Výborem pro služební řád - Neporušení nabytých práv a zásady rovného zacházení. # Věc C-443/07 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      (druhý senát)
      22. prosince 2008
      Věc C-443/07 P
      Isabel Clara Centeno Mediavilla a další
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Služební řád – Námitka protiprávnosti čl. 12 odst. 3 přílohy XIII, kterým se upravuje zařazení úředníků přijatých po 1. květnu 2004 do platových
         tříd – Projednání s Výborem pro služební řád – Neporušení nabytých práv a zásady rovného zacházení“

      Předmět: Kasační opravný prostředek, kterým se navrhovatelka domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze
         dne 11. července 2007, Centeno Mediavilla a další v. Komise (T‑58/05, Sb. rozh. s. II‑2523).

      Rozhodnutí: Zamítnutí kasačního opravného prostředku.

      Shrnutí
      1.        Úředníci – Služební řád – Nařízení, kterým se mění služební řád – Proces tvorby předpisu – Projednání s Výborem pro služební
            řád
      (Článek 283 ES; služební řád, čl. 10 druhý pododstavec; příloha XIII, čl. 12 odst. 3)
      2.        Úředníci – Přijímání – Jmenování do platové třídy – Zavedení nové struktury služebních postupů nařízením č. 723/2004 – Přechodná
            ustanovení o zařazení do platové třídy
      (Služební řád, články 3 a 31; příloha XIII, čl. 12 odst. 3; nařízení Rady č. 723/2004)
      3.        Úředníci – Přijímání – Jmenování do platové třídy – Zavedení nové struktury služebních postupů nařízením č. 723/2004 – Přechodná
            ustanovení o zařazení do platové třídy
      (Služební řád, příloha XIII, čl. 12 odst. 3; nařízení Rady č. 723/2004)
      4.        Úředníci – Přijímání – Jmenování do platové třídy – Zavedení nové struktury služebních postupů nařízením č. 723/2004 – Přechodná
            ustanovení o zařazení do platové třídy
      (Služební řád, příloha XIII, čl. 12 odst. 3; nařízení Rady č. 723/2004)
      1.        Znění článku 10 služebního řádu, který stanoví zřízení Výboru pro služební řád, s nímž musí být projednán každý návrh na [přezkoumání]
         změnu služebního řádu a který může v rámci tohoto pozměňování sdělit své stanovisko, je zjevně neslučitelné s restriktivním
         výkladem. Komise má povinnost předmětná právní ustanovení s tímto výborem znovu projednat ještě předtím, než jej přijme Rada,
         pokud se změny návrhu služebního řádu podstatně dotýkají struktury návrhu, přičemž taková povinnost neexistuje v případě dílčích
         změn a změn s omezeným účinkem. Podstatný charakter změny musí být posouzen z hlediska předmětu a úlohy pozměněných ustanovení
         v celém mechanismu, a nikoliv z hlediska individuálních důsledků, které mohou mít na dotyčné úředníky.

      V tomto ohledu není nahrazení platové třídy A*7 platovou třídou A*6, které vyplývá z reformy služebních postupů provedené
         zákonodárcem Společenství ke dni 1. května 2004, původně navržené v ustanovení, které se odrazilo v čl. 12 odst. 3 přílohy
         XIII služebního řádu, podstatné, jelikož představuje doplňkový prvek této reformy, který zapadá do celkové struktury a do
         celkové perspektivy postupné restrukturalizace služebních postupů. Vzhledem k tomu, že se tato změna neodkláněla podstatným
         způsobem od znění, které bylo předloženo Výboru pro služební řád, jenž tak mohl vyjádřit názor k možnosti stanovit, že mezi
         úředníky, kteří jsou úspěšnými kandidáty výběrových řízení, která se konala před vstupem v platnost reformy a kteří byli přijati
         před tímto datem, a těmi, kteří byli přijati po tomto datu, bude existovat rozdíl v platových třídách, do nichž jsou přijímáni,
         nevyžadovala tato změna nové projednání uvedeným výborem.

      2.        Úspěšní kandidáti výběrových řízení zapsaní na seznamech vhodných kandidátů nenabývají v tomto postavení žádné právo na jmenování,
         ale mají pouze možnost být jmenováni a jejich zařazení do platové třídy je podmíněno jejich jmenováním, které má ve své pravomoci
         orgán oprávněný ke jmenování. Z toho vyplývá, že úspěšní kandidáti výběrových řízení zapsaní na seznam vhodných kandidátů
         před 1. květnem 2004, tj. dnem vstupu v platnost nařízení č. 723/2004, kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád
         ostatních zaměstnanců, kteří však byli jmenováni úředníky ve zkušební době až po tomto datu, se nemohou dovolávat žádného
         nabytého práva s cílem domoci se zachování zařazení do platové třídy uvedeného v oznámeních o výběrových řízeních namísto
         uplatnění nových kritérií zařazení do platových tříd stanovených tímto nařízením, jelikož situace, která zakládá jejich právo
         na dodržení určitých podmínek při přijímání, nebyla dovršena před vstupem uvedeného nařízení v platnost. Tyto závěry se vztahují
         rovněž na ty, kteří byli přijati jakožto úředníci ve zkušební době před 1. květnem 2004, avšak byli jmenováni úředníky až
         po tomto datu.

      I když úspěšní kandidáti výběrového řízení v zásadě odvozují z čl. 31 odst. 1 služebního řádu své právo na přiznání platové
         třídy funkční skupiny stanovené v oznámení o výběrovém řízení, pokud jsou jmenováni, platí, že toto ustanovení se může uplatnit
         pouze na neměnný právní stav, jelikož nemůže uložit orgánu oprávněnému ke jmenování, aby přijal rozhodnutí, které je v rozporu
         se služebním řádem, jak byl změněn zákonodárcem Společenství, které by tak bylo protiprávní. Článek 12 odst. 3 přílohy XIII
         služebního řádu, jakožto přechodné ustanovení zvláštní povahy, může zavést odchylku od pravidla obecné povahy stanoveného
         v článku 31 služebního řádu, která se použije na určitou kategorii úředníků.

      3.        Zákonodárce tím, že přijal čl. 12 odst. 3 přílohy XIII služebního řádu, který má za následek rozdíl v zacházení s úředníky,
         kteří jsou úspěšnými kandidáty ze stejného výběrového řízení, přijatými před 1. květnem 2004, a těmi, kteří byli přijati až
         po tomto datu, tj. datu vstupu v platnost reformy zavedené nařízením č. 723/2004, kterým se mění služební řád úředníků a pracovní
         řád ostatních zaměstnanců, neporušil zásadu rovného zacházení, jelikož rozdílné zacházení se týká úředníků, kteří netvoří
         jednu a tutéž kategorii. Úředníci přijatí po 1. květnu 2004 se totiž nenacházejí ve stejné právní situaci jako úředníci přijatí
         před tímto datem, jelikož v okamžiku vstupu reformy v platnost měli na rozdíl od již přijatých úředníků pouze možnost být
         jmenováni. Takový rozdíl v zacházení má mimoto základ v objektivním prvku nezávislém na vůli zákonodárce Společenství, tedy
         v datu přijetí do služebního poměru, o kterém rozhoduje orgán oprávněný ke jmenování. Zákonodárce Společenství se dále při
         zvažování zájmů různých kategorií úředníků v rámci postupného zavádění nového služebního režimu mohl právoplatně rozhodnout,
         že přijímání úředníků, kteří jsou úspěšnými kandidáty výběrových řízení, která se konala před 1. květnem 2004, kteří však
         byli přijati až po tomto datu, bude probíhat podle ustanovení nového režimu, ale zároveň jim přiznat příznivější zacházení,
         než které se uplatní na úředníky, kteří jsou úspěšnými kandidáty výběrových řízeních, která se konala po 1. květnu 2004, a
         kteří byli přijati až následně.

      Kritéria zařazení do platových tříd uvedená v čl. 12 odst. 3 přílohy XIII služebního řádu nejsou diskriminační ani na základě
         věku, neboť zjevně nijak nezohledňují věk úspěšných kandidátů dotčených výběrových řízení, a navíc, pokud jde o kategorii
         A, rozlišují mezi základní platovou třídou A*5 (dřívější platová třída A 8) a vyšší platovou třídou A*6 (dřívější platová
         třída A 7/A 6).

      4.        Úspěšní kandidáti výběrových řízení zapsaní na seznamech vhodných kandidátů před 1. květnem 2004, tj. dnem vstupu v platnost
         nařízení č. 723/2004, kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců, kteří však byli jmenováni
         úředníky ve zkušební době až po tomto datu, se nemohou dovolávat informací k jejich zařazení do platových tříd podle kritérií
         uvedených v oznámeních o výběrových řízeních, které jim byly sděleny ze strany administrativy před jejich jmenováním, které
         však byly doplněny upozorněním na možnost, že bude navrženo přijetí na základě nových ustanovení služebního řádu, za účelem
         zpochybnění legality uvedených ustanovení, ze kterých nakonec vycházejí rozhodnutí o jmenování. I kdyby totiž bylo možné považovat
         takové informace pocházející od administrativy za konkrétní ujištění, která mohou vyvolat u adresátů legitimní očekávání,
         dotyčné osoby se nemohou dovolávat zásady ochrany legitimního očekávání k tomu, aby zabránili použití nového právního ustanovení,
         zejména v oblasti, v níž má zákonodárce širokou posuzovací pravomoc. Akty administrativy nemohou omezovat rozsah prostoru
         zákonodárce pro uvážení a nemohou být ani parametrem legality, kterému se zákonodárce musí podřídit.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. července 1991. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Věc C-247/89.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 17. března 1983. # Christiane Hoffmann proti Komisi Evropských společenství. # Věc 280/81.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. srpna 1994. # Bund Naturschutz in Bayern e.V. a Richard Stahnsdorf a další proti Freistaat Bayern, Stadt Vilsbiburg a Landkreis Landshut. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Německo. # Věc C-396/92.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 9. června 2016.#Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV v. Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State.#Řízení o předběžné otázce – Znečištění ovzduší – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Směrnice 2003/87/ES – Pojem ‚zařízení‘ – Zahrnutí úložiště paliva – Nařízení (EU) č. 601/2012 – Pojem ‚palivo odstraněné ze zařízení‘.#Věc C-158/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      9. června 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Znečištění ovzduší — Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů — Směrnice 2003/87/ES — Pojem ‚zařízení‘ — Zahrnutí úložiště paliva — Nařízení (EU) č. 601/2012 — Pojem ‚palivo odstraněné ze zařízení‘“
      Ve věci C‑158/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Raad van State (Státní rada, Nizozemsko) ze dne 1. dubna 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 3. dubna 2015, v řízení

         Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV

      proti

         Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát)
      ve složení A. Arabadžev, předseda senátu, J.‑C. Bonichot (zpravodaj) a E. Regan, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV V. M. Y. van ‘t Lam a T. Kortmannem, advocaten,

               —

               za nizozemskou vládu M. de Ree a M. Bulterman, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi E. Manhaevem a K. Mifsud-Bonnicim, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 3. března 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 písm. e) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. 2003, L 275, s. 32; Zvl. vyd. 15/07, s. 631), ve znění rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 1359/2013/EU ze dne 17. prosince 2013 (Úř. věst. 2013, L 343, dále jen „směrnice 2003/87“), a čl. 27 odst. 2 nařízení Komise (EU) č. 601/2012 ze dne 21. června 2012 o monitorování a vykazování emisí skleníkových plynů podle směrnice 2003/87/ES (Úř. věst. 2012, L 181, s. 30), ve znění nařízení Komise (EU) č. 206/2014 ze dne 4. března 2014 (Úř. věst. 2014, L 65, s. 27, dále jen „nařízení č. 601/2012“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV (dále jen „EPZ“) a Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit (ředitelství nizozemského orgánu příslušného pro oblast emisí, dále jen „NEa“) ve věci zohlednění emisí skleníkových plynů vznikajících vznícením uhlí během skladování.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 2003/87

               3

               Bod 11 odůvodnění směrnice 2003/87 uvádí:
               „Členské státy zajistí, aby provozovatelé některých specifikovaných činností měli povolení k vypouštění emisí skleníkových plynů a aby monitorovali své emise skleníkových plynů specifikovaných ve vztahu k těmto činnostem a podávali o nich zprávy.“

               4

               Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
               „Tato směrnice se použije na emise z činností uvedených v příloze I a na skleníkové plyny uvedené v příloze II.“

               5

               Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
               „Pro účely této směrnice se:
               [...]

                        b)

                        ‚emisemi‘ rozumí uvolňování skleníkových plynů do atmosféry ze zdrojů v zařízení […];

                  [...]

                        e)

                        ‚zařízením‘ rozumí stacionární technická jednotka, ve které probíhá jedna či více činností uvedených v příloze I a jakékoli další s tím přímo spojené činnosti, které po technické stránce souvisejí s činnostmi probíhajícími v dotyčném místě a mohly by ovlivnit emise a znečištění;

                  [...]

                        t)

                        ‚spalováním‘ rozumí každá oxidace paliv bez ohledu na způsob, jakým jsou tímto procesem vyprodukované teplo, elektřina nebo mechanická energie využity, a veškeré jiné přímo spojené činnosti, včetně čištění odpadních plynů;

                  [...]“

               6

               Článek 12 téže směrnice, nadepsaný „Převod, vyřazení a zrušení povolenek“, v odstavci 3 stanoví:
               „Členské státy zajistí, aby do 30. dubna každého roku provozovatel každého zařízení vyřadil počet povolenek jiných než povolenek vydaných podle kapitoly II rovnající se celkovým emisím z uvedeného zařízení během předchozího kalendářního roku, ověřených podle článku 15, a aby uvedené povolenky byly následně zrušeny.“

               7

               Příloha I směrnice 2003/87 vyjmenovává kategorie činností, na které se uvedená směrnice vztahuje, a v bodě 6 uvádí mj. spalování paliv v zařízeních s celkovým jmenovitým tepelným příkonem vyšším než 20 MW jiných než zařízeních pro spalování nebezpečného nebo komunálního odpadu. Bod 5 uvedené přílohy kromě toho upřesňuje, že pokud je v daném zařízení prahová hodnota pro kapacitu u kterékoli činnosti uvedené v této příloze překročena, zahrnou se do povolení k vypouštění emisí skleníkových plynů všechny jednotky, v nichž dochází ke spalování paliva, vyjma ty, jež jsou určeny pro spalování nebezpečného nebo komunálního odpadu.

         Nařízení č. 601/2012

               8

               Bod 1 odůvodnění nařízení č. 601/2012 uvádí:
               „Základem účinného fungování systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů, vytvořeného [směrnicí 2003/87], je úplné, důsledné, transparentní a přesné monitorování a vykazování emisí skleníkových plynů v souladu s harmonizovanými požadavky stanovenými v tomto nařízení. [...]“

               9

               Bod 5 odůvodnění uvedeného nařízení zní takto:
               „Základním prvkem systému vytvořeného tímto nařízením by měl být plán pro monitorování, který stanoví podrobnou, úplnou a transparentní dokumentaci týkající se metodiky konkrétního zařízení nebo provozovatele letadel. Jako reakce na zjištění ověřovatele a na základě vlastní iniciativy provozovatele nebo provozovatele letadel by měly být vyžadovány pravidelné aktualizace plánu. [...]“

               10

               Článek 2 téhož nařízení, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
               „Toto nařízení se vztahuje na monitorování a vykazování emisí skleníkových plynů specifikovaných v souvislosti s činnostmi uvedenými v příloze I [směrnice 2003/87] a údajů o činnosti ze stacionárních zařízení [...].
               Vztahuje se na emise a údaje o činnosti vzniklé od 1. ledna 2013.“

               11

               Článek 3 nařízení č. 601/2012, nadepsaný „Definice“, stanoví:
               „Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
               [...]

                        5)

                        ‚zdrojem emisí‘ [...] samostatně identifikovatelná část nebo proces v rámci daného zařízení, z něhož jsou uvolňovány příslušné skleníkové plyny, [...];

                  [...]

                        11)

                        ‚emisemi ze spalování‘ [...] emise skleníkových plynů vznikající při exotermické reakci paliva s kyslíkem;

                  [...]“

               12

               Článek 5 uvedeného nařízení, nadepsaný „Úplnost“, stanoví:
               „Monitorování a vykazování musí být úplné a zahrnovat všechny emise z procesů a ze spalování u všech zdrojů emisí a zdrojových toků náležejících k činnostem uvedeným v příloze I [směrnice 2003/87] i dalším příslušným činnostem zahrnutým podle článku 24 dané směrnice a emise všech skleníkových plynů uvedených v souvislosti s těmito činnostmi, přičemž je nutno zamezit dvojímu započtení.
               Provozovatelé a provozovatelé letadel přijmou odpovídající opatření k zamezení všech nedostatků v údajích v rámci vykazovaného období.“

               13

               Článek 11 téhož nařízení, nadepsaný „Obecné povinnosti“, v odstavci 1 stanoví:
               „Každý provozovatel nebo provozovatel letadel monitoruje emise skleníkových plynů na základě plánu pro monitorování schváleného příslušným orgánem v souladu s článkem 12, přičemž vezme v úvahu povahu a fungování zařízení [...], na které se vztahuje.
               [...]“

               14

               Článek 20 nařízení č. 601/2012, nadepsaný „Omezení pro monitorování“, v odstavci 1 stanoví:
               „Provozovatel určí u každého zařízení omezení pro monitorování.
               Do tohoto omezení provozovatel zahrne veškeré příslušné emise skleníkových plynů ze všech zdrojů emisí a zdrojových toků souvisejících s činnostmi vykonávanými v zařízení a uvedených v příloze I [směrnice 2003/87] a také z činností a skleníkových plynů zahrnovaných členským státem podle článku 24 [směrnice 2003/87].
               Provozovatel dále zahrne emise z běžného provozu i neobvyklých událostí, včetně nabíhání, odstavování a havarijních situací, k nimž dojde během vykazovaného období, s výjimkou emisí z pojízdných strojů používaných pro dopravní účely.“

               15

               Článek 21 uvedeného nařízení, nadepsaný „Volba metodiky monitorování“, v odstavci 1 stanoví:
               „Pro monitorování emisí ze zařízení použije provozovatel buď metodiku založenou na výpočtu, nebo metodiku založenou na měření, které podléhají zvláštním ustanovením tohoto nařízení.
               Metodika založená na výpočtu spočívá ve stanovování emisí ze zdrojových toků na základě údajů o činnosti získaných pomocí měřicích systémů a dalších parametrů z laboratorních analýz nebo standardních hodnot. [...]
               [...]“

               16

               Článek 27 téhož nařízení, nadepsaný „Stanovení údajů o činnosti“, stanoví:
               „1.   Provozovatel stanoví údaje o činnosti zdrojového toku některým z následujících způsobů:

                        a)

                        na základě průběžného měření u procesu, který je příčinou emisí;

                        b)

                        na základě shromažďování údajů z měření samostatně vydaného množství s přihlédnutím k příslušné změně zásob.

                  2.   Pro účely odst. 1 písm. b) se množství paliva nebo materiálu zpracované během vykazovaného období vypočítá jako množství paliva nebo materiálu zakoupené během vykazovaného období minus množství paliva či materiálu odstraněné ze zařízení plus množství paliva či materiálu na skladě na začátku vykazovaného období minus množství paliva či materiálu na skladě na konci vykazovaného období.
               [...]“

         Nizozemské právo

               17

               Podle čl. 2.2 odst. 1 wet milieubeheer (zákon o správě životního prostředí) jsou úkoly stanovené nařízením č. 601/2012 svěřeny NEa.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               18

               EPZ provozuje v Nizozemsku uhelnou elektrárnu, která byla uvedena do provozu v roce 1987. Elektrárna má výkon 406 MW a spotřebovává v průměru 2500 tun uhlí denně.

               19

               Uhlí je dodáváno do úložiště vzdáleného přibližně 800 metrů od elektrárny, přičemž obě místa jsou od sebe oddělena veřejnou komunikací. V úložišti zůstává po dobu šesti měsíců až jednoho roku předtím, než je na pásovém dopravníku přemístěno do elektrárny, rozemleto a následně naloženo do spalovacího zařízení.

               20

               V rámci vypracovávání plánu pro monitorování zařízení provozovaného společností EPZ pro třetí obchodovací období 2013–2020 měl NEa za to, že úbytek uhlí v důsledku jeho vzněcování během skladování není možno považovat za palivo odstraněné ze zařízení ve smyslu čl. 27 odst. 2 nařízení č. 601/2012.

               21

               Rozhodnutím ze dne 8. listopadu 2013 NEa odmítl schválit změnu uvedeného plánu pro monitorování požadovanou společností EPZ a následně, rozhodnutím ze dne 23. dubna 2014, zamítla jako neopodstatněnou stížnost podanou uvedenou společností proti tomuto rozhodnutí.

               22

               EPZ podala k Raad van State (Státní rada) návrh na zrušení posledně uvedeného rozhodnutí.

               23

               Za těchto podmínek se Raad van State (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Vztahuje se pojem ‚zařízení‘ ve smyslu čl. 3 písm. e) [směrnice 2003/87] na takový skutkový stav, o jaký jde v projednávané věci, kdy je uhlí uskladněno v uhelném parku, z něhož se v důsledku samovznícení uvolňují emise CO2, kdy se střed pozemku uhelného parku nachází ve vzdálenosti přibližně 800 metrů od hranice [areálu] uhelné elektrárny, a oba pozemky jsou od sebe odděleny veřejnou komunikací a uhlí je z úložiště dopravováno do elektrárny na dopravním páse vedoucím nad touto komunikací?

                        2)

                        Vztahují se slova ‚palivo odstraněné ze zařízení‘ uvedená v čl. 27 odst. 2 [nařízení č. 601/2012] na takový skutkový stav, o jaký jde v projednávané věci, kdy uhlí během skladování v uhelném parku ubývá, protože v důsledku samovznícení shoří?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               24

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je „zařízením“ ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87 takové úložiště paliva uhelné elektrárny, jako je úložiště dotčené ve věci v původním řízení a popsané předkládajícím soudem, s přihlédnutím zejména k tomu, že se nachází ve vzdálenosti přibližně 800 metrů od uvedené elektrárny, že je od ní odděleno veřejnou komunikací a uhlí je z úložiště dopravováno do elektrárny na dopravním páse vedoucím nad touto komunikací.

               25

               Je třeba připomenout, že čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87 definuje zařízení pro účely uvedené směrnice jako stacionární technickou jednotku, ve které probíhá jedna či více činností uvedených v příloze I této směrnice a jakékoli další s tím přímo spojené činnosti, které po technické stránce souvisejí s činnostmi probíhajícími v dotyčném místě a mohly by ovlivnit emise a znečistění.

               26

               Kromě toho uvedená příloha uvádí mj. spalování paliv v zařízeních s celkovým jmenovitým tepelným příkonem vyšším než 20 MW jiných než zařízeních pro spalování nebezpečného nebo komunálního odpadu.

               27

               Ve věci v původním řízení není sporu o tom, že jelikož má uhelná elektrárna společnosti EPZ celkový jmenovitý tepelný příkon vyšší než 20 MW, vztahuje se na spalování paliv v tomto zařízení příloha I směrnice 2003/87.

               28

               Pokud jde naproti tomu o skladování, i za předpokladu, že by samovzněcování uhlí určeného pro tuto elektrárnu během skladování mohlo být považováno za spalování paliv uvedené v příloze I dané směrnice, ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, neplyne, že by tepelný příkon úložiště dotčeného ve věci v původním řízení převyšoval prahovou hodnotu 20 MW stanovenou přílohou I uvedené směrnice. Toto úložiště proto nemůže být považováno za stacionární technickou jednotku ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87.

               29

               Úložiště uhlí dotčené ve věci v původním řízení je tedy součástí zařízení ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87 pouze v případě, že skladování uhlí splňuje kritéria stanovená daným ustanovením pro jiné činnosti, než jsou uvedeny v příloze I směrnice. Tak je tomu tehdy, jestliže je uvedená činnost přímo spojena se spalováním v elektrárně, jestliže po technické stránce souvisejí s činnostmi probíhajícími v areálu elektrárny a jestliže by mohla ovlivnit emise a znečištění.

               30

               V tomto ohledu je třeba uvést, že pouhá okolnost, že skladované uhlí je nezbytné pro činnost elektrárny, postačuje k tomu, aby bylo možné mít za to, že skladování je přímo spojeno s její činností. Tato přímá vazba je mimoto konkretizována technickou souvislostí mezi oběma činnostmi. Jak totiž uvádí generální advokátka v bodě 30 svého stanoviska, je třeba mít za to, že taková souvislost existuje, pokud je příslušná činnost začleněna do společného technického procesu se spalováním v elektrárně.

               31

               Taková souvislost každopádně existuje u takového úložiště uhlí, jako je úložiště dotčené ve věci v původním řízení, již na základě samotné faktické organizace úložiště a přítomnosti dopravního pásu vedoucího mezi úložištěm a elektrárnou.

               32

               Ostatní okolnosti uváděné předkládajícím soudem, totiž že areál úložiště dělí od areálu elektrárny přibližně 800 metrů a že oba areály jsou odděleny veřejnou komunikací, jsou v tomto ohledu irelevantní.

               33

               Dále je třeba rovněž konstatovat, že z předkládacího rozhodnutí plyne, že skladování uhlí dotčené ve věci v původním řízení uvolňuje samovzněcováním emise skleníkových plynů, takže tato činnost může ovlivnit emise a znečištění ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87.

               34

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět, že takové úložiště paliva uhelné elektrárny, jako je úložiště dotčené ve věci v původním řízení a popsané předkládajícím soudem, je součástí „zařízení“ ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87.

         Ke druhé otázce

               35

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 27 odst. 2 první pododstavec nařízení č. 601/2012 vykládán v tom smyslu, že úbytek uhlí v důsledku samovzněcování během uskladnění v úložišti, které je součástí zařízení ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87, musí být považován za uhlí odstraněné ze zařízení.

               36

               Z předkládacího rozhodnutí plyne, že pro monitorování emisí ze zařízení, které provozuje, se EPZ rozhodla použít metodiku založenou na výpočtu, popsanou v čl. 27 odst. 1 písm. b) nařízení č. 601/2012.

               37

               V takovém případě především čl. 27 odst. 1 písm. b) nařízení č. 601/2012 provozovateli umožňuje stanovit údaje o činnosti zdrojového toku na základě shromažďování údajů z měření samostatně vydaného množství s přihlédnutím k příslušné změně zásob.

               38

               Článek 27 odst. 2 první pododstavec nařízení č. 601/2012 dále stanoví, že pro účely stanovení údajů o činnosti zdrojového toku na základě metodiky upřesněné v odst. 1 písm. b) uvedeného článku je zejména třeba od množství paliva zakoupeného během vykazovaného období odečíst množství paliva odstraněné ze zařízení.

               39

               Znění uvedeného ustanovení, v němž je použit výraz „odstranění“, a nikoliv „úbytek“, i cíl sledovaný nařízením č. 601/2012, kterým je zajistit monitorování a vykazování, která musí být úplná a zahrnovat, jak upřesňuje článek 5 uvedeného nařízení, všechny emise z procesů a ze spalování u všech zdrojů emisí a zdrojových toků náležejících k činnostem uvedeným v příloze I směrnice 2003/87, jakož i emise všech skleníkových plynů uvedených v souvislosti s těmito činnostmi, přičemž je nutno zamezit dvojímu započtení, odůvodňují, aby takové úbytky paliva, jaké jsou dotčeny ve věci v původním řízení, nebyly považovány za uhlí odstraněné ze zařízení ve smyslu čl. 27 odst. 2 prvního pododstavce uvedeného nařízení.

               40

               Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na druhou otázku je třeba odpovědět, že čl. 27 odst. 2 první pododstavec nařízení č. 601/2012 musí vykládán v tom smyslu, že úbytek uhlí v důsledku samovzněcování během uskladnění v úložišti, které je součástí zařízení ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87, nemůže být považován za uhlí odstraněné ze zařízení.

         K nákladům řízení

               41

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Takové úložiště paliva uhelné elektrárny, jako je úložiště dotčené ve věci v původním řízení a popsané předkládajícím soudem, je součástí „zařízení“ ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice 96/61/ES, ve znění rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 1359/2013/EU ze dne 17. prosince 2013.

                           2)

                           Článek 27 odst. 2 první pododstavec nařízení Komise (EU) č. 601/2012 ze dne 21. června 2012 o monitorování a vykazování emisí skleníkových plynů podle směrnice 2003/87, ve znění nařízení Komise (EU) č. 206/2014 ze dne 4. března 2014, musí být vykládán v tom smyslu, že úbytek uhlí v důsledku samovzněcování během uskladnění v úložišti, které je součástí zařízení ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87, nemůže být považován za uhlí odstraněné ze zařízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 28. října 1982. # Directeur des affaires maritimes du littoral du Sud-Ouest a Procureur de la République proti Alfonsu Campandeguy Sagarzazu; Administrateur des affaires maritimes à Bayonne a Procureur de la République proti Antoniu Echevarria Sagastimu. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Tribunal de grande instance de Bayonne - Francie. # Spojené věci 137 a 140/81.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. září 2002. # Pirkko Niemi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Vakuutusoikeus - Finsko. # Sociální politika - Rovné zacházení pro muže a ženy. # Věc C-351/00.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 18. ledna 1984. # Ekro BV Vee- en Vleeshandel proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemsko. # Věc 327/82.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 17. listopadu 1987. # British-American Tobacco Company Ltd a R. J. Reynolds Industries Inc. proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Spojené věci 142 a 156/84.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 18. listopadu 2008.#Jacqueline Förster proti Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Centrale Raad van Beroep - Nizozemsko.#Volný pohyb osob - Student, který je státním příslušníkem členského státu a který přišel do jiného členského státu, aby zde absolvoval vzdělávání - Stipendia na životní náklady pro studenty - Občanství Evropské unie - Článek 12 ES - Právní jistota.#Věc C-158/07.

text:
      Věc C-158/07
      Jacqueline Förster
      v.
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Centrale Raad van Beroep)
      „Volný pohyb osob – Student, který je státním příslušníkem členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby zde získal vzdělání
         – Stipendia na životní náklady pro studenty – Občanství Evropské unie – Článek 12 ES – Právní jistota“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Pracovníci – Právo zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání v tomto státě
      (Nařízení Komise č. 1251/70, články 1, 2 a 7)
      2.        Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Diskriminace na základě státní příslušnosti
      (Článek 12 první pododstavec ES)
      3.        Právo Společenství – Zásady – Právní jistota – Pojem
      1.        Student, který je státním příslušníkem členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby zde absolvoval své
         vzdělání, a který v dotčeném období přerušil výkon veškeré výdělečné činnosti kvůli studiu, aniž by se však vzdal svých plánů
         na profesní život v tomto posledně uvedeném členském státě, v němž si zachoval své bydliště, se nemůže za účelem získání stipendia
         na životní náklady dovolávat článku 7 nařízení č. 1251/70 o právu pracovníků zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání
         v tomto státě, který stanoví, že pracovník, který je státním příslušníkem členského státu, požívá na území ostatních členských
         států „stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci“.

      Podmínky pro to, aby bylo pracovníkovi přiznáno právo zůstat v hostitelském členském státě, jsou totiž taxativním způsobem
         zakotveny v článku 2 nařízení č. 1251/70. Jelikož situace dotyčného studenta nespadá pod žádný z případů stanovených v tomto
         článku, nemůže být takový student považován za „[státního příslušníka] členského státu, [který pracoval] jako [zaměstnaná
         osoba] na území jiného členského státu“ ve smyslu článku 1 nařízení č. 1251/70, uvedené nařízení tedy není použitelné.

      (viz body 27, 29–33, výrok 1)
      2.        Student, který je státním příslušníkem členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby zde absolvoval své
         studium, se může dovolávat čl. 12 prvního pododstavce ES za účelem získání stipendia na životní náklady, pokud v hostitelském
         členském státě po určitou dobu pobýval. Článek 12 první pododstavec ES nebrání uplatnění požadavku předchozího pobytu po dobu
         pěti let vůči státním příslušníkům jiných členských států.

      Členský stát je totiž oprávněn udělovat podporu pokrývající životní náklady studentů pouze studentům, kteří prokázali určitý
         stupeň integrace do společnosti tohoto státu. V tomto ohledu může být existence určitého stupně integrace považována za prokázanou
         na základě zjištění, že dotyčný student po určitou dobu pobýval v hostitelském členském státě.

      Co se konkrétně týče slučitelnosti s právem Společenství požadavku nepřetržitého pobytu po dobu pěti let, je takový požadavek
         vhodný k tomu, aby zajistil, že žadatel o dotčené stipendium na životní náklady je v hostitelském členském státě integrován.
         Navíc, taková podmínka nepřetržitého pobytu po dobu pěti let nemůže být považována za nepřiměřenou zejména vzhledem k uplatňovaným
         požadavkům ohledně stupně integrace cizích státních příslušníků v hostitelském členském státě. Krom toho, aby byl požadavek
         pobytu přiměřený, musí být vnitrostátními orgány uplatňován na základě jasných a předem známých kritérií. Tím, že dotčeným
         osobám umožňuje jednoznačně zjistit svá práva a své povinnosti, může požadavek pobytu stanovený dotčenou vnitrostátní právní
         úpravou již svou samotnou existencí zaručit vysokou míru právní jistoty a transparentnosti v rámci udělování stipendií na
         životní náklady pro studenty. Takový požadavek pobytu po dobu pěti let, který je stanoven uvedenou vnitrostátní právní úpravou,
         proto nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle zajistit určitý stupeň integrace v hostitelském členském státě,
         pokud jde o studenty pocházející z jiných členských států. Toto zjištění se nedotýká možnosti členských států, aby – přejí-li
         si tak – udělovaly stipendia na životní náklady studentům pocházejícím z jiných členských států, kteří nesplňují požadavek
         pobytu po dobu pěti let.

      (viz body 43, 49–52, 54, 56–60, výrok 2)
      3.        Zásada právní jistoty, která je součástí obecných zásad práva Společenství, zejména vyžaduje, aby právní úprava byla jasná
         a přesná a její účinky byly předvídatelné, zejména pokud může vyvolat nepříznivé důsledky pro jednotlivce a podniky. V rozsahu,
         v němž podmínění nároku studentů pocházejících z jiných členských států na stipendium na životní náklady splněním požadavku
         pobytu jakožto znaku zakládajícího tento nárok nepřináší negativní důsledky, ale přináší dotčeným osobám práva ve větším rozsahu,
         než jsou práva, která pro ně vyplývala z předchozího vnitrostátního režimu, právo Společenství, a konkrétně zásada právní
         jistoty, nebrání uplatnění takového požadavku pobytu, který podmiňuje nárok studentů pocházejících z jiných členských států
         na stipendium na životní náklady splněním dob pobytu před zavedením tohoto požadavku.

      (viz body 67, 69–71, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      18. listopadu 2008(*)

      „Volný pohyb osob – Student, který je státním příslušníkem členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby zde získal vzdělání
         – Stipendia na životní náklady pro studenty – Občanství Evropské unie – Článek 12 ES – Právní jistota“

      Ve věci C‑158/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Centrale Raad van
         Beroep (Nizozemsko) ze dne 16. března 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 22. března 2007, v řízení

      Jacqueline Förster
      proti
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts a T. von Danwitz, předsedové senátů,
         A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, A. Arabadžev, C. Toader a J.-J. Kasel,
         soudci,

      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. dubna 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za J. Förster A. Noordhuisem, advocaat,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a M. de Mol, jako zmocněnkyněmi,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck, jako zmocněnkyní,
      –        za dánskou vládu B. Weis Fogh, jako zmocněnkyní,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Möllerem, jako zmocněnci,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –        za finskou vládu J. Himmanen, jako zmocněnkyní,
      –        za švédskou vládu A. Falk a S. Johannesson, jako zmocněnkyněmi,
      –        za vládu Spojeného království T. Harris, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Lee, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství G. Rozetem a M. van Beekem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. července 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 12 ES a 18 ES, článku 7 nařízení Komise (EHS) č. 1251/70 ze
         dne 29. června 1970 o právu pracovníků zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání v tomto státě (Úř. věst. L 142,
         s. 24; Zvl. vyd. 05/01, s. 32), jakož i článku 3 směrnice Rady 93/96/EHS ze dne 29. října 1993 o právu pobytu pro studenty
         (Úř. věst. L 317, s. 59; Zvl. vyd. 06/02, s. 250; oprava v Úř. věst. 2006, L 228, s. 28).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi J. Förster a hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (dále jen „IB-Groep“),
         který se týká částečného zrušení stipendia na životní náklady, které jí bylo poskytnuto podle zákona z roku 2000 o stipendiích
         při studiu (Wet studiefinanciering 2000, dále jen „WSF 2000“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 7 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř.
         věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2434/92 ze dne 27. července 1992 (Úř. věst. L 245,
         s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 69, dále jen „nařízení č. 1612/68“), stanoví, že pracovník, který je státním příslušníkem členského
         státu, požívá na území ostatních členských států „stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci“.

      4        Článek 2 nařízení 1251/70 zejména stanoví:

      „1.      Právo trvale zůstat na území členského státu má:
      a)      pracovník, který v době skončení své činnosti dosáhl věku stanoveného právním předpisem tohoto státu pro vznik nároku na starobní
         důchod a který byl v tomto státě zaměstnán alespoň dvanáct měsíců a bydlel zde nepřetržitě více než tři roky;

      b)      pracovník, který poté, co nepřetržitě bydlel v tomto státě po více než dva roky, tam přestal pracovat jako zaměstnaná osoba
         následkem trvalé pracovní neschopnosti.

      […]
      c)      pracovník, který po třech letech nepřetržitého zaměstnání a bydlení na území tohoto státu pracuje jako zaměstnaná osoba na
         území jiného členského státu a přitom si zachová své bydliště na území prvního státu, do kterého se zpravidla vrací každý
         den nebo nejméně jednou týdně.

      […]“
      5        Podle znění článku 7 nařízení č. 1251/70:

      „Právo na rovné zacházení stanovené nařízením Rady (EHS) č. 1612/68 se vztahuje také na osoby, na které se vztahuje toto nařízení.“
      6        Směrnice 93/96 ve svém článku 1 stanoví:

      „Pro upřesnění podmínek usnadňujících výkon práva pobytu a s cílem zajistit přístup k odbornému vzdělání bez diskriminace
         pro státního příslušníka členského státu, který byl přijat k odbornému vzdělávání v jiném členském státě, přiznávají členské
         státy právo pobytu každému studentovi, který je státním příslušníkem členského státu a který nepožívá toto právo na základě
         jiných právních předpisů Společenství, a rovněž manželce nebo manželovi studenta a nezaopatřeným dětem, pokud student prokáže
         dotyčnému vnitrostátnímu orgánu prohlášením nebo obdobnými prostředky, které si zvolí a které jsou přinejmenším rovnocenné,
         že má dostatečné prostředky, aby se nestal během svého pobytu zatížením pro systém sociálního zabezpečení [sociální pomoci]
         hostitelského členského státu, a za podmínky, že je zapsán do uznaného vzdělávacího zařízení, aby v něm jako hlavní činnost
         získal odborné vzdělání, a že má v hostitelském členském státě uzavřeno zdravotní pojištění vůči všem rizikům.“

      7        Článek 3 směrnice 93/96 stanoví:

      „Tato směrnice nezakládá pro studenty požívající právo pobytu nárok na výplatu stipendií [na životní náklady] od hostitelského
         státu.“

      8        Směrnice 93/96 byla zrušena s účinností ode dne 30. dubna 2006 směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna
         2004 (Úř. věst. L 158, s. 77, oprava v Úř. věst. L 229, s. 35; Zvl. vyd. 05/05, s. 46), která měla být podle svého článku 40
         členskými státy provedena do 30. dubna 2006.

       Vnitrostátní právní úprava
      9        V období mezi 1. září 2000 a 21. listopadu 2003 zněl článek 2.2 WSF 2000 následovně:

      „1.      Stipendium při studiu může být poskytnuto studentovi, který:
      a.      je nizozemské státní příslušnosti;
      b.      není nizozemské státní příslušnosti, ale pobývá v Nizozemsku a je mu přiznáno rovnocenné postavení jako nizozemskému státnímu
         příslušníku v oblasti stipendií při studiu na základě smlouvy nebo rozhodnutí mezinárodní organizace, nebo

      c.      není nizozemské státní příslušnosti, ale pobývá v Nizozemsku a náleží ke skupině osob s rovnocenným postavením jako nizozemští
         státní příslušníci v oblasti stipendií při studiu podle správního opatření s obecnou působností.“

      10      S účinností ode dne 21. listopadu 2003 byl k článku 2.2 WSF 2000 doplněn druhý odstavec. Stanoví následující:

      „Odchylně od odstavce 1 písm. b) se požadavek, aby student pobýval v Nizozemsku, neuplatní v případě studenta, na něhož tento
         požadavek nelze vztáhnout podle smlouvy nebo rozhodnutí mezinárodní organizace. Za účelem zajištění řádného provádění tohoto
         odstavce mohou být další pravidla přijata správním opatřením s obecnou působností nebo na jeho základě.“

      11      Dne 4. března 2005 přijala IB-Groep hlavní zásady týkající se politiky v oblasti kontroly migrujících pracovníků (Beleidsregel
         controlebeleid migrerend werknemerschap, AG/OCW/MT 05.11). Tyto zásady nabyly účinnosti dne 23. března 2005 a týkají se kontroly
         doby, na kterou byla přiznána stipendia na životní náklady od kalendářního roku 2003. V těchto zásadách se stanoví, že každý
         student, který během kontrolovaného období pracoval měsíčně průměrně 32 hodin nebo více automaticky získává postavení pracovníka
         Společenství. Pokud student nesplňuje uvedené kritérium 32 hodin práce, provede IB‑Groep podrobnější šetření osobní situace
         takového studenta.

      12      Po vydání rozsudku ze dne 15. března 2005, Bidar (C‑209/03, Sb. rozh. s. I‑2119), vydala IB-Groep dne 9. května 2005 hlavní
         zásady ohledně úpravy žádostí o stipendium pro studenty z Evropské unie, Evropského hospodářského prostoru a Švýcarska (Beleidsregel
         aanpassing aanvraag studiefinanciering voor studenten uit EU, EER en Zwitserland, dále jen „zásady ze dne 9. května 2005“),
         které byly zveřejněny dne 18. května 2005.

      13      Článek 2 odst. 1 uvedených zásad stanoví:

      „Student, který je státním příslušníkem některého z členských států Evropské unie […], může na základě své žádosti získat
         stipendium při studiu podle WSF 2000 […], pokud před podáním žádosti oprávněně pobýval v Nizozemsku nepřetržitě po dobu alespoň
         pěti let. Ostatní ustanovení WSF 2000 […] platí v plném rozsahu.“

      14      Článek 5 zásad ze dne 9. května 2005 zní následovně:

      „Tyto zásady vstupují v platnost dnem svého zveřejnění a použijí se se zpětným účinkem od 15. března 2005.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Dne 5. března 2000 se J. Förster, německá státní příslušnice, usadila ve věku 20 let v Nizozemsku, kde se zapsala ke studiu
         pro učitele základní školy a od 1. září 2001 k bakalářskému studiu pedagogiky na Hogeschool van Amsterdam.

      16      Během svého studia vykonávala J. Förster několik zaměstnání.

      17      V době mezi říjnem 2002 a červnem 2003 absolvovala J. Förster placenou pracovní stáž v nizozemské zvláštní škole poskytující
         celoživotní vzdělávání žákům s problémy s chováním nebo žákům trpícím duševními poruchami.

      18      Po této pracovní stáži přerušila J. Förster veškerý výkon zaměstnání.

      19      Poté, co v polovině roku 2004 úspěšně absolvovala závěrečnou bakalářskou zkoušku z pedagogiky, přijala J. Förster dne 15. června
         uvedeného roku zaměstnání sociální pracovnice v zařízení pro osoby trpící duševními poruchami.

      20      IB-Groep přiznala J. Förster od září roku 2000 stipendium na životní náklady. Toto stipendium bylo ze strany IB-Groep pravidelně
         prodlužováno. IB-Groep se domnívala, že J. Förster musí být považována za „pracovníka“ ve smyslu článku 39 ES, a tudíž jí
         musí být v oblasti stipendií na životní náklady a podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 přiznáno postavení rovnocenné postavení
         studenta s nizozemskou státní příslušností.

      21      Při kontrole IB-Groep zjistila, že v době mezi červencem a prosincem 2003 J. Förster nevykonávala práci za úplatu. V rozhodnutí
         ze dne 3. března 2005 tak měla za to, že J. Förster již nemůže být považována za pracovníka. V důsledku toho bylo rozhodnutí
         týkající se stipendia na životní náklady přiznané na dobu od července do prosince 2003 zrušeno a J. Förster byla vyzvána,
         aby vrátila bezdůvodně vyplacené částky.

      22      Rozsudkem ze dne 12. září 2005 byla žaloba podaná J. Förster k Rechtbank Alkmaar prohlášena za neopodstatněnou ze dvou důvodů.
         Uvedený soud se jednak domníval, že J. Förster, která v druhém pololetí roku 2003 nevykonávala žádnou skutečnou práci, již
         nemůže být v tomto období považována za pracovníka Společenství. Krom toho měl soud za to, že si J. Förster nemůže činit nárok
         na stipendium na životní náklady podle výše uvedeného rozsudku Bidar, jelikož před svým bakalářským studiem pedagogiky nebyla
         nijak integrována do nizozemské společnosti.

      23      Jacqueline Förster se proti tomuto rozsudku odvolala k Centrale Raad van Beroep, přičemž především tvrdila, že během dotčeného
         období již byla dostatečně integrována do nizozemské společnosti na to, aby si podle práva Společenství mohla činit nárok
         na stipendium na životní náklady na druhé pololetí roku 2003. Podpůrně J. Förster tvrdila, že měla být považována za pracovníka
         Společenství během celého roku 2003.

      24      Za těchto podmínek rozhodl Centrale Raad van Beroep přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Vztahuje se článek 7 nařízení (EHS) č. 1251/70 také na studenty, kteří do Nizozemska přišli především kvůli studiu a nejdříve
         vykonávali v omezeném rozsahu vedle svého studia výdělečnou činnost, kterou však mezitím ukončili?

      2)      Brání směrnice 93/96/EHS studentům uvedeným v první otázce v tom, aby s odvoláním na článek 12 ES úspěšně uplatňovali nárok
         na získání stipendia [na životní náklady]?

      3)      a)     Vztahuje se pravidlo, podle něhož se hospodářsky nečinní občané Unie mohou odvolávat na článek 12 ES pouze tehdy, pokud v hostitelské
         zemi legálně pobývali po určitou dobu nebo mají povolení k pobytu, také na podporu pro studenty určenou k pokrytí jejich životních
         nákladů?

      b)      V případě, že ano, je v tomto období přípustný požadavek určité doby pobytu, který je uplatňován výlučně vůči osobám, které
         jsou státními příslušníky jiných států než hostitelského členského státu?

      c)      V případě, že ano, je v souladu s článkem 12 ES vyžadovat pobyt po dobu pěti let?
      d)      V případě, že ne, jakou dobu pobytu lze vyžadovat?
      4)      Postačí v konkrétním případě legální pobyt kratší délky, jestliže jiné faktory než doba pobytu nasvědčují značnému stupni
         integrace do společnosti hostitelského členského státu?

      5)      V případě, že dotčené osoby mohou na základě rozsudku Soudního dvora, který má zpětný účinek, vyvodit z článku 12 ES nároky
         ve větším rozsahu, než bylo dříve předpokládáno, lze ve vztahu k minulým obdobím vyžadovat splnění s tím souvisejících odůvodněných
         požadavků, pokud byly tyto požadavky zveřejněny krátce po vydání daného rozsudku?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      25      Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda se student, který se nachází v situaci žalobkyně v původním řízení, může
         dovolávat článku 7 nařízení č. 1251/70 za účelem získání stipendia na životní náklady.

      26      Nařízení č. 1251/70 zaručuje pracovníkovi, který ukončil svou výdělečnou činnost, právo trvale zůstat na území členského státu
         poté, co v tomto státě pracoval jako zaměstnanec, a právo nadále v tomto státě požívat právo na rovné zacházení ve vztahu
         ke státním příslušníkům hostitelského členského státu přiznané nařízením č. 1612/68. Tato práva se rovněž vztahují na rodinné
         příslušníky pracovníka, kteří s ním pobývají na území téhož členského státu.

      27      Podmínky pro to, aby bylo pracovníkovi přiznáno právo zůstat v hostitelském členském státě, jsou taxativním způsobem zakotveny
         v článku 2 nařízení č. 1251/70 (viz rozsudek ze dne 9. ledna 2003, Givane a další, C‑257/00, Recueil, s. I‑345, bod 29).

      28      Kromě toho, že musí dodržet podmínky související jak s délkou výkonu zaměstnání, tak s dobou pobytu, má pracovník, který byl
         v hostitelském členském státě zaměstnán, právo v tomto státě zůstat ve třech případech. Zaprvé, pokud tento pracovník v době
         skončení své činnosti dosáhl věku stanoveného v tomto členském státě pro vznik nároku na starobní důchod. Zadruhé, pokud zaměstnání
         skončilo následkem trvalé pracovní neschopnosti. Zatřetí, pokud je tento pracovník zaměstnán v jiném členském státě a přitom
         si zachová své bydliště na území prvního státu, do kterého se zpravidla vrací každý den nebo nejméně jednou za týden.

      29      Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, nespadá situace žalobkyně pod žádný z případů stanovených v článku 2 nařízení č. 1251/70.

      30      Je třeba dodat, že ve sporné době J. Förster přerušila výkon veškeré výdělečné činnosti kvůli studiu, aniž by se však vzdala
         svých plánů na profesní život v Nizozemsku, kde si zachovala své bydliště.

      31      Za těchto podmínek nemůže být J. Förster považována za „[státní příslušnici] členského státu, [která pracovala] jako [zaměstnaná
         osoba] na území jiného členského státu“, ve smyslu článku 1 nařízení č. 1251/70.

      32      Nařízení č. 1251/70 tedy není v projednávané věci použitelné.

      33      Na první otázku je tedy třeba odpovědět, že student, který se nachází v situaci žalobkyně v původním řízení, se nemůže dovolávat
         článku 7 nařízení č. 1251/70 za účelem získání stipendia na životní náklady.

       K druhé až čtvrté otázce
      34      Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je vhodné přezkoumat společně, je, zda a za jakých podmínek se může student,
         který je státním příslušníkem členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby v tomto státě absolvoval své
         studium, dovolávat čl. 12 prvního pododstavce ES za účelem získání stipendia na životní náklady. Předkládající soud se rovněž
         ptá, zda může být požadavek předchozího pobytu po dobu pěti let uplatňovaný vůči státním příslušníkům jiných členských států
         považován za slučitelný s uvedeným čl. 12 prvním pododstavcem, a v případě, že ano, zda je ve zvláštních případech třeba použít
         jiná kritéria nasvědčující značnému stupni integrace v hostitelském členském státě.

      35      Článek 12 první pododstavec ES zakazuje v rámci použití Smlouvy o ES a, aniž by byla dotčena její zvláštní ustanovení, jakoukoli
         diskriminaci na základě státní příslušnosti.

      36      Podle ustálené judikatury se občan Unie, který legálně pobývá na území hostitelského členského státu, může dovolávat článku
         12 ES ve všech situacích spadajících do oblasti působnosti ratione materiae práva Společenství (rozsudek ze dne 12. května 1998, Martínez Sala, C‑85/96, Recueil, s. I‑2691, bod 63, a výše uvedený rozsudek
         Bidar, bod 32).

      37      Tyto situace zahrnují zejména ty, které spadají pod výkon základních svobod zaručených Smlouvou, a ty, které spadají pod výkon
         svobody pohybu a pobytu na území členských států přiznané článkem 18 ES (viz rozsudky ze dne 2. října 2003, Garcia Avello,
         C‑148/02, Recueil, s. I‑11613, bod 24, a ze dne 12. července 2005, Schempp, C‑403/03, Sb. rozh. s. I‑6421, bod 18).

      38      V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že státní příslušník členského státu, který se odebere do jiného členského státu,
         v němž studuje na střední škole, využívá svobody pohybu zaručené článkem 18 ES (viz rozsudek ze dne 11. července 2002, D’Hoop,
         C‑224/98, Recueil, s. I‑6191, body 29 až 34, a výše uvedený rozsudek Bidar, bod 35).

      39      Co se týče dávek sociální pomoci, Soudní dvůr rozhodl, že občan Unie, který není hospodářsky činný, se může dovolávat čl. 12
         prvního pododstavce ES, pokud v hostitelském členském státě po určitou dobu legálně pobýval (výše uvedený rozsudek Bidar,
         bod 37).

      40      Student, který se odebere do jiného členského státu za účelem studia nebo zahájení studia, může využít práva pobytu na základě
         článku 18 ES a směrnice 93/96, pokud splňuje podmínky stanovené v jejím článku 1 ohledně dostatečných prostředků a zdravotního
         pojištění a ohledně zápisu do uznaného zařízení především za účelem získání odborného vzdělání.

      41      Situace studenta, který legálně pobývá v jiném členském státě, tak v souvislosti s cílem získat stipendium na životní náklady
         spadá do působnosti Smlouvy ve smyslu čl. 12 prvního pododstavce ES (viz výše uvedený rozsudek Bidar, bod 42).

      42      Je pravda, že podle článku 3 směrnice 93/96 nezakládá tato směrnice pro studenty požívající právo pobytu nárok na výplatu
         stipendií na životní náklady od hostitelského státu.

      43      Toto ustanovení však nebrání tomu, aby se státní příslušník členského státu, který podle článku 18 ES a ustanovení přijatých
         k provedení tohoto článku legálně pobývá na území jiného členského státu, v němž zamýšlí zahájit studium nebo studovat, během
         tohoto pobytu dovolával základní zásady rovného zacházení zakotvené v čl. 12 prvním pododstavci ES (viz v tomto smyslu výše
         uvedený rozsudek Bidar, bod 46).

      44      Okolnost, že J. Förster přišla do Nizozemska především za účelem absolvování svého studia, není v tomto ohledu rozhodná.

      45      Mimoto podle zásad ze dne 9. května 2005 může student, který je státním příslušníkem členského státu Unie, získat stipendium
         na životní náklady, pokud před podáním své žádosti legálně pobýval v Nizozemsku nepřetržitě po dobu alespoň pěti let. Jelikož
         tento požadavek ohledně doby pobytu nelze uplatňovat vůči studentům, kteří jsou nizozemské státní příslušnosti, vyvstává otázka,
         jaké meze lze klást nároku studentů, kteří jsou státními příslušníky ostatních členských států, na stipendium na životní náklady,
         aby rozdílné zacházení s těmito posledně uvedenými studenty v porovnání s tuzemskými studenty, jež z toho může vyplývat, nemohlo
         být považováno za diskriminační, a tudíž zakázané čl. 12 prvním pododstavcem ES.

      46      Tuto otázku Soudní dvůr posoudil ve výše uvedeném rozsudku Bidar.

      47      Na rozdíl od projednávané věci se věc, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Bidar, týkala vnitrostátní právní úpravy,
         která kromě dodržení požadavku pobytu studentům pocházejícím z jiných členských států uplatňujícím nárok na podporu na pokrytí
         svých životních nákladů ukládala, aby byli v hostitelském členském státě usazeni. V rozsahu, v němž v uvedeném rozsudku právní
         úprava dotčená v původním řízení vylučovala jakoukoli možnost, aby státní příslušník jiného členského státu získal jakožto
         student postavení usazené osoby, znemožňovala tato právní úprava takovému státními příslušníkovi, ať již byl jeho stupeň skutečné
         integrace do společnosti hostitelského členského státu jakýkoli, aby splnil uvedenou podmínku, a tudíž mohl využít práva na
         podporu pokrývající jeho životní náklady.

      48      Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Bidar uvedl, že ačkoliv mají členské státy při organizaci a uplatňování svých systémů
         sociální pomoci projevovat určitý stupeň finanční solidarity se státními příslušníky jiných členských států, je každému členskému
         státu dovoleno dbát na to, aby se udělení podpor směřujících k pokrytí životních nákladů studentů pocházejících z jiných členských
         států nestalo nepřiměřenou zátěží, která by mohla mít důsledky na celkovou úroveň podpory, která může být udělena tímto státem
         (viz výše uvedený rozsudek Bidar, bod 56).

      49      Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že členský stát je oprávněn udělovat podporu pokrývající životní náklady studentů pouze studentům,
         kteří prokázali určitý stupeň integrace do společnosti tohoto státu (výše uvedený rozsudek Bidar, bod 57).

      50      Na základě těchto úvah dospěl Soudní dvůr k závěru, že existence určitého stupně integrace může být považována za prokázanou
         na základě zjištění, že dotčený student po určitou dobu pobýval v hostitelském členském státě (výše uvedený rozsudek Bidar,
         bod 59).

      51      Co se konkrétně týče slučitelnosti s právem Společenství takového požadavku nepřetržitého pobytu po dobu pěti let, jako je
         požadavek vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení, je třeba přezkoumat, zda takový požadavek může být odůvodněn
         účelem sledovaným hostitelským členským státem, aby se ujistil o existenci určitého stupně integrace na svém území v případě
         studentů, kteří jsou státními příslušníky jiných členských států.

      52      V projednávaném případě je takový požadavek nepřetržitého pobytu po dobu pěti let vhodný k tomu, aby zajistil, že žadatel
         o dotčené stipendium na životní náklady je v hostitelském členském státě integrován.

      53      Jeho odůvodnění z hlediska práva Společenství dále vyžaduje, aby byl přiměřený ve vztahu k cíli, který vnitrostátní právo
         oprávněně sleduje. Nemůže překračovat meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

      54      Podmínka nepřetržitého pobytu po dobu pěti let nemůže být považována za nepřiměřenou zejména vzhledem k uplatňovaným požadavkům
         ohledně stupně integrace cizích státních příslušníků v hostitelském členském státě.

      55      V tomto ohledu je třeba připomenout, že ačkoliv se směrnice 2004/38 nevztahuje na skutkové okolnosti v původním řízení, ve
         svém čl. 24 odst. 2 ve vztahu k osobám jiným, než jsou zaměstnané osoby, samostatně výdělečně činné osoby, osoby, které si
         zachovávají takové postavení, nebo jejich rodinní příslušníci, stanoví, že hostitelský členský stát není povinen přiznat vyživovací
         podporu při studiu, včetně odborné přípravy, jíž se rozumí stipendia nebo půjčky na studium, studentům, kteří nenabyli práva
         trvalého pobytu, přičemž ve svém čl. 16 odst. 1 stanoví, že právo trvalého pobytu v hostitelském členském státě mají občané
         Unie, kteří tam nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let.

      56      Soudní dvůr rovněž uvedl, že aby byl požadavek pobytu přiměřený, musí být vnitrostátními orgány uplatňován na základě jasných
         a předem známých kritérií (viz rozsudek ze dne 23. března 2004, Collins, C‑138/02, Recueil, s. I‑2703, bod 72).

      57      Tím, že dotčeným osobám umožňuje jednoznačně zjistit svá práva a své povinnosti, může požadavek pobytu stanovený zásadami
         ze dne 9. května 2005 již svou samotnou existencí zaručit vysokou míru právní jistoty a transparentnosti v rámci udělování
         stipendií na životní náklady pro studenty.

      58      Je proto třeba konstatovat, že takový požadavek pobytu po dobu pěti let, který je stanoven vnitrostátní právní úpravou dotčenou
         v původním řízení, nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle zajistit určitý stupeň integrace v hostitelském
         členském státě, pokud jde o studenty pocházející z jiných členských států.

      59      Toto zjištění se nedotýká možnosti členských států, aby – přejí-li si tak – udělovaly stipendia na životní náklady studentům
         pocházejícím z jiných členských států, kteří nesplňují požadavek pobytu po dobu pěti let.

      60      S ohledem na předcházející úvahy je třeba na druhou až čtvrtou otázku odpovědět, že student, který je státním příslušníkem
         členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby v tomto státě absolvoval své studium, se může dovolávat
         čl. 12 prvního pododstavce ES za účelem získání stipendia na životní náklady, pokud v hostitelském členském státě po určitou
         dobu pobýval. Článek 12 první pododstavec ES nebrání uplatnění požadavku předchozího pobytu po dobu pěti let vůči státním
         příslušníkům jiných členských států.

       K páté otázce
      61      Podstatou této otázky Centrale Raad van Beroep je, zda právo Společenství, a zejména zásada právní jistoty, brání retroaktivnímu
         uplatnění požadavku pobytu, který nemohl být v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení dotčené osobě znám.

      62      V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásady ze dne 9. května 2005 vstoupily v platnost dnem svého zveřejnění se zpětným
         účinkem ode dne 15. března 2005, tedy od okamžiku, který následuje po datu skutkových okolností v původním řízení.

      63      Předkládající soud se nicméně domnívá, že zásady ze dne 9. května 2005 jsou rozhodné pro řešení sporu v původním řízení vzhledem
         k tomu, že jsou výrazem způsobu, jakým se IB-Groep rozhodla provést výše uvedený rozsudek Bidar, a že účinky uvedeného rozsudku
         nebyly časově omezeny.

      64      Předkládající soud vysvětluje, že jeho pochybnost ohledně této otázky vyplývá z řešení přijatého ve věci, ve které byl vydán
         výše uvedený rozsudek Collins, jelikož Soudní dvůr měl v tomto rozsudku za to, že požadavek pobytu může být uplatněn vůči
         žadateli o sociální podporu pouze tehdy, pokud tento žadatel mohl být o existenci takového požadavku informován již ve sledované
         době.

      65      Jak totiž vyplývá z bodu 56 tohoto rozsudku, Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Collins rozhodl, že aby byl požadavek pobytu
         přiměřený, musí být vnitrostátními orgány uplatňován na základě jasných a předem známých kritérií.

      66      Za účelem zodpovězení této otázky je třeba připomenout, že jelikož účinky výše uvedeného rozsudku Bidar nebyly časově omezeny,
         může a musí být výklad článku 12 ES, jak vyplývá z uvedeného rozsudku, uplatněn vnitrostátními soudy na právní vztahy vzniklé
         a založené před uvedeným rozsudkem, pokud jsou krom toho splněny podmínky umožňující předložit spor týkající se použití uvedeného
         ustanovení příslušným soudům (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 27. března 1980, Denkavit italiana, 61/79, Recueil, s. 1205,
         bod 16, a výše uvedený rozsudek Bidar, bod 66).

      67      Podle ustálené judikatury zásada právní jistoty, která je součástí obecných zásad práva Společenství, zejména vyžaduje, aby
         právní úprava byla jasná a přesná a její účinky byly předvídatelné, zejména pokud může vyvolat nepříznivé důsledky pro jednotlivce
         a podniky (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 13. února 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Recueil, s. I‑431, bod 27,
         a ze dne 17. července 2008, ASM Brescia, C‑347/06, Sb. rozh. s. I-0000, bod 69).

      68      Ze spisu vyplývá, že požadavek pobytu stanovený zásadami ze dne 9. května 2005 byl zaveden k pokrytí přechodného období mezi
         výše uvedeným rozsudkem Bidar a provedením směrnice 2004/38. Taková možnost byla zvolena za účelem vyhovění požadavkům čl. 24
         odst. 2 a článku 16 této směrnice.

      69      Proto se jeví, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, podmínění nároku studentů pocházejících z jiných
         členských států na stipendium na životní náklady splněním požadavku pobytu jakožto znaku zakládajícího tento nárok nepřináší
         pro dotčené osoby negativní důsledky.

      70      Navíc vzhledem k tomu, že zásady ze dne 9. května 2005 přináší dotčeným osobám práva ve větším rozsahu, než jsou práva, která
         pro ně vyplývala z předchozího vnitrostátního režimu, není v projednávaném případě požadavek stanovený ve výše uvedeném rozsudku
         Collins použitelný.

      71      Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět, že za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, právo
         Společenství, a konkrétně zásada právní jistoty, nebrání uplatnění požadavku pobytu, který podmiňuje nárok studentů pocházejících
         z jiných členských států na stipendium na životní náklady splněním doby pobytu před zavedením tohoto požadavku.

       K nákladům řízení
      72      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Student, který se nachází v situaci žalobkyně v původním řízení, se nemůže dovolávat článku 7 nařízení Komise (EHS) č. 1251/70
            ze dne 29. června 1970 o právu pracovníků zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání v tomto státě za účelem získání
            stipendia na životní náklady.
      2)      Student, který je státním příslušníkem členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby v tomto státě absolvoval
            své studium, se může dovolávat čl. 12 prvního pododstavce ES za účelem získání stipendia na životní náklady, pokud v hostitelském
            členském státě po určitou dobu pobýval. Článek 12 první pododstavec ES nebrání uplatnění požadavku předchozího pobytu po dobu
            pěti let vůči státním příslušníkům jiných členských států.
      3)      Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, právo Společenství, a konkrétně zásada právní jistoty,
            nebrání uplatnění požadavku pobytu, který podmiňuje nárok studentů pocházejících z jiných členských států na stipendium na
            životní náklady splněním doby pobytu před zavedením tohoto požadavku.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 18. května 2009. # Herbert Meister proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Veřejná služba - Úředníci - Povýšení - Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody. # Spojené věci F-138/06 a F-37/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (první senát)
      18. května 2009
      Spojené věci F-138/06 a F-37/08
      Herbert Meister
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Veřejná služba – Úředníci – Hodnocení – Hodnotící zpráva 2001/2002, 2003/2004 a 2004/2005 – Opožděné vyhotovení – Příslušnost – Dialog – Povýšení – Body pro povýšení– Psychické obtěžování – Žaloba na neplatnost – Žaloba na náhradu škody“
      Předmět: Žaloby, podané na základě článků 236 ES a 152 AE, kterými se H. Meister v podstatě domáhá zaprvé zrušení svých hodnotících
         zpráv vyhotovených za období od 1. dubna 2001 do 31. prosince 2002, od 1. ledna 2003 do 30. září 2004 a od 1. října 2004 do
         30. září 2005, zadruhé zrušení rozhodnutí týkajícího se udělení bodů pro povýšení za povyšovací období 2006 a 2007, zatřetí
         zrušení rozhodnutí, kterým byla zamítnuta jeho žádost o pomoc na základě článku 24 služebního řádu úředníků Evropských společenství,
         ve znění vycházejícím z nařízení Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 ze dne 22. března 2004, kterým se mění tento služební řád
         (Úř. věst. L 124, s. 1), začtvrté zrušení rozhodnutí Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM),
         kterým se zamítá jeho žádost směřující k umístění do programu individuálního osobního rozvoje pro zaměstnance, kteří již vykonávali
         profesní činnost předtím, než nastoupili do OHIM, zapáté uložení OHIM povinnosti nahradit škodu.

      Rozhodnutí: Posudek o vývoji služebního postupu žalobce za období od 1. dubna 2001 do 31. prosince 2002 se zrušuje. Zpráva o hodnocení
         žalobce vyhotovená za období od 1. října 2004 do 30. září 2005 se zrušuje. Rozhodnutí o udělení bodů pro povýšení za rok 2006
         se zrušuje. OHIM se ukládá povinnost uhradit žalobci částku 5000 eur. Zbývající část žaloby F‑138/06, jakož i žaloba F‑37/08
         se zamítají. Ve věci F‑138/06 OHIM ponese vlastní náklady a kromě toho se mu ukládají dvě třetiny nákladů žalobce. Ve věci
         F‑37/08 se žalobci ukládají veškeré náklady, a sice ponese vlastní náklady a ukládají se mu též náklady OHIM.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Povinnost správy poskytnout pomoc – Působnost – Dosah
      (Služební řád úředníků, článek 24)
      2.      Úředníci – Individuální rozhodnutí – Oznámení rozhodnutí o zamítnutí – Vypracování v jazyce umožňujícím zúčastněné osobě užitečně
            se s ním seznámit
      3.      Úředníci – Psychické obtěžování – Pojem – Chování zamýšlející zdiskreditovat zúčastněnou osobu nebo úmyslně zhoršit její pracovní
            podmínky
      (Služební řád úředníků, čl. 12a odst. 3 a 4 ; směrnice Rady 2000/78, článek 1 a čl. 2 odst. 3)
      4.      Úředníci – Služební řád – Odchylky prostřednictvím obecných prováděcích ustanovení – Nepřípustnost
      (Služební řád úředníků, čl. 43 první pododstavec a čl. 90 odst. 2)
      5.      Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Totožnost předmětu a důvodu – Žalobní důvody a argumenty nenacházející
            se ve stížnosti, ale úzce s ní související
      (Služební řád úředníků, články 90 a 91)
      6.      Úředníci – Hodnocení – Posudek o vývoji služebního postupu – Zásah spolupodepisujícího úředníka v postupu hodnocení
      (Služební řád úředníků, článek 43)
      7.      Úředníci – Hodnocení – Hodnotící zpráva – Vyhotovení
      (Služební řád úředníků, článek 43)
      8.      Úředníci – Žaloba – Předchozí správní řízení – Nedodržení lhůt na odpověď ze strany správy
      (Služební řád úředníků, čl. 90 odst. 2)
      1.      Na základě povinnosti poskytnout pomoc stanovené v článku 24 služebního řádu musí správa v případě incidentu neslučitelného
         s pořádkem a klidným chodem služby zasáhnout se vší potřebnou energií a odpovědět s rychlostí a pečlivostí vyžadovanými okolnostmi
         daného případu za účelem prokázání skutkového stavu a vyvodit z toho patřičné důsledky se znalostí věci.

      Skutečnost, že orgán oprávněný ke jmenování v rozporu s povinností zohlednit zájmy úředníků nereagoval s nezbytnou rychlostí
         na žádost o poskytnutí pomoc, sice může zakládat odpovědnost dotčeného orgánu za škodu případně způsobenou zúčastněné osobě,
         avšak nemůže sama o sobě ovlivnit legalitu výslovného rozhodnutí o zamítnutí této žádosti. Kdyby totiž takové rozhodnutí muselo
         být zrušeno pouze z důvodu jeho opožděnosti, nové rozhodnutí, které by mělo nahradit zrušené rozhodnutí, by v žádném případě
         nemohlo být méně opožděné než to původní.

      (viz body 73 a 76)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 26. ledna 1989, Koutchoumoff v. Komise, 224/87, Recueil, s. 99, body 15 a 16
      Soud prvního stupně: 21. dubna 1993, Tallarico v. Parlament, T‑5/92, Recueil, s. II‑477, bod 31 ; 6. listopadu 1997, Liao
         v. Rada, T‑15/96, Recueil FP s. I‑A‑329 a II‑897, bod 34 ; 5. prosince 2000, Campogrande v. Komise, T‑136/98, Recueil FP s.
         I‑A‑267 a II‑1225, bod 42; 25. října 2007, Lo Giudice v. Komise, T‑154/05, Sb. VS s. I‑A‑2‑0000 a II‑A‑2‑0000, bod 136

      2.      K tomu, aby bylo rozhodnutí řádně oznámeno, je třeba, aby bylo sděleno jeho adresátovi a aby se tento mohl užitečně seznámit
         s obsahem rozhodnutí. Rozhodnutí o zamítnutí žádosti o poskytnutí pomoci na základě článku 24 služebního řádu, vypracované
         v jazyce, který není ani mateřským jazykem úředníka, ani jazykem, ve kterém byla žádost o poskytnutí pomoci vypracována, je
         řádným rozhodnutím za podmínky, že se s ním zúčastněná osoba může užitečně seznámit.

      (viz body 84 a 85)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 9. června 1994, X v. Komise, T‑94/92, Recueil FP s. I‑A‑149 a II‑481, bod 24; 23. března 2000, Rudolph
         v. Komise, T‑197/98, Recueil FP s. I‑A‑55 a II‑241, bod 44 ; 7. února 2001, Bonaiti Brighinav. Komise, T‑118/99, Recueil FP
         s. I‑A‑25 a II‑97, body 16 a 17

      3.      Článek 12a odst. 3 služebního řádu definuje psychické obtěžování jako „nepřístojné chování“, které k tomu, aby bylo prokázáno,
         vyžaduje, aby byly splněny souběžně dvě podmínky. První podmínka se týká existence jednání, mluvených či psaných projevů či
         gest, které „trvají po delší dobu, jsou opakované nebo systematické“ – což předpokládá, že psychické obtěžování musí být chápáno
         jako proces probíhající nutně v čase a předpokládá existenci opakovaného a pokračujícího jednání – a které jsou „učiněny úmyslně“.
         Druhá podmínka, oddělená od první podmínky spojkou „a“, vyžaduje, aby tato jednání, mluvené nebo psané projevy či gesta mohla
         těžce poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka.

      Skutečnost, že se spojení „učiněná úmyslně“ týká první podmínky, a nikoliv druhé, znamená, že mluvené či psané projevy či
         gesta uvedené v čl. 12a odst. 3 služebního řádu musí být učiněny úmyslně, což z působnosti tohoto ustanovení vylučuje jednání,
         ke kterému by došlo náhodně. Naopak se nevyžaduje, aby tato jednání, mluvené či psané projevy či gesta byly provedeny s úmyslem
         poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka. Jinými slovy, k psychickému obtěžování ve smyslu
         čl. 12a odst. 3 služebního řádu může dojít, aniž obtěžovatel svým jednáním zamýšlí zdiskreditovat oběť nebo úmyslně zhoršit
         její pracovní podmínky. Stačí pouze to, aby jeho jednání, pokud k němu došlo úmyslně, takové následky objektivně způsobilo.
         Opačný výklad čl. 12a odst. 3 služebního řádu by měl za následek, že by toto ustanovení bylo zbaveno veškerého užitečného
         účinku z důvodu obtížnosti prokázat zlý úmysl pachatele psychického obtěžování.

      Takový výklad nelze zpochybnit ustanoveními čl. 12a odst. 4 první věty služebního řádu, která stanoví, že „[s]exuálním obtěžováním
         se rozumí chování sexuální povahy, které osoba, jíž je určeno, považuje za nežádoucí a jehož účelem nebo následkem je uvedené
         osobě ublížit nebo vytvořit atmosféru zastrašování a prostředí, které je vůči uvedené osobě nepřátelské, útočné nebo rušivé“.
         Ačkoliv výraz „jehož účelem nebo následkem“ je uveden v ustanoveních čl. 12a odst. 4 první věty služebního řádu, zatímco v
         ustanoveních čl. 12a odst. 3 služebního řádu chybí, nelze tento nedostatek vykládat tak, že, pokud jde o psychické obtěžování,
         pouze jednání, jehož „účelem“ je zdiskreditovat nebo zhoršit pracovní podmínky člověka, lze považovat za psychické obtěžování.

      Konečně, výklad čl. 12a odst. 3 služebního řádu, který by byl založen na zlém úmyslu domnělého obtěžovatele, by neodpovídal
         definici „obtěžování“ ve směrnici 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání. Použití
         výrazu „má za účel nebo za následek“ ve směrnici 2000/78 prokazuje, že zákonodárce Společenství zamýšlel zajistit obětem psychického
         obtěžování „přiměřenou soudní ochranu“.

      (viz body 102, 104 až 108 a 111 až 113)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 9. prosince 2008, Q v. Komise, F‑52/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, body 135 a 144, ještě probíhá
         řízení o kasačním opravném prostředku před Tribunálem, věc T‑80/09 P

      4.      Hodnotící zpráva představuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení, proti němuž může úředník podat buď žalobu přímo
         k Soudu, anebo stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Ačkoliv je obvykle vhodné využít vnitřních postupů zavedených
         v obecných prováděcích ustanoveních k článku 43 služebního řádu, tato ustanovení se nemohou odchylovat od výše uvedeného práva
         vyplývajícího ze služebního řádu, jež úředníkům umožňuje podat žalobu nebo stížnost k Soudu proti hodnotící zprávě, aniž předtím
         využijí těchto vnitřních postupů.

      Orgány nemají pravomoc stanovovat odchylky z výslovných pravidel služebního řádu prostřednictvím prováděcích předpisů.
      (viz body 138 až 140)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 1. prosince 1994, Schneider v. Komise, T‑54/92, Recueil FP s. I‑A‑281 a II‑887, bod 22 ; 4. května 2005,
         Castets v. Komise, T‑398/03, Sb. VS s. I‑A‑109 a II‑507, bod 32

      5.      Pravidlo souladu mezi předběžnou správní stížností a žalobou vyžaduje, pod sankcí nepřípustnosti, aby byl žalobní důvod vznesený
         u soudu Společenství vznesen již v rámci postupu před zahájením soudního řízení, aby se orgán oprávněný ke jmenování mohl
         dostatečně přesným způsobem seznámit s kritikou, kterou zúčastněná osoba vyjadřuje vůči napadenému rozhodnutí. I když návrhová
         žádání předložená Soudu mohou obsahovat pouze „zpochybňované body“ vycházející z téhož důvodu jako zpochybňované body uvedené
         ve stížnosti, tyto zpochybňované body mohou nicméně být před soudem Společenství rozvinuty předložením důvodů a argumentů,
         které nemusí být nutně obsaženy ve stížnosti, které ale se stížností úzce souvisejí.

      (viz bod 145)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 8. června 1995, Allo v. Komise, T‑496/93, Recueil FP s. I‑A‑127 a II‑405, bod 26
      6.      Režim stanovící, že hodnotící zpráva je vyhotovena hodnotitelem a podepsána spolupodepisujícím úředníkem a že v případě neshody
         s hodnotitelem je to spolupodepisující úředník, který dospěje ke konečnému rozhodnutí, takže spolupodepisující úředník je
         hodnotitelem v plném slova smyslu, musí být posuzován jako záruka neutralizující případné nebezpečí zaujatosti osoby hodnotitele.

      (viz bod 156)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: 13. prosince 2007, Sequeira Wandschneider v. Komise, F‑28/06, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000,
         bod 43

      7.      Až na výjimečné případy nemůže být hodnotící zpráva zrušena z pouhého důvodu, že byla vypracována opožděně. I když z prodlení
         ve vypracování hodnotící zprávy může dotčenému úředníkovi vzniknout nárok na náhradu škody, nemůže mít vliv na platnost hodnotící
         zprávy, a nemůže tedy být ani důvodem pro její zrušení.

      (viz bod 171)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 20. listopadu 2007, Ianniello v. Komise, T‑205/04, Sb. VS s. I‑A‑2‑0000 a II‑A‑2‑0000, bod 139
      8.      Nedodržení lhůt stanovených v článku 90 služebního řádu může zakládat odpovědnost dotčeného orgánu za škodu případně způsobenou
         zúčastněným osobám.

      (viz bod 212)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 26. ledna 2005, Roccato v. Komise, T‑267/03, Sb. VS s. I‑A‑1 a II‑1, bod 84


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 9. února 1994. # Edward Patrick Latham proti Komisi Evropských společenství. # Úředník - Zamítnutí kandidatury. # Věc T-82/91.