title: ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (druhý senát) 17. července 2012.#BG v. Evropský veřejný ochránce práv.#Veřejná služba – Disciplinární řízení – Disciplinární sankce – Zbavení funkce – Existence předběžného šetření před vnitrostátními trestními soudy v okamžiku přijetí rozhodnutí o zbavení funkce – Rovné zacházení pro muže a ženy – Zákaz výpovědi těhotné zaměstnankyni po dobu od počátku těhotenství do ukončení její mateřské dovolené.#Věc F‑54/11.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (druhého senátu)
      17. července 2012(*)

      „Veřejná služba – Disciplinární řízení – Disciplinární sankce – Zbavení funkce – Existence předběžného šetření před vnitrostátními trestními soudy v okamžiku přijetí rozhodnutí o zbavení funkce – Rovné zacházení pro muže a ženy – Zákaz výpovědi těhotné zaměstnankyni po dobu od počátku těhotenství do ukončení její mateřské dovolené“
      Ve věci F‑54/11,
      jejímž předmětem je žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku
         106a,

      BG, bývalá úřednice úřadu Evropského veřejného ochránce práv, s bydlištěm ve Štrasburku (Francie) zastoupená L. Levi a A. Blotem,
         advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Evropskému veřejnému ochránci práv, zastoupenému J. Sant’Annou, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Waelbroeckem a A. Duron, advokáty,

      žalovanému,
      SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhý senát),
      ve složení M. I. Rofes i Pujol, předsedkyně, I. Boruta a K. Bradley (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: X. Lopez Bancalari, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. března 2012,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Podáním došlým kanceláři Soudu dne 4. května 2011 podala BG projednávanou žalobu znějící jednak na zrušení rozhodnutí Evropského
         veřejného ochránce práv, kterým ji zbavuje funkce bez ztráty nároku na důchod, a jednak na náhradu škody, která jí údajně
         vznikla v důsledku tohoto rozhodnutí.

       Právní rámec
      2        Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie zní takto:

      „[…]
      Každý má právo, aby jeho věc byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, předem
         zřízeným zákonem. Každému musí být umožněno poradit se, být obhajován a být zastupován.

      […]“
      3        Článek 23 Listiny, nazvaný „Rovnost žen a mužů“, stanoví:

      „Rovnost žen a mužů musí být zajištěna ve všech oblastech včetně zaměstnání, práce, a odměny za práci.
      […]“
      4        Článek 1e odst. 2 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) zní:

      „Úředníkům v činné službě jsou poskytnuty pracovní podmínky vyhovující příslušným normám v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví,
         které jsou přinejmenším rovnocenné minimálním požadavkům použitelným v rámci opatření, která jsou podle Smluv v těchto oblastech
         přijímána.“

      5        Článek 12 služebního řádu stanoví:

      „Úředník se zdrží veškerého jednání nebo chování, které by mohlo nepříznivě ovlivnit jeho postavení.“
      6        Článek 86 odst. 3 služebního řádu stanoví:

      „Disciplinární pravidla, postupy a opatření, jakož i pravidla a postupy týkající se správního vyšetřování jsou stanoveny v příloze
         IX.“

      7        Příloha IX služebního řádu upravuje disciplinární řízení. Její článek 5 zní takto:

      „1. V každém orgánu bude zřízena disciplinární komise, dále jen komise. V komisi musí být zastoupen nejméně jeden člen, jenž
         může zastávat funkci předsedy, který není pracovníkem příslušného orgánu.

      2.       Komise je složena z předsedy a čtyř řádných členů, kteří mohou být nahrazeni náhradníky, a ve věcech, které se týkají úředníka
         zařazeného do platové třídy nižší než AD 13, z dalších dvou členů ve stejné funkční skupině a ve stejné platové třídě jako
         úředník, proti němuž je disciplinární řízení vedeno.

      3.       Ve všech věcech, vyjma věcí týkajících se úředníků z platové třídy AD 16 nebo AD 15, jsou řádní členové a náhradníci komise
         jmenováni z úředníků v činné službě náležejících do platové třídy AD 14 nebo vyšší.

      […]“
      8        Článek 6 přílohy IX služebního řádu stanoví:

      „1. Orgán oprávněný ke jmenování a výbor zaměstnanců jmenují každý zároveň dva řádné členy komise a dva náhradníky.
      2. Předsedu a jeho náhradníka jmenuje orgán oprávněný ke jmenování.
      […]
      5. Dotčený úředník má právo do pěti dnů od zřízení komise zamítnout účast jednoho z členů v komisi. Také orgán je oprávněn
         jednoho z členů komise zamítnout.

      […]“
      9        Článek 10 přílohy IX služebního řádu stanoví:

      „Přísnost uložených disciplinárních sankcí je úměrná závažnosti porušení služebních povinností. Ke stanovení závažnosti porušení
         služebních povinností a k rozhodnutí o tom, jakou disciplinární sankci uložit, je třeba vzít v úvahu zejména:

      a)       druh porušení služebních povinností a okolnosti, za nichž k porušení došlo;
      b)       rozsah nepříznivých účinků porušení služebních povinností na bezúhonnost, pověst nebo zájmy orgánu;
      c)       míru, do jaké bylo porušení služebních povinností způsobeno úmyslně nebo z nedbalosti;
      d)       pohnutky, které úředníka k porušení služebních povinností vedly;
      e)       platovou třídu a délku služby úředníka;
      f)       míru osobní odpovědnosti úředníka;
      g)      úroveň služebních povinností a kompetencí úředníka;
      h)       otázku, zda je porušení služebních povinností spojeno s opakovaným jednáním nebo chováním;
      i)      chování úředníka v průběhu jeho služby.“
      10      Článek 18 přílohy IX služebního řádu zní takto:

      „Po zvážení předložených dokumentů a s přihlédnutím k veškerým ústním i písemným prohlášením a rovněž k výsledkům provedeného
         vyšetřování zaujme komise většinou hlasů odůvodněné stanovisko k otázce, zda jsou vytýkané skutečnosti nepopíratelné a jaká
         sankce by z nich měla být vyvozena. Toto stanovisko podepisují všichni členové komise. Každý člen může ke stanovisku připojit
         rozdílný názor. Komise předá odůvodněné stanovisko orgánu oprávněnému ke jmenování a dotčenému úředníkovi do dvou měsíců ode
         dne, kdy orgán oprávněný ke jmenování zprávu přijal, za předpokladu, že je tato lhůta vzhledem ke složitosti věci přiměřená.
         Pokud bylo vyšetřování vedeno z podnětu komise, je tato lhůta čtyři měsíce za předpokladu, že je přiměřená vzhledem ke složitosti
         věci.“

      11      Článek 23 přílohy IX služebního řádu stanoví:

      „1. Obviní-li orgán oprávněný ke jmenování úředníka ze závažného porušování služebních povinností způsobeného nerespektováním
         profesionálních závazků nebo protiprávním jednáním, může osobu obviněnou z porušování služebních povinností bezodkladně zprostit
         výkonu služby na dobu určitou nebo neurčitou.

      2. Kromě výjimečných případů přijímá orgán oprávněný ke jmenování rozhodnutí po vyslechnutí dotčeného úředníka.“
      12      Článek 25 přílohy IX služebního řádu stanoví:

      „Pokud je úředník za uvedené činy trestně stíhán, bude konečné rozhodnutí učiněno až po vynesení konečného rozsudku soudem,
         který o věci jedná.“

      13      Článek 2 odst. 3 směrnice 76/207/EHS Rady ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud
         jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (Úř. věst. L 39, s. 40; Zvl.
         vyd. 05/01, s. 187) zní takto:

      „Touto směrnicí nejsou dotčena ustanovení týkající se ochrany žen, zejména pokud jde o těhotenství a mateřství.“
      14      Směrnice 76/207 byla s účinností k 15. srpnu 2009 zrušena směrnicí 2006/54/ES Evropského parlamentu a Rady ze dne 5. července
         2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (přepracované
         znění) (Úř. věst. L 204, s. 23), jejíž článek první, nazvaný „Účel“, stanoví:

      „Účelem této směrnice je zajistit zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání
         a povolání.

      Obsahuje proto ustanovení k provádění zásady rovného zacházení, pokud jde o:
      a)      přístup k zaměstnání, včetně postupu v zaměstnání, a k odbornému vzdělávání;
      b)      pracovní podmínky, včetně odměny;
      c)      systémy sociálního zabezpečení pracovníků.
      Rovněž obsahuje ustanovení k zajištění účinnějšího provádění této zásady prostřednictvím zavedení příslušných postupů.“
      15      Článek 2 odst. 2 směrnice 2006/54 stanoví:

      „Pro účely této směrnice diskriminace zahrnuje:
      […]
      c)       jakékoliv méně příznivé zacházení se ženou v souvislosti s těhotenstvím nebo mateřskou dovolenou ve smyslu směrnice 92/85/EHS.“

      16      Článek 10 směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při
         práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá směrnice ve smyslu čl. 16
         odst. 1 směrnice 89/391/EHS), nazvaný „Zákaz výpovědi“ (Úř. věst. L 348, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 110), zní takto:

      „K zaručení zaměstnankyním ve smyslu článku 2 výkonu jejich práv na bezpečnost a ochranu zdraví uznaných podle tohoto článku
         se stanoví, že:

      1)      členské státy přijmou nezbytná opatření k zákazu výpovědi dané zaměstnankyním ve smyslu článku 2 po dobu od počátku jejich
         těhotenství až do konce jejich mateřské dovolené uvedené v čl. 8 odst. 1, kromě výjimečných případů nesouvisejících s jejich
         stavem, které jsou dovoleny podle vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí a popřípadě za předpokladu, že k tomu dá
         příslušný orgán souhlas;

      2)      je‑li zaměstnankyni ve smyslu článku 2 dána výpověď během doby uvedené v bodě 1, musí zaměstnavatel uvést náležité odůvodnění
         písemně;

      […]“
       Skutkový základ sporu
      17      Žalobkyně pracovala od roku 2002 pro Evropského veřejného ochránce práv jako dočasná zaměstnankyně, poté jako úřednice ve
         funkční skupině asistent (AST) a později ve funkční skupině administrátor (AD) byla od 1. října 2008 do 31. července 2010
         odpovědná za komunikaci v oddělení „Komunikace“ úřadu veřejného ochránce práv s platovou třídou AD 5.

      18      Žalobkyně na jednání upřesnila, že v rozhodné době vlastnila dům v Kehlu (Německo), který s manželem nikdy nevyužívala jako
         hlavní bydlení, a že v roce 2006 koupila byt ve Štrasburku (Francie), který již od té doby prodala.

      19      Na konci února 2008 podala žalobkyně žádost k družstevní společnosti zabývající se podporou bydlení (dále jen „družstevní
         společnost“) za účelem získání bydlení ve Štrasburku dotovaného ve Francii z veřejných podpor pro domácnosti s nízkými příjmy,
         které poprvé nabývají byt do vlastnictví. Pro účely doplnění žádosti zaslala družstevní společnosti dvě prohlášení o příjmech
         za roky 2006 a 2007 s datem 27. února 2008.

      20      Dopisem ze dne 24. března 2009 požádala družstevní společnost žalobkyni, aby potvrdila zájem o koupi bytu a poskytla jí určité
         informace.

      21      V červenci 2009 požádala družstevní společnost žalobkyni za účelem ověření žádosti o zaslání jejích výplatních pásek i výplatních
         pásek manžela.

      22      Žalobkyně nato zaslala výplatní pásky za duben, květen, červen a červenec 2009 (dále jen „výplatní pásky”), jakož i informace
         o příjmech svého manžela.

      23      Dne 3. srpna 2009 kontaktovala družstevní společnost vedoucího oddělení „Administrativa a personál“ úřadu Veřejného ochránce
         práv, aby získala vysvětlení, jak se zohledňují odměny úředníků Evropské unie pro potřeby poskytnutí hypotéky z veřejné podpory,
         a dále vysvětlení stran výplatních pásek zaslaných žalobkyní. Na žádost úřadu veřejného ochránce práv mu družstevní společnost
         zaslala dne 7. srpna 2009 kopie výplatních pásek.

      24      Pracovníci oddělení „Administrativa a personál“ prošetřili výplatní pásky a zjistili, že byly pozměněny tak, aby snižovaly
         skutečný příjem dotčené. Na výplatních páskách z dubna, května a června 2009 je tak uveden čistý příjem ve výši 2 410,36 eur
         místo 5 822,43 eur a na výplatní pásce z července 2009 čistý příjem ve výši 5 711,32 eur namísto 9 123,39 eur.

      25      Dne 10. srpna 2009 zaslal vedoucí oddělení „Administrativa a personál“ družstevní společnosti e‑mail, v němž ji informoval
         o tom, že není s to upřesnit částky, které mají být zohledněny s ohledem na francouzskou právní úpravu, a že ve výplatních
         páskách zaslaných žalobkyní zjistil značné nepřesnosti.

      26      Dne 11. srpna 2009 navrhl vedoucí oddělení „Administrativa a personál“, aby bylo zahájeno správní vyšetřování týkající se
         „možného zfalšování úředních dokumentů veřejného ochránce práv […] a [jejich] použití ve vztahu ke třetím osobám za účelem
         osobního prospěchu“.

      27      Dne 17. srpna 2009 informovala družstevní společnost vedoucího oddělení „Administrativa a personál“, že hodlá žalobkyni požádat
         o potvrzení o referenčních zdanitelných příjmech za rok 2008.

      28      Dne 25. srpna 2009 požádala žalobkyně úřad veřejného ochránce práv o potvrzení požadované družstevní společností, jakož i o další
         potvrzení v německém jazyce. Téhož dne vedoucí oddělení „Administrativa a personál“ žalobkyni informoval, že jí nemůže potvrzení
         za rok 2008 poskytnout okamžitě, ale potvrzení v německém jazyce jí předal.

      29      Dne 26. srpna 2009 předložila žalobkyně družstevní společnosti dokument na hlavičkovém papíře Evropského veřejného ochránce
         práv oddělení „Administrativa [a personál]“, nadepsaný „Potvrzení“, o zdanitelném příjmu za rok 2008.

      30      Družstevní společnost toto potvrzení zaslala oddělení „Administrativa a personál“, které konstatovalo, že předmětný dokument
         nebyl tímto oddělením vystaven. Uvedené potvrzení mělo značku potvrzení v německém jazyce poskytnutého žalobkyni dne 25. srpna
         2009.

      31      Dne 2. září 2009 se veřejný ochránce práv rozhodl zahájit správní vyšetřování a informovat státního zástupce Francouzské republiky
         o předmětných činech a zbavil žalobkyni funkce na dobu neurčitou bez snížení platu. Žalobkyně o tom byla informována tentýž
         den.

      32      Dne 3. září 2009 byla žalobkyně pozvána k prvnímu jednání v rámci v rámci správního vyšetřování. Během tohoto jednání přiznala,
         že sama zfalšovala čtyři výplatní pásky a potvrzení o příjmech za rok 2008. Dále informovala vyšetřovatele o tom, že je těhotná,
         odpověděla na položené otázky a předala vyšetřovatelům rukou psaný dopis, v němž prohlašuje, že činy, které jsou jí vytýkány,
         nijak nepopírá, avšak přeje si podat vysvětlení. Tvrdila zejména to, že tyto úkony provedla „neuváženě“ a jednala s úmyslem
         „ukončit naprosto nesnesitelnou rodinnou situaci“, tj. potíže se získáním hypotéky z důvodu těžkého onemocnění manžela.

      33      Dne 18. září 2009 zaslali vyšetřovatelé žalobkyni své stanovisko stran vytýkaných činů. Žalobkyně doplnila dne 22. září 2009
         další vyjádření, kde konkrétně upřesnila, že počátkem července 2009 zjistila, že je těhotná, a jednala v panice z obavy, že
         družstevní společnost její žádosti nevyhoví.

      34      Dopisem ze dne 24. září 2009 předali vyšetřovatelé veřejnému ochránci práv zprávu ze správního vyšetřování, v níž dospěli
         k závěru, že žalobkyně zfalšovala dokumenty předané družstevní společnosti jakožto doklady k žádosti, která – pokud by jí
         bylo vyhověno – by jí umožnila získat hypotéku za podmínek vyhrazených ve francouzské právní úpravě pro domácnosti s nízkými
         příjmy. Vyšetřovatelé tudíž doporučili, aby bylo zahájeno disciplinární řízení.

      35      Dne 23. října 2009 vyslechl žalobkyni veřejný ochránce práv v rámci předběžného slyšení podle článku 3 přílohy IX služebního
         řádu.

      36      Dne 20. listopadu 2009 se veřejný ochránce práv rozhodl zahájit disciplinární řízení. Vzhledem k těhotenství žalobkyně a v návaznosti
         na stanovisko lékaře úřadu však dne 18. ledna 2010 rozhodl odložit úkony spojené s disciplinárním řízením na datum po porodu
         žalobkyně.

      37      Dne 19. května 2010 ustanovil veřejný ochránce práv disciplinární komisi, která žalobkyni vyslechla dne 8. července 2010.

      38      Dne 9. července 2010 vydala disciplinární komise odůvodněné stanovisko, v němž dospěla k závěru, že vytýkané činy byly prokázány
         a žalobkyně se k nim přiznala.

      39      Pokud jde o navrhovanou sankci, disciplinární komise vysvětlila své stanovisko následovně:

      „–      vytýkané činy narušují vážnost funkce vykonávané [žalobkyní], a to zejména v souvislosti s integritou jakožto hodnotou spojovanou
         s orgánem, který ji zaměstnává, a jsou závažný porušením článku 12 služebního řádu […],

      –        není sporu o úmyslnosti vytýkaných činů a odpovědnosti […] úřednice,
      –        úřednice vykonává úkoly s vysokou mírou odpovědnosti,
      –        vytýkané činy se neopakovaly,
      –        úřednice byla kladně hodnocena po celou dobu své kariéry.“
      40      Vzhledem k těmto skutečnostem disciplinární rada většinovým rozhodnutím navrhla jako sankci „přeřadit dotyčnou do nižší funkční
         skupiny včetně snížení platové třídy (AST 1, platový stupeň 1)“. Menšinová skupina členů disciplinární komise však zastávala
         názor, že vhodnější sankcí by bylo zbavit žalobkyni funkce.

      41      Veřejný ochránce práv rozhodnutím ze dne 20. července 2010 uvědomil žalobkyni dne 22. července 2010 o tom, že se rozhodl potrestat
         ji zbavením funkce bez ztráty nároku na důchod s účinností k 31. červenci 2010 (dále jen „sporné rozhodnutí“).

      42      Žalobkyně podala dne 21. října 2010 proti rozhodnutí ze dne 20. července 2010 stížnost podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu.

      43      Veřejný ochránce práv zamítl stížnost rozhodnutím ze dne 18. ledna 2011 doručeným dotyčné dne 24. ledna 2011.

       Návrhová žádání účastníků a řízení
      44      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil rozhodnutí ze dne 20. července 2010;
      –        v případě potřeby zrušil rozhodnutí ze dne 18. ledna 2011 doručené dne 24. ledna 2011, kterým se stížnost zamítá;
      a proto:
      –        rozhodl, že zrušení sporného rozhodnutí má za následek, že žalobkyně je se zpětnou účinností k datu právní moci uvedeného
         rozhodnutí opětně přijata na místo administrátora s platovou třídou AD 5 stupeň 2 a má nárok na vyplacení finančních nároků
         za celé toto období včetně úroků z prodlení se sazbou Evropské centrální banky navýšené o 2 body;

      –        podpůrně uložil veřejnému ochránci práv povinnost zaplatit částku ve výši odměny, kterou by žalobkyně získala od data právní
         moci rozhodnutí o zbavení funkce až do července 2040, kdy dosáhne důchodového věku, a příslušné vyrovnání jejích nároků na
         důchod;

      –        v každém případě uložil veřejnému ochránci práv povinnost zaplatit částku ve výši 65 000 eur z titulu náhrady nemajetkové
         újmy způsobené žalobkyni;

      –        uložil veřejnému ochránci práv náhradu veškerých výdajů.
      45      Veřejný ochránce práv navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu v plném rozsahu jako neopodstatněnou;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů.
      46      V přípravné zprávě k jednání zaslané dopisem ze dne 15. prosince 2011 vyzval Soud pro veřejnou službu účastníky řízení k tomu,
         aby odpověděli na procesní organizační opatření, kterým účastníci vyhověli ve stanovených lhůtách. Žalobkyně nicméně Soud
         informovala, že není s to dodat kopii informačního listu přiloženého k žádosti pro družstevní společnost ze dne 24. března
         2009.

       Právní otázky
      1.     K předmětu žaloby
      47      Kromě zrušení rozhodnutí ze dne 20. července 2010 se žalobkyně v případě potřeby domáhá zrušení rozhodnutí ze dne 18. ledna
         2011, jímž orgán oprávněný ke jmenování (dále jen „OOJ“) zamítl její stížnost.

      48      Návrhová žádání, která formálně směřují proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, mají podle ustálené judikatury v případě,
         kdy toto rozhodnutí nemá samostatný obsah, ten účinek, že se Soudu pro veřejnou službu předkládá akt, proti němuž byla podána
         stížnost (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 17. ledna 1989, Vainker v. Parlament, C‑293/87, bod 8). Rozhodnutí,
         kterým se zamítá stížnost podaná proti spornému rozhodnutí, nemá v projednávaném případě samostatný obsah, a proto je nutno
         žalobu považovat pouze za žalobu proti spornému rozhodnutí.

      49      Soud pro veřejnou službu dále připomíná, že mu v rámci žaloby podané na základě článku 91 služebního řádu nepřísluší, aby
         vydával soudní příkazy unijním orgánům (viz např. rozsudek Soudu ze dne 24. února 2010, P v. Parlament, F‑89/08, bod 120,
         a ze dne 14. září 2010, Da Silva Pinto Branco v. Soudní dvůr, F‑52/09, bod 31). Návrhové žádání, v jehož rámci je navrhováno,
         aby Soud pro veřejnou službu rozhodl, že zrušení sporného rozhodnutí má za následek to, že žalobkyně je zpětnou účinností
         k datu právní moci uvedeného rozhodnutí opětně přijata na místo administrátora s platovou třídou AD 5 stupeň 2, je proto třeba
         zamítnout jako nepřípustné.

      2.     K návrhovému žádání znějícímu na zrušení
      50      Žalobkyně uvádí na podporu návrhového žádání za účelem zrušení sporného rozhodnutí pět žalobních důvodů, které se zakládají
         na porušení disciplinárního řízení upraveného ve služebním řádu, porušení povinnosti uvést odůvodnění, zjevně nesprávném posouzení,
         porušení zásady rovného zacházení pro muže a ženy a práva na mateřskou dovolenou, jakož i na porušení povinnosti řádné péče
         a zásady řádné správy.

      51      Žalobkyně ve svých písemných vyjádřeních dále nastoluje otázku týkající se role veřejného ochránce práv v disciplinárním řízení
         s ohledem na zásadu rovnosti zbraní účastníků a zásadu spravedlivého procesu. I za předpokladu, že žalobkyně tímto hodlá uplatnit
         žalobní důvod na podporu návrhových žádání znějících na zrušení, je nicméně nutno konstatovat, že takový žalobní důvod, který
         v rozporu s čl. 35 odst. 1 písm. e) jednacího řádu není podložen argumenty, musí být zamítnut jako nepřípustný.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, založenému na porušení disciplinárního řízení upraveného ve služebním řádu
      52      Žalobní důvod založený na porušení disciplinárního řízení upraveného ve služebním řádu má tři části, které se týkají porušení
         článku 25 přílohy IX služebního řádu, porušení článku 23 přílohy IX služebního řádu a porušení článků 5 a 6 přílohy IX služebního
         řádu.

       K první části prvního žalobního důvodu, týkající se existence trestního stíhání za tytéž činy
      –       Argumenty účastníků řízení
      53      Žalobkyně tvrdí, že veřejný ochránce práv přijal konečné rozhodnutí v rozporu s článkem 25 přílohy IX služebního řádu, aniž
         čekal na ukončení trestního stíhání zahájeného proti ní.

      54      Podle veřejného ochránce práv musí být pojem „trestní stíhání“ podle článku 25 přílohy IX služebního řádu posuzován z hlediska
         vnitrostátního práva použitelného v projednávaném případě, tj. z hlediska francouzského práva. Veřejný ochránce práv v tomto
         ohledu tvrdí, že „trestní stíhání“ ve smyslu francouzského práva v okamžiku přijetí sporného rozhodnutí neprobíhalo, a navrhuje,
         aby Soud tuto část prvního žalobního důvodu zamítl.

      55      Žalobkyně na jednání tvrdila, že článek 25 přílohy IX služebního řádu je nutno vykládat autonomně a že odkaz na francouzské
         právo, který veřejný ochránce práv učinil v žalobní odpovědi, je irelevantní.

      –       Závěry Soudu
      56      Úvodem je nutno konstatovat, že výtka týkající se porušení článku 25 přílohy IX služebního řádu nebyla vznesena v rámci postupu
         před zahájením soudního řízení.

      57      Veřejný ochránce práv nevznesl vůči žalobkyni námitku nepřípustnosti. Shoda stížnosti a žaloby, na níž závisí přípustnost
         této žaloby, je však otázkou veřejného pořádku, kterou je soud povinen zkoumat bez návrhu (viz rozsudek Soudu ze dne 11. července
         2007, B v. Komise, F‑7/06, bod 26 a citovaná judikatura).

      58      Toto pravidlo shody se může uplatnit pouze v případě, kdy žaloba v soudním řízení mění předmět stížnosti nebo její důvod,
         přičemž pojem „důvod“ musí být vykládán široce. V případě návrhových žádání znějících na zrušení je třeba „důvodem sporu“
         rozumět zpochybnění vnitřní legality napadeného aktu ze strany žalobkyně nebo – alternativně – zpochybnění jeho vnější legality,
         přičemž zde jde o rozlišení opakovaně uznané judikaturou (viz rozsudek Soudu ze dne 1. července 2010, Časta v. Komise, F‑40/09,
         bod 83 a citovaná judikatura).

      59      V projednávaném případě je nutno konstatovat, že žalobkyně uvedla ve fázi stížnosti několik argumentů týkajících se jak vnější,
         tak vnitřní legality sporného rozhodnutí, tj. vady řízení, v němž bylo přijato uvedené rozhodnutí, věcná nepřesnost vytýkaných
         činů, porušení povinnosti uvést odůvodnění a porušení zásady proporcionality. Z toho plyne, že žalobkyně neporušila pravidlo
         shody, když v žalobě uplatnila žalobní důvod založený na porušení článku 25 přílohy IX služebního řádu, a projednávaný žalobní
         důvod je proto přípustný.

      60      Z věcného hlediska má přerušení disciplinárního řízení do ukončení trestního řízení podle článku 25 přílohy IX služebního
         řádu dvojí opodstatnění.

      61      Zaprvé má zabránit tomu, aby došlo k nepříznivému ovlivnění dotyčného úředníka v rámci trestního stíhání vedeného proti němu
         za činy, které jsou navíc předmětem disciplinárního řízení u orgánu, kde je zaměstnán (rozsudek Soudu prvního stupně ze dne
         19. března 1998, Tzoanos v. Komise, T‑74/96, bod 34).

      62      Zadruhé takové přerušení disciplinárního řízení umožňuje vzít v rámci tohoto disciplinárního řízení v potaz skutková zjištění
         trestního soudu, jestliže se jeho rozhodnutí stalo konečným. Článek 25 přílohy IX ke služebnímu řádu totiž zakotvuje zásadu,
         podle níž „trestní řízení přerušuje řízení disciplinární“, což je odůvodněno zejména tím, že vnitrostátní trestní soudy mají
         rozsáhlejší vyšetřovací pravomoci než OOJ. Proto v případě, že mohou být tytéž skutky považovány za trestný čin i za porušení
         služebních povinností úředníka, je správa vázána skutkovými zjištěními, která trestní soud učinil v rámci trestního řízení.
         Jakmile tento soud v daném případě konstatuje existenci skutků, může správa přikročit k jejich právní kvalifikaci z hlediska
         pojmu „disciplinární provinění“, přičemž ověří zejména, zda tyto skutky představují nesplnění služebních povinností (rozsudek
         Soudu prvního stupně ze dne 10. června 2004, François v. Komise, T‑307/01, Recueil, s. II‑1669, bod 75; rozsudek Soudu ze
         dne 13. ledna 2010, A a G v. Komise, F‑124/05 a F‑96/06, bod 323).

      63      Podle relevantní judikatury je dále na dotyčném úředníkovi, aby OOJ poskytl relevantní informace k posouzení toho, zda jsou
         skutky vytýkané mu v rámci disciplinárního řízení současně předmětem trestního stíhání vedeného vůči němu. Za účelem splnění
         této povinnosti musí dotyčný úředník v zásadě prokázat, že proti němu bylo zahájeno trestní stíhání v době, kdy proti němu
         bylo vedeno disciplinární řízení. Pouze v případě, že bylo takové trestní stíhání zahájeno, lze skutky, jichž se týká, vymezit
         a srovnat se skutky, jež vedly k zahájení disciplinárního řízení, aby tak bylo zjištěno, zda jsou případně totožné (viz rozsudek
         Soudu prvního stupně ze dne 30. května 2002, Onidi v. Komise, T‑197/00, bod 81).

      64      Soudu pro veřejnou službu tedy nejprve přísluší rozhodnout, zda za okolností v projednávaném případě žalobkyně prokázala,
         že k okamžiku přijetí sporného rozhodnutí bylo zahájeno „trestní stíhání za tytéž skutky“.

      65      Soud pro veřejnou službu úvodem připomíná, že podle ustálené judikatury musí být znění ustanovení unijního práva, které neobsahuje
         žádný výslovný odkaz na právo členských států za účelem určení jeho smyslu a rozsahu, obvykle vyloženo autonomně, přičemž
         se musí přihlédnout ke kontextu ustanovení a cíli sledovaného dotčenou právní úpravou (rozsudek Soudu prvního stupně ze dne
         5. října 2009, Komise v. Roodhuijzen, T‑58/08, bod 70 a rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 13. září 2011, Zangerl‑Posselt
         v. Komise, T‑62/10 P, bod 41 a citovaná judikatura). Pouze v případě, že unijní soud nemůže najít v unijním právu nebo v obecných
         zásadách unijního práva skutečnosti, které mu umožní upřesnit obsah a rozsah tohoto ustanovení na základě autonomního výkladu,
         může i bez existence výslovného odkazu odkázat pro účely aplikace unijního práva na právo členských států.

      66      Podle této judikatury je nutno nejprve zkoumat relevantní ustanovení služebního řádu (výše uvedený rozsudek Komise v. Roodhuijzen,
         bod 71). Na pojem „trestní stíhání“ je ve služebním řádu odkazováno pouze v článcích 24 a 25 přílohy IX, tj. v rámci disciplinárního
         řízení, kteréžto články neposkytují stran obsahu tohoto pojmu žádné užitečné vodítko. Je tedy nutno konstatovat, že služební
         řád neupřesňuje obsah pojmu „trestní stíhání“ na rozdíl např. od pojmu „stálý partner úředníka v jiném než manželském svazku“
         pro účely přiznání příspěvku na domácnost ve věci Komise v. Roodhuijzen, tj. pojem vymezený v čl. 1 odst. 2 písm. c) přílohy
         VII služebního řádu.

      67      Pokud jde o unijní právo, je třeba poznamenat, že zákonodárce přijal několik aktů, které explicitně či implicitně odkazují
         na vnitrostátní právo za účelem definice pojmu „trestní stíhání“ či specifičtějšího pojmu „trestní řízení“. Článek 1 písm. c)
         rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení (Úř. věst. L 82, s. 1; Zvl.
         vyd. 19/04, s. 72) vymezuje pojem „trestní řízení“ jako „trestní řízení v souladu s platným vnitrostátním právem“ (Úř. věst.
         L 82, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 72). Článek 2 směrnice 2012/13/EU Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. března 2012 o právu
         na informace v trestním řízení podobně zakládá práva „podezřelým nebo obviněným ze spáchání trestného činu“, aniž tyto pojmy
         autonomně definuje (Úř. věst. L 142, s. 1).

      68      Soud pro veřejnou službu z toho dovozuje, že v unijním právu nelze najít ustanovení umožňující mu upřesnit obsah a rozsah
         výrazu „trestní stíhání“ použitého v článku 25 přílohy IX služebního řádu za pomoci autonomního výkladu. Za těchto okolností
         může Soud pro účely uplatnění tohoto ustanovení odkázat pouze na právo členských států, v tomto případě právo Francouzské
         republiky, jejíž orgány činné v trestném řízení mají pravomoc ohledně činů vytýkaných žalobkyni.

      69      V tomto ohledu ze spisu vyplývá, že v okamžiku přijetí sporného rozhodnutí bylo vedeno předběžné vyšetřování činů kvalifikovaných
         jako „falšování úředních dokumentů veřejného ochránce práv […] a jejich užití ve vztahu ke třetím osobám s úmyslem získání
         osobního prospěchu“, avšak soudní vyšetřování nebylo zahájeno ani nebylo svěřeno vyšetřovacímu soudci.

      70      Soud pro veřejnou službu zadruhé podotýká, že pojem „trestní stíhání“ nezahrnuje ve francouzském právu fázi pouhého předběžného
         vyšetřování, jelikož v jeho rámci dochází k podání veřejné žaloby za účelem potrestání. Z toho plyne, že z hlediska francouzského
         práva nebylo trestní stíhání v projednávaném případě k okamžiku přijetí sporného rozhodnutí zahájeno.

      71      I v případě neexistence trestního stíhání ve smyslu vnitrostátního práva však platí, že úředníkovi, vůči němuž je jako v projednávaném
         případě vedeno vyšetřování, které může vést k trestnímu stíhání, musí být s ohledem na dvojí ratio článku 25 přílohy IX služebního
         řádu umožněno konkrétním způsobem prokázat, že disciplinární rozhodnutí může nepříznivě ovlivnit jeho postavení v případném
         pozdějším trestním stíhání, k němuž by mohlo vést uvedené vyšetřování (viz výše uvedený rozsudek Tzoanos v. Komise, bod 38),
         a dále že správa vzala v rámci disciplinárního řízení v potaz činy zpochybňované žalobcem před tím, než o nich trestní soud
         pravomocně rozhodl.

      72      K tomu v projednávaném případě nedošlo.

      73      Je totiž nutno konstatovat, že žalobkyně v žalobě pouze uvedla, že podmínka podle článku 25 přílohy IX služebního řádu nebyla
         splněna, aniž se pokusila prokázat, že rozhodnutí upravující s konečnou platností její postavení mohlo ovlivnit její postavení
         v případném pozdějším trestním stíhání, k němuž by mohlo vést vyšetřování vedené v okamžiku disciplinárního řízení, tj. stíhání
         týkající se týchž činů.

      74      Pokud jde o zásadu, že „trestní řízení přerušuje řízení disciplinární“, Soud pro veřejnou službu poukazuje na to, že v situaci,
         kdy se tato zásada má uplatnit v rámci pouhého vyšetřování před zahájením trestního stíhání, musí být vykládána restriktivně,
         aby disciplinární řízení nepozbylo užitečného účinku. Taková zásada konkrétně nemůže správě bránit v tom, aby uložila disciplinární
         sankci, pokud vychází z činů, které dotčený úředník k okamžiku přijetí tohoto rozhodnutí nezpochybňoval.

      75      V projednávaném případě ze spisu vyplývá, že žalobkyně přiznala činy, které byly důvodem pro sporné rozhodnutí – pozměnění
         čtyř výplatních pásek a potvrzení o příjmech a předložení těchto pozměněných dokumentů třetím osobám v rámci žádosti o hypotéku
         za zvýhodněnou sazbu – a několikrát toto potvrdila během řízení, v němž bylo vydáno sporné rozhodnutí. Žalobkyně kromě toho
         neusiluje o to prokázat, že francouzský trestní soud, kterému by mohla být věc předložena po ukončení předběžného vyšetřování
         vedeného proti ní, by mohl učinit skutková zjištění, která by mohla jakýmkoli způsobem zpochybnit věcnou správnost tohoto
         skutkového stavu.

      76      V odpověď na tuto otázku položenou na jednání žalobkyně pouze prohlásila, že případné trestní vyšetřování by mohlo přinést
         světlo stran některých „nevyjasněných otázek“, jako jsou podmínky, za nichž došlo ke změně potvrzení o příjmech z roku 2008,
         existence jejího zájmu na tom změnit výplatní pásky a toto potvrzení, jakož i existence osobního prospěchu žalobkyně z jednání,
         která jsou jí vytýkána.

      77      Ze spisu však vyplývá, že otázky stran jejího případného zájmu na tom pozměnit výplatní pásky a potvrzení o příjmech a stran
         osobního prospěchu z takové změny nebyly rozhodné pro účely rozhodnutí veřejného ochránce práv, který se omezil na to, že
         jakožto přitěžující okolnost zohlednil úmysl žalobkyně použít tyto dokumenty „v rámci žádosti o hypotéku za zvýhodněnou sazbu
         pro rodiny s nízkými příjmy“ – což žalobkyně nezpochybňuje – a odmítl alternativní vysvětlení poskytnuté žalobkyní.

      78      Z výše uvedeného plyne, že trestní stíhání proti žalobkyni nebylo v okamžiku přijetí sporného rozhodnutí dosud zahájeno a žalobkyně
         nepředložila konkrétní důkaz o tom, že v případě, že by vyšetřování vedené v okamžiku přijetí sporného rozhodnutí vedlo k trestnímu
         stíhání za tytéž činy, mohlo by disciplinární rozhodnutí nepříznivě ovlivnit její postavení v případném trestním řízení, ani
         důkaz o tom, že správa přihlížela k jiným činům než činům, které žalobkyně přiznala.

      79      První část prvního žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta jako neopodstatněná.

       K druhé části prvního žalobního důvodu, týkající se procesní vady při přijímání rozhodnutí o zbavení funkce
      –       Argumenty účastníků řízení
      80      Žalobkyně tvrdí, že o zbavení funkce bylo rozhodnuto v rozporu s článkem 23 přílohy IX služebního řádu, jelikož před přijetím
         tohoto rozhodnutí nebyla vyslechnuta.

      81      Veřejný ochránce práv zaprvé namítá, že rozhodnutí zbavit žalobkyni funkce bylo přijato, aniž byla vyslechnuta, avšak nebylo
         v rozporu s článkem 23 přílohy IX služebního řádu, který toto u výjimečných případů umožňuje. Veřejný ochránce práv má zadruhé
         za to, že pro případ vady v řízení o přijetí rozhodnutí zbavit žalobkyni funkce, nemá tato vada na sporné rozhodnutí vliv.

      –       Závěry Soudu
      82      Dle ustálené judikatury je rozhodnutí, kterým je úředník zbaven funkce, aktem nepříznivě zasahujícím do právního postavení,
         který může být předmětem žaloby na zrušení za podmínek upravených v článcích 90 a 91 služebního řádu (rozsudek Soudu prvního
         stupně ze dne 19. května 1999, Connolly v. Komise, T‑203/95, bod 33).

      83      Takové rozhodnutí však není nezbytným procesním aktem pro přípravu konečného rozhodnutí ukládajícího sankci, ale autonomním
         rozhodnutím, které může OOJ přijmout a jehož aplikace je podmíněná existencí tvrzení, že došlo k vážnému pochybení (viz výše
         uvedený rozsudek Connolly v. Komise, bod 36, a rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 16. prosince 2004, De Nicola v. EIB, T‑120/01
         a T‑300/01, bod 113). Z toho plyne, že případná protiprávnost rozhodnutí o zbavení funkce nemá vliv na platnost sporného rozhodnutí.

      84      Druhá část prvního žalobního důvodu je tudíž neúčinná a musí být zamítnuta.

       K třetí části prvního žalobního důvodu, týkající se vady ve složení disciplinární komise
      –       Argumenty účastníků řízení
      85      Žalobkyně tvrdí, že taková disciplinární komise složená výlučně z externistů, jako je disciplinární komise ustavená veřejným
         ochráncem práv, byla zřízena v rozporu s články 5 a 6 přílohy IX služebního řádu.

      86      Veřejný ochránce práv navrhuje, aby Soud třetí část prvního žalobního důvodu zamítl.

      –       Závěry Soudu
      87      Je nutno konstatovat, že čl. 5 odst. 1 přílohy IX služebního řádu, který stanoví pouze to, že minimálně jeden člen disciplinární
         komise nesmí být pracovníkem příslušného orgánu, nezakazuje, aby většina, resp. všichni členové disciplinární komise byli
         vybráni z osob nepracujících pro tento orgán.

      88      Výklad tohoto ustanovení tak, že zakazuje ustavit disciplinární komisi pouze z osob pracujících vně dotyčného orgánu, nemá
         oporu ve znění a vede k tomu, jak správně tvrdil veřejný ochránce práv v žalobní odpovědi, že by u orgánů či subjektů, které
         nemají k dispozici dostatečný počet úředníků s platovou třídou požadovanou podle článků 5 a 6 přílohy IX služebního řádu,
         již by se stali členy disciplinární komise, nebylo možné takovou komisi platně ustavit.

      89      Třetí část prvního žalobního důvodu musí být proto zamítnuta jako neopodstatněná.

      90      Z výše uvedeného vyplývá, že první žalobní důvod musí být zamítnut v plném rozsahu.

       K druhému žalobnímu důvodu, založenému na porušení povinností uvést odůvodnění
       Argumenty účastníků řízení
      91      Žalobkyně má za to, že stanovisko disciplinární komise ani rozhodnutí o zbavení funkce nesplňují požadavek uvést odůvodnění.

      92      Žalobkyně v prvé řadě namítá, že stanovisko disciplinární komise je lakonické a nevysvětluje, jakým způsobem a z jakých důvodů
         činy, které jsou jí vytýkány, narušují vážnost vykonávané funkce. Žalobkyně dále zpochybňuje tvrzení disciplinární komise,
         podle něhož vykonávala úkoly s vysokou mírou odpovědnosti, a připomíná, že byla zařazena v nejnižší platové třídě funkční
         skupiny AD.

      93      Žalobkyně má zadruhé za to, že rozhodnutí o zbavení funkce nesplňuje požadavky na odůvodnění a odporuje i stanovisku disciplinární
         komise.

      94      Podle žalobkyně veřejný ochránce práv ve sporném rozhodnutí „neověř[uje] věcnou stránku vytýkaných činů“ a pouze „formalisticky“
         uvádí výčet přitěžujících a polehčujících okolností a neuvádí, proč by mělo dojít ke zbavení funkce spíše než k přeřazení
         do nižší funkční skupiny včetně snížení platové třídy navrhovanému disciplinární komisí.

      95      Veřejný ochránce práv zastává názor, že disciplinární komise a OOJ splnily povinnost uvést odůvodnění tím, že uvedly relevantní
         skutečnosti, a navrhuje, aby byl tento důvod zamítnut.

       Závěry Soudu
      96      Podle ustálené judikatury musí odůvodnění rozhodnutí nepříznivě zasahujícího do právního postavení dotyčného umožnit soudu
         přezkoumat legalitu tohoto rozhodnutí, a dotyčnému poskytnout údaje potřebné k tomu, aby zjistil, zda je toto rozhodnutí opodstatněné
         (viz rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 19. května 1999, Connolly v. Komise, T‑34/96 a T‑163/96, bod 93 a citovaná judikatura).

      97      Otázka, zda odůvodnění rozhodnutí OOJ, kterým se ukládá sankce, splňuje tyto požadavky, musí být posouzena nejen s ohledem
         na jeho znění, ale i obsah a právní úpravu v dané oblasti. Disciplinární komise a OOJ musí v tomto ohledu uvést skutkové a právní
         okolnosti, od nichž se odvíjí právní odůvodnění jejich rozhodnutí, a úvahy, které je vedly k jejich přijetí, avšak není nutné,
         aby se vyjádřily ke všem právním a skutkovým otázkám, které dotčená osoba vznesla během řízení (rozsudek Soudu prvního stupně
         ze dne 5. prosince 2002, Stevens v. Komise, T‑277/01, bod 71 a citovaná judikatura).

      98      Pokud je sankce uložená OOJ přísnější než sankce navržená disciplinární komisí jako v projednávaném případě, musí rozhodnutí
         podrobně uvádět důvody, které OOJ vedly k tomu, že stanovisko disciplinární komise nerespektoval (v tomto smyslu viz rozsudek
         Soudního dvora ze dne 29. ledna 1985, F. v. Komise, 228/83, bod 35).

      99      Právě z hlediska těchto zásad je nutno zkoumat, zda bylo stanovisko disciplinární komise a sporné rozhodnutí řádně odůvodněno.

      100    Pokud jde zaprvé o výtku stran stručnosti stanoviska disciplinární komise, Soud pro veřejnou službu konstatuje, že toto stanovisko
         skutečně je značně zkratkovité. Disciplinární komise však uvádí, že se žalobkyně k vytýkaným činům přiznala, a stanovisko
         dále uvádí rozličné přitěžující a polehčující okolnosti, které svědčí ve prospěch přeřazení žalobkyně do nižší funkční skupiny
         včetně snížení platové třídy, takže soudu umožňuje provést přezkum a dotčené osobě poskytuje údaje potřebné k tomu, aby zjistila,
         zda je toto rozhodnutí opodstatněné. Tato výtka tudíž musí být zamítnuta.

      101    Tvrzení žalobkyně, v jehož rámci zpochybňuje posouzení disciplinární komise stran vysoké míry odpovědnosti, kterou s sebou
         nesly úkoly, jež plnila, je otázkou věcnou, a nikoli otázkou dostatečnosti či nedostatečnosti odůvodnění. Tato otázka tedy
         bude dále zkoumána jen v rámci třetího žalobního důvodu založeného na zjevně nesprávném posouzení.

      102    Pokud jde o odůvodnění sporného rozhodnutí, toto zaprvé poukazuje na profesní postavení žalobkyně, „zfalšování čtyř [výplatních]
         pásek“ a potvrzení, jakož i na skutečnost, že „tyto zfalšované dokumenty byly použity ve vztahu ke třetím osobám“ v žádosti
         o hypotéku za zvýhodněnou sazbu. Toto rozhodnutí dále bere v potaz okolnost, že žalobkyně se k těmto činům přiznala již na
         prvním slyšení před disciplinární komisí a během řízení je nikdy nezpochybnila. Zatřetí veřejný ochránce práv vysvětluje,
         že s ohledem na činy vytýkané žalobkyni a její následné chování „nelze zachovat či dokonce obnovit vztah institucionální,
         profesní a osobní důvěry mezi veřejným ochráncem práv a [žalobkyní]“ a že vzhledem k závažnosti jejího chování a činů by její
         setrvání ve veřejné službě vážně poškodilo pověst veřejné služby a mělo by velmi negativní dopad na morální autoritu veřejného
         ochránce práv.

      103    Takové odůvodnění rozhodně není formalistické a uvádí konkrétní činy vytýkané žalobkyni, jakož i úvahy, které OOJ vedly k uložení
         sankce ve formě zbavení funkce namísto sankce ve formě přeřazení do nižší funkční skupiny včetně snížení platové třídy. Uvedené
         odůvodnění je s to poskytnout dotyčné údaje nezbytné k tomu, aby zjistila, zda je sporné rozhodnutí podložené, a Soudu pro
         veřejnou službu umožňuje provést přezkum jeho legality.

      104    S ohledem na tyto skutečnosti nelze považovat odůvodnění disciplinární komise a odůvodnění sporného rozhodnutí za nedostatečné.

      105    Druhý žalobní důvod proto musí být zamítnut jako neopodstatněný.

       Ke třetímu žalobnímu důvodu, založenému na zjevně nesprávném posouzení
      106    Třetí žalobní důvod je rozdělen na dvě části týkající se věcné nesprávnosti vytýkaných činů a zjevného porušení zásady proporcionality.

       K první části třetího žalobního důvodu, týkající se věcné nesprávnosti vytýkaných činů
      –       Argumenty účastníků řízení
      107    Žalobkyně má za to, že se veřejný ochránce práv dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že měla, slovy
         sporného rozhodnutí, v úmyslu získat svým jednáním „osobní prospěch sociální povahy“. Dále uvádí, že podle francouzské judikatury
         jde o trestné činy podle článku 441‑1 francouzského trestního zákona pouze tehdy, pokud může padělaný či pozměněný dokument
         způsobit jinému skutečnou nebo potenciální škodu, a tvrdí, že její jednání v projednávaném případě nezpůsobilo nikomu škodu.

      108    Veřejný ochránce práv navrhuje, aby byla první část tohoto žalobního důvodu zamítnuta.

      –       Závěry Soudu
      109    Soud poukazuje na to, že rozhodnutí uplatnit sankci ve formě zbavení funkce vychází ze skutečnosti, že žalobkyně pozměnila
         několik úředních dokumentů a použila je vůči třetím osobám, což dotyčná nezpochybňuje. Žalobkyně tedy nezpochybnila věcnou
         správnost tohoto skutkového stavu.

      110    Ačkoli je pravda, že sporné rozhodnutí žalobkyni vytýká, že „zfalšované dokumenty použila vůči třetím osobám za účelem osobního
         prospěchu sociální povahy“, základem pro toto rozhodnutí je skutečnost, že úřední dokumenty byly pozměněny a použity vůči
         třetím osobám. Sporné rozhodnutí totiž jako přitěžující okolnost uvádí úmysl žalobkyně použít tyto dokumenty „v rámci žádosti
         o hypotéku za zvýhodněnou sazbu určenou domácnostem s nízkými příjmy“. Žalobkyně tuto okolnost nezpochybňuje a pouze tvrdí,
         že svým jednáním nezískala prospěch sociální povahy, avšak nepředkládá žádný argument, který by byl s to prokázat, že posledně
         uvedený účel byl základem pro sporné rozhodnutí. Dále je navíc třeba konstatovat, že sporné rozhodnutí se podrobně zabývá
         různými vysvětleními žalobkyně s tím, že je odmítá, a dále že žalobkyně neposkytla pro své činy jiné uspokojivé vysvětlení.

      111    Právní kvalifikace činů žalobkyně z hlediska francouzského trestního práva je dále irelevantní, jelikož veřejný ochránce práv
         šetřil vytýkané činy jako disciplinární porušení služební povinnosti, nikoli jako trestný čin.

      112    Za těchto podmínek Soud konstatuje, že žalobkyně neposkytla žádný argument, který by byl s to prokázat, že ve sporném rozhodnutí
         byla z právního hlediska nesprávně posouzena věcná stránka činů, které jsou jí vytýkány. První část třetího žalobního důvodu
         tudíž musí být zamítnuta.

       Ke druhé části třetího žalobního důvodu, týkající se zjevného porušení zásady proporcionality
      –       Argumenty účastníků řízení
      113    Žalobkyně má za to, že konečnost a nevratnost uložené sankce je neúměrná v poměru k porušení služebních povinností a okolnostem
         projednávaného případu a že veřejný ochránce práv nesprávně posoudil přitěžující a polehčující okolnosti.

      114    Veřejný ochránce práv navrhuje, aby Soud tuto část třetího žalobního důvodu zamítl.

      –       Závěry Soudu
      115    Podle článku 10 přílohy IX služebního řádu musí být uložená disciplinární sankce úměrná závažnosti porušené služební povinnosti.
         Tentýž článek zakotvuje i kritéria, která musí OOJ zohlednit při výběru sankce.

      116    Výběr sankce vychází z celkového posouzení všech konkrétních činů a okolností vlastních jednotlivému případu, které provádí
         OOJ, přičemž služební řád neváže sankce, které stanoví, fixně na různé typy porušení služebních povinností úředníků a neupřesňuje,
         do jaké míry mají na výběr sankce vliv přitěžující a polehčující okolnosti.

      117    Dále je třeba uvést, že dodržování zásady účinné soudní ochrany, která je vyjádřena v článku 47 Listiny, nevylučuje, aby v řízení
         správní povahy uložil sankci nejprve správní orgán. To však znamená, že rozhodnutí správního orgánu, který nesplňuje podmínky
         tohoto článku, jako je v projednávaném případě OOJ, podléhá následné kontrole „soudního orgánu v plné jurisdikci“ (v tomto
         smyslu viz a obdobně ESLP rozsudek Albert a Le Compte v. Belgie ze dne 10. února 1983, řada A č. 58 odst. 29, rozsudky Schmautzer,
         Umlauft, Gradinger, Pramstaller, Palaoro a Pfarrmeier v. Rakousko ze dne 23. října 1995, řada A č. 328 A‑C a 329 A‑C, odst.
         34, 37, 42, 39, 41 a 38, a rozsudek Mérigaud v. Francie, č. 32976/04 ze dne 24. září 2009 odst. 68). Aby mohl být soudní orgán
         kvalifikován jako „soudní orgán v plné jurisdikci“, musí mít zejména pravomoc zabývat se všemi relevantními právními a skutkovými
         otázkami sporu, který je mu předložen (ESLP, rozsudek Chevrol v. Francie, č. 49636/99 ze dne 3. února 2003 odst. 77 a citovaná
         judikatura, a rozsudek Silvester’s Horeca Service v. Belgie, č. 47650/99 ze dne 4. března 2004 odst. 27), což v případě disciplinární
         sankce implikuje, že musí mít zejména pravomoc posoudit úměrnost sankce v poměru k porušení služebních povinností a nesmí
         se omezovat pouze na zjišťování zjevně nesprávného posouzení či zneužití pravomoci (rozsudek Tribunálu ze dne 15. května 2012,
         Nijs v. Účetní dvůr, T‑184/11 P, body 85 a 86).

      118    Soud musí posoudit argumenty žalobkyně týkající se údajného porušení zásady proporcionality v právním rámci popsaném v bodech
         115 až 117 tohoto rozsudku, přičemž přezkoumá, zda OOJ přiměřeně zvážil přitěžující a polehčující okolnosti.

      119    V projednávaném případě se sporná sankce nejeví jako nepřiměřená, jelikož žalobkyně tím, že pozměnila úřední dokumenty, závažným
         způsoben narušila vážnost jí vykonávané funkce a definitivně zpřetrhala vztah důvěry mezi ní a veřejným ochráncem práv. Žádná
         skutečnost tvrzená žalobkyní neumožňuje dospět k závěru, že je uložená sankce nepřiměřená v poměru k chování, které je jí
         vytýkáno.

      120    Žalobkyně konkrétně veřejnému ochránci práv vytýká, že za přitěžující okolnosti zaprvé nesprávně považoval důležité úkoly,
         které plnila jako administrátorka odpovědná za komunikaci, závažnost vytýkaných činů, neschopnost a odmítnutí žalobkyně přiznat
         činy, značnou újmu na pověsti veřejného ochránce práv a skutečnost, že její činy byly předem promyšlené.

      121    Pokud jde o odpovědnost žalobkyně, veřejný ochránce práv ve svých písemných vyjádřeních správně připomíná, že žalobkyně byla
         jedinou administrátorkou v oddělení „Komunikace“. Z hodnotících zpráv přiložených k žalobě dále vyplývá, že měla ve skutečnosti
         významné funkce v oblasti veřejných zakázek a správy veřejných financí. Praxe žalobkyně ve službě veřejného ochránce práv
         a významné úkoly, které jí byly svěřeny, svědčí o důvěře, kterou veřejný ochránce práv vůči žalobkyni choval, a odůvodňuje
         to, že k těmto skutečnostem přihlédl jako k přitěžujícím okolnostem (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Onidi v. Komise,
         bod 146).

      122    Pokud jde o kvalifikaci činů a závažnost porušení, žalobkyně pouze tvrdí, že není taková, aby negovala její postavení jakožto
         úřednice, avšak nepředkládá žádný argument, který by byl s to zpochybnit posouzení veřejného ochránce práv, podle něhož je
         skutečnost, že pozměnila úřední dokumenty ve vztahu ke třetím osobám, velmi závažným porušením.

      123    K výtce týkající se „neschopnosti a odmítnutí [žalobkyně] přiznat činy“ a okolnosti, že se za své chování nikdy neomluvila,
         Soud podotýká, že veřejný ochránce práv nikdy nezpochybňoval, že se žalobkyně k činům přiznala, a že ve sporném rozhodnutí
         ve skutečnosti považuje za přitěžující okolnost „neschopnost a odmítnutí [žalobkyně] uznat závažnost spáchaných činů“. Ačkoli
         je pravda, že žalobkyně při rozhovoru s vyšetřovateli ihned potvrdila, že si je „vědoma závažnosti činů“, podle spisu se ji
         při několika příležitostech snažila minimalizovat. Při jednání s veřejným ochráncem práv tak zdůrazňovala, že družstevní společnost
         a státní zástupce přikládali tomuto případu velmi malý význam; v doplňujících komentářích ze dne 3. listopadu 2009 si rovněž
         stěžovala, že veřejný ochránce práv mu „přikládá přehnaný význam“, takže „v konečném důsledku porušuje zásadu proporcionality“.
         Žalobkyně se konečně vyšetřovatelům omluvila pouze „za potíže a nepříjemnosti, které [jim] [svými] činy a touto situací způsobila“,
         avšak nikdy se za své jednání neomluvila. Veřejnému ochránci práv tudíž nelze vytýkat, že jako přitěžující okolnost uvedl
         skutečnost, že žalobkyně nepochopila závažnost činů, které jí byly vytýkány.

      124    Žalobkyně tvrdí, že veřejný ochránce práv nesprávně považoval poškození pověsti veřejného ochránce práv, které mu svými činy
         způsobila, za přitěžující okolnost, jelikož spis byl důvěrný. Soud pro veřejnou službu však podotýká, že si sama žalobkyně
         stěžuje na publicitu případu, a uvádí, že případ byl – jak připomíná veřejný ochránce práv – jednoznačně znám družstevní společnosti
         a francouzským orgánům, které veřejný ochránce práv o činech vytýkaných žalobkyni informoval na základě čl. 4 odst. 2 rozhodnutí
         94/262/ESUO ES, Euratom Evropského parlamentu ze dne 9. března 1994 o pravidlech a obecných podmínkách pro výkon funkce veřejného
         ochránce práv (Úř. věst. L 113, s. 15; Zvl. vyd. 01/01, s. 283), takže tato výtka nemůže obstát.

      125    Žalobkyně konečně zpochybňuje výtku veřejného ochránce práv stran toho, že činy předem promyslela. Postačí však připomenout,
         že není zpochybňováno, že žalobkyně jednala po dobu dvou měsíců od počátku července 2009 až do 26. srpna 2009, kdy předložila
         družstevní společnosti potvrzení o příjmech, které sama vyhotovila. Činy, k nimž se žalobkyně přiznala, vyžadují určitou přípravu,
         což vylučuje „impulzivní jednání“, jak tvrdí žalobkyně. Tato námitka tedy musí být odmítnuta.

      126    Pokud jde zadruhé o posouzení polehčujících okolností, žalobkyně veřejnému ochránci práv vytýká, že nezohlednil její osobní
         a rodinné problémy. Skutečnost, že veřejný ochránce práv tyto argumenty neuznal, však neprokazuje, že je nezohlednil.

      127    Žalobkyně dále veřejnému ochránci práv vytýká, že nevyvodil důsledky z toho, že se u ní nejednalo o opakované porušení. Článek
         10 písm. h) přílohy IX služebního řádu v tomto ohledu uvádí, že OOJ pro účely určení závažnosti porušení zohlední, zda je
         porušení služebních povinností spojeno s opakovaným jednáním nebo chováním, takže případné opakované porušení může být důvodem
         pro zpřísnění sankce. Absence opakovaného porušení však není polehčující okolností, jelikož úředník je ze zásady povinen zdržet
         se jednání či chování, které by mohlo narušit vážnost jeho funkce (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 30. listopadu
         2011, Quinn Barlo a další v. Komise, T‑208/06, body 255 a 264, podle něhož absence opakovaného porušení nemůže být polehčující
         okolností a který je předmětem řízení o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem, věc C‑70/12 P).

      128    Žalobkyně veřejnému ochránci práv vytýká, že směšuje její jednání soukromé osoby a zaměstnankyně, jelikož spáchaný čin byl
         zcela nezávislý na jejím zaměstnání. Takováto výtka však musí být odmítnuta, jelikož povinnost úředníka respektovat vážnost
         jeho funkce se neomezuje pouze na okamžik, kdy plní konkrétní úkol, ale platí pro něj za všech okolností (rozsudek Soudního
         dvora ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, body 79 až 93 a 130; rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 7. března
         1996, Williams v. Účetní dvůr, T‑146/94, bod 68).

      129    Žalobkyně konečně veřejnému ochránci práv vytýká, že jako polehčující okolnost nezohlednil její hodnotící zprávy, v nichž
         její výkon označil za vynikající. Nehledě na posouzení uvedené v hodnotících zprávách žalobkyně a přestože veřejný ochránce
         práv ve sporném rozhodnutí uvedl, že výkonnost a schopnosti žalobkyně jsou nepopiratelné, OOJ mohl legitimně dospět k závěru,
         že vzhledem k závažnosti vytýkaných činů, platové třídě a odpovědnostem žalobkyně, nemohla taková okolnost zmírnit ukládanou
         sankci (viz výše uvedený rozsudek Connolly v. Komise, T‑34/96 a T‑163/96, bod 167).

      130    Z výše uvedeného vyplývá, že tento žalobní důvod tedy musí být zamítnut jako neopodstatněný v plném rozsahu.

       Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, založenému na zásadě rovného zacházení pro muže a ženy a nároku na mateřskou dovolenou
       Argumenty účastníků řízení
      131    Žalobkyně zastává názor, že sporné rozhodnutí nabylo účinnosti v průběhu její mateřské dovolené, a proto porušuje čl. 2 odst. 3
         směrnice 76/207 a článek 10 směrnice 92/85.

      132    Veřejný ochránce práv namítá, že směrnice 92/85 se sice v zásadě může uplatnit, avšak její článek 10 zakazuje propuštění těhotné
         zaměstnankyně pouze v situaci, kdy je propuštění spojeno s jejím stavem, a navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut.

       Závěry Soudu
      133    Pokud jde o údajné porušení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, je nejprve nutno konstatovat, že článek 23 Listiny zakotvuje
         zásadu rovnosti mužů a žen ve všech oblastech včetně zaměstnání, a zásada zákazu diskriminace těhotných zaměstnankyň je stanovena
         v čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/54 a článku 10 směrnice 92/85. Písemná vyjádření žalobkyně tedy musí být chápána v tom
         smyslu, že odkazují na tato ustanovení.

      134    Soud pro veřejnou službu připomíná, že v judikatuře byla uznána nutnost zajistit rovnost zaměstnanců mužského a ženského pohlaví
         v rámci unijních orgánů (rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 28. ledna 1992, Speybrouck v. Parlament, T‑45/90, bod 48).

      135    V projednávaném případě žalobkyně neuvedla žádnou skutečnost, která by nasvědčovala přímé či nepřímé diskriminaci, přičemž
         na takovou diskriminaci nelze usuzovat pouze na základě skutečnosti, že veřejný ochránce práv věděl o těhotenství žalobkyně.

      136    Vzhledem k tomu, že žádná skutečnost neumožňuje dospět k závěru, že žalobkyně prokázala existenci přímé či nepřímé diskriminace,
         veřejný ochránce práv není povinen prokazovat, že nedošlo k porušení zásady rovného zacházení pro muže a ženy.

      137    Pokud jde o údajné porušení článku 10 směrnice 92/85, čl. 1e odst. 2 služebního řádu stanoví, že úředníkům v činné službě
         jsou poskytnuty pracovní podmínky vyhovující příslušným normám v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví, které jsou přinejmenším
         rovnocenné minimálním požadavkům použitelným v rámci opatření, která jsou podle Smluv přijímána v těchto oblastech.

      138    Cílem směrnice 92/85 je zlepšit pracovní podmínky posílením ochrany zdraví a bezpečnosti těhotných zaměstnankyň. Tato směrnice
         tedy orgány zavazuje v tom smyslu, že v rámci organizační autonomie a v mezích daných služebním řádem musí těhotným zaměstnankyním
         zajistit ochranu na úrovni minimální ochrany stanovené směrnicí (viz rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 30. dubna 2009,
         Aayhan a další v. Parlament, F‑65/07, bod 116).

      139    Článek 10 směrnice 92/85 však nelze vykládat v tom smyslu, že neumožňuje dát těhotné zaměstnankyni výpověď. Rozhodnutí o zbavení
         funkce přijaté v době od počátku těhotenství do skončení mateřské dovolené na základě důvodů, které nesouvisejí s těhotenstvím,
         není v rozporu s uvedeným článkem 10 za podmínky, že zaměstnavatel uvede písemně náležité odůvodnění výpovědi a výpověď dotyčné
         je dovolena právními předpisy nebo zvyklostmi v souladu s ustanoveními čl. 10 bodů 1 a 2 této směrnice (viz rozsudek Soudního
         dvora ze dne 11. listopadu 2010, Danosa, C‑232/09, bod 63).

      140    Ze spisu přitom v první řadě jednoznačně vyplývá, že zbavení žalobkyně funkce nijak nesouvisí s jejím těhotenstvím. Žalobkyně
         ostatně nikdy v písemných a ústních vyjádřeních netvrdila, že rozhodnutí o zbavení funkce bylo přijato z důvodu, že byla těhotná.

      141    Veřejný ochránce práv dále ve sporném rozhodnutí písemně uvedl odůvodnění výpovědi.

      142    Zatřetí, ačkoli služební řád neobsahuje zvláštní ustanovení, které by výslovně upravovalo výjimku ze zákazu podle článku 10
         směrnice, musí být vykládán v tom smyslu, že takovou výjimku připouští v čl. 47 písm. e), který ve výjimečných případech umožňuje
         definitivní ukončení služebního poměru úředníka v případě rozhodnutí o zbavení funkce přijatém v návaznosti na disciplinární
         řízení.

      143    Z výše uvedeného vyplývá, že tento žalobní důvodu musí být zamítnut jako neopodstatněný.

       K pátému žalobnímu důvodu, založenému na porušení zásady řádné péče a zásady řádné správy
       Argumenty účastníků řízení
      144    Žalobkyně veřejnému ochránci práv vytýká, že se rozhodl vyčkat do 19. května 2010 se zahájením disciplinárního řízení, ačkoli
         jej písemně žádala, aby bylo řízení ukončeno co nejrychleji vzhledem ke stresujícím účinkům, které mělo na její těhotenství,
         a k žádosti doložila osvědčení svého ošetřujícího lékaře. Žalobkyně dále uvádí, že řízení probíhalo v době jejího těhotenství
         a krátce po porodu, což nasvědčuje tomu, že veřejný ochránce práv porušil zásadu řádné péče.

      145    Veřejný ochránce práv navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut.

       Závěry Soudu
      146    Ze spisu vyplývá, že žalobkyně dne 25. listopadu 2009 kontaktovala veřejného ochránce práv, aby ho informovala o stresu souvisejícím
         s probíhajícím řízením a skutečnosti, že by tento stav mohl mít negativní vliv na průběh jejího těhotenství. Dopisem ze dne
         27. listopadu 2009 informoval veřejný ochránce práv žalobkyni, že hodlá požádat lékaře úřadu, aby se seznámil se zdravotním
         stavem žalobkyně a navrhl případná opatření k minimalizaci dopadu disciplinárního řízení na její zdraví a zdraví jejího nenarozeného
         dítěte. V návaznosti na stanovisko lékaře úřadu, podle něhož na ni mohlo mít disciplinární řízení negativní vliv s ohledem
         na její zdravotní stav, veřejný ochránce práv přijal dne 18. ledna 2010 rozhodnutí, jímž odložil úkony v disciplinárním řízení
         na datum po porodu žalobkyně.

      147    Je tedy nutno konstatovat, že veřejný ochránce práv odložil zahájení disciplinárního řízení právě s náležitým ohledem na její
         stav.

      148    Pátý žalobní důvod tudíž musí být zamítnut jako neopodstatněný.

      3.     K návrhovým žádáním znějícím na náhradu škody
       Argumenty účastníků řízení
      149    Žalobkyně navrhuje, aby Soud určil, že jí v důsledku zrušení sporného rozhodnutí mají být vyplaceny finanční nároky za období
         od data účinnosti rozhodnutí o zbavení funkce do data rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu o tomto zrušení, včetně úroků z prodlení
         od data uvedeného rozhodnutí.

      150    Podpůrně Soud žádá, aby veřejnému ochránci práv uložil povinnost nahradit jí majetkovou a nemajetkovou újmu, který jí vznikla
         v důsledku sporného rozhodnutí.

      151    Pro každý případ navrhuje, aby byla veřejnému ochránci práv uložena povinnost vyplatit jí částku ve výši 65 000 eur z titulu
         nemajetkové újmy.

      152    Veřejný ochránce práv navrhuje, aby byla tato návrhová žádání zamítnuta.

       Závěry Soudu pro veřejnou službu
      153    Podle ustálené judikatury v oblasti veřejné služby musí být návrhová žádání znějící na náhradu škody zamítnuta v rozsahu,
         v němž úzce souvisí s návrhovými žádáními znějícími na zrušení, která byla sama zamítnuta jako neopodstatněná (rozsudek Soudu
         ze dne 8. listopadu 2007, Andreasen v. Komise, F‑40/05, bod 277).

      154    V projednávaném případě spolu návrhová žádání na náhradu škody a návrhová žádání na zrušení, která byla zamítnuta jako neopodstatněná,
         úzce souvisejí. Jelikož při přezkumu návrhových žádání nebyla zjištěna protiprávnost, která by zakládala odpovědnost veřejného
         ochránce práv, je nutno návrhová žádání na náhradu škody zamítnout.

      155    Z výše uvedeného vyplývá, že žalobu je třeba zamítnout v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      156    Článek 87 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že s výhradou ostatních ustanovení hlavy II kapitoly 8 uvedeného jednacího řádu
         se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci
         úspěch, požadoval. Podle odstavce 2 téhož článku může Soud v souladu s požadavky ekvity rozhodnout, že se účastníku řízení,
         který neměl úspěch ve věci, uloží pouze částečná náhrada nákladů řízení nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží.

      157    Z výše uvedeného odůvodnění vyplývá, že žalobkyně neměla ve věci úspěch. Veřejný ochránce práv kromě toho ve svých návrhových
         žádáních výslovně požadoval, aby byla žalobkyni uložena náhrada nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že okolnosti projednávané
         věci neodůvodňují použití ustanovení čl. 87 odst. 2 jednacího řádu, je tedy důvodné uložit žalobkyni povinnost nést vlastní
         náklady řízení a nahradit náklady řízení vynaložené veřejným ochráncem práv.

      Z těchto důvodů
      SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba BG se zamítá.
      2)      BG ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropským veřejným ochráncem práv.

               Rofes i Pujol

                Boruta

                Bradley

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17. července 2012.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               W. Hakenberg

                      H. Kreppel

         * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 6. listopadu 2003. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-434/01.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 4. prosince 1997. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-225/96.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. prosince 1997.#Inter-Environnement Wallonie ASBL proti Région wallonne.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'Etat - Belgie.#Směrnice 91/156/EHS - Lhůta pro provedení - Účinky - Pojem "odpad".#Věc C-129/96.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      18. prosince 1997 (*)

      „Směrnice 91/156/EHS – Lhůta pro provedení – Účinky – Pojem ,odpady‘ “
      Ve věci C‑129/96,
      jejímž předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o ES rozhodnutím Conseil d‘État (Belgie)
         s cílem získat, ve sporu probíhajícím před uvedeným soudem mezi

      Inter-Environnement Wallonie ASBL
      a
      Walonským regionem,
      rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 5 a 189 Smlouvy o EHS a čl. 1 písm. a) směrnice Rady 75/442 ze dne
         15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. L 194, s. 39; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), pozměněné směrnicí Rady 91/156/EHS ze dne 18.
         března 1991 (Úř. věst. L 78, s. 32; Zvl. vyd. 15/02, s. 3),

      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, C. Gulmann, H. Ragnemalm a R. Schintgen, předsedové senátu, G. F. Mancini,
         J. C. Mointinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann a L. Sevón
         (zpravodaj), soudci,

      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      –        za Inter-Environnement Wallonie ASBL J. Sambonem, advokátem u advokátní komory v Bruselu,
      –        za belgickou vládu J. Devadderem, generálním poradcem na ministerstvu zahraničních věcí, vnějšího obchodu a rozvojové spolupráce,
         jako zmocněncem,

      –        za německou vládu E. Röderem, Ministerialrat na federálním ministerstvu hospodářství, a B. Klokem, Oberregierungsrat na stejném
         ministerstvu, jako zmocněnci,

      –        za francouzskou vládu J.-F. Dobellem, náměstkem ředitele na ředitelství právních záležitostí na ministerstvu zahraničních
         věcí, a R. Nadalem, náměstkem tajemníka na ředitelství zahraničních věcí na stejném ministerstvu, jako zmocněnci,

      –        za nizozemskou vládu A. Bosem, právním poradcem na ministerstvu zahraničních věcí, jako zmocněncem,
      –        za vládu Spojeného království J. E. Collinsem, asistentem Treasury Solicitor, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Wyattem,
         QC,

      –        za Komisi Evropských společenství M. Condou Durande, členkou právní služby, jako zmocněnkyní,
      s ohledem na zprávu z jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření Inter-Environnement, Wallonie ASBL, zastoupené Jacquesem Sambonem, francouzské vlády, zastoupené
         Jean-Francois Dobellem a Romainem Nadalem, nizozemské vlády, zastoupené Johannesem Stevenem van den Oosterkamp, zástupce právního
         poradce na ministerstvu zahraničních věcí, jako zmocněnce, vlády Spojeného království, zastoupené Derrickem Wyattem, QC, a Komise,
         zastoupené Mariou Condou Durande, na jednání konaném dne 5. února 1997,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. dubna 1997,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Rozsudkem ze dne 29. března 1996, došlým kanceláři Soudního dvora dne 23. dubna 1996, položil Conseil d‘État (Belgie) na základě
         článku 177 Smlouvy o ES dvě předběžné otázky týkající se výkladu článků 5 a 189 Smlouvy o EHS a článku 1 písm. a) směrnice
         Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst L 194, s. 39; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), pozměněné směrnicí Rady
         91/156/EHS ze dne 18. března 1991 (Úř. věst. L 78, s. 32; Zvl. vyd. 15/02, s. 3).

      2        Tyto otázky byly položeny v rámci žaloby na neplatnost podané neziskovým sdružením Inter-Environnement Wallonie (dále „Inter-Environnement
         Walonie“), směřující proti rozhodnutí walonského regionálního výkonného orgánu ze dne 9. dubna 1992 o toxických nebo nebezpečných
         odpadech (dále jen „rozhodnutí“).

       Právní úprava Společenství
      3        Směrnice 75/442 má za cíl harmonizovat vnitrostátní právní předpisy v oblasti odstraňování odpadů. Tato směrnice byla pozměněna
         směrnicí 91/156.

      4        Směrnice 75/442, pozměněná směrnicí 91/156, definuje pojem „odpad“ ve svém čl. 1 písm. a) následovně:

      „Pro účely této směrnice se:
      a) ,odpadem‘ rozumí jakákoliv látka nebo předmět spadající do kategorií uvedených v příloze I, kterých se držitel zbavuje
         nebo se od něho požaduje, aby se jich zbavil.

      Nejpozději do 1. dubna 1993 vypracuje Komise postupem podle článku 18 seznam odpadů spadajících do kategorií uvedených v příloze
         I. Tento seznam bude pravidelně přezkoumán a v případě potřeby stejným postupem revidován.“

      5        Uvedený seznam byl přijat rozhodnutím Komise 94/3/ES ze dne 20. prosince 1993, které stanoví seznam odpadů podle čl. 1 písm. a)
         směrnice 75/442 (Úř. věst. 1994, L 5, s. 15). V bodě 3 úvodní poznámky k tomuto seznamu je jednak uvedeno, že seznam neobsahuje
         vyčerpávající výčet, a dále, že zařazení látky nebo předmětu na seznam má význam jen v případě, že odpovídá definici odpadu.

      6        Článek 9 odst. 1 a článek 10 směrnice 75/442, v upraveném znění, stanoví, že každá organizace nebo podnik, který provádí operace
         uvedené v příloze II A nebo příloze II B, musí získat povolení od příslušného orgánu. Příloha II A se týká operací odstraňování
         odpadů, zatímco příloha II B vyjmenovává operace umožňující využití odpadů.

      7        Článek 11 směrnice 75/442, v upraveném znění, stanoví výjimku z povinnosti získat povolení:

      „1. Aniž je dotčena směrnice Rady 78/319/EHS ze dne 20. března 1978 o toxických a nebezpečných odpadech [Úř. věst. L 84, s. 43],
         naposledy pozměněná aktem o přistoupení Španělska a Portugalska, je možno vyjmout z požadavků povolení požadovaných v článku
         9 nebo v článku 10:

      a) zařízení nebo podniky, které odstraňují vlastní odpad v místě jeho vzniku;
      b) zařízení nebo podniky provádějící využití odpadů.
      Tuto výjimku je možno uplatnit pouze:
      –        jestliže příslušné orgány přijaly obecná pravidla pro každý typ činnosti, kterými se stanoví druhy a množství odpadů a podmínky,
         za kterých může být daná činnost vyňata z požadavků povolení

      a
      –        jestliže druhy nebo množství odpadů a metody odstraňování nebo využití jsou takové, že jsou splněny podmínky požadované v článku
         4.

      2. Zařízení nebo podniky podle odstavce 1 musí být zaregistrovány u příslušných orgánů.
      [...]“
      8        Článek 4 směrnice 75/442, v upraveném znění, stanoví:

      „Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že odpady se budou [využívat nebo] odstraňovat bez ohrožení lidského
         zdraví a bez poškozování životního prostředí, zejména:

      –        bez ohrožení vod, ovzduší, půdy, rostlin a živočichů,
      –        bez obtěžování hlukem nebo zápachem,
      –        bez nepříznivého ovlivňování krajiny nebo míst zvláštního zájmu.
      [...]“
      9        Podle čl. 2 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 91/156 členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné
         pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 1. dubna 1993 a neprodleně o nich uvědomí Komisi. V druhém pododstavci
         uvedeného ustanovení je upřesněno, že „tato opatření přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí
         být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy“.

      10      Směrnice Rady 91/689/EHS ze dne 12. prosince 1991 o nebezpečných odpadech (Úř. věst. L 377, s. 20; Zvl vyd. 15/02, s. 78)
         ve svém čl. 1 odst. 3 odkazuje na definici odpadů obsaženou ve směrnici 75/442 a ve svém čl. 1 odst. 4 upřesňuje definici
         nebezpečných odpadů.

      11      Článek 3 odst. 1 a 2 směrnice 91/689 uvádí:

      „1. Výjimka z požadavku povolení pro zařízení a podniky, které samy nakládají s vlastními odpady, uvedená v čl. 11 odst. 1
         písm. a) směrnice 75/442/EHS, se nevztahuje na nebezpečné odpady spadající do působnosti této směrnice.

      2. V souladu s čl. 11 odst. 1 písm. b) směrnice 75/442/EHS nemusí členský stát trvat na splnění jejího článku 10 u organizací
         nebo podniků využívajících odpady, na něž se vztahuje tato směrnice:

      –        jestliže členský stát přijme obecná pravidla uvádějící seznam druhů a množství odpadů a stanovící specifické podmínky (mezní
         hodnoty pro obsah nebezpečných látek v odpadech, mezní hodnoty emisí, druhy činnosti) a další požadavky nezbytné pro realizaci
         různých způsobů využití a

      –        jestliže druhy nebo množství odpadů a metody využití jsou takové, že jsou splněny podmínky stanovené v článku 4 směrnice 75/442/EHS.“
      12      Článek 11 směrnice 91/689 zrušil směrnici Rady 78/319/EHS ze dne 20. března 1978 o toxických a nebezpečných odpadech (Úř.
         věst L 84, s. 43) s účinností ke dni 12. prosince 1993. Článek 1 směrnice Rady 94/31/ES ze dne 27. června 1994, která pozměňuje
         směrnici 91/689 (Úř. věst. L 168, s. 28; Zvl. vyd. 15/02, s. 376), však odložil den zrušení směrnice 78/319 na 27. června
         1995.

       Vnitrostátní právní úprava
      13      Nařízení walonské regionální rady ze dne 5. července 1985 o odpadech, pozměněné nařízením 25. července 1991 (dále jen „nařízení“),
         v čl. 3 odst. 1 definuje odpady následovně:

      „1. odpady: jakákoliv látka nebo předmět spadající do kategorií uvedených v příloze I, kterých se držitel zbavuje nebo se
         od něho požaduje, aby se jich zbavil.“

      14      Článek 5 odst. 1 rozhodnutí stanoví:

      „Povolení podléhá zřízení a provozování specifického zařízení na shromažďování, předběžné zpracování, odstranění nebo využití
         toxických nebo nebezpečných odpadů, které není součástí průmyslového výrobního procesu […]“

      15      Rozhodnutí ve své preambuli konkrétně odkazuje na nařízení, směrnici 75/442, v upraveném znění, a směrnice 78/319 a 91/689.
         Článek 86 rozhodnutí upřesňuje, že nabývá účinnosti ke dni svého vyhlášení v Moniteur belge. K vyhlášení došlo dne 23. června 1992.

       Skutkové okolnosti sporu v původním řízení
      16      Žalobou podanou dne 21. srpna 1992 Inter-Environnement Wallonie navrhla, aby Conseil d‘État (Belgie) zrušil všechna ustanovení
         rozhodnutí, a podpůrně, aby zrušil jen určitá z uvedených ustanovení.

      17      V předkládacím rozhodnutí Conseil d’État již rozhodl o pěti ze šesti žalobních důvodů vznesených Inter-Environnement Wallonie
         a zrušil některá ustanovení rozhodnutí.

      18      Inter-Environnement Wallonie v rámci svého zbývajícího žalobního důvodu tvrdí, že čl. 5 odst. 1 rozhodnutí porušuje zejména
         článek 11 směrnice 75/442, v upraveném znění, a článek 3 směrnice 91/689, v rozsahu, v němž vylučuje z režimu povolení činnosti
         spočívající ve zřízení a provozování specifického zařízení na shromažďování, předběžné zpracování, odstranění nebo využití
         toxických nebo nebezpečných odpadů, pokud je toto zařízení „součástí průmyslového výrobního procesu“.

      19      V první části tohoto žalobního důvodu Inter-Environnement Wallonie uplatňuje, že článek 11 směrnice 75/442, v upraveném znění,
         ve spojení s článkem 3 směrnice 91/689, umožňuje odchýlit se od povinnosti podniků využívajících odpady získat povolení pouze
         za podmínek stanovených těmito ustanoveními, a pokud jsou tyto podniky zaregistrovány u příslušných orgánů.

      20      V tomto ohledu má Conseil d’État za to, že čl. 5 odst. 1 rozhodnutí je skutečně v rozporu s článkem 11 směrnice 75/442, v upraveném
         znění, ve spojení s článkem 3 směrnice 91/689.

      21      Conseil d’État konstatoval, že rozhodnutí bylo přijato v době, kdy lhůta stanovená pro provedení směrnice ještě neuplynula,
         a táže se, do jaké míry může členský stát během této doby přijmout akt, který je v rozporu se směrnicí. Dodává, že záporná
         odpověď Inter-Environnement Wallonie na tuto otázku odporuje pravidlu, podle kterého se legalita aktu posuzuje k okamžiku
         jeho přijetí.

      22      Ve druhé části tohoto žalobního důvodu Inter-Environnement Wallonie uplatňuje, že výjimka stanovená v čl. 5 odst. 1 rozhodnutí
         je v rozporu s nařízením, které podle jejího názoru nestanoví výjimku pro činnosti, které jsou součástí výrobního procesu.

      23      V tomto ohledu Conseil d’État konstatuje, že čl. 3 odst. 1 nařízení a příloha, na kterou se nařízení odvolává, představují
         věrné provedení směrnice 75/442 v upraveném znění. Ačkoliv z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že odpadem je jakákoliv
         látka nebo předmět, kterých se držitel zbavuje nebo má povinnost se jich zbavit, aniž by měl v úmyslu vyloučit tím jejich
         další hospodářské využití jinými osobami, tato judikatura přitom neumožňuje určit, zda látka nebo předmět, na které se vztahuje
         článek 1 směrnice 75/442, v upraveném znění, které jsou přímo nebo nepřímo začleněny do průmyslového výrobního procesu, jsou
         odpadem ve smyslu čl. 1 písm. a) této směrnice.

      24      Za těchto podmínek Conseil d’État položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1) Brání články 5 a 189 Smlouvy o EHS tomu, aby členské státy přijaly ustanovení, která jsou v rozporu se směrnicí 75/442/EHS
         ze dne 15. července 1975 o odpadech, která byla pozměněna směrnicí 91/156/EHS ze dne 18. března 1991, během lhůty pro provedení
         této směrnice?

      Brání uvedená ustanovení Smlouvy tomu, aby členské státy přijaly a uvedly v účinnost normu, která má provádět uvedenou směrnici,
         ale jejíž ustanovení se zdají být v rozporu s požadavky této směrnice?

      2) Je látka, na kterou se vztahuje příloha I směrnice Rady 91/156/EHS ze dne 18. března 1991, kterou se mění směrnice 75/442/EHS
         o odpadech, a která je přímo nebo nepřímo začleněna do průmyslového výrobního procesu, odpadem ve smyslu čl. 1 písm. a) této
         směrnice?“

       K druhé otázce
      25      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zkoumat na prvním místě, je, zda pouhá skutečnost, že látka
         je přímo nebo nepřímo začleněna do průmyslového výrobního procesu, tuto látku vylučuje z pojmu „odpad“ ve smyslu čl. 1 písm. a)
         směrnice 75/442, v upraveném znění.

      26      Ze znění čl. 1 písm. a) směrnice 75/442, v upraveném znění, především vyplývá, že rozsah působnosti pojmu „odpad“ závisí na
         významu výrazu „zbavit se“.

      27      Z ustanovení směrnice 75/442, v upraveném znění, zejména z článků 4 a 8 až 12 a rovněž z jejích příloh II A a II B, dále vyplývá,
         že tento výraz zahrnuje současně odstranění a využití látky nebo předmětu.

      28      Jak generální advokát poznamenal v bodech 58 až 61 svého stanoviska, seznam kategorií odpadu uvedený v příloze I směrnice
         75/442, v upraveném znění, a výčet činností spočívajících v odstranění nebo využití odpadu obsažený v přílohách II A a II B
         téže směrnice ukazují na to, že pojem „odpad“ v zásadě nevylučuje žádný typ reziduí, průmyslových vedlejších produktů a dalších
         látek, které jsou výsledkem výrobního procesu. Tento závěr je ostatně podpořen seznamem odpadů vypracovaným Komisí v rozhodnutí
         94/3.

      29      V tomto ohledu je třeba zaprvé upřesnit, že, jak je zřejmé zejména z článků 9 až 11 směrnice 75/442, v upraveném znění, směrnice
         se vztahuje nejen na odstraňování a využití odpadů podniky specializovanými v této oblasti, ale rovněž na odstraňování a využití
         odpadů podnikem, který je produkuje, v místě jejich vzniku.

      30      Zadruhé, ačkoliv v souladu s článkem 4 směrnice 75/442, v upraveném znění, se odpady musí využívat nebo odstraňovat, aniž
         by bylo ohroženo lidského zdraví a aniž by byly použity procesy nebo metody, které by mohly poškozovat životní prostředí,
         žádné ustanovení směrnice nenaznačuje, že se tato směrnice netýká činností spočívajících v odstraňování a využití odpadů,
         které jsou součástí průmyslového výrobního procesu, pokud neohrožují lidské zdraví nebo životní prostředí.

      31      Nakonec je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že pojem „odpad“ ve smyslu článku 1 směrnice 75/442, v upraveném
         znění, nemá být chápán tak, že vylučuje látky a předměty, které mohou být hospodářsky znovu využity (rozsudky ze dne 28. března
         1990, Zanetti a další, C‑395/88, Recueil, s. I‑1509, body 12 a 13; ze dne 10. května 1995, Komise v. Německo, C‑422/92, Recueil,
         s. I‑1097, body 22 a 23, a ze dne 25. června 1997, Tombesi a další, C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 a C‑224/95, Recueil, s. I‑3561,
         body 47 a 48).

      32      Ze všech těchto úvah vyplývá, že látky, které jsou součástí výrobního procesu, mohou být odpadem ve smyslu čl. 1 písm. a)
         směrnice 75/422, v upraveném znění.

      33      Tento závěr se nedotýká rozlišení, které je třeba provést, jak správně uplatňuje belgická, německá, nizozemská vláda a vláda
         Spojeného království, mezi využitím odpadů ve smyslu směrnice 75/442, v upraveném znění, a běžným průmyslovým zpracováním
         produktů, které nejsou odpady, bez ohledu na jakékoliv potíže tohoto rozlišení.

      34      Na druhou otázku je tedy na místě odpovědět tak, že pouhá skutečnost, že látka je přímo nebo nepřímo začleněna do průmyslového
         výrobního procesu, tuto látku nevylučuje z pojmu „odpad“ ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 75/442, v upraveném znění.

       K první otázce
      35      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda články 5 a 189 Smlouvy o EHS brání tomu, aby členské státy přijaly opatření,
         která jsou v rozporu se směrnicí 91/156, během lhůty pro provedení této směrnice.

      36      Podle Inter-Environnement Wallonie z přednosti práva Společenství a z článku 5 Smlouvy vyplývá, že i když se členský stát
         rozhodne provést směrnici Společenství před uplynutím stanovené lhůty, toto provedení musí být v souladu se směrnicí. Když
         se Walonský region rozhodl provést směrnici 91/156 ke dni 9. dubna 1992, měl v důsledku toho zajistit soulad s touto směrnicí.

      37      Komise podporuje tento názor a tvrdí, že články 5 a 189 Smlouvy brání tomu, aby členské státy přijaly ustanovení, která jsou
         v rozporu se směrnicí 91/156, během lhůty pro provedení této směrnice. Upřesňuje, že otázka, zda určité opatření konkrétně
         směřuje k provedení této směrnice, je nepodstatná.

      38      Naopak belgická a francouzská vláda a vláda Spojeného království se domnívají, že až do uplynutí lhůty pro provedení směrnice
         členské státy mohou přijímat pravidla, která s ní nejsou v souladu. Vláda Spojeného království však dodává, že články 5 a 189
         Smlouvy brání tomu, aby členský stát přijal opatření, která by mu buď znemožnila, nebo velmi ztížila správné provedení směrnice.

      39      Podle nizozemské vlády přijetí směrnice předpokládá, že členské státy již nemohou učinit nic, co by mohlo ztížit dosažení
         výsledků stanovených směrnicí. Domnívá se však, že nelze mít za to, že členský stát porušil články 5 a 189 Smlouvy, pokud,
         jak je tomu v projednávaném případě, není jisté, zda vnitrostátní předpisy odporují dotyčné směrnici.

      40      Úvodem je namístě připomenout, že povinnost členského státu přijmout všechna nezbytná opatření k dosažení výsledku stanoveného
         směrnicí je závaznou povinností uloženou čl. 189 třetím pododstavcem Smlouvy a samotnou směrnicí (rozsudky ze dne 1. února
         1977, Verbond van Nederlandse Ondernemingen, 51/76, Recueil, s. 113, bod 22; ze dne 26. února 1986, Marshall, 152/84, Recueil,
         s. 723, bod 48, a ze dne 24. října 1996, Kraaijeveld a další, C‑72/95, Recueil, s. I‑5403, bod 55). Tato povinnost přijmout
         všechna obecná nebo zvláštní opatření je závazná pro všechny orgány členských států, včetně soudních orgánů v rámci jejich
         pravomocí (rozsudky ze dne 13. listopadu 1990, Marleasing, C‑106/89, Recueil, s. I‑4135, bod 8, a Kraaijeveld a další, uvedený
         výše, bod 55).

      41      Dále je třeba poznamenat, že podle čl. 191 druhého pododstavce Smlouvy o EHS použitelného v rozhodné době z hlediska skutečností
         v původním řízení „Směrnice a rozhodnutí se oznamují těm, jimž jsou určeny, a nabývají účinku tímto oznámením“. Z tohoto ustanovení
         vyplývá, že směrnice nabývá právní účinnosti vůči členským státům, kterým je určena, okamžikem jejího oznámení.

      42      V projednávaném případě a v souladu s běžnou praxí samotná směrnice 91/156 stanoví lhůtu, v okamžiku jejíhož uplynutí musí
         v členských státech nabýt účinnosti právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí.

      43      Jelikož účelem této lhůty je zejména poskytnout členským státům čas nezbytný k přijetí prováděcích opatření, nelze těmto státům
         vytýkat, že neprovedly směrnici do svého právního řádu před uplynutím této lhůty.

      44      To nic nemění na skutečnosti, že právě během lhůty pro provedení směrnice přísluší členským státům přijmout opatření nezbytná
         k zajištění dosažení výsledku stanoveného směrnicí k okamžiku uplynutí této lhůty.

      45      Ačkoliv členské státy nejsou v tomto ohledu povinny přijmout tato opatření před uplynutím lhůty pro provedení směrnice, z čl.
         5 druhého pododstavce ve spojení s čl. 189 třetím pododstavcem Smlouvy a ze samotné směrnice vyplývá, že během této lhůty
         členské státy nesmí přijímat ustanovení, která by mohla vážně ohrozit dosažení výsledku stanoveného touto směrnicí.

      46      Je na vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda o takový případ jde u vnitrostátních ustanovení, jejichž legalitu má přezkoumávat.

      47      V rámci tohoto posouzení vnitrostátní soud musí zejména přezkoumat otázku, zda dotčená ustanovení mají provést směrnici v plném
         rozsahu, jakož i konkrétní účinky použití těchto ustanovení, které nejsou v souladu se směrnicí, a dobu jejich trvání.

      48      Například pokud dotčená ustanovení mají zajistit konečné a úplné provedení směrnice, jejich nesoulad se směrnicí by mohl vést
         k domněnce, že výsledek stanovený touto směrnicí nebude dosažen ve stanovené lhůtě, není-li možné včas provést jejich změnu.

      49      Naopak vnitrostátní soud by mohl zohlednit oprávnění členského státu přijmout přechodná ustanovení nebo provést směrnici ve
         fázích. V takových případech nesoulad přechodných ustanovení vnitrostátního práva se směrnicí nebo neprovedení některých ustanovení
         směrnice by nutně neohrožovalo dosažení výsledku stanoveného směrnicí.

      50      Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 5 druhý pododstavec a čl. 189 třetí pododstavec Smlouvy o EHS, jakož i směrnice
         91/156, vyžadují, aby členský stát, jemuž je směrnice určena, nepřijímal během lhůty stanovené směrnicí pro její provedení
         ustanovení, která by mohla vážně ohrozit dosažení výsledku stanoveného touto směrnicí.

       K nákladům řízení
      51      Výdaje vzniklé belgické, německé, francouzské, nizozemské vládě a vládě Spojeného království, jakož i Komisi Evropských společenství,
         které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního
         řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech
         řízení příslušný uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR
      rozhodl o otázkách, které mu byly předloženy rozhodnutím Conseil d‘État (Belgie) ze dne 29. března 1996, takto:
      1)      Pouhá skutečnost, že látka je přímo nebo nepřímo začleněna do průmyslového výrobního procesu, tuto látku nevylučuje z pojmu
            „odpad“ ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech, pozměněné směrnicí Rady 91/156/EHS
            ze dne 18. března 1991.
      2)      Článek 5 druhý pododstavec a čl. 189 třetí pododstavec Smlouvy o EHS, jakož i směrnice 91/156 vyžadují, aby členský stát,
            jemuž je směrnice určena, nepřijímal během lhůty stanovené směrnicí pro její provedení ustanovení, která by mohla vážně ohrozit
            dosažení výsledku stanoveného touto směrnicí.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Ragnemalm

               Schingen

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet

               Hirsch      Jann

               Sevón

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 18. prosince 1997.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jednací jazyk: francouzština.