title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 1. října 2009. # Komise Evropských společenství proti Maltské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Znečišťování a škodliviny - Spalovací zařízení - Omezení emisí některých znečišťujících látek do ovzduší. # Věc C-252/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 1. října 2009 – Komise v. Malta
      (Věc C‑252/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Znečišťování a škodliviny – Spalovací zařízení – Omezení emisí některých znečišťujících látek do ovzduší“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Čl. 226 ES) (viz bod 7)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení čl. 4 odst. 1 ve spojení s přílohami IV A, VI A a VII A, a článku 12 ve spojení s přílohou
                  VIII A.2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/80/ES ze dne 23. října 2001 o omezení emisí některých znečišťujících látek
                  do ovzduší z velkých spalovacích zařízení (Úř. věst. L 309, s. 1; Zvl. vyd. 15/06; s. 299) – Nedodržení limitních hodnot emisí
                  stanovených pro oxid siřičitý, oxidy dusíku a tuhé znečišťující látky – Zařízení Delimara a Marsa

            Výrok

                  1)

                  	Republika Malta tím, že správně nepoužila směrnici Evropského parlamentu a Rady 2001/80/ES ze dne 23. října 2001 o omezení
                     emisí některých znečišťujících látek do ovzduší z velkých spalovacích zařízení v rámci fungování parního generátoru fáze I
                     elektrárny Delimara a elektrárny Marsa, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z ustanovení čl. 4 odst. 1 ve spojení
                     s článkem 12 směrnice, jakož i jejími přílohami IV částí A, VI částí A, VII částí A a VIII části A bodem 2.

                  2)

                  	Republice Malta se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Tribunálu (první senát) ze dne 1. července 2014. # Jyoti Ceramic Industries PVT. Ltd proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-239/12.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 19. ledna 2012. # Suiker Unie GmbH - Zuckerfabrik Anklam proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo. # Nařízení (ES) č. 800/1999 - Článek 15 odst. 1 a 3 - Zemědělské produkty - Režim vývozních náhrad - Rozlišená vývozní náhrada - Podmínky přiznání - Dovoz produktu do třetího státu určení - Zaplacení dovozních cel. # Věc C-392/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      19. ledna 2012 (
            *1
         )
      „Nařízení (ES) č. 800/1999 — Článek 15 odst. 1 a 3 — Zemědělské produkty — Režim vývozních náhrad — Rozlišená vývozní náhrada — Podmínky přiznání — Dovoz produktu do třetího státu určení — Zaplacení dovozních cel“
      Ve věci C-392/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (Německo) ze dne 8. července 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 4. srpna 2010, v řízení

         Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

      proti

         Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení E. Levits, zastupující předseda pátého senátu, J.-J. Kasel a M. Berger (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam P. N. Söhngen, Rechtsanwältin,

               —

               za Evropskou komisi P. Rossim a B.-R. Killmannem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 15 odst. 1 a 3 nařízení Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 102, s. 11; Zvl. vyd. 3/25, s. 129), ve znění nařízení Komise (ES) č. 444/2003 ze dne 11. března 2003 (Úř. věst. L 67, s. 3; Zvl. vyd. 3/38, s. 301, dále jen „nařízení č. 800/1999“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi německou společností Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam (dále jen „Suiker Unie“), právní nástupkyní společnosti Danisco Zucker GmbH (dále jen „Danisco Zucker“), a Hauptzollamt Hamburg-Jonas (hlavní celní úřad v Hamburku-Jonas, dále jen „Hauptzollamt“) ve věci žádosti o vrácení vývozní náhrady, již posledně uvedený úřad přiznal společnosti Danisco Zucker ve formě zálohy.

         Právní rámec

         Nařízení (EHS) č. 3665/87

               3

               Článek 17 odst. 3 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 351, s. 1) (neoficiální překlad) stanovil, že se zemědělský produkt, pro který bylo požádáno o přiznání rozlišené vývozní náhrady, „považuje za dovezený, pokud jsou splněny dovozní celní formality propuštění ke spotřebě ve třetí zemi“ (neoficiální překlad).

         Nařízení č. 800/1999

               4

               Ve znění použitelném v rozhodné době z hlediska skutečností původního sporu stanoví nařízení č. 800/1999, které nahradilo nařízení č. 3665/87, ve svém sedmnáctém bodu odůvodnění, že „[se] musí [...] prokázat, že dotyčný produkt byl dovezen do třetí země; [...] splnění dovozních celních formalit spočívá především v zaplacení platných dovozních cel, což je nutné k tomu, aby produkt mohl být uveden na trh v dotyčné třetí zemi“.

               5

               Článek 15 tohoto nařízení zní takto:
               „1.   Produkty musí být dovezeny v nezměněném stavu do třetí země nebo do jedné ze třetích zemí, pro které je náhrada stanovena, do 12 měsíců ode dne přijetí vývozního prohlášení; za podmínek stanovených v článku 49 však mohou být poskytnuty dodatečné lhůty.
               2.   Produkty se považují za dovezené v nezměněném stavu, u nichž není žádným způsobem patrné, že došlo k zpracování [Produkty, u nichž není žádným způsobem patrné, že došlo k zpracování, se považují za dovezené v nezměněném stavu].
               Nicméně:
               […]

                        —

                        produkt se považuje za dovezený v nezměněném stavu, pokud byl zpracován před dovozem s podmínkou, že zpracování proběhlo ve třetí zemi, do které byly všechny produkty získané tímto zpracováním dovezeny.

                  3.   Produkt se považuje za dovezený, pokud jsou splněny dovozní celní formality, zejména formality týkající se výběru dovozních cel ve třetí zemi.
               […]“

               6

               Článek 16 odst. 1 tohoto nařízení stanoví následující:
               „1.   Splnění dovozních celních formalit se prokáže předložením jednoho z těchto dokladů podle výběru dovozce:

                        a)

                        celního dokladu nebo jeho kopie či fotokopie; [...]

                        b)

                        osvědčení o vykládce a dovozu vystaveného [...] v souladu s pravidly stanovenými v příloze VI kapitole III na základě vzoru uvedeného v příloze VII. V daném osvědčení musí být uvedeno datum a číslo dovozního celního dokladu.“

               7

               Příloha VI kapitola III uvedeného nařízení ve svém bodě 2 zejména stanoví, že v osvědčeních o vykládce a dovozu stanovených v čl. 16 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení se rovněž uvádí „ověření toho, že zboží bylo procleno za účelem jeho konečného dovozu“.

               8

               Článek 20 nařízení č. 800/1999, obsažený v oddíle 3, nazvaném „Zvláštní ochranná opatření finančních zájmů Společenství“, hlavě II kapitole 1 tohoto nařízení, stanoví:
               „1.   Pokud:

                        a)

                        existují vážné pochybnosti o skutečném místě určení produktu;
                        nebo

                        b)

                        by mohl být produkt dovezen zpět do Společenství z důvodu rozdílu mezi výší náhrady pro vyvezený produkt a výší nepreferenčního dovozního cla na totožný produkt v den přijetí vývozního prohlášení;
                        nebo

                        c)

                        existuje konkrétní podezření, že produkt bude v nezměněném stavu nebo po zpracování ve třetí zemi dovezen zpět do Společenství bez cla nebo se sníženou sazbou cla,

                  náhrada s jednotnou sazbou nebo část náhrady uvedená v čl. 18 odst. 2 se vyplatí, pouze pokud produkt opustil celní území Společenství v souladu v článkem 7 a

                        i)

                        byl v případě nerozlišené náhrady dovezen do třetí země do 12 měsíců následujících po dni přijetí vývozního prohlášení nebo v této lhůtě došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve smyslu článku 24 nařízení [Rady] (EHS) č. 2913/92 [ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1, dále jen ‚celní kodex‘)];

                        ii)

                        byl v případě náhrady rozlišené podle místa určení dovezen v nezměněném stavu do 12 měsíců ode dne přijetí vývozního prohlášení do určené třetí země.

                  Články 15 a 16 se použijí na dovoz do třetí země.
               Kromě toho mohou příslušné orgány členských států vyžadovat u všech náhrad dodatečné doklady, které podle nich dostatečně prokáží, že produkt byl skutečně uveden na trh v dovážející třetí zemi nebo došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve smyslu článku 24 [celního kodexu].
               [...]
               4.   Odstavec 1 se použije před výplatou náhrady.
               Náhrada se však považuje za neoprávněnou a musí být vrácena, pokud příslušné orgány zjistí, a to i po výplatě náhrady:

                        a)

                        že produkt byl zničen nebo poškozen dříve, než byl uveden na trh ve třetí zemi nebo dříve než došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve třetí zemi ve smyslu článku 24 [celního kodexu], ledaže by vývozce mohl podle názoru příslušných orgánů prokázat, že vývoz se uskutečnil za takových hospodářských podmínek, že produkt mohl být rozumně uveden na trh ve třetí zemi, aniž je dotčen čl. 21 odst. 2 druhý pododstavec;

                        b)

                        že je produkt propuštěn ve třetí zemi do režimu s podmíněným osvobozením od cla 12 měsíců po dni vývozu ze Společenství, aniž by došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve třetí zemi ve smyslu článku 24 [celního kodexu], a že vývoz nebyl proveden jako běžná obchodní transakce;

                        c)

                        že vyvezený produkt je dovezen zpět do Společenství, aniž by došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve smyslu článku 24 [celního kodexu], že nepreferenční dovozní clo je nižší než poskytnutá náhrada a že vývoz nebyl proveden jako běžná obchodní transakce;

                        d)

                        že produkty uvedené v příloze V jsou dovezené zpět do Společenství:

                                 —

                                 poté, co ve třetí zemi došlo k jejich zpracování nebo opracování, které nedosáhlo úrovně uvedené v článku 24 [celního kodexu], a

                                 —

                                 platí pro ně snížená nebo nulová sazba dovozního cla ve srovnání s nepreferenční sazb[ou].

                  [...]“

         Celní kodex

               9

               Článek 24 celního kodexu stanoví:
               „Zboží, na jehož výrobě se podílely dvě nebo více zemí, pochází ze země, kde došlo k poslednímu podstatnému hospodářsky zdůvodněnému zpracování nebo opracování, které bylo provedeno v podnicích k tomu vybavených a které vyústilo v nový výrobek nebo představuje důležitý stupeň výroby.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Vývozním prohlášením ze dne 16. května 2003 ohlásila Danisco Zucker vývoz 23000 kilogramů bílého cukru do Litvy a žádala, aby jí Hauptzollamt za tímto účelem přiznal vývozní náhradu ve formě zálohy. Hauptzollamt této žádosti rozhodnutím ze dne 2. června 2003 vyhověl.

               11

               Dopisem ze dne 29. srpna 2003 Danisco Zucker zaslala Hauptzollamt litevské celní doklady týkající se sporného vývozu, na nichž byl v poli č. 37 uveden kód 5100, který znamená „dočasný dovoz se zpětným vývozem v zušlechtěné podobě“ bez platby dovozního cla. Bílý cukr byl v Litvě zpracován při výrobě nealkoholických nápojů a následně byl vyvezen do Lotyšska a Estonska.

               12

               Pozměňujícím rozhodnutím ze dne 25. listopadu 2003 požadoval Hauptzollamt na společnosti Danisco Zucker vrácení vývozní náhrady přiznané ve formě zálohy, zvýšené o 10 %, v celkové výši 12180,18 eur, z důvodu, že v Litvě nedošlo k propuštění bílého cukru ke spotřebě, a že v důsledku toho nebyly splněny podmínky pro přiznání rozlišené náhrady.

               13

               Poté, co Danisco Zucker neměla úspěch v námitkovém řízení, podala dne 2. listopadu 2007 žalobu k Finanzgericht Hamburg. Uvedla, že i když podle čl. 15 odst. 1 nařízení č. 800/1999 musel být produkt dovezen do třetí země v nezměněném stavu, musí se nicméně podle odstavce 3 tohoto článku uvedený produkt považovat za dovezený, pokud jsou splněny dovozní celní formality, a zejména formality týkající se výběru dovozních cel ve třetí zemi. I když podle jejího názoru čl. 17 odst. 3 nařízení č. 3665/87 stanovil, že se produkt považuje za dovezený teprve tehdy, jsou-li splněny celní formality pro propuštění ke spotřebě v dotyčné třetí zemi, je třeba učinit závěr, že jelikož článek 15 nařízení č. 800/1999 nepožaduje „propuštění ke spotřebě“, zákonodárce Společenství záměrně od tohoto požadavku upustil.

               14

               Danisco Zucker tvrdila, že jelikož pojem „dovoz“ není právně vymezen a jelikož cílem vývozní náhrady je ulevit trhu Unie od dotyčných produktů, je rozhodné pouze to, zda byly dodrženy celní formality. Naproti tomu okolnost, zda bylo či nebylo zaplaceno clo, je irelevantní.

               15

               Konečně Danisco Zucker namítala, že nemůže být rozdíl v tom, zda je produkt ve třetí zemi odbaven v režimu aktivního zušlechťovacího styku v systému navracení, nebo jako v takové situaci, jako je situace v původním řízení, v režimu s podmíněným osvobozením od cla. Soudní dvůr již rozhodl, že k doložení dovozu postačuje, aby byl produkt odbaven v režimu aktivního zušlechťovacího styku v systému navracení. Žalobkyně, jež se mezitím stala právní nástupkyní společnosti Danisco Zucker, tedy navrhla zrušit pozměňující rozhodnutí ze dne 25. listopadu 2003, jakož i rozhodnutí o námitce ze dne 1. října 2007.

               16

               Hauptzollamt navrhl žalobu zamítnout. Zdůraznil, že v projednávané věci byl bílý cukr, který byl odbaven pouze v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla, po odbavení až do ukončení režimu aktivního zušlechťovacího styku v důsledku zpětného vývozu zušlechtěných produktů pod celním dohledem. Z tohoto důvodu nemohl být bílý cukr volně uveden na trh v dané třetí zemi.

               17

               Za těchto podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je podmínka pro obdržení rozlišené náhrady, jež je upravena v čl. 15 odst. 1 ve spojení s čl. 15 odst. 3 nařízení č. 800/1999 […], totiž podmínka splnění dovozních celních formalit, splněna tehdy, když ve třetí zemi určení po odbavení v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla došlo k podstatnému zpracování nebo opracování produktu ve smyslu článku 24 [celního kodexu] a když byl produkt vzniklý z tohoto zpracování nebo opracování vyvezen do třetí země?“

         K předběžné otázce

               18

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 15 odst. 1 a 3 nařízení č. 800/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka pro obdržení rozlišené náhrady obsažená v tomto ustanovení, a sice podmínka splnění dovozních celních formalit, je splněna tehdy, když ve třetí zemi určení po odbavení v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla došlo k „podstatnému zpracování nebo opracování“ produktu ve smyslu článku 24 celního kodexu a když byl produkt vzniklý z tohoto zpracování nebo opracování vyvezen do třetí země.

               19

               V tomto ohledu je nutno konstatovat, že pojem „dovoz“, jak to správně zdůrazňuje žalobkyně v původním řízení, není v nařízení č. 800/1999 definován. Je tudíž třeba určit rozsah tohoto pojmu v kontextu článku 15 tohoto nařízení a vzít při tom v úvahu jednak cíl sledovaný vývozní náhradou zvanou „rozlišená“, jednak znění ustanovení nařízení č. 800/1999.

               20

               Co se týče cíle rozlišených vývozních náhrad, z ustálené judikatury vyplývá, že jejich cílem je otevřít nebo uchovat otevřené trhy dotyčných třetích zemí vývozům Evropské unie, přičemž rozlišení náhrad vychází ze záměru zohlednit charakteristiky vlastní každému dovoznímu trhu, na kterém hodlá Unie působit (viz rozsudek ze dne 18. března 2010, SGS Belgium a další, C-218/09, Sb. rozh. s. I-2373, bod 38 a citovaná judikatura).

               21

               Z této judikatury vyplývá, že by byl systém rozlišování zbaven smyslu, kdyby k získání nároku na vyplacení náhrady postačovalo pouhé vyložení vyváženého zboží v nezměněném stavu v třetí zemi (výše citovaný rozsudek SGS Belgium a další, bod 39). Systém rozlišování naopak vyžaduje, jak to zdůrazňuje Komise, aby dotčený produkt skutečně a trvale dorazil na trh určení v tom smyslu, že na něm může být uveden na trh. Tento systém se tak odlišuje od systému náhrad s jednotnou sazbou.

               22

               Článek 17 odst. 3 nařízení č. 3665/87, jenž není použitelný v projednávané věci, sice ještě v tomto ohledu výslovně uváděl, na rozdíl od čl. 15 odst. 1 a 3 nařízení č. 800/1999, že musejí být splněny „celní formality propuštění ke spotřebě ve třetí zemi“. Nicméně sedmnáctý bod odůvodnění nařízení č. 800/1999 uvádí, že splnění celních formalit dovozu do třetí země spočívá především v zaplacení platných dovozních cel, což je nutné k tomu, aby produkt mohl být uveden na trh v dotyčné třetí zemi.

               23

               Kromě toho čl. 15 odst. 3 nařízení č. 800/1999 stanoví, že dotyčný produkt lze považovat za dovezený do třetí země pouze tehdy, pokud byly splněny dovozní celní formality, „zejména formality týkající se výběru dovozních cel ve třetí zemi“. Konečně příloha VI tohoto nařízení ve své kapitole III bodu 2 stanoví, že osvědčení o vykládce a dovozu stanovená v jeho čl. 16 odst. 1 písm. b) musejí rovněž uvádět ověření toho, že zboží bylo procleno „za účelem jeho konečného dovozu“.

               24

               Vzhledem k výše uvedenému tedy nic nenasvědčuje tomu, že by zákonodárce Společenství tím, že přijal článek 15 nařízení č. 800/1999, upustil od požadavku, aby dovezený produkt trvale dorazil na trh dotyčné třetí země, aby na něm mohl být uveden na trh.

               25

               Je přitom nutno konstatovat, že odbavení produktu v celním režimu „aktivního zušlechťovacího styku“ nemá za cíl uvést tento produkt na trh dotyčné třetí země. Cílem takového celního režimu je naopak osvobodit od cla právě jen to zboží, které na vnitrostátní území vstupuje jen dočasně za účelem přepracování, opravy nebo zpracování a které je poté zpětně vyvezeno (viz rozsudek ze dne 4. června 2009, Pometon, C-158/08, Sb. rozh. s. I-4695, bod 24).

               26

               V důsledku toho nelze pouhé odbavení produktu, pro který bylo požádáno o rozlišenou vývozní náhradu, v dotyčné třetí zemi a v celním režimu „aktivního zušlechťovacího styku“ považovat za „dovoz“ do této třetí země ve smyslu čl. 15 odst. 3 nařízení č. 800/1999.

               27

               Tento závěr nelze zpochybnit skutečností, že ve třetí zemi došlo k podstatnému zpracování dotyčného produktu ve smyslu článku 24 celního kodexu. V tomto ohledu stačí konstatovat, že volba celního režimu „aktivního zušlechťovacího styku“ předpokládá, že ani samotný produkt ani zušlechtěný produkt ho obsahující nebudou uvedeny na trh v dotyčné třetí zemi.

               28

               Tento závěr není zpochybněn ani argumentem, že tento výklad článku 15 nařízení č. 800/1999 je v rozporu s článkem 20 tohoto nařízení, jelikož tento posledně uvedený článek stanoví, že v některých případech může důkaz o podstatném zpracování produktu ve smyslu článku 24 celního kodexu rozptýlit pochybnosti o splnění podmínek pro přiznání vývozní náhrady.

               29

               Článek 20 nařízení č. 800/1999 totiž, jak zdůraznila Komise, sleduje, jakožto ustanovení o nezneužití, jiný cíl než je cíl článku 15 tohoto nařízení. Uvedený článek 20 umožňuje předcházet neoprávněné žádosti o vrácení náhrady již správně přiznané, avšak nevytváří nové podmínky, ba dokonce odlišné podmínky pro obdržení vývozní náhrady. Uvedený článek se tedy nepoužije v případě, kdy jako ve věci v původním řízení, je od počátku patrné, že podmínky pro přiznání vývozní náhrady nejsou splněny.

               30

               Vzhledem k výše uvedenému je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 15 odst. 1 a 3 nařízení č. 800/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka pro obdržení rozlišené náhrady upravená tímto ustanovením, totiž podmínka splnění dovozních celních formalit, není splněna tehdy, když ve třetí zemi určení po odbavení v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla došlo k „podstatnému zpracování nebo opracování“ produktu ve smyslu článku 24 celního kodexu, a když byl produkt vzniklý z tohoto zpracování nebo opracování vyvezen do třetí země.

         K nákladům řízení

               31

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 15 odst. 1 a 3 nařízení Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty, ve znění nařízení Komise (ES) č. 444/2003 ze dne 11. března 2003, musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka pro obdržení rozlišené náhrady upravená tímto ustanovením, totiž podmínka splnění dovozních celních formalit, není splněna tehdy, když ve třetí zemi určení po odbavení v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla došlo k „podstatnému zpracování nebo opracování“ produktu ve smyslu článku 24 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, a když byl produkt vzniklý z tohoto zpracování nebo opracování vyvezen do třetí země.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. března 1982. # Dunstan Curtis proti Evropskému parlamentu. # Věc 167/80.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 20. ledna 2009.#Sony Music Entertainment (Germany) GmbH proti Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo.#Práva související s autorským právem - Práva výrobců zvukových záznamů - Právo na rozmnožování - Právo na rozšiřování - Doba ochrany - Směrnice 2006/116/ES - Práva státních příslušníků třetích zemí.#Věc C-240/07.

text:
      Věc C-240/07
      Sony Music Entertainment (Německo) GmbH
      v.
      Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof)
      „Práva související s autorským právem – Práva výrobců zvukových záznamů – Právo na rozmnožování – Právo na rozšiřování – Doba ochrany – Směrnice 2006/116/ES – Práva státních příslušníků třetích zemí“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Doba ochrany – Směrnice 2006/116 – Působnost
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/116, bod 3 odůvodnění a čl. 10 odst. 2)
      2.        Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Doba ochrany – Směrnice 2006/116 – Působnost
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/116, body 3 a 17 odůvodnění a čl. 10 odst. 2)
      1.        Doba ochrany podle směrnice 2006/116 o době ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících se na základě čl.
         10 odst. 2 uvedené směrnice uplatní, i když dotčené dílo nikdy nebylo chráněno ve členském státě, v němž je ochrana nárokována.

      Ze znění uvedeného ustanovení totiž vyplývá, že první alternativní podmínka uložená uvedeným ustanovením se týká předchozí
         existence ochrany dotčeného předmětu ochrany alespoň v jednom členském státě. Uvedené ustanovení nepožaduje, aby tímto členským
         státem byl ten, v němž je ochrana podle uvedené směrnice nárokována.

      Mimoto třetí bod odůvodnění směrnice 2006/116 uvádí, že mezi vnitrostátními právními předpisy existují rozdíly, které brání
         volnému pohybu zboží a služeb a narušují soutěž na společném trhu. S cílem zajistit hladké fungování vnitřního trhu směřuje
         uvedená směrnice k harmonizaci právních předpisů členských států, aby se doby ochrany v celém Společenství sjednotily.

      Za těchto podmínek výklad čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116, podle kterého je uplatnění první alternativní podmínky uložené
         uvedeným ustanovením podmíněno předchozí existencí ochrany zajištěné vnitrostátní právní úpravou členského státu, v němž je
         ochrana podle uvedené směrnice nárokována, i když byla taková předchozí ochrana poskytnuta v jiném členském státě, není v
         souladu ani se samotným zněním daného ustanovení, ani s účelem uvedené směrnice.

      (viz body 22–25, výrok 1)
      2.        Článek 10 odst. 2 směrnice 2006/116 o době ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících musí být vykládán
         v tom smyslu, že doba ochrany stanovená uvedenou směrnicí se uplatní v situaci, kdy dotčený předmět ochrany či dílo byly jako
         takové ke dni 1. července 1995 chráněny alespoň v jednom členském státě podle vnitrostátních předpisů uvedeného členského
         státu týkajících se autorského práva či práv souvisejících a kdy nositel takových práv k danému dílu či předmětu ochrany,
         který je státním příslušníkem třetí země, požíval k uvedenému datu ochrany podle uvedených vnitrostátních předpisů.

      Otázka, zda v kontextu uvedeného ustanovení nositel práv souvisejících s autorským právem k dílu či předmětu ochrany, který
         je státním příslušníkem třetí země, požíval ke dni 1. července 1995 ochrany alespoň v jednom členském státě, musí být totiž
         posuzována s ohledem na vnitrostátní předpisy uvedeného členského státu, a nikoli s ohledem na vnitrostátní předpisy členského
         státu, v němž je ochrana podle uvedené směrnice nárokována. Takový závěr je mimoto podpořen i třetím a sedmnáctým bodem odůvodnění
         uvedené směrnice, které uvádějí sledovaný harmonizační cíl, a zejména cíl stanovit stejný výchozí bod pro výpočet doby ochrany
         práv souvisejících s autorským právem, jakož i téže doby ochrany uvedených práv v celém Společenství, za účelem zajištění
         řádného fungování vnitřního trhu.

      Z toho vyplývá, že ve vztahu k dílu či předmětu ochrany chráněnému ke dni 1. července 1995 alespoň v jednom členském státě
         podle vnitrostátních ustanovení uvedeného členského státu není skutečnost, že nositel této ochrany je státním příslušníkem
         třetí země a není ve členském státě, v němž je ochrana podle směrnice 2006/116 nárokována, chráněn na základě vnitrostátního
         práva posledně uvedeného členského státu, rozhodná pro použití čl. 10 odst. 2 uvedené směrnice. Důležité totiž je, zda dílo
         či předmět ochrany byly chráněny ke dni 1. července 1995 podle vnitrostátních předpisů alespoň jednoho členského státu.

      (viz body 34–35, 37, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      20. ledna 2009 (*)

      „Práva související s autorským právem – Práva výrobců zvukových záznamů – Právo na rozmnožování – Právo na rozšiřování – Doba ochrany – Směrnice 2006/116/ES – Práva státních příslušníků třetích zemí“
      Ve věci C‑240/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof
         (Německo) ze dne 29. března 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 16. května 2007, v řízení

      Sony Music Entertainment (Germany) GmbH
      proti
      Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot a T. von Danwitz, předsedové
         senátů, J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis (zpravodaj), L. Bay Larsen a P. Lindh, soudci,

      generální advokát: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. dubna 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Sony Music Entertainment (Germany) GmbH M. Schaeferem, Rechtsanwalt,
      –        za Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH R. Nirkem a E. Schottem, Rechtsanwälte,
      –        za Komisi Evropských společenství W. Wilsem a H. Krämerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 22. května 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 10 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/116/ES ze dne
         12. prosince 2006 o době ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících (Úř. věst. L 372, s. 12).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Sony Music Entertainment (Germany) GmbH (dále jen „Sony“) a společností
         Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH (dále jen „Falcon“) ve věci ochrany některých práv souvisejících s autorským právem.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 12 směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti
         duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346, s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120) stanovil:

      „Aniž je dotčena budoucí harmonizace, trvají práva uvedená v této směrnici vztahující se na výkonné umělce, výrobce zvukových
         záznamů a vysílací organizace po dobu uvedenou v [mezinárodní] úmluvě [o ochraně výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů
         a rozhlasových organizací přijaté v Římě dne 26. října 1961]. Práva výrobců prvotních filmových záznamů uvedená v této směrnici
         trvají po dobu 20 let od konce roku, v jehož průběhu byl záznam pořízen.“

      4        Doba ochrany uvedená v článku 12 směrnice 92/100 byla článkem 3 směrnice Rady 93/98/EHS ze dne 29. října 1993 o harmonizaci
         doby ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících (Úř. věst. L 290, s. 9; Zvl. vyd. 17/01, s. 141) prodloužena
         na padesát let.

      5        Směrnice 2006/116 kodifikovala směrnici 93/98. Článek 3 odst. 2 směrnice 2006/166 stanoví:

      „Práva výrobců zvukových záznamů uplynou za 50 let po pořízení záznamu. […]
      Tento odstavec však nemůže mít za účinek obnovení ochrany práv výrobců zvukových záznamů, která po uplynutí ochranné lhůty,
         jež jim byla přiznána podle čl. 3 odst. 2 směrnice 93/98/EHS ve znění před změnou provedenou směrnicí Evropského parlamentu
         a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační
         společnosti, nebyla již chráněna ke dni 22. prosince 2002.“

      6        Článek 7 odst. 1 a 2 směrnice 2006/116 stanoví:

      „1.    Pokud je zemí původu díla ve smyslu Bernské úmluvy [o ochraně literárních a uměleckých děl (pařížský akt ze dne 24. července
         1971)] třetí země a autor díla není státním příslušníkem členského státu Společenství, uplyne doba ochrany poskytovaná členskými
         státy v den, kdy uplyne ochrana přiznávaná v zemi původu díla, nemůže však být delší, než je doba stanovená v článku 1.

      2.      Doba ochrany stanovená v článku 3 se vztahuje také na nositele práv, kteří nejsou státními příslušníky členského státu Společenství,
         pokud jim členské státy ochranu poskytují. Aniž jsou dotčeny mezinárodní závazky členských států, doba ochrany přiznávaná
         členskými státy však uplyne nejpozději v den uplynutí ochrany přiznávané v zemi, které je nositel práv státním příslušníkem,
         a nesmí být delší než doba stanovená v článku 3.“

      7        Článek 10 odst. 1 až 3 směrnice 2006/116, nazvaný „Přechodná ustanovení“, zní takto:

      „1.    Pokud doba ochrany, která je delší než odpovídající doba stanovená v této směrnici, již začala běžet v členském státě k 1. červenci
         1995, nezpůsobí tato směrnice zkrácení doby ochrany v uvedeném členském státě.

      2.      Doba ochrany stanovená v této směrnici se vztahuje na všechna díla a předměty ochrany, které byly chráněny alespoň v jednom
         členském státě v den uvedený v odstavci 1 podle vnitrostátních předpisů o autorském právu nebo právech s ním souvisejících,
         nebo které splňují podmínky ochrany podle směrnice [...] 92/100 [...].

      3.      Touto směrnicí nejsou dotčena žádná využívání uskutečněná přede dnem uvedeným v odstavci 1. Členské státy přijmou nezbytná
         ustanovení zejména na ochranu práv nabytých třetími osobami.“

       Vnitrostátní právní úprava
      8        Ustanovení § 137f zákona o autorském právu a právech s ním souvisejících (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte)
         ze dne 9. září 1965 (BGBl. 1965 I, p. 1273), ve znění zákona ze dne 23. června 1995 (BGBl. 1995 I, p. 842, dále jen „UrhG“),
         plní v rámci provedení směrnice 93/98 úlohu přechodného ustanovení.

      9        Ustanovení § 137f odst. 2 a 3 UrhG zní takto:

      „2)   Ustanovení tohoto zákona ve znění platném od 1. července 1995 se použijí také na díla, jejichž ochrana podle tohoto zákona
         skončila před 1. červencem 1995, která však podle zákona jiného členského státu Evropské unie nebo smluvního státu Dohody
         o Evropském hospodářském prostoru k tomuto okamžiku ještě trvá. První věta platí obdobně pro práva související s právem autorským
         vydavatelů děl z pozůstalosti (§ 71), výkonných umělců (§ 73), výrobců zvukových záznamů (§ 85), rozhlasových organizací (§ 87)
         a filmových producentů (§ 94 a § 95).

      3)     Obnoví-li se podle odstavce 2 ochrana díla spadajícího do působnosti tohoto zákona, náleží obnovená práva autorovi. Ve využívání
         zahájeném před 1. červencem 1995 lze však ve stanoveném rámci pokračovat. Za využívání od 1. července 1995 je nutné platit
         přiměřenou odměnu. První a třetí věta platí obdobně pro práva související s autorským právem.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10      Jak vyplývá z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, společnost Falcon rozšiřuje dva zvukové záznamy s nahrávkami výkonů
         umělce Boba Dylana. První CD má název „Bob Dylan – Blowin in the Wind“, druhé CD má název „Bob Dylan – Gates of Eden“.

      11      Tyto zvukové záznamy obsahují písně, které se objevily na albech „Bob Dylan – Bringing It All Back Home“, „The Times They
         Are A-Changin’“ a „Highway 61 Revisited“. Tato alba byla vydána ve Spojených státech amerických před 1. lednem 1966.

      12      Společnost Sony, žalobkyně v původním řízení, je německou pobočkou japonské nadnárodní společnosti téhož jména.

      13      Společnost Sony podala u příslušného Landgericht návrh, aby bylo společnosti Falcon zakázáno rozmnožovat anebo nechávat rozmnožovat
         a rozšiřovat anebo nechávat rozšiřovat zvukové záznamy „Bob Dylan – Blowin in the Wind“ a „Bob Dylan – Gates of Eden“. Mimoto
         navrhla, aby bylo společnosti Falcon uloženo poskytnout informace, jakož aby byla určena její povinnost k náhradě škody vzniklé
         společnosti Sony.

      14      Společnost Falcon tvrdila, že pokud jde o alba Boba Dylana nahraná před 1. lednem 1966, nemá v tuzemsku práva žádný výrobce
         zvukových záznamů.

      15      Landgericht návrh společnosti Sony zamítl. Odvolací soud, na který se posledně jmenovaná obrátila, připustil, že práva výrobce
         zvukových záznamů týkající se děl dotčených v původním řízení nesporně byla platně převedena na společnost Sony. Uvedený soud
         však zamítl opravný prostředek společnosti Sony s tím, že na základě úmluvy o ochraně výrobců zvukových záznamů proti nedovolenému
         rozmnožování jejich zvukových záznamů přijaté v Ženevě dne 29. října 1971, platné v Německu a ve Spojených státech, požívají
         výrobci zvukových záznamů ochrany autorských práv vyplývající z § 85 UrhG pouze ve vztahu k výkonům podaným po dni 1. ledna
         1966. Nadto odvolací soud shledal, že zvukové záznamy vyrobené před tímto datem nejsou chráněny ani na základě § 137f UrhG,
         který je pouze přechodným ustanovením k provedení směrnice 93/98. Odstavec 2 uvedeného paragrafu se totiž nevztahuje na zvukové
         záznamy pořízené před 1. lednem 1966, neboť ty nebyly v Německu nikdy chráněny.

      16      Za těchto podmínek společnost Sony podala proti rozhodnutí odvolacího soudu kasační opravný prostředek „Revision“ k Bundesgerichtshof,
         který měl za to, že výsledek řízení o kasačním opravném prostředku, který mu byl předložen, závisí na výkladu čl. 10 odst. 2
         směrnice 2006/116, a rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)    Uplatní se doba ochrany stanovená ve směrnici 2006/116 [...] při splnění podmínek čl. 10 odst. 2 uvedené směrnice, i když
         dotčený předmět ochrany nebyl nikdy chráněn v členském státě, v němž je ochrana nárokována?

      2)     V případě kladné odpovědi na první otázku:
      a)      Jsou vnitrostátními předpisy ve smyslu čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116 [...] také ustanovení členských států o ochraně nositelů
         práv, kteří nejsou státními příslušníky členského státu Společenství?

      b)      Vztahuje se doba ochrany stanovená v čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116 [...] také na předměty ochrany, které ke dni 1. července
         1995 sice splňovaly podmínky ochrany směrnice 92/100 [...], ale jejich nositelé práv nebyli státními příslušníky členského
         státu Společenství?“

       K předběžným otázkám
      17      Úvodem je třeba konstatovat, že práva související s autorským právem dotčená v původním řízení se týkají práva na rozmnožování
         a práva na rozšiřování zvukových záznamů. Je nesporné, že tato práva byla platně převedena na společnost Sony.

      18      Z předkládacího rozhodnutí mimo jiné vyplývá, že podniky se sídlem ve Spojených státech mohou v souladu s § 126 UrhG v Německu
         využít ochrany podle úmluvy uvedené v bodě 15 tohoto rozsudku pouze ve vztahu k výkonům podaným po dni 1. ledna 1966, což
         není případ zvukových záznamů dotčených v původním řízení. Ani použití § 137f odst. 2 UrhG neposkytuje uvedeným zvukovým záznamům
         ochranu na německém území, neboť uvedené ustanovení předpokládá, že dotčené dílo bylo na uvedeném území chráněno před 1. červencem
         1995, čemuž tak v případě dotčených zvukových záznamů nikdy nebylo.

      19      Je třeba rovněž zdůraznit, že jak vyplývá ze samotného jejího znění, žádost o rozhodnutí o předběžné otázce spočívá na tvrzení,
         podle kterého se ochrana stanovená podle britské právní úpravy vztahuje na zvukové záznamy pořízené před 1. lednem 1966 a byla
         rozšířena na zvukové záznamy amerických výrobců vydané ve Spojených státech.

       K první otázce
      20      První otázkou se předkládající soud táže, zda se doba ochrany stanovená v čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116 uplatní na předměty
         ochrany, které nebyly nikdy chráněny ve členském státě, v němž je ochrana nárokována.

      21      Podle čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116 se doba ochrany práv výrobců zvukových záznamů stanovená v čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice
         vztahuje na dotčený předmět ochrany, pokud byl ke dni 1. července 1995 chráněn alespoň v jednom členském státě podle vnitrostátních
         předpisů o autorském právu nebo o právech souvisejících s autorským právem nebo pokud uvedený předmět ochrany splňuje podmínky
         ochrany podle směrnice 92/100.

      22      Ze znění uvedeného čl. 10 odst. 2 tedy vyplývá, že první alternativní podmínka uložená uvedeným ustanovením se týká předchozí
         existence ochrany dotčeného předmětu ochrany alespoň v jednom členském státě. Uvedené ustanovení nepožaduje, aby tímto členským
         státem byl ten, v němž je ochrana podle směrnice 2006/116 nárokována.

      23      Mimoto je třeba poznamenat, že třetí bod odůvodnění směrnice 2006/116 uvádí, že mezi vnitrostátními právními předpisy existují
         rozdíly, které brání volnému pohybu zboží a služeb a narušují soutěž na společném trhu. S cílem zajistit hladké fungování
         vnitřního trhu směřuje uvedená směrnice k harmonizaci právních předpisů členských států, aby se doby ochrany v celém Společenství
         sjednotily.

      24      Za těchto podmínek výklad čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116, podle kterého je naplnění první alternativní podmínky uložené
         uvedeným ustanovením podmíněno předchozí existencí ochrany zajištěné vnitrostátní právní úpravou členského státu, v němž je
         ochrana podle uvedené směrnice nárokována, i když byla taková předchozí ochrana poskytnuta v jiném členském státě, není v souladu
         ani se samotným zněním daného ustanovení, ani s účelem uvedené směrnice.

      25      Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že doba ochrany stanovená směrnicí 2006/116 se uplatní podle čl. 10 odst. 2 uvedené
         směrnice, i když dotčené dílo nebylo nikdy chráněno v členském státě, v němž je ochrana nárokována.

       Ke druhé otázce písm. a)
      26      Touto otázkou se předkládající soud táže, zda vnitrostátní předpisy ve smyslu čl. 10 odst. 2 první alternativní podmínky směrnice
         2006/116 zahrnují také ustanovení o ochraně nositelů práv souvisejících s autorským právem, kteří nejsou státními příslušníky
         členského státu Společenství.

      27      Je třeba uvést, že jak zmínil generální advokát v bodě 64 svého stanoviska, ustanovení čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116 se
         týká předmětu ochrany a vztahuje se na všechna díla a předměty ochrany chráněné ke dni 1. července 1995 alespoň v jednom členském
         státě předpisy o autorském právu nebo o právech souvisejících.

      28      V tomto ohledu ze znění uvedeného čl. 10 odst. 2 nevyplývá, že se týká pouze vnitrostátních předpisů o autorském právu nebo
         právech s ním souvisejících, které se týkají ochrany nositelů takových práv, kteří jsou státními příslušníky členského státu
         Společenství. Podle uvedeného ustanovení totiž členské státy musí poskytnout dobu ochrany stanovenou směrnicí 2006/116 všem
         dílům a předmětům ochrany, které byly, jako takové, chráněny ke dni 1. července 1995 alespoň v jednom členském státě.

      29      V rámci použití čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116 je tedy třeba přezkoumat, zda lze dílo či předmět ochrany považovat za chráněný
         ke dni 1. července 1995 alespoň v jednom členském státě bez ohledu na státní příslušnost nositele takových práv souvisejících
         s právem autorským ve vztahu k danému dílu či předmětu ochrany.

      30      Z předkládacího rozhodnutí přitom vyplývá, že Bundesgerichtshof má pochybnosti ohledně otázky, zda je výklad čl. 10 odst. 2
         směrnice 2006/116, který přiznává výhody uvedeného ustanovení nositelům práv souvisejících s právem autorským, kteří nejsou
         státními příslušníky členského státu Společenství, slučitelný s čl. 7 odst. 2 uvedené směrnice.

      31      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že cílem čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116 je upřesnit podmínky, za kterých se doba ochrany
         práv souvisejících s právem autorským stanovená uvedenou směrnicí přechodně uplatní na stávající situace. Uvedené ustanovení
         stanoví uplatnění dané doby na všechna díla a předměty ochrany chráněné ke dni 1. července 1995 alespoň v jednom členském
         státě podle vnitrostátních předpisů o autorském právu či o právech souvisejících s autorským právem.

      32      Cílem uvedeného čl. 10 odst. 2 není vyloučit řešení poskytnuté čl. 7 odst. 2 směrnice 2006/116 pro všechny případy, kdy je
         doba ochrany stanovená uvedenou směrnicí nárokována nositeli práv souvisejících s právem autorským, kteří nejsou státními
         příslušníky členského státu Společenství, ve vztahu k dílu či předmětu ochrany, který nesplňuje žádnou ze dvou alternativních
         podmínek přechodného ustanovení čl. 10 odst. 2 uvedené směrnice.

      33      Uvedený čl. 7 odst. 2 má totiž za cíl úpravu ochrany práv souvisejících s právem autorským ve vztahu k nositelům takových
         práv, kteří nejsou státními příslušníky členského státu Společenství, a za tím účelem stanoví, že doba ochrany uvedená v článku
         3 uvedené směrnice se vůči takovým nositelům uplatní, pokud jim členské státy ochranu poskytují.

      34      S ohledem na výše uvedené musí být v kontextu čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116 otázka, zda nositel práv souvisejících s autorským
         právem k dílu či předmětu ochrany, který je státním příslušníkem třetí země, požíval ke dni 1. července 1995 ochrany alespoň
         v jednom členském státě, posuzována s ohledem na vnitrostátní předpisy uvedeného členského státu, a nikoli s ohledem na vnitrostátní
         předpisy členského státu, v němž je ochrana podle uvedené směrnice nárokována. Takový závěr je mimoto podpořen i třetím a sedmnáctým
         bodem odůvodnění uvedené směrnice, které uvádějí sledovaný harmonizační cíl, a zejména cíl stanovit stejný výchozí bod pro
         výpočet doby ochrany práv souvisejících s autorským právem, jakož i téže doby ochrany uvedených práv v celém Společenství,
         za účelem zajištění řádného fungování vnitřního trhu.

      35      Z toho vyplývá, že ve vztahu k dílu či předmětu ochrany chráněnému ke dni 1. července 1995 alespoň v jednom členském státě
         podle vnitrostátních ustanovení uvedeného členského státu není skutečnost, že nositel této ochrany je státním příslušníkem
         třetí země a není ve členském státě, v němž je ochrana podle směrnice 2006/116 nárokována, chráněn na základě vnitrostátního
         práva posledně uvedeného členského státu, rozhodná pro použití čl. 10 odst. 2 uvedené směrnice. Důležité totiž je, zda dílo
         či předmět ochrany byly chráněny ke dni 1. července 1995 podle vnitrostátních předpisů alespoň jednoho členského státu.

      36      Z předkládacího usnesení vyplývá, že ve Spojeném království se ochrana stanovená vnitrostátním právem vztahuje na zvukové
         záznamy pořízené před 1. lednem 1966 a zvukové záznamy dotčené v původním řízení již byly ke dni 1. července 1995 v uvedeném
         členském státě chráněny. Za těchto podmínek čl. 7 odst. 2 směrnice 2006/116 nemůže upravovat situaci dotčenou v původním řízení.

      37      V důsledku toho je třeba na druhou otázku písm. a) odpovědět tak, že čl. 10 odst. 2 směrnice 2006/116 musí být vykládán v tom
         smyslu, že doba ochrany stanovená uvedenou směrnicí se uplatní v situaci, kdy dotčené dílo či předmět ochrany byly jako takové
         ke dni 1. července 1995 chráněny alespoň v jednom členském státě podle vnitrostátních předpisů uvedeného členského státu týkajících
         se autorského práva či práv souvisejících a kdy nositel TAKOVÝCH PRÁV k danému dílu či předmětu ochrany, který je státním
         příslušníkem třetí země, požíval k uvedenému datu ochrany podle uvedených vnitrostátních předpisů.

       Ke druhé otázce písm. b)
      38      Vzhledem k uvedené odpovědi a s ohledem na tvrzení, na kterém spočívá předkládací rozhodnutí, jak bylo uvedeno v bodě 19 tohoto
         rozsudku, již není třeba odpovídat na druhou otázku písm. b).

       K nákladům řízení
      39      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Doba ochrany podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/116/ES ze dne 12. prosince 2006 o době ochrany autorského práva
            a určitých práv s ním souvisejících se na základě čl. 10 odst. 2 uvedené směrnice uplatní, i když dotčené dílo nikdy nebylo
            chráněno ve členském státě, v němž je ochrana nárokována.
      Článek 10 odst. 2 směrnice 2006/116 musí být vykládán v tom smyslu, že doba ochrany stanovená uvedenou směrnicí se uplatní
            v situaci, kdy dotčený předmět ochrany či dílo byly jako takové ke dni 1. července 1995 chráněny alespoň v jednom členském
            státě podle vnitrostátních předpisů uvedeného členského státu týkajících se autorského práva či práv souvisejících a kdy nositel
            takových práv k danému dílu či předmětu ochrany, který je státním příslušníkem třetí země, požíval k uvedenému datu ochrany
            podle uvedených vnitrostátních předpisů.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. února 1968. # Fonderie Acciaierie Giovanni Mandelli proti Komisi Evropských společenství. # Věc 3-67.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 1. července 2009. # Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Režim podpor na restrukturalizaci poskytnutých Polskou republikou výrobci oceli - Rozhodnutí prohlašující podpory zčásti za neslučitelné se společným trhem a ukládající jejich vrácení - Protokol č. 8 o restrukturalizaci polského ocelářského průmyslu - Úroková míra, která se uplatní na vrácení neslučitelných podpor - Povinnost úzké spolupráce se členským státem - Článek 9 odst. 4 a článek 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 794/2004. # Věc T-288/06.

text:
         ROZSUDEK SOUDU (osmého senátu)
      1. července 2009 (
            *1
         )
      „Státní podpory — Režim podpor na restrukturalizaci poskytnutých Polskou republikou výrobci oceli — Rozhodnutí prohlašující podpory za zčásti neslučitelné se společným trhem a ukládající jejich vrácení — Protokol č. 8 o restrukturalizaci polského ocelářského průmyslu — Úroková míra, která se uplatní na vrácení neslučitelných podpor — Povinnost úzké spolupráce se členským státem — Článek 9 odst. 4 a článek 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 794/2004“
      Ve věci T-288/06,

         Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. (dříve Huta Częstochowa S.A.), se sídlem v Częstochowa (Polsko), zastoupená C. Sadkowskim a D. Sałajewskim, advokáty,
      žalobkyně,
      proti

         Komisi Evropských společenství, zastoupené C. Giolitem a A. Stobieckou-Kuik, jako zmocněnci,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise 2006/937/ES ze dne 5. července 2005 o státní podpoře C 20/04 (ex NN 25/04) ve prospěch výrobce oceli Huta Częstochowa S.A. (Úř. věst. L 366, s. 1) v rozsahu, v jakém prohlašuje určité podpory za neslučitelné se společným trhem a nařizuje Polské republice, aby zajistila jejich vrácení,
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (osmý senát),
      ve složení M. E. Martins Ribeiro, předsedkyně, S. Papasavvas a A. Dittrich (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. září 2008,
      vydává tento

         Rozsudek

         Právní rámec

               1

               Podle článku 8 Protokolu č. 2 o výrobcích ESUO k Evropské dohodě ze dne 16. prosince 1991 zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Polskou republikou na straně druhé (Úř. věst. 1993, L 348, s. 2; dále jen „Protokol č. 2“, citace z uvedeného protokolu použité v textu tohoto rozsudku jsou neoficiálním překladem):
               „1.   Mohou-li ovlivnit obchod mezi Společenstvím a Polskem, jsou s řádným fungováním dohody neslučitelné:
               […]

                        iii)

                        veřejné podpory jakékoli povahy, s výjimkou odchylek povolených na základě Smlouvy o ESUO.

                  […]
               4.   Strany dohody souhlasí, že v průběhu prvních pěti let následujících po vstupu dohody platnost a odchylně od odst. 1 [bodu] iii) se Polsk[é republice] výjimečně povoluje ve vztahu k výrobkům ‚ocel ESUO‘ poskytnout veřejnou podporu na restrukturalizaci, pokud:

                        —

                        program restrukturalizace bude spojen s plánem celkové racionalizace a snížením kapacit v Polsku,

                        —

                        tato podpora přispěje k tomu, že podniky, které podporu přijímají, budou na konci období restrukturalizace životaschopné v běžných tržních podmínkách,

                        —

                        výše a míra takové podpory budou omezeny na úroveň striktně nezbytnou pro obnovení životaschopnosti a budou postupně snižovány.

                  Rada přidružení rozhodne s ohledem na hospodářskou situaci Polsk[é republiky] o možnosti prodloužit stanovenou lhůtu pěti let.“

               2

               Rozhodnutí Rady přidružení EU-Polsko č. 3/2002 ze dne 23. října 2002 o prodloužení lhůty stanovené čl. 8 odst. 4 Protokolu č. 2 (Úř. věst. 2003, L 186, s. 38; Zvl. vyd. 03/34, s. 440, citace z uvedeného rozhodnutí použité v textu tohoto rozsudku jsou neoficiálním překladem) prodloužilo o dalších osm let počínaje dnem , nebo až do data přistoupení Polské republiky k Evropské unii, lhůtu, v níž bylo Polské republice výjimečně povoleno ve vztahu k výrobkům „ocel“ poskytnout veřejnou podporu na restrukturalizaci v souladu s podmínkami stanovenými čl. 8 odst. 4 Protokolu č. 2. Jeho článek 2 stanoví:
               „Polsk[á republika] předloží Komisi […] program restrukturalizace a obchodní plán, které splňují požadavky čl. 8 odst. 4 protokolu [č.] 2 a byly posouzeny a schváleny jeho vnitrostátním orgánem pověřeným dohledem nad veřejnými podporami (Úřad pro hospodářskou soutěž a pro ochranu spotřebitele).“

               3

               Protokol č. 8 o restrukturalizaci polského ocelářského průmyslu připojený k Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky k Evropské unii a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 2003, L 236, s. 948; dále jen „Protokol č. 8“) prostřednictvím odchylky od obecných pravidel týkajících se státních podpor povolil Polské republice poskytnout podpory na restrukturalizaci jejího ocelářského odvětví na základě podmínek stanovených v plánu restrukturalizace a podmínek stanovených v daném protokolu. Stanoví zejména:

                        „1.

                        Odchylně od článků 87 [ES] a 88 [ES] se státní podpora poskytnutá Polsk[ou republikou] pro účely restrukturalizace vymezeným částem polského ocelářského průmyslu považuje za slučitelnou se společným trhem za těchto podmínek:

                                 —

                                 období stanovené v čl. 8 odst. 4 Protokolu č. 2 […] bylo prodlouženo do přistoupení,

                                 —

                                 termíny stanovené v restrukturalizačním plánu, na jehož základě byl uvedený protokol prodloužen, jsou dodržovány v období 2002–2006,

                                 —

                                 podmínky stanovené v tomto protokolu jsou splněny a

                                 —

                                 žádná státní podpora nemá být polskému ocelářskému průmyslu vyplacena po přistoupení.

                        2.

                        […]

                        3.

                        Státní podporu v rámci polského restrukturalizačního programu pro ocelářský průmysl lze poskytovat pouze společnostem uvedeným v příloze 1 (dále jen ‚přijímající společnosti‘).

                        4.

                        Přijímající společnost nesmí:

                                 a)

                                 v případě fúze se společností neuvedenou v příloze 1 převést výhody z podpory poskytnuté přijímající společnosti;

                                 b)

                                 převzít aktiva žádné společnosti neuvedené v příloze 1, na kterou byl vyhlášen konkurs v období do 31. prosince 2006.

                        5.

                        […]

                        6.

                        Restrukturalizační podpora poskytnutá přijímajícím společnostem bude určena na základě hledisek stanovených ve schváleném polském restrukturalizačním plánu pro ocelářský průmysl a jednotlivých obchodních plánech schválených Radou. V každém případě je však výše podpory vyplacené v období 1997–2003 omezena na nejvýše 3387070000 PLN.
                        […]
                        Polsk[á republika] neposkytne polskému ocelářskému průmyslu žádnou další státní podporu pro účely restrukturalizace.

                  […]

                        10.

                        K veškerým následným změnám celkového restrukturalizačního plánu a jednotlivých plánů musí dát souhlas Komise, popřípadě Rada.

                  […]

                        18.

                        Pokud sledování ukáže, že:
                        […]

                                 c)

                                 Polsk[á republika] v průběhu restrukturalizačního období poskytla dodatečnou neslučitelnou státní podporu ocelářskému průmyslu, a zejména přijímajícím společnostem,

                           pozbude přechodná úprava obsažená v tomto protokolu účinku.
                        Komise učiní přiměřená opatření vyžadující od kterékoli dotyčné společnosti, aby při porušení podmínek stanovených v tomto protokolu vrátila jakoukoli poskytnutou podporu.“

               4

               Nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] ES (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), stanoví ve svém čl. 7 odst. 5:
               „Shledá-li Komise, že oznámená podpora není slučitelná se společným trhem, rozhodne, že podpora nemůže být uskutečněna […]“

               5

               Nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999 (Úř. věst. L 140, s. 1; Zvl. vyd. 08/04, s. 3), stanoví ve svém článku 9:
               „1.   Pokud není ve zvláštním rozhodnutí stanoveno jinak, je úroková sazba, která má být použita pro navrácení státní podpory poskytnuté v rozporu s čl. 88 odst. 3 [ES], roční procentní sazba stanovená pro každý kalendářní rok.
               Vypočítá se na základě průměru pětiletých mezibankovních swapových sazeb za září, říjen a listopad předchozího roku zvýšeného o 75 bazických bodů. V řádně odůvodněných případech může Komise sazbu pro jeden nebo více členských států zvýšit o více než 75 bazických bodů.
               […]
               4.   V případě, že nejsou k dispozici spolehlivé nebo odpovídající údaje nebo za výjimečných okolností může Komise v úzké spolupráci s dotčeným členským státem či dotčenými členskými státy stanovit úrokovou sazbu pro navrácení státní podpory pro jeden či více členských států na základě jiné metody nebo na základě informací, které má k dispozici.“

               6

               Ohledně metody pro uplatnění úroku uvádí čl. 11 odst. 2 uvedeného nařízení:
               „Úroková sazba se uplatňuje jako složený úrok až do data navrácení podpory. Úroky narostlé v předcházejícím roce jsou v každém následujícím roce úročeny.“

         Skutkový základ sporu

               7

               Projednávaná věc se týká restrukturalizace polského výrobce oceli Huta Częstochowa S.A. (dále jen „HCz“). Restrukturalizace HCz proběhla mezi roky 2002 a 2005. Za tím účelem byla aktiva HCz převedena na nové společnosti:

                        —

                        v roce 2002 byla založena Huta Stali Częstochowa sp. z o.o. (dále jen „HSCz“) za účelem převzetí výroby oceli společnosti HCz. Společnost HSCz si pronajala výrobní zařízení společnosti HCz od správce konkurzní podstaty a převzala většinu zaměstnanců. Mateřská společnost společnosti HSCz byla Towarzystwo Finansowe SILESIA Sp. z o.o., která byla ze 100 % vlastněna polským státem;

                        —

                        v roce 2004 byly založeny společnosti Majątek Hutniczy sp. z o.o. (dále jen „MH“) a Majątek Hutniczy Plus (dále jen „MH Plus“). Jejich akcie byly ze 100 % vlastněny společností HCz. MH obdržela aktiva společnosti HCz spojená s výrobou oceli a MH Plus obdržela některá další aktiva nezbytná pro výrobu;

                        —

                        aktiva nespojená s výrobou (zvaná „neocelářská aktiva“), jakož i elektro-energetický podnik Elsen byly převedeny na společnost Operator ARP sp. z o.o., společnost podřízenou Agencja Rozwoju Przemysłu S.A. (agentura pro průmyslový rozvoj vlastněná polským státem), za účelem splacení veřejnoprávních pohledávek souvisejících s restrukturalizací (daně a příspěvky na sociální zabezpečení).

               8

               Dopisem ze dne 19. května 2004 informovala Komise Polskou republiku, že se rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení ohledně podpory na restrukturalizaci poskytnuté výrobci oceli HCz. Uvedené rozhodnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie dne (Úř. věst. C 204, s. 6; dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“) v úředním jazyce věci (polský jazyk) a předcházelo mu shrnutí v ostatních úředních jazycích. Komise vyzvala všechny zúčastněné strany k podání připomínek ohledně skutečností a právní analýzy uvedené v rozhodnutí o zahájení řízení. Obdržela připomínky Polské republiky a čtyř zúčastněných stran.

               9

               Na konci řízení Komise dospěla k závěru, že v rozporu s jejími počátečními pochybnostmi opatření směřující k restrukturalizaci HCz na základě ustanovení Ustawa o pomocy publicznej dla przedsiębiorców o szczególnym znaczeniu dla rynku pracy (zákon o veřejné podpoře podniků, které mají značný význam pro trh práce, ze dne 30. října 2002, Dz. U. č. 213, položka 1800, v platném znění) nepředstavují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Naproti tomu měla Komise za to, že HCz byla z různých důvodů poskytnuta státní podpora v období od roku 1997 do roku 2002. Komise dospěla k závěru, že tato podpora byla částečně slučitelná se společným trhem, avšak požadovala vrácení té části, kterou považovala za neslučitelnou se společným trhem, tedy částky 19699452 polských zloty (PLN) (dále jen „sporná podpora“).

               10

               Dne 5. července 2005 přijala Komise rozhodnutí 2006/937/ES o státní podpoře C 20/04 (ex NN 25/04) ve prospěch výrobce oceli HCz (Úř. věst. L 366, s. 1, dále jen „rozhodnutí“). Jeho článek 3 zní takto:
               „1.   Státní podpora ve výši 19699452 PLN, kterou Polsk[á republika] poskytl[a] [HCz] v období od roku 1997 do května 2002 ve formě operativní (provozní) podpory a podpory na restrukturalizaci zaměstnanosti, není slučitelná se společným trhem.
               2.   Polsk[á republika] podnikne všechny nezbytné kroky, aby od [HCz], Regionalny Fundusz Gospodarczy [MH] a [Operator ARP] získala zpět protiprávně poskytnutou podporu pro Huta Częstochowa S.A., uvedenou v prvním odstavci. Všechny tyto organizace nesou solidární odpovědnost za vrácení této podpory.
               Navrácení podpory proběhne neprodleně a podle pravidel právního systému platného na území členského státu pod podmínkou, že to umožňuje okamžitý a účinný výkon tohoto rozhodnutí. K částkám podléhajícím navrácení budou připočítány úroky za celé období od dne přiznání podpory [HCz], až do jejího faktického navrácení. Úroky budou připočteny podle předpisů uvedených v kapitole V nařízení […] č[.] 794/2004.
               3.   […]“

               11

               V souladu s dohodou datovanou 30. září 2005, která vstoupila v platnost dne , ISD Polska sp. z o.o. (jednající pod obchodní firmou ZPD Steel sp. z o.o.; dále jen „ISD“), 100% vlastněná dceřiná společnost Industrial Union of Donbass Corp., odkoupila od HCz veškeré akcie MH a MH Plus, jakož i deset zbývajících dceřiných společností společnosti HCz. Prostřednictvím smlouvy datované rovněž , která vstoupila v platnost dne , ISD odkoupila od Towarzystwo Finansowe SILESIA veškeré akcie HSCz. Společnost ISD se tak stala vlastníkem HSCz, MH, MH Plus a dalších deseti dceřiných společností HCz.

               12

               Po prodeji HCz změnila obchodní firmu na Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. (dále jen „žalobkyně“). Žalobkyně je stále zcela vlastněna polským státem, ale vlastní pouze několik málo nemovitostí bez vztahu k ocelářskému průmyslu.

               13

               Dopisem ze dne 17. února 2006 požádala Komise polské orgány, aby jí oznámily úrokové míry pro vrácení sporné podpory ze strany solidárních dlužníků uvedených v čl. 3 odst. 2 rozhodnutí. Polské orgány v odpovědi ze dne navrhly úrokové míry použitelné na vrácení a způsob výpočtu úroků. Konkrétně navrhly použít jako základ pro období od roku 1997 do roku 1999 pětiletou pevnou úrokovou míru pro polské státní dluhopisy vydané v PLN, a pro období od 2000 do přistoupení Polské republiky k Evropské unii desetiletou úrokovou míru týchž dluhopisů. Krom toho s ohledem na situaci kapitálových trhů v Polsku v rozhodné době, která byla charakterizovaná velmi vysokými, ale rychle klesajícími úrokovými mírami, požádaly polské orgány o provádění každoroční aktualizace uvedené úrokové míry a o to, aby úroky nebyly vypočítávány na složeném základě.

               14

               V dopise ze dne 7. června 2006 určeném polským orgánům konstatovala Komise, že úroková míra použitelná na vrácení podpory má být pro celé dotčené období pětiletá pevná úroková míra pro polské státní dluhopisy vydané v PLN a že podle čl. 11 odst. 2 nařízení č. 794/2004 se tato úroková míra uplatní na složeném základě.

         Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

               15

               Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 18. října 2006 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

               16

               Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu téhož dne podala žalobkyně návrh na předběžné opatření podle článku 242 ES směřující k odkladu vykonatelnosti článku 3 rozhodnutí. Usnesením ze dne 13. prosince 2006 zamítl předseda Soudu uvedený návrh jako nepřípustný.

               17

               Po částečné obměně Soudu byla věc přidělena novému soudci zpravodaji. Ten byl poté přidělen k osmému senátu, kterému byla v důsledku toho přidělena projednávaná věc.

               18

               Vzhledem k tomu, že žalobkyně nepředložila repliku ve stanovené lhůtě, která uplynula dne 16. března 2007, nebyla replika založena do spisu.

               19

               Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (osmý senát) zahájit ústní část řízení, položit určité písemné otázky účastnicím řízení a vyzvat Komisi k předložení určitých dokumentů. Účastnice řízení odpověděly ve stanovené lhůtě.

               20

               Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudem byly vyslechnuty na jednání, které se konalo dne 4. září 2008.

               21

               Žalobkyně navrhuje, aby Soud zrušil čl. 3 odst. 2 druhý pododstavec rozhodnutí.

               22

               Komise navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zamítl žalobu jako nepřípustnou;

                        —

                        podpůrně zamítl žalobu jako neopodstatněnou;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         K přípustnosti

      – Argumenty účastnic řízení

               23

               Komise tvrdí, že žalobkyně v rozporu s formálními požadavky uvedenými v čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Soudu nepředložila na podporu svých žalobních důvodů jasné a přesné argumenty, aby umožnila Komisi připravit si obranu a Soudu přezkoumat její argumentaci.

               24

               Žalobkyně na podporu svých žalobních důvodů předložila pouze tři obecná tvrzení. Téměř celé odůvodnění žaloby bylo uvedeno v jejím shrnutí zveřejněném v Úředním věstníku.

         – Závěry Soudu

               25

               Z judikatury vyplývá, že, žaloba splňuje minimální požadavky stanovené čl. 21 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudu, jestliže uvádí důvody směřující ke zrušení dostatečně jasným a přesným způsobem, aby se žalovaná mohla užitečně hájit a soud Společenství mohl provádět svůj soudní přezkum (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 17. března 1994, Hoyer v. Komise, T-43/91, Recueil FP, s. I-A-91 a II-297, bod 22).

               26

               V důsledku toho není třeba prohlásit žalobu za nepřípustnou z důvodu porušení čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu za okolností, kdy žaloba stručně uvádí dotčené žalobní důvody a kdy ani žalované, která v žalobní odpovědi odpověděla na předložené argumenty, ani soudu Společenství nebylo znemožněno porozumět argumentům rozvinutým v daném ohledu (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 22. června 1994, Rijnoudt a Hocken v. Komise, T-97/92 a T-111/92, Recueil FP, s. I-A-159 a II-511, bod 71).

               27

               Žaloba v projednávané věci je velmi stručná. Nicméně splňuje výše uvedené minimální požadavky. Jak totiž prokazuje podstatná argumentace týkající se základu věci obsažená v žalobní odpovědi, žaloba umožnila Komisi se užitečně hájit. Rovněž umožnila soudu Společenství provést jeho soudní přezkum.

               28

               V důsledku toho je třeba zmítnout námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí.

         K věci samé

               29

               Žalobkyně uplatňuje dva žalobní důvody vycházející jednak z porušení článků 87 ES a 88 ES, jakož i čl. 7 odst. 5 nařízení č. 659/1999, a jednak z porušení čl. 9 odst. 4 nařízení č. 794/2004.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článků 87 ES a 88 ES, jakož i čl. 7 odst. 5 nařízení č. 659/1999
      – Argumenty účastnic řízení

               30

               Žalobkyně tvrdí, že články 87 ES a 88 ES, jakož i článek 7 nařízení č. 659/1999 umožňují přijmout rozhodnutí kvalifikující jako neslučitelnou se společným trhem podporu poskytnutou členským státem pouze ve dvou případech: jednak pokud byla podpora poskytnuta po přistoupení členského státu k Evropské unii, a jednak pokud se podpora, přestože byla poskytnuta před přistoupením členského státu k Evropské unii, nadále uplatní po datu přistoupení.

               31

               Vzhledem k tomu, že Polská republika přistoupila k Evropské unii dne 1. května 2004 a že rozhodnutí poskytnout podporu společnosti HCz v letech 1997 až 2002 nebylo po přistoupení Polské republiky uplatňováno, neměla Komise podle žalobkyně právo posuzovat, zda sporná podpora byla či nebyla slučitelná se společným trhem, a tudíž nebyla oprávněna rozhodovat o výpočtu úroků pro období ode dne poskytnutí podpory HCz do dne jejího skutečného vrácení. Komise byla oprávněna pouze uložit povinnost zaplatit úroky počínaje dnem (den následující po dni vstupu smlouvy o přistoupení v platnost) až do dne skutečného zaplacení.

               32

               Podpora poskytnutá Polskou republikou pro období od roku 1997 do roku 2002 nemohla ovlivnit obchod v rámci Společenství, neboť se týkala trhu státu, který ke dni poskytnutí sporné podpory nebyl členem Evropské unie. Mimoto podle žalobkyně Protokol č. 8 neuváděl společnost HCz v příloze 1, takže se jí většina jeho ustanovení netýkala. Konečně Protokol č. 8 nerozšiřuje pravomoc Komise na roky předcházející přistoupení Polské republiky.

               33

               Komise úvodem zdůrazňuje, že nespatřuje spojení mezi čl. 3 odst. 2 druhým pododstavcem rozhodnutí a výše uvedenými vytýkanými skutečnostmi. Krom toho argumenty žalobkyně popírá.

         – Závěry Soudu

               34

               Úvodem je třeba vyjasnit vztah mezi prvním žalobním důvodem a návrhovými žádáními žalobkyně, jež se týkají pouze čl. 3 odst. 2 druhého pododstavce rozhodnutí.

               35

               Jednak totiž žalobkyně tvrdí, že podmínky uvedené v článcích 87 ES a 88 ES nejsou splněny, neboť v rozhodné době Polská republika dosud nebyla členem Evropské unie a Protokol č. 8 nebyl použitelný. Napadá tedy v podstatě použitelnost ratione temporis a ratione personae pravidel Společenství v oblasti státních podpor.

               36

               Krom toho se neslučitelnost sporné podpory se společným trhem konstatuje v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí, zatímco jediné ustanovení napadené žalobkyní, tedy čl. 3 odst. 2 druhý pododstavec rozhodnutí, se týká pouze výpočtu úroků.

               37

               Na jednání byla tedy žalobkyně požádána o vyjasnění rozsahu žaloby a návrhových žádání. V odpovědi na uvedenou žádost žalobkyně v podstatě uvedla, že její první žalobní důvod samozřejmě směřuje ke zrušení rozhodnutí v plném rozsahu. Nicméně její ředitelství se „z politických důvodů“ rozhodlo navrhnout, aby v případě přijetí tohoto žalobního důvodu bylo zrušení rozhodnutí omezeno na ustanovení týkající se úroků, tedy čl. 3 odst. 2 druhý pododstavec rozhodnutí.

               38

               Prvnímu žalobnímu důvodu je tedy třeba rozumět tak, že se týká výhradně zrušení úroků dlužných za období předcházející přistoupení Polské republiky k Evropské unii.

               39

               Zaprvé ohledně použitelnosti ratione temporis pravidel Společenství v oblasti státních podpor je mezi účastnicemi řízení v zásadě nesporné, že články 87 ES a 88 ES se nepoužijí na podpory poskytnuté před přistoupením, které již po přistoupení nejsou uplatňovány.

               40

               Komise se opírá o Protokol č. 8 jako lex specialis za účelem odůvodnění své pravomoci. Proto je třeba přezkoumat, zda ustanovení Protokolu č. 8 opravňují Komisi k rozšíření její kontrolní pravomoci v oblasti státních podpor na spornou podporu a zda představují dostačující právní základ pro zákaz dané podpory.

               41

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že Protokol č. 8 odkazuje na podpory poskytnuté v období od roku 1997 do roku 2003. Povoluje omezenou výši podpor na restrukturalizaci poskytnutých v uvedeném období (tedy před přistoupením Polské republiky k Evropské unii) určitým podnikům vyjmenovaným v jeho příloze 1 a naopak zakazuje veškeré další státní podpory na restrukturalizaci ocelářského průmyslu.

               42

               Bod 6 první pododstavec Protokolu č. 8 konkrétně stanoví, že podpora vyplacená v období od roku 1997 do roku 2003 nesmí v žádném případě přesáhnout částku 3387070000 PLN. Bod 6 třetí pododstavec Protokolu č. 8 uvádí, že Polská republika neposkytne na restrukturalizaci polského ocelářského průmyslu žádné jiné podpory. Tudíž v rozporu s tvrzeními žalobkyně je zpětná účinnost Protokolu č. 8 zakotvena v jeho bodu 6, který se týká období od roku 1997 do roku 2003.

               43

               V důsledku toho ze samotného znění Protokolu č. 8 vyplývá, že je použitelný na podpory poskytnuté před přistoupením. Cílem Protokolu č. 8 totiž bylo zavést srozumitelný systém povolování podpor určených na restrukturalizaci polského ocelářského průmyslu, a nikoli pouze předcházet kumulaci podpor na straně přijímajících společností.

               44

               Z toho plyne, že Protokol č. 8 představuje lex specialis ve vztahu k článkům 87 ES a 88 ES, které rozšiřuje kontrolu státních podpor prováděnou Komisí na základě Smlouvy ES na podpory poskytnuté ve prospěch reorganizace polského ocelářského průmyslu v období od roku 1997 do roku 2003.

               45

               Zadruhé ohledně argumentu týkajícího se použitelnosti ratione personae Protokolu č. 8, podle kterého se tento netýká podniků neuvedených v jeho příloze 1, je třeba konstatovat, že daný protokol se týká polského ocelářského průmyslu jako celku, což z definice zahrnuje žalobkyni. Nejenom bod 6 třetí pododstavec Protokolu č. 8 ukládá celkovou částku podpory a vylučuje jakoukoli další podporu, kterou nepředvídá, ale jeho bod 3 stanoví výslovně, že ze státních podpor v rámci programu restrukturalizace polského ocelářského průmyslu mohou mít prospěch pouze podniky vyjmenované v příloze 1 (přijímající společnosti). Pokud by bylo připuštěno, že si podnik neuvedený v příloze 1 ponechá neomezené částky podpory na restrukturalizaci obdržené před přistoupením, aniž by jako protihodnotu omezil výrobní kapacitu, byl by Protokol č. 8 zbaven jakéhokoli smyslu.

               46

               Konečně, žaloba je nepřípustná v rozsahu, v jakém žalobkyně napadá ustanovení Protokolu č. 8, neboť ustanovení Protokolu č. 8 jsou součástí primárního práva.

               47

               V důsledku toho musí být první žalobní důvod zamítnut.

         Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 9 odst. 4 nařízení č. 794/2004
      – Argumenty účastnic řízení

               48

               Žalobkyně vytýká Komisi, že v rozhodnutí nestanovila úrokovou míru použitelnou na navrácení sporné podpory. Vzhledem k neexistenci pětileté mezibankovní swapové sazby v Polsku před jeho přistoupením k Evropské unii měla být mezi Komisí a Polskou republikou v tomto ohledu uzavřena dohoda v souladu s ustanovením čl. 9 odst. 4 nařízení č. 794/2004. Taková dohoda měla vyplývat z rozhodnutí, nebo z jiného rozhodnutí Komise, neboť šlo o jediný způsob jak umožnit hospodářským subjektům povinným navrátit veřejnou podporu vést ve věci samé spor s orgány, které určují úroky.

               49

               Komise tyto argumenty zpochybňuje.

         – Závěry Soudu

               50

               V rozsahu, v jakém žalobkyně zpochybňuje způsob výpočtu úroků obsažený v rozhodnutí, je třeba uvést, že zjištění uvedená v čl. 3 odst. 2 druhém pododstavci rozhodnutí mají čistě deklaratorní povahu, jelikož se omezují na odkaz na relevantní ustanovení kapitoly V nařízení č. 794/2004. Způsob výpočtu úroků totiž vyplývá ze samotného nařízení č. 794/2004. Žalobkyně přitom vůči danému nařízení neuplatňuje námitku protiprávnosti.

               51

               Ohledně údajné nezbytnosti dohody mezi Komisí a Polskou republikou je třeba uvést, že v bodě 147 odůvodnění rozhodnutí Komise výslovně konstatovala, že vzhledem k neexistenci pětileté mezibankovní swapové sazby v Polsku v období dotčeném poskytnutím sporné podpory, se má úroková míra použitelná na navrácení podpory v souladu s čl. 9 odst. 4 nařízení č. 794/2004 zakládat na dostupné úrokové míře, kterou je třeba považovat za přiměřenou pro dané období.

               52

               Článek 9 odst. 4 nařízení č. 794/2004 přitom pouze určuje, že stanovení úrokové míry pro navrácení podpory proběhne „v úzké spolupráci“ s dotčeným členským státem, avšak nevyžaduje „dohodu“.

               53

               V tomto ohledu odhaluje korespondence mezi Komisí a polskými orgány, kterou uvedené orgány předložily na základě otázky Soudu, že stanovení úrokové míry použitelné na vrácení sporné podpory bylo skutečně provedeno „v úzké spolupráci“ s Polskou republikou. V dopise ze dne 13. března 2006 totiž polské orgány navrhly jako úrokovou míru pro navrácení podpory pětiletou a desetiletou úrokovou míru pro státní dluhopisy. Krom toho s ohledem na situaci kapitálových trhů v Polsku v rozhodné době, která byla charakterizovaná velmi vysokými, ale rychle klesajícími úrokovými mírami, požádaly o provádění každoroční aktualizace uvedené úrokové míry a o to, aby úroky nebyly vypočítávány na složeném základě.

               54

               Komise v zásadě uvedené návrhy přijala. Měla samozřejmě za to, že z důvodů soudržnosti bylo třeba místo dvou rozdílných použít pouze jedinou pětiletou úrokovou míru pro celé období od roku 1997 do roku 2004. Nicméně při určení použitelné úrokové míry disponuje Komise v souladu s čl. 9 odst. 4 nařízení č. 794/2004 určitým prostorem pro uvážení. Volba jediné úrokové míry krom toho nebyla žalobkyní zpochybněna.

               55

               Pokud jde o metodu uplatnění úroku, a zejména o způsob výpočtu úroků na složeném základě, je pravda, že Komise zamítla argument Polské republiky týkající se úročení úroků. Přitom čl. 11 odst. 2 nařízení č. 794/2004 výslovně uvádí, že úroková míra se uplatňuje jako složený úrok až do data navrácení podpory a že úroky narostlé v předcházejícím roce jsou v každém následujícím roce úročeny. Krom toho článek 13 nařízení č. 794/2004 stanoví, že jeho články 9 a 11 se použijí v souvislosti s jakýmkoli rozhodnutím o navrácení podpory, které bylo oznámeno po dni vstupu tohoto nařízení v platnost. Nařízení č. 794/2004 vstoupilo v platnost v květnu 2004, a bylo tedy při přijetí rozhodnutí použitelné, takže Komise měla povinnost požadovat výpočet úroku na složeném základě.

               56

               Za těchto podmínek a s ohledem na skutečnost, že polské orgány navrhly spornou referenční úrokovou míru, nelze mít za to, že Komise nesplnila svoji povinnost stanovit úrokovou míru pro navrácení sporné podpory v úzké spolupráci s Polskou republikou, nebo že se dopustila zjevně nesprávného posouzení.

               57

               Konečně, Komise nebyla povinna uvést v rozhodnutí úrokovou míru pro navrácení sporné podpory, protože nebyla ani povinna přesně určit základní částku podpory, která měla být vrácena, a mohla se omezit na pouhé uvedení způsobů umožňujících členskému státu provést výpočet podpory [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 31. května 2006, Kuwait Petroleum (Nizozemsko) v. Komise, T-354/99, Sb. rozh. s. II-1475, bod 67 a citovaná judikatura].

               58

               Z toho plyne, že žalobní důvod vycházející z porušení čl. 9 odst. 4 nařízení č. 794/2004 musí být zamítnut.

               59

               Vzhledem k tomu, že veškeré žalobní důvody žalobkyně byly zamítnuty, je třeba žalobu zamítnou v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               60

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               SOUD (osmý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnosti Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Dittrich
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 1. července 2009.
                     Podpisy.

            Obsah

                  Právní rámec

                  Skutkový základ sporu

                  Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

                  Právní otázky

                  K přípustnosti

                  – Argumenty účastnic řízení

                  – Závěry Soudu

                  K věci samé

                  K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článků 87 ES a 88 ES, jakož i čl. 7 odst. 5 nařízení č. 659/1999

                  – Argumenty účastnic řízení

                  – Závěry Soudu

                  Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 9 odst. 4 nařízení č. 794/2004

                  – Argumenty účastnic řízení

                  – Závěry Soudu

                  K nákladům řízení

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: polština.