title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. července 2004. # Anneliese Lenz proti Finanzlandesdirektion für Tirol. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof - Rakousko. # Volný pohyb kapitálu - Daň z příjmů z kapitálového majetku - Příjmy z kapitálového majetku plynoucí z Rakouska: daňová sazba ve výši 25 % s osvobozujícím účinkem nebo sazba rovnající se polovině průměrné daňové sazby použitelné na celkové příjmy - Příjmy z kapitálového majetku plynoucí z jiného členského státu: obvyklá daňová sazba. # Věc C-315/02.

text:
      Věc C-315/02
      Anneliese Lenz
      v.
      Finanzlandesdirektion für Tirol
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgerichtshof (Rakousko))
      „Volný pohyb kapitálu – Daň z příjmů z kapitálového majetku – Příjmy z kapitálového majetku plynoucí z Rakouska: daňová sazba ve výši 25 % s osvobozujícím účinkem nebo sazba rovnající
         se polovině průměrné daňové sazby použitelné na celkové příjmy – Příjmy z kapitálového majetku plynoucí z jiného členského státu: obvyklá daňová sazba”

      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb kapitálu – Omezení – Zdanění příjmů z kapitálového majetku – Zdanění s osvobozujícím účinkem sazbou ve výši 25
            % nebo zdanění sazbou sníženou na polovinu běžné sazby – Omezení na kapitálové příjmy vnitrostátního původu – Příjmy z kapitálového
            majetku plynoucí ze zahraničí podléhají běžné dani z příjmu bez snížení – Nepřípustnost – Odůvodnění – Nedostatek
      (Smlouva o ES, článek 73b a čl. 73d odst. 1 a 3 (nyní článek 56 ES a čl. 58 odst. 1 a 3 ES))
      Článek 73b a čl. 73d odst. 1 a 3 Smlouvy (nyní článek 56 ES a čl. 58 odst. 1 a 3 ES) brání právní úpravě členského státu,
         která umožňuje daňovému poplatníkovi při přijetí dividend z domácích akcií volit mezi jejich jednorázovým zdaněním s osvobozujícím
         účinkem sazbou ve výši 25 % a jejich zdaněním sazbou sníženou na polovinu běžné sazby daně použitelné na celkové příjmy, zatímco
         stanoví, že dividendy z akcií z jiného členského státu jsou vždy zdaňovány obvyklou sazbou daně z příjmů bez snížení sazby.

      Taková daňová právní úprava představuje zakázané omezení volného pohybu kapitálu tím, že má za následek, že daňové poplatníky
         s bydlištěm v dotyčném členském státu odrazuje od investování kapitálu do společností usazených v jiném členském státu; má
         rovněž omezující účinek ve vztahu ke společnostem usazeným v jiných členských státech tím, že vzhledem k nim vytváří překážku
         získávání kapitálu v dotyčném členském státu.

      Tato právní úprava nemůže být odůvodněna objektivním rozdílem v situaci, který je způsobilý založit rozdíl v daňovém zacházení
         v souladu s čl. 73d odst. 1 písm. a) Smlouvy. Pokud totiž jde o daňový právní předpis, jehož cílem je zmírnění účinků dvojího
         zdanění – daní z příjmů společností a poté daní z příjmů – zisků vyplácených společností, do níž byla investice vložena, akcionáři
         podléhající neomezené daňové povinnosti v dotyčném členském státu, kteří pobírají příjmy z kapitálového majetku vyplácené
         společností usazenou v jiném členském státu, se nacházejí v situaci srovnatelné se situací akcionářů podléhajících neomezené
         daňové povinnosti rovněž v tomto členském státu, ale pobírajících příjmy z kapitálového majetku vyplácené společností usazenou
         ve stejném členském státu.

      Krom toho při neexistenci přímé souvislosti mezi získáním dotčených daňových výhod, jichž požívají daňoví poplatníci s bydlištěm
         v dotyčném členském státu pro své příjmy z kapitálového majetku domácího původu a zdaněním zisků společností z titulu daně
         z příjmů společností, přičemž daň z příjmů fyzických osob a daň z příjmů společností jsou dvě odlišné daně, které se týkají
         různých poplatníků, a s přihlédnutím k tomu, že cíl sledovaný rakouskou daňovou právní úpravou, totiž zmírnění účinků dvojího
         zdanění, by ovšem nebyl žádným způsobem dotčen, pokud by výhoda plynoucí z této právní úpravy byla poskytnuta příjemcům příjmů
         z kapitálového majetku plynoucích z jiného členského státu, nemůže být tato právní úprava odůvodněna nezbytností zajistit
         soudržnost dotčeného daňového systému.

      Mimoto při neexistenci takové souvislosti nemůže být odepření poskytnout příjemcům příjmů z kapitálového majetku plynoucích
         z jiného členského státu uvedené daňové výhody odůvodněno skutečností, že příjmy společností usazených v jiném členském státu
         podléhají v tomto státu nízkému zdanění. Znevýhodňující daňové zacházení v rozporu se základní svobodou ostatně nemůže být
         odůvodněno existencí jiných daňových výhod, za předpokladu, že takové výhody existují.

      Pokud jde o snížení daňového výnosu, nemůže být považováno za naléhavý důvod veřejného zájmu, jehož je možno se dovolávat
         pro odůvodnění opatření, které je v zásadě v rozporu se základní svobodou.

      (viz body 20–22, 28, 31–32, 34–36, 38, 40, 42–43, 49, výrok 1–2)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)15. července 2004(1)

               Volný pohyb kapitálu  –  Daň z příjmů z kapitálového majetku  –  Příjmy z kapitálového majetku plynoucí z Rakouska: daňová sazba ve výši 25 % s osvobozujícím účinkem nebo sazba rovnající
                  se polovině průměrné daňové sazby použitelné na celkové příjmy  –  Příjmy z kapitálového majetku plynoucí z jiného členského státu: obvyklá daňová sazba

             Ve věci C-315/02,
             jejímž předmětem je žádost Verwaltungsgerichtshof (Rakousko) zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES, směřující k
            získání ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

            Anneliese Lenz

            a

            Finanzlandesdirektion für Tirol,

             rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní články 56 a 58 ES),

            SOUDNÍ DVŮR (první senát),,

             ve složení P. Jann, předseda senátu,  A. Rosas, S. von Bahr,  R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts (zpravodaj), soudci,

             generální advokát: A. Tizzano, vedoucí soudní kanceláře:  M.-F. Contet vrchní rada,

            s ohledem na písemná vyjádření přeložená:

               –
                za Anneliese Lenz  C. Huberem a R. Leitnerem, Wirtschaftsprüfer a Steuerberater,

               –
                za rakouskou vládu  H. Dossim, jako zmocněncem,

               –
                za dánskou vládu  J. Moldem, jako zmocněncem,

               –
                za francouzskou vládu  G. de Bergues a P. Boussaroquem, jako zmocněnci,

               –
                za vládu Spojeného království  K. Manjim, jako zmocněncem, a M. Hoskinsem, barrister,

               –
                za Komisi Evropských společenství,  K. Grossem a R. Lyalem, jako zmocněnci,

            po vyslechnutí ústních vyjádření  Anneliese Lenz, zastoupené R. Leitnerem a G. Toiflem, Steruerberater, rakouské vlády, zastoupené
                J. Bauerem, jako zmocněncem, vlády Spojeného království, zastoupené M. Hoskinsem, a Komise, zastoupené K. Grossem a R. Lyalem,
                na jednání konaném dne  29. ledna  2004,

            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. března 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

          Usnesením ze dne 27. srpna 2002, došlým kanceláři Soudního dvora dne 6. září 2002, položil Verwaltungsgerichtshof Soudnímu
         dvoru na základě článku 234 ES tři předběžné otázky týkající se výkladu článků 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní články 56 ES a
         58 ES).

         2

          Tyto otázky byly vzneseny v soudním řízení zahájeném před uvedeným soudem A. Lenz, v jehož rámci posledně jmenovaná zpochybnila
         slučitelnost rakouské daňové úpravy týkající se zdanění příjmů z kapitálového majetku s právem Společenství.

               Právní rámec

         3

          Rakouský daňový systém upravuje zdanění příjmů společností usazených v Rakousku na dvou úrovních: na úrovni společnosti, kdy
         jsou dosažené zisky zdaňovány pevnou sazbou ve výši 34 %, a na úrovni akcionářů zdaněním příjmů z kapitálového majetku, tedy
         dividend a dalších podílů na zisku vyplácených společností.

         4

          Pokud jde o zdanění akcionářů, použitelný systém se liší podle toho, zda příjmy plynou z Rakouska, nebo z jiného státu.

         Zdanění příjmů z kapitálového majetku  plynoucích z Rakouska

         5

          Podle čl. 93 odst. 2 Einkommensteuergesetz 1988 (zákon o dani z příjmů, 1988, BGBl. 1988/400; dále „EStG“) „o příjmy z kapitálového
         majetku plynoucí z Rakouska se jedná tehdy, pokud má plátce příjmů z kapitálového majetku bydliště v Rakousku nebo se v Rakousku
         nachází jeho obchodní vedení či sídlo nebo je rakouskou pobočkou úvěrové instituce […]“ (znění publikované v BGBl. 1996/201).

         6

         Článek 93 odst. 1 EStG (znění publikované v BGBl. 1996/201) stanoví, že „v případě příjmů z kapitálového majetku plynoucích
         z Rakouska […] je daň vybírána srážkou z příjmů z kapitálového majetku („Kapitalertragsteuer“ – daň z příjmů z kapitálového
         majetku)“, jež, v souladu s čl. 95 odst. 1, činí 25 %.

         7

         Článek 97 odst. 1 EStG (znění publikované v BGBl. 1996/797) stanoví, že povinnost zdanit příjmy z kapitálového majetku „je
         považována za zcela splněnou srážkou daně“. Příjmy z kapitálového majetku tak dále nepodléhají jiné dani z příjmu.

         8

          V případech, kdy zdanění s osvobozujícím účinkem nelze provést formou daňové srážky u zdroje (tj. u společností), čl. 97 odst.
         2 EStG stanoví, že daň se vybere „dobrovolnou platbou u platební přepážky, a to částky rovnající se dani z příjmů z kapitálového
         majetku“ (znění publikované v BGBl. 1996/797).

         9

          Pokud daňový poplatník nezvolí zdanění s osvobozujícím účinkem ve výši 25 % ze svých příjmů z kapitálového majetku plynoucích
         z Rakouska, využije, v souladu s čl. 37 odst. 1 a 4 EStG (znění publikované v BGBl. 1996/797), režimu „daně snížené na polovinu“
         („Halbsatzverfahren“).

         10

          V takovém případě se příjmy z kapitálového majetku započítávají v rámci určení celkového zdanitelného příjmu, což může vést
         ke zvýšení použitelné sazby daně. Protihodnotou k takovému zvýšení nicméně uvedené příjmy z kapitálového majetku podléhají
         daňové sazbě snížené na polovinu průměrné sazby použitelné na celkový příjem.

         Zdanění příjmů z kapitálového majetku plynoucích ze zahraničí

         11

          Příjmy z kapitálového majetku plynoucí ze zahraničí vyplacené daňovému poplatníku s bydlištěm v Rakousku podléhají běžné dani
         z příjmu. Započítávají se tak v rámci určení celkového zdanitelného příjmu a obvykle podléhají dani z příjmu se sazbou ve
         výši maximálně 50 %.

         12

          Rakouský právní rámec byl změněn zákonem, který nabyl účinnosti 1. dubna 2002. Tento zákon je z hlediska původního řízení
         pozdější a na toto řízení se nevztahuje.

         Původní řízení a předběžné otázky

         13

          Anneliese Lenz, německá státní občanka podléhající neomezené daňové povinnosti v Rakousku, ve svém daňovém přiznání za rok
         1996 uvedla  příjmy z kapitálového majetku ve formě dividend obdržených od akciových společností usazených v Německu. Rakouský
         správce daně na tento příjem uvalil běžnou daň z příjmů. Daňová sazba snížená o polovinu upravená v článku 37 EStG a zdanění
         s osvobozujícím účinkem předvídané článkem 97 ve spojení s článkem 93 EStG (dále „dotčené daňové výhody“) se totiž použijí
         pouze pro příjmy z kapitálového majetku plynoucí z Rakouska.

         14

          S odkazem na to, že použití běžné progresivní sazby daně na její příjmy z kapitálového majetku plynoucí z Německa je v rozporu
         se zásadou volného pohybu kapitálu stanovenou čl. 73b odst. 1 Smlouvy, se A. Lenz odvolala k Finanzlandesdirektion für Tirol.
         Toto odvolání bylo zamítnuto rozhodnutím ze dne 16. dubna 1999, proti kterému A. Lenz podala žalobu k Verwaltungsgerichtshof.

         15

          Za těchto okolností se Verwaltungsgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
         „1)     Brání ustanovení čl. 73b odst. 1 ve spojení s čl. 73d odst. 1 písm. a) a b) a odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 56 odst. 1 a
         čl. 58 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 3 ES) takové právní úpravě, jakou je právní úprava obsažená v čl. 97 odst. 1 a 4 EStG
         ve spojení s čl. 37 odst. 1 a 4 EStG, podle níž daňový poplatník při přijetí dividend z domácích akcií může volit mezi jejich
         jednorázovým zdaněním s osvobozujícím účinkem sazbou ve výši 25 % a jejich zdaněním sazbou sníženou na polovinu průměrné sazby
         daně použitelné na celkové příjmy, zatímco dividendy ze zahraničních akcií jsou vždy zdaňovány obvyklou sazbou daně z příjmů?

          2)       Je výše zdanění příjmů kapitálové společnosti, v jaké dotyčný drží účast a jež má své sídlo a své vedení v jiném členském
         státu nebo ve třetí zemi, významná pro zodpovězení prvé otázky?
          3)       V případě kladné odpovědi na první otázku: může být situace, která je v souladu s čl. 73b odst. 1 Smlouvy, dosaženo tím, že
         daň z příjmů právnických osob odvedená v jejich příslušné zemi akciovými společnostmi se sídlem a vedením v jiném členském
         státu nebo ve třetí zemi bude příjemcem dividend proporcionálně započtena vůči dani z příjmu splatné v Rakousku?

         K prvním dvěma předběžným otázkám

         16

          Prvními dvěma předběžnými otázkami, které je třeba zkoumat společně, se postupující soud v podstatě ptá, zda čl. 73b odst.
         1 a čl. 73d odst. 1 a 3 Smlouvy brání právní úpravě členského státu, která omezuje použití daňové sazby s osvobozujícím účinkem
         ve výši 25 % nebo daňové sazby snížené na polovinu na příjmy z kapitálového majetku vyplácené společností usazenou v tomto
         členském státu s vyloučením takových příjmů plynoucích ze zahraničí, a zda případně posouzení slučitelnosti takové právní
         úpravy s uvedenými ustanoveními Smlouvy závisí na úrovni zdanění příjmů společností ve státu, kde jsou usazeny.

         17

          Vzhledem k tomu, že se původní řízení týká odmítnutí daňových úřadů členského státu poskytnout dotčené daňové výhody osobě,
         jež podléhá neomezené daňové povinnosti v tomto členském státu a která obdržela dividendy ze společnosti usazené v jiném členském
         státu, vznesené otázky vyžadují odpověď pouze v rozsahu, v němž se týkají volného pohybu kapitálu mezi členskými státy.

         18

          Je na místě nejdříve zkoumat, zda, jak A. Lenz a Komise Evropských společenství uvádějí, takové daňové předpisy, jako jsou
         daňové předpisy dotčené v původním řízení, omezují volný pohyb kapitálu ve smyslu čl. 73b odst. 1 Smlouvy.

         19

          Je důležité připomenout, že podle ustálené judikatury přímé zdanění spadá do působnosti členských států, přičemž však jejich
         působnost musí být vykonávána v souladu s právem Společenství (rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Wielockx, C-80/94, Recueil,
         s. I-2493 bod 16; ze dne 6. června 2000, Verkooijen, C-35/98, Recueil, s. I-4071, bod 32; a ze dne 4. března 2004, Komise/Francie,
         C-334/02, dosud nezveřejněn ve Sbírce rozhodnutí, bod 21).

         20

          Je však nutno konstatovat, že dotčená právní úprava daňové poplatníky s bydlištěm v Rakousku odrazuje od investování kapitálu
         do společností usazených v jiném členském státu. Tato právní úprava totiž umožňuje daňovému poplatníku s bydlištěm v Rakousku,
         pokud jde o zdanění jeho příjmů z kapitálového majetku plynoucích z Rakouska, volit mezi zdaněním s osvobozujícím účinkem
         se sazbou ve výši 25 % a běžnou daní z příjmu se sazbou sníženou o polovinu, zatímco jeho příjmy z kapitálového majetku plynoucí
         z jiného členského státu podléhají běžné dani z příjmu se sazbou, která může dosáhnout až 50 %.

         21

          Uvedená právní úprava má rovněž omezující účinek ve vztahu ke společnostem usazeným v jiných členských státech v tom, že vzhledem
         k nim vytváří překážku získávání kapitálu v Rakousku. Jelikož je totiž s příjmy z kapitálového majetku plynoucími z jiného
         členského státu z hlediska daňového zacházeno způsobem méně výhodným než s příjmy z kapitálového majetku plynoucími z Rakouska,
         akcie společností usazených v jiných členských státech jsou pro investory s bydlištěm v Rakousku méně přitažlivé než akcie
         společností se sídlem v tomto členském státu (viz výše uvedené rozsudky Verkooijen, bod 35, a Komise/Francie, bod 24).

         22

          Z výše uvedeného vyplývá, že právní úprava taková, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, představuje omezení volného
         pohybu kapitálu, jež je v zásadě zakázáno čl. 73b odst. 1 Smlouvy.

         23

          Je však třeba přezkoumat, zda toto omezení volného pohybu kapitálu může být odůvodněno s ohledem na ustanovení Smlouvy.

         24

          V tomto ohledu je důležité připomenout, že v souladu s čl. 73d odst. 1 Smlouvy „[č]lánkem 73b není dotčeno právo členských
         států […] uplatňovat příslušná ustanovení svých daňových předpisů, která rozlišují mezi daňovými poplatníky […] podle místa,
         kde je jejich kapitál investován“, nebo jejich právo „učinit všechna nezbytná opatření, jež by zabránila porušování vnitrostátních
         právních a správních předpisů“.

         25

          Podle rakouské, dánské a francouzské vlády a vlády Spojeného království z tohoto ustanovení jasně vyplývá, že členské státy
         jsou oprávněny vyhradit dotčené daňové výhody pro příjmy z kapitálového majetku vyplácené společnostmi usazenými na jejich
         území.

         26

          V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že čl. 73d odst. 1 Smlouvy, který musí být, jakožto odchylka od základní zásady volného
         pohybu kapitálu, vykládán restriktivně, nelze vykládat v tom smyslu, že všechny daňové přepisy rozlišující mezi daňovými poplatníky
         v závislosti  na místu, kde investují svůj kapitál, jsou automaticky slučitelné se Smlouvou. Odchylka od čl. 73d odst. 1 je
         totiž sama omezena čl. 73d odst. 3 Smlouvy, který stanoví, že vnitrostátní daňové předpisy uvedené v čl. 73d odst. 1 „nesmějí
         představovat ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřené omezování volného pohybu kapitálu a plateb ve smyslu článku
         73b“.

         27

          Je tedy namístě rozlišovat mezi nerovným zacházením přípustným podle čl. 73d odst. 1 Smlouvy a svévolnou diskriminací, která
         je podle čl. 73d odst. 3 Smlouvy zakázána. Z judikatury v tomto ohledu přitom vyplývá, že aby takové vnitrostátní daňové předpisy,
         jako jsou dotčené předpisy, které rozlišují mezi příjmy z kapitálového majetku vyplácenými společnostmi se sídlem na území
         příslušného členského státu a příjmy plynoucími z jiného členského státu, bylo možno považovat za slučitelné s ustanoveními
         Smlouvy o volném pohybu kapitálu, rozdíl v zacházení se musí týkat situací, které nejsou objektivně srovnatelné, nebo musí
         být odůvodněn naléhavými důvody veřejného zájmu, jako jsou nezbytnost udržení soudržnosti daňového systému, boj proti daňovým
         únikům a účinnost daňového dohledu (viz rozsudky Verkooijen, výše uvedený, bod 43; ze dne 21. listopadu 2002, X a Y, C-436/00,
         Recueil, s. I-10829, body 49 a 72, a Komise/Francie, výše uvedený, bod 27). Mimoto odůvodnění rozdílu v zacházení mezi různými
         kategoriemi příjmů z kapitálového majetku nesmí jít nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cíle dotčené právní úpravy.

         28

          Vlády, které předložily svá vyjádření v projednávané věci na prvním místě uplatňují, že rakouské orgány vybírají daň ze zisků,
         které společnosti usazené v Rakousku vyplácejí svým akcionářům, dílem od společností a dílem od akcionářů. Pokud se týká společností
         usazených mimo jejich území, rakouské orgány nejsou s to vybírat daň z příjmů společností stejným způsobem. Dotčená daňová
         právní úprava je tedy odůvodněna objektivním rozdílem v situaci, který je způsobilý zakládat rozdíl v daňovém zacházení v
         souladu s čl. 73d odst. 1 písm. a) Smlouvy (viz rozsudky ze dne 14. února 1995, Schumacker, C-279/93, Recueil, s. I-225, body
         30-34 a Verkooijen, výše uvedený, bod 43).

         29

          Je tedy třeba zkoumat, zda v souladu s čl. 73d odst. 1 písm. a) Smlouvy rozdíl v zacházení s osobou podléhající neomezené
         daňové povinnosti v Rakousku podle toho, zda pobírá příjmy z kapitálového majetku od společností usazených v tomto členském
         státu nebo v jiných členských státech, se vztahuje na situace, které nejsou objektivně srovnatelné.

         30

          Ze spisu vyplývá, že cílem rakouské daňové právní úpravy je zmírnění hospodářských účinků dvojího zdanění zisků společností
         vznikajícího zdaněním zisků společnosti daní z příjmů společností a zdaněním akcionářů daní z příjmu z podílu na témže zisku
         vypláceném formou dividend.

         31

          Nicméně, jak příjmy z kapitálového majetku plynoucí z Rakouska, tak i takové příjmy plynoucí z jiného členského státu mohou
         být předmětem dvojího zdanění. V obou případech totiž příjmy v zásadě podléhají nejprve dani z příjmů společností a poté –
         v rozsahu, v němž jsou vypláceny formou dividend – dani z příjmů.

         32

          Pokud jde o daňový právní předpis, jehož cílem je zmírnění účinků dvojího zdanění zisků vyplácených společností, do níž byla
         investice vložena, akcionáři podléhající neomezené daňové povinnosti v Rakousku, kteří pobírají příjmy z kapitálového majetku
         vyplácené společností usazenou v jiném členském státu, se tak nacházejí v situaci srovnatelné se situací akcionářů podléhajících
         neomezené daňové povinnosti rovněž v Rakousku, ale pobírajících příjmy z kapitálového majetku vyplácené společností usazenou
         v Rakousku.

         33

          Z toho vyplývá, že rakouská právní úprava v oblasti daní, která váže použití sazby ve výši 25 % s osvobozujícím účinkem nebo
         sazby snížené na polovinu na příjmy z kapitálového majetku na podmínku, že tyto příjmy plynou z Rakouska, nesouvisí s rozdílem
         v situaci ve smyslu čl. 73d odst. 1 písm. a) Smlouvy mezi příjmy z kapitálového majetku plynoucími z Rakouska a těmi, které
         plynou z jiného členského státu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 27. června 1996, Asscher, C-107/94, Recueil, s. I-3089,
         body 41 až 49, a ze dne 12. června 2003, Gerritse, C-234/01, Recueil, s. I-5933, body 47-54).

         34

          Vlády, které předložily Soudnímu dvoru svá vyjádření, zadruhé tvrdí, že rakouská právní úprava v oblasti daní je objektivně
         odůvodněna nezbytností udržet soudržnost vnitrostátního daňového režimu (rozsudky ze dne 28. ledna 1992, Bachmann, C-204/90,
         Recueil, s. I-249, a Komise/Belgie, C-300/90, Recueil, s. I-305). Uplatňují v tomto ohledu, že cílem dotčených daňových výhod
         je zmírnění dvojího zdanění zisků společností. Mezi zdaněním zisků společností a těmito daňovými výhodami existuje totiž přímá
         ekonomická vazba. Jelikož dani z příjmů společností v Rakousku podléhají pouze společnosti se sídlem v tomto členském státu,
         je v důsledku toho odůvodněné omezit uvedené daňové výhody pouze na příjemce příjmů z kapitálového majetku plynoucích z Rakouska.

         35

          Je třeba připomenout, že v bodech 28 respektive 21 výše uvedených rozsudků Bachmann a Komise/Belgie, v nichž Soudní dvůr připustil,
         že nezbytnost udržení soudržnosti daňového režimu může odůvodnit omezení výkonu základních svobod zaručených Smlouvou, existovala
         přímá vazba mezi odpočitatelností pojistného zaplaceného v rámci pojistných smluv penzijního a životního pojištění na jedné
         straně a zdaněním částek určených k výplatě pojistitelem jako smluvní plnění na straně druhé a tato vazba byla v daném případě
         nezbytná pro udržení soudržnosti daňového systému (viz zejména rozsudky ze dne 28. října 1999, Vestergaard, C-55/98, Recueil,
         s. I-7641, bod 24, a X a Y, výše uvedený, bod 52).

         36

          V původním řízení, vedle skutečnosti, že daň z příjmů fyzických osob a daň z příjmů společností jsou dvě odlišné daně, které
         se týkají různých poplatníků (viz rozsudky ze dne 13. dubna 2000, Baars, C-251/98, Recueil, s. I-2787, bod 40; Verkooijen,
         výše uvedený, body 57 a 58, a ze dne 18. září 2003, Bosal, C-168/01, dosud nezveřejněn ve Sbírce rozhodnutí, bod 30), je důležité
         konstatovat, že rakouská právní úprava v oblasti daní nečiní získání dotčených daňových výhod, jichž požívají daňoví poplatníci
         s bydlištěm v Rakousku pro jejich příjmy z kapitálového majetku plynoucí z Rakouska, závislým na zdanění zisků společností
         z titulu daně z příjmů společností.

         37

          Je rovněž důležité připomenout, že oprávněnost argumentu založeného na nezbytnosti udržení soudržnosti daňového systému musí
         být dokázána vzhledem k cíli sledovanému dotčenou daňovou právní úpravou (viz rozsudek ze dne 11. března 2004, De Lasteyrie
         du Saillant, C-9/02, dosud nezveřejněn ve Sbírce rozhodnutí, bod 67).

         38

          Cíl sledovaný rakouskou daňovou právní úpravou, totiž zmírnění účinků dvojího zdanění, by ovšem nebyl žádným způsobem dotčen,
         pokud by výhoda plynoucí z rakouské daňové právní úpravy byla poskytnuta příjemcům příjmů z kapitálového majetku plynoucích
         z jiného členského státu. Naopak důsledkem skutečnosti, že sazba daně s osvobozujícím účinkem ve výši 25 % a sazba daně snížená
         na polovinu byla vyhrazena výlučně pro příjemce příjmů z kapitálového majetku plynoucích z Rakouska, je zvýšení rozdílu mezi
         celkovým daňovým zatížením zisků rakouských společností a zatížením zisků společností usazených v jiném členském státu.

         39

          Argumentaci založenou na nezbytnosti udržení soudržnosti rakouského daňového režimu tak nelze přijmout.

         40

          Je zajisté třeba konstatovat, že poskytnutí dotčené daňové výhody též příjemcům příjmů z kapitálového majetku plynoucích z
         jiného členského státu by s sebou neslo snížení daňového výnosu dotyčného členského státu. Nicméně z ustálené judikatury vyplývá,
         že snížení daňového výnosu nemůže být považováno za naléhavý důvod veřejného zájmu, jehož je možno se dovolávat pro odůvodnění
         opatření, které je v zásadě v rozporu se základní svobodou (rozsudky Verkooijen, výše uvedený, bod 59; ze dne 3. října 2002,
         Danner, C-136/00, Recueil, s. I-8147, bod 56; a X a Y, výše uvedený, bod 50).

         41

          Dále, na rozdíl od toho, co uvádějí rakouská a dánská vláda, úroveň zdanění společností usazených v jiném členském státu není
         relevantní ve vztahu k rakouským daňovým předpisům pro posouzení slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy s článkem 73b a
         čl. 73d odst. 1 a 3 Smlouvy.

         42

          V tomto ohledu je nezbytné připomenout, že pro příjmy z kapitálového majetku plynoucí z Rakouska dotčená daňová právní úprava
         nezavádí žádnou přímou vazbu mezi zdaněním zisků společností daní z příjmů společností a daňovými výhodami, kterých požívají
         daňoví poplatníci s bydlištěm v Rakousku, pokud jde o daň z příjmů. Za těchto podmínek úroveň zdanění společností usazených
         mimo rakouské území neodůvodňuje odmítnutí poskytnout příjemcům příjmů z kapitálového majetku vyplácených těmito společnostmi
         tytéž daňové výhody.

         43

          Jistě nemůže být vyloučena možnost, že by rozšíření dotčené daňové právní úpravy na příjmy z kapitálového majetku plynoucí
         z jiného členského státu mohlo učinit pro investory s bydlištěm v Rakousku výhodnějším nakupovat akcie společností usazených
         v jiných členských státech, kde může být úroveň daně z příjmů společností nižší nežli v Rakousku. Nicméně tato možnost žádným
         způsobem neodůvodňuje takovou právní úpravu, jako je dotčená právní úprava v původním řízení. Pokud totiž jde o argument založený
         na případné daňové výhodě pro poplatníky pobírající ve státu, kde mají svá bydliště, příjmy z kapitálového majetku plynoucí
         z jiného členského státu, postačuje uvést, že z ustálené judikatury vyplývá, že znevýhodňující daňové zacházení v rozporu
         se základní svobodou nemůže být odůvodněno existencí jiných daňových výhod, za předpokladu, že takové výhody existují (rozsudek
         Verkooijen, citovaný výše, bod 61 a tam uvedená judikatura).

         44

          Francouzská vláda dále uplatňuje, že rakouská daňová právní úprava je odůvodněna potřebou zajistit účinnost daňového dohledu.

         45

          V tomto ohledu je třeba připomenout, že zejména z čl. 73d písm. b) Smlouvy vyplývá, že je možné dovolávat se účinnosti daňového
         dohledu k odůvodnění omezení výkonu základních svobod zaručených Smlouvou (viz rozsudky ze dne 8. července 1999, Baxter e.a.,
         C-254/97, Recueil, s. I-4809, bod 18; a ze dne 26. září 2000, Komise/Belgie, C-478/98, Recueil, s. I-7587, bod 39).

         46

          Pokud jde zaprvé o daňovou výhodu vznikající zdaněním příjmů z kapitálového majetku plynoucích z Rakouska sníženou sazbou,
         nebylo nijak prokázáno, že by použití rozdílných sazeb v závislosti na původu příjmů z kapitálového majetku bylo způsobilé
         zvýšit účinnost daňového dohledu.

         47

          Pokud jde zadruhé o daň s osvobozujícím účinkem se sazbou ve výši 25 %, je důležité připomenout, že tato daň je sražena přímo
         u zdroje společnostmi usazenými v Rakousku. Jak však uvádí generální advokát v bodech 33 a 34 svého stanoviska, daň s osvobozujícím
         účinkem nepředpokládá nutně zdanění u zdroje. Článek 97 odst. 2 EStG tak stanoví, že v případě, že srážka u zdroje není možná,
         daň s osvobozujícím účinkem lze uhradit „dobrovolnou platbou u platební přepážky, a to částkou odpovídající dani z příjmů
         z kapitálového majetku“. Pro příjmy poskytnuté společnostmi usazenými v jiných členských státech by tedy mohl být stanoven
         obdobný způsob „dobrovolné platby“.

         48

          Srážka u zdroje provedená přímo společnostmi usazenými v Rakousku jistě představuje snazší operaci pro daňovou správu nežli
         „dobrovolná platba“. Přesto prostá administrativní nevýhodnost nemůže odůvodnit překážku takové základní svobodě upravené
         Smlouvou, jakou je svobodný pohyb kapitálu (rozsudek Komise/Francie, výše uvedený, body 29 a 30).

         49

          S ohledem na výše uvedené je na místě odpovědět na první dvě otázky tak, že článek 73b a čl. 73d odst. 1 a 3 Smlouvy brání
         právní úpravě, která umožňuje pouze příjemcům příjmů z kapitálového majetku plynoucích z Rakouska volit mezi daní s osvobozujícím
         účinkem se sazbou ve výši 25 % a běžnou daní z příjmu s použitím sazby snížené o polovinu, zatímco stanoví, že příjmy z kapitálového
         majetku plynoucí z jiného členského státu povinně podléhají běžné dani z příjmu bez snížení sazby. Odepření poskytnout příjemcům
         příjmů z kapitálového majetku plynoucích z jiného členského státu daňové výhody poskytované příjemcům příjmů z kapitálového
         majetku plynoucích z Rakouska nemůže být odůvodněno skutečností, že příjmy společností usazených v jiném členském státu podléhají
         v tomto státu nízkému zdanění.

         Ke třetí předběžné otázce

         50

          Svou třetí otázkou se postupující soud ptá, zda čl. 73b odst. 1 Smlouvy brání daňovým předpisům, které daňovému poplatníku
         s bydlištěm v Rakousku a pobírajícímu příjmy z kapitálového majetku plynoucí z jiného členského státu, odečíst proporcionálně
         z jeho daně z příjmu daň z příjmů společností uhrazenou společností, v níž má podíl.

         51

          Anneliese Lenz a Komise mají výhrady k přípustnosti této otázky. Uvádějí, že otázka není pro řešení sporu v původním řízení
         rozhodná, neboť se týká daňového systému, který v Rakousku není v platnosti.

         52

          V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že Soudní dvůr nemůže rozhodnout o předběžné otázce
         položené vnitrostátním soudem, je-li zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah ke skutečnostem nebo předmětu
         původního řízení nebo jde-li o problém hypotetické povahy (rozsudky ze dne 16. července 1992, Meilicke, C-83/91, Recueil,
         s. I-4871, bod 25; ze dne 13. července 2000, Idéal tourisme, C-36/99, Recueil, s. I-6049, bod 20; a ze dne 5. února 2004,
         Schneider, C-380/01, dosud nezveřejněn ve Sbírce rozhodnutí, bod 22).

         53

          Ustanovení uvedená v postupujícím usnesení nepřepokládají možnost odpočíst v Rakousku daň z příjmů společností, která byla
         zaplacena v jiném členském státu. Rakouská vláda na základě výzvy Soudního dvora k poskytnutí upřesnění v tomto bodě potvrdila,
         že právní úprava v oblasti daní v účinnosti v době původního řízení neumožňovala určit takový odpočet, jako ten, který byl
         uveden postupujícím soudem, a to ani v případě extenzivního výkladu práva.

         54

          Za těchto okolností není na místě odpovědět na třetí položenou otázku.

         K nákladům řízení
         55

          Výdaje vzniklé rakouské, dánské a francouzské vládě a vládě Spojeného království, jakož i Komisi, které předložily Soudnímu
         dvoru svá vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního
         řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

         Z těchto důvodů

            SOUDNÍ DVŮR (první senát)

          o otázkách předložených mu usnesením Verwaltungsgerichshof ze dne 27. srpna 2002 rozhodl takto:

               1)
                  Článek 73b a čl. 73d odst. 1 Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES respektive čl. 58 odst. 1 a 3 ES) brání právní úpravě, která
                     umožňuje pouze příjemcům příjmů z kapitálového majetku plynoucích z Rakouska volit mezi daní s osvobozujícím účinkem se sazbou
                     ve výši 25 % a běžnou daní z příjmů s použitím sazby snížené o polovinu, zatímco stanoví, že příjmy z kapitálového majetku
                     plynoucí z jiného členského státu povinně podléhají běžné dani z příjmu bez snížení sazby.

               2)
                  Odepření poskytnout příjemcům příjmů z kapitálového majetku plynoucích z jiného členského státu daňové výhody poskytované
                     příjemcům příjmů z kapitálového majetku plynoucích z Rakouska nemůže být odůvodněno skutečností, že příjmy společností usazených
                     v jiném členském státu podléhají v tomto státu nízkému zdanění.

                  Jann

                  Rosas

                  von Bahr

                  Silva de Lapuerta

                  Lenaerts

          Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. července 2004.

                  Vedoucí soudní kanceláře

                  Předseda prvního senátu

                  R. Grass

                  P. Jann

          1 –

            Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. července 2015.#Řízení zahájené BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof.#Řízení o předběžné otázce – Státní podpory – Článek 107 odst. 1 SFEU – Prodej zemědělských pozemků veřejnými orgány – Vnitrostátní ustanovení umožňující příslušným orgánům zabránit prodeji zemědělského pozemku, je-li sjednaná cena ‚v hrubém nepoměru‘ k tržní hodnotě pozemku – Zvýhodnění určitých podniků nebo určitých odvětví výroby – Kritérium soukromého investora – Určení ‚tržní hodnoty‘.#Věc C-39/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑39/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof (Německo) ze dne 29. listopadu 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 27. ledna 2014, v řízení zahájeném na návrh
            BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH
            za přítomnosti:
            Thomase Erbse,
            Ursuly Erbs,
            Landkreis Jerichower Land,
            SOUDNÍ DVŮR (první senát),
            ve složení A. Tizzano (zpravodaj), předseda senátu, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger a F. Biltgen, soudci,
            generální advokát: P. Cruz Villalón,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. prosince 2014,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH C. von Donatem, Rechtsanwalt,
            – za T. a U. Erbsovy T. Rehmannem, Rechtsanwalt,
            – za Landkreis Jerichower Land W. Sonderhoffem, jako zmocněncem,
            – za německou vládu T. Henzem a B. Beutlerem, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi P.-J. Loewenthalem a R. Sauerem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. března 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 107 odst. 1 SFEU.
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (dále jen „BVVG“) a Landkreis Jerichower Land (okresem Jerichower Land, Německo) týkajícího se nesouhlasu posledně uvedeného s prodejem zemědělského pozemku T. a U. Erbsovým (dále jen „manželé Erbsovi“).
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Oddíl II bod 1 první pododstavec sdělení Komise ze dne 10. července 1997 o prvcích státní podpory při prodejích pozemků a staveb orgány veřejné moci (Úř. věst. C 209, s. 3, dále jen „sdělení“) zní takto:
            „Prodej pozemků a staveb, který následuje po dostatečně zveřejněném, otevřeném a nepodmíněném nabídkovém řízení srovnatelném s veřejnou dražbou, a který přijímá nejlepší nebo jedinou nabídku, je podle definice [z logiky věci] za tržní cenu, a tudíž neobsahuje státní podporu. […]“
            4. Oddíl II bod 2 písm. a) sdělení stanoví:
            „Jestliže orgány veřejné moci nechtějí použít postupu popsaného v [oddílu II bodě 1], mělo by být před jednáními o prodeji provedeno nezávislé ocenění jedním nebo více nezávislými majetkovými odhadci, aby byla stanovena tržní hodnota na základě obecně uznávaných tržních ukazatelů a oceňovacích norem. […]
            […]
            ‚Tržní cenou‘ se rozumí cena, za kterou by mohly být pozemky a stavby prodány na základě soukromé smlouvy mezi dobrovolným prodávajícím a kupujícím ‚na vzdálenost paže‘ v den ocenění za předpokladu, že je majetek veřejně obchodovatelný, že tržní podmínky umožňují řádné dispoziční právo a že je s ohledem na povahu majetku k dispozici běžná doba pro sjednání prodeje […].“
            Německé právo
            5. Ustanovení § 1 odst. 1 Grundstückverkehrsgesetz (zákon o opatřeních ke zlepšení zemědělské struktury a ochraně zemědělských a lesnických podniků) ze dne 28. července 1961 (BGBl. I, s. 1091, dále jen „GrdstVG“) zní následovně:
            „1) Ustanovení tohoto oddílu platí pro zemědělské a lesnické pozemky […]“
            6. Ustanovení § 2 odst. 1 GrdstVG stanoví:
            „Převod vlastnictví pozemku na základě smlouvy a smluvní akt týkající se prodeje podléhají schválení. […]“
            7. Ustanovení § 4 GrdstVG stanoví:
            „Schválení není třeba,
            1. je-li smluvní stranou Spolková republika nebo spolková země;
            […]“
            8. Ustanovení § 9 GrdstVG stanoví:
            „1)	Schválení může být odepřeno nebo omezeno stanovením povinností (§ 10) nebo podmínek (§ 11), pouze pokud jsou dány skutečnosti, ze kterých vyplývá, že
            1.	prodej vede k nevhodnému rozdělení pozemku a půdy nebo
            2. 	prodejem je nehospodárně zmenšen nebo rozdělen pozemek nebo většina pozemků, které spolu prostorově nebo hospodářsky souvisejí a patří prodávajícímu, nebo
            3.	protiplnění je v hrubém nepoměru k hodnotě pozemku.
            […]
            4) Je-li pozemek prodáván k jiným než k zemědělským nebo lesohospodářským účelům, nesmí být schválení podle odst. 1 bodu 3 odepřeno.
            […]“
            Spor v původním řízení a předběžná otázka
            9. Z předkládacího rozhodnutí plyne, že BVVG je právnická osoba soukromého práva, jejíž obchodní podíly drží Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (veřejný orgán pověřený zvláštními úkoly související se znovusjednocením Německa). BVVG mimo jiné plní zákonem stanovený úkol privatizovat pozemky a budovy patřící státu a využívané pro zemědělství nebo lesnictví. V těchto věcech jedná jako soukromoprávní vlastník svým jménem, ale na účet Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben.
            10. Manželé Erbsovi prostřednictvím veřejného nabídkového řízení, v jehož rámci předložili nejvyšší nabídku, koupili na základě „smlouvy o prodeji a převodu“ uzavřené formou notářského zápisu ze dne 31. března 2008 od BVVG zemědělský pozemek o velikosti přibližně 2,6 hektaru za cenu 29 000 eur (dále jen „sporný pozemek“).
            11. Rozhodnutím ze dne 5. června 2008 Landkreis Jerichower Land jakožto orgán místně příslušný ke schválení takového prodeje a s ním souvisejícího právního aktu odmítl tuto transakci na základě § 9 odst. 1 bodu 3 GrdstVG schválit z důvodu, že smluvená cena je v hrubém nepoměru k tržní hodnotě sporného pozemku.
            12. Z příslušné vnitrostátní judikatury totiž plyne, že takový nepoměr vzniká, když prodejní cena přesahuje o více než 50 % „tržní zemědělskou hodnotu dotčeného pozemku“. Tato hodnota odpovídá ceně zaplacené za pozemky téhož druhu a v téže situaci v období, kdy dochází k uzavření smlouvy, v rámci pozemkové transakce mezi dvěma zemědělci. Pro určení uvedené hodnoty jsou zohledňovány i převody na nezemědělce, pokud jsou uskutečňovány za účelem jiného zemědělského využití pozemku.
            13. BVVG a manželé Erbsovi podali proti tomuto rozhodnutí Landkreis Jerichower Land žalobu k Amtsgericht – Landwirtschaftsgericht (okresní soud – odbor zemědělských věcí), který jejich žalobu zamítl na základě odhadu tržní hodnoty sporného pozemku vyhotoveného panelem odhadců.
            14. Odvolací soud, k němuž bylo podáno odvolání proti uvedenému rozhodnutí, nařídil vypracování druhého znaleckého posudku, který došel k závěru, že tržní zemědělská hodnota sporného pozemku činí 14 168,61 eura při zohlednění dalších prodejů pozemků realizovaných dříve BVVG v daném regionu a 13 648,19 eura bez zohlednění těchto prodejů. Potvrdil tak, že cena 29 000 eur nabídnutá manželi Erbsovými přesahuje o více než 50 % tržní hodnotu sporného pozemku, a že je proto „v hrubém nepoměru“ ve smyslu § 9 odst. 1 bodu 3 GrdstVG.
            15. Tento soud mimoto uvedl, že schválení prodeje za takovou cenu neprofesionálním zemědělcům, kterými manželé Erbsovi jsou, by mělo nepříznivé důsledky na zemědělské podniky z důvodu, že pokud by se ceny dosud dostupných zemědělských pozemků staly příliš vysokými, nemohli by si je zemědělci mající potřebu dalších pozemků pro rozšíření svého podniku koupit. Podle odvolacího soudu ovšem lze prodej zemědělského pozemku neschválit pouze tehdy, existuje-li zemědělec ochotný uvedený pozemek koupit. Jelikož tento odvolací soud konstatoval, že přinejmenším jeden jiný profesionální zemědělec byl ochotný, ačkoliv se nezúčastnil veřejného nabídkového řízení, sporný pozemek koupit za cenu nepřekračující o více než 50 % jeho tržní zemědělskou hodnotu, žalobu BVVG a manželů Erbsových zamítl.
            16. BVVG podala k Bundesgerichtshof (spolkový soudní dvůr) kasační opravný prostředek. Předkládající soud se zabývá tím, zda prodej veřejného pozemku uvedenou společností za cenu, která je nižší než cena stanovená veřejným nabídkovým řízením, nevede ke zvýhodnění kupujícího, a pokud tomu tak je, zda může být toto zvýhodnění odůvodněno účelem § 9 odst. 1 bodu 3 GrdstVG, tedy ochranou zájmů zemědělských podniků. Mimoto se zabývá i tím, zda zamítnutí prodeje za cenu stanovenou ve veřejném nabídkovém řízení není z pohledu čl. 107 odst. 1 SFEU protiprávní s přihlédnutím k tomu, že v okamžiku takového zamítnutí ještě nebylo rozhodnuto, komu bude dotyčný pozemek prodán.
            17. Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Brání čl. 107 odst. 1 SFEU vnitrostátní právní normě, jakou je § 9 odst. 1 bod 3 GrdstVG, která za účelem zlepšení zemědělské struktury zakazuje státem zřízené instituci, jako je BVVG, prodat zemědělský pozemek zájemci s nejvyšší nabídkou předloženou v rámci veřejného nabídkového řízení, je-li tato nejvyšší nabídka v hrubém nepoměru k hodnotě pozemku?“
            K předběžné otázce
            18. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda takové vnitrostátní pravidlo, jaké je dotčeno ve věci v původním řízení, představuje podporu neslučitelnou s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
            19. S ohledem na formulaci otázky je třeba úvodem připomenout, že Soudní dvůr nemá pravomoc rozhodovat o slučitelnosti vnitrostátního opatření s unijním právem. Nemůže rozhodovat ani o slučitelnosti státní podpory nebo režimu podpor se společným trhem, jelikož posouzení této slučitelnosti spadá do výlučné pravomoci Evropské komise, jejíž činnost je přezkoumatelná unijním soudem (rozsudek Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, bod 22 a citovaná judikatura).
            20. Soudní dvůr má nicméně pravomoc poskytnout předkládajícímu soudu veškeré prvky výkladu vztahující se k unijnímu právu, které mu mohou umožnit posoudit slučitelnost vnitrostátního opatření s tímto právem pro účely rozhodnutí ve věci, jež mu byla předložena. V oblasti státních podpor může Soudní dvůr poskytnout předkládajícímu soudu zejména prvky výkladu, které mu umožní určit, zda vnitrostátní opatření může být považováno za „státní podporu“ ve smyslu unijního práva (rozsudek Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, bod 24 a citovaná judikatura).
            21. V důsledku toho je položené otázce třeba rozumět tak, že se týká toho, zda čl. 107 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že pravidlo vnitrostátního práva, které za účelem ochrany zájmů zemědělských podniků zakazuje státem zřízené instituci prodat v rámci veřejné nabídky zemědělský pozemek tomu, kdo předloží nejvyšší nabídku, pokud má místně příslušný orgán za to, že tato nabídka je v hrubém nepoměru k odhadované hodnotě uvedeného pozemku, může být kvalifikováno jako „státní podpora“.
            22. K odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že podle čl. 107 odst. 1 SFEU jsou podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak.
            23. Podle ustálené judikatury Soudního dvora kvalifikace „podpory“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU vyžaduje, aby byly splněny všechny podmínky uvedené v tomto ustanovení (rozsudek Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, bod 45 a citovaná judikatura).
            24. Je tak nesporné, že k tomu, aby mohlo být určité vnitrostátní opatření považováno za „státní podporu“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí se zaprvé jednat o státní zásah nebo zásah ze státních prostředků, zadruhé musí být tento zásah způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy, zatřetí musí selektivně zvýhodňovat příslušného příjemce a začtvrté musí nebo může narušovat hospodářskou soutěž (rozsudek Trapeza Eurobank Ergasias, C‑690/13, EU:C:2015:235, bod 17 a citovaná judikatura).
            25. Ve věci v původním řízení má předkládající soud v podstatě za to, že § 9 odst. 1 bod 3 GrdstVG naplňuje první, druhou a čtvrtou podmínku připomenutou v předchozím bodě, má však pochybnosti ohledně výkladu a splnění třetí podmínky, podle které musí dotčené opatření příjemci poskytovat selektivní výhodu.
            26. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora může pojem „podpora“ zahrnovat nejen pozitivní plnění, jako jsou dotace, půjčky nebo účasti na kapitálu podniků, ale rovněž různé formy opatření, které snižují náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet podniku, a které mají tutéž povahu a stejné účinky, aniž jsou dotacemi v užším slova smyslu (rozsudek Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 30 a citovaná judikatura). Proto pro účely zjištění existence státní podpory musí být prokázána dostatečně přímá vazba mezi příjemci poskytnutou výhodou a snížením p říjmů státního rozpočtu nebo dostatečně konkrétním hospodářským rizikem výdajů zatěžujících tento rozpočet (v tomto smyslu viz rozsudek Bouygues a Bouygues Télécom v. Komise a další a Komise v. Francie a další, C‑399/10 P a C‑401/10 P, EU:C:2013:175, bod 109).
            27. Jak již Soudní dvůr rozhodl, nelze tedy v zásadě vyloučit, že prodej veřejné půdy za cenu nižší, než je tržní cena, může představovat státní podporu (rozsudek Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 31).
            28. Takový prodej totiž může kupujícímu jakožto příjemci poskytnout výhodu způsobující v podstatě snížení příjmů státního rozpočtu spočívající v tom, že se stát vzdá rozdílu mezi tržní hodnotou pozemku a kupujícím zaplacenou nižší cenou.
            29. Zejména, co se týče prodeje pozemků nebo budov uskutečněného veřejnými orgány podniku nebo jednotlivci, který vykonává hospodářskou činnost, jako je zemědělství nebo lesnictví, Soudní dvůr upřesnil, že takový prodej může zahrnovat prvky státní podpory, zejména pokud se neuskuteční za tržní hodnotu, tj. za cenu, kterou by mohl stanovit soukromý investor, jenž jedná za podmínek obvyklé hospodářské soutěže (rozsudek Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 34 a citovaná judikatura).
            30. Z toho vyplývá, že pokud vnitrostátní právní úprava stanoví pravidla výpočtu tržní hodnoty půdy určené k prodeji veřejnými orgány, použití uvedených pravidel musí za účelem jejich souladu s článkem 107 SFEU vést ve všech případech k ceně, která se co nejvíce blíží tržní hodnotě (v tomto smyslu viz rozsudek Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 35).
            31. Ceny odpovídající tržní hodnotě přitom může poskytnout několik metod. Mezi ně patří prodej zájemci, který předloží nejvyšší nabídku, a určení ceny odhadcem, uvedené v oddílu II bodech 1 a 2 sdělení. Stejně tak není vyloučeno, že další metody mohou rovněž dospět ke stejnému výsledku (v tomto smyslu viz rozsudek Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe,  C‑239/09, EU:C:2010:778, body 35 a 39).
            32. Pokud jde právě o metodu prodeje zájemci, který předloží nejvyšší nabídku, Soudní dvůr již měl v rámci věci týkající se prodeje podniku patřícího veřejnému orgánu za to, že pokud tak takový orgán učiní prostřednictvím otevřeného, transparentního a nepodmíněného nabídkového řízení, je možno předpokládat, že tržní cena odpovídá nejvyšší nabídce, musí ovšem být prokázáno, zaprvé že tato nabídka má sílu závazku a je věrohodná a zadruhé že zohlednění jiných hospodářských faktorů než ceny není odůvodněné (rozsudek Land Burgenland a další v. Komise, C‑214/12 P, C‑215/12 P a C‑223/12 P, EU:C:2013:682, bod 94).
            33. Soudní dvůr ostatně upřesnil, že za těchto podmínek není nutné za účelem ověření tržní ceny použít jiné prostředky, jako například nezávislé znalecké posudky (v tomto smyslu viz rozsudek Land Burgenland a další v. Komise, C‑214/12 P, C‑215/12 P a C‑223/12 P, EU:C:2013:682, bod 95).
            34. Je přitom třeba uvést, že na základě vnitrostátního pravidla dotčeného ve věci v původním řízení může místně příslušný orgán zamítnout prodej zemědělského pozemku patřícího státu zájemci, který v rámci veřejné nabídky nabídne nejvyšší cenu, má-li za to, že nabídnutá cena je v hrubém nepoměru k hodnotě pozemku.
            35. Jak bylo připomenuto v bodě 12 tohoto rozsudku, takový nepoměr podle vnitrostátní judikatury vzniká, pokud prodejní cena přesahuje o více než 50 % „tržní zemědělskou hodnotu sporného pozemku“, odvozenou od ceny zaplacené za pozemky téhož druhu a v téže situaci v období, kdy dochází k uzavření smlouvy, v rámci pozemkové transakce mezi zemědělci. V rámci tohoto posouzení jsou pro určení uvedené hodnoty zohledňovány i převody na nezemědělce, pokud jsou uskutečňovány za účelem jiného zemědělského využití pozemku.
            36. Použití § 9 odst. 1 bodu 3 GrdstVG tudíž může ohrozit uskutečnění cílů veřejného nabídkového řízení, jelikož vede k vyloučení nejvyšší nabídky, jakkoliv tato může být považována za odpovídající tržní ceně dotčeného pozemku, jak již bylo uvedeno v bodě 32 tohoto rozsudku.
            37. Mimoto pravidlo zakotvené v § 9 odst. 1 bodu 3 GrdstVG může tím, že umožňuje třetí osobě, která se případně ani nezúčastnila veřejného nabídkového řízení, po nesouhlasu místně příslušného orgánu koupit tentýž pozemek za cenu nižší, než jaká byla nabídnuta v rámci této veřejné nabídky, spadat pod pojem „státní podpora“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
            38. Použití takového opatření totiž vede k poskytnutí výhody jinému kupujícímu, jakožto jejímu příjemci, a to prostřednictvím snížení příjmů státního rozpočtu spočívajícího v tom, že se stát vzdá rozdílu mezi tržní hodnotou, tak jak byla odhadnuta místně příslušnými orgány, a nejvyšší cenou předloženou v rámci veřejné nabídky.
            39. Přesto ale nelze vyloučit, že za specifických podmínek metoda prodeje zájemci, který předloží nejvyšší nabídku, neumožní dospět k ceně odpovídající tržní hodnotě dotčeného aktiva, a že z tohoto důvodu bude zohlednění jiných faktorů než ceny odůvodněné.
            40. Jak uvedl generální advokát v bodě 71 svého stanoviska, tak by tomu mohlo být zejména tehdy, pokud nejvyšší nabídka z důvodu své zjevně spekulativní povahy jasně převyšuje ostatní ceny předložené v rámci veřejné nabídky i odhadnutou tržní cenu aktiva.
            41. Za takových podmínek totiž metoda prodeje zájemci, který předloží nejvyšší nabídku, nebude moci odrážet tržní hodnotu dotčeného pozemku.
            42. V důsledku toho pravidlo vnitrostátního práva umožňující za těchto okolností příslušnému vnitrostátnímu orgánu vyloučit dle něj nepřiměřenou nabídku, a zamítnout z tohoto důvodu prodej zemědělského pozemku, jehož se tato nabídka týká, nemůže být považováno za „státní podporu“, pokud jeho uplatnění umožní dospět k ceně, která by se v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 30 tohoto rozsudku co nejvíce blížila tržní hodnotě dotčeného pozemku.
            43. Jak uvedl generální advokát v bodě 65 svého stanoviska, Soudní dvůr nemá v projednávaném případě k dispozici veškeré informace o metodách, které místně příslušné orgány nebo odhadci určení vnitrostátními soudy používají k ocenění pozemků v rámci provádění § 9 odst. 1 bodu 3 GrdstVG.
            44. Spis předložený Soudnímu dvoru zejména neumožňuje identifikovat tržní ukazatele ani oceňovací normy, na jejichž základě je stanovována skutečná tržní hodnota zemědělského pozemku.
            45. V důsledku toho není Soudní dvůr schopen určit, zda uplatnění vnitrostátního pravidla dotčeného ve věci v původním řízení může skutečně dospět, jak požaduje judikatura připomenutá v bodě 30 tohoto rozsudku, k ceně co nejvíce odpovídající tržní hodnotě sporného pozemku.
            46. Je proto na předkládajícím soudu, aby toto posouzení ve věci v původním řízení provedl.
            47. V rámci této analýzy se bude muset zejména přesvědčit, zda metoda určování hodnoty zemědělských pozemků je doprovázena mechanismem aktualizace zohledňujícím vývoj tržní ceny, tak aby výsledný odhad co nejpřesněji odrážel současnou tržní hodnotu pozemků (v tomto smyslu viz rozsudek Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 43).
            48. Mimoto předkládající soud musí určit, zda nejvyšší nabídka odpovídá tržní hodnotě sporného pozemku, nebo zda je nezbytné zohlednit i jiné faktory nežli cenu, což by odůvodňovalo použití opatření uvedeného v § 9 odst. 1 bodu 3 GrdstVG, na základě všech skutkových okolností věci v původním řízení, a zejména podmínek, za nichž proběhlo nabídkové řízení dotčené v této věci.
            49. V tomto ohledu německá vláda tvrdí, že toto opatření je odůvodněno požadavky souvisejícími s ochranou zájmů zemědělských podniků.
            50. Jeho účelem je zejména to, aby profesionální zemědělci nemuseli nést pořizovací náklady na nové pozemky, které by mohly ohrožovat existenci jejich podniků.
            51. V tomto ohledu je nicméně třeba připomenout, že tyto argumenty samy o sobě nestačí k tomu, aby takové opatření nebylo bez dalšího kvalifikováno jako „podpora“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
            52. Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž toto ustanovení státní zásahy nerozlišuje podle jejich důvodů nebo cílů, ale definuje je podle jejich účinků (viz rozsudek 3M Italia, C‑417/10, EU:C:2012:184, bod 36 a citovaná judikatura).
            53. Stejně tak okolnost zmíněná předkládajícím soudem, že podle § 9 odst. 1 bodu 3 GrdstVG k zamítnutí prodeje za cenu stanovenou prostřednictvím veřejné nabídky dochází v okamžiku, kdy ještě nebylo rozhodnuto, komu bude dotyčný pozemek prodán, nemá dopad na kvalifikaci uvedeného opatření jako „státní podpory“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
            54. Podmínění kvalifikace vnitrostátního opatření jako „podpory“ ověřováním toho, že každý příjemce má z výhod poskytovaných dotčeným opatřením skutečně prospěch, by totiž bylo v rozporu s logikou systému stálé kontroly státních podpor zavedeného články 107 SFEU a 108 SFEU.
            55. Vzhledem ke všem těmto úvahám je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 107 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že takové pravidlo vnitrostátního práva, jaké je dotčeno ve věci v původním řízení a které za účelem ochrany zájmů zemědělských podniků zakazuje státem zřízené instituci prodat v rámci veřejné nabídky zemědělský pozemek tomu, kdo předloží nejvyšší nabídku, pokud má místně příslušný orgán za to, že tato nabídka je v hrubém nepoměru k odhadované hodnotě uvedeného pozemku, nemůže být kvalifikováno jako „státní podpora“, pokud uplatnění uvedeného pravidla umožní dospět k ceně, která by se co nejvíce blížila tržní hodnotě dotčeného pozemku, což přísluší předkládajícímu soudu ověřit.
            K nákladům řízení
            56. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
            Článek 107 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že takové pravidlo vnitrostátního práva, jaké je dotčeno ve věci v původním řízení a které za účelem ochrany zájmů zemědělských podniků zakazuje státem zřízené instituci prodat v rámci veřejné nabídky zemědělský pozemek tomu, kdo předloží nejvyšší nabídku, pokud má místně příslušný orgán za to, že tato nabídka je v hrubém nepoměru k odhadované hodnotě uvedeného pozemku, nemůže být kvalifikováno jako „státní podpora“, pokud uplatnění uvedeného pravidla umožní dospět k ceně, která by se co nejvíce blížila tržní hodnotě dotčeného pozemku, což přísluší předkládajícímu soudu ověřit.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. prosince 1982. # Trestní řízení proti Oosthoek's Uitgeversmaatschappij BV. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof Amsterdam - Nizozemsko. # Volný pohyb zboží. # Věc 286/81.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. září 2003.#Margarethe Ospelt a Schlössle Weissenberg Familienstiftung.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof - Rakousko.#Věc C-452/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. února 1976. # Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels GmbH proti Hauptzollamt Landau/Pfalz. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Německo. # Věc 45-75.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. července 2015.#Directeur général des finances publiques a Mapfre warranty SpA v. Mapfre asistencia compañia internacional de seguros y reaseguros SA a Directeur général des finances publiques.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation.#Řízení o předběžné otázce – Daně – Daň z obratu – Oblast působnosti – Osvobození od daně – Pojem ‚pojišťovací operace‘ – Pojem ‚poskytování služeb‘ – Paušální částka jako úplata za záruku na závady ojetého vozu.#Věc C-584/13.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑584/13,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Cour de cassation (Francie) ze dne 13. listopadu 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 19. listopadu 2013, v řízeních
            Directeur général des finances publiques
            proti
            Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA,
            a
            Mapfre warranty SpA
            proti
            Directeur général des finances publiques,
            SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
            ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, C. Vajda, A. Rosas (zpravodaj), E. Juhász a D. Šváby, soudci,
            generální advokát: M. Szpunar,
            vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. listopadu 2014,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA a Mapfre warranty SpA G. Hannotinem, avocat,
            – za francouzskou vládu J.-S. Pilczerem a D. Colasem, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi C. Soulay a L. Lozano Palacios, jako zmocněnkyněmi,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 4. února 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 2 a čl. 13 části B písm. a) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 91/680/EHS ze dne 16. prosince 1991 (Úř. věst. L 376, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 160; dále jen „šestá směrnice“).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Directeur général des finances publiques (generální ředitel pro veřejné finance) a společností založenou podle španělského práva Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA (dále jen „Mapfre asistencia“) a v rámci sporu mezi společností založenou podle italského práva Mapfre warranty SpA (dále jen „Mapfre warranty“) a Directeur général des finances publiques ohledně zdanění plnění uskutečněných těmito dvěma společnostmi.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Článek 2 šesté směrnice stanoví:
            „Předmětem daně z přidané hodnoty [dále jen ,DPH‘] je:
            1. dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;
            2. dovoz zboží.“
            4. Článek 13 část B písm. a) šesté směrnice stanoví:
            „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské země od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:
            a) pojišťovací a zajišťovací operace včetně souvisejících služeb poskytovaných pojišťovacími makléři a pojišťovacími agenty“.
            5. Článek 33 odst. 1 šesté směrnice stanoví:
            „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, zejména ty, které se týkají obecné úpravy držení, pohybu a sledování výrobků, jež jsou předmětem spotřební daně, není tato směrnice na překážku tomu, aby si kterýkoli členský stát zachoval nebo zavedl daně z pojistných smluv, daně ze sázek a her, spotřební daně, kolkovné a obecně jakékoliv daně, dávky nebo poplatky, které nelze označit za daně z obratu, pokud ovšem tyto daně, dávky nebo poplatky nepovedou při obchodu mezi členskými státy ke vzniku formalit spojených s překračováním hranic.“
            Francouzské právo
            6. Článek 256 odst. I code général des impôts (všeobecný daňový zákoník) ve znění použitelném na spory v původních řízeních (dále jen „CGI“) stanoví:
            „Předmětem [DPH] je dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.“
            7. Článek 261 C CGI stanoví:
            „Od [DPH] jsou osvobozeny:
            [...]
            2. pojišťovací a zajišťovací operace a související služby poskytované pojišťovacími makléři a pojišťovacími agenty.
            [...]“
            8. Článek 991 CGI stanoví:
            „Každá pojistná smlouva uzavřená s pojišťovací společností nebo s jakýmkoli jiným francouzským nebo zahraničním pojistitelem podléhá bez ohledu na místo a čas svého uzavření roční povinné dani, jejímž zaplacením se listiny osvědčující vznik smlouvy, její změnu nebo její ukončení vzájemnou dohodou, jakož i vydaná vyhotovení, výňatky či kopie těchto listin, osvobozují od kolkovného bez ohledu na místo jejich sepsání a jsou zaregistrovány zdarma, je-li tato formalita požadována.
            Daň se odvádí z částek ujednaných ve prospěch pojistitele a ze všech doplňkových plateb, z nichž má pojistitel přímý či nepřímý prospěch v souvislosti s pojištěnou osobou.“
            9. V článku 1001 bodě 5 bis CGI se upřesňuje, že sazba zvláštní daně z pojistných smluv je u pojištění pro případ rizik všeho druhu spojených s pozemními motorovými vozidly stanovena ve výši 18 %.
            10. Z článku 1001 bodu 6 CGI dále vyplývá, že obecná sazba zvláštní daně z pojistných smluv je stanovena ve výši 9 %.
            Spory v původních řízeních a předběžná otázka
            11. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že prodejci ojetých vozů nabízeli nabyvatelům těchto vozů záruku poskytovanou společností NSA Sage, nyní Mapfre warranty, na opravu jejich mechanických závad.
            12. Společnost Mapfre warranty účtovala DPH, jelikož měla za to, že se z její strany jedná o poskytování služeb. Společnost Mapfre asistencia odváděla z pojistného placeného společností Mapfre warranty daň z pojistných smluv o obecné sazbě ve výši 9 %.
            13. Daňová správa zaslala společnosti Mapfre warranty návrh na opravu daně, v němž byla její plnění kvalifikována jako pojišťovací operace podléhající na základě článku 991 CGI dani z pojistných smluv o sazbě ve výši 18 % stanovené pro pojištění motorových vozidel v čl. 1001 bodě 5 bis CGI.
            14. Daňová správa, která se dále domnívala, že společnost Mapfre warranty uzavřela se společností Mapfre asistencia pojištění ve prospěch nabyvatelů vozů, jehož předmětem bylo krytí rizika mechanických závad, zaslala společnosti Mapfre asistencia opravný daňový výměr, v němž byla sazba daně z pojistných smluv vyměřena na 18 % z částek zaplacených těmito nabyvateli.
            15. Po zamítnutí své stížnosti se tyto dvě společnosti obrátily na tribunal de grande instance de Lyon (soud prvního stupně v Lyonu) a poté na cour d’appel de Lyon (odvolací soud v Lyonu) s návrhem, aby byly těchto daňových povinností zproštěny.
            16. Tyto společnosti tvrdily, že prodejci ojetých vozů přenechávají část svých služeb záručního servisu společnosti Mapfre warranty jakožto subdodavateli a že si tato společnost pojistila riziko finanční ztráty u společnosti Mapfre asistencia.
            17. Dvěma rozsudky ze dne 22. září 2011 cour d’appel de Lyon potvrdil oba rozsudky tribunal de grande instance de Lyon ze dne 31. března 2010, přičemž v prvním rozsudku byla plnění uskutečňovaná společností Mapfre warranty kvalifikována jako pojišťovací operace podléhající dani z pojistných smluv o sazbě ve výši 18 % a ve druhém rozsudku byla použita sazba daně z pojistných smluv placené společností Mapfre asistencia ve výši 9 %.
            18. Z dovolacích důvodů uplatněných účastníky původních řízení, které jsou připojeny k předkládacímu rozhodnutí, vyplývá, že cour d’appel de Lyon mimo jiné konstatoval, že rozhodne-li se nabyvatel ojetého vozu uzavřít doplňkovou záruku nabízenou prodejcem, je mu po zaplacení požadovaného příplatku předán formulář pro přistoupení k záruce obsažený v záruční knížce pod hlavičkou NSA Sage, nyní Mapfre warranty. Cour d’appel de Lyon uvedl, že tato společnost obdrží zprávu o závadě od autorizovaného autoservisu, na který se nabyvatel obrátil, ověří platnost záruky, přesvědčí se, že předběžná cena odpovídá normě, a následně schválí opravu nebo výměnu vadného dílu.
            19. Cour d’appel de Lyon zdůraznil, že z žádného z ujednání citovaných účastníky řízení ani z žádných jiných poznatků v řízení nevyplývá, že by měl nabyvatel právo požadovat po prodejci, aby plnil v případě závady, na kterou se vztahuje záruka, zejména v případě, kdy by ve smlouvě označená povinná strana neplnila. Podle tohoto soudu se nelze domnívat, že by prodejce přenechal subdodavateli plnění povinnosti, která mu nevznikla. Mezi nabyvatelem a společností Mapfre warranty naproti tomu vznikl předáním záruční knížky přímý smluvní vztah, protože nabyvatel mohl od této společnosti a pouze od ní požadovat, aby provedla přislíbený zákrok a nesla jeho náklady. Tento smluvní závazek uzavřený mezi nabyvatelem a třetí stranou, která není účastníkem prodeje, sleduje podle cour d’appel de Lyon vlastní cíl a je sám o sobě účelem. Jelikož se společnost Mapfre warranty zavázala, že v případě náhodného vzniku škodné události na pojištěné věci poskytne pojištěnému za zaplacení sjednané částky plnění sjednané při uzavření smlouvy, prováděla podle uvedeného soudu pojišťovací činnost.
            20. Cour d’appel de Lyon mimoto konstatoval, že společnost Mapfre warranty uzavřela se společností Mapfre asistencia pojistnou smlouvu, jejímž předmětem bylo zajistit nahrazení finanční ztráty vzniklé v důsledku závady, na niž se vztahuje smluvní záruka, u vozů zakoupených u prodejce, pro které byla vydána záruční knížka. Podle cour d’appel de Lyon však tato pojistná smlouva nebyla „pojištěním ve prospěch třetích osob“ a netýkala se rizik všeho druhu spojených s pozemními motorovými vozidly podle čl. 1001 bodu 5 bis CGI.
            21. Společnost Mapfre warranty podala k předkládajícímu soudu dovolání proti rozsudku cour d’appel de Lyon, jímž byla její plnění kvalifikována jako pojišťovací operace podléhající dani z pojistných smluv o sazbě ve výši 18 %.
            22. Directeur général des finances publiques podal dovolání k předkládajícímu soudu proti rozsudku cour d’appel de Lyon, jímž bylo konstatováno, že sazba daně z pojistných smluv, kterou má platit společnost Mapfre asistencia, nečiní 18 %, jak se domnívala daňová správa, nýbrž 9 %.
            23. Vzhledem k tomu, že obě tato dovolání spolu vzájemně souvisí, rozhodl se předkládající soud obě věci spojit.
            24. Jelikož měl Cour de cassation pochybnosti o výkladu pojmu „pojišťovací operace“, který není v šesté směrnici definován, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Mají být článek 2 a čl. 13 část B písm. a) šesté směrnice vykládány v tom smyslu, že plnění spočívající v tom, že hospodářský subjekt nezávislý na prodejci ojetých vozů poskytne za paušální úplatu záruku na mechanické závady na určitých dílech ojetého vozu, spadá do kategorie pojišťovacích operací osvobozených od DPH, nebo že naopak spadá do kategorie poskytování služeb?“
            K předběžné otázce
            25. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 13 část B písm. a) šesté směrnice vykládán v tom smyslu, že služba spočívající v tom, že hospodářský subjekt nezávislý na prodejci ojetého vozu poskytne za paušální úplatu záruku na mechanické závady na určitých dílech tohoto vozu, představuje pojišťovací operaci osvobozenou od daně ve smyslu tohoto ustanovení.
            26. Na úvod je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je třeba výrazy použité k vymezení osvobození uvedených v článku 13 šesté směrnice vykládat striktně. Výklad těchto výrazů však musí být v souladu s cíli sledovanými těmito osvobozeními a musí splňovat požadavky zásady daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH. Toto pravidlo striktního výkladu tak neznamená, že by měly být výrazy použité k vymezení osvobození uvedených v článku 13 vykládány způsobem, který by vyloučil účinky těchto osvobození (viz zejména rozsudek Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, bod 22 a citovaná judikatura).
            27. Plnění, která jsou předmětem osvobození upravených v článku 13 šesté směrnice, mimoto představují autonomní pojmy unijního práva, jejichž účelem je odstranit rozdíly v používání režimu DPH mezi jednotlivými členskými státy (v tomto smyslu viz rozsudky CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, bod 15; Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, bod 37; Komise v. Řecko, C‑13/06, EU:C:2006:765, bod 9, a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 56).
            28. Pokud jde konkrétně o pojem „pojišťovací operace“ uvedený v čl. 13 části B písm. a) šesté směrnice, který není v této směrnici nijak definován, Soudní dvůr opakovaně určil, že pojišťovací operace jsou obecně přijímaným způsobem charakterizovány skutečností, že pojistitel se na základě předchozí úhrady pojistného zavazuje zajistit pojištěnému v případě, že dojde k pokrytému riziku, plnění dohodnuté při uzavření smlouvy (v tomto smyslu viz rozsudky Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, bod 39; Komise v. Řecko, C‑13/06, EU:C:2006:765, bod 10, a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 58).
            29. Soudní dvůr upřesnil, že pojišťovací operace s sebou ze své povahy nesou existenci smluvního vztahu mezi poskytovatelem pojišťovacích služeb a osobou, jejíž rizika jsou pokryta pojištěním, tedy pojištěným (viz rozsudky Skandia, C‑240/99, EU:C:2001:140, bod 41; Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, bod 41, a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 58).
            30. Uvedený pojem „pojišťovací operace“ je též v zásadě dostatečně široký na to, aby zahrnul poskytnutí pojistného krytí osobou povinnou k dani, která sama není pojistitelem, avšak která v rámci kolektivního pojištění obstarává svým zákazníkům takové pojištění využitím služeb pojistitele, který nese pojistné riziko (v tomto smyslu viz rozsudky CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, bod 22, a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 59).
            31. Pokud jde o posouzení projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, je třeba připomenout, že z článku 94 jednacího řádu Soudního dvora a z ustálené judikatury vyplývá, že k tomu, aby bylo možné dospět k výkladu unijního práva, který bude pro vnitrostátní soud užitečný, musí žádost o rozhodnutí o předběžné otázce zaprvé obsahovat stručné vylíčení předmětu sporu v původním řízení, jakož i rozhodných skutečností tak, jak byly zjištěny předkládajícím soudem, nebo alespoň vylíčení skutkových okolností, na kterých jsou otázky založeny. Zadruhé musí obsahovat znění vnitrostátních předpisů, jejichž použití přichází ve věci v původním řízení v úvahu, a případně příslušnou vnitrostátní judikaturu. Zatřetí musí předkládající soud uvést důvody, na základě kterých má pochybnosti o výkladu nebo platnosti určitých ustanovení práva Unie, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení (viz zejména usnesení Municipiul Piatra Neamț, C‑13/14, EU:C:2014:2000, bod 10 a citovaná judikatura).
            32. Předkládající soud přitom v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce neuvedl mimo jiné skutkové okolnosti týkající se povahy služeb v původních řízeních, nýbrž pouze ke svému předkládacímu rozhodnutí přiložil dovolací důvody, které před ním byly uplatněny, takže Soudní dvůr nemůže v konečném důsledku posoudit, zda takové služby, o jaké jde v původních řízeních, skutečně představují pojišťovací operaci osvobozenou od daně ve smyslu čl. 13 části B písm. a) šesté směrnice podle judikatury citované v bodech 28 a 29 tohoto rozsudku.
            33. Vzhledem k duchu spolupráce, kterým se řídí vztahy mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem v rámci řízení o předběžné otázce, nemá nedostatek nezbytných skutkových zjištění předkládajícího soudu nutně za následek nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, pokud je Soudní dvůr navzdory těmto nedostatkům na základě skutečností, které vyplývají ze spisu, toho názoru, že může předkládajícímu soudu poskytnout užitečnou odpověď (v tomto smyslu viz rozsudek Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ a další, C‑113/13, EU:C:2014:2440, bod 48).
            34. Pokud jde o takové plnění, jako je plnění v původních řízeních, ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že se společnost Mapfre zavazuje krýt za předchozí zaplacení paušální částky náklady na opravu ojetého vozu v případě mechanické závady na určitých dílech tohoto vozu definované v „záruční knížce“ předané nabyvateli takového vozu.
            35. Společnosti Mapfre warranty a Mapfre asistencia však zpochybňují, že by ve věcech v původních řízeních existoval mezi společností Mapfre warranty a nabyvatelem ojetého vozu smluvní vztah. Tyto dvě společnosti mimo jiné zdůrazňují, že smluvní vztah existuje pouze mezi společností Mapfre warranty a prodejcem tohoto vozu. Prodejce podle nich pouze svěřuje společnosti Mapfre warranty úkol plnit ve vztahu k nabyvateli povinnosti, které mu jako prodejci náležejí na základě zákonných či smluvních ustanovení. Podle společností Mapfre warranty a Mapfre asistencia má též právě prodejce ojetého vozu povinnost platit společnosti Mapfre warranty poplatek z titulu záruky poskytnuté touto společností. Prodejce si podle nich tuto částku odpočte od dosažené marže, aby tak zvýšil atraktivnost ojetého vozu.
            36. S výhradou ověření, jež provede předkládající soud ohledně přesné povahy vztahů mezi jednotlivými osobami vystupujícími v kontextu plnění, o které jde v původních řízeních, je třeba uvést, že ze spisu předloženého Soudnímu dvoru v tomto ohledu zaprvé vyplývá, že se prodejce ojetého vozu nepodílí na plnění záruční smlouvy. V případě vzniku mechanické závady, na kterou se záruka vztahuje, totiž nabyvatel daného ojetého vozu není povinen dát tento vůz opravit v autoservisu patřícím tomuto prodejci nebo v autoservisu, který mu prodejce určí. Autoservis, na který se nabyvatel uvedeného vozu obrátí s požadavkem na jeho opravu, musí přímo kontaktovat společnost Mapfre warranty, aby schválila předběžnou cenu navrženou tímto autoservisem.
            37. Zadruhé, i když je paušální částka, jež dává nárok na záruku, zahrnuta – jak tvrdí společnosti Mapfre warranty a Mapfre asistencia – do kupní ceny ojetého vozu, v konečném důsledku uvedenou částku platí nabyvatel tohoto vozidla.
            38. Každopádně bez ohledu na to, zda je mezi nabyvatelem ojetého vozu a společností Mapfre warranty uzavřena smlouva s tím, že prodejce tohoto vozu vystupuje pouze jako prostředník, nebo zda tento prodejce uzavírá smlouvu vlastním jménem, avšak na účet nabyvatele, nebo zda prodejce převádí nabyvateli práva ze smlouvy, kterou uzavřel vlastním jménem a na vlastní účet se společností Mapfre warranty, zejména z judikatury citované v bodech 28 a 30 tohoto rozsudku vyplývá, že pojem „pojišťovací operace“ ve smyslu čl. 13 části B písm. a) šesté směrnice je dostatečně široký, aby pokryl každou z těchto situací.
            39. Znaky pojišťovací operace, tak jak byly stanoveny judikaturou citovanou v bodě 28 tohoto rozsudku, jsou totiž v každé z těchto situací dány. Pojistitelem, kterým je v daném případě společnost Mapfre warranty, je tak hospodářský subjekt nezávislý na prodejci ojetého vozu a pojištěným je nabyvatel tohoto vozu. Dále riziko spočívá v tom, že nabyvatel ojetého vozu musí v případě vzniku mechanické závady, na kterou se záruka vztahuje, zaplatit za opravu, jejíž náklady se pojistitel zavazuje uhradit. Konečně pojistné je tvořeno paušální částkou placenou nabyvatelem ojetého vozu, ať již v rámci kupní ceny tohoto vozu nebo formou příplatku.
            40. S výhradou ověření, jež provede předkládající soud, je třeba uvést, že jelikož jsou tyto znaky dány, lze vyslovit závěr, že mezi pojistitelem a pojištěným je dán právní vztah požadovaný judikaturou Soudního dvora, aby mohlo být určité plnění považováno za „pojišťovací operaci“ ve smyslu čl. 13 části B písm. a) šesté směrnice.
            41. Dále na rozdíl od toho, co v podstatě tvrdí společnosti Mapfre warranty a Mapfre asistencia, kvalifikace plnění jako „pojišťovací operace“ ve smyslu čl. 13 části B písm. a) šesté směrnice nemůže záviset na tom, jak pojistitel spravuje rozsah rizika, které se zavazuje krýt, a jak vypočítává přesnou výši poplatků.
            42. Jak uvedl generální advokát v bodě 28 svého stanoviska a jak to vyplývá z judikatury citované v bodě 28 tohoto rozsudku, je v tomto ohledu třeba uvést, že samotnou podstatou „pojišťovací operace“ ve smyslu čl. 13 části B písm. a) šesté směrnice je, že se pojištěný chrání před rizikem finanční ztráty, která je nejistá, ale potenciálně závažná, a to prostřednictvím poplatku, jehož platba je jistá, ale jeho výše omezená.
            43. V daném případě je ze spisu předloženého Soudnímu dvoru patrné, že částka účtovaná společností Mapfre Warranty formou poplatku není nabyvateli ojetého vozu vrácena, když po uplynutí záruční doby nebyla zjištěna žádná závada nebo když náklady na opravy byly nižší než tento poplatek. Stejně tak v případě závady, jejíž náklady přesáhnou výši placeného poplatku, není nabyvatel vozu povinen zbývající část těchto nákladů doplácet. S výhradou ověření, jež provede předkládající soud, je tedy patrné, že poplatky účtované společností Mapfre Warranty jsou skutečným pojistným, jehož zaplacením se pojištěný zcela zbaví rizika krytého pojištěním. Společnost Mapfre warranty ostatně u společnosti Mapfre asistencia pojistila riziko finanční ztráty, kterému je v tomto ohledu sama vystavena.
            44. V tomto kontextu je metoda výpočtu poplatků a správy nákladů na opravy otázkou, která se týká interní organizace společnosti Mapfre warranty a která nemůže být určující pro kvalifikaci jejích plnění.
            45. Společnosti Mapfre warranty a Mapfre asistencia konečně uvádějí, že když výrobci nebo prodejci vozů sami nabízejí svým zákazníkům doplňkovou záruku, pohlíží se na tyto subjekty tak, že nabízejí služby záručního servisu podléhající DPH, přestože poskytují plnění podobné tomu, jaké společnost Mapfre warranty nabízí nabyvatelům ojetých vozů. Taková plnění přitom podle nich musí podléhat stejnému zacházení.
            46. Je třeba konstatovat, že se tento argument zakládá na skutkových okolnostech, zejména na daňovém zacházení se zárukou poskytovanou prodejcem, které nejsou v předkládacím rozhodnutí uvedeny, a dále že předkládací rozhodnutí neobsahuje k takovému argumentu žádné vysvětlení. Jak již přitom bylo uvedeno v bodě 31 tohoto rozsudku, z článku 94 jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že pokud uvedené údaje chybí, nemůže Soudní dvůr na takový argument odpovědět.
            47. Z předchozích úvah vyplývá, že takové plnění, jako je plnění v původních řízeních, patrně může – s výhradou ověření, jež provede předkládající soud – spadat pod pojem „pojišťovací operace“ ve smyslu čl. 13 části B písm. a) šesté směrnice.
            48. Společnosti Mapfre warranty a Mapfre asistencia však dále tvrdí, že i kdyby mělo být takové plnění kvalifikováno jako pojišťovací operace, přesto by muselo podléhat DPH, neboť je neoddělitelně spjato s prodejem ojetého vozu, a musí tedy podléhat stejnému daňovému zacházení jako prodej.
            49. V tomto ohledu je třeba připomenout, že pro účely DPH musí být každé plnění za běžných podmínek považováno za oddělené a samostatné, jak vyplývá z čl. 2 bodu 1 šesté směrnice (v tomto smyslu viz rozsudky Aktiebolaget NN, C‑111/05, EU:C:2007:195, bod 22; Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, bod 14, a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 29).
            50. Z judikatury Soudního dvora však vyplývá, že za určitých okolností musí být několik formálně oddělených plnění, která by mohla být poskytnuta zvlášť, a vést tak odděleně ke zdanění nebo osvobození od daně, považováno za jediné plnění, pokud tato plnění nejsou samostatná. O jediné plnění se jedná, zejména pokud dvě nebo více dílčích plnění nebo úkonů poskytnutých osobou povinnou k dani jsou tak těsně spojena, že objektivně tvoří jediné neoddělitelné hospodářské plnění, jehož rozdělení by bylo umělé. Tak je tomu i tehdy, když jedno nebo více dílčích plnění musí být považována za hlavní plnění, zatímco zbývající jedno nebo více dílčích plnění musí být považována za jedno nebo více vedlejších plnění sdílejících s hlavním plněním stejný daňový režim (viz rozsudek BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 30 a citovaná judikaturu).
            51. V souvislosti s pojišťovacími operacemi již Soudní dvůr určil, že každá pojišťovací operace je svou povahou spojená se zbožím, jež pokrývá. Avšak takové spojení samo o sobě nestačí k tomu, aby bylo možné určit, zda se pro účely DPH jedná o jediné složené plnění, či nikoliv. Kdyby totiž každá pojišťovací operace podléhala DPH z toho důvodu, že plnění vztahující se ke zboží, jež pokrývá, podléhají této dani, vedlo by to ke zpochybnění cíle čl. 13 části B písm. a) šesté směrnice, kterým je osvobození pojišťovacích činností od uvedené daně (v tomto smyslu viz rozsudek BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 36).
            52. Na základě pravidla zmíněného v bodě 49 tohoto rozsudku, podle kterého musí být každé plnění za běžných podmínek považováno za oddělené a samostatné, je třeba uvést, že prodej ojetého vozu a poskytnutí záruky na mechanické závady na určitých dílech tohoto vozu hospodářským subjektem nezávislým na jeho prodejci v zásadě nelze považovat za natolik těsně spojené, že by tvořily jediné plnění. Posouzení takových plnění odděleně totiž nemůže samo o sobě vést k umělému rozdělení jediného hospodářského plnění, jež by mohlo narušit fungování systému DPH.
            53. Je však třeba zkoumat, zda existují důvody vycházející z okolností věcí v původních řízeních, které by mohly vést k závěru, že dotyčné složky tvoří jediné plnění (v tomto smyslu viz rozsudek BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 40).
            54. V tomto ohledu je třeba v prvé řadě připomenout, že podle judikatury Soudního dvora, která se týká pojmu „jediné plnění“, připomenuté v bodě 50 tohoto rozsudku, je plnění považováno za vedlejší k plnění hlavnímu, zejména není-li pro zákazníka samotným cílem, nýbrž prostředkem k získání prospěchu z hlavního plnění za nejvýhodnějších podmínek (viz rozsudek BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 41).
            55. Díky takové záruce, jako je záruka v původních řízeních, je sice riziko finanční ztráty, jemuž je vystaven nabyvatel ojetého vozu, nižší než v situaci, kdy taková záruka poskytnuta není, avšak tato okolnost vyplývá ze samotné povahy záruky. Tato okolnost přitom sama o sobě neznamená, že by bylo třeba toto plnění považovat za vedlejší ve vztahu k prodeji ojetého vozu.
            56. Jak podle všeho vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, záruka, o niž jde v původních řízeních, je poskytována nabyvateli ojetého vozu hospodářským subjektem, který je nezávislý na prodejci tohoto vozu a není účastníkem prodeje, takže tuto záruku nelze – s výhradou ověření, jež provede předkládající soud – považovat za záruku poskytnutou prodejcem. Nabyvatel ojetého vozu mimoto může tento vůz zakoupit bez sjednání této záruky a má též možnost uzavřít záruční smlouvu s jinou společností než Mapfre warranty bez jejího zprostředkování prodejcem vozu. Ze záruční knížky, kterou na jednání předložila Soudnímu dvoru francouzská vláda, konečně vyplývá, že si společnost Mapfre warranty za určitých okolností vyhrazuje právo vypovědět záruční smlouvu, přičemž nic nenasvědčuje tomu, že by takové vypovězení mělo vliv na smlouvu o koupi vozu.
            57. Za těchto podmínek a s výhradou ověření, jež provede předkládající soud, není patrné, že by taková záruka, jako je záruka v původních řízeních, byla natolik těsně spojená s prodejem ojetého vozu, že by tato dvě plnění, která jsou navíc poskytována dvěma různými poskytovateli, tvořila jedno neoddělitelné hospodářské plnění, jehož rozdělení by bylo umělé. Proto musí být pro účely DPH v zásadě považována za oddělená a samostatná plnění.
            58. S ohledem na veškeré předchozí úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 13 část B písm. a) šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že služba spočívající v tom, že hospodářský subjekt nezávislý na prodejci ojetého vozu poskytne za paušální úplatu záruku na mechanické závady na určitých dílech tohoto vozu, představuje pojišťovací operaci osvobozenou od daně ve smyslu tohoto ustanovení. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda služba, o niž jde v původních řízeních, představuje takovéto plnění z hlediska takových okolností, jako jsou okolnosti věcí v původních řízeních. Poskytnutí takové služby a prodej ojetého vozu musí být v zásadě považovány za oddělená a samostatná plnění, jež musí být z hlediska DPH posuzována odděleně. Předkládajícímu soudu přísluší určit, zda s ohledem na konkrétní okolnosti věcí v původních řízeních jsou prodej ojetého vozu a záruka na mechanické závady na určitých dílech tohoto vozu poskytnutá hospodářským subjektem nezávislým na jeho prodejci natolik těsně spojené, že na ně musí být pohlíženo jako na jediné plnění, nebo zda naopak představují samostatná plnění.
            K nákladům řízení
            59. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původních řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporům probíhajícím před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
            Článek 13 část B písm. a) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 91/680/EHS ze dne 16. prosince 1991, musí být vykládán v tom smyslu, že služba spočívající v tom, že hospodářský subjekt nezávislý na prodejci ojetého vozu poskytne za paušální úplatu záruku na mechanické závady na určitých dílech tohoto vozu, představuje pojišťovací operaci osvobozenou od daně ve smyslu tohoto ustanovení. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda služba, o niž jde v původních řízeních, představuje takovéto plnění z hlediska takových okolností, jako jsou okolnosti věcí v původních řízeních. Poskytnutí takové služby a prodej ojetého vozu musí být v zásadě považovány za oddělená a samostatná plnění, jež musí být z hlediska daně z přidané hodnoty posuzována odděleně. Předkládajícímu soudu přísluší určit, zda s ohledem na konkrétní okolnosti věcí v původních řízeních jsou prodej ojetého vozu a záruka na mechanické závady na určitých dílech tohoto vozu poskytnutá hospodářským subjektem nezávislým na jeho prodejci natolik těsně spojené, že na ně musí být pohlíženo jako na jediné plnění, nebo zda naopak představují samostatná plnění.