title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. července 2009.#Jacques Damseaux proti Belgickému státu.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de première instance de Liège - Belgie.#Volný pohyb kapitálu - Zdanění příjmů z movitého majetku - Smlouva o zamezení dvojího zdanění - Povinnost členských států na základě článku 293 ES.#Věc C-128/08.

text:
      Věc C-128/08
      Jacques Damseaux
      v.
      Belgický stát
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal de première instance de Liège)
      „Volný pohyb kapitálu – Zdanění příjmů z movitého majetku – Smlouva o zamezení dvojího zdanění – Povinnost členských států na základě článku 293 ES“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Příslušnost Soudního dvora – Meze
      (Článek 234 ES)
      2.        Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daňové právní předpisy – Zdanění dividend
      (Článek 56 ES)
      1.        Soudní dvůr není v rámci článku 234 ES příslušný k tomu, aby se vyslovil k případnému porušení ustanovení dvoustranných smluv
         uzavřených členskými státy, které slouží k vyloučení nebo ke zmírnění negativních dopadů vyplývajících z koexistence vnitrostátních
         daňových systémů. Soudní dvůr nemůže ani přezkoumávat vztah mezi vnitrostátním opatřením a ustanoveními smlouvy uzavřené za
         účelem zamezení dvojímu zdanění, jelikož taková otázka nespadá do výkladu práva Společenství

      (viz bod 22)
      2.        Vzhledem k tomu, že právo Společenství ve svém současném stavu nestanoví obecná kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské
         státy, pokud jde o vyloučení dvojího zdanění uvnitř Evropského společenství, článek 56 ES nebrání dvojstranné daňové smlouvě,
         na základě které mohou být dividendy vyplácené společností usazenou v členském státě akcionáři, který je rezidentem v jiném
         členském státě, zdaněny v obou členských státech a která nestanoví, že má být členskému státu bydliště akcionáře uložena bezpodmínečná
         povinnost zamezit z toho vyplývajícímu dvojímu právnímu zdanění.

      Dividendy vyplácené společností usazenou v členském státě akcionáři, který je rezidentem v jiném členském státě, mohou být
         totiž předmětem dvojího právního zdanění, pokud se oba členské státy rozhodnou vykonávat svou daňovou pravomoc a zdanit uvedené
         dividendy u akcionáře. Nevýhody, které mohou vyplývat ze souběžného výkonu daňové pravomoci různých členských států, netvoří
         omezení zakázaná Smlouvou za předpokladu, že takový výkon není diskriminační.

      V situaci, ve které jak členský stát zdroje dividend, tak členský stát bydliště akcionáře mohou zdaňovat uvedené dividendy,
         by v tomto ohledu úvaha, že přísluší nezbytně členskému státu bydliště zamezit uvedenému dvojímu zdanění, vedla k přiznání
         priority ve zdanění tohoto druhu příjmu členskému státu zdroje. Takové rozdělení pravomocí by sice bylo v souladu zejména
         s pravidly mezinárodněprávní praxe, jak se odráží ve vzorové daňové smlouvě ohledně daní z příjmů a z majetku vypracované
         Organizací pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD), avšak je nesporné, že právo Společenství ve svém současném stavu a
         v takové situaci nestanoví obecná kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, co se týče vyloučení dvojího zdanění
         uvnitř Společenství. Členský stát tedy sice nemůže namítat dvojstrannou smlouvu, aby unikl povinnostem, které mu přísluší
         na základě Smlouvy, avšak okolnost, že jak členský stát zdroje dividend, tak členský stát bydliště akcionáře mohou zdaňovat
         uvedené dividendy, neznamená, že by členský stát bydliště byl na základě práva Společenství povinen zabránit nevýhodám, které
         by mohly vyplývat z výkonu takto rozdělené pravomoci oběma členskými státy.

      (viz body 26–27, 32–35 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      16. července 2009(*)

      „Volný pohyb kapitálu – Zdanění příjmů z movitého majetku – Smlouva o zamezení dvojího zdanění – Povinnost členských států na základě článku 293 ES“
      Ve věci C‑128/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím tribunal de première
         instance de Liège (Belgie) ze dne 20. března 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 28. března 2008, v řízení

      Jacques Damseaux
      proti
      Belgickému státu,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits (zpravodaj) a J.‑J. Kasel, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. února 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za J. Damseaux E. Traversou, avocat,
      –        za belgickou vládu J.-C. Halleux, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu M. Lummou a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.-Ch. Graciou, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemskou vládu M. Noort a C. Wissels, jakož i Y. de Vriesem, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království L. Seeboruthem a S. Ford, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a J.-P. Keppennem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 56 ES a 293 ES.

      2        Tato žádost bylo podána v rámci sporu mezi J. Damseaux a belgickou daňovou správou týkajícího se zdanění v Belgii, co se týče
         dividend, které J. Damseaux obdržel od společnosti se sídlem ve Francii a které již byly zdaněny v posledně uvedeném státě.

       Právní rámec
      3        Smlouva ze dne 10. března 1964 uzavřená mezi Belgií a Francií o zamezení dvojího zdanění a stanovení pravidel vzájemné správní
         a právní pomoci v oblasti daní z příjmů, pozměněná dodatkem podepsaným v Bruselu dne 8. února 1999 (dále jen „francouzsko-belgická
         smlouva“) ve svém článku 15 stanoví:

      „1.   Dividendy pocházející z některého smluvního státu vyplácené rezidentovi druhého smluvního státu podléhají zdanění v tomto
         druhém státě.

      2.     S výhradou ustanovení odstavce 3 však mohou být tyto dividendy zdaněny ve smluvním státě, jehož rezidentem je společnost,
         která vyplácí dividendy, podle právních předpisů tohoto státu, přičemž takto stanovená daň nesmí přesáhnout:

      […]
      b)     15 % hrubé hodnoty dividend […].
      Tento odstavec se netýká zdanění zisku společnosti, který slouží k výplatě dividend.
      […]
      4.     Pokud neobdrží platbu stanovenou v odstavci 3, může belgický rezident, který obdrží dividendy od společnosti rezidenta ve
         Francii, požádat o vrácení zálohové daně týkající se těchto dividend, která byla případně zaplacena rozdělující společností.
         Francie může z hodnoty vrácených částek vybrat srážkovou daň u zdroje stanovenou v odstavci 2 tohoto článku podle sazby platné
         pro dividendy, kterých se týkají vrácené částky.

      […]“
      4        Článek 19 A francouzsko-belgické smlouvy stanoví:

      „Dvojímu zdanění se zamezí následujícím způsobem:
      A. Pokud jde o Belgii:
      1.     Příjmy a výnosy z kapitálového majetku, na něž se vztahuje režim vymezený v čl. 15 odst. 2 až 4, ze kterých byla skutečně
         ve Francii odvedena srážková daň u zdroje a které obdrží společnosti rezidenti v Belgii podléhající korporační dani, jsou
         za předpokladu výběru zálohové daně z příjmů z movitého majetku podle běžné sazby z jejich čisté částky po odečtení francouzské
         daně osvobozeny od korporační daně a od daně z dividend za podmínek stanovených belgickými vnitrostátními právními předpisy.

      Pokud jde o příjmy a výnosy uvedené v předchozím pododstavci, které obdrží jiní belgičtí rezidenti […], ze kterých byla skutečně
         ve Francii odvedena srážková daň u zdroje, daň splatná v Belgii z jejich čisté částky po odečtení francouzské srážkové daně
         se sníží jednak o zálohovou daň z příjmů z movitého majetku vybranou podle běžné sazby, a jednak o paušální částku odpočitatelné
         zahraniční daně za podmínek stanovených belgickými právními předpisy s tím, že tato částka nesmí být nižší než 15 % uvedené
         čisté hodnoty.

      Pokud jde o dividendy, na něž se vztahuje režim vymezený v čl. 15 odst. 2 a 3, které jsou vyplaceny fyzické osobě rezidentovi
         v Belgii, tato osoba je oprávněna namísto započtení paušální částky zahraniční daně uvedené výše uplatnit ve vztahu k těmto
         příjmům daňový zápočet ve výši a za podmínek stanovených belgickými právními předpisy pro dividendy vyplacené společnostmi
         rezidenty v Belgii za podmínky, že o to písemně požádá nejpozději ve lhůtě stanovené pro podání svého ročního daňového přiznání.

      […].“
      5        Code des impôts sur les revenus (zákon o daních z příjmů) koordinovaný královskou vyhláškou ze dne 10. dubna 1992 a potvrzený
         zákonem ze dne 12. června 1992 (doplněk Moniteur belge ze dne 30. července 1992, dále jen „CIR 1992“) ve svém článku 171 stanoví:

      „Odchylně od článků 130 až 168 jsou s výjimkou případu, kdy je takto vypočtená daň, zvýšená o daň připadající na ostatní příjmy,
         vyšší než daň, která by byla vypočtena na základě výše uvedených článků z veškerých zdanitelných příjmů, zdanitelné zvláštní
         sazbou daně:

      […]
      2°a) ve výši 15 %:
      […]
      b)     dividendy uvedené v čl. 269 druhém pododstavci bodu 2°, třetím pododstavci a jedenáctém pododstavci.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      6        Jacques Damseaux, který je belgickým rezidentem, obdržel během let 2005 až 2007 dividendy akciové společnosti Total, která
         má sídlo ve Francii a ve které vlastní 5463 akcií.

      7        Tyto dividendy byly nejprve zdaněny ve Francii srážkovou daní u zdroje ve výši 25 %. Na základě čl. 15 odst. 2 francouzsko-belgické
         smlouvy mohl J. Damseaux požádat o vrácení části této srážkové daně tak, aby uvedené dividendy podléhaly ve Francii pouze
         srážkové dani ve výši 15 %.

      8        Částka zbývající po uvedeném zdanění podléhala v Belgii zálohové dani z příjmů z movitého majetku ve výši 15 %.

      9        Vzhledem k tomu, že J. Damseaux měl za to, že jeho dividendy francouzského původu jsou zdaněny více než dividendy belgického
         původu a že Belgické království jakožto stát bydliště vzhledem k tomu, že souhlasilo, aby Francouzská republika vybírala srážkovou
         daň u zdroje, musí za účelem zamezení dvojímu zdanění umožnit započíst francouzskou daň na belgickou zálohovou daň z příjmů
         z movitého majetku nebo neuplatňovat zálohovou daň z příjmů z movitého majetku, podal proti daňovému výměru vydanému belgickou
         daňovou správou ve věci obdržených dividend stížnosti.

      10      Poté, co belgická daňová správa uvedené stížnosti zamítla z důvodu, že článek 15 francouzsko-belgické smlouvy stanoví zdanění
         dividend jak ve Francii, tak v Belgii, podal J. Damseaux u tribunal de première instance de Liège (soud prvního stupně v Lutychu)
         žalobu.

      11      Uvedený soud má za to, že ačkoliv jsou jejich situace objektivně srovnatelné, podléhají belgičtí rezidenti režimům zdanění,
         které se liší podle toho, zda pobírají dividendy od společnosti usazené v Belgii, nebo společnosti usazené v jiném členském
         státě. Pokud totiž dividendy vyplácené zahraniční společností belgickému rezidentovi podléhají dvojímu mezinárodnímu právnímu
         zdanění, jsou dividendy vyplácené belgickými společnostmi belgickému rezidentovi na základě čl. 171 odst. 2°a písm. b) CIR
         1992 zdaněny pouze 15% sazbou a dvojímu zdanění nepodléhají.

      12      Tribunal de première instance de Liège poté, co zdůraznil, že francouzsko-belgická smlouva nebyla předmětem žádosti o rozhodnutí
         o předběžné otázce ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 14. listopadu 2006, Kerckhaert a Morres (C‑513/04, Sb. rozh.
         s. I‑10967), uvedl, že uvedená smlouva je součástí belgických daňových právních předpisů, a musí být tudíž v souladu s právem
         Společenství. Uvedený soud rovněž zdůrazňuje, že Belgické království nepřijalo žádné opatření k vyloučení dvojího zdanění
         dotčených dividend.

      13      Za těchto podmínek se tribunal de première instance de Liège rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)   Je třeba článek 56 [ES] vykládat tak, že zakazuje omezení vyplývající z [francouzsko-belgické smlouvy], které zachovává částečné
         dvojí zdanění dividend z akcií společností usazených ve Francii a které činí zdanění těchto dividend vyšší, než je pouhá belgická
         zálohová daň z příjmů z movitého majetku uplatňovaná na dividendy vyplácené belgickou společností belgickému akcionáři rezidentovi?

      2)     Je třeba článek 293 [ES] vykládat tak, že činí protiprávní nečinnost [Belgického království] spočívající v tom, že s [Francouzskou
         republikou] nesjednala nový způsob zamezení dvojímu zdanění dividend z akcií společností usazených ve Francii?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      14      Svou první otázkou se předkládající soud dotazuje, zda článek 56 ES brání dvoustranné daňové smlouvě, na základě které mohou
         být dividendy vyplácené společností usazenou v členském státě akcionáři, který má bydliště v jiném členském státě, zdaněny
         v obou členských státech, aniž by členský stát, ve kterém má akcionář bydliště, zamezil z toho vyplývajícímu dvojímu zdanění.

      15      V projednávaném případě jsou dividendy, které mají svůj zdroj ve smluvním členském státě a jsou vypláceny rezidentovi druhého
         smluvního státu, zdanitelné na základě článku 15 francouzsko-belgické smlouvy v tomto druhém členském státě, ale ve smluvním
         státě, ve kterém je společnost, jež vyplácí dividendy, usazena, mohou podléhat dani, která nepřevyšuje 15 % hrubé částky dividend.

      16      Pokud mohou být dividendy vyplacené společností usazenou ve Francii akcionáři rezidentovi v Belgii zdaněny v obou členských
         státech, z francouzsko-belgické smlouvy vyplývá, jak krom toho vysvětluje předkládající soud, že tato smlouva obsahuje rovněž
         ustanovení týkající se zamezení dvojímu zdanění.

      17      V souladu s čl. 19 A odst. 1 druhým pododstavcem francouzsko-belgické smlouvy totiž, pokud se jedná o dividendy, které obdrží
         akcionáři rezidenti v Belgii, ze kterých byla ve Francii odvedena srážková daň u zdroje, se daň splatná v Belgii z jejich
         čisté částky po odečtení francouzské srážkové daně sníží jednak o zálohovou daň z příjmů z movitého majetku vybranou podle
         běžné sazby, a jednak o paušální částku odpočitatelné zahraniční daně za podmínek stanovených belgickými právními předpisy
         s tím, že tato částka nesmí být nižší než 15 % uvedené čisté hodnoty. V souladu s třetím pododstavcem uvedeného čl. 19 A odst. 1
         francouzsko-belgické smlouvy, pokud jde o dividendy, na něž se vztahuje režim vymezený v čl. 15 odst. 2 a 3 a které jsou vyplaceny
         fyzické osobě rezidentovi v Belgii, tato osoba je oprávněna namísto započtení paušální částky zahraniční daně uvedené výše
         uplatnit ve vztahu k těmto příjmům daňový zápočet ve výši a za podmínek stanovených belgickými právními předpisy pro dividendy
         vyplacené společnostmi usazenými v Belgii za podmínky, že o to písemně požádá nejpozději ve lhůtě stanovené pro podání jejího
         ročního daňového přiznání.

      18      V tomto ohledu francouzská vláda tvrdila, že není důvodné na první otázku odpovídat, jelikož cílem a účelem francouzsko-belgické
         smlouvy je vyloučení dvojího zdanění, jehož předmětem jsou dividendy vyplácené společností usazenou ve Francii akcionáři rezidentovi
         v Belgii.

      19      Žalobce v původním řízení má rovněž za to, že správné použití článku 19 A francouzsko-belgické smlouvy Belgickým královstvím
         by mělo za následek zamezení dvojímu zdanění francouzských dividend, které pobírá akcionář rezident v Belgii. Nicméně Belgické
         království uvedený článek 19 A neuplatňuje, jelikož belgické právní předpisy již nestanoví podmínky pro započtení paušální
         částky, což je nejen porušením francouzsko-belgické smlouvy, ale také diskriminací zakázanou článkem 56 ES.

      20      V rámci řízení zahájeného na základě článku 234 ES nepřísluší Soudnímu dvoru vykládat článek 19 A francouzsko-belgické smlouvy
         a stanovit povinnosti z ní vyplývající, neboť takový výklad spadá do pravomoci vnitrostátních soudů.

      21      Pokud má v rámci tohoto výkladu uvedený vnitrostátní soud za to, že článek 19 A francouzsko-belgické smlouvy obsahuje pro
         Belgické království povinnost zamezit dvojímu zdanění pomocí paušální částky nebo daňového zápočtu, přísluší rovněž tomuto
         soudu vyvodit v souladu s jeho vnitrostátním právem důsledky vyplývající z neprovedení uvedeného článku 19 A.

      22      Z judikatury totiž vyplývá, že Soudní dvůr není v rámci článku 234 ES příslušný k tomu, aby se vyslovil k případnému porušení
         ustanovení dvoustranných smluv uzavřených členskými státy, které slouží k vyloučení nebo ke zmírnění negativních dopadů vyplývajících
         z koexistence vnitrostátních daňových systémů (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 6. prosince 2007, Columbus Container Services,
         C‑298/05, Sb. rozh. s. I‑10451, bod 46). Soudní dvůr nemůže přezkoumávat vztah mezi vnitrostátním opatřením a ustanoveními
         smlouvy uzavřené za účelem zamezení dvojímu zdanění, jako je dvoustranná daňová smlouva dotčená ve věci v původním řízení,
         jelikož taková otázka nespadá do výkladu práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. prosince 2000, AMID, C‑141/99,
         Recueil, s. I‑11619, bod 18, jakož i výše uvedený rozsudek Columbus Container Services, bod 47).

      23      Nicméně z formulace první otázky vyplývá, že předkládající soud se opírá o domněnku, že francouzsko-belgická smlouva umožňuje,
         aby přetrvávalo dvojí právní zdanění dividend vyplácených společností usazenou ve Francii akcionáři rezidentovi v Belgii.
         První předběžnou otázku předkládajícího soudu je tudíž třeba chápat tak, že se týká toho, zda článek 56 ES brání takové dvojstranné
         daňové smlouvě, jako je smlouva dotčená v původním řízení, na základě které mohou být dividendy vyplácené společností usazenou
         v členském státě akcionáři, který má bydliště v jiném členském státě, zdaněny v obou členských státech a která nestanoví,
         že má být členskému státu bydliště akcionáře uložena bezpodmínečná povinnost zamezit z toho vyplývajícímu dvojímu zdanění.

      24      V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když přímé daně spadají do pravomoci členských států, musejí nicméně tyto členské
         státy při výkonu této pravomoci dodržovat právo Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 13. prosince 2005, Marks & Spencer,
         C‑446/03, Sb. rozh. s. I‑10837, bod 29; ze dne 12. září 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Sb. rozh.
         s. I‑7995, bod 40; ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Sb. rozh. s. I‑11673,
         bod 36, a ze dne 8. listopadu 2007, Amurta, C‑379/05, Sb. rozh. s. I‑9569, bod 16).

      25      Přísluší zejména každému členskému státu, aby při dodržení práva Společenství uspořádal svůj systém zdanění rozdělovaných
         zisků a v rámci toho vymezil základ daně, jakož i daňovou sazbu, které se použijí u akcionáře-příjemce (viz zejména výše uvedený
         rozsudek Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, bod 50; rozsudek ze dne 12. prosince 2006 Test Claimants
         in the FII Group Litigation, C‑446/04, Sb. rozh. s. I‑11753, bod 47, a ze dne 20. května 2008, Orange European Smallcap Fund,
         C‑194/06, Sb. rozh. s. I‑3747, bod 30).

      26      Z toho jednak vyplývá, že dividendy vyplácené společností usazenou v členském státě akcionáři, který je rezidentem v jiném
         členském státě, mohou být předmětem dvojího právního zdanění, pokud se oba členské státy rozhodnou vykonávat svou daňovou
         pravomoc a zdanit uvedené dividendy u akcionáře.

      27      Krom toho Soudní dvůr již rozhodl, že nevýhody, které mohou vyplývat ze souběžného výkonu daňové pravomoci různých členských
         států, netvoří omezení zakázaná Smlouvou o ES za předpokladu, že takový výkon není diskriminační (viz v tomto smyslu výše
         uvedené rozsudky Kerckhaert a Morres, body 19, 20 a 24, jakož i Orange European Smallcap Fund, body 41, 42 a 47).

      28      I když je zamezení dvojímu zdanění uvnitř Evropského společenství jedním z cílů Smlouvy, je třeba nicméně konstatovat, že
         do současnosti kromě úmluvy ze dne 23. července 1990 o zamezení dvojího zdanění v souvislosti s úpravou zisků sdružených podniků
         (Úř. věst. L 225, s. 10; Zvl. vyd. C 160, s. 11) členské státy za tímto účelem neuzavřely žádnou mnohostrannou dohodu na základě
         článku 293 ES (viz rozsudek ze dne 12. května 1998, Gilly, C‑336/96, Recueil, s. I‑2793, bod 23).

      29      S výjimkou směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností
         z různých členských států (Úř. věst. L 225, s. 6; Zvl. vyd. 09/01, s. 147), jakož i směrnice Rady 2003/48/ES ze dne 3. června
         2003 o zdanění příjmů z úspor v podobě úrokových plateb (Úř. věst. L 157, s. 38; Zvl. vyd. 09/01, s. 369) dále nebyl v právu
         Společenství do současnosti přijat žádný sjednocující nebo harmonizační předpis směřující k vyloučení situací dvojího zdanění
         (viz zejména výše uvedený rozsudek Orange European Smallcap Fund, bod 32).

      30      Neexistují-li sjednocující nebo harmonizační opatření v rámci Společenství, zachovávají si členské státy i nadále pravomoc
         vymezit prostřednictvím dohod nebo jednostranně kritéria dělby své daňové pravomoci zejména za účelem odstranění dvojího zdanění
         (výše uvedený rozsudek Gilly, body 24 a 30; rozsudek ze dne 21. září 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, s. I‑6161,
         bod 57; výše uvedený rozsudek Amurta, bod 17, jakož i výše uvedený rozsudek Orange European Smallcap Fund, bod 32). Přísluší
         jim přijmout opatření nezbytná k zamezení situacím dvojího zdanění zejména tím, že uplatní kritéria používaná v mezinárodní
         daňové praxi (viz výše uvedený rozsudek Kerckhaert a Morres, bod 23).

      31      Jak bylo uvedeno v bodě 15 tohoto rozsudku, mohou být v projednávaném případě v souladu s rozdělením daňových pravomocí dohodnutým
         mezi Francouzskou republikou a Belgickým královstvím dividendy vyplácené společností usazenou ve Francii belgickému rezidentovi
         zdaněny v obou členských státech.

      32      V situaci, ve které jak členský stát zdroje dividend, tak členský stát bydliště akcionáře mohou zdaňovat uvedené dividendy,
         by úvaha, že přísluší nezbytně členskému státu bydliště zamezit uvedenému dvojímu zdanění, vedla k přiznání priority ve zdanění
         tohoto druhu příjmu členskému státu zdroje.

      33      Takové rozdělení pravomocí by sice bylo v souladu zejména s pravidly mezinárodněprávní praxe, jak se odráží ve vzorové daňové
         smlouvě ohledně daní z příjmů a z majetku vypracované Organizací pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD), zejména v jejím
         článku 23 B, avšak je nesporné, že právo Společenství ve svém současném stavu a v takové situaci, jako je situace v původním
         řízení, nestanoví obecná kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, co se týče vyloučení dvojího zdanění uvnitř
         Společenství (viz výše uvedené rozsudky Kerckhaert a Morres, bod 22, jakož i Columbus Container Services, bod 45).

      34      Členský stát tedy sice nemůže namítat dvojstrannou smlouvu, aby unikl povinnostem, které mu přísluší na základě Smlouvy (viz
         rozsudky ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C‑170/05, Sb. rozh. s. I‑11949, bod 53, jakož
         i výše uvedený rozsudek Amurta, bod 55), avšak okolnost, že jak členský stát zdroje dividend, tak členský stát bydliště akcionáře
         mohou zdaňovat uvedené dividendy, neznamená, že by členský stát bydliště byl na základě práva Společenství povinen zabránit
         nevýhodám, které by mohly vyplývat z výkonu pravomoci takto rozdělené mezi oba členské státy.

      35      Za těchto podmínek a za předpokladu, že předmětem první otázky předkládajícího soudu je pouze francouzsko-belgická smlouva,
         je třeba na první otázku odpovědět tak, že vzhledem k tomu, že právo Společenství ve svém současném stavu a v takové situaci,
         jako je situace v původním řízení, nestanoví obecná kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, pokud jde o vyloučení
         dvojího zdanění uvnitř Společenství, článek 56 ES nebrání takové dvojstranné daňové smlouvě, jako je smlouva dotčená v původním
         řízení, na základě které mohou být dividendy vyplácené společností usazenou v členském státě akcionáři, který je rezidentem
         v jiném členském státě, zdaněny v obou členských státech a která nestanoví, že má být členskému státu bydliště akcionáře uložena
         bezpodmínečná povinnost zamezit z toho vyplývajícímu dvojímu právnímu zdanění.

       K druhé otázce
      36      Vzhledem k odpovědi poskytnuté na první otázku není namístě odpovídat na druhou otázku.

       K nákladům řízení
      37      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Vzhledem k tomu, že právo Společenství ve svém současném stavu a v takové situaci, jako je situace v původním řízení, nestanoví
            obecná kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, pokud jde o vyloučení dvojího zdanění uvnitř Evropského společenství,
            článek 56 ES nebrání takové dvojstranné daňové smlouvě, jako je smlouva dotčená v původním řízení, na základě které mohou
            být dividendy vyplácené společností usazenou v členském státě akcionáři, který je rezidentem v jiném členském státě, zdaněny
            v obou členských státech a která nestanoví, že má být členskému státu bydliště akcionáře uložena bezpodmínečná povinnost zamezit
            z toho vyplývajícímu dvojímu právnímu zdanění.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 16. prosince 2010. # José Manuel Baena Grupo, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # (Průmyslový) vzor Společenství - Řízení o prohlášení neplatnosti - Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství představující sedící postavu - Starší obrazová ochranná známka Společenství - Důvod neplatnosti - Individuální povaha - Odlišný celkový dojmem - Článek 6 a čl. 25 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 6/2002. # Věc T-513/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 16. prosince 2010 – Baena Grupo v. OHIM – Neuman a Galdeano del Sel (Sedící postava)
      (Věc T-513/09)
      „(Průmyslový) vzor Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství představující sedící postavu – Starší obrazová ochranná známka Společenství – Důvod neplatnosti – Individuální povaha – Odlišný celkový dojmem – Článek 6 a čl. 25 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 6/2002“
      (Průmyslové) vzory Společenství – Důvody neplatnosti – Nedostatek individuální povahy – Srovnání mezi celkovým dojmem vyvolaným zpochybněným (průmyslovým) vzorem a celkovým dojmem vyvolaným starším (průmyslovým)
         vzorem [Nařízení Rady č. 6/2002, čl. 6 odst. 1 a čl. 25 odst. 1 písm. b)] (viz body 21–26)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí třetího odvolacího senátu OHIM ze dne 14. října 2009 (věc R 1323/2008-3) týkajícímu se řízení
                  o prohlášení neplatnosti mezi Herbertem Neumanem a Andonim Galdeano del Sel na jedné straně a José Manuel Baena Grupo, SA,
                  na straně druhé

            Údaje týkající se věci

               Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství, jenž je předmětem návrhu na prohlášení neplatnosti:

               zapsaný (průmyslový) vzor Společenství č. 000426895-0002 pro „zdobení triček, zdobení čepic, zdobení nálepek, zdobení tiskovin,
                  včetně reklamních“

               Majitelka (průmyslového) vzoru Společenství:

               José Manuel Baena Grupo, SA

               Účastníci řízení navrhující prohlášení neplatnosti (průmyslového) vzoru Společenství:

               Herbert Neuman a Andoni Galdeano del Sel

               Ochranná známka nebo vzor účastníka řízení navrhujícího prohlášení neplatnosti:

               obrazová ochranná známka Společenství č. 1312651 pro výrobky tříd 25, 28 a 32 podle Niceské dohody

               Rozhodnutí zrušovacího oddělení odboru (průmyslové) vzory:

               vyhovění návrhu a prohlášení neplatnosti (průmyslového) vzoru

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zrušení napadeného rozhodnutí a, na základě pravomoci podle čl. 60 odst. 1 nařízení č. 6/2002 o (průmyslových) vzorech Společenství,
                  rozhodnutí ve věci a prohlášení neplatnosti (průmyslového) vzoru Společenství

      Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí třetího odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 14. října
                     2009 (věc R 1323/2008‑3) se zrušuje.

                  2)

                  	OHIM ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností José Manuel Baena Grupo, SA. Herbert Neuman
                     a Andoni Galdeano del Sel ponesou vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 17. prosince 2009.#Eva Martín Martín proti EDP Editores SL.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Audiencia Provincial de Salamanca - Španělsko.#Směrnice 85/577/EHS - Článek 4 - Ochrana spotřebitele - Smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory - Právo odstoupit od smlouvy - Povinnost dodavatele uvést poučení - Neplatnost smlouvy - Vhodná opatření.#Věc C-227/08.

text:
      Věc C-227/08
      Eva Martín Martín
      v.
      EDP Editores SL
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná  Audiencia Provincial de Salamanca)
      „Směrnice 85/577/EHS – Článek 4 – Ochrana spotřebitele – Smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory – Právo odstoupit od smlouvy – Povinnost dodavatele uvést poučení – Neplatnost smlouvy – Vhodná opatření“
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Ochrana spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory – Směrnice 85/577 –
            Právo spotřebitele odstoupit od smlouvy
      (Směrnice Rady 85/577, čl. 4 a 5 odst. 1)
      Článek 4 směrnice 85/577 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory nebrání tomu, aby vnitrostátní
         soud prohlásil i bez návrhu za neplatnou smlouvu, která spadá do působnosti této směrnice, z důvodu, že spotřebitel nebyl
         poučen o svém právu od smlouvy odstoupit, i když tato neplatnost nebyla v žádném okamžiku spotřebitelem namítána u příslušných
         vnitrostátních soudů.

      Uvedené ustanovení lze totiž jednak podřadit pod pojem „veřejný zájem“, který může odůvodnit pozitivní zásah vnitrostátního
         soudu za účelem odstranění nerovnováhy mezi spotřebitelem a dodavatelem v rámci smluv uzavřených mimo obchodní prostory.

      A dále může být opatření, které spočívá v prohlášení sporné smlouvy za neplatnou, kvalifikováno jako „vhodné“ ve smyslu uvedeného
         čl. 4 třetího pododstavce směrnice 85/577 v tom, že sankcionuje porušení povinnosti, jejíž dodržení je nezbytné za účelem
         utváření vůle spotřebitele a naplnění úrovně ochrany zamýšlené zákonodárcem Společenství.

      Tento závěr však nevylučuje, že uvedenou úroveň ochrany mohou zajistit i jiná opatření, jako například nový běh lhůt, které
         se použijí v oblasti odstoupení od smlouvy, což spotřebiteli umožní výkon práva, které mu přiznává čl. 5 odst. 1 směrnice.
         Krom toho by vnitrostátní soud, který rozhoduje, mohl mít za určitých okolností i povinnost přihlédnout k vůli spotřebitele,
         aby dotčená smlouva nebyla prohlášena za neplatnou.

      (viz body 28, 34–36 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      17. prosince 2009(*)

      „Směrnice 85/577/EHS – Článek 4 – Ochrana spotřebitele – Smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory – Právo odstoupit od smlouvy – Povinnost dodavatele uvést poučení – Neplatnost smlouvy – Vhodná opatření“
      Ve věci C‑227/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Audiencia Provincial
         de Salamanca (Španělsko) ze dne 20. května 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 26. května 2008, v řízení

      Eva Martín Martín
      proti
      EDP Editores SL,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano (zpravodaj), předseda senátu, zastupující předseda prvního senátu, A. Borg Barthet a M. Ilešič, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. března 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za EDP Editores SL J. M. Sanchez Garciou, abogado,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za španělskou vládu B. Plaza Cruz a J. López-Medel Basconesem, jako zmocněnci,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Vidal Puigem a W. Wilsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. května 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 4 směrnice Rady 85/577/EHS ze dne 20. prosince 1985 o ochraně
         spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory (Úř. věst. L 372, s. 31; Zvl. vyd. 15/01, s. 262; dále jen
         „směrnice“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností EDP Editores SL (dále jen „EDP“) a E. Martín Martín, který vznikl v důsledku
         toho, že E. Martín Martín odmítla plnit závazky vyplývající ze smlouvy uzavřené v místě jejího bydliště se zástupcem EDP.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Čtvrtý až šestý bod odůvodnění směrnice uvádí:

      „[...] pro smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory dodavatele je charakteristické, že podnět ke smluvnímu jednání zpravidla
         pochází od dodavatele a spotřebitel není na smluvní jednání připraven nebo je neočekává; [...] často nemá možnost porovnat
         jakost a cenu nabídky s jinými nabídkami; [...]

      [...] spotřebitel by měl mít právo odstoupit od smlouvy ve lhůtě alespoň sedmi dnů, která by mu umožnila ještě jednou posoudit
         závazky vyplývající ze smlouvy;

      [...] je nezbytné, aby byla přijata vhodná opatření k zajištění toho, že spotřebitel je písemně poučen o lhůtě k uvážení“.
      4        Článek 1 odst. 1 směrnice stanoví:

      „Tato směrnice se vztahuje na smlouvy, na základě kterých dodavatel dodává spotřebiteli zboží nebo poskytuje služby, uzavřené:

      […]
      –      v průběhu návštěvy dodavatele:
      i)                u spotřebitele doma nebo v bytě jiných spotřebitelů;
      […]
      neuskutečnila-li se návštěva na výslovnou žádost spotřebitele.“
      5        Podle článku 4 směrnice:

      „V případě transakcí spadajících do oblasti působnosti článku 1 se od dodavatelů vyžaduje, aby písemně poučili spotřebitele
         o jejich právu odstoupit od smlouvy ve lhůtě stanovené v článku 5 a současně jim sdělili jméno a adresu osoby, vůči které
         mohou toto právo uplatnit.

       Poučení musí být datováno a musí obsahovat údaje umožňující identifikaci smlouvy. Spotřebiteli musí být vydáno:
      a) v případě čl. 1 odst. 1 ke dni uzavření smlouvy;
      […]
      Členské státy zajistí, aby jejich vnitrostátní právní předpisy stanovily vhodná opatření na ochranu spotřebitele v případech,
         kdy poučení uvedené v tomto článku nebude vydáno.“

      6         Podle článku 5 směrnice:

      „1.      Spotřebitel má právo v souladu s postupem stanoveným vnitrostátním právem zrušit účinky svého závazku zasláním oznámení ve
         lhůtě alespoň sedmi dnů po datu, ke kterému mu bylo vydáno poučení uvedené v článku 4. […]

      2.      Zaslání oznámení má za následek, že spotřebitel je zproštěn všech závazků vyplývajících ze zrušené smlouvy.“
      7        Článek 8 této směrnice stanoví:

      „Tato směrnice nebrání členským státům v tom, aby v oblasti její působnosti vydávaly nebo ponechaly v platnosti příznivější
         ustanovení na ochranu spotřebitele.“

       Vnitrostátní právní úprava
      8        Zákon 26/1991 ze dne 21. listopadu 1991 o smlouvách uzavřených mimo obchodní prostory (BOE č. 283, ze dne 26. listopadu 1991)
         provádí směrnici do španělského práva.

      9        Článek 3 tohoto zákona stanoví:

      „1.      Smlouva nebo smluvní nabídka, uvedené v článku 1, musí mít písemnou formu a být ve dvojím vyhotovení, musí k ní být připojeno
         oznámení o odstoupení a musí být datována a vlastnoručně podepsána spotřebitelem.

      2.      Smluvní dokument musí obsahovat zvýrazněným písmem přímo nad místem vyhrazeným pro podpis spotřebitele jasné a přesné poučení
         o jeho právu odstoupit od smlouvy a o podmínkách a důsledcích výkonu tohoto práva.

      3.      Oznámení o odstoupení musí obsahovat jasně zvýrazněný text ,oznámení o odstoupení‘ a uvádět jméno a adresu osoby, které má
         být zaslán, údaje umožňující identifikaci smlouvy a smluvních stran, jichž se týká.

      4.      Po podpisu smlouvy předá dodavatel nebo osoba jednající jeho jménem spotřebiteli jedno ze dvou vyhotovení a oznámení o odstoupení.
      5.      Důkazní břemeno ohledně dodržení povinností obsažených v tomto článku tíží dodavatele.“
      10      Článek 4 zákona 26/1991 uvádí následky nedodržení podmínek vyjmenovaných v jeho článku 3 a stanoví:

      „Uzavřená smlouva nebo předložená nabídka, která porušuje požadavky stanovené v předchozím článku, může být na návrh spotřebitele
         zrušena.

      V žádném případě nemůže být neplatnost namítána dodavatelem, ledaže k porušení došlo výlučně ze strany spotřebitele.“
      11      Podle článku 9 tohoto zákona:

      „Práv přiznaných tímto zákonem spotřebiteli se nelze vzdát. Smluvní klauzule, které jsou pro spotřebitele příznivější, však
         budou považovány za platné.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      12      Eva Martín Martín podepsala dne 20. března 2003 se zástupcem společnosti EDP v místě svého bydliště smlouvu na nákup patnácti
         knih, pěti DVD a jednoho DVD přehrávače. Uvedené výrobky jí byly dodány dne 2. června 2003.

      13      Vzhledem k tomu, že společnost EDP neobdržela dohodnutou částku za zboží, podala u Juzgado de Primera Instancia n° 1 de Salamanca
         návrh na vydání platebního rozkazu proti E. Martín Martín, kterým se domáhala částky 1 861,52 eur zvýšené o zákonné úroky
         a náklady.

      14      Žalovaná, které bylo rozhodnutím ze dne 14. června 2007 uloženo zaplacení požadované částky, podala odvolání k Audiencia Provincial
         de Salamanca.

      15      Audiencia Provincial de Salamanca se ve svém předkládacím rozhodnutí nejdříve domnívá, že dotčená smlouva je způsobilá být
         prohlášena za neplatnou, jestliže žalovaná nebyla dostatečně poučena o svém právu vzít zpět svůj souhlas ve lhůtě sedmi dnů
         od dodání zboží, jakož i o podmínkách a následcích výkonu tohoto práva. Tento soud nicméně uvádí, že E. Martín Martín neuplatnila
         žádný důvod neplatnosti, ani v řízení v prvním stupni, ani během odvolacího řízení.

      16      Přitom vzhledem ke skutečnosti, že článek 4 zákona 26/1991 vyžaduje, aby zrušení smlouvy uzavřené za porušení podmínek stanovených
         v článku 3 tohoto zákona požadoval spotřebitel, a že ve španělském právu se civilní řízení obecně řídí tzv. „dispoziční“ zásadou
         („de justicia rogada“), podle které soud bez návrhu nemůže posoudit skutkový stav ani důkazy a nároky stranami nevznesené,
         se Audiencia Provincial de Salamanca ptá, zda při rozhodování o odvolání proti rozhodnutí soudu prvního stupně musí zohlednit
         pouze důvody uplatněné v rámci řízení o odporu a o odvolání nebo zda jej naopak ustanovení směrnice opravňují k posouzení
         případné neplatnosti smlouvy i bez návrhu.

      17      Za těchto podmínek se Audiencia Provincial de Salamanca rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Má být článek 153 ES ve spojení s články 3 ES a 95 ES, s článkem 38 Listiny základních práv Evropské unie [vyhlášené dne
         7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1)] a se [směrnicí] a konkrétně s jejím článkem 4, vykládán v tom smyslu, že
         umožňuje soudu, který projednává odvolání proti rozsudku vydanému v prvním stupni, aby i bez návrhu prohlásil za neplatnou
         smlouvu uzavřenou v oblasti upravené výše uvedenou směrnicí, jestliže tato neplatnost nebyla žalovaným spotřebitelem namítána
         v žádném okamžiku v řízení o odporu vůči rozkaznímu řízení, při ústním jednání, ani v odvolání?“

       K předběžné otázce
      18      Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda článek 4 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje vnitrostátnímu
         soudu uplatnit i bez návrhu porušení tohoto ustanovení a prohlásit za neplatnou smlouvu uzavřenou v oblasti upravené touto
         směrnicí z důvodu, že spotřebitel nebyl poučen o svém právu od smlouvy odstoupit, i když tato neplatnost nebyla v žádném okamžiku
         spotřebitelem namítána u příslušných vnitrostátních soudů.

      19      Aby bylo možné odpovědět na tuto otázku, je třeba nejprve připomenout, že právo Společenství v zásadě od vnitrostátních soudů
         nevyžaduje, aby uplatnily i bez návrhu důvod vycházející z porušení právních předpisů Společenství, jestliže by je přezkum
         takového důvodu donutil vykročit z rámce sporu vymezeného účastníky řízení a opřít se o jiné skutečnosti a okolnosti, než
         na kterých účastník řízení, který má zájem na uplatnění uvedených ustanovení, založil svoji žalobu (viz v tomto smyslu zejména
         rozsudky ze dne 14. prosince 1995, van Schijndel a van Veen, C‑430/93, Recueil, s. I‑4705, bod 22, jakož i rozsudek ze dne
         7. června 2007, van der Weerd a další, C‑222/05 až C‑225/05, Sb. rozh. s. I‑4233, bod 36).

      20      Toto omezení pravomoci vnitrostátního soudu je odůvodněno zásadou, podle které iniciativa v řízení přísluší účastníkům řízení
         a soud může jednat i bez návrhu pouze ve výjimečných případech, kdy veřejný zájem vyžaduje jeho zásah (viz výše uvedené rozsudky
         van Schijndel a van Veen, bod 21, jakož i van der Weerd a další, bod 35).

      21      Zaprvé je tedy třeba určit, zda ustanovení Společenství dotčené v projednávané věci, a sice článek 4 směrnice, může být považováno
         za založené na takovém veřejném zájmu.

      22      V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že cílem směrnice – jak vyplývá konkrétně z jejího čtvrtého a pátého bodu odůvodnění
         – je chránit spotřebitele před riziky plynoucími z okolností vlastních uzavření smluv mimo obchodní prostory (rozsudek ze
         dne 10. dubna 2008, Hamilton, C‑412/06, Sb. rozh. s. I‑2383, bod 32), jelikož pro tyto smlouvy je charakteristické, že podnět
         ke smluvnímu jednání zpravidla přichází od dodavatele a spotřebitel se na takový podomní prodej vůbec nepřipravil, a to zejména
         ani tím, že by porovnal cenu a kvalitu jednotlivých dostupných nabídek.

      23      S přihlédnutím k této nerovnováze směrnice zajišťuje ochranu spotřebitele tím, že v jeho prospěch předně zavádí právo na odstoupení.
         Takové právo má totiž za cíl vyvážit nevýhody plynoucí spotřebiteli z uzavření smlouvy mimo obchodní prostory tím, že mu umožňuje
         ve lhůtě alespoň sedmi dnů posoudit závazky vyplývající ze smlouvy (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Hamilton, bod
         33).

      24      Pro posílení ochrany spotřebitele v situaci, kdy smluvní jednání spotřebitel neočekává, směrnice krom toho vyžaduje ve svém
         článku 4, aby dodavatel písemně poučil spotřebitele o jeho právu odstoupit od smlouvy, jakož i o podmínkách a postupech, kterým
         výkon takového práva podléhá.

      25      Konečně z čl. 5 odst. 1 směrnice vyplývá, že uvedená minimální lhůta sedmi dnů musí být počítána od data, ke kterému mu bylo
         vydáno toto poučení. Tento požadavek lze vysvětlit, jak měl Soudní dvůr příležitost upřesnit, skutečností, že pokud spotřebitel
         neví o existenci práva na odstoupení od smlouvy, nemůže toto právo vykonat (rozsudek ze dne 13. prosince 2001, Heininger,
         C‑481/99, Recueil s. I‑9945, bod 45).

      26      Jinými slovy režim ochrany zavedený směrnicí předpokládá nejen to, že spotřebitel má jakožto slabší smluvní strana právo odstoupit
         od smlouvy, ale také že si je svých práv vědom, neboť o nich byl výslovně písemně poučen.

      27      Je tedy nutno konstatovat, že povinnost uvést poučení stanovená v článku 4 směrnice zaujímá v její obecné struktuře ústřední
         místo, jakožto nezbytná záruka – jak uvádí generální advokátka v bodech 55 a 56 svého stanoviska – efektivního výkonu práva
         na odstoupení od smlouvy, a tudíž užitečného účinku ochrany spotřebitele zamýšleného zákonodárcem Společenství.

      28      Takové ustanovení v důsledku toho lze podřadit pod pojem veřejného zájmu ve smyslu judikatury uvedené v bodě 20 tohoto rozsudku,
         který může odůvodnit pozitivní zásah vnitrostátního soudu za účelem odstranění nerovnováhy mezi spotřebitelem a dodavatelem
         v rámci smluv uzavřených mimo obchodní prostory.

      29      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že v případě, že spotřebitel nebyl dostatečně poučen o svém právu odstoupit od smlouvy,
         může vnitrostátní soud, který rozhoduje, uplatnit i bez návrhu porušení požadavků stanovených článkem 4 směrnice.

      30      Poté, co bylo toto stanoveno, je za účelem zodpovězení otázky položené Audiencia Provincial de Salamanca třeba zadruhé upřesnit
         následky, které mohou z tohoto porušení vyplývat a konkrétněji možnost vnitrostátního soudu, který o věci rozhoduje, prohlásit
         za neplatnou smlouvu uzavřenou v rozporu s dotčenou povinností uvést poučení.

      31      V tomto ohledu měl Soudní dvůr příležitost upřesnit, že pokud čl. 4 třetí pododstavec směrnice stanoví, že členské státy odpovídají
         za úpravu účinků porušení povinnosti uvést poučení, vnitrostátní soudy, které rozhodují spor mezi jednotlivci, musí v co největším
         možném rozsahu vykládat souhrn vnitrostátních pravidel ve světle znění a účelu směrnice, aby se dospělo k řešení v souladu
         s cílem sledovaným směrnicí (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 25. října 2005, Schulte, C‑350/03, Sb. rozh. s. I‑9215,
         body 69, 71 a 102).

      32       V tomto rámci je třeba uvést zaprvé, že pojem „vhodná opatření na ochranu spotřebitele“, na který odkazuje čl. 4 třetí pododstavec
         směrnice, přiznává vnitrostátním orgánům určitý prostor pro uvážení, pokud jde o stanovení následků plynoucích z nepoučení,
         pokud je toto uvážení vykonáváno v souladu s cílem směrnice, aby byla ochrana přiznaná spotřebitelům zachována za přiměřených
         podmínek vzhledem k okolnostem dané věci.

      33      Zadruhé je rovněž třeba připomenout, že směrnice provádí minimální harmonizaci, jelikož podle svého článku 8 nebrání členským
         státům v tom, aby v oblasti její působnosti vydávaly nebo ponechaly v platnosti příznivější ustanovení na ochranu spotřebitele
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Hamilton, bod 48).

      34       Za těchto podmínek může být takové opatření, jako je opatření, jímž se zabývá předkládající soud, které spočívá v prohlášení
         sporné smlouvy za neplatnou, kvalifikováno jako „vhodné“ ve smyslu uvedeného čl. 4 třetího pododstavce v tom, že sankcionuje
         porušení povinnosti, jejíž dodržení je nezbytné, jak bylo uvedeno v bodech 26 a 27 tohoto rozsudku, za účelem utváření vůle
         spotřebitele a naplnění úrovně ochrany zamýšlené zákonodárcem Společenství.

      35      Konečně je třeba upřesnit, že tento závěr jednak nevylučuje, že uvedenou úroveň ochrany mohou zajistit i jiná opatření, jako
         například nový běh lhůt, které se použijí v oblasti odstoupení od smlouvy, což spotřebiteli umožní výkon práva, který mu přiznává
         čl. 5 odst. 1 směrnice. A jednak by vnitrostátní soud, který rozhoduje, mohl mít za určitých okolností povinnost přihlédnout
         k vůli spotřebitele, aby dotčená smlouva nebyla prohlášena za neplatnou (viz obdobně rozsudek ze dne 4. června 2009, Pannon
         GSM, C‑243/08, Sb. rozh. s. I-0000, bod 33).

      36      S ohledem na veškeré výše uvedené úvahy je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že článek 4 směrnice nebrání tomu, aby
         vnitrostátní soud prohlásil i bez návrhu za neplatnou smlouvu, která spadá do působnosti této směrnice, z důvodu, že spotřebitel
         nebyl poučen o svém právu od smlouvy odstoupit, i když tato neplatnost nebyla v žádném okamžiku spotřebitelem namítána u příslušných
         vnitrostátních soudů.

       K nákladům řízení
      37      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 4 směrnice Rady 85/577/EHS ze dne 20. prosince 1985 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní
            prostory nebrání tomu, aby vnitrostátní soud prohlásil i bez návrhu za neplatnou smlouvu, která spadá do působnosti této směrnice,
            z důvodu, že spotřebitel nebyl poučen o svém právu od smlouvy odstoupit, i když tato neplatnost nebyla v žádném okamžiku spotřebitelem
            namítána u příslušných vnitrostátních soudů.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 7. listopadu 2002. # Eila Päivikki Maaheimo. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tarkastuslautakunta - Finsko. # Věc C-333/00.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. května 1994. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Věc C-47/93.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. listopadu 1989. # Mathilde Becker a Josyane Starquit proti Evropskému parlamentu. # Úředníci. # Spojené věci C-41/88 a C-178/88.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 7. června 1984. # Siegfried Zelger proti Sebastianu Salinitri. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht München - Německo. # Věc 129/83.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 31. března 1998. # Francouzská republika a Société commerciale des potasses et de l'azote (SCPA) a Entreprise minière et chimique (EMC) proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci C-68/94 a C-30/95.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 2. dubna 2009.#Veli Elshani proti Hauptzollamt Linz.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz - Rakousko.#Celní kodex Společenství - Článek 202 a čl. 233 první pododstavec písm. d) - Vznik celního dluhu - Protiprávní vstup zboží - Zajištění doprovázené zabavením - Zánik celního dluhu - Okamžik, v němž musí dojít k zajištění.#Věc C-459/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      2. dubna 2009(*)

      „Celní kodex Společenství – Článek 202 a čl. 233 první pododstavec písm. d) – Vznik celního dluhu – Protiprávní vstup zboží – Zajištění doprovázené zabavením – Zánik celního dluhu – Okamžik, v němž musí dojít k zajištění“
      Ve věci C‑459/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Unabhängiger Finanzsenat,
         Außenstelle Graz (Rakousko) ze dne 20. září 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 9. října 2007, v řízení

      Veli Elshani
      proti
      Hauptzollamt Linz,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Klučka, U. Lõhmus (zpravodaj), P. Lindh a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. září 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –        za dánskou vládu B. Weis Fogh, jako zmocněnkyní,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za finskou vládu J. Heliskoskim, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství S. Schønbergem a M. Šimerdovou, jako zmocněnci, ve spolupráci s M. Núñez-Müllerem, Rechtsanwalt,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 4. listopadu 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 202 a čl. 233 prvního pododstavce písm. d) nařízení Rady (EHS)
         č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307),
         ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000 (Úř. věst. L 311, s. 17; Zvl. vyd.
         02/10, s. 239, dále jen „celní kodex“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi V. Elshanim a Hauptzollamt Linz (hlavní celní úřad v Linci, dále jen „Hauptzollamt“)
         ohledně vzniku a zániku celního dluhu.

       Právní rámec
      3        Článek 4 celního kodexu stanoví:

      Pro účely tohoto kodexu se:
      [...]
      19) ‚předložením zboží k celnímu řízení‘ rozumí oznámení celním orgánům učiněné stanoveným způsobem, že zboží bylo přepraveno
         na celní úřad nebo jiné místo určené nebo schválené celními orgány;

      [...]“
      4        Článek 38 celního kodexu stanoví:

      „1.      Osoba, která zboží dopravila na celní území Společenství, je povinna je dopravit bez zbytečného odkladu a případně po cestě
         určené celními orgány způsobem, který tyto orgány stanoví:

      a)       k celnímu úřadu určenému celními orgány nebo na jiné místo určené nebo schválené těmito orgány nebo;
      […]
      2.      Každá osoba, která přebírá odpovědnost za přepravu zboží poté, co bylo dopraveno na celní území Společenství, zejména v důsledku
         překládky, je odpovědná za dodržení povinností uvedených v odstavci 1.

      […]“
      5        Článek 40 celního kodexu stanoví:

      „Zboží, které bylo podle čl. 38 odst. 1 písm. a) dopraveno na celní úřad nebo na jiné místo stanovené nebo schválené celními
         orgány, předloží celním orgánům osoba, která zboží na celní území Společenství dopravila, nebo případně osoba, která přebírá
         odpovědnost za přepravu tohoto zboží po jeho vstupu na toto území.“

      6        Článek 202 celního kodexu zní:

      „1.      Celní dluh při dovozu vzniká:
      a)      protiprávním vstupem zboží podléhajícího dovoznímu clu na celní území Společenství, nebo
      […]
      Pro účely tohoto článku se protiprávním vstupem rozumí jakýkoliv vstup zboží v rozporu s články 38 až 41 a [článkem] 177 druhou
         odrážkou.

      2.      Celní dluh vzniká okamžikem protiprávního vstupu zboží.
      3.      Dlužníky jsou:
      –        osoba, která protiprávní vstup zboží uskutečnila,
      [...]“
      7        Článek 203 celního kodexu stanoví:

      „1.      Celní dluh při dovozu zboží vzniká:
      –        odnětím zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu.
      2.      Celní dluh vzniká okamžikem, kdy je zboží odňato celnímu dohledu.
      […]“
      8        Článek 233 celního kodexu stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny platné předpisy týkající se promlčení celního dluhu a nevybrání částky celního dluhu v případě soudně prohlášené
         platební neschopnosti dlužníka, celní dluh zaniká:

      a)      zaplacením cla;
      b)      prominutím cla;
      c)      pokud je u zboží navrženého v celním prohlášení do režimu s povinností zaplatit clo:
      –        platnost celního prohlášení zrušena;
      –        zboží před propuštěním buď zajištěno a současně či následně zabaveno, nebo zničeno na pokyn celních orgánů, zničeno nebo přenecháno
         ve prospěch státu podle článku 182, nebo zničeno či nenahraditelně ztraceno v důsledku jeho povahy nebo následkem nepředvídatelných
         okolností nebo vyšší moci;

      d)      pokud je zboží, u kterého vznikl celní dluh podle článku 202, zajištěno při protiprávním vstupu a současně nebo následně zabaveno.
      V případě zajištění a zabavení se má pro účely trestního práva v oblasti celnictví za to, že celní dluh nezanikl, je-li podle
         trestního práva daného členského státu clo základem pro určení trestu nebo existence celního dluhu podkladem pro zahájení
         trestního řízení.“

      9        Pokud jde o vstup zboží na území Společenství, článek 163 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým
         se provádí nařízení č. 2913/92 (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2787/2000
         ze dne 15. prosince 2000 (Úř. věst. L 330, s. 1; Zvl. vyd. 02/11, s. 3), stanoví:

      „1.      Pro účely čl. 32 odst. 1 písm. e) a čl. 33 písm. a) [celního] kodexu se za místo vstupu na celní území Společenství považuje:
      [...]
      c)      u zboží přepravovaného po železnici, vnitrozemskou vodní dopravou nebo silniční dopravou místo prvního celního úřadu;
      [...]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10      Ze spisu, který byl předložen Soudnímu dvoru vyplývá, že četnictvo Spolkové země Horní Rakousy (Land Oberösterreich) provedlo
         v regionu Eferding odposlechy telefonů v souvislosti s protiprávním dovozem cigaret. Podezření se zaměřilo na V. Elshaniho
         a jeho bratra, kteří byli podezřívání z pašování cigaret z Kosova do Rakouska ve dvou turistických autokarech.

      11      Díky těmto odposlechům byl V. Elshani zadržen v bezprostřední blízkosti města Wels (Rakousko) na palubě jednoho z těchto autokarů,
         ve kterém bylo v centrální uličce mezi sedadly ukryto 150 kartonů cigaret. Autokar v té době ještě nedorazil do svého cíle,
         kterým byl Eferding. Cigarety byly zajištěny rakouskými celními orgány a poté zabaveny a zničeny pod úředním dohledem.

      12      Žalobce v původním řízení je považován za osobu odpovědnou za vznik celního dluhu v době mezi 19. až 21. květnem 2001. Konkrétní
         datum bude určeno v závislosti na tom, v jakém okamžiku na dané trase vedoucí nejprve z Kosova přes Albánii do Brindisi (Itálie)
         a dále do Rakouska vstoupily tyto kartony protiprávně na celní území Společenství.

      13      Rozhodnutím ze dne 13. listopadu 2002 požadoval Hauptzollamt po žalobci v původním řízení zaplacení dovozního cla z uvedených
         kartonů ve výši 961,46 eur.

      14      Dne 13. prosince 2002 se žalobce proti rozhodnutí odvolal. Rozhodnutím ze dne 7. července 2003 zamítl Hauptzollamt toto odvolání
         jako neopodstatněné.

      15      Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz (nezávislý finanční senát, expozitura Štýrský Hradec), k němuž V. Elshani podal
         žalobu namířenou proti posledně uvedenému rozhodnutí, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Vycházíme-li z toho, že se podmínky pro uplatnění zániku celního dluhu podle čl. 233 prvního pododstavce písm. d) [...] celního
         kodexu neváží na okamžik vzniku celního dluhu, nýbrž na dobu po vzniku celního dluhu, jelikož předpokládají celní dluh ‚vzniklý‘
         podle článku 202 celního kodexu, musí být slovní spojení ‚při protiprávním vstupu‘ ve smyslu čl. 233 prvního pododstavce písm.
         d) celního kodexu vykládáno v tom smyslu, že

      –       vstup zboží na celní území Společenství, u kterého vznikl celní dluh podle článku 202 celního kodexu, se považuje za dokonaný,
         jakmile je zboží dopraveno k celnímu úřadu nebo na jiné místo určené celními orgány, nejpozději však okamžikem opuštění prostoru
         celního úřadu nebo jinak určeného místa, jelikož zboží tímto vstoupilo na celní území, takže zajištění nebo zabavení zboží
         po tomto okamžiku nevede k zániku celního dluhu,

      nebo v tom smyslu, že
      –       vstup zboží na celní území Společenství, u kterého vznikl celní dluh podle článku 202 celního kodexu, z ekonomického hlediska
         trvá tak dlouho, dokud trvá jeho přeprava, která je chápána jako jednotná operace navazující na vstup zboží na celní území,
         tj. dokud zboží nedorazí do prvního místa svého určení, v němž se jeho pohyb zastaví, takže zajištění a zabavení zboží až
         do tohoto okamžiku vede k zániku celního dluhu?

      2)      Vycházíme-li z toho, že v případě protiprávního jednání ve smyslu článku 202 celního kodexu, které je odhaleno při vstupu
         zboží, celní dluh nutně zaniká, zatímco zajištění zboží přímo při jeho odnětí celnímu dohledu, které je protiprávním jednáním
         ve smyslu článku 203 celního kodexu, naproti tomu k okamžitému zániku celního dluhu nevede, musí být čl. 233 první pododstavec
         písm. d) celního kodexu vykládán v tom smyslu, že je tento zánik celního dluhu výslovně omezený na případy vzniku celního
         dluhu podle článku 202 celního kodexu přesto v souladu se zásadou rovného zacházení s protiprávním jednáním?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      16      Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda článek 202 a čl. 223 první pododstavec písm. d) celního kodexu musejí
         být vykládány v tom smyslu, že zajištění zboží, které protiprávně vstoupilo na celní území Společenství, způsobuje zánik celního
         dluhu pouze tehdy, pokud k zajištění dojde před tím, než zboží opustí celní úřad, nebo zda způsobuje zánik celního dluhu i v případě,
         že k němu dojde později v průběhu přepravy, avšak před dosažením prvního místa určení.

      17      Rakouská vláda tvrdí, že výraz „při protiprávním vstupu“ použitý v čl. 233 prvním pododstavci písm. d) celního kodexu je autonomním
         pojmem, který v sobě zahrnuje časový úsek, který se nekryje s okamžikem vstupu na celní území jako takovým, jenž by byl dokonán
         samotným překročením hranice.

      18      Rakouská a finská vláda jsou toho názoru, že vstup zboží, u kterého vznikl celní dluh podle článku 202 celního kodexu, trvá
         z ekonomického hlediska tak dlouho, dokud trvá jeho přeprava, která je chápána jako jednotná operace, až dokud zboží nedorazí
         do prvního místa svého určení, takže zajištění a zabavení zboží má ještě i v tomto okamžiku za následek zánik celního dluhu.
         Jsou toho názoru, že tento výklad je v souladu s ekonomickou funkcí cel i jejich cílem, což podle nich znamená, že v případě,
         kdy zboží, které protiprávně vstoupilo na celní území, bylo zajištěno a zabaveno ještě před tím, než vstoupilo do hospodářského
         oběhu, zaniká celní dluh.

      19      K tomu je třeba uvést, že vstup zboží na celní území Společenství, jak je upraven zejména články 37 až 57 celního kodexu,
         tj. ustanoveními, která se použijí na zboží, které vstoupilo na toto území po dobu, než je mu přiděleno celně schválené určení,
         je v případě vstupu pozemní cestou dokonán pouhým jeho překročením hranice, a že se tento pojem nekryje s pojmem „protiprávní
         vstup“ ve smyslu článku 202 tohoto kodexu.

      20      Z ustanovení čl. 202 odst. 1 celního kodexu totiž vyplývá, že „protiprávním vstupem“ ve smyslu tohoto ustanovení se rozumí
         zejména jakýkoli vstup v rozporu s články 38 až 41 uvedeného kodexu.

      21      Soudní dvůr již judikoval, že protiprávní vstup představuje protiprávní dovoz zboží, který nedodržuje následující etapy stanovené
         celním kodexem. Zaprvé, podle čl. 38 odst. 1 tohoto kodexu zboží, které bylo dopraveno na celní území Společenství, musí být
         bez zbytečného odkladu dopraveno k určenému celnímu úřadu nebo do svobodného pásma. Zadruhé, v souladu s článkem 40 zmíněného
         kodexu, když je zboží dopraveno na celní úřad, musí mu být předloženo. Předložení zboží k celnímu řízení je definováno v čl. 4
         bodě 19 téhož kodexu jako oznámení celním orgánům učiněné stanoveným způsobem, že zboží bylo přepraveno na tento úřad nebo
         jiné určené nebo schválené místo (rozsudek ze dne 3. března 2005, Papismedov a další, C‑195/03, Sb. rozh. s. I‑1667, bod 26).

      22      Z vlastního znění článků 38 až 41 vyplývá, že k tomu, aby bylo možné mít za to, že zboží legálně vstoupilo na celní území
         Společenství, musí být po jeho vstupu dopraveno na celní úřad nebo do svobodného pásma a být předloženo k celnímu řízení.
         Účelem posledně uvedené povinnosti, kterou má osoba odpovědná za vstup nebo osoba odpovědná za přepravu, je zajistit, aby
         celní orgány byly nejen informovány o skutečnosti, že zboží bylo dopraveno, ale také o všech rozhodných údajích týkajících
         se typu výrobku nebo produktu, o který se jedná, jakož i o množství tohoto zboží. Tyto informace totiž umožní správnou identifikaci
         zboží za účelem jeho sazebního zařazení a případného výpočtu dovozního cla (výše citovaný rozsudek Papismedov a další, bod 27).

      23      Soudní dvůr dospěl k závěru, že z litery i systematiky čl. 4 bodu 19, čl. 38 odst. 1 a článku 40 celního kodexu jednoznačně
         vyplývá, že veškeré zboží, které vstoupilo na celní území Společenství musí být předloženo k celnímu řízení. Okolnost, že
         určité zboží bylo ukryto v útrobách vozidla, jímž bylo přepravováno, nevede k zániku této povinnosti ohledně tohoto zboží
         (rozsudek ze dne 4. března 2004, Viluckas a Jonusas, C‑238/02 a C‑246/02, Recueil, s. I‑2141, bod 22).

      24      Je třeba dodat, že, jak vyplývá z čl. 163 odst. 1 písm. c) nařízení č. 2454/93, ve znění nařízení č. 2782/2000, pro účely
         určení celní hodnoty dováženého zboží se „za místo vstupu na celní území Společenství“ považuje u zboží přepravovaného pozemní
         cestou místo prvního celního úřadu.

      25      Z toho vyplývá, jak správně tvrdí Komise Evropských společenství, že protiprávní vstup zboží je dokonán, jakmile zboží překoná
         první celní úřad nacházející se uvnitř celního území Společenství, aniž by mu bylo předloženo.

      26      Proto je třeba učinit závěr, že k „protiprávnímu vstupu“ na toto území ve smyslu článku 202 celního kodexu dochází u zboží,
         které se poté, co překročilo vnější pozemní hranici Společenství, nachází na uvedeném území za prvním celním úřadem, aniž
         by k němu bylo dopraveno a aniž by bylo předloženo k celnímu řízení, výsledkem čehož je, že celní orgány neobdržely od osob,
         které jsou odpovědné za splnění této povinnosti, informaci o vstupu tohoto zboží.

      27      Ze znění čl. 202 odst. 2 a 3 celního kodexu mimo jiné vyplývá, že dovoz zboží na celní území Společenství, který probíhá za
         podmínek, které byly popsány v předchozím bodu, způsobuje vznik celního dluhu, zejména pak na straně osoby, která takovýto
         dovoz uskutečňovala v samotném okamžiku protiprávního vstupu, tj. v okamžiku, kdy je nesporné, že formální náležitosti upravené
         zejména v článcích 38 až 41 uvedeného kodexu nebyly splněny. Dochází tak zároveň k protiprávnímu vstupu i ke vzniku celního
         dluhu.

      28      Vzhledem k tomu, že zajištění zboží při jeho protiprávním vstupu a jeho současné nebo následné zabavení způsobuje na základě
         čl. 233 prvního pododstavce písm. d) celního kodexu zánik celního dluhu, však vyvstává otázka, v jakém okamžiku musí k uvedenému
         zajištění dojít, aby mělo pro dlužníka liberační účinky.

      29      Je třeba uvést, že smyslem zániku celního dluhu podle čl. 233 prvního pododstavce písm. d) celního kodexu je zabránit uvalení
         cla v případě, kdy zboží, byť na celní území Společenství vstoupilo protiprávně, nemohlo být uvedeno na trh, a tudíž z pohledu
         hospodářské soutěže nepředstavovalo hrozbu pro zboží Společenství.

      30      V kontextu celního kodexu platí, že zajištění zboží při jeho protiprávním vstupu doprovázené jeho zabavením, jak jej upravuje
         čl. 233 první pododstavec písm. d) tohoto kodexu, je stejně jako eventuality upravené pod písmeny a) až c) prvního pododstavce
         uvedeného článku 233, a sice zaplacení cla, prominutí cla, zrušení platnosti celního prohlášení, jakož i zajištění doprovázené
         zabavením, zničení, přenechání ve prospěch státu nebo nenahraditelná ztráta deklarovaného zboží před jeho propuštěním, důvodem
         zániku celního dluhu, který musí být vykládán restriktivně.

      31      Tuto analýzu potvrzuje judikatura Soudního dvora, který rozsudkem ze dne 14. listopadu 2002, SPKR (C‑112/01, Recueil, s. I‑10655,
         bod 31), judikoval, že článek 233 celního kodexu odpovídá potřebě chránit vlastní zdroje Společenství, což je cíl, který nelze
         ohrožovat zaváděním nových důvodů pro zánik celního dluhu. Tato potřeba je ještě naléhavější, jedná-li se o určení okamžiku,
         v němž musí dojít k zajištění zboží, na jehož základě bude u tohoto zboží moci dojít k zániku celního dluhu.

      32      K tomu je třeba uvést, že přítomnost protiprávně dovezeného zboží na celním území Společenství představuje sama o sobě velmi
         vysoké nebezpečí, že se toto zboží nakonec zapojí do hospodářského oběhu v členských státech a že jakmile opustí prostor,
         v němž se nachází první celní úřad na uvedeném území, snižuje se pravděpodobnost jeho náhodného odhalení při namátkových kontrolách
         celních orgánů.

      33      Právě na celních úřadech, které jsou strategicky umístěny na vstupních bodech nacházejících se na vnějších hranicích, jsou
         totiž orgány schopny nejlépe vykonávat intenzivní kontrolu zboží vstupujícího na celní území Společenství, aby tak zabránily
         jak nekalé soutěži ve vztahu k výrobcům ze Společenství, tak ztrátě rozpočtových příjmů způsobené podvodnými dovozy.

      34      Z toho vyplývá, že zajištění zboží, které vstoupilo na celní území Společenství v rozporu s formálními náležitostmi stanovenými
         v článcích 38 až 41 celního kodexu, k němuž dojde až za prvním celním úřadem nacházejícím se na tomto území a k němuž dochází
         prakticky náhodně, nemůže způsobit zánik celního dluhu ve smyslu čl. 233 prvního pododstavce písm. d) celního kodexu.

      35      Finská vláda tvrdí, že tento výklad čl. 233 prvního pododstavce písm. d) celního kodexu porušuje zásadu rovného zacházení
         v tom směru, že osoby, které uskutečnily protiprávní vstup zboží ve smyslu článku 202 celního kodexu, by se nacházely v odlišné
         situaci podle toho, zda je jejich jednání odhaleno na pohraničním celním úřadu, nebo až za ním.

      36      Podle ustálené judikatury platí, že diskriminace spočívá v použití odlišných pravidel na srovnatelné situace nebo v použití
         stejného pravidla na odlišné situace (viz rozsudek ze dne 2. prosince 2008, Truck Center, C‑282/07, Sb. rozh s. I-0000, bod
         37 a citovaná judikatura).

      37      K tomu je třeba uvést, že rozdíl v zacházení nastolený článkem 233 prvním pododstavcem písm. d) celního kodexu, pokud jde
         o zánik celního dluhu, podle toho, zda je zboží, které protiprávně vstoupilo na celní území, zajištěno při tomto vstupu, nebo
         až následně, se týká dvou situací, které nejsou, jak vyplývá z bodů 32 a 33 tohoto rozsudku, objektivně srovnatelné co do
         nebezpečí, které představuje přítomnost uvedeného zboží na celním území Společenství pro jeho zájmy.

      38      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první položenou otázku odpovědět, že článek 202 a čl. 233 první pododstavec písm. d)
         celního kodexu musí být vykládány tak, že k tomu, aby zajištění zboží, které neoprávněně vstoupilo na celní území Společenství,
         způsobilo zánik celního dluhu, musí k tomuto zajištění dojít dříve, než uvedené zboží překoná první celní úřad nacházející
         se na tomto území.

       Ke druhé otázce
      39      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení čl. 233 prvního pododstavce písm. d) celního kodexu odporuje
         zásadě rovného zacházení z důvodu, že omezuje zánik celního dluhu na případ, kdy je zboží zajištěno při jeho protiprávním
         vstupu, přičemž vylučuje zajištění provedené v jiných případech protiprávního jednání, jako například v případě odnětí celnímu
         dohledu ve smyslu článku 203 celního kodexu.

      40      Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí
         nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí
         o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru (viz rozsudek ze dne 15. června
         2006, Acereda Herrera, C‑466/04, Sb. rozh. I‑5341, bod 47 a citovaná judikatura).

      41      Soudní dvůr nicméně dospěl k závěru, že nemůže rozhodnout o předběžné otázce položené předkládajícím soudem, pokud je zjevné,
         že výklad nebo posouzení platnosti právního předpisu Společenství, požadované vnitrostátním soudem, nemají žádný vztah k realitě
         nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými
         nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz výše citovaný rozsudek Acereda
         Herrera, bod 48).

      42      Předběžná otázka totiž nesměřuje k získání poradních stanovisek k obecným nebo hypotetickým otázkám, ale je odůvodněna potřebou
         skutečného vyřešení sporu (viz rozsudek ze dne 12. března 1998, Djabali, C‑314/96, Recueil, s. I‑1149, bod 19, a výše citovaný
         rozsudek Acereda Herrera, bod 49).

      43      V daném případě, jak vyplývá ze znění druhé otázky a odůvodnění uvedeného předkládajícím soudem k této otázce, je jejím smyslem
         přimět Soudní dvůr k posouzení platnosti čl. 233 prvního pododstavce písm. d) celního kodexu, protože by skutečnost, že toto
         ustanovení nestanoví zánik celního dluhu rovněž pro případ upravený v článku 203 celního kodexu, tj. v případě odnětí zboží
         celnímu dohledu, mohla představovat porušení zásady rovného zacházení.

      44      Z předkládacího rozhodnutí, jakož i z vyjádření předložených Soudnímu dvoru přitom vyplývá, že odnětí zboží celnímu dohledu
         ve smyslu článku 203 celního kodexu coby skutečnost zakládající celní dluh není předmětem věci v původním řízení.

      45      Nelze tedy než konstatovat spolu s rakouskou vládou a Komisí, které se též vyjádřily v tomto směru, že tato otázka zjevně
         nesouvisí s předmětem sporu v původním řízení, který se týká celního dluhu, který vznikl podle článku 202 celního kodexu v důsledku
         protiprávního vstupu zboží na celní území Společenství.

      46      Na druhou otázku proto není namístě odpovídat.

       K nákladům řízení
      47      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 202 a čl. 233 první pododstavec písm. d) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní
            kodex Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000, musí být vykládány
            tak, že k tomu, aby zajištění zboží, které neoprávněně vstoupilo na celní území Společenství, způsobilo zánik celního dluhu,
            musí k tomuto zajištění dojít dříve, než uvedené zboží překoná první celní úřad nacházející se na tomto území.
      2)      Na druhou otázku není namístě odpovídat.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.