title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 3. června 2010.#Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid proti Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Supremo - Španělsko.#Směrnice 93/13/EHS - Spotřebitelské smlouvy - Podmínky definující hlavní předmět smlouvy - Soudní přezkum jejich nepřiměřené povahy - Vynětí - Přísnější ustanovení vnitrostátního práva k zajištění vyššího stupně ochrany spotřebitele.#Věc C-484/08.

text:
      Věc C-484/08
      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      v.
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Supremo)
      „Směrnice 93/13/EHS – Spotřebitelské smlouvy – Klauzule definující hlavní předmět smlouvy – Soudní přezkum jejich zneužívajícího charakteru – Vynětí – Přísnější ustanovení vnitrostátního práva k zajištění vyššího stupně ochrany spotřebitele“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13
      (Směrnice Rady 93/13, čl. 4 odst. 2 a článek 8)
      2.        Sbližování právních předpisů – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13
      (Směrnice Rady 93/13, čl. 4 odst. 2 a článek 8)
      3.        Sbližování právních předpisů – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13
      [Článek 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4 odst. 1 ES; směrnice Rady 93/13, čl. 4 odst. 2 a článek 8]
      1.        Článek 3 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských
         smlouvách stanoví jako celek obecná kritéria pro posuzování zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí, na které se vztahují
         ustanovení směrnice. Obdobně čl. 4 odst. 2 směrnice stanoví pouze způsob a rozsah přezkumu obsahu smluvních klauzulí, které
         nebyly sjednány individuálně a které definují hlavní plnění smlouvy uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem.
         Z toho vyplývá, že klauzule stanovené v tomto čl. 4 odst. 2 spadají do oblasti působnosti směrnice, a že její článek 8 se
         tudíž vztahuje i na čl. 4 odst. 2.

      (viz body 33–35)
      2.        Článek 4 odst. 2 a článek 8 směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách
         musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která připouští soudní přezkum zneužívajícího charakteru
         smluvních klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb
         nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.

      Vnitrostátní právní úprava tím, že připouští úplný soudní přezkum zneužívajícího charakteru takových klauzulí, jako jsou klauzule
         uvedené v čl. 4 odst. 2 této směrnice, stanovených na základě smlouvy uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem služby
         a spotřebitelem, totiž umožňuje v souladu s článkem 8 směrnice zajistit spotřebiteli vyšší účinnou ochranu, než je ochrana
         stanovená směrnicí.

      (viz body 42–44, výrok 1)
      3.        Článek 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4 odst. 1 ES nebrání výkladu čl. 4 odst. 2 a článku 8 směrnice 93/13 o nepřiměřených
         podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách, podle kterého členské státy mohou přijmout vnitrostátní
         právní úpravu, která připouští soudní přezkum zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí týkajících se definice hlavního
         předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, i
         když jsou tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.

      Pokud jde o článek 2 ES a čl. 4 odst. 1 ES, stačí uvést, že tato ustanovení stanovují cíle a obecné zásady, které musí být
         uplatňovány ve spojení s příslušnými kapitolami Smlouvy určenými k provádění těchto zásad a cílů. Samy o sobě tudíž nemohou
         mít za následek vznik jasných a bezpodmínečných právních povinností členských států.

      Obdobně ani čl. 3 odst. 1 písm. g) ES nemůže sám ukládat členským státům právní povinnosti. Toto ustanovení se totiž omezuje
         na uvedení cíle, který však musí být upřesněn v dalších ustanoveních Smlouvy, zejména v ustanoveních týkajících se pravidel
         hospodářské soutěže.

      (viz body 46–47, 49, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      3. června 2010(*)

      „Směrnice 93/13/EHS – Spotřebitelské smlouvy – Klauzule definující hlavní předmět smlouvy – Soudní přezkum jejich zneužívajícího charakteru – Vynětí – Přísnější ustanovení vnitrostátního práva k zajištění vyššího stupně ochrany spotřebitele“
      Ve věci C‑484/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunal Supremo (Španělsko)
         ze dne 20. října 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 10. listopadu 2008, v řízení

      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      proti
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc),
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano (zpravodaj), předseda senátu a zastupující předseda prvního senátu, E. Levits, C. Toader, M. Ilešič
         a J.-J. Kasel, soudci,

      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. září 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid M. Merolou, avvocato, a J. Cadarso Palauem, abogado,
      –        za Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc) J. Rodríguez Teijeiro, procuradora, jakož i L. Pineda Salidem a M.
         Mateos Ferresem, abogados,

      –        za španělskou vládu J. López-Medel Basconesem a M. Muñoz Pérezem, jako zmocněnci,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Kemper, jako zmocněnci,
      –        za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, H. Almeida a P. Contreiras, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství E. Gippini Fournierem a W. Wilsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 29. října 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 2 a článku 8 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993
         o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02,
         s. 288, dále jen „směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (dále jen „Caja de
         Madrid“) a Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (španělské sdružení uživatelů bankovních služeb, dále jen „Ausbanc“)
         ve věci legality klauzule, kterou Caja de Madrid zavedla v úvěrových smlouvách s variabilní úrokovou sazbou uzavíraných s jejími
         klienty za účelem koupě bytu.

       Právní rámec
       Právní předpisy Unie
      3        Dvanáctý a devatenáctý bod odůvodnění směrnice stanoví:

      „vzhledem k tomu, že však za daného stavu věcí vnitrostátní právní předpisy umožňují, aby se uvažovalo pouze o částečné harmonizaci;
         že zejména tato směrnice se vztahuje pouze na smluvní podmínky [klauzule], které nebyly sjednány individuálně; že členským
         státům by měla být ponechána možnost, aby s náležitým ohledem na Smlouvu [o EHS] zajistily spotřebitelům vyšší úroveň ochrany
         prostřednictvím přísnějších vnitrostátních ustanovení, než jsou ustanovení […] směrnice;

      […]
      vzhledem k tomu, že pro účely […] směrnice se posouzení nepřiměřeného [zneužívajícího] charakteru nesmí týkat podmínek [klauzulí],
         které popisují hlavní předmět smlouvy, ani poměru kvalita/cena dodávaného zboží nebo poskytovaných služeb; že hlavní předmět
         smlouvy a poměr kvalita/cena mohou být nicméně vzaty v úvahu při posuzování přiměřenosti [zneužívajícího charakteru] jiných
         podmínek [klauzulí]; […]“

      4        Článek 3 směrnice stanoví:

      „1.      Smluvní podmínka [klauzule], která nebyla individuálně sjednána, je považována za nepřiměřenou [zneužívající], jestliže v
         rozporu s požadavkem přiměřenosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy,
         v neprospěch spotřebitele.

      2.      Podmínka [klauzule] je vždy považována za nesjednanou individuálně, jestliže byla sepsána předem, a spotřebitel proto nemohl
         mít žádný vliv na obsah podmínky [klauzule], zejména v souvislosti s předem sepsanou běžnou smlouvou [adhezní smlouvou].

      Skutečnost, že některé aspekty podmínky [klauzule] nebo jedna konkrétní podmínka [klauzule] byly individuálně sjednány, nevylučuje
         použití tohoto článku pro zbytek smlouvy, jestliže celkové posouzení smlouvy ukazuje, že jde o předem sepsanou běžnou smlouvu
         [adhezní smlouvu].

      Jestliže některý prodávající nebo poskytovatel tvrdí, že určitá běžná podmínka [klauzule] byla individuálně sjednána, je povinen
         o tom předložit důkaz.

      3.      Příloha obsahuje informativní a nevyčerpávající seznam podmínek [klauzulí], které mohou být pokládány za nepřiměřené [zneužívající].“

      5        Článek 4 směrnice zní následovně:

      „1.      Aniž je dotčen článek 7, posuzuje se nepřiměřenost smluvní podmínky [zneužívající charakter smluvní klauzule] s ohledem na
         povahu zboží nebo služeb, pro které byla smlouva uzavřena, a s odvoláním na dobu uzavření smlouvy s ohledem na všechny okolnosti,
         které provázely uzavření smlouvy, a na všechny další podmínky smlouvy [smluvní klauzule] nebo jiné smlouvy, ze kterých vychází.

      2.      Posouzení nepřiměřené povahy podmínek [zneužívajícího charakteru klauzulí] se netýká ani definice hlavního předmětu smlouvy,
         ani přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné, ani služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, pokud jsou tyto
         podmínky [klauzule] sepsány jasným a srozumitelným jazykem.“

      6        Článek 8 směrnice stanoví:

      „Členské státy mohou přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení slučitelná se Smlouvou v oblasti působnosti této
         směrnice, aby zajistily nejvyšší stupeň ochrany spotřebitele.“

       Vnitrostátní právní úprava
      7        Ochrana spotřebitelů proti zneužívajícím klauzulím byla ve španělském právu zajištěna obecným zákonem 26/1984 o ochraně spotřebitelů
         a uživatelů (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) ze dne 19. července 1984 (BOE č. 176 ze dne
         24. července 1984).

      8        Zákon 26/1984 byl změněn zákonem 7/1998 o obecných smluvních podmínkách (Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación)
         ze dne 13. dubna 1998 (BOE č. 89 ze dne 14. dubna 1998), který do vnitrostátního práva provedl směrnici 93/13.

      9        Zákon 7/1998 nicméně čl. 4 odst. 2 do vnitrostátního práva neprovedl.

       Skutkový základ sporu a předběžné otázky
      10      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že do úvěrových smluv s variabilní úrokovou sazbou uzavíraných za účelem koupě bytu mezi
         Caja de Madrid a jejími klienty byla předem začleněna písemná klauzule, na základě které smluvně sjednaná základní úroková
         sazba, která se periodicky mění podle dohodnutého referenčního indexu, musí být od první úpravy zaokrouhlena o čtvrt procentního
         bodu nahoru (dále jen „klauzule o zaokrouhlení“).

      11      Ausbanc podalo dne 28. července 2000 žalobu, kterou se zejména domáhalo, aby Caja de Madrid vypustila klauzuli o zaokrouhlení
         z uvedených úvěrových smluv a aby ji nepoužívala ani v budoucích smlouvách. Juzgado de Primera Instancia de Madrid rozsudkem
         ze dne 11. září 2001 této žalobě vyhověl a konstatoval, že podle vnitrostátních právních předpisů provádějících směrnici byla
         klauzule o zaokrouhlení zneužívající, a tudíž absolutně neplatná.

      12      Caja de Madrid se proti tomuto rozsudku odvolala k Audiencia Provincial de Madrid, který v rozsudku ze dne 10. října 2002
         potvrdil rozsudek soudu prvního stupně.

      13      Proti tomuto rozsudku podala Caja de Madrid dne 27. listopadu 2002 kasační opravný prostředek k Tribunal Supremo.

      14      Podle Tribunal Supremo může klauzule o zaokrouhlení představovat podstatnou náležitost smlouvy o bankovním úvěru, jako je
         smlouva dotčená v původním řízení. Jelikož však čl. 4 odst. 2 směrnice vylučuje, aby se posouzení zneužívajícího charakteru
         vztahovalo na klauzule týkající se zejména předmětu smlouvy, nemůže být v zásadě posouzen zneužívající charakter takové klauzule,
         jako je klauzule dotčená v původním řízení.

      15      Tribunal Supremo však současně konstatoval, že Španělské království tento čl. 4 odst. 2 neprovedlo do svého vnitrostátního
         právního řádu a že podle španělských právních předpisů takovému posouzení podléhá celá smlouva.

      16      Za těchto podmínek se Tribunal Supremo rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být článek 8 [směrnice] vykládán v tom smyslu, že členský stát může ve svých právních předpisech ve prospěch spotřebitelů
         zavést přezkum zneužívajícího charakteru klauzulí, které čl. 4 odst. 2 [směrnice] z tohoto přezkumu vylučuje?

      2)      Brání z tohoto důvodu čl. 4 odst. 2 ve spojení s článkem 8 [směrnice] členskému státu, aby ve prospěch spotřebitelů ve svém
         právním řádu zavedl přezkum zneužívajícího charakteru klauzulí týkajících se ‚definice hlavního předmětu smlouvy‘ nebo ‚přiměřenosti
         ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé‘, i když jsou sepsány jasným a srozumitelným
         jazykem?

      3)      Je s článkem 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4 odst. 1 ES slučitelný takový výklad článku 8 a čl. 4 odst. 2 [směrnice],
         který členskému státu umožňuje soudní přezkum zneužívajícího charakteru klauzulí spotřebitelských smluv, které jsou sepsány
         jasným a srozumitelným jazykem a které definují hlavní předmět smlouvy nebo přiměřenost ceny a odměny na straně jedné a služeb
         nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé?“

        K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      17      Ausbanc, španělská vláda a Komise Evropských společenství zpochybňují přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
         z důvodu, že není užitečná pro vyřešení sporu projednávaného před předkládajícím soudem. V tomto ohledu uvádějí, že se sporná
         klauzule o zaokrouhlení netýká hlavního předmětu dotčené smlouvy, ale představuje vedlejší ujednání, takže se čl. 4 odst. 2
         směrnice na věc v původním řízení nevztahuje.

      18      V tomto ohledu je třeba na úvod připomenout, že podle ustálené judikatury je v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU,
         které je založeno na jasném rozdělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, pouze vnitrostátní soud příslušný
         ke zjištění a posouzení skutkových okolností sporu v původním řízení, jakož i k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva.
         Stejně tak je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí,
         které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci nezbytnost a relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru.
         V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz rozsudky
         ze dne 12. dubna 2005, Keller, C‑145/03, Sb. rozh. s. I‑2529, bod 33, a ze dne 18. července 2007, Lucchini, C‑119/05, Sb.
         rozh. s. I‑6199, bod 43, jakož i ze dne 11. září 2008, Eckelkamp a další, C‑11/07, Sb. rozh. s. I‑6845, body 27 a 32).

      19      Ačkoliv Soudní dvůr rovněž rozhodl, že mu za výjimečných okolností přísluší, aby za účelem ověření své vlastní pravomoci přezkoumal
         podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. prosince 1981, Foglia, 244/80,
         Recueil, s. 3045, bod 21, a ze dne 19. listopadu 2009, Filipiak, C‑314/08, Sb. rozh. s. I-11049, bod 41), je možné odmítnout
         rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, pokud je zjevné, že ustanovení práva Unie, které
         je předmětem výkladu Soudního dvora, nelze použít (viz rozsudky ze dne 5. prosince 1996, Reisdorf, C‑85/95, Recueil, s. I‑6257,
         bod 16, a ze dne 1. října 2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, Sb. rozh. s. I‑9021, bod 43).

      20      Tak tomu však v projednávaném případě není.

      21      Tribunal Supremo si totiž ve svém předkládacím rozhodnutí položil otázku týkající se rozsahu povinností, které členským státům
         vyplývají ze směrnice, pokud jde o rozsah soudního přezkumu zneužívajícího charakteru některých smluvních klauzulí, na které
         se podle Tribunal Supermo vztahuje čl. 4 odst. 2 směrnice.

      22      Ačkoli ne všichni zúčastnění sdílejí tento názor Tribunal Supremo, nejeví se – přinejmenším nikoli zjevně – že uvedené ustanovení
         směrnice nelze v projednávané věci použít.

      23      Za těchto okolností je třeba konstatovat, že Soudní dvůr je příslušný rozhodnout o otázkách, které mu položil předkládající
         soud, a tudíž je třeba prohlásit předběžnou otázku za přípustnou.

       K věci samé
       K první a druhé otázce
      24      Podstatou prvních dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 4 odst. 2 a článek 8 směrnice
         brání tomu, aby členský stát ve svém právním řádu ve prospěch spotřebitelů zavedl přezkum zneužívajícího charakteru smluvních
         klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží
         dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.

      25      Caja de Madrid tvrdí, že článek 8 směrnice členským státům neumožňuje, aby prostřednictvím prováděcích opatření zavedly nebo
         v případě neexistence těchto opatření ponechaly v platnosti právní předpisy, které jsou v rozporu s čl. 4 odst. 2 směrnice.
         Toto ustanovení totiž závazně vymezuje rozsah použití systému ochrany stanoveného směrnicí a vylučuje tak jakoukoliv možnost,
         aby se od něj členské státy odchýlily, a to i v případě, kdy stanoví pro spotřebitele příznivější vnitrostátní právní předpisy.

      26      Naopak ostatní zúčastnění, kteří předložili svá vyjádření, tvrdí, že čl. 4 odst. 2 a článek 8 směrnice takové možnosti nebrání.
         Domnívají se totiž, že přijetí nebo zachování takových vnitrostátních právních předpisů spadá do práva členských států zavést
         v oblasti působnosti směrnice přísnější mechanismy na ochranu spotřebitele.

      27      Za účelem zodpovězení položených otázek je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury vychází systém ochrany zavedený
         směrnicí z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, co se týče jak
         vyjednávací schopnosti, tak úrovně informovanosti, které jej vede k tomu, že přistoupí na podmínky předem vyhotovené prodávajícím
         nebo poskytovatelem, aniž by mohl ovlivnit jejich obsah (rozsudky ze dne 27. června 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat
         Editores, C‑240/98 až C‑244/98, Recueil, s. I‑4941, bod 25, a ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Sb. rozh. s. I‑10421,
         bod 25).

      28      Nicméně, jak je výslovně uvedeno ve dvanáctém bodu odůvodnění směrnice, tato směrnice stanovila pouze částečnou a minimální
         harmonizaci vnitrostátních právních předpisů týkajících se zneužívajících klauzulí a ponechala členským státům možnost, aby
         spotřebitelům zajistily vyšší úroveň ochrany, než je ochrana stanovená směrnicí.

      29      Článek 8 směrnice tak výslovně stanoví, že členské státy mohou „přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení slučitelná
         se Smlouvou v oblasti působnosti […] směrnice, aby zajistily nejvyšší stupeň ochrany spotřebitele“.

      30      Je tedy třeba ověřit, zda se působnost článku 8 směrnice vztahuje na celou oblast upravenou směrnicí, a tudíž na její čl. 4
         odst. 2, nebo zda, jak tvrdí Caja de Madrid, je toto ustanovení vyňato z oblasti působnosti uvedeného článku 8.

      31      V tomto ohledu je však třeba konstatovat, že čl. 4 odst. 2 směrnice stanoví pouze to, že „posouzení zneužívajícího charakteru“
         se netýká klauzulí uvedených v tomto ustanovení, pokud jsou sepsány jasným a srozumitelným jazykem.

      32      Ze samotného znění čl. 4 odst. 2 směrnice tudíž vyplývá, jak uvedla generální advokátka v bodě 74 svého stanoviska, že toto
         ustanovení nelze chápat tak, že vymezuje věcnou působnost směrnice. Naopak klauzule uvedené v čl. 4 odst. 2, jež spadají do
         oblasti působnosti této směrnice, jsou vyňaty z posouzení jejich zneužívajícího charakteru jen v rozsahu, ve kterém má příslušný
         vnitrostátní soud na základě přezkoumání jednotlivého případu za to, že byly prodávajícím nebo poskytovatelem sepsány jasným
         a srozumitelným jazykem.

      33      Z judikatury Soudního dvora dále vyplývá, že čl. 3 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice jako celek stanoví obecná kritéria pro
         posuzování zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí, na které se vztahují ustanovení směrnice (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 7. května 2002, Komise v. Švédsko, C‑478/99, Recueil, s. I‑4147, body 11 a 17, a ze dne 1. dubna 2004, Freiburger Kommunalbauten,
         C‑237/02, Recueil, s. I‑3403, body 18, 19 a 21).

      34      Obdobně čl. 4 odst. 2 směrnice stanoví, jak uvedla generální advokátka v bodě 75 svého stanoviska, pouze způsob a rozsah přezkumu
         obsahu smluvních klauzulí, které nebyly sjednány individuálně a které definují hlavní plnění smlouvy uzavřené mezi prodávajícím
         nebo poskytovatelem a spotřebitelem.

      35      Z toho vyplývá, že klauzule uvedené v čl. 4 odst. 2 spadají do oblasti působnosti směrnice, a že její článek 8 se tudíž vztahuje
         i na čl. 4 odst. 2.

      36      Tento závěr nemůže být zpochybněn ani argumenty předloženými Caja de Madrid, podle kterých zejména z rozsudku ze dne 10. května
         2001, Komise v. Nizozemsko (C‑144/99, Recueil, s. I‑3541), vyplývá, že čl. 4 odst. 2 směrnice má kogentní povahu a je závazný
         pro členské státy, takže se nemohou dovolávat článku 8 směrnice, aby mohly ve svých právních řádech přijmout nebo ponechat
         v platnosti ustanovení, na základě kterých by mohla být změněna jeho oblast působnosti.

      37      V tomto ohledu stačí uvést, že tyto argumenty vycházejí z chybného výkladu uvedeného rozsudku. Soudní dvůr v něm rozhodl,
         že Nizozemské království nesplnilo své povinnosti vyplývající ze směrnice nikoli tím, že neprovedlo její čl. 4 odst. 2, ale
         pouze tím, že jej provedlo neúplně, takže dotčená vnitrostátní právní úprava neumožňovala dosažení cílů sledovaných tímto
         ustanovením.

      38      Uvedená právní úprava totiž vyloučila jakoukoliv možnost soudního přezkumu klauzulí definujících hlavní plnění smluv uzavřených
         mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, i pokud tato ustanovení byla formulována nejasně a nejednoznačně, takže
         spotřebitel vůbec nemohl namítat zneužívající charakter klauzule týkající se definice hlavního předmětu smlouvy a přiměřenosti
         ceny a služby nebo dodávaného zboží.

      39      Z uvedeného rozsudku Komise v. Nizozemsko tak v žádném případě nelze vyvodit, že by měl Soudní dvůr za to, že čl. 4 odst. 2
         směrnice má kogentní a závaznou povahu a že musí být jako takový proveden členskými státy. Soudní dvůr pouze konstatoval,
         že za účelem zajištění cílů ochrany spotřebitelů sledovaných směrnicí v praxi musí být čl. 4 odst. 2 proveden úplně takovým
         způsobem, aby se zákaz posouzení zneužívajícího charakteru týkal pouze těch klauzulí, které jsou sepsány jasným a srozumitelným
         jazykem.

      40      Z výše uvedeného vyplývá, že členským státům nemůže být bráněno, aby v celé oblasti působnosti směrnice, včetně jejího čl. 4
         odst. 2, přijaly nebo ponechaly v platnosti přísnější ustanovení, než jsou ustanovení obsažená v samotné směrnici, aby zajistily
         vyšší stupeň ochrany spotřebitele.

      41      Je však třeba poznamenat, pokud jde o spornou španělskou právní úpravu, že jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru,
         zákon 7/1998 do vnitrostátního práva neprovedl čl. 4 odst. 2 směrnice.

      42      Z toho vyplývá, jak uvedl Tribunal Supremo, že podle španělských právních předpisů vnitrostátní soud může ve sporu týkajícím
         se smlouvy uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem vždy posoudit zneužívající charakter klauzule, která
         nebyla sjednána individuálně a která se týká zejména hlavního předmětu této smlouvy, a to i v případě, kdy byla tato klauzule
         prodávajícím nebo poskytovatelem předem sepsána jasným a srozumitelným jazykem.

      43      Za těchto okolností je třeba konstatovat, že španělská právní úprava dotčená v původním řízení tím, že připouští úplný soudní
         přezkum zneužívajícího charakteru takových klauzulí, jako jsou klauzule uvedené v čl. 4 odst. 2 směrnice, stanovených na základě
         smlouvy uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem služby a spotřebitelem, umožňuje v souladu s článkem 8 směrnice zajistit
         vyšší účinnou ochranu, než je ochrana stanovená směrnicí.

      44      S ohledem na tyto úvahy je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že čl. 4 odst. 2 a článek 8 směrnice musí být vykládány
         v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která připouští soudní
         přezkum zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny
         a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným
         a srozumitelným jazykem.

       Ke třetí otázce
      45      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda článek 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4 odst. 1 ES brání výkladu
         čl. 4 odst. 2 a článku 8 směrnice, podle kterého členské státy mohou přijmout vnitrostátní právní úpravu, která připouští
         soudní přezkum zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti
         ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným
         a srozumitelným jazykem.

      46      Pokud jde o článek 2 ES a čl. 4 odst. 1 ES, stačí uvést, že podle ustálené judikatury tato ustanovení stanovují cíle a obecné
         zásady, které musí být uplatňovány ve spojení s příslušnými kapitolami Smlouvy o ES určenými k provádění těchto zásad a cílů.
         Samy o sobě tudíž nemohou mít za následek vznik jasných a bezpodmínečných právních povinností členských států (v tomto smyslu
         viz, pokud jde o článek 2 ES, rozsudek ze dne 24. ledna 1991, Alsthom Atlantique, C‑339/89, Recueil, s. I‑107, bod 9, a pokud
         jde o čl. 4 odst. 1 ES, rozsudek ze dne 3. října 2000, Échirolles Distribution, C‑9/99, Recueil, s. I‑8207, bod 25).

      47      Obdobně ani čl. 3 odst. 1 písm. g) ES nemůže sám ukládat členským státům právní povinnosti. Jak již měl Soudní dvůr příležitost
         upřesnit, toto ustanovení se totiž omezuje na uvedení cíle, který však musí být upřesněn v dalších ustanoveních Smlouvy, zejména
         v ustanoveních týkajících se pravidel hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche
         Banden-Industrie-Michelin v. Komise, 322/81, Recueil, s. 3461, bod 29, a výše uvedený rozsudek Alsthom Atlantique, bod 10).

      48      Kromě toho je třeba konstatovat, že údaje obsažené v předkládacím rozhodnutí Soudnímu dvoru neumožňují, aby jasně vymezil
         ustanovení Smlouvy týkající se pravidel hospodářské soutěže, jejichž výklad by byl užitečný pro řešení sporu v původním řízení.

      49      S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že článek 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4
         odst. 1 ES nebrání výkladu čl. 4 odst. 2 a článku 8 směrnice, podle kterého členské státy mohou přijmout vnitrostátní právní
         úpravu, která připouští soudní přezkum zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu
         smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou
         tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.

       K nákladům řízení
      50      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 4 odst. 2 a článek 8 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích]
            ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava
            dotčená v původním řízení, která připouští soudní přezkum zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí týkajících se definice
            hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně
            druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.
      2)      Článek 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4 odst. 1 ES nebrání výkladu čl. 4 odst. 2 a článku 8 směrnice 93/13, podle kterého
            členské státy mohou přijmout vnitrostátní právní úpravu, která připouští soudní přezkum zneužívajícího charakteru smluvních
            klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží
            dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 23. září 2011. # Vion NV proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky Společenství PASSION FOR BETTER FOOD - Absolutní důvod pro zamítnutí - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [po změně článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-251/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (pátý senát) ze dne 23. září 2011 – Vion v. OHIM (PASSION FOR BETTER FOOD)
      (Věc T-251/08)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství PASSION FOR BETTER FOOD – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [po změně článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b)] (viz body 18–19, 27–28)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 25. dubna 2008 (věc R 562/2007‑4) týkajícímu se zápisu
                  slovního označení PASSION FOR BETTER FOOD jako ochranné známky Společenství

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Vion NV se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 19. června 2014.#TDC A/S v. Teleklagenævnet.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podané Østre Landsret.#Řízení o předběžné otázce – Sítě a služby elektronických komunikací – Směrnice 2002/19/ES – Článek 2 písm. a) – Přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a jejich využívání – Články 5, 8, 12 a 13 – Pravomoc vnitrostátních regulačních orgánů – Povinnost týkající se přístupu k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a jejich využívání – Podnik s významnou tržní silou na určitém trhu – Instalace připojovacího kabele mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem sítě u koncového uživatele – Přiměřenost povinnosti vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání – Směrnice 2002/21/ES – Článek 8 – Obecné cíle plnění úkolů vnitrostátních regulačních orgánů.#Věc C‑556/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      19. června 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Sítě a služby elektronických komunikací — Směrnice 2002/19/ES — Článek 2 písm. a) — Přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a jejich využívání — Články 5, 8, 12 a 13 — Pravomoc vnitrostátních regulačních orgánů — Povinnost týkající se přístupu k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a jejich využívání — Podnik s významnou tržní silou na určitém trhu — Instalace připojovacího kabele mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem sítě u koncového uživatele — Přiměřenost povinnosti vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání — Směrnice 2002/21/ES — Článek 8 — Obecné cíle plnění úkolů vnitrostátních regulačních orgánů“
      Ve věci C‑556/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Østre Landsret (Dánsko) ze dne 26. listopadu 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 3. prosince 2012, v řízení

         TDC A/S

      proti

         Teleklagenævnet,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader a E. Jarašiūnas (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za TDC A/S R. Offersenem, advokat,

               —

               za dánskou vládu V. Pasternak Jørgensen, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s J. Pinborgem, advokat,

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs a T. Maternem, jako zmocněnci,

               —

               za francouzskou vládu J.‑S. Pilczerem a D. Colasem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi L. Nicolae, jakož i G. Braunem a H. Støvlbækem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. ledna 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2, 8 a 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES ze dne 7. března 2002 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení (přístupová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 7; Zvl. vyd. 13/29, s. 323), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/140/ES ze dne 25. listopadu 2009 (Úř. věst. L 337, s. 37, dále jen „přístupová směrnice“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností TDC A/S (dále jen „TDC“), telekomunikačním operátorem, a Teleklagenævnet (rada pro telekomunikační stížnosti) ohledně povinnosti instalovat na žádost jiného operátora v oblasti elektronických komunikací připojovací kabely umožňující koncovým spotřebitelům přístup k optické síti.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 1 odst. 1 přístupové směrnice zní takto:
               „V rámci stanoveném směrnicí [Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349), ve znění směrnice 2009/140 (dále jen ‚rámcová směrnice‘)] harmonizuje tato směrnice způsob, kterým členské státy regulují přístup k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a jejich vzájemné propojení. Cílem je zavést v souladu se zásadami vnitřního trhu předpisový rámec pro vztahy mezi zajišťovateli sítí a poskytovateli služeb, který povede k dosažení trvalé hospodářské soutěže, interoperability služeb elektronických komunikací a k prospěchu zákazníka.“

               4

               Článek 2 písm. a) a b) přístupové směrnice stanoví:
               „Pro účely této směrnice se použijí definice uvedené v článku 2 [rámcové směrnice].
               Použijí se rovněž tyto definice:

                        a)

                        ‚přístupem‘ se rozumí zpřístupnění zařízení nebo služeb jinému podniku na základě stanovených podmínek, výlučně nebo nevýlučně, za účelem poskytování služeb elektronických komunikací, včetně případů, kdy jsou použity k předávání služeb informační společnosti nebo služeb obsahu vysílání. Vztahuje se mimo jiné na: přístup k síťovým prvkům a přiřazeným zařízením, což může zahrnovat připojení zařízení pevnými nebo jinými než pevnými prostředky (zejména to zahrnuje přístup k účastnickému vedení a k zařízením a službám nezbytným k poskytování služeb prostřednictvím účastnického vedení); přístup k fyzické infrastruktuře včetně budov, kabelovodů a stožárů; přístup k příslušným softwarovým systémům včetně systémů podpory provozu; přístup k informačním systémům nebo databázím pro předběžné objednávání, zajišťování, objednávání, žádosti o údržbu a opravy a fakturaci; přístup k převodu čísel nebo k systémům nabízejícím funkci na stejné úrovni; přístup k pevným a mobilním sítím, zejména pro roaming; přístup k systémům podmíněného přístupu pro digitální televizní služby a přístup ke službám virtuálních sítí;

                        b)

                        ‚propojením‘ se rozumí fyzické a logické spojení veřejných komunikačních sítí užívaných týmž nebo jiným podnikem s cílem umožnit komunikaci uživatelům jednoho podniku s uživateli téhož nebo jiného podniku, nebo umožnit přístup ke službám poskytovaným jiným podnikem. Služby mohou být poskytovány zúčastněnými stranami nebo jinými stranami, které mají přístup k síti. Propojení je zvláštním druhem přístupu zřízeného mezi operátory veřejných sítí.“

               5

               Článek 5 přístupové směrnice, nadepsaný „Pravomoci a odpovědnosti vnitrostátních regulačních orgánů ve vztahu k přístupu a propojení“, stanoví:
               „1.   Při uskutečňování cílů stanovených v článku 8 [rámcové směrnice] vnitrostátní regulační orgány [(dále jen ‚VRO‘)] podporují a v případě potřeby zajišťují v souladu s ustanoveními této směrnice odpovídající přístup a propojení, jakož i interoperabilitu služeb a plní své úkoly způsobem, který podporuje efektivitu, udržitelnou hospodářskou soutěž, efektivní investice a inovace a koncovým uživatelům přináší co nejvyšší výhody.
               Aniž jsou dotčena opatření, která mohou být přijata vůči podnikům s významnou tržní silou v souladu s článkem 8, musí mít [VRO] zejména pravomoc uložit:

                        a)

                        v míře, která je nezbytná k zabezpečení spojení konec-konec, povinnosti podnikům, které kontrolují přístup ke koncovým uživatelům, v odůvodněných případech rovněž povinnost propojovat jejich sítě, kde tomu tak ještě není;

                  [...]“

               6

               Článek 8 přístupové směrnice, nadepsaný „Ukládání, změna nebo rušení povinností“, zní takto:
               „1.   Členské státy zajistí, aby byly [VRO] zmocněny ukládat povinnosti stanovené v článcích 9 až 13a.
               2.   Pokud je operátor na základě analýzy trhu provedené v souladu s článkem 16 [rámcové směrnice] označen jako operátor s významnou tržní silou na určitém trhu, uloží mu [VRO] podle potřeby povinnosti uvedené v článcích 9 až 13 této směrnice.
               [...]
               4.   Povinnosti uložené v souladu s tímto článkem musí vycházet z povahy zjištěného problému, a musí být přiměřené a odůvodněné s ohledem na cíle stanovené v článku 8 [rámcové směrnice] [...]
               [...]“

               7

               Článek 12 přístupové směrnice, nadepsaný „Povinnosti přístupu k určitým síťovým zařízením a jejich využívání“, stanoví:
               „1.   [VRO] může v souladu s článkem 8 ukládat operátorům povinnost vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání, mimo jiné v situacích, v nichž se vnitrostátní regulační orgán domnívá, že by odmítnutí přístupu nebo nepřiměřené smluvní podmínky a podmínky s podobným účinkem bránily vývoji trvalého konkurenčního prostředí pro koncové uživatele, nebo že by byly v rozporu se zájmy koncových uživatelů.
               [...]
               2.   Vnitrostátní orgány během zvažování povinností určených v odstavci 1, a zejména během hodnocení, v jaké míře by byly tyto uložené povinnosti úměrné cílům stanoveným v článku 8 [rámcové směrnice], zváží zejména tyto faktory:

                        a)

                        technickou a ekonomickou životaschopnost využití nebo instalace konkurenčních zařízení s ohledem na tempo vývoje trhu s přihlédnutím k povaze a druhu dotyčného propojení nebo přístupu, včetně životaschopnosti dalších přístupových produktů poskytovaných na vyšší úrovni distribučního řetězce jako například přístup ke kabelovodům;

                        b)

                        proveditelnost poskytování navrhovaného přístupu, s ohledem na dostupnou kapacitu;

                        c)

                        počáteční investice majitele zařízení s přihlédnutím ke všem veřejným investicím a rizikům této investice;

                        d)

                        potřebu dlouhodobé ochrany hospodářské soutěže se zvláštním zaměřením na ekonomicky účinné hospodářské soutěže v oblasti infrastruktury;

                  [...]“

               8

               Článek 13 přístupové směrnice, nadepsaný „Regulace cen a povinnost nákladového účetnictví“, stanoví:
               „1.   V případech, kdy z analýzy trhu vyplývá, že v důsledku nedostatku účinné hospodářské soutěže by mohl dotyčný operátor udržovat ceny na neúměrně vysoké úrovni nebo stlačovat ceny v neprospěch koncových uživatelů, může [VRO] v souladu s článkem 8 uložit povinnosti týkající se úhrady nákladů a regulace cen, včetně nákladové orientace cen a povinnosti týkající se systémů nákladového účetnictví, za poskytování určitých druhů propojení nebo přístupu. Za účelem podpory investic operátora, a to i do sítí nové generace, přihlédnou [VRO] k investicím provedeným operátorem, a umožní mu přiměřenou návratnost odpovídajícího použitého kapitálu s přihlédnutím ke všem rizikům specificky spojeným s investičním projektem nových sítí.
               [...]“

               9

               Článek 2 písm. da) rámcové směrnice definuje koncový bod sítě jako „fyzický bod, ve kterém je účastníkovi poskytován přístup k veřejné komunikační síti“.

               10

               Článek 8 odst. 1 rámcové směrnice stanoví:
               „Členské státy zajistí, aby při plnění regulačních úkolů uvedených v této směrnici a ve zvláštních směrnicích přijímaly [VRO] veškerá přiměřená opatření, která směřují k dosažení cílů stanovených v odstavcích 2, 3 a 4. Taková opatření musí být přiměřená daným cílům.
               [...]“

               11

               Článek 8 odst. 2 rámcové směrnice stanoví:
               „Vnitrostátní regulační orgány podporují hospodářskou soutěž při zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací a přiřazených zařízení a doplňkových služeb mimo jiné tím, že:
               [...]

                        b)

                        zajišťují, aby nedocházelo k narušování nebo omezování hospodářské soutěže v odvětví elektronických komunikací, včetně přenosu obsahu;

                  [...]“

               12

               Článek 8 odst. 5 rámcové směrnice zní takto:
               „[VRO] při sledování cílů politik uvedených v odstavcích 2, 3 a 4 uplatňují objektivní, transparentní, nediskriminační a přiměřené regulační zásady, mimo jiné tím, že:
               [...]

                        d)

                        podporují efektivní investice a inovace do nové a rozvinutější infrastruktury, a to i tím, že zajišťují, aby jakákoli povinnost přístupu řádně zohlednila rizika, která nese investující podnik, a umožňují různé dohody o spolupráci mezi investory a stranami, které usilují o přístup, aby se investiční rizika diverzifikovala, a přitom zajišťují, že je zachována hospodářská soutěž na trhu a dodržována zásada nediskriminace;

                  [...]“

         Dánské právo

               13

               Článek 40 zákona č. 780 ze dne 28. června 2007 o hospodářské soutěži a otázkách spotřebitelů na trhu telekomunikací (Lov om konkurrence- og forbrugerforhold på telemarkedet), ve znění použitelném na věc v původním řízení (dále jen „zákon z roku 2007“), stanoví:
               „Právní úprava propojení zahrnuje následující oblasti:

                        1)

                        přístup k zařízení či službám nebo jejich poskytování ve prospěch jiného operátora za účelem poskytování služeb elektronických komunikací

                  [...]
               Přístup k zařízení či službám nebo jejich poskytování ve smyslu prvního pododstavce bodu 1 zahrnuje mimo jiné přístup k

                        1)

                        síťovým prvkům, včetně zpřístupnění účastnického vedení a přiřazených zařízení a připojení přístrojů,

                  [...]“

               14

               Článek 51 zákona z roku 2007 stanoví:
               „IT- og Telestyrelsen [úřad pro informační a telekomunikační technologie] uloží operátorům s významnou tržní silou ve smyslu článku 84d jednu nebo více povinností uvedených ve třetím pododstavci, aniž jsou dotčena ustanovení článku 76a.
               [...]
               Povinnosti uložené v souladu s prvním a druhým pododstavcem musí vycházet z povahy zjištěných problémů a musí být přiměřené a odůvodněné s ohledem na cíle uvedené v článku 1. IT- og Telestyrelsen určí pro každý trh rozsah povinností a případné požadavky na kvalitu služeb propojení, k nimž musí operátoři s významnou tržní silou v souladu s čl. 51 třetím pododstavcem bodem 1 umožnit přístup. [...]
               Při posouzení přiměřenosti ve smyslu čtvrtého pododstavce zohlední IT- og Telestyrelsen mimo jiné:

                        1)

                        proveditelnost poskytování navrhovaného vzájemného propojení s ohledem na dostupnou kapacitu,

                        2)

                        rozsah počáteční investice, kterou musí uskutečnit majitel zařízení, s přihlédnutím k rizikům této investice,

                        3)

                        případně relevantní práva duševního vlastnictví.“

               15

               Zákon z roku 2007 byl nahrazen zákonem č. 169 o sítích a službách elektronických komunikací (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og –tjenester) ze dne 3. března 2011 (dále jen „zákon č. 169/2011“). Tento zákon nabyl účinnosti dne 25. května 2011.

               16

               Článek 41 zákona č. 169/2011 stanoví:
               „V rámci rozhodnutí přijatých na základě čl. 40 prvního pododstavce uloží IT- og Telestyrelsen operátorům s významnou tržní silou ve smyslu článku 40 jednu nebo více povinností. V každém individuálním rozhodnutí IT- og Telestyrelsen určí povahu a obsah takových povinností.
               Povinnosti uvedené v prvním pododstavci mohou zahrnovat:

                        1)

                        přístup k sítí [...];

                        2)

                        zákaz diskriminace [...];

                        3)

                        transparentnost [...];

                        4)

                        oddělené účetnictví [...];

                        5)

                        regulaci cen [...];

                        6)

                        funkční oddělení [...].

                  Ve zvláštních případech může IT- og Telestyrelsen se souhlasem Evropské komise uložit kterémukoliv operátorovi s významnou tržní silou jiné povinnosti než povinnosti stanovené ve výše uvedeném druhém pododstavci.
               [...]“

               17

               Článek 42 zákona č. 169/2011 zní následovně:
               „Povinností přístupu k síti se rozumí povinnost operátorů s významnou tržní silou nabízet skutečný nebo virtuální přístup k určitým síťovým prvkům, službám a přiřazeným zařízením.
               V této souvislosti může být operátorovi uložena povinnost vyhovět oprávněným žádostem o uzavření nebo změnu dohod o přístupu k síti. Tato povinnost může mimo jiné zahrnovat

                        1)

                        poskytnutí přístupu k určitým síťovým prvkům a zařízením, včetně přístupu k neaktivním síťovým prvkům, přístup k účastnickému vedení, mimo jiné za účelem umožnit poskytování služeb předvýběru nebo výběru operátora a nabídky na další prodej účastnických linek.

                  [...]
               Při ukládání povinnosti přístupu k sítí musí IT- og Telestyrelsen zohlednit zejména tyto faktory:

                        1)

                        technickou a ekonomickou životaschopnost využití nebo instalace konkurenčních zařízení s ohledem na tempo vývoje trhu s přihlédnutím k povaze a druhu dotyčného přístupu k síti a propojení,

                        2)

                        proveditelnost poskytování navrhovaného přístupu k síti, s ohledem na dostupnou kapacitu,

                        3)

                        počáteční investice majitele zařízení s přihlédnutím ke všem veřejným investicím a rizikům této investice,

                        4)

                        potřebu dlouhodobé ochrany hospodářské soutěže se zvláštním zaměřením na ekonomicky účinnou hospodářskou soutěž v oblasti infrastruktury.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               18

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že TDC je operátor s významnou tržní silou na velkoobchodním trhu širokopásmového připojení přes měděné kabely, kabelovou televizi (koaxiální kabely) a optické sítě.

               19

               Po zjištění problému v oblasti hospodářské soutěže na tomto trhu uložil IT- og Telestyrelsen rozhodnutím ze dne 3. listopadu 2010, na základě tehdy platného zákona z roku 2007, společnosti TDC několik povinností, mezi nimi i povinnost vyhovět oprávněným žádostem o přístup k širokopásmovému připojení prostřednictvím její optické sítě. Tato povinnost zahrnovala mimo jiné instalaci připojovacích kabelů na vzdálenost nejvýše 30 metrů k napojení koncového uživatele na optickou síť sloužící k poskytování vysokorychlostního připojení.

               20

               TDC podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek k Teleklagenævnet, která rozhodnutím ze dne 20. června 2011 napadené rozhodnutí v podstatě potvrdila. Teleklagenævnet měla za to, že povinnost vyhovět oprávněným žádostem o přístup je přiměřená, neboť je vhodná a dostačující k zajištění skutečné hospodářské soutěže. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, zdůraznila kromě toho, že v souladu s ustanoveními čl. 7 odst. 3 rámcové směrnice IT- og Telestyrelsen oznámil návrh svého rozhodnutí ze dne 3. listopadu 2010 Komisi a ta se ve svém stanovisku k tomuto návrhu nezmínila o sporných aspektech této povinnosti.

               21

               Dne 12. srpna 2011 podala TDC proti rozhodnutí Teleklagenævnet ze dne 20. června 2011 žalobu k Retten på Frederiksberg (soud prvního stupně ve Frederiksbergu), který vzhledem ke vzneseným zásadním otázkám postoupil věc Østre Landsret (regionální soud pro Východ).

               22

               TDC před uvedeným soudem poukazuje na to, že povinnost instalovat připojovací kabely k optické síti, uložená IT- og Telestyrelsen, představuje povinnost vybudovat novou infrastrukturu, ačkoliv pojem „přístup“ ve smyslu přístupové směrnice podle jejího názoru instalaci takové infrastruktury nezahrnuje. Dodává, že tato povinnost představuje značnou finanční zátěž, takže nerespektuje zásadu přiměřenosti stanovenou v čl. 8 odst. 1 této směrnice.

               23

               Teleklagenævnet uvádí, že na dotčeném trhu v Dánsku, kde zaprvé se optická síť teprve buduje a zadruhé na rozdíl od jiných sítí (měděné, koaxiální) tato síť není při své původní instalaci bezprostředně napojena na koncového uživatele, existují problémy v oblasti hospodářské soutěže. Podle jejího názoru povinnost instalovat připojovací kabely nepředstavuje povinnost vybudovat novou infrastrukturu, ale technické přizpůsobení již existující optické sítě. Má za to, že na základě článků 8 a 12 přístupové směrnice má IT- og Telestyrelsen pravomoc uložit operátorům s významnou tržní silou na určitém trhu povinnost vyhovět oprávněným žádostem jiných operátorů o propojení, i když to může vyžadovat přizpůsobení sítě v podobě mimo jiné omezených výkopových prací. Poukazuje na to, že je-li taková povinnost uložena, je přiměřenost plánovaných opatření posuzována s přihlédnutím k rozsahu počáteční investice majitele zařízení.

               24

               Østre Landsret v předkládacím rozhodnutí uvádí, že předmětem původního sporu je rozsah povinnosti vyhovět oprávněným žádostem o přístup k optické síti společnosti TDC. Podle uvedeného soudu je konkrétně základní otázkou to, zda na základě zákona z roku 2007 a přístupové směrnice může taková povinnost znamenat, že společnost TDC je povinna na žádost konkurenčního telekomunikačního operátora instalovat přístupové kabely spojující její optickou infrastrukturu s koncovým spotřebitelem, což může vyžadovat výkopové práce na vzdálenost do 30 metrů.

               25

               Za těchto podmínek se Østre Landsret rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Má být pojem ‚přístup‘ definovaný v čl. 2 odst. a) [přístupové] směrnice vykládán v tom smyslu, že zahrnuje instalaci připojovacích kabelů mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele? Má na odpověď na tuto otázku vliv, že délka připojovacích kabelů nepřesahuje 30 metrů?

                        2)

                        Pokrývá výraz ‚přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a jejich využívání‘ v článku 12 uvedené směrnice ve spojení s články 2 a 8 této směrnice instalaci připojovacího kabelu o délce nejvýše 30 metrů mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele?

                        3)

                        Je v případě, kdy má přístupová povinnost formu například požadavku instalace připojovacích kabelů mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele, pro odpověď na první a druhou otázku relevantní, že vlastník elektronické komunikační sítě musí provést investici, která značně přesahuje náklady nabytí sítě elektronických komunikací, ke které musí být poskytnut přístup?

                        4)

                        Je pro odpověď na třetí otázku relevantní, že [tento] vlastník je schopen pokrýt náklady na instalaci připojovacích kabelů prostřednictvím uložené povinnosti regulace cen?“

         K předběžným otázkám

         K první a druhé otázce

               26

               Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 2 písm. a) a články 8 a 12 přístupové směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že VRO je oprávněn uložit operátorovi v oblasti elektronických komunikací s významnou tržní silou na určitém trhu, na základě povinnosti vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením, jejichž je vlastníkem, a o jejich využívání, povinnost instalovat na žádost konkurenčních operátorů připojovací kabel o délce nejvýše 30 metrů mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele.

               27

               Pro zodpovězení těchto otázek je třeba připomenout pravomoci uložit operátorům povinnost vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání, které přiznává přístupová směrnice VRO, poté vyložit pojem „přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a jejich využívání“, a následně přezkoumat podmínky, které musí být splněny, aby takové povinnosti mohly být uloženy.

               28

               Co se týče nejprve pravomoci VRO uložit povinnost vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání, je třeba připomenout, že podle čl. 8 odst. 2 přístupové směrnice, pokud je operátor na základě analýzy trhu provedené v souladu s článkem 16 rámcové směrnice označen jako operátor s významnou tržní silou na určitém trhu, jsou VRO oprávněny uložit mu povinnosti uvedené v článcích 9 až 13 přístupové směrnice.

               29

               Mezi tyto povinnosti patří povinnosti stanovené v čl. 12 odst. 1 prvním pododstavci přístupové směrnice, podle kterého mohou VRO v souladu s ustanoveními článku 8 této směrnice uložit operátorům povinnost vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání, mimo jiné v situacích, v nichž se VRO domnívá, že by odmítnutí přístupu nebo nepřiměřené smluvní podmínky a podmínky s podobným účinkem bránily vývoji trvalého konkurenčního prostředí pro koncové uživatele nebo že by byly v rozporu se zájmy koncových uživatelů.

               30

               Tento článek 12 vykládaný ve spojení s článkem 8 přístupové směrnice tedy přiznává VRO pravomoc uložit operátorům s významnou tržní silou na určitém trhu povinnost vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání.

               31

               Co se týče dále pojmu „přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením“ ve smyslu čl. 12 odst. 1 přístupové směrnice, je třeba uvést, že podle čl. 2 písm. a) této směrnice pojem „přístup“ zahrnuje zpřístupnění zařízení nebo služeb jinému podniku na základě stanovených podmínek, výlučně nebo nevýlučně, za účelem poskytování služeb elektronických komunikací, včetně případů, kdy jsou použity k předávání služeb informační společnosti nebo služeb obsahu vysílání. Toto ustanovení upřesňuje, že „přístup“ se vztahuje mimo jiné na přístup k síťovým prvkům a přiřazeným zařízením, což může zahrnovat připojení zařízení pevnými nebo jinými než pevnými prostředky, včetně zejména přístupu k účastnickému vedení a k zařízením a službám nezbytným k poskytování služeb prostřednictvím účastnického vedení, přístup k fyzické infrastruktuře včetně budov, kabelovodů a stožárů, a přístup k pevným a mobilním sítím, zejména pro roaming.

               32

               Ze znění tohoto ustanovení tak vyplývá, že pojem „přístup“ zahrnuje provedení úprav umožňujících zpřístupnění zařízení nebo služeb jinému podniku za účelem poskytování služeb elektronických komunikací, jak uvádí i generální advokát v bodech 17 a 18 svého stanoviska, a dále že seznam forem přístupu v tomto ustanovení uvedených není vyčerpávající.

               33

               Článek 2 písm. a) přístupové směrnice však neupřesňuje, zda přístup ve smyslu tohoto ustanovení může zahrnovat připojovací kabel mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele, který je nezbytný k umožnění přístupu ke stávající síti.

               34

               Za těchto podmínek je třeba za účelem výkladu pojmu „přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením“ ve smyslu čl. 12 odst. 1 přístupové směrnice přezkoumat pojem „přístup“ uvedený v čl. 2 písm. a) této směrnice z hlediska její systematiky a cílů, které sleduje.

               35

               Co se týče systematiky přístupové směrnice, stačí uvést, že tato směrnice definuje v čl. 2 písm. b) propojení jako fyzické a logické spojení veřejných komunikačních sítí užívaných týmž nebo jiným podnikem s cílem umožnit komunikaci uživatelům jednoho podniku s uživateli téhož nebo jiného podniku, nebo umožnit přístup ke službám poskytovaným jiným podnikem.

               36

               Článek 5 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) přístupové směrnice, který upravuje pravomoci a odpovědnosti VRO ve vztahu k přístupu a propojení, stanoví, že tyto orgány mohou uložit v míře, která je nezbytná k zabezpečení spojení konec-konec, povinnosti podnikům, které kontrolují přístup ke koncovým uživatelům, v odůvodněných případech rovněž povinnost propojovat jejich sítě, kde tomu tak ještě není.

               37

               Z těchto ustanovení vyplývá, že pojem „přistup“ ve smyslu této směrnice může zahrnovat úpravu stávající sítě umožňující realizaci spojení mezi sítí a koncovým uživatelem.

               38

               Pokud jde o cíle přístupové směrnice, její čl. 1 odst. 1 stanoví, že tato směrnice má zavést „předpisový rámec […], který povede k dosažení trvalé hospodářské soutěže, interoperability služeb elektronických komunikací a k prospěchu zákazníka“.

               39

               Článek 8 odst. 1 rámcové směrnice stanoví, že VRO při plnění regulačních úkolů uvedených v rámcové směrnici a ve zvláštních směrnicích, a tedy zejména v přístupové směrnici musí přijímat veškerá přiměřená opatření, která směřují k dosažení cílů stanovených v tomto článku, spočívajících v podpoře hospodářské soutěže při zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací, podpoře rozvoje vnitřního trhu a prosazování zájmů občanů Unie.

               40

               Při uskutečňování cílů stanovených v článku 8 rámcové směrnice musí VRO v rámci pravomocí a odpovědností, které jim svěřuje čl. 5 odst. 1 první pododstavec přístupové směrnice, zajistit v souladu s ustanoveními této směrnice odpovídající přístup a propojení, jakož i interoperabilitu služeb a plnit své úkoly způsobem, který podporuje efektivitu, udržitelnou hospodářskou soutěž, efektivní investice a inovace a koncovým uživatelům přináší co nejvyšší výhody.

               41

               V souvislosti s čl. 5 odst. 1 přístupové směrnice Soudní dvůr rozhodl, že z jeho znění vyplývá, že úkolem VRO je zajistit odpovídající přístup a propojení, jakož i interoperabilitu služeb, a to prostřednictvím prostředků, které nejsou vyjmenovány taxativně (rozsudek TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, bod 58).

               42

               Podobně je třeba mít za to, že povinnosti vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání, které mohou být uloženy operátorům s významnou tržní silou, nejsou vymezeny taxativně, ale VRO je musí stanovit v každém jednotlivém případě s ohledem na cíle uvedené v článku 8 rámcové směrnice.

               43

               Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že pojem „přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením“ ve smyslu čl. 2 písm. a) a čl. 12 odst. 1 přístupové směrnice může zahrnovat instalaci připojovacího kabelu mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele.

               44

               Co se týče konečně podmínek umožňujících VRO uložit operátorovi s významnou tržní silou na určitém trhu povinnost vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání, je třeba uvést, že čl. 8 odst. 4 přístupové směrnice stanoví, že povinnosti, které VRO uloží takovým operátorům, musí vycházet z povahy zjištěného problému, a musí být přiměřené a odůvodněné s ohledem na cíle uvedené v čl. 8 odst. 1 rámcové směrnice a připomenuté v bodě 39 tohoto rozsudku.

               45

               Z toho vyplývá, že VRO může operátorovi s významnou tržní silou na určitém trhu uložit na základě povinnosti vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání povinnost instalovat na žádost konkurenčních operátorů připojovací kabel mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele, pokud tato povinnost vychází z povahy zjištěného problému a je přiměřená a odůvodněná s ohledem na cíle uvedené v čl. 8 odst. 1 rámcové směrnice.

               46

               V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle Teleklagenævnet společnost TDC z důvodu zvláštního způsobu, jakým je její optická síť budována, rozhoduje o tom, kdy mohou být domácnosti připojeny, což jí poskytuje určitou konkurenční výhodu při získávání nových zákazníků na maloobchodní úrovni, jelikož noví zákazníci jsou smluvně vázáni ke společnosti TDC po dobu nejméně šesti měsíců. Povinnosti instalovat připojovací kabely má tedy zajistit, aby konkurenční operátoři měli stejnou pozici jako TDC a mohli využívat její síť v oblastech, kde je vybudována, ve vztahu k zákazníkům, kteří dosud nejsou připojeni. Instalace takových kabelů je nezbytnou podmínkou toho, aby operátoři konkurující společnosti TDC mohli získat zákazníky, kterým by mohli nabídnout služby šířené optickou sítí, za podmínek spravedlivé hospodářské soutěže se společností TDC.

               47

               Vzhledem k těmto skutečnostem je na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda povinnost instalovat na žádost konkurenčních operátorů připojovací kabel o délce nejvýše 30 metrů mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele, kterou uložil VRO společnosti TDC, vychází z povahy zjištěného problému a je přiměřená a odůvodněná s ohledem na cíle uvedené v čl. 8 odst. 1 rámcové směrnice.

               48

               S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že čl. 2 písm. a) a články 8 a 12 přístupové směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že VRO je oprávněn uložit operátorovi v oblasti elektronických komunikací s významnou tržní silou na určitém trhu na základě povinnosti vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením, jejichž je vlastníkem, a o jejich využívání, povinnost instalovat na žádost konkurenčních operátorů připojovací kabel o délce nejvýše 30 metrů mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele, pokud tato povinnost vychází z povahy zjištěného problému a je přiměřená a odůvodněná s ohledem na cíle uvedené v čl. 8 odst. 1 rámcové směrnice, což musí ověřit předkládající soud.

         Ke třetí a čtvrté otázce

               49

               Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda články 8 a 12 přístupové směrnice vykládané ve spojení s jejím článkem 13 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud má VRO v úmyslu uložit operátorovi, který je vlastníkem sítě elektronických komunikací, instalaci připojovacích kabelů za účelem připojení koncového uživatele k této síti, musí zohlednit počáteční investici dotčeného operátora a existenci regulace cen umožňující návratnost nákladů na instalaci.

               50

               V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čl. 12 odst. 2 písm. a) až d) přístupové směrnice musí VRO během zvažování povinností určených v odstavci 1 tohoto článku, a zejména během hodnocení, v jaké míře by byly tyto uložené povinnosti úměrné cílům stanoveným v článku 8 rámcové směrnice, zvážit zejména technickou a ekonomickou životaschopnost využití nebo instalace konkurenčních zařízení s ohledem na tempo vývoje trhu s přihlédnutím k povaze a druhu dotyčného propojení nebo přístupu, proveditelnost poskytování navrhovaného přístupu za účelem posouzení přiměřenosti povinností ukládaných operátorům s významnou tržní silou na určitém trhu, počáteční investici majitele zařízení s přihlédnutím ke všem veřejným investicím a rizikům této investice a potřebu dlouhodobé ochrany hospodářské soutěže se zvláštním zaměřením na ekonomicky účinnou hospodářskou soutěž v oblasti infrastruktury.

               51

               Článek 13 odst. 1 přístupové směrnice stanoví, že VRO mohou v případech, kdy z analýzy trhu vyplývá, že v důsledku nedostatku účinné hospodářské soutěže by mohl dotyčný operátor udržovat ceny na neúměrně vysoké úrovni nebo stlačovat ceny v neprospěch koncových uživatelů, uložit podnikům s významnou tržní silou na určitém trhu povinnosti týkající se úhrady nákladů a regulace cen za poskytování určitých druhů propojení nebo přístupu. Za účelem podpory investic operátora, a to i do sítí nové generace, musí VRO přihlédnout k investicím provedeným operátorem a umožnit mu přiměřenou návratnost odpovídajícího použitého kapitálu s přihlédnutím ke všem rizikům specificky spojeným s investičním projektem nových sítí.

               52

               Článek 8 odst. 5 rámcové směrnice rovněž upřesňuje, že při sledování cílů spočívajících v podpoře hospodářské soutěže, podpoře rozvoje vnitřního trhu a prosazování zájmů občanů Unie musí VRO uplatňovat objektivní, transparentní, nediskriminační a přiměřené regulační zásady. Mezi těmito zásadami je v bodě d) tohoto ustanovení uvedeno, že VRO podporují efektivní investice a inovace do nové a rozvinutější infrastruktury, a to i tím, že zajišťují, aby jakákoli povinnost přístupu řádně zohlednila rizika, která nese investující podnik, a umožňují různé dohody o spolupráci mezi investory a stranami, které usilují o přístup, aby se investiční rizika diverzifikovala, a přitom zajišťují, aby byla zachována hospodářská soutěž na trhu a dodržována zásada nediskriminace.

               53

               Z výše uvedených skutečností vyplývá, jak uvedl generální advokát v bodech 37 a 38 svého stanoviska, že VRO musí v rámci přezkumu přiměřenosti zamýšlené povinnosti vzhledem k cílům uvedeným v čl. 8 odst. 1 rámcové směrnice přihlédnout, vedle jiných faktorů, k počáteční investici majitele zařízení a existenci systému regulace cen. Pokud tedy mají v úmyslu uložit mu na základě povinnosti vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání provedení úpravy stávající sítě umožňující realizaci spojení mezi ní a koncovým uživatelem, musí přihlédnout k nákladům na tuto úpravu.

               54

               Ze všech těchto úvah vyplývá, že na třetí a čtvrtou otázku je třeba odpovědět tak, že články 8 a 12 přístupové směrnice, vykládané ve spojení s jejím článkem 13, musí být vykládány v tom smyslu, že pokud má VRO v úmyslu uložit operátorovi v oblasti elektronických komunikací s významnou tržní silou na určitém trhu instalaci připojovacích kabelů za účelem připojení koncového uživatele k síti, musí zohlednit počáteční investici dotčeného operátora a existenci regulace cen umožňující návratnost nákladů na instalaci.

         K nákladům řízení

               55

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 2 písm. a) a články 8 a 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES ze dne 7. března 2002 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení (přístupová směrnice), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/140/ES ze dne 25. listopadu 2009, musí být vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní regulační orgán je oprávněn uložit operátorovi v oblasti elektronických komunikací s významnou tržní silou na určitém trhu na základě povinnosti vyhovět oprávněným žádostem o přístup k určitým síťovým prvkům a přiřazeným zařízením a o jejich využívání, povinnost instalovat na žádost konkurenčních operátorů připojovací kabel o délce nejvýše 30 metrů mezi rozvaděčem v přístupové síti a koncovým bodem v objektu koncového uživatele, pokud tato povinnost vychází z povahy zjištěného problému a je přiměřená a odůvodněná s ohledem na cíle uvedené v čl. 8 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice), ve znění směrnice 2009/140, což musí ověřit předkládající soud.

                           2)

                           Články 8 a 12 směrnice 2002/19, ve znění směrnice 2009/140 vykládané ve spojení s jejím článkem 13 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud má vnitrostátní regulační orgán v úmyslu uložit operátorovi v oblasti elektronických komunikací s významnou tržní silou na určitém trhu instalaci připojovacích kabelů za účelem připojení koncového uživatele k síti, musí zohlednit počáteční investici dotčeného operátora a existenci regulace cen umožňující návratnost nákladů na instalaci.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: dánština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. listopadu 1986. # Jean Victor Becker proti Komisi Evropských společenství. # Úředník. # Věc 232/85.