title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 30. června 2004. # Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Slovní ochranná známka Mehr für Ihr Geld - Absolutní důvody pro zamítnutí - Rozlišovací způsobilost - Čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-281/02.

text:
      Věc T-281/02
      Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Slovní ochranná známka Mehr für Ihr Geld – Absolutní důvody pro zamítnutí – Rozlišovací způsobilost – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Rozsudek Soudu (čtvrtého senátu) ze dne 30. června 2004
      Shrnutí rozsudku
      1.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabývání ochranné známky Společenství – Označení, jež mohou tvořit ochrannou známku
            – Označení používaná kromě jiného jako reklamní slogany – Podmínka – Rozlišovací způsobilost
      [Směrnice Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b)]
      2.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabývání ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné
            známky postrádající rozlišovací způsobilost – Slovní označení „Mehr für Ihr Geld“
      [Směrnice Rady č. 40/94 čl. 7 odst. 1 písm. b)]
      1.     Zápis ochranné známky podle nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, která se skládá z označení nebo údajů, které
         jsou krom toho užívány jako reklamní slogany, údaje o kvalitě nebo výzvy ke koupi výrobků nebo služeb, na které se tato ochranná
         známka vztahuje, však není již z důvodu tohoto užívání vyloučen. Označení, které plní jiné funkce než funkce ochranné známky
         v klasickém smyslu, má nicméně rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení pouze tehdy, pokud může být
         vnímáno jako údaj o obchodním původu dotyčných výrobků nebo služeb, aby bylo relevantní veřejnosti umožněno odlišit výrobky
         a služby majitele ochranné známky bez nebezpečí záměny s výrobky a službami jiného obchodního původu.

       (viz bod 25)
      2.     Postrádá rozlišovací způsobilost na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení  č. 40/94 o ochranné známce Společenství, slovní
         označení Mehr für Ihr Geld, jehož zápis je požadován pro výrobky ze sortimentu drogistického a běžného spotřebního zboží spadající
         do tříd 3, 29 a 30 ve smyslu Niceské dohody. Přihlašovaná ochranná známka je totiž okamžitě vnímána cílovou veřejností, která
         je německy mluvící, jako pouhá reklamní formule nebo jako slogan, který uvádí, že dotyčné výrobky představují pro spotřebitele
         výhodu z hlediska množství nebo kvality ve srovnání s konkurenčními výrobky. V tomto ohledu má prvek „mehr“ („více“) vychvalující
         reklamní charakter, jehož funkcí je zdůraznit pozitivní vlastnosti výrobků nebo služeb, pro jejichž prezentaci je tento prvek
         užíván.

      (viz body 27, 29, 34)
ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého senátu)
      30. června 2004 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Slovní ochranná známka Mehr für Ihr Geld – Absolutní důvody pro zamítnutí – Rozlišovací způsobilost – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T-281/02,
      Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG,  se sídlem v Norimberku (Německo), zastoupená S. Rojahnem a S. Freytagem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM),  zastoupenému D. Schennenem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí třetího odvolacího senátu OHIM ze dne 3. července 2002 (věc R 239/2002-3),
         týkajícímu se zápisu slovní ochranné známky Mehr für Ihr Geld jakožto ochranné známky Společenství,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (čtvrtý senát),
      ve složení H. Legal, předseda, V. Tiili a M. Vilaras, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 18. září 2002,
      s přihlédnutím k vyjádření došlému kanceláři Soudu dne 16. prosince 2002,
      po jednání konaném dne 3. března 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 19. května 2000 podala žalobkyně u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) na základě
         nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších
         předpisů přihlášku ochranné známky Společenství.

      2       Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení Mehr für Ihr Geld.
      3       Výrobky a služby, pro něž byl zápis ochranné známky požadován, spadají do tříd 3, 29, 30 a 35 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním
         třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, v revidovaném a pozměněném znění, a odpovídají pro
         každou z těchto tříd následujícímu popisu:

      –       třída 3: „Přípravky pro bělení a jiné prací prostředky; přípravky pro čištění, leštění, odmašťování a broušení; mýdla; parfumerie;
         éterické oleje; kosmetika; toaletní přípravky (pokud jsou obsaženy ve třídě 3); vlasové vody (lotions); přípravky pro péči
         o vlasy; deodoranty pro osobní potřebu; zubní pasty“;

      –       třída 29: „Maso, uzeniny, ryby (včetně zpracovaných korýšů, mušlí a měkkýšů), drůbež a zvěřina; výrobky z masa, uzenin, drůbeže,
         zvěřiny a ryb; masové výtažky; ovoce, zelenina, bylinky a brambory konzervované, vařené, sušené, mražené, polotovary, včetně
         burských oříšků, ořechů, mandlí a kešu-oříšků, též jako slaných pochutin; výrobky z brambor a sice hranolky, bramborové krokety,
         bramboráky, bramborové knedlíky, opékané brambory; huspeniny, uzeniny, ryby a zelenina v aspiku; želé a džemy; vejce; mléko,
         zvláště syrovátka, zakysané mléko, zahuštěné mléko, mléčné konzervy a kondenzované mléko; máslo, přepuštěné máslo, sýry, zvláště
         tvaroh, sýrové konzervy, kefír, šlehačka, jogurt (i s přidaným ovocem), sušené mléko jako potrava; moučníky mléčné, jogurtové,
         tvarohové, želatinové, škrobové nebo smetanové; nealkoholické mléčné nápoje; jedlé oleje a tuky včetně margarinu a sádla;
         pomazánky na bázi tuků a smíšených tuků; oleje na vaření, tuky na vaření, kuchyňské oleje a tuky; masové konzervy, konzervy
         s uzeninami, rybí, ovocné a zeleninové konzervy; saláty a mražené potraviny, míchané pokrmy, polotovary (také náplně) a hotová
         jídla, též konzervovaná, z masa, uzenin, ryb, drůbeže, zvěřiny, zpracovaného ovoce a zeleniny, luštěnin, sýrů, vajec, brambor,
         těstovin, rýže, kukuřice, pokrmy nebo výrobky z brambor (včetně bramborové moučky), též s přísadou koření a omáček (včetně
         salátových omáček) nebo s chlebem či pečivem (například hamburgery a sendviče); paštiky, a sice masové paštiky, paštiky plněné
         zejména masem, rybami, ovocem a zeleninou a formy na zapečené paštiky; čalamády; extrakty z masových bujónů, masové bujóny
         v kostkách a další přípravky na bázi vývarů z masa, zvláště masové bujóny v prášku, zeleninové bujóny v kostkách; polévky
         v prášku, tekuté, zahuštěné a sušené koncentráty a polévková koření, bujónové přípravky ve formě past, zeleninové výtažky
         jakožto přísady do jídel a masa“;

      –       třída 30: „Káva, čaj, kakao, cukr (včetně vanilkového a vanilinového cukru a dextrózy jako potravy), rýže, tapiok, ságo, kávové
         náhražky, kávové a čajové výtažky; kakaový prášek; nealkoholické kávové, čajové, kakaové a čokoládové nápoje včetně instantních
         nápojů; pudinky, pudinkové prášky, pudinkové moučníky; mouky a obilné pokrmy (s výjimkou krmení pro zvířata); popcorn, kukuřičné
         vločky jako potrava; obiloviny zpracované pro lidskou výživu, zvláště ovesné vločky a jiné obilné vločky, zvláště na snídani,
         též ve směsi se sušeným ovocem (včetně ořechů), cukrem nebo medem; bramborová moučka, krupice; těstoviny, hotová těstovinová
         jídla a těstovinové konzervy; chléb, pečivo, sušenky a jiné jemné pečivo; sladké nebo slané obilné, kakaové pochutiny podávané
         k aperitivům, sladké nebo slané pochutiny z trvanlivého pečiva, čokolády, cukru, medu, sušeného ovoce, ořechů, z výrobků z brambor
         (včetně bramborové moučky), z burských oříšků, mandlí, kešu oříšků nebo z pečiva; pekařské zboží (též se sladkými nebo kořeněnými
         náplněmi), zvláště suchary, křupavé pečivo a sušenky; pizzy, též konzervované; čokoláda; cukrovinky, zvláště čokolády a pralinky,
         též plněné ovocem, kávou, nealkoholickými nápoji, vínem nebo lihovinami, jakož i mlékem a mléčnými výrobky, zvláště jogurtem;
         zmrzliny a sušené zmrzlinové směsi; cukrovinky, zvláště bonbóny a žvýkačky ne pro lékařské účely; marcipán; med, krém z invertního
         cukru, ovocný sirup, melasový sirup; roztíratelná kakaová hmota, pomazánky obsahující cukr, kakao, nugát, mléko nebo tuky;
         droždí, kypřící prášek, příchutě na pečení (s výjimkou éterických olejů); sůl, hořčice, pepř, ocet, omáčky (včetně salátových
         zálivek), sušené omáčky a výtažky z omáček (včetně výtažků pro salátové zálivky), salátové dresinky; majonéza; kečup, koření
         a směsi koření; led na osvěžení“;

      –       třída 35: „Propagační činnost, podpora prodeje, prodejní a nákupní poradenství, průzkum trhu a analýzy trhu; consulting, organizační
         a personální poradenství, business consulting; reklama; reklamní materiály; poradenství ohledně výzdoby interiérů komerčních
         prostor a obchodů pro reklamní účely, aranžérství výloh; zprostředkování informací a know-how v oblasti prodeje a obchodu,
         zvláště prodeje potravin; účetnictví, zprostředkování a uzavírání obchodů, zprostředkování smluv o koupi a prodeji zboží;
         distribuce vzorků“.

      4       Rozhodnutím ze dne 18. ledna 2002 zamítl průzkumový referent přihlášku ochranné známky z důvodu, že přihlašovaná ochranná
         známka je popisná a postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94.

      5       Dne 15. března 2002 podala žalobkyně proti rozhodnutí průzkumového referenta odvolání u OHIM podle článku 59 nařízení č. 40/94.

      6       Rozhodnutím ze dne 3. července 2002 (dále jen „napadené rozhodnutí“) zrušil třetí odvolací senát rozhodnutí průzkumového referenta
         v rozsahu, v němž byla tímto rozhodnutím zamítnuta přihláška ochranné známky pro služby spadající do třídy 35. Ve zbývající
         části odvolací senát odvolání zamítl.

      7       Ohledně výrobků spadajících do tříd 3, 29 a 30 měl odvolací senát v podstatě za to, že přihlašovaná ochranná známka je jednak
         tvořena výlučně popisnými údaji a jednak postrádá rozlišovací způsobilost.

       Návrhy účastníků řízení
      8       Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž potvrzuje zamítnutí přihlášky pro třídy 3, 29 a 30;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      9       OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      10     Žalobkyně se dovolává dvou žalobních důvodů, vycházejících z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, respektive
         čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Nejprve je třeba přezkoumat druhý žalobní důvod.

       Argumenty účastníků řízení
      11     Žalobkyně uplatňuje, že přihlašovaná ochranná známka Mehr für Ihr Geld vykazuje minimální rozlišovací způsobilost vyžadovanou
         ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      12     Dle žalobkyně spotřebitel vnímá ochrannou známku Mehr für Ihr Geld jako celek a jako údaj o určitém podniku, od něhož pocházejí
         výrobky a služby, ke kterým se vztahuje. Právě proto, že má tato ochranná známka formu přímého oslovení, jehož smysl je „pokud
         nakoupíte u nás, dostanete za své peníze více!“, nevidí v ní průměrný spotřebitel údaj o kvalitě výrobku, nýbrž o výhodách,
         které získá, když bude nakupovat u uživatele tohoto sloganu.

      13     Kromě toho je podle žalobkyně přihlašovaná ochranná známka Mehr für Ihr Geld krátká a nápadná, spotřebitel je zvědavý a chce
         se dozvědět, o jaké „více“ se jedná, takže mu slogan zůstane v paměti a působí jako údaj o původu. Slogan využívá originálním
         způsobem ambivalenci mezi výrazem „mehr“ („více“), který je neurčitý, a jehož význam tedy zůstává nejasný, a výrazy „Ihr Geld“
         („vaše peníze“), který je pro spotřebitele srozumitelnější a má osobnější význam.

      14     Žalobkyně tvrdí, že skutečnost, že dotčený slogan je sestaven z obvyklých, srozumitelných a v obchodě již mnohokráte použitých
         prvků, není pro posouzení rozlišovací způsobilosti přihlašované ochranné známky relevantní, neboť známkové právo nechrání
         oddělené prvky a na ochrannou známku je třeba vždy pohlížet jako na celek. Podle žalobkyně neodůvodňuje skutečnost, že některá
         slova sloganu „Mehr für Ihr Geld“ jsou užívána příležitostně v reklamě na požadované výrobky a služby způsobem popisným, zamítnutí
         zápisu ochranné známky z důvodu nedostatku rozlišovací způsobilosti. V konkrétním seskupení těchto slov, která oslovují přímo
         spotřebitele jakožto adresáta reklamy, je totiž označení chápáno ve smyslu domácí ochranné známky jakožto údaj o obchodním
         původu výrobků a nejen jako údaj o určité kvalitě těchto výrobků.

      15     Žalobkyně dodává, že z důvodu krátkého, nápadného a ambivalentního charakteru přihlášené ochranné známky v ní spotřebitel
         objeví, aniž by to bylo nutné k vyloučení důvodu pro zamítnutí zápisu, pojmový celek, vyvolávající účinek překvapení, a tedy
         zaznamenání. Výklad prvku „mehr“ („více“), který vyvolává společně s údajem „Ihr Geld“ („vaše peníze“) zvědavost, působí na
         spotřebitele v rámci sloganu, který sděluje pozitivní výpověď reklamy, překvapivě a cize, takže je přihlášenou ochrannou známku
         nutno celkově považovat za ochrannou známku s rozlišovací způsobilostí ve smyslu judikatury (rozsudek Soudu ze dne 11. prosince
         2001, Erpo Möbelwerk v. OHIM (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT), T-138/00, Recueil, s. II-3739).

      16     Podle žalobkyně je přihlašovaná ochranná známka z důvodu svého krátkého a nápadného charakteru a své formulace, která představuje
         přímé a osobní oslovení, a svého vágního smyslu vnímána jako domácí ochranná známka a spotřebiteli umožňuje pochopit přidanou
         hodnotu výrobků kupovaných v obchodech žalobkyně. Žalobkyně popírá tvrzení průzkumového referenta, že přihlašovaná ochranná
         známka nevnáší žádný fantazijní prvek. Toto posouzení neumožňuje dojít k závěru, že ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost.

      17     Dále žalobkyně podotýká, že všechny případy použití dotčeného označení nebo jeho prvků, kterých se dovolává průzkumový referent,
         ukazují popisné použití prvků přihlašované ochranné známky nebo jejích modifikací. Nicméně konkurenční podniky žalobkyně budou
         moci nadále tyto prvky pro popisné účely užívat i po zápisu ochranné známky.

      18     Kromě toho se žalobkyně dovolává rozhodnutí Bundesgerichtshof, Partner with the best (Markenrecht 2000, s. 50 a 51), podle
         něhož nemusí vést opakovaný výskyt různých slov z reklamního sloganu nebo jiného podobného reklamního sloganu, například na
         internetových stránkách, k odlišnému posouzení, neboť přihlašovanou ochrannou známku je třeba posuzovat v zásadě v jejím celku,
         a proto rešerše dokumentů, ve kterých se vyskytují jednotlivá slova v popisných údajích neumožňuje dojít k závěru o četnosti
         užívání této ochranné známky. Totéž platí pro ochrannou známku Společenství.

      19     V důsledku toho nemůže být přihlašovaná ochranná známka Mehr für Ihr Geld pro třídy 3, 29 a 30 považována za označení, které
         postrádá rozlišovací způsobilost.

      20     OHIM trvá na tom, že odvolací senát byl oprávněn domnívat se, že přihlašovaná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost
         pro výrobky, které označuje, z hlediska relevantní veřejnosti.

      21     OHIM připomíná, že každá ochranná známka, která je předmětem přihlášky, musí mít nejen rozlišovací způsobilost, nýbrž musí
         být také schopna plnit funkci údaje o původu. OHIM tvrdí, že se vždy domníval, že okolnost, že se jedná o reklamní slogan,
         neodporuje poskytnutí ochrany ochranné známce jako takové ani neodůvodňuje přísnější kritéria posuzování absolutních důvodů
         pro zamítnutí (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 4. října 2001, Merz & Krell, C‑517/99, Recueil, s. I-6959,
         bod 40, a rozsudek Soudu ze dne 5. prosince 2002, Sykes Enterprises v. OHIM (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T-130/01, Recueil,
         II-5179, bod 19). To však neznamená, že může být ignorován účinek, který má přihlašovaná ochranná známka na spotřebitele.
         Tento účinek je naopak nutno zohlednit, protože jde podle OHIM o prokázání, zda ochranná známka, jejíž zápis je požadován,
         za předpokladu, že je skutečně užívána, je, nebo není vnímána dotčenou veřejností jako údaj o původu.

      22     OHIM zpochybňuje tvrzení žalobkyně, že přihlašovaná ochranná známka Mehr für Ihr Geld („více za vaše peníze“) může hrát roli
         údaje o původu. Podle OHIM je tato ochranná známka jednoduchá, banální a přímo dostupná. Obsah zprávy, kterou zprostředkovává,
         se přesně shoduje s informací, kterou z ní může spotřebitel vyvodit, totiž, že zákazník dostane za své peníze „víc“. Přihlašovaná
         ochranná známka se tím omezuje na to, že upozorňuje na zvláště výhodnou nabídku.

       Závěry Soudu
      23     Podle čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se do rejstříku nezapíšou „ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost“.
         Navíc čl. 7 odst. 2 nařízení č. 40/94 upřesňuje, že se odstavec 1 „použije, i když důvody k zamítnutí existují jen v části
         Společenství“.

      24     Označení postrádající rozlišovací způsobilost uvedená v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 jsou považována za nezpůsobilá
         plnit základní funkci ochranné známky, tedy označovat původ výrobků nebo služeb tak, aby spotřebitel, který získá výrobky
         nebo služby označené ochrannou známkou, mohl při dalším nabytí nebo využití učinit stejnou volbu, pokud byla jeho zkušenost
         pozitivní, nebo jinou volbu, pokud byla tato zkušenost negativní [rozsudek Soudu ze dne 27. února 2002, Rewe-Zentral v. OHIM
         (LITE), T-79/00, Recueil, s. II-705, bod 26]. Tak je tomu totiž zejména v případě označení, která jsou běžně užívána při uvádění
         dotyčných výrobků nebo služeb na trh [rozsudek Soudu ze dne 3. července 2003, Best Buy Concepts v. OHIM (BEST BUY), T-122/01,
         dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 20].

      25     Zápis ochranné známky, která se skládá z označení nebo údajů, které jsou krom toho užívány jako reklamní slogany, údaje o
         kvalitě nebo výzvy ke koupi výrobků nebo služeb, na které se tato ochranná známka vztahuje, však není již z důvodu tohoto
         užívání vyloučen (viz obdobně výše uvedený rozsudek Merz & Krell, bod 40). Označení, které plní jiné funkce než funkce ochranné
         známky v klasickém smyslu, má nicméně rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 pouze tehdy,
         pokud může být vnímáno jako údaj o obchodním původu dotyčných výrobků nebo služeb, aby bylo relevantní veřejnosti umožněno
         odlišit výrobky a služby majitele ochranné známky bez nebezpečí záměny s výrobky a službami jiného obchodního původu (výše
         uvedený rozsudek BEST BUY, bod 21).

      26     Rozlišovací způsobilost označení může být posouzena jednak pouze ve vztahu k výrobkům nebo službám, pro které je požadován
         zápis, a jednak ve vztahu k relevantní veřejnosti (výše uvedený rozsudek BEST BUY, bod 22).

      27     V projednávaném případě je nejprve namístě konstatovat, že výrobky označené přihlašovanou ochrannou známkou jsou výrobky ze
         sortimentu drogistického a běžného spotřebního zboží určené všem spotřebitelům. V důsledku toho je cílovou veřejností běžně
         informovaný, přiměřeně pozorný a obezřelý průměrný spotřebitel. Krom toho na základě čl. 7 odst. 2 nařízení č. 40/94 je cílovou
         veřejností, ve vztahu k níž je třeba posoudit absolutní důvod pro zamítnutí, německy mluvící veřejnost, neboť dotčené slovní
         označení je sestaveno z prvků v německém jazyce [viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 27. února 2002, Ellos v. OHIM (ELLOS),
         T-219/00, Recueil, s. II-753, body 30 a 31, a ze dne 15. října 2003, Nordmilch v. OHIM (OLDENBURGER), T-295/01, dosud nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 35].

      28     Odvolací senát dále k otázce rozlišovací způsobilosti přihlašované ochranné známky v bodu 36 napadeného rozhodnutí konstatoval,
         že nárokovaný slogan postrádá potřebnou minimální rozlišovací způsobilost, neboť není relevantními obchodními kruhy chápán
         jako ochranná známka uvádějící podnik, od něhož nabízené výrobky pochází, nýbrž jako pouhý údaj o zvláštní kvalitě nabízených
         výrobků. To vyplývá ze skutečnosti, že jakožto běžný a obvyklý slogan postrádající rozlišující doplňkové prvky toto označení
         postrádá rozlišovací způsobilost.

      29     Je třeba uvést, že odvolací senát provedl správný rozbor přihlašované ochranné známky. Přihlašovaná ochranná známka je totiž
         okamžitě vnímána cílovou veřejností jako pouhá reklamní formule nebo jako slogan, který uvádí, že dotyčné výrobky představují
         pro spotřebitele výhodu z hlediska množství nebo kvality ve srovnání s konkurenčními výrobky (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek BEST BUY, bod 29). V tomto ohledu má prvek „mehr“ („více“) vychvalující reklamní charakter, jehož funkcí je zdůraznit
         pozitivní vlastnosti výrobků nebo služeb, pro jejichž prezentaci je tento prvek užíván [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu
         ze dne 20. listopadu 2002, Bosch v. OHIM (Kit Pro a Kit Super Pro), T‑79/01 a T-86/01, Recueil, s. II-4881, bod 26].

      30     Ostatně žalobkyně sama uvedla, že přihlašovaná ochranná známka vyvolává u spotřebitele obecnou představu, že dostane „více
         za své peníze“, když si koupí výrobky touto ochrannou známkou označené.

      31     V této souvislosti je irelevantní argument žalobkyně, že spotřebitel není informován o obsahu nebo povaze výrobků nabízených
         pod touto ochrannou známkou, protože neví, o jaké „více“ se jedná. Ke zjištění nedostatku rozlišovací způsobilosti totiž stačí
         konstatovat, že sémantický obsah dotčeného slovního označení odkazuje spotřebitele na vlastnost výrobku, která se vztahuje
         k jeho tržní hodnotě, aniž by byla přesná a je informací reklamního typu, která je relevantní veřejností vnímána v prvé řadě
         jako taková spíše nežli jako údaj o obchodním původu výrobků (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS,
         body 29 a 30). Navíc pouhý nedostatek informací o povaze příslušných výrobků ve slovním označení Mehr für Ihr Geld nemůže
         stačit k přiznání rozlišovací způsobilosti tomuto označení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek BEST BUY, bod 30).

      32     Nadto neobsahuje přihlašovaná ochranná známka Mehr für Ihr Geld prvky, které by mohly kromě jejího očividného propagačního
         významu umožnit relevantní veřejnosti snadno a okamžitě si zapamatovat ochrannou známku jakožto ochrannou známku s rozlišovací
         způsobilostí pro označené výrobky. I v případě, že by byla přihlašovaná ochranná známka užívána samostatně a bez dalšího označení
         nebo ochranné známky, nemohla by ji relevantní veřejnost vnímat, aniž by na to byla předem upozorněna, jinak než v jejím reklamním
         významu (výše uvedený rozsudek REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS, bod 28).

      33     K argumentu žalobkyně vycházejícímu z výše uvedeného rozsudku DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT, že přihlašovaná ochranná známka
         musí být považována za ochrannou známku, která má rozlišovací způsobilost, postačuje uvést, že podle judikatury po tomto rozsudku
         spadají pod čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 nejen ochranné známky, které jsou v obchodním styku k prezentaci dotyčných
         výrobků nebo služeb obvykle užívány, nýbrž také ty, které by takto užívány být mohly (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Kit Pro a Kit Super Pro, bod 19 a uváděná judikatura). Tím, že odvolací senát v bodě 31 napadeného rozhodnutí v podstatě konstatoval,
         že přihlašovaná ochranná známka spotřebitele informuje „krátkými a výstižnými a jednoduše kombinovanými slovy“, že příslušné
         výrobky představují výhodu z hlediska množství nebo kvality, dostatečně právně prokázal, že tato ochranná známka může být
         běžně užívána v obchodním styku k prezentaci dotyčných výrobků.

      34     Za těchto okolností je namístě konstatovat, že přihlašovaná ochranná známka je relevantní veřejností v prvé řadě vnímána z
         důvodu svého obsahu jakožto reklamní slogan, a nikoliv jako ochranná známka, a že tedy postrádá rozlišovací způsobilost.

      35     Co se týče zápisu sloganu „Partner with the best“ v Německu, kterého se žalobkyně dovolává, je třeba připomenout, že podle
         ustálené judikatury je jednak právní úprava ochranných známek Společenství samostatnou právní úpravou a jednak že legalita
         rozhodnutí odvolacího senátu je posuzována výhradně na základě nařízení č. 40/94, a nikoliv na základě dřívější rozhodovací
         praxe OHIM [rozsudky Soudu ze dne 16. února 2000, Procter & Gamble v. OHIM (Tvar mýdla), T-122/99, Recueil, s. II-265, body
         60 a 61, ze dne 5. prosince 2000, Messe München v. OHIM (electronica), T-32/00, Recueil, s. II-3829, body 46 a 47, ze dne
         27. února 2002, Streamserve v. OHIM (STREAMSERVE), T-106/00, Recueil, s. II-723, bod 66, a výše uvedený rozsudek REAL PEOPLE,
         REAL SOLUTIONS, bod 31]. OHIM tedy není vázán vnitrostátními zápisy ani svými dřívějšími rozhodnutími.

      36     Druhý žalobní důvod žalobkyně je tudíž třeba zamítnout.
      37     Jak vyplývá z čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94, označení nemůže být zapsáno do rejstříku jakožto ochranná známka Společenství
         již tehdy, pokud je dán jeden z uvedených absolutních důvodů pro zamítnutí [rozsudek Soudního dvora ze dne 19. září 2002,
         DKV v. OHIM, C-104/00 P, Recueil, s. I-7561, bod 29; rozsudky Soudu ze dne 31. ledna 2001, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld
         v. OHIM (Giroform), T-331/99, Recueil, s. II-433, bod 30, a ze dne 27. listopadu 2003, Quick v. OHIM (Quick), T-348/02, dosud
         nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 37]. Za těchto podmínek není namístě přezkoumávat první žalobní důvod vycházející z
         porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94.

      38     V důsledku toho je namístě žalobu zamítnout.
       K nákladům řízení
      39     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu
         neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy OHIM.

      Z těchto důvodů
      SOUD (čtvrtý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 30. června 2004.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      H. Legal

         * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. prosince 2000. # Fazenda Pública proti Câmara Municipal do Porto. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-446/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. prosince 1963. # Società Industriale Acciaierie San Michele a další proti Vysokému úřadu ESUO. # Spojené věci 2 až 10-63.


Rozsudek Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 5. října 2017.#Wolf Oil Corp. v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO).#Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Mezinárodní zápis s vyznačením Evropské unie – Slovní ochranná známka CHEMPIOIL – Starší obrazová ochranná známka CHAMPION – Zamítnutí námitek.#Věc C-437/16 P.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. května 1990. # Evropský parlament proti Radě Evropských společenství. # Aktivní legitimace Evropského parlamentu pro podání žaloby na neplatnost. # Věc C-70/88.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA22. května 1990(*)Ve věci 70/88,Evropský parlament, zastoupený
 Francescem Passetim Bombardellou a Jorgem Campinosem, právními
poradci, ve spolupráci s Christianem Pennerou a Johannem
Schoo, členy právního oddělení, jako zmocněnci, s adresou pro účely
 doručování v generálním sekretariátu Evropského parlamentu,
Kirchberg,žalobce,protiRadě Evropských společenství,
 zastoupené Raffaelem Fornasierem, generálním ředitelem právního
oddělení, a Bernahrdem Schlohem, právním poradcem, jako zmocněnci,
s adresou pro účely doručování v Lucemburku v úřadě Jörga
 Käsera, ředitele právního oddělení Evropské investiční banky, 100
boulevard Konrad-Adenauer,žalované,podporovanéSpojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska,
 zastoupeným J. Gensmantel z Treasury Solicitor’s Department,
jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku
v sídle velvyslanectví Spojeného království, 14 boulevard
Roosevelt,aKomisí Evropských společenství,
 zastoupenou Michelem Van Ackere-Pietri, právním poradcem,
a Jürgenem Grünwaldem, členem právního oddělení, jako zmocněnci,
s adresou pro účely doručování v Lucemburku v úřadě
Georgiose Kremlise, člena právního oddělení Komise, Centre Wagner,
Kirchberg,vedlejšími účastníky,jejímž
 předmětem je za současného stavu řízení přípustnost žaloby podané na
základě článku 173 Smlouvy o EHS a článku 146 Smlouvy
o ESAE směřující ke zrušení nařízení Rady (Euratom) č. 3954/87
 ze dne 22. prosince 1987, kterým se stanoví nejvyšší přípustné
hodnoty radioaktivní kontaminace potravin a krmiv po jaderné
havárii nebo v jiné radiologicky mimořádné situaci (Úř. věst.
č. L 371, s. 11; Zvl. vyd. 15/01, s. 333),SOUDNÍ DVŮR,ve
 složení O. Due, předseda, Sir Gordon Slynn, C. N. Kakouris,
F. A. Schockweiler a M. Zuleeg, předsedové senátů, G. F.
Mancini, R. Joliet, J. C. Moitinho de Almeida a G. C.
Rodríguez Iglesias, soudci,generální advokát: W. Van Gerven,vedoucí soudní kanceláře: D. Louterman, vrchní radas ohledem na zprávu z jednání,po
 vyslechnutí řečí účastníků řízení na jednání konaném dne
5. října 1989, na němž byl Evropský parlament zastoupen
Francescem Pasettim Bombardellou, Christianem Pennerou a Johannem
Schoo, ve spolupráci s Michelem Waelbroeckem, avocat au barreau de
Bruxelles, Rada byla zastoupena Raffaellem Fornasierem a Bernhardem
 Schlohem a Komise byla zastoupena Jean-Louisem Dewostem, ředitelem
 právního oddělení Komise, ve spolupráci s Denise Sorasio, právní
poradkyní, jako zmocněnci,po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. listopadu 1989,vydává tentoRozsudek1        Žalobou
 došlou kanceláři Soudního dvora dne 4. března 1988 se Evropský
parlament na základě článku 146 Smlouvy o ESAE a článku 173
Smlouvy o EHS domáhá, aby bylo zrušeno nařízení Rady (Euratom)
č. 3954/87 ze dne 22. prosince 1987, kterým se stanoví
nejvyšší přípustné úrovně radioaktivní kontaminace potravin a krmiv
 po jaderné havárii nebo v jiném případu radiační mimořádné situace
 (Úř. věst. č. L 371, s. 11; Zvl. vyd. 15/01, s. 333).2        Toto
 nařízení, které je založeno na článku 31 Smlouvy o ESAE, stanoví
postup pro určení nejvyšších přípustných úrovní radioaktivní kontaminace
 potravin a krmiv, které lze nabízet na trhu po jaderné havárii
nebo v jiném případě radiační mimořádné situace, která může
způsobit nebo způsobila významnou radioaktivní kontaminaci potravin nebo
 krmiv. Potraviny nebo krmiva, u nichž nejsou dodrženy nejvyšší
přípustné úrovně stanovené opatřením přijatým v souladu
s ustanoveními napadeného nařízení, nesmějí být uvedeny na trh.3        Během
 vypracovávání napadeného nařízení Evropský parlament, po konzultaci
s Radou v souladu s článkem 31 Smlouvy o ESAE,
vyjádřil svůj nesouhlas s právním základem stanoveným Komisí
a vyzval Komisi, aby mu předložila nový návrh založený na článku
100a Smlouvy o EHS. Vzhledem k tomu, že Komise této žádosti
nevyhověla, Rada přijala nařízení č. 3954/87 na základě článku 31
Smlouvy o ESAE. Parlament tedy podal projednávanou žalobu na
neplatnost uvedeného nařízení.4        Rada
 vznesla námitku nepřípustnosti podle čl. 91 odst. 1 prvního
pododstavce jednacího řádu Soudního dvora a navrhla, aby Soudní
dvůr o této námitce rozhodl bez projednání věci samé.5        Na
 podporu své námitky Rada uplatnila v písemné části řízení,
v době, kdy ještě nebyl vydán rozsudek ze dne 27. září 1988,
Evropský parlament v. Rada, „Comitologie“ (302/87, Recueil,
s. 5615), obdobné argumenty, které uvedla na podporu své námitky
nepřípustnosti ve věci 302/87. Na jednání, které se konalo dne 5. října
1989, Rada uvedla, že otázku, zda Evropský parlament je aktivně
legitimován k podání žaloby na neplatnost, již Soudní dvůr jasně
rozhodl ve svém rozsudku ze dne 27. září 1988, a že projednávaná
žaloba je tudíž nepřípustná.6        Evropský
 parlament navrhl, aby tato námitka byla zamítnuta. Uplatňoval, že
projednávaná věc na rozdíl od věci 302/87 obsahuje novou skutečnost.
K odůvodnění svého odmítnutí přiznat Evropskému parlamentu aktivní
legitimaci k podání žaloby na neplatnost Soudní dvůr uvedl, že
podle článku 155 Smlouvy o EHS je věcí Komise zajistit dodržování
pravomocí Parlamentu a podávat za tímto účelem žaloby na
neplatnost, ukáže-li se to nutné. Projednávaná věc však ukazuje, že
Komise tuto povinnost nemůže plnit, protože svůj návrh založila na jiném
 právním základě, než který Parlament považoval za vhodný.
V důsledku toho nemůže Evropský parlament počítat s tím, že
Komise bude bránit jeho pravomoci žalobou na neplatnost.7        Evropský
 parlament dodal, že přijetí napadeného aktu Radou nelze považovat za
konkludentní odmítnutí jednat, které by Parlamentu umožňovalo podat
žalobu na nečinnost. Ochrana pravomocí žalobami podanými jednotlivci by
navíc byla zcela závislá na náhodě, a tedy neúčinná.8        Podle
 Parlamentu tedy existuje právní vakuum, které by Soudní dvůr měl
zaplnit tím, že Evropskému parlamentu přizná aktivní legitimaci
k podání žaloby na neplatnost v rozsahu nutném pro ochranu
jeho pravomocí.9        Usnesením
 ze dne 13. července 1988 bylo Komisi Evropských společenství povoleno
vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání žalované. Ačkoli
Komise navrhovala, aby žaloba byla zamítnuta ve věci samé, na jednání
navrhla, aby Soudní dvůr zamítl námitku nepřípustnosti, kterou vznesla
Rada. Usnesením ze dne 18. ledna 1989 bylo mimoto Spojenému
království povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání
žalované. Spojené království se k přípustnosti žaloby nevyjádřilo.10      Pro
 širší výklad skutkového základu věci, průběhu řízení a žalobních
důvodů a argumentů účastníků řízení se odkazuje na zprávu
z jednání. Tyto údaje ve spisu jsou uvedeny pouze v míře
nezbytné pro úvahy Soudního dvora. 11      Úvodem
 je třeba poznamenat, že vzhledem k tomu, že napadený akt je
založen na ustanovení Smlouvy o ESAE, je třeba posoudit přípustnost
 žaloby na neplatnost tohoto aktu ve vztahu k této smlouvě.12      Jak
 vyplývá z výše uvedeného rozsudku ze dne 27. září 1988, není
Parlament oprávněn podat žalobu na neplatnost na základě článku 173
Smlouvy o EHS ani článku 146 Smlouvy o ESAE, jejichž obsah je
shodný.13      Parlament
 totiž jednak není uveden v prvním pododstavci článku 173 ani
článku 146 mezi orgány, které mohou, stejně jako členské státy, podat
žalobu na neplatnost aktů jiných orgánů.14      Krom
 toho vzhledem k tomu, že Parlament není právnickou osobou, nemůže
se obrátit na Soudní dvůr podle druhého pododstavce týchž článků,
jejichž systém by každopádně byl nevhodný pro žalobu na neplatnost
podanou Parlamentem.15      V
 tomtéž rozsudku ze dne 27. září 1988 po uvedení důvodů, proč Parlament
není aktivně legitimován podat žalobu na základě článku 173 Smlouvy
o EHS, Soudní dvůr připomenul, že k zajištění ochrany
pravomocí Parlamentu existují různé právní prostředky. Jak se uvádí
v tomto rozsudku, nejenže má Parlament právo podat žalobu na
nečinnost, ale Smlouvy mu poskytují i možnost obrátit se na Soudní
dvůr v případě aktů, které Rada nebo Komise přijaly, aniž by vzaly
v úvahu pravomoci Parlamentu.16      Okolnosti
 a argumenty uvedené v projednávané věci však ukazují, že
jednotlivé právní prostředky, které stanoví Smlouva o ESAE
a Smlouva o EHS, mohou být přes svou užitečnost
a rozmanitost neúčinné nebo nejisté.17      Zaprvé nelze žalobou na nečinnost napadnout právní základ již přijatého aktu.18      Zadruhé
 je předložení předběžné otázky k posouzení platnosti takového aktu
 nebo podání žaloby na neplatnost takového aktu k Soudnímu dvoru
členskými státy nebo jednotlivci závislé pouze na náhodě
a Parlament s nimi nemůže počítat.19      Konečně
 Komise sice musí dbát na dodržování pravomocí Parlamentu, tato
povinnost však nemůže jít tak daleko, aby Komise musela přijmout postoj
Parlamentu a podat žalobu na neplatnost, kterou sama považuje za
neopodstatněnou.20      Z
 výše uvedeného vyplývá, že existence těchto různých právních prostředků
 dostatečně nezajišťuje s jistotou a za všech okolností
kontrolu aktu přijatého Radou nebo Komisí, který nezohledňuje pravomoci
Parlamentu. 21      Tyto
 pravomoci jsou jedním z prvků institucionální rovnováhy vytvořené
Smlouvami. Smlouvy totiž zavedly systém rozdělení pravomocí mezi
jednotlivé orgány Společenství, který každému orgánu přiděluje jeho
vlastní roli v institucionální struktuře Společenství a při
plnění úkolů svěřených Společenství.22      Zachovávání
 institucionální rovnováhy předpokládá, že každý orgán vykonává své
pravomoci se zřetelem na pravomoci ostatních institucí. Vyžaduje rovněž,
 aby každé případné porušení tohoto pravidla mohlo být sankcionováno.23      Soudní
 dvůr, který má podle Smluv zajišťovat dodržování práva při jejich
výkladu a provádění, musí tedy mít možnost zajistit institucionální
 rovnováhu, a tudíž přezkoumávat respektování pravomocí Parlamentu,
 jestliže se Parlament na něj za tímto účelem obrátí, pomocí právního
prostředku, který je vhodný pro sledovaný účel.24      Při
 plnění tohoto úkolu Soudní dvůr samozřejmě nemůže zařadit Parlament
mezi orgány, které mohou podat žalobu na základě článku 173 Smlouvy
o EHS nebo článku 146 Smlouvy o ESAE, aniž by musely prokázat
právní zájem na podání žaloby.25      Soudní
 dvůr však musí zajistit plné používání těch ustanovení smluv, která se
týkají institucionální rovnováhy, a dbát na to, aby Parlament
i ostatní orgány nebyly dotčeny na svých pravomocích, aniž by mohly
 předložit věc soudu jedním ze způsobů upravených Smlouvami, který lze
použít určitým a účinným způsobem.26      Neexistence
 takového ustanovení ve Smlouvách, které by Parlament opravňovalo podat
žalobu na neplatnost, může představovat mezeru v procesním právu,
nesmí však převážit nad základním zájmem na zachování a dodržování
institucionální rovnováhy stanovené ve smlouvách zakládajících Evropská
společenství.27      V
 důsledku toho může Parlament podat u Soudního dvora žalobu na
neplatnost aktu Rady nebo Komise za podmínky, že se žaloba týká pouze
ochrany pravomocí Parlamentu a opírá se pouze o důvody
vycházející z jejich porušení. Je-li tato podmínka splněna,
vztahují se na žalobu na neplatnost podanou Parlamentem pravidla, která
Smlouvy stanoví pro žalobu na neplatnost podanou ostatními orgány.28      Mezi
 pravomoci Parlamentu patří v případech upravených Smlouvami účast
na vypracovávání právních aktů, zejména účast na postupu spolupráce
stanoveném Smlouvou o EHS.29      V
 projednávaném případě Parlament tvrdí, že se napadené nařízení opírá
o článek 31 Smlouvy o ESAE, který stanoví pouze konzultaci
s Parlamentem, třebaže by se mělo opírat o článek 100a Smlouvy
 o EHS, který vyžaduje uskutečnění postupu spolupráce
s Parlamentem.30      Z
 toho Parlament dovozuje, že volba právního základu napadeného nařízení
Radou vedla k porušení jeho pravomocí tím, že mu byla upřena
možnost, kterou nabízí postup spolupráce, totiž užší a aktivnější
účast na vypracování tohoto aktu než v rámci postupu konzultace.31      Vzhledem
 k tomu, že se Parlament dovolává porušení svých pravomocí
v důsledku volby právního základu napadeného aktu, z výše
uvedeného vyplývá, že tato žaloba je přípustná. Námitku nepřípustnosti,
kterou vznesla Rada, je tedy třeba zamítnout a pokračovat
v řízení ve věci samé. Náklady řízení32      O nákladech řízení bude rozhodnuto později.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮR rozhodl takto:1)      Námitka nepřípustnosti vznesená Radou se zamítá.2)      V řízení se bude pokračovat ve věci samé.3)      O nákladech řízení bude rozhodnuto později.DueSlynn      KakourisSchockweilerZuleegMancini      Joliet      Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasVyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 22. května 1990.Vedoucí soudní kanceláře       Předseda J.-G. Giraud       O. Due* 	Jednací jazyk: francouzština


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. března 1986. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Věc 85/85.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. února 1978. # IFG - Interkontinentale Fleischhandelsgesellschaft mbH & Co. KG proti Komisi Evropských společenství. # Vyšší moc. # Věc 68/77.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 4. června 2009.#Pannon GSM Zrt. proti Erzsébet Sustikné Győrfi.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Budaörsi Városi Bíróság - Maďarsko.#Směrnice 93/13/EHS - Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách - Právní účinky zneužívající klauzule - Pravomoc a povinnost vnitrostátního soudu posoudit bez návrhu zneužívající charakter ustanovení o soudní příslušnosti - Kritéria pro posouzení.#Věc C-243/08.

text:
      Věc C-243/08
      Pannon GSM Zrt.
      v.
      Erzsébet Sustikné Győrfi
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Budaörsi Városi Bíróság)
      „Směrnice 93/13/EHS − Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Právní účinky zneužívající klauzule − Pravomoc a povinnost vnitrostátního soudu posoudit bez návrhu zneužívající charakter
         ustanovení o soudní příslušnosti – Kritéria pro posouzení“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13
      (Směrnice Rady 93/13, článek 6)
      2.        Sbližování právních předpisů – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13
      (Směrnice Rady 93/13)
      3.        Sbližování právních předpisů – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13
      (Směrnice Rady 93/13, článek 3)
      1.        Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13/ o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách musí
         být vykládán v tom smyslu, že spotřebitel není zneužívající smluvní klauzulí vázán a že v tomto ohledu není nezbytné, aby
         tuto klauzuli nejprve úspěšně napadl.

      Cíle sledovaného článkem 6 uvedené směrnice, kterým je posílit ochranu spotřebitele, nelze totiž dosáhnout, pokud by spotřebitelé
         měli mít povinnost sami namítat zneužívající charakter smluvní klauzule. Navíc účinnou ochranu spotřebitele lze zajistit pouze
         v případě, že je vnitrostátnímu soudu přiznána možnost posoudit takovouto klauzuli i bez návrhu.

      (viz body 23, 28, výrok 1)
      2.        Vnitrostátní soud má povinnost posoudit z úřední povinnosti zneužívající charakter smluvní klauzule, pokud má k dispozici
         informace o právním a skutkovém stavu, které jsou pro tyto účely nezbytné. Považuje-li takovouto smluvní klauzuli za zneužívající,
         zdrží se jejího použití, vyjma případu, kdy s tím spotřebitel nesouhlasí. Tuto povinnost má vnitrostátní soud i při ověřování
         své vlastní místní příslušnosti.

      Soud, který věc projednává, musí tedy zajistit užitečný účinek ochrany požadované ustanoveními směrnice 93/13 o nepřiměřených
         podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách. Role, která je tak přiznána právem Společenství vnitrostátnímu
         soudu v předmětné oblasti, se proto neomezuje na pouhou možnost vyslovit se k případně zneužívajícímu charakteru určité smluvní
         klauzule, nýbrž zahrnuje rovněž povinnost posoudit tuto otázku z úřední povinnosti, pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné
         informace o právním a skutkovém stavu, a to včetně případu, kdy řeší svou vlastní místní příslušnost. Pokud jde však o naplňování
         této povinnosti, směrnice vnitrostátnímu soudu neukládá povinnost vyloučit použití dotčené klauzule, pokud spotřebitel poté,
         co byl soudem upozorněn, nemá v úmyslu napadnout její zneužívající charakter a dovolávat se její nezávaznosti.

      (viz body 32–33, 35, výrok 2)
      3.        Je na vnitrostátním soudu, aby určil, zda takové smluvní ustanovení, jako je ustanovení o soudní příslušnosti, splňuje kritéria,
         která jsou požadována k tomu, aby bylo ustanovení považováno za zneužívající ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13 o nepřiměřených
         podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách. Vnitrostátní soud přitom musí zohlednit skutečnost,
         že ustanovení obsažené ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem a poskytovatelem nebo prodávajícím, které bylo do smlouvy vloženo,
         aniž bylo předmětem individuálního vyjednávání, a které zakládá výlučnou příslušnost soudu, v jehož obvodu se nachází sídlo
         poskytovatele nebo prodávajícího, může být považováno za zneužívající.

      (viz bod 44, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      4. června 2009(*)

      „Směrnice 93/13/EHS − Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Právní účinky zneužívající klauzule − Pravomoc a povinnost vnitrostátního soudu posoudit bez návrhu zneužívající charakter
         ustanovení o soudní příslušnosti – Kritéria pro posouzení“

      Ve věci C‑243/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Budaörsi Városi Bíróság
         (Maďarsko) ze dne 22. května 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 2. června 2008, v řízení

      Pannon GSM Zrt.
      proti
      Erzsébet Sustikné Győrfi,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), E. Juhász a J. Malenovský, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. dubna 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Pannon GSM Zrt J. Vitárim, C. Petiou a B. Bíróem, ügyvédek,
      –        za maďarskou vládu J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi a M. Fehérem, jako zmocněnci,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem
      –        za španělskou vládu J. López-Medel Basconesem, jako zmocněncem,
      –        za francouzskou vládu B. Cabouatem a R. Loosli-Surrans, jako zmocněnci,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer a A. Hable, jako zmocněnkyněmi,
      –        za vládu Spojeného království S. Ossowskim, jako zmocněncem, ve spolupráci s T. de la Marem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství W. Wilsem a B. Simonem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách
         [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, dále jen „směrnice“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Pannon GSM Zrt. (dále jen „Pannon“) a Sustikné Győrfi ve věci plnění
         z telefonní účastnické smlouvy uzavřené mezi uvedenými stranami.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle jejího čl. 1 odst. 1 je účelem směrnice sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se nepřiměřených
         podmínek [zneužívajících klauzulí] ve smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem.

      4        Článek 3 směrnice stanoví:

      „1.      Smluvní podmínka [klauzule], která nebyla individuálně sjednána, je považována za nepřiměřenou [zneužívající], jestliže v rozporu
         s požadavkem přiměřenosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy,
         v neprospěch spotřebitele.

      2.      Podmínka [klauzule] je vždy považována za nesjednanou individuálně, jestliže byla sepsána předem, a spotřebitel proto nemohl
         mít žádný vliv na obsah podmínky [klauzule], zejména v souvislosti s předem sepsanou běžnou smlouvou.

      […]
      3.      Příloha obsahuje informativní a nevyčerpávající seznam podmínek [klauzulí], které mohou být pokládány za nepřiměřené [zneužívající].“
      5        Bod 1 písm. q) této přílohy uvádí podmínky [klauzule], jejichž cílem nebo následkem je:

      „zbavení spotřebitele práva podat žalobu nebo použít jiný opravný prostředek [...]“
      6        Článek 4 odst. 1 směrnice stanoví:

      „Aniž je dotčen článek 7, posuzuje se nepřiměřenost smluvní podmínky [zneužívající charakter klauzule] s ohledem na povahu
         zboží nebo služeb, pro které byla smlouva uzavřena, a s odvoláním na dobu uzavření smlouvy s ohledem na všechny okolnosti,
         které provázely uzavření smlouvy, a na všechny další podmínky [klauzule] smlouvy nebo jiné smlouvy, ze kterých vychází.“

      7        Podle čl. 6 odst. 1 směrnice:

      „Členské státy stanoví, že nepřiměřené podmínky [zneužívající klauzule] použité ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem
         se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazné a že smlouva zůstává pro strany
         závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí].“

      8        Článek 7 odst. 1 a 2 směrnice uvádí:

      „1.      Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a konkurentů existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu
         používání nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí] ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se
         spotřebiteli.

      2.      Prostředky uvedené v odstavci 1 musí obsahovat ustanovení, podle nichž osoby nebo organizace, které mají podle vnitrostátních
         právních předpisů oprávněný zájem na ochraně spotřebitelů, mohou požádat v souladu s vnitrostátními právními předpisy soud
         nebo příslušné správní orgány o rozhodnutí, zda smluvní podmínky [klauzule] sepsané pro obecné použití jsou nepřiměřené [zneužívající],
         aby tak mohly použít vhodné a účinné prostředky k zabránění dalšímu použití takových podmínek [klauzulí].“

       Vnitrostátní právní úprava
      9        V době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení platil občanský zákoník ve znění zákona č. CXLIX z roku 1997 (Magyar Közlöny 1997/115, dále jen „občanský zákoník“) a nařízení vlády č. 18/1999 o ustanoveních spotřebitelských smluv považovaných za
         zneužívající (Magyar Közlöny 1998/8), ve znění platném v době sporu v původním řízení.

      10      Podle čl. 209 odst. 1 občanského zákoníku může jakákoli strana napadnout jakoukoli obecnou smluvní podmínku, považovanou za
         zneužívající. Čtvrtý odstavec článku 209 B uvedeného zákona obsahuje zvláštní ustanovení, které vymezuje klauzule považované
         za zneužívající ve spotřebitelských smlouvách. Na základě čl. 235 odst. 1 občanského zákoníku pozbývá dotčená smlouva poté,
         co byla platně napadena, svou právní závaznost s účinkem od data jejího uzavření. Podle čl. 236 odst. 1 občanského zákoníku
         musí být napadení daného ustanovení oznámeno písemně druhé smluvní straně ve lhůtě jednoho roku.

      11      Nařízení vlády č. 18/1999, ve znění platném v době sporu v původním řízení, rozděluje smluvní ujednání do dvou kategorií.
         Do první kategorie spadají klauzule, jejichž používání je ve spotřebitelských smlouvách zakázané, a které jsou v důsledku
         toho absolutně neplatné. Druhá kategorie zahrnuje klauzule, které jsou považovány za zneužívající, dokud nebude předložen
         důkaz o opaku, přičemž tuto domněnku může vyvrátit původce této klauzule.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12      Dne 12. prosince 2004 uzavřela Sustikné Győrfi se společností Pannon účastnickou smlouvu na poskytování služeb mobilní telekomunikace.
         Smlouva byla uzavřena na základě formuláře připraveného společností Pannon, která stanoví, že podpisem smlouvy bere Sustikné
         Győrfi na vědomí obchodní podmínky, které upravují všeobecné smluvní podmínky a tvoří nedílnou součást smlouvy, a souhlasí
         s nimi.

      13      Na základě těchto obchodních podmínek uznaly obě účastnice původního řízení pro veškeré spory z účastnické smlouvy nebo související
         s touto smlouvou za příslušný soud sídla společnosti Pannon. Tato klauzule o soudní příslušnosti nebyla mezi těmito dvěma
         stranami individuálně projednána.

      14      Vzhledem k tomu, že Sustikné Győrfi neplnila své smluvní povinnosti, podala Pannon na základě uvedené klauzule návrh na vydání
         platebního rozkazu u Budaörsi Városi Bíróság, jenž je soudem, v jehož obvodu má své sídlo.

      15      Soud, k němuž byl návrh podán, vydal platební rozkaz požadovaný společností Pannon. Sustikné Győrfi proto podala ve stanovené
         lhůtě proti tomuto rozkazu odpor, čímž se řízení stalo kontradiktorním.

      16      Uvedený soud uvedl, že se bydliště Sustikné Győrfi nenachází v jeho obvodu. Konstatoval, že se trvalé bydliště S. Győrfi,
         která pobírá invalidní důchod, nachází v Dombegyház v župě Békés, přibližně 275 kilometrů od Budaörs, a uvedl, že možnosti
         dopravy mezi Budaörs a Dombegyház jsou velmi omezené z důvodu chybějícího přímého vlakového nebo autobusového spojení.

      17      Budaörsi Városi Bíróság poznamenal, že použitelná procesní pravidla stanoví, že místně příslušným je soud, kde se nachází
         bydliště S. Győrfi, tedy Battonyai Városi Bíróság (městský soud v Battonyai).

      18      Předkládající soud vysvětlil, že občanský soudní řád stanoví, že soudce musí vznést v předmětné oblasti otázku své místní
         příslušnosti i bez návrhu. Jelikož se však nejedná o výlučnou příslušnost, není již možné vznést tuto otázku po prvním podání
         žalobní odpovědi ze strany žalované týkající se meritu sporu. Soud, kterému byl spor předložen, smí údajně posuzovat správnost
         dovolávaných skutečností pro účely potvrzení své místní příslušnosti pouze tehdy, jsou-li v rozporu se skutečnostmi všeobecně
         známými nebo se skutečnostmi, o kterých se soud oficiálně dozvěděl, nebo pokud jsou nepravděpodobné nebo pokud je protistrana
         ve sporu zpochybňuje.

      19      Za těchto podmínek se Budaörsi Városi Bíróság, jenž byl na pochybách ohledně údajně zneužívajícího charakteru klauzule o soudní
         příslušnosti obsažené ve sporných všeobecných smluvních podmínkách, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Lze čl. 6 odst. 1 směrnice [93/13], podle nějž členské státy stanoví, že nepřiměřené podmínky [zneužívající klauzule] použité
         ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů
         pro spotřebitele závazné, vykládat v tom smyslu, že zneužívající klauzule použitá prodávajícím nebo poskytovatelem není pro
         spotřebitele nezávazná ipso iure, ale pouze v případě, že spotřebitel tuto zneužívající klauzuli úspěšně napadl příslušným návrhem?

      2)      Vyžaduje ochrana spotřebitele zaručená směrnicí [93/13], aby vnitrostátní soud – nezávisle na typu řízení a na tom, zda jde
         o řízení sporné, či nikoli – posoudil z moci úřední, tedy i bez návrhu, kterým by byl napadán zneužívající charakter klauzule,
         zda smlouva, která mu byla předložena, obsahuje zneužívající klauzule, a ověřil tak z moci úřední, v rámci přezkumu své vlastní
         příslušnosti, klauzule vložené do smlouvy prodávajícím nebo poskytovatelem?

      3)      V případě kladné odpovědi na druhou otázku, jaké skutečnosti musí vzít vnitrostátní soud v úvahu a posoudit v rámci uvedeného
         přezkumu?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      20      Touto otázkou se předkládající soud táže, zda se má čl. 6 odst. 1 směrnice, podle nějž nepřiměřené podmínky [zneužívající
         klauzule] obsažené ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou pro spotřebitele závazné,
         vykládat v tom smyslu, že zneužívající klauzule není pro spotřebitele závazná pouze v případě, že spotřebitel tuto klauzuli
         úspěšně napadl.

      21      Aby mohla být položená otázka zodpovězena, je třeba úvodem připomenout, že povinnost uložená členským státům na základě čl. 6
         odst. 1 směrnice má za cíl přiznat práva občanům v jejich postavení spotřebitele a vymezuje výsledek, ke kterému směrnice
         směřuje (viz rozsudky ze dne 10. května 2001, Komise v. Nizozemsko, C‑144/99, Recueil, s. I‑3541, bod 18, a ze dne 7. května
         2002, Komise v. Švédsko, C‑478/99, Recueil, s. I‑4147, body 16 a 18).

      22      Systém ochrany zavedený uvedenou směrnicí tak vychází z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu
         nebo poskytovateli, co se týče jak vyjednávací síly, tak úrovně informovanosti, které jej vede k tomu, že přistoupí k podmínkám
         předem vyhotoveným prodávajícím nebo poskytovatelem, aniž by mohl ovlivnit jejich obsah (rozsudek ze dne 27. června 2000,
         Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, C‑240/98 až C‑244/98, Recueil, s. I‑4941, bod 25).

      23      Soudní dvůr rovněž rozhodl v bodě 26 uvedeného rozsudku, že cíle sledovaného článkem 6 směrnice nelze dosáhnout, pokud by
         spotřebitelé měli mít povinnost sami namítat zneužívající charakter smluvního ustanovení, a že účinnou ochranu spotřebitele
         lze zajistit pouze v případě, že je vnitrostátnímu soudu přiznána možnost posoudit takovouto klauzuli i bez návrhu.

      24      V této souvislosti je třeba zdůraznit, že jestliže je nutné zaručit vnitrostátnímu soudu tuto možnost, je vyloučeno, aby čl. 6
         odst. 1 směrnice byl vykládán tak, že spotřebitel není zneužívají klauzulí vázán pouze v případech, kdy v této věci podal
         výslovný návrh. Takový výklad by totiž vyloučil možnost, aby vnitrostátní soud z úřední povinnosti posoudil v rámci přezkumu
         přípustnosti návrhu, který mu byl podán, a bez příslušného výslovného návrhu spotřebitele, zneužívající charakter smluvní
         klauzule.

      25      Pokud jde o právní účinky, které musí zneužívající klauzule vyvolávat, uvedl Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 26. října
         2006, Mostaza Claro (C‑168/05, Sb. rozh. s. I‑10421, bod 36), že význam ochrany spotřebitelů vedl zákonodárce Společenství
         k tomu, aby v čl. 6 odst. 1 směrnice stanovil, že zneužívající klauzule použité ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem
         se spotřebitelem „nejsou pro spotřebitele závazné“. Uvedl, že se jedná o kogentní ustanovení, které s ohledem na nerovné postavení
         jedné ze smluvních stran směřuje k nahrazení formální rovnováhy, kterou smlouva nastoluje mezi právy a povinnostmi smluvních
         stran, rovnováhou skutečnou, která může obnovit rovnost mezi těmito smluvními stranami.

      26      Soudní dvůr v bodě 37 uvedeného rozsudku dodal, že směrnice, jejímž cílem je posílit ochranu spotřebitele, představuje v souladu
         s čl. 3 odst. 1 písm. t) ES opatření nezbytné ke splnění poslání svěřených Evropskému společenství, a zvláště ke zvyšování
         životní úrovně a kvality života v celém Společenství.

      27      V důsledku toho nelze výraz „podle jejich vnitrostátních právních předpisů“ uvedený v čl. 6 odst. 1 směrnice chápat tak, že
         umožňuje členským státům podřídit nezávaznost zneužívající klauzule takové podmínce, jaká je uvedená v první předběžné otázce.

      28      Proto je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 6 odst. 1 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že spotřebitel není
         zneužívající smluvní klauzulí vázán a že v tomto ohledu není nezbytné, aby tuto klauzuli nejprve úspěšně napadl.

       Ke druhé otázce
      29      Touto otázkou se předkládající soud táže Soudního dvora na povinnosti, které pro vnitrostátní soud vyplývají z ustanovení
         směrnice, s cílem zjistit, zda se tento soud musí v rámci přezkumu své příslušnosti a nezávisle na typu řízení vyslovit, a to
         případně i bez návrhu, ke zneužívajícímu charakteru smluvní klauzule.

      30      V odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 21. listopadu 2002, Cofidis (C‑473/00,
         Recueil, s. I‑10875, bod 34), uvedl, že ochrana, kterou směrnice přiznává spotřebitelům, se vztahuje na případy, ve kterých
         spotřebitel, který s prodávajícím nebo poskytovatelem uzavřel smlouvu obsahující zneužívající klauzuli, nenapadne zneužívající
         charakter této klauzule buď proto, že o svých právech neví, nebo proto, že je odrazen od jejich uplatnění z důvodu nákladů,
         které by vyvolalo soudní řízení.

      31      Je třeba rovněž uvést, že Soudní dvůr v bodě 38 výše uvedeného rozsudku Mostaza Claro rozhodl, že povaha a význam veřejného
         zájmu, od něhož se odvíjí ochrana, kterou směrnice spotřebitelům zajišťuje, odůvodňují požadavek, aby měl vnitrostátní soud
         povinnost posuzovat zneužívající charakter smluvního ustanovení z úřední povinnosti, a odstraňovat tak nerovnováhu, která
         existuje mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem.

      32      Soud, který věc projednává, musí tedy zajistit užitečný účinek ochrany požadované ustanoveními směrnice. Role, která je tak
         přiznána právem Společenství vnitrostátnímu soudu v předmětné oblasti, se proto neomezuje na pouhou možnost vyslovit se k případně
         zneužívajícímu charakteru určité smluvní klauzule, nýbrž zahrnuje rovněž povinnost posoudit tuto otázku z úřední povinnosti,
         pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, a to včetně případu, kdy řeší svou vlastní
         místní příslušnost.

      33      Pokud jde však o naplňování této povinnosti, směrnice vnitrostátnímu soudu neukládá povinnost vyloučit použití dotčené klauzule,
         pokud spotřebitel poté, co byl soudem upozorněn, nemá v úmyslu napadnout její zneužívající charakter a dovolávat se její nezávaznosti.

      34      Za těchto podmínek nemohou specifika soudního řízení, které probíhá v rámci vnitrostátního práva mezi prodávajícím nebo poskytovatelem
         na jedné straně a spotřebitelem na straně druhé, představovat okolnost, která může mít dopad na právní ochranu, kterou musí
         mít spotřebitel na základě ustanovení směrnice.

      35      Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že vnitrostátní soud má povinnost posoudit z úřední povinnosti zneužívající
         charakter smluvní klauzule, pokud má k dispozici informace o právním a skutkovém stavu, které jsou pro tyto účely nezbytné.
         Považuje-li takovouto smluvní klauzuli za zneužívající, zdrží se jejího použití, vyjma případu, kdy s tím spotřebitel nesouhlasí.
         Tuto povinnost má vnitrostátní soud i při ověřování své vlastní místní příslušnosti.

       Ke třetí otázce
      36      Touto otázkou žádá předkládající soud o vodítka ohledně toho, jaké skutečnosti musí vzít vnitrostátní soud v úvahu při posuzování
         možného zneužívající charakteru určité smluvní klauzule.

      37      K odpovědi na tuto otázku je třeba poukázat na to, že článek 3 směrnice tím, že odkazuje na pojmy „přiměřenost“ a „významná
         nerovnováha mezi právy a povinnostmi stran“, definuje pouze abstraktně prvky, které dávají smluvní klauzuli, která nebyla
         předmětem individuálního projednání, zneužívající charakter (rozsudek ze dne 1. dubna 2004, Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02,
         Recueil, s. I‑3403, bod 19).

      38      V této souvislosti obsahuje příloha, na kterou odkazuje čl. 3 odst. 3 směrnice, pouze informativní a příkladmý seznam ustanovení,
         která mohou být prohlášena za zneužívající (výše uvedený rozsudek Freiburger Kommunalbauten, bod 20).

      39      Krom toho článek 4 směrnice stanoví, že zneužívající charakter smluvní klauzule se musí posuzovat s ohledem na povahu zboží
         nebo služeb, pro které byla smlouva uzavřena, a s odvoláním na dobu uzavření smlouvy s ohledem na všechny okolnosti, které
         provázely její uzavření.

      40      Nicméně, pokud jde o ustanovení, které je předmětem sporu v původním řízení, je třeba připomenout, že v bodech 21 až 24 výše
         uvedeného rozsudku Océano Grupo Editorial a Salvat Editores rozhodl Soudní dvůr, že ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem
         a poskytovatelem nebo prodávajícím ve smyslu směrnice splňuje klauzule předpřipravená poskytovatelem nebo prodávajícím, jež
         nebyla projednána individuálně, která pro všechny spory plynoucí ze smlouvy zakládá příslušnost soudu sídla poskytovatele
         služeb, všechna kritéria k tomu, aby mohla být z hlediska směrnice kvalifikována jako zneužívající.

      41      Jak totiž Soudní dvůr uvedl v bodě 22 výše uvedeného rozsudku Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, takováto klauzule
         ukládá spotřebiteli povinnost, aby uznal výlučnou příslušnost soudu, který se pravděpodobně bude nacházet daleko od jeho bydliště,
         což může ztížit jeho možnost dostavit se k soudu. U sporů týkajících se nižších částek mohou být náklady spotřebitele na dostavení
         se k soudu odrazující a vést k tomu, že se spotřebitel vzdá všech možností podat žalobu k soudu nebo všech možností hájit
         svá práva. Soudní dvůr tedy dospěl v uvedeném bodě 22 k závěru, že takováto klauzule spadá do kategorie ustanovení, jejichž
         předmětem nebo následkem je zbavení spotřebitele práva podat žalobu nebo použít jiný opravný prostředek, jež je kategorií
         uvedenou v bodě 1 písm. q) přílohy směrnice.

      42      Ačkoli je pravda, že Soudní dvůr při výkonu pravomoci, která je mu svěřena v článku 234 ES, vyložil v bodě 22 výše uvedeného
         rozsudku Océano Grupo Editorial a Salvat Editores obecná kritéria použitá zákonodárcem Společenství pro vymezení pojmu „zneužívající
         klauzule“, nemůže se vyslovit k použití těchto obecných kritérií na konkrétní klauzuli, která musí být přezkoumána v závislosti
         na okolnostech vlastních projednávanému případu (viz výše uvedený rozsudek Freiburger Kommunalbauten, bod 22).

      43      Je na předkládajícím soudu, aby ve světle výše uvedeného posoudil, zda může být smluvní ustanovení kvalifikováno jako zneužívající
         ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice.

      44      Za těchto podmínek je třeba na třetí otázku odpovědět v tom smyslu, že je na vnitrostátním soudu, aby určil, zda takové smluvní
         ustanovení, jaké je předmětem sporu v původním řízení, splňuje kritéria, která jsou požadována k tomu, aby bylo ustanovení
         považováno za zneužívající ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice. Vnitrostátní soud přitom musí zohlednit skutečnost, že ustanovení
         obsažené ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem a poskytovatelem nebo prodávajícím, které bylo do smlouvy vloženo, aniž bylo
         předmětem individuálního vyjednávání, a které zakládá výlučnou příslušnost soudu, v jehož obvodu se nachází sídlo poskytovatele
         nebo prodávajícího, může být považováno za zneužívající.

       K nákladům řízení
      45      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 6 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských
            smlouvách musí být vykládán v tom smyslu, že spotřebitel není zneužívající smluvní klauzulí vázán a že v tomto ohledu není
            nezbytné, aby tuto klauzuli nejprve úspěšně napadl.
      2)      Vnitrostátní soud má povinnost posoudit z úřední povinnosti zneužívající charakter smluvní klauzule, pokud má k dispozici
            informace o právním a skutkovém stavu, které jsou pro tyto účely nezbytné. Považuje-li takovouto smluvní klauzuli za zneužívající,
            zdrží se jejího použití, vyjma případu, kdy s tím spotřebitel nesouhlasí. Tuto povinnost má vnitrostátní soud i při ověřování
            své vlastní místní příslušnosti.
      3)      Je na vnitrostátním soudu, aby určil, zda takové smluvní ustanovení, jaké je předmětem sporu v původním řízení, splňuje kritéria,
            která jsou požadována k tomu, aby bylo ustanovení považováno za zneužívající ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice. Vnitrostátní
            soud přitom musí zohlednit skutečnost, že ustanovení obsažené ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem a poskytovatelem nebo
            prodávajícím, které bylo do smlouvy vloženo, aniž bylo předmětem individuálního vyjednávání, a které zakládá výlučnou příslušnost
            soudu, v jehož obvodu se nachází sídlo poskytovatele nebo prodávajícího, může být považováno za zneužívající.
      Podpisy.
      ** Jednací jazyk: maďarština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. června 1958. # Meroni & Co., Industrie Metallurgiche, SpA proti Vysokému úřadu ESUO. # Věc 9-56.