title: Rozsudek Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 20. června 2013.#Impacto Azul Lda v. BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Judicial de Braga.#Svoboda usazování – Omezení – Společná a nerozdílná odpovědnost mateřských společností vůči věřitelům svých dceřiných společností – Vyloučení mateřských společností, které mají své sídlo v jiném členském státě – Omezení – Neexistence.#Věc C‑186/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-186/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunal Judicial de Braga (Portugalsko) ze dne 14. března 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 23. dubna 2012, v řízení
            Impacto Azul Lda
            proti
            BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA,
            Bouygues Imobiliária – SGPS Lda,
            Bouygues Immobilier SA,
            Anicetu Fernandes Viegasovi,
            Óscaru Cabanez Rodriguezovi,
            SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
            ve složení J. Malenovský, předseda senátu, U. Lõhmus (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
            generální advokát: M. Wathelet,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Impacto Azul Lda B. Fariou a A. Coelho Rochou, advogados,
            – za BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA M. Marques Mendesem, P. Vilarinho Piresem a A. Dias Henriquesem, advogados,
            – za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a C. Antunes, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi P. Guerra e Andradem a I. Rogalskim, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 49 SFEU.
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Impacto Azul Lda (dále jen „Impacto Azul“) na jedné straně a BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (dále jen „BPSA 9“), Bouygues Immobiliária – SGPS, Lda, (dále jen „SGPS“) a Bouygues Immobilier SA (dále jen „Bouygues Immobilier“), jakož i podpůrně A. Fernandes Viegasem a Ó. Cabanez Rodriguezem na druhé straně ve věci týkající se skutečnosti, že BPSA 9 nesplnila smlouvu uzavřenou se společností Impacto Azul.
            Portugalské právo
            3. Článek 481 hlavy VI zákona o obchodních společnostech (Código das sociedades comerciais, dále jen „CSC“) stanoví:
            „Působnost této hlavy
            1. Tato hlava se použije na vztahy mezi společnostmi s ručením omezeným, akciovými společnostmi a komanditními společnostmi na akcie.
            2. Tato hlava se použije pouze na společnosti, které mají své sídlo v Portugalsku [...].
            [...]“
            4. Článek 482 CSC stanoví:
            „Pro účely tohoto zákona se za spojené společnosti považují:
            [...]
            c) společnosti, mezi nimiž existuje vztah ovládání;
            d) společnosti tvořící skupinu.“
            5. Z článků 488, 489, 492 a 493 CSC vyplývá, že dvě společnosti tvoří skupinu, pokud jedna z nich zcela ovládá druhou (založenou před nebo po první společnosti), přičemž okolnost, že jedna z nich byla založena dříve, je v tomto ohledu irelevantní, nebo pokud se nezávislé společnosti dohodly, že budou podléhat jednotnému nebo společnému řízení (spolupracující skupina), či pokud závislá nebo nezávislá společnost svěřila jiné společnosti správu svých činností (podřízený vztah).
            6. Článek 491 CSC stanoví:
            „Ustanovení článků 501 až 504 a ustanovení použitelná na základě těchto článků se použijí na skupiny vytvořené na základě úplného ovládání.“
            7. Článek 501 CSC stanoví:
            „1. Mateřská společnost je odpovědná za závazky dceřiné společnosti vzniklé před nebo po uzavření dohody o ovládání, a to po celou dobu její platnosti.
            2. Odpovědnost mateřské společnosti může být uplatňována až po uplynutí 30 dnů od nesplnění závazku dceřinou společností.
            3. Exekuční titul vydaný proti dceřiné společnosti nemůže být vykonán vůči mateřské společnosti.“
            Spor v původním řízení a předběžná otázka
            8. Impacto Azul je společností s ručením omezeným založenou podle portugalského práva, jejíž hospodářská činnost spočívá zejména v koupi a prodeji nemovitostí. BPSA 9, SGPS a Bouygues Immobilier jsou součástí nadnárodní skupiny Bouygues působící v oblasti výstavby nemovitostí za účelem jejich prodeje a de facto  tvoří skupinu, v rámci níž existují vztahy úplného ovládání ve smyslu článků 488 a 489 CSC. BPSA 9, která byla založena podle portugalského práva, byla totiž zcela ovládána společností SGPS, jež měla rovněž své sídlo v Portugalsku a byla zcela ovládána francouzskou společností Bouygues Immobilier, mateřskou společností, jež řídila všechny společnosti tvořící skupinu.
            9. Dne 28. července 2006 uzavřely Impacto Azul a BPSA 9 smlouvu o budoucí kupní smlouvě (dále jen „smlouva“), podle níž se Impacto Azul zavázala prodat společnosti BPSA 9 novou nemovitost a posledně uvedená společnost se zavázala ji koupit. Podle společnosti Impacto Azul nesplnila společnost BPSA 9 své smluvní povinnosti. Z důvodu hospodářské krize a nepříznivého hospodářského vývoje se Bouygues Immobilier rozhodla odstoupit od projektu, v důsledku čehož musela Impacto Azul nést škody způsobené tímto odstoupením.
            10. Poté, co se Impacto Azul pokusila o smírné řešení tohoto sporu se společností BPSA 9, podala k Tribunal Judicial de Braga žalobu na náhradu škody proti této společnosti z důvodu nesplnění smlouvy, kterou s ní uzavřela.
            11. Impacto Azul v této žalobě tvrdila zejména to, že nesplnění smlouvy je přičitatelné především společnostem SGPS a Bouygues Immobilier jakožto mateřským společnostem na základě jejich společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností za závazky svých dceřiných společností, jak stanoví článek 501 CSC ve spojení s článkem 491 téhož zákona.
            12. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žalovaní v původním řízení tvrdili, že Bouygues Immobilier zcela neovládala společnosti BPSA 9 a SGPS, přičemž takové ovládání je základním formálním kritériem pro použití právního režimu odpovědnosti skupin společností stanoveného v článku 491 CSC a že režim stanovený v článku 501 CSC není použitelný na projednávaný případ, jelikož čl. 481 odst. 2 téhož zákona vylučuje použitelnost uvedeného režimu na mateřské společnosti, které mají své sídlo v jiném členském státě. Žalovaní tvrdili, že vzhledem k tomu, že společnost Bouygues Immobilier má sídlo ve Francii, nemůže být odpovědná vůči věřitelům společnosti BPSA 9.
            13. Vzhledem k tomu, že uvedené vyloučení vede podle společnosti Impacto Azul k rozdílnému zacházení s mateřskými společnostmi, které mají své sídlo v Portugalsku, a mateřskými společnostmi, které mají své sídlo v jiném členském státě, namítala tato společnost porušení článku 49 SFEU.
            14. Předkládající soud má pochybnosti o slučitelnosti dotčené portugalské právní úpravy s unijním právem a má za to, že vyřešení sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu tohoto práva.
            15. Za těchto podmínek se Tribunal Judicial de Braga rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Je v rozporu s [unijním] právem, konkrétně s článkem 49 SFEU, jak je vykládán Soudním dvorem [Evropské unie], skutečnost, že na základě režimu stanoveného v článku čl. 481 odst. 2 CSC není režim článku 501 CSC použitelný na podniky usazené v jiném členském státě?“
            K pravomoci Soudního dvora a přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
            16. Úvodem BPSA 9 nastoluje otázku pravomoci Soudního dvora vyslovit se k článku 49 SFEU z důvodu, že se spor v původním řízení týká čistě vnitrostátní situace, jakož i otázku přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, zejména z toho důvodu, že není zřejmé, že otázka je relevantní pro vyřešení sporu.
            17. Pokud jde o argument, že se spor v původním řízení týká čistě vnitrostátní situace, je třeba, aby Soudní dvůr ověřil, zda má pravomoc vyjádřit se k výkladu uvedeného ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 31. ledna 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Sb. rozh. s. I-349, bod 64; ze dne 11. března 2010, Attanasio Group, C-384/08, Sb. rozh. s. I-2055, bod 22, jakož i ze dne 22. prosince 2010, Omalet, C-245/09, Sb. rozh. s. I-13771, bod 10).
            18. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr vyloučil svoji pravomoc, pokud je zřejmé, že ustanovení unijního práva, o jehož výklad je Soudní dvůr žádán, nelze použít (rozsudek ze dne 1. října 2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Sb. rozh. s. I-9021, bod 43 a výše uvedený rozsudek Omalet, bod 11).
            19. Podle ustálené judikatury platí, že se ustanovení Smlouvy o FEU v oblasti svobody usazování nepoužijí na situaci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. října 1990, Nino a další, C-54/88, C-91/88 a C-14/89, Recueil, s. I-3537, bod 11; ze dne 30. listopadu 1995, Esso Española, C-134/94, Recueil, s. I-4223, bod 17, jakož i ze dne 17. července 2008, Komise v. Francie, C-389/05, Sb. rozh. s. I-5397, bod 49).
            20. Z předkládacího rozhodnutí zajisté vyplývá, že Impacto Azul, BPSA 9 a SGPS mají svá sídla v Portugalsku a že použitelnost právních předpisů, o které jde ve věci v původním řízení, je omezena na tento členský stát.  Skutečnost, že Bouygues Immobilier je mateřskou společností usazenou ve Francii, však v zásadě umožňuje identifikovat přeshraniční prvek, a tudíž také nezbytný předpoklad pro dovolávání se svobod zaručených Smlouvou. Tedy nelze mít za to – jak tvrdí BPSA 9 – že se dotčená otázka týká čistě vnitrostátní situace.
            21. Soudní dvůr má tedy pravomoc k přezkoumání této otázky.
            22. Pokud jde o přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, BPSA 9 tvrdí, že položená otázka je irelevantní, nebo dokonce hypotetická a že předkládající soud neposkytl dostatečné skutkové a právní poznatky k ověření toho, zda je výklad článku 49 SFEU nezbytný pro vyřešení sporu v původním řízení.
            23. BPSA 9 tvrdí, že je zbytečné zjišťovat, zda je článek 501 CSC v souladu s článkem 49 SFEU, jelikož podle portugalského práva použitelného na projednávaný případ netvoří tři dotčené společnosti skupinu vytvořenou na základě úplného ovládání. Vnitrostátní soud se však podle BPSA dosud nevyslovil v tomto ohledu.
            24. BPSA 9 dále tvrdí, že z článku 491 CSC ve spojení s čl. 501 odst. 2 CSC vyplývá, že odpovědnost mateřské společnosti za závazky své dceřiné společnosti může být uplatňována až po uplynutí 30 dnů od nesplnění závazku dceřinou společností, avšak tato lhůta nebyla dodržena.
            25. Podle BPSA 9 z toho vyplývá, že Bouygues Immobilier nemůže být bez ohledu na své sídlo shledána odpovědnou ve věci v původním řízení.
            26. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je postup zavedený článkem 267 SFEU nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporu, který mají rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 16. července 1992, Meilicke, C-83/91, Recueil, s. I-4871, bod 22; ze dne 24. března 2009, Danske Slagterier, C-445/06, Sb. rozh. s. I-2119, bod 65, a ze dne 19. června 2012, The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, bod 31).
            27. V rámci této spolupráce se na otázky týkající se unijního práva vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudky ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C-94/04 a C-202/04, Sb. rozh. s. I-11421, bod 25; ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C-570/07 a C-571/07, Sb. rozh. s. I-4629, bod 36, jakož i výše uvedený rozsudek The Chartered Institute of Patent Attorneys, bod 32 a citovaná judikatura).
            28. Tak tomu však v projednávané věci není. Je sice pravda, že předkládací rozhodnutí poskytuje Soudnímu dvoru stručný popis skutkových a právních poznatků, nic to však nemění na tom, že tyto poznatky mají zjevný vztah k předmětu sporu v původním řízení a umožňují tak – jak vyplývá z bodů 8 až 13 tohoto rozsudku – určit rozsah předběžné otázky a kontext, v němž je položena. Uvedené rozhodnutí rovněž jasně uvádí důvody, které vedly předkládající soud k závěru, že k tomu, aby rozhodl, je nezbytný výklad článku 49 SFEU.
            29. Kromě toho se nejeví, že by požadovaný výklad unijního práva neměl vztah k otázce, která vyvstala ve sporu v původním řízení, a sice zda může být francouzská společnost Bouygues Immobilier shledána odpovědnou vůči věřitelům společnosti BPSA 9, či nikoliv.
            30. Z výše uvedeného vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
            K předběžné otázce
            31. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 49 SFEU brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, podle níž se zásada společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností vůči věřitelům jejich dceřiných společností nevztahuje na mateřské společnosti, jejichž sídlo je v jiném členské m státě.
            32. Úvodem je třeba připomenout, že svoboda usazování zahrnuje v případě společností založených podle právních předpisů některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu v Evropské unii, právo vykonávat činnost v ostatních členských státech prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení (rozsudky ze dne 23. února 2006, Keller Holding, C-471/04, Sb. rozh. s. I-2107, bod 29; ze dne 15. května 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Sb. rozh. s. I-03601, bod 18, a ze dne 27. listopadu 2008, Papillon, C-418/07, Sb. rozh. s. I-8947, bod 15).
            33. Článek 49 SFEU ukládá odstranit omezení svobody usazování. Cílem ustanovení Smlouvy týkajících se svobody usazování je podle jejich znění zajistit právo na národní zacházení v hostitelském členském státě. Navíc podle ustálené judikatury brání článek 49 SFEU veškerým vnitrostátním opatřením, která i když se použijí bez rozlišování podle státní příslušnosti, mohou bránit příslušníkům Unie ve výkonu svobody usazování zaručené Smlouvou nebo jej činit méně atraktivním (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 29. listopadu 2011, National Grid Indus, C-371/10, Sb. rozh. s. I-12273, body 35 a 36, jakož i ze dne 21. června 2012, Susisalo a další, C-84/11, bod 31).
            34. Podle portugalské právní úpravy, o kterou se jedná v původním řízení, se režim společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností za dluhy jejich dceřiných společností založených podle portugalského práva nepoužije na mateřské společnosti, které mají své sídlo v jiném členském státě. Je tedy třeba přezkoumat, zda taková právní úprava je omezením ve smyslu článku 49 SFEU.
            35. Je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že právní úprava skupin společností není na unijní úrovni harmonizována, členské státy mají v zásadě nadále pravomoc k určení práva použitelného na dluh spojené společnosti. Portugalské právo tak omezuje společnou a nerozdílnou odpovědnost mateřských společností vůči věřitelům jejich dceřiných společností jen na mateřské společnosti, které mají své sídlo v Portugalsku. Jak však správně uvádí Komise, za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, nebrání článek 49 SFEU tomu, aby členský stát mohl legitimně zlepšit nakládání s pohledávkami skupin přítomných na jeho území (obdobně viz rozsudek ze dne 7. února 1984, Jongeneel Kaas a další, 237/82, Recueil, s. 483, bod 20).
            36. Skutečnost, že na základě takového režimu, jako je režim stanovený v čl. 481 odst. 2 CSC, není takový režim, jako je režim článku 501 CSC, použitelný na podniky usazené v jiném členském státě, nečiní totiž výkon svobody usazování zaručené Smlouvou méně atraktivním pro mateřské společnosti, které mají sídlo v jiném členském státě.
            37. V každém případě je třeba zdůraznit, že mateřské společnosti, které mají sídlo v jiném členském státě než v Portugalské republice, si mohou zvolit, že smluvně stanoví režim společné a nerozdílné odpovědnosti za dluhy svých dceřiných společností.
            38. Je tedy třeba konstatovat, že pokud jde o zacházení přiznané mateřským společnostem, které jsou usazeny v jiných členských státech než v Portugalské republice, není taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava, o kterou se jedná ve věci původním řízení, omezením svobody usazování ve smyslu článku 49 SFEU.
            39. S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná v původním řízení, podle níž se zásada společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností vůči věřitelům jejich dceřiných společností nevztahuje na mateřské společnosti, které mají své sídlo na území jiného členského státu.
            K nákladům řízení
            40. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:
            Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání, takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná v původním řízení, podle níž se zásada společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností vůči věřitelům jejich dceřiných společností nevztahuje na mateřské společnosti, které mají své sídlo na území jiného členského státu.

    ---documentbreak---

         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
      20. června 2013 (
            *1
         )
      „Svoboda usazování — Omezení — Společná a nerozdílná odpovědnost mateřských společností vůči věřitelům svých dceřiných společností — Vyloučení mateřských společností, které mají své sídlo v jiném členském státě — Omezení — Neexistence“
      Ve věci C-186/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunal Judicial de Braga (Portugalsko) ze dne 14. března 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 23. dubna 2012, v řízení

         Impacto Azul Lda

      proti

         BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA,

         Bouygues Imobiliária – SGPS Lda,

         Bouygues Immobilier SA,

         Anicetu Fernandes Viegasovi,

         Óscaru Cabanez Rodriguezovi,

      SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
      ve složení J. Malenovský, předseda senátu, U. Lõhmus (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Impacto Azul Lda B. Fariou a A. Coelho Rochou, advogados,

               —

               za BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA M. Marques Mendesem, P. Vilarinho Piresem a A. Dias Henriquesem, advogados,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a C. Antunes, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi P. Guerra e Andradem a I. Rogalskim, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 49 SFEU.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Impacto Azul Lda (dále jen „Impacto Azul“) na jedné straně a BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (dále jen „BPSA 9“), Bouygues Immobiliária – SGPS, Lda, (dále jen „SGPS“) a Bouygues Immobilier SA (dále jen „Bouygues Immobilier“), jakož i podpůrně A. Fernandes Viegasem a Ó. Cabanez Rodriguezem na druhé straně ve věci týkající se skutečnosti, že BPSA 9 nesplnila smlouvu uzavřenou se společností Impacto Azul.

         Portugalské právo

               3

               Článek 481 hlavy VI zákona o obchodních společnostech (Código das sociedades comerciais, dále jen „CSC“) stanoví:
               „Působnost této hlavy
               1.   Tato hlava se použije na vztahy mezi společnostmi s ručením omezeným, akciovými společnostmi a komanditními společnostmi na akcie.
               2.   Tato hlava se použije pouze na společnosti, které mají své sídlo v Portugalsku [...].
               [...]“

               4

               Článek 482 CSC stanoví:
               „Pro účely tohoto zákona se za spojené společnosti považují:
               [...]

                        c)

                        společnosti, mezi nimiž existuje vztah ovládání;

                        d)

                        společnosti tvořící skupinu.“

               5

               Z článků 488, 489, 492 a 493 CSC vyplývá, že dvě společnosti tvoří skupinu, pokud jedna z nich zcela ovládá druhou (založenou před nebo po první společnosti), přičemž okolnost, že jedna z nich byla založena dříve, je v tomto ohledu irelevantní, nebo pokud se nezávislé společnosti dohodly, že budou podléhat jednotnému nebo společnému řízení (spolupracující skupina), či pokud závislá nebo nezávislá společnost svěřila jiné společnosti správu svých činností (podřízený vztah).

               6

               Článek 491 CSC stanoví:
               „Ustanovení článků 501 až 504 a ustanovení použitelná na základě těchto článků se použijí na skupiny vytvořené na základě úplného ovládání.“

               7

               Článek 501 CSC stanoví:
               „1.   Mateřská společnost je odpovědná za závazky dceřiné společnosti vzniklé před nebo po uzavření dohody o ovládání, a to po celou dobu její platnosti.
               2.   Odpovědnost mateřské společnosti může být uplatňována až po uplynutí 30 dnů od nesplnění závazku dceřinou společností.
               3.   Exekuční titul vydaný proti dceřiné společnosti nemůže být vykonán vůči mateřské společnosti.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               8

               Impacto Azul je společností s ručením omezeným založenou podle portugalského práva, jejíž hospodářská činnost spočívá zejména v koupi a prodeji nemovitostí. BPSA 9, SGPS a Bouygues Immobilier jsou součástí nadnárodní skupiny Bouygues působící v oblasti výstavby nemovitostí za účelem jejich prodeje a de facto tvoří skupinu, v rámci níž existují vztahy úplného ovládání ve smyslu článků 488 a 489 CSC. BPSA 9, která byla založena podle portugalského práva, byla totiž zcela ovládána společností SGPS, jež měla rovněž své sídlo v Portugalsku a byla zcela ovládána francouzskou společností Bouygues Immobilier, mateřskou společností, jež řídila všechny společnosti tvořící skupinu.

               9

               Dne 28. července 2006 uzavřely Impacto Azul a BPSA 9 smlouvu o budoucí kupní smlouvě (dále jen „smlouva“), podle níž se Impacto Azul zavázala prodat společnosti BPSA 9 novou nemovitost a posledně uvedená společnost se zavázala ji koupit. Podle společnosti Impacto Azul nesplnila společnost BPSA 9 své smluvní povinnosti. Z důvodu hospodářské krize a nepříznivého hospodářského vývoje se Bouygues Immobilier rozhodla odstoupit od projektu, v důsledku čehož musela Impacto Azul nést škody způsobené tímto odstoupením.

               10

               Poté, co se Impacto Azul pokusila o smírné řešení tohoto sporu se společností BPSA 9, podala k Tribunal Judicial de Braga žalobu na náhradu škody proti této společnosti z důvodu nesplnění smlouvy, kterou s ní uzavřela.

               11

               Impacto Azul v této žalobě tvrdila zejména to, že nesplnění smlouvy je přičitatelné především společnostem SGPS a Bouygues Immobilier jakožto mateřským společnostem na základě jejich společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností za závazky svých dceřiných společností, jak stanoví článek 501 CSC ve spojení s článkem 491 téhož zákona.

               12

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žalovaní v původním řízení tvrdili, že Bouygues Immobilier zcela neovládala společnosti BPSA 9 a SGPS, přičemž takové ovládání je základním formálním kritériem pro použití právního režimu odpovědnosti skupin společností stanoveného v článku 491 CSC a že režim stanovený v článku 501 CSC není použitelný na projednávaný případ, jelikož čl. 481 odst. 2 téhož zákona vylučuje použitelnost uvedeného režimu na mateřské společnosti, které mají své sídlo v jiném členském státě. Žalovaní tvrdili, že vzhledem k tomu, že společnost Bouygues Immobilier má sídlo ve Francii, nemůže být odpovědná vůči věřitelům společnosti BPSA 9.

               13

               Vzhledem k tomu, že uvedené vyloučení vede podle společnosti Impacto Azul k rozdílnému zacházení s mateřskými společnostmi, které mají své sídlo v Portugalsku, a mateřskými společnostmi, které mají své sídlo v jiném členském státě, namítala tato společnost porušení článku 49 SFEU.

               14

               Předkládající soud má pochybnosti o slučitelnosti dotčené portugalské právní úpravy s unijním právem a má za to, že vyřešení sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu tohoto práva.

               15

               Za těchto podmínek se Tribunal Judicial de Braga rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je v rozporu s [unijním] právem, konkrétně s článkem 49 SFEU, jak je vykládán Soudním dvorem [Evropské unie], skutečnost, že na základě režimu stanoveného v článku čl. 481 odst. 2 CSC není režim článku 501 CSC použitelný na podniky usazené v jiném členském státě?“

         K pravomoci Soudního dvora a přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

               16

               Úvodem BPSA 9 nastoluje otázku pravomoci Soudního dvora vyslovit se k článku 49 SFEU z důvodu, že se spor v původním řízení týká čistě vnitrostátní situace, jakož i otázku přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, zejména z toho důvodu, že není zřejmé, že otázka je relevantní pro vyřešení sporu.

               17

               Pokud jde o argument, že se spor v původním řízení týká čistě vnitrostátní situace, je třeba, aby Soudní dvůr ověřil, zda má pravomoc vyjádřit se k výkladu uvedeného ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 31. ledna 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Sb. rozh. s. I-349, bod 64; ze dne 11. března 2010, Attanasio Group, C-384/08, Sb. rozh. s. I-2055, bod 22, jakož i ze dne 22. prosince 2010, Omalet, C-245/09, Sb. rozh. s. I-13771, bod 10).

               18

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr vyloučil svoji pravomoc, pokud je zřejmé, že ustanovení unijního práva, o jehož výklad je Soudní dvůr žádán, nelze použít (rozsudek ze dne 1. října 2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Sb. rozh. s. I-9021, bod 43 a výše uvedený rozsudek Omalet, bod 11).

               19

               Podle ustálené judikatury platí, že se ustanovení Smlouvy o FEU v oblasti svobody usazování nepoužijí na situaci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. října 1990, Nino a další, C-54/88, C-91/88 a C-14/89, Recueil, s. I-3537, bod 11; ze dne 30. listopadu 1995, Esso Española, C-134/94, Recueil, s. I-4223, bod 17, jakož i ze dne 17. července 2008, Komise v. Francie, C-389/05, Sb. rozh. s. I-5397, bod 49).

               20

               Z předkládacího rozhodnutí zajisté vyplývá, že Impacto Azul, BPSA 9 a SGPS mají svá sídla v Portugalsku a že použitelnost právních předpisů, o které jde ve věci v původním řízení, je omezena na tento členský stát. Skutečnost, že Bouygues Immobilier je mateřskou společností usazenou ve Francii, však v zásadě umožňuje identifikovat přeshraniční prvek, a tudíž také nezbytný předpoklad pro dovolávání se svobod zaručených Smlouvou. Tedy nelze mít za to – jak tvrdí BPSA 9 – že se dotčená otázka týká čistě vnitrostátní situace.

               21

               Soudní dvůr má tedy pravomoc k přezkoumání této otázky.

               22

               Pokud jde o přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, BPSA 9 tvrdí, že položená otázka je irelevantní, nebo dokonce hypotetická a že předkládající soud neposkytl dostatečné skutkové a právní poznatky k ověření toho, zda je výklad článku 49 SFEU nezbytný pro vyřešení sporu v původním řízení.

               23

               BPSA 9 tvrdí, že je zbytečné zjišťovat, zda je článek 501 CSC v souladu s článkem 49 SFEU, jelikož podle portugalského práva použitelného na projednávaný případ netvoří tři dotčené společnosti skupinu vytvořenou na základě úplného ovládání. Vnitrostátní soud se však podle BPSA dosud nevyslovil v tomto ohledu.

               24

               BPSA 9 dále tvrdí, že z článku 491 CSC ve spojení s čl. 501 odst. 2 CSC vyplývá, že odpovědnost mateřské společnosti za závazky své dceřiné společnosti může být uplatňována až po uplynutí 30 dnů od nesplnění závazku dceřinou společností, avšak tato lhůta nebyla dodržena.

               25

               Podle BPSA 9 z toho vyplývá, že Bouygues Immobilier nemůže být bez ohledu na své sídlo shledána odpovědnou ve věci v původním řízení.

               26

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je postup zavedený článkem 267 SFEU nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporu, který mají rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 16. července 1992, Meilicke, C-83/91, Recueil, s. I-4871, bod 22; ze dne 24. března 2009, Danske Slagterier, C-445/06, Sb. rozh. s. I-2119, bod 65, a ze dne 19. června 2012, The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, bod 31).

               27

               V rámci této spolupráce se na otázky týkající se unijního práva vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudky ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C-94/04 a C-202/04, Sb. rozh. s. I-11421, bod 25; ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C-570/07 a C-571/07, Sb. rozh. s. I-4629, bod 36, jakož i výše uvedený rozsudek The Chartered Institute of Patent Attorneys, bod 32 a citovaná judikatura).

               28

               Tak tomu však v projednávané věci není. Je sice pravda, že předkládací rozhodnutí poskytuje Soudnímu dvoru stručný popis skutkových a právních poznatků, nic to však nemění na tom, že tyto poznatky mají zjevný vztah k předmětu sporu v původním řízení a umožňují tak – jak vyplývá z bodů 8 až 13 tohoto rozsudku – určit rozsah předběžné otázky a kontext, v němž je položena. Uvedené rozhodnutí rovněž jasně uvádí důvody, které vedly předkládající soud k závěru, že k tomu, aby rozhodl, je nezbytný výklad článku 49 SFEU.

               29

               Kromě toho se nejeví, že by požadovaný výklad unijního práva neměl vztah k otázce, která vyvstala ve sporu v původním řízení, a sice zda může být francouzská společnost Bouygues Immobilier shledána odpovědnou vůči věřitelům společnosti BPSA 9, či nikoliv.

               30

               Z výše uvedeného vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

         K předběžné otázce

               31

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 49 SFEU brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, podle níž se zásada společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností vůči věřitelům jejich dceřiných společností nevztahuje na mateřské společnosti, jejichž sídlo je v jiném členském státě.

               32

               Úvodem je třeba připomenout, že svoboda usazování zahrnuje v případě společností založených podle právních předpisů některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu v Evropské unii, právo vykonávat činnost v ostatních členských státech prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení (rozsudky ze dne 23. února 2006, Keller Holding, C-471/04, Sb. rozh. s. I-2107, bod 29; ze dne 15. května 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Sb. rozh. s. I-03601, bod 18, a ze dne 27. listopadu 2008, Papillon, C-418/07, Sb. rozh. s. I-8947, bod 15).

               33

               Článek 49 SFEU ukládá odstranit omezení svobody usazování. Cílem ustanovení Smlouvy týkajících se svobody usazování je podle jejich znění zajistit právo na národní zacházení v hostitelském členském státě. Navíc podle ustálené judikatury brání článek 49 SFEU veškerým vnitrostátním opatřením, která i když se použijí bez rozlišování podle státní příslušnosti, mohou bránit příslušníkům Unie ve výkonu svobody usazování zaručené Smlouvou nebo jej činit méně atraktivním (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 29. listopadu 2011, National Grid Indus, C-371/10, Sb. rozh. s. I-12273, body 35 a 36, jakož i ze dne 21. června 2012, Susisalo a další, C-84/11, bod 31).

               34

               Podle portugalské právní úpravy, o kterou se jedná v původním řízení, se režim společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností za dluhy jejich dceřiných společností založených podle portugalského práva nepoužije na mateřské společnosti, které mají své sídlo v jiném členském státě. Je tedy třeba přezkoumat, zda taková právní úprava je omezením ve smyslu článku 49 SFEU.

               35

               Je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že právní úprava skupin společností není na unijní úrovni harmonizována, členské státy mají v zásadě nadále pravomoc k určení práva použitelného na dluh spojené společnosti. Portugalské právo tak omezuje společnou a nerozdílnou odpovědnost mateřských společností vůči věřitelům jejich dceřiných společností jen na mateřské společnosti, které mají své sídlo v Portugalsku. Jak však správně uvádí Komise, za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, nebrání článek 49 SFEU tomu, aby členský stát mohl legitimně zlepšit nakládání s pohledávkami skupin přítomných na jeho území (obdobně viz rozsudek ze dne 7. února 1984, Jongeneel Kaas a další, 237/82, Recueil, s. 483, bod 20).

               36

               Skutečnost, že na základě takového režimu, jako je režim stanovený v čl. 481 odst. 2 CSC, není takový režim, jako je režim článku 501 CSC, použitelný na podniky usazené v jiném členském státě, nečiní totiž výkon svobody usazování zaručené Smlouvou méně atraktivním pro mateřské společnosti, které mají sídlo v jiném členském státě.

               37

               V každém případě je třeba zdůraznit, že mateřské společnosti, které mají sídlo v jiném členském státě než v Portugalské republice, si mohou zvolit, že smluvně stanoví režim společné a nerozdílné odpovědnosti za dluhy svých dceřiných společností.

               38

               Je tedy třeba konstatovat, že pokud jde o zacházení přiznané mateřským společnostem, které jsou usazeny v jiných členských státech než v Portugalské republice, není taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava, o kterou se jedná ve věci původním řízení, omezením svobody usazování ve smyslu článku 49 SFEU.

               39

               S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná v původním řízení, podle níž se zásada společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností vůči věřitelům jejich dceřiných společností nevztahuje na mateřské společnosti, které mají své sídlo na území jiného členského státu.

         K nákladům řízení

               40

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání, takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná v původním řízení, podle níž se zásada společné a nerozdílné odpovědnosti mateřských společností vůči věřitelům jejich dceřiných společností nevztahuje na mateřské společnosti, které mají své sídlo na území jiného členského státu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 13. července 2000. # Centrosteel Srl proti Adipol GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretore di Brescia - Itálie. # Věc C-456/98.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 12. července 1984. # Sophie Moussis proti Komisi Evropských společenství. # Věc 227/83.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 19. října 2000. # Hans Sommer GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Bremen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Bremen - Německo. # Společný celní sazebník - Celní hodnota. # Věc C-15/99.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. června 1987. # Coöperatieve Melkproducentenbedrijven Noord-Nederland BA ("Frico") a další proti Voedselvoorzienings In- en Verkoopbureau. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemsko. # Spojené věci 424/85 a 425/85.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. března 1980. # H. Ferwerda BV proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemsko. # Věc 265/78.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. ledna 1997. # S. Agri SNC a Agricola Veneta Sas proti Regione Veneto. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Consiglio di Stato - Itálie. # Věc C-255/95.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. května 1987. # Union Deutsche Lebensmittelwerke GmbH a další proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost. # Věc 97/85.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 5. prosince 2002. # Overland Footwear Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: VAT and Duties Tribunal, London - Spojené království. # Věc C-379/00.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. března 1991. # Baywa AG proti Hauptzollamt Weiden. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo. # Věc C-116/89.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého rozšířeného senátu) ze dne 12. června 2007. # Budějovický Budvar, národní podnik proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství BUD - Označení původu zapsané na základě Lisabonské dohody - Článek 8 odst. 4 nařízení (ES) č. 40/94 - Zamítnutí námitek. # Spojené věci T-60/04 až T-64/04.

text:
      Rozsudek Soudu (pátého rozšířeného senátu) ze dne 12. června 2007 – Budĕjovický Budvar v. OHIM – Anheuser-Busch (BUD)
      (Spojené věci T-60/04 až T-64/04)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihlášky slovní ochranné známky Společenství BUD – Označení původu zapsané na základě Lisabonské dohody – Článek 8 odst. 4 nařízení (ES) č. 40/94 – Zamítnutí námitek“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            nezapsané známky nebo jiného označení užívaného v obchodním styku (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 4) (viz body 68–72)
      2.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            nezapsané známky nebo jiného označení užívaného v obchodním styku (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 4) (viz bod 197)
      Předmět

         Zrušení pěti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 3. prosince 2003 (věci R 107/2003‑2, R 111/2003-2, R 114/2003-2,
                  R 115/2003‑2 a R 122/2003-2), týkajících se námitkových řízení mezi Budějovickým Budvarem, národním podnikem, a Anheuser-Busch,
                  Inc

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Anheuser-Busch, Inc.

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka BUD pro výrobky ve třídách 9, 14, 16, 21, 25, 29 a 30 – přihlášky č. 739102, č. 24729, č. 24737, č.
                  24695 a č. 24679

               Majitel ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Budĕjovický Budvar, národní podnik

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Označení původu BUD

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Zamítnutí námitek

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  Žaloby ve spojených věcech T-60/04 až T-64/04 se zamítají.

                  Společnosti Budějovický Budvar, národní podnik, se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 17. října 1991.#Henri de Compte v. Evropský parlament.#Věc T-26/89.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. listopadu 2007.#Alfredo Nieto Nuño proti Leonci Monlleó Franquet.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona - Španělsko.#Ochranné známky - Směrnice 89/104/EHS - Článek 4 odst. 2 písm. d) - Ochranné známky ,obecně známé‘ v členském státě ve smyslu článku 6bis Pařížské úmluvy - Známost ochranné známky - Zeměpisný rozsah.#Věc C-328/06.

text:
      Věc C-328/06
      Alfredo Nieto Nuño
      v.
      Leonci Monlleó Franquet
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona)
      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Článek 4 odst. 2 písm. d) – Ochranné známky ,obecně známé‘ v členském státě ve smyslu článku 6bis Pařížské úmluvy – Známost ochranné známky – Zeměpisný rozsah“
      Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho přednesené dne 13. září 2007
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. listopadu 2007
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Zamítnutí zápisu nebo neplatnost – Střet se starší ochrannou
            známkou obecně známou v členském státě
      [Směrnice Rady 89/104, čl. 4 odst. 2 písm. d)]
      Článek 4 odst. 2 písm. d) první směrnice 89/104 o ochranných známkách musí být vykládán tak, že starší ochranná známka musí
         být obecně známá na celém území členského státu zápisu nebo na podstatné části tohoto území.

      Bez upřesnění v tomto smyslu totiž nelze zajisté vyžadovat, aby obecná známost existovala na celém území členského státu,
         a stačí, že obecná známost existuje na podstatné části tohoto území. Běžný význam slov použitých ve výrazu „v členském státě“
         však odporuje tomu, aby se uvedený výraz použil na obecnou známost omezenou na určité město a jeho okolí, které spolu netvoří
         podstatnou část členského státu.

      (viz body 17–18, 20 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      22. listopadu 2007(*)

      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Článek 4 odst. 2 písm. d) – Ochranné známky ,obecně známé‘ v členském státě ve smyslu článku 6bis Pařížské úmluvy – Známost ochranné známky – Zeměpisný rozsah“
      Ve věci C‑328/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Juzgado de lo Mercantil
         3 de Barcelona (Španělsko) ze dne 17. července 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 27. července 2006, v řízení

      Alfredo Nieto Nuño
      proti
      Leonci Monlleó Franquetovi,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, L. Bay Larsen (zpravodaj), J. Makarczyk, P. Kūris a J.‑C. Bonichot, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za L. Monlleó Franqueta C. Arcas Hernándezem, procurador, a C. Cardelús de Ballem, abogado,
      –       za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.‑C. Niolletem, jako zmocněnci,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Vidal Puigem a W. Wilsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. září 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 4 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou
         se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. L 40, s. 1, dále jen „směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi A. Nieto Nuñem, majitelem zapsané ochranné známky FINCAS TARRAGONA, která se vztahuje
         na různé činnosti v oblasti nemovitostí, a L. Monlleó Franquetem, realitním makléřem v Tarragoně (Španělsko), ve věci používání
         posledně uvedeným v rámci jeho podnikatelské činnosti nezapsané starší ochranné známky FINCAS TARRAGONA v kastilštině nebo
         FINQUES TARRAGONA v katalánštině.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 4 směrnice, nazvaný „Další důvody zamítnutí či neplatnosti, týkající se střetu se staršími právy“, stanoví:
      „1.      Ochranná známka nebude zapsána do rejstříku a je-li zapsána, bude prohlášena za neplatnou:
      a)      pokud je totožná se starší ochrannou známkou a zboží nebo služby, pro které byla podána přihláška ochranné známky nebo byla
         ochranná známka zapsána, jsou totožné se zbožím nebo službami, pro které je starší známka chráněna;

      b)      pokud z důvodu totožnosti či podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti či podobnosti zboží nebo služeb, na něž se
         ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti, včetně nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou.

      2.      Pro účely odstavce 1 se ,staršími ochrannými známkami‘ rozumí:
      […]
      d)      ochranné známky, které ke dni podání přihlášky ochranné známky nebo případně ke dni práva přednosti uplatněného ve vztahu
         k přihlášce ochranné známky, jsou ,obecně známé‘ v členském státě ve smyslu článku 6bis Pařížské úmluvy.

      […]
      4.      Členský stát může dále stanovit, že ochranná známka nebude zapsána a je-li zapsána, může být prohlášena za neplatnou, pokud:
      […]
      b)      práva k nezapsané známce nebo jinému označení užívanému v obchodním styku byla nabyta přede dnem podání přihlášky pozdější
         ochranné známky nebo přede dnem práva přednosti uplatněného ve vztahu k přihlášce pozdější ochranné známky a tato nezapsaná
         známka nebo jiné označení dává svému majiteli právo zakázat užívání pozdější ochranné známky;

      […]“
      4       Článek 6 směrnice, nazvaný „Omezení účinků ochranné známky“, ve svém odstavci 2 stanoví:
      „Ochranná známka neopravňuje majitele, aby zakázal třetí osobě užívat v obchodním styku starší právo, které se vztahuje jen
         k určité lokalitě, je-li toto právo uznáno právními předpisy dotčeného členského státu a je užíváno v rámci daného území.“

       Pařížská úmluva
      5       Článek 6bis Úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví podepsané v Paříži dne 20. března 1883, naposledy revidované ve Stockholmu
         dne 14. července 1967 a pozměněné dne 28. září 1979 (Sbírka smluv Spojených národů, sv. 828, č. 11851, s. 305, dále jen „Pařížská úmluva“), která zavazuje všechny členské státy Evropského společenství, stanoví:

      „Ochranné známky: obecně známé ochranné známky

      1.      Unijní země se zavazují, buď z úřední povinnosti, jestliže to zákonodárství země dovoluje, nebo na žádost zájemce, že odmítnou
         nebo zruší zápis a zakáží užívání tovární nebo obchodní známky, která je reprodukcí, napodobením nebo překladem, jenž je s to
         vyvolat záměnu se známkou, o které podle posudku příslušného úřadu země zápisu nebo užívání je tam všeobecně známo, že je
         již známkou osoby oprávněné požívat výhod této úmluvy a užívanou pro stejné nebo podobné výrobky. Stejně je tomu, jestliže
         podstatná část známky je reprodukcí takové známky obecně známé, nebo napodobením, jež je s to způsobit záměnu s ní.

      2.      Pro domáhání se výmazu takové známky je povolena lhůta nejméně 5 let od dne zápisu. Unijní země mohou stanovit lhůtu, ve které
         se lze domáhat zákazu užívání.

      3.      Pro domáhání se výmazu nebo zákazu užívání známek zapsaných nebo užívaných ve zlém úmyslu se lhůta nestanoví.“
       Vnitrostátní právní úprava
      6       Článek 6 španělského zákona o ochranných známkách č. 17/2001 (Ley de Marcas Española 17/2001) ze dne 7. prosince 2001 stanoví:
      „1.      Jako ochranné známky nemohou být zapsána označení:
      a)      která jsou totožná se starší ochrannou známkou, která označuje totožné zboží nebo služby;
      b)      u nichž z důvodu totožnosti či podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti či podobnosti zboží nebo služeb, jež označují,
         existuje nebezpečí záměny u veřejnosti; nebezpečí záměny zahrnuje nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou.

      2.      Pro účely odstavce 1 se ,staršími ochrannými známkami‘ rozumí:
      […]
      d)      nezapsané ochranné známky, které ke dni podání přihlášky nebo ke dni uplatnění práva přednosti dotčené ochranné známky jsou
         ,obecně známé‘ ve Španělsku ve smyslu článku 6bis Pařížské úmluvy.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      7       Pan Nieto Nuño je majitelem ochranné známky FINCAS TARRAGONA zapsané ve Španělsku pro služby správy nemovitostí ve vlastnictví
         a spoluvlastnictví, pronájmu nemovitostí, prodeje nemovitostí, právní pomoci a developerské služby ve třídě 36 vymezené Niceskou
         dohodou o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.

      8       Pan Monlleó Franquet, realitní makléř v Tarragoně, veřejně a soustavně používá název FINCAS TARRAGONA v kastilštině nebo FINQUES
         TARRAGONA v katalánštině pro označení své podnikatelské činnosti.

      9       Pan Nieto Nuño podal na základě španělských právních předpisů o ochranných známkách žalobu proti panu Monlleó Franquetovi
         u Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona, kterou se domáhá určení, že žalovaný v původním řízení porušil práva k zapsané ochranné
         známce FINCAS TARRAGONA.

      10     Pan Monlleó Franquet na svou obranu uvedl, že název, pod kterým vykonává svou činnost, je nezapsanou starší obecně známou
         ochrannou známkou, kterou používá přinejmenším od roku 1978. Podal vzájemný návrh směřující ke zrušení zápisu ochranné známky
         žalobce v původním řízení.

      11     Předkládající soud poukazuje na to, že žalovaný v původním řízení používá svou nezapsanou ochrannou známku pouze ve městě
         Tarragona a jeho okolí, takže relevantní oblast veřejnosti, zákazníků, spotřebitelů a soutěžitelů nepředstavuje celé Španělsko,
         ani jeho podstatná část.

      12     Za těchto podmínek se Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžnou otázku:

      „Vztahuje se pojem ochranné známky ,obecně známé‘ v členském státě, jenž je uveden v článku 4 [směrnice], pouze a výhradně
         na stupeň známosti a zavedení v členském státě Evropské unie nebo na podstatné části území tohoto státu, nebo se může obecná
         známost ochranné známky vázat na území, které se neshoduje s územím státu, ale odpovídá samosprávnému společenství, regionu,
         kraji či městu, v závislosti na tom, jaký výrobek či služba jsou ochrannou známkou chráněny a jakým adresátům je ochranná
         známka skutečně určena, zkrátka v závislosti na trhu, na kterém se ochranná známka užívá?“

       K předběžné otázce
      13     Položená otázka se týká zeměpisného rozsahu obecné známosti starší ochranné známky, a nikoliv kritérií posuzování samotné
         obecné známosti, která je chápána jako stupeň známosti ochranné známky u veřejnosti.

      14     Co se týče zeměpisného rozsahu obecné známosti, je třeba poukázat na to, že podle čl. 4 odst. 2 písm. d) směrnice musí být
         existence „obecně známých ochranných známek“ ve smyslu článku 6bis Pařížské úmluvy posuzována „v členském státě“.

      15     Cílem otázky předkládajícího soudu je upřesnit význam výrazu „v členském státě“.
      16     Ve světle okolností sporu v původním řízení je podstatou otázky předkládajícího soudu, zda čl. 4 odst. 2 písm. d) směrnice
         musí být vykládán tak, že starší ochranná známka musí být obecně známá na celém území členského státu zápisu nebo na podstatné
         části tohoto území, nebo zda se ochrana poskytnutá tímto ustanovením vztahuje i na situaci, kdy je obecná známost starší ochranné
         známky omezena na určité město a jeho okolí.

      17     V tomto ohledu, jelikož vykládané ustanovení Společenství neobsahuje upřesnění v tomto smyslu, nelze zajisté vyžadovat, aby
         obecná známost existovala na „celém“ území členského státu, a stačí, že obecná známost existuje na podstatné části tohoto
         území (viz obdobně rozsudek ze dne 14. září 1999, General Motors, C‑375/97, Recueil, s. I‑5421, bod 28, co ohledně podobného
         pojmu „dobré jméno“ ochranné známky, u kterého čl. 5 odst. 2 směrnice odkazuje rovněž na posouzení „v členském státě“).

      18     Běžný význam slov použitých ve výrazu „v členském státě“ však odporuje tomu, aby se uvedený výraz použil na obecnou známost
         omezenou na určité město a jeho okolí, které spolu netvoří podstatnou část členského státu.

      19     V každém případě je třeba podotknout, že na nezapsanou starší ochrannou známku se případně může vztahovat zejména:
      –       čl. 4 odst. 4 písm. b) směrnice, který umožňuje členskému státu stanovit, že ochranná známka nebude zapsána do rejstříku,
         a je-li zapsána, může být prohlášena za neplatnou, pokud a v rozsahu, v němž práva k nezapsané ochranné známce byla nabyta
         dříve a pokud tato nezapsaná ochranná známka dává svému majiteli právo zakázat užívání pozdější ochranné známky;

      –       čl. 6 odst. 2 směrnice, který opravňuje členský stát povolit používání staršího práva, které se vztahuje jen k určité lokalitě,
         v rámci území, ve kterém je uznáno.

      20     Aniž je dotčena příslušná oblast působnosti těchto dvou ustanovení, je tedy důvodné na položenou otázku odpovědět tak, že
         čl. 4 odst. 2 písm. d) směrnice musí být vykládán tak, že starší ochranná známka musí být obecně známá na celém území členského
         státu zápisu nebo na podstatné části tohoto území.

       K nákladům řízení
      21     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 4 odst. 2 písm. d) první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských
            států o ochranných známkách, musí být vykládán tak, že starší ochranná známka musí být obecně známá na celém území členského
            státu zápisu nebo na podstatné části tohoto území.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 17. prosince 2008. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # Evropský sociální fond (ESF) - Snížení příspěvku - Článek 24 nařízení (EHS) č. 4253/88 - Řádný přezkum případu Komisí - Žaloba na neplatnost. # Věc T-154/06.

text:
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 17. prosince 2008 – Itálie v. Komise
      (Věc T-154/06)
      „Evropský sociální fond (ESF) – Snížení příspěvku – Článek 24 nařízení (EHS) č. 4253/88 – Řádný přezkum případu Komisí – Žaloba na neplatnost“
      Hospodářská a sociální soudržnost – Strukturální pomoc – Financování Společenství – Hloubková kontrola dodržování finančních povinností příjemců pomoci ze strany vnitrostátních orgánů – Působnost – Prohlášení o řádnosti výdajů vystavené složkou nezávislou na složce pověřené prováděním – Prohlášení představující ústřední a spolehlivý důkazní prostředek – Povinnost Komise přikročit k novému šetření – Neexistence (Nařízení Rady č. 4253/88, články 23 a 24; nařízení Komise č. 2064/97, článek 8) (viz body 38-43, 50-52, 66-69,
         77-78, 91)

      Předmět

               Žádost o zrušení rozhodnutí Komise K(2006) 1171 ze dne 23. března 2006 o snížení finanční pomoci z Evropského sociálního fondu
                  (ESF) pro operační program v regionu Sicílie, který je součástí rámce podpory Společenství pro strukturální pomoc Společenství,
                  na kterou se vztahuje cíl 1 v Itálii v období 1994–1999

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 5. února 1991. # Deltakabel BV proti Staatssecretaris van Financiën. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Věc C-15/89.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. března 1975. # Marie-Louise Acton a další proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 44, 46 a 49-74.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. září 1982. # G.F. Koks proti Raad van Arbeid. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Centrale Raad van Beroep - Nizozemsko. # Sociální zabezpečení. # Věc 275/81.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 10. února 1994. # George John White proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Vydání bezdůvodného obohacení. # Věc T-107/92.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 4. června 2009.#Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste proti Pometon SpA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Commissione tributaria regionale di Trieste - Itálie.#Celní kodex Společenství - Nařízení (ES) č. 384/96 - Ochrana před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství - Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 - Ochrana finančních zájmů Evropských společenství - Zpracování v režimu aktivního zušlechťovacího styku - Protiprávní praktiky.#Věc C-158/08.

text:
      Věc C-158/08
      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      v.
      Pometon SpA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Commissione tributaria regionale di Trieste)
      „Celní kodex Společenství – Nařízení (ES) č. 384/96 – Ochrana před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství – Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančních zájmů Evropských společenství – Zpracování v režimu aktivního zušlechťovacího styku – Protiprávní praktiky“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Společná obchodní politika – Ochrana před dumpingovými praktikami – Obcházení
      (Nařízení Rady č. 384/96, článek 13)
      2.        Volný pohyb zboží – Obchod s třetími zeměmi – Aktivní zušlechťovací styk – Rozsah
      (Nařízení Komise č. 2454/93, čl. 551 odst. 1)
      1.        Článek 13 nařízení č. 384/96 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, není
         použitelný, pokud Rada nevydala na návrh Komise rozhodnutí o rozšířeném uplatňování antidumpingových cel i na dovoz obdobných
         výrobků nebo částí těchto výrobků ze třetích zemí.

      (viz body 17–20, výrok 1)
      2.        Operace, kdy je zboží pouze převezeno přes hranici poté, co bylo zpracováno na výrobek nepodléhající antidumpingovému clu,
         a to bez skutečného úmyslu je zpětně vyvézt, a krátce na to je dovezeno zpět, nemůže být legálně zařazena do režimu aktivního
         zušlechťovacího styku. V tomto ohledu je cílem režimu aktivního zušlechťovacího styku osvobodit od cla pouze to zboží, které
         na celní území Společenství vstupuje jen dočasně za účelem přepracování, opravy nebo zpracování a které je poté vyvezeno zpět
         tak, aby tím nebyla hospodářská činnost zemí Společenství penalizována. Z toho vyplývá, že takové praktiky, jaké jsou popsány
         výše, jsou v rozporu se samotným cílem režimu aktivního zušlechťovacího styku a ohrožují účinnost právní úpravy Společenství.

      Dovozce, který by se do tohoto režimu neoprávněně zařadil a využíval by jeho výhod, je povinen odvést z předmětných výrobků
         příslušné clo, čímž nejsou dotčeny případné sankce podle vnitrostátních předpisů správního, občanského či trestního práva.
         Vnitrostátnímu soudu přísluší posoudit, zda s ohledem na výše uvedené úvahy musí být daná operace považována z hlediska práva
         Společenství za protiprávní, či nikoli.

      (viz body 23–30, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      4. června 2009 (*)

      „Celní kodex Společenství – Nařízení (ES) č. 384/96 – Ochrana před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství – Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančních zájmů Evropských společenství – Zpracování v režimu aktivního zušlechťovacího styku – Protiprávní praktiky“
      Ve věci C‑158/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Commissione tributaria
         regionale di Trieste (Itálie) ze dne 13. března 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 16. dubna 2008, v řízení

      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      proti
      Pometon SpA,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.‑C. Bonichot (zpravodaj), J. Makarczyk, P. Kūris a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. března 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Pometon SpA E. Vollim a F. Trevisanem, avocats,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Albenziem, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství H. van Vlietem, E. Righini a S. Schønbergem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 13 nařízení Rady (ES) č. 384/96 ze dne 22. prosince 1995 o ochraně
         před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. 1996, L 56, s. 1; Zvl. vyd. 11/10,
         s. 45), jakož i článků 4, 114 a následujících, 202, 204, 212 a 214 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým
         se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex Společenství“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste (celní úřad Terst) a společností
         Pometon SpA ohledně dovozu ingotů ze surového hořčíku pocházejících a zasílaných z Číny, navrženého v celním prohlášení do
         režimu aktivního zušlechťovacího styku.

       Právní úprava Společenství
      3        Článek 13 nařízení č. 384/96, ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení, stanovil:

      „1.      Antidumpingové clo uložené na základě tohoto nařízení může být rozšířeno na dovoz obdobných výrobků nebo částí těchto výrobků
         ze třetích zemí, jestliže dochází k obcházení platných opatření. Obcházením se rozumí změna obchodních toků mezi třetími zeměmi
         a Společenstvím, která vzniká na základě praktik, postupů nebo prací, pro něž mimo uložení vyrovnávacího cla neexistuje dostatečné
         opodstatnění nebo hospodářský důvod, pokud zároveň existují důkazy o tom, že vyrovnávací účinky cla jsou mařeny, pokud se
         jedná o ceny a/nebo množství obdobných výrobků, a existují důkazy o dumpingu, pokud jde o běžné hodnoty stanovené dříve pro
         stejné nebo obdobné výrobky.

      2.      Montáž ve Společenství nebo ve třetí zemi se považuje za obcházení platných opatření, pokud:
      a)       montáž začala nebo byla značně rozšířena po zahájení antidumpingového šetření nebo těsně před jeho zahájením a použité díly
         mají svůj původ v zemi, pro niž se použijí opatření, a

      b)       hodnota těchto dílů činí 60 nebo více % z celkové hodnoty částí montovaného výrobku; za obcházení se však nepovažuje případ,
         kdy hodnota přidaná během montáže nebo kompletace činí více než 25 % celkových výrobních nákladů, a

      c)       vyrovnávací účinek cla je narušen cenami a/nebo množstvím montovaného obdobného zboží a existují důkazy o dumpingu, pokud
         jde o běžné hodnoty, které byly dříve zjištěny pro obdobné nebo stejné výrobky.

      3.      Šetření podle tohoto článku se zahájí, pokud žádost obsahuje dostatečné důkazy o činitelích uvedených v odstavci 1. Šetření
         zahájí Komise nařízením přijatým po konzultaci s poradním výborem, ve kterém dá současně pokyn celním orgánům, aby evidovaly
         dovoz podle čl. 14 odst. 5 nebo aby vyžadovaly složení jistoty. Šetření provádí Komise s případnou pomocí celních orgánů a musí
         být ukončeno ve lhůtě devíti měsíců. Jestliže definitivně zjištěné skutečnosti prokáží, že opatření musí být rozšířena, rozhodne
         o tom Rada prostou většinou na návrh Komise s účinností od dne, kdy byla stanovena povinnost vést celní evidenci podle čl. 14
         odst. 5 nebo vyžádáno složení jistoty. Pro účely tohoto článku se použijí příslušná procesní ustanovení tohoto nařízení o zahájení
         a průběhu šetření.

      […]“
      4        Článek 114 celního kodexu Společenství stanoví:

      „1.       Aniž je dotčen článek 115, umožňuje režim aktivního zušlechťovacího styku, aby pro účely jedné nebo několika zušlechťovatelských
         operací na celním území Společenství bylo použito:

      a)       zboží, které není zbožím Společenství a které má být vyvezeno zpět z celního území Společenství ve formě zušlechtěných výrobků,
         aniž by podléhalo dovoznímu clu a obchodně-politickým opatřením;

      b)       zboží propuštěné do volného oběhu s vrácením nebo prominutím dovozního cla, kterému toto zboží podléhá, je-li vyvezeno z celního
         území Společenství ve formě zušlechtěných výrobků.

      2.       Následujícími výrazy se rozumí:
      a)       ,podmíněným systémem‘ režim aktivního zušlechťovacího styku ve formě podle odst. 1 písm. a);
      […]“
      5        Článek 551 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92,
         kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3), ve znění účinném v době rozhodné
         z hlediska skutečností v původním řízení, mimo jiné stanovil:

      „Povolení použít podmíněný systém se udělí pouze za podmínky, že žadatel má skutečně v úmyslu zpětně vyvézt z celního území
         Společenství hlavní zušlechtěné výrobky. V tom případě lze systém povolit pro všechno zboží, které má být zušlechtěno.“

      6        Článek 4 odst. 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství
         (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340) stanoví:

      „Jednání, u nichž je prokazatelné, že jejich účelem je získání výhody v rozporu s cíli práva Společenství použitelného v daném
         případě umělým vytvořením podmínek vyžadovaných pro získání uvedené výhody, vedou k tomu, že se uvedená výhoda buď neudělí,
         nebo odejme.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      7        Podle předkládacího rozhodnutí společnost Pometon SpA v období od konce roku 1998 do roku 2001 nakupovala od spřízněné společnosti
         Pometon doo se sídlem v Sežaně (Slovinsko) a založené v roce 1998 ingoty ze surového hořčíku pocházející a zasílané z Číny,
         jejichž dovoz do Společenství měl vést k uložení antidumpingového cla v souladu s nařízením Rady (ES) č. 2402/98 ze dne 3. listopadu
         1998 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu surového nelegovaného hořčíku pocházejícího z Čínské lidové republiky
         a o konečném výběru prozatímně uloženého cla (Úř. věst. L 298, s. 1) (neoficiální překlad). Tento produkt byl dovážen na základě smluv o zpracování pro společnost Pometon doo, tedy zákazníka usazeného ve třetí zemi.
         Společnost Pometon SpA navrhla zařazení tohoto zboží do režimu aktivního zušlechťovacího styku s dobou trvání podmíněného
         systému v délce šesti měsíců a tomuto jejímu návrhu bylo vyhověno. Uvedené zboží bylo společností Pometon SpA zpracováno na
         hořčíkové granule, které nepodléhají antidumpingovému clu, a následně bylo vyvezeno zpět přes hraniční přechod Fernetti (Itálie).

      8        V předkládacím rozhodnutí se uvádí, že zboží, které je předmětem věci v původním řízení, se do závodu ve Slovinsku ani nedostalo
         a bylo pouze uskladněno na odstavné ploše a poté dovezeno zpět do Itálie jakožto výrobek prodaný společností Pometon doo společnosti
         Pometon SpA. Dále se v tomto rozhodnutí uvádí, že z provedených šetření vyplynulo, že zhruba 87 % produktu vyvezeného společností
         Pometon SpA se ihned vrátilo zpět do Itálie a bylo uvedeno na evropský trh.

      9        Vzhledem k těmto skutečnostem měl Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste za to, že dočasný dovoz ingotů ze surového
         hořčíku pocházejících a zasílaných z Číny, navržený v celním prohlášení do režimu aktivního zušlechťovacího styku, je ve skutečnosti
         trvalým dovozem tohoto produktu. Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste proto vydal dodatečné a opravné platební výměry,
         proti kterým podala Pometon SpA žalobu, jíž pak Commissione tributaria provinciale di Trieste vyhověl.

      10      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste podal proti tomuto rozsudku odvolání, Pometon SpA podala vzájemné odvolání.
         V této souvislosti se Commissione tributaria regionale di Trieste rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Lze se oprávněně domnívat, že režim aktivního zušlechťovacího styku tak, jak byl prováděn společností Pometon SpA, může být
         v rozporu se zásadami celní politiky Společenství, a především se zásadami obecných a zvláštních antidumpingových právních
         předpisů, jakož i zásadou obsaženou v celním kodexu Společenství [...]? Zvláště je kladena otázka, zda má být článek 13 nařízení
         (EHS) č. 384/[96] vykládán jako obecně závazná zásada, použitelná jakožto obecné ustanovení právního řádu Společenství a bezprostředně
         závazná také ve vztazích mezi vnitrostátními orgány a poplatníky, jakož i v řízení o uložení antidumpingového cla; lze se
         této zásady dovolávat například při provádění celních kontrol ve smyslu čl. 4 bodu 14 celního kodexu Společenství [...][?]

      2)      Mohou být ustanovení článku 13 nařízení (ES) č. 384/[96] o obcházení antidumpingových právních předpisů, ve spojení s článkem
         114 a následujícími celního kodexu Společenství [...] o aktivním zušlechťovacím styku a s jeho články 202, 204, 212 a 214
         o vzniku celního dluhu vykládána v tom smyslu, že zboží může podléhat antidumpingovému clu i v případě předchozí koupě daného
         výrobku subjektem, který má státní příslušnost země nepodléhající antidumpingovému clu a který ho sám koupil v zemi podléhající
         tomuto opatření, a aniž by ho jakýmkoli způsobem zpracoval, dočasně ho dovezl do Společenství v režimu aktivního zušlechťovacího
         styku, aby ho poté zpětně dovezl zpracovaný, avšak jen dočasně a na několik hodin, a aby ho okamžitě zpětně prodal stejné
         společnosti v zemi Společenství, která zajistila aktivní zušlechtění[?]

      3)      [...] Neexistují-li sankční předpisy Společenství – tento soud alespoň takové předpisy nenalezl – může soud členského státu
         použít ustanovení vlastního právního řádu, na jejichž základě lze při splnění daných podmínek prohlásit smlouvy o provedení
         aktivního zušlechtění a o prodeji zušlechtěného výrobku za neplatné, tedy například ustanovení článku 1343 (protiprávní důvod),
         článku 1344 (smlouva obcházející zákon) a článku 1345 (protiprávní účel) italského občanského zákoníku a ustanovení článku
         1414 a následujících italského občanského zákoníku o simulovaných právních úkonech, pakliže se prokáže, že došlo k porušení
         výše uvedených zásad Společenství[?]

      4)      [...] Za předpokladu, že cílem shora popsané operace je vyhnout se antidumpingovému clu, je tato operace na základě dalších
         důvodů či výkladových kritérií, o jejichž určení je Soudní dvůr tímto žádán, v souladu s režimem aktivního zušlechťovacího
         styku, nebo je naopak skutečně v rozporu s celními zásadami v oblasti uplatňování antidumpingového cla, o jejichž určení je
         Soudní dvůr tímto také žádán[?]

      5)      [...] Odpovídá předmětná operace trvalému dovozu výrobků podléhajících antidumpingovému clu na základě dalších důvodů či výkladových
         kritérií, o jejichž určení je Soudní dvůr tímto žádán[?]“

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      11      Společnost Pometon SpA v podstatě tvrdí, že položené otázky jsou nepřípustné, neboť jejich smyslem je přimět Soudní dvůr k poskytnutí
         právní rady, a nikoli k výkladu práva Společenství, dále že byly položeny soudu, který není příslušný o nich rozhodnout, a že
         vnitrostátní soud neoznačil normy práva Společenství, o jejichž výklad žádá, ani obecné zásady, na něž odkazuje.

      12      S touto argumentací nelze souhlasit.

      13      Podle ustálené judikatury platí, že na otázky týkající se výkladu práva Společenství položené vnitrostátním soudem v právním
         a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat,
         se vztahuje domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze
         tehdy, pokud jde zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení,
         jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými
         pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. června 2007, van der Weerd
         a další, C‑222/05 až C‑225/05, Sb. rozh. s. I‑4233, bod 22 a citovaná judikatura).

      14      V projednávané věci nic nenasvědčuje tomu, že by se žádaný výklad nijak netýkal práva Společenství, v kterémžto případě by
         Soudní dvůr nebyl příslušný rozhodnout, nebo že by žádaný výklad zjevně neměl žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním
         řízení. Skutkové a právní poznatky nezbytné pro užitečnou odpověď Soudního dvora na otázky, které jsou mu položeny, jsou mimoto
         uvedeny v předkládacím rozhodnutí. V něm jsou také označena ustanovení, jejichž výklad je požadován.

      15      Z toho vyplývá, že předběžné otázky jsou přípustné.

       K první a druhé otázce
      16      Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu položených Soudnímu dvoru je, nakolik jsou ustanovení článku 13 nařízení
         č. 384/96 použitelná na takový spor, o jakém má rozhodnout.

      17      Článek 13 odst. 3 nařízení č. 384/96 stanoví, že jsou-li dostatečné důkazy o obcházení antidumpingových cel, vydá Komise rozhodnutí
         o zahájení šetření formou nařízení. Jestliže se na základě tohoto šetření definitivně zjistí skutečnosti, které prokážou,
         že uplatňování antidumpingových cel musí být rozšířeno i na dovoz obdobných výrobků nebo částí těchto výrobků ze třetích zemí,
         rozhodne o tomto rozšíření Rada prostou většinou na návrh Komise.

      18      V projednávané věci stačí konstatovat, že neexistuje žádné nařízení, jímž by Komise rozhodla o zahájení šetření, ani rozhodnutí
         Rady, jímž by bylo uplatňování antidumpingových opatření rozšířeno.

      19      Z toho vyplývá, že ustanovení článku 13 nařízení č. 384/96 jsou na spor v původním řízení v každém případě nepoužitelná, aniž
         by bylo třeba se zabývat otázkou, zda se tento čl. 13 odst. 1, ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutečností v původním
         řízení, týká operací uskutečněných společností Pometon SpA.

      20      Na první a druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 13 nařízení č. 384/96 není použitelný, pokud Rada nevydala
         na návrh Komise rozhodnutí o rozšířeném uplatňování antidumpingových cel i na dovoz obdobných výrobků nebo částí těchto výrobků
         ze třetích zemí.

       Ke třetí až páté otázce
      21      Podstatou třetí až páté otázky je, zda lze za trvalý dovoz na celní území Společenství považovat operaci, kdy určitá společnost
         doveze v režimu aktivního zušlechťovacího styku zboží, které podléhá antidumpingovému clu, zpracuje je na výrobek nepodléhající
         tomuto clu a vyveze je zpět a prodá spřízněné společnosti, která se nachází v sousedním třetím státě, a ta pak toto zboží
         zpětně vyveze do Společenství a prodá je prvně uvedené společnosti.

      22      Podle článku 114 celního kodexu Společenství režim aktivního zušlechťovacího styku umožňuje, aby na celním území Společenství
         bylo použito zboží, které není zbožím Společenství a které má být vyvezeno zpět z tohoto území. Užití zboží spočívá v tom,
         že toto zboží projde „zušlechtěním“, tedy mimo jiné zpracováním. Zpět vyvezené zboží se pak označuje výrazem „zušlechtěné
         výrobky“.

      23      Zpětný vývoz zboží v podobě zušlechtěných výrobků z celního území Společenství je podmínkou pro uplatnění režimu aktivního
         zušlechťovacího styku. Z toho vyplývá, že tento režim lze legálně uplatnit pouze tehdy, pokud bylo zboží skutečně určeno ke
         zpětnému vývozu z celního území Společenství, jak je uvedeno ve výše citovaných ustanoveních čl. 551 odst. 1 nařízení č. 2454/93,
         podle nichž ten, kdo žádá, aby tato ustanovení byla použita, musí mít „skutečně v úmyslu“ předmětné zboží „zpětně vyvézt“.

      24      Ze souboru pravidel, jež tvoří právní režim aktivního zušlechťovacího styku, totiž vyplývá, že cílem aktivního zušlechťovacího
         styku je osvobodit od cla pouze to zboží, které na celní území Společenství vstupuje jen dočasně za účelem přepracování, opravy
         nebo zpracování a které je poté vyvezeno zpět tak, aby tím nebyla hospodářská činnost zemí Společenství penalizována.

      25      Z toho zákonitě vyplývá, že takové praktiky, jaké jsou popsány v bodě 8 tohoto rozsudku a které spočívají v tom, že zboží
         je pouze převezeno přes hranici bez skutečného úmyslu je zpětně vyvézt a krátce na to je dovezeno zpět, jsou v rozporu se
         samotným cílem režimu aktivního zušlechťovacího styku a ohrožují účinnost právní úpravy Společenství.

      26      Pouze předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda skutkové okolnosti, které vedly ke sporu v původním řízení, představují takové
         porušení předpisů.

      27      Pokud jde o důsledky, které je třeba vyvodit z takto zjištěného porušení předpisů, čl. 4 odst. 3 nařízení č. 2988/95, který
         je obecně závazný, stanoví, že „jednání, u nichž je prokazatelné, že jejich účelem je získání výhody v rozporu s cíli práva
         Společenství použitelného v daném případě umělým vytvořením podmínek vyžadovaných pro získání uvedené výhody, vedou k tomu,
         že se uvedená výhoda buď neudělí, nebo odejme“.

      28      Soudní dvůr již rozhodl, že povinnost vydat výhodu, která byla neoprávněně získána protiprávními praktikami, není v rozporu
         se zásadou legality. Tato povinnost totiž není sankcí, nýbrž pouze důsledkem zjištění, že podmínky vyžadované pro získání
         výhody plynoucí z právní úpravy Společenství byly vytvořeny uměle, čímž se získaná výhoda stala neoprávněnou, a povinnost
         ji vrátit je tedy odůvodněná (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. prosince 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, Recueil, s. I‑11569,
         bod 56).

      29      Stejně tak dovozce, který se neoprávněně zařadil do režimu aktivního zušlechťovacího styku a využíval jeho výhod tím, že uměle
         vytvořil podmínky vyžadované pro jeho použití, je povinen odvést z předmětných výrobků příslušné clo, čímž nejsou dotčeny
         případné sankce podle vnitrostátních předpisů správního, občanského či trestního práva.

      30      Na třetí až pátou otázkou je tedy třeba odpovědět tak, že operace, kdy je zboží pouze převezeno přes hranici poté, co bylo
         zpracováno na výrobek nepodléhající antidumpingovému clu, a to bez skutečného úmyslu je zpětně vyvézt, a krátce na to je dovezeno
         zpět, nemůže být legálně zařazena do režimu aktivního zušlechťovacího styku. Dovozce, který by se do tohoto režimu neoprávněně
         zařadil a využíval by jeho výhod, je povinen odvést z předmětných výrobků příslušné clo, čímž nejsou dotčeny případné sankce
         podle vnitrostátních předpisů správního, občanského či trestního práva. Vnitrostátnímu soudu přísluší posoudit, zda s ohledem
         na výše uvedené úvahy musí být daná operace, která je předmětem věci v původním řízení, považována z hlediska práva Společenství
         za protiprávní, či nikoli.

       K nákladům řízení
      31      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 13 nařízení Rady (ES) č. 384/96 ze dne 22. prosince 1995 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy
            Evropského společenství, není použitelný, pokud Rada Evropské unie nevydala na návrh Komise Evropských společenství rozhodnutí
            o rozšířeném uplatňování antidumpingových cel i na dovoz obdobných výrobků nebo částí těchto výrobků ze třetích zemí.
      2)      Operace, kdy je zboží pouze převezeno přes hranici poté, co bylo zpracováno na výrobek nepodléhající antidumpingovému clu,
            a to bez skutečného úmyslu je zpětně vyvézt, a krátce na to je dovezeno zpět, nemůže být legálně zařazena do režimu aktivního
            zušlechťovacího styku. Dovozce, který by se do tohoto režimu neoprávněně zařadil a využíval by jeho výhod, je povinen odvést
            z předmětných výrobků příslušné clo, čímž nejsou dotčeny případné sankce podle vnitrostátních předpisů správního, občanského
            či trestního práva. Vnitrostátnímu soudu přísluší posoudit, zda s ohledem na výše uvedené úvahy musí být daná operace, která
            je předmětem věci v původním řízení, považována z hlediska práva Společenství za protiprávní, či nikoli.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 14. července 1994. # Milchwerke Köln/Wuppertal eG proti Hauptzollamt Köln-Rheinau. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Düsseldorf - Německo. # Doplňková dávka na mléko. # Věc C-352/92.