title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. října 2014.#Dánské království v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – EZOZF – Vynětí ploch z produkce – Kontroly prostřednictvím dálkového průzkumu – Vegetační pokryv ploch vyňatých z produkce – Finanční opravy.#Věc C‑417/12 P.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑417/12 P,
            jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 13. září 2012,
            Dánské království , zastoupené V. Pasternak Jørgensen, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s J. Pinborgem a P. Bieringem, advokaterne,
            účastník řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatel),
            podporované:
            Francouzskou republikou , zastoupenou D. Colasem a C. Candat, jako zmocněnci,
            Nizozemským královstvím , zastoupeným M. de Ree a M. Bulterman, jako zmocněnkyněmi,
            Finskou republikou , zastoupenou J. Leppem, jako zmocněncem,
            Švédským královstvím , zastoupeným U. Persson, jako zmocněnkyní,
            vedlejšími účastníky v řízení o kasačním opravném prostředku,
            přičemž další účastnicí řízení je:
            Evropská komise , zastoupená F. Jimeno Fernándezem, jako zmocněncem, ve spolupráci s T. Ryhlem, advokat,
            žalovaná v prvním stupni,
            SOUDNÍ DVŮR (první senát),
            ve složení A. Tizzano, předseda senátu, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (zpravodaj) a M. Berger, soudci,
            generální advokát: N. Jääskinen,
            vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. prosince 2013,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. dubna 2014,
            vydává tento

            Odůvodnění rozsudku
            Rozsudek
            1. Dánské království se svým kasačním opravným prostředkem domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie Dánsko v Komise (T‑212/09, EU:T:2012:335, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zamítl jeho žalobu znějící na částečné zrušení rozhodnutí Komise ze dne 19. března 2009, kterým se z financování Společenství vylučují některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) (Úř. věst. L 75, s. 15, dále jen „sporné rozhodnutí“), a to v rozsahu, v němž toto rozhodnutí vylučuje z financování Společenstvím některé výdaje vynaložené Dánským královstvím z titulu vynětí ploch z produkce.
            Právní rámec
            Nařízení (ES) č. 1258/1999
            2. Nařízení Rady (ES) č. 1258/1999 ze dne 17. května 1999 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. L 160, s. 103; Zvl. vyd. 03/25, s. 414), použitelné v rozhodné době z hlediska skutkového stavu v původním řízení, v čl. 7 odst. 4 prvním podstavci stanovilo, že:
            „Komise rozhoduje, které výdaje mají být vyloučeny z financování z prostředků Společenství podle článků 2 a 3, pokud shledá, že tyto výdaje nebyly uskutečněny v souladu s předpisy Společenství.“
            Nařízení č. 2316/1999
            3. Nařízení Komise (ES) č. 2316/1999 ze dne 22. října 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1251/1999 o režimu podpor pro producenty některých plodin na orné půdě (Úř. věst. L 280, s. 43; Zvl. vyd. 03/26, s. 362), použitelné v rozhodné době z hlediska skutkového stavu v původním řízení, v článku 19 stanovilo, že:
            „1. Plochy vyňaté z produkce podle této kapitoly musí pokrývat souvislou plochu o výměře nejméně 0,3 ha a širokou nejméně 20 m.
            Členské státy mohou vzít v úvahu:
            a) menší plochy, pokud jde o celé pozemky se stálými hranicemi, jako jsou např. zdi, živé ploty a vodní toky;
            [...]
            4. Členské státy použijí vhodná opatření, která odpovídají specifické situaci ploch vyňatých z produkce, aby zajistily udržování těchto ploch a ochranu životního prostředí. Tato opatření se mohou rovněž vztahovat na vegetační pokryv; v takovém případě musí opatření zajistit, aby zelený porost nebyl použit pro produkci semen a nebyl za žádných okolností použit pro zemědělské účely před 31. srpnem nebo před 15. lednem následujícího roku pro produkci plodin pro uvedení na trh.
            [...]“
            Nařízení (ES) č. 2419/2001
            4. Nařízení Komise (ES) č. 2419/2001 ze dne 11. prosince 2001, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro integrovaný administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor Společenství zavedený nařízením Rady (EHS) č. 3508/92 (Úř. věst. L 327, s. 11; Zvl. vyd. 03/34, s. 308), v článku 15 stanovilo, že:
            „Správní kontroly a kontroly na místě se provádějí způsobem, který zajistí spolehlivé ověření dodržování podmínek pro poskytnutí podpor.“
            5. Podle čl. 22 odst. 1 uvedeného nařízení, který se týká určení plochy zemědělských pozemků:
            „Plochy zemědělských pozemků budou určeny vhodnými prostředky, které stanoví příslušný orgán, a které zajistí přesnost měření, která přinejmenším odpovídá přesnosti, jaká se vyžaduje pro úřední měření podle vnitrostátních pravidel. Příslušný orgán stanoví přípustnou odchylku, která zohlední použitou metodu měření, přesnost úředních dokumentů, které jsou k dispozici, místní faktory, jako například sklon a tvar pozemku a ustanovení odstavce 2.“
            6. Článek 23 téhož nařízení definoval pravidla provádění kontrol prostřednictvím dálkového průzkumu.
            Nařízení (ES) č. 1290/2005
            7. Článek 31 nařízení Rady (ES) č. 1290/2005 ze dne 21. června 2005 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. L 209, s. 1), nadepsaný „Schválení souladu“, v odstavcích 1 až 3 stanoví:
            „1. Pokud Komise zjistí, že výdaje uvedené v čl. 3 odst. 1 a v článku 4 nebyly uskutečněny v souladu s pravidly Společenství, rozhodne postupem podle čl. 41 odst. 3, které částky mají být vyloučeny z financování Společenstvím.
            2. Komise posuzuje částky, které mají být vyloučeny z financování, zejména s ohledem na význam zjištěného nesouladu. Komise bere v úvahu povahu a závažnost porušení pravidel a finanční újmu, kterou Společenství utrpělo.
            3. Před vydáním rozhodnutí o zamítnutí financování oznámí Komise písemně výsledky kontrol a dotyčný členský stát písemně oznámí svou odpověď; poté se obě strany pokusí dosáhnout dohody o opatřeních, která mají být přijata.
            Není-li dosaženo dohody, může členský stát ve lhůtě čtyř měsíců požádat o zahájení řízení směřujícího ke smíření jejich postojů, jehož výsledky budou předmětem zprávy zaslané Komisi, která ji před vydáním rozhodnutí o zamítnutí financování posoudí.“
            Pokyny
            8. Dokument Komise č. VI/5330/97 ze dne 23. prosince 1997, nazvaný „Pokyny týkající se výpočtu finančních důsledků při přípravě rozhodnutí o schválení účetní závěrky záruční sekce EZOZF“ (dále jen „pokyny“), popisuje metodu použití paušálních finančních oprav. Zejména stanoví, že:
            „Paušální opravy přicházejí v úvahu tehdy, pokud Komise zjistí, že kontrolní opatření výslovně vyžadované nařízením nebo implicitně nezbytné pro dodržení výslovného pravidla (například omezení podpory na produkt určité kvality) nebylo odpovídajícím způsobem uskutečněno.
            Pokud kontroly byly provedeny, ale nedostatečně, musí být vyhodnocena závažnost nedostatku. Prakticky všechny kontrolní postupy mohou být zdokonaleny a jedním z úkolů kontrolních pracovníků Komise je formulovat doporučení mající za cíl zlepšení postupů a provedení dodatečných kontrol, které, i když nebyly normotvůrcem stanoveny, poskytují dodatečné ujištění, pokud jde o řádné vynakládání prostředků v konkrétních podmínkách dotyčného členského státu. Skutečnost, že kontrolní postup může být zdokonalen, však sama o sobě nepostačuje pro odůvodnění finanční opravy. Musí existovat závažná nečinnost při provádění výslovných pravidel Společenství a tato nečinnost musí [Evropský zemědělský orientační a záruční fond (EZOZF)] vystavovat skutečnému riziku ztráty nebo nesrovnalosti.“
            9. Pokyny stanovují podmínky, které musí být splněny pro uplatnění paušální finanční opravy ve výši rovnající se 2 %, 5 %, 10 % nebo 25 % z deklarovaných výdajů.
            Skutkový základ sporu a sporné rozhodnutí
            10. Evropská komise poté, co v říjnu a prosinci roku 2004 provedla šetření v terénu, které se týkalo podmínek použití integrovaného administrativního a kontrolního systému pro plodiny na orné půdě dánskými orgány v hospodářských letech 2002 až 2004, informovala Dánské království, že tyto orgány nedodržely ustanovení nařízení Rady (ES) č. 1251/1999 ze dne 17. května 1999 o režimu podpor pro producenty některých plodin na orné půdě (Úř. věst. L 160, s. 1; Zvl. vyd. 03/25, s. 322) a nařízení Rady (EHS) č. 3508/92 ze dne 27. listopadu 1992 o zavedení integrovaného administrativního a kontrolního systému pro některé režimy podpor Společenství (Úř. věst. L 355, s. 1; Zvl. vyd. 03/13, s. 223).
            11. Komise po oznámení svých závěrů Dánskému království dopisem ze dne 27. června 2006 na základě čl. 8 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 1663/95 ze dne 7. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (EHS) č. 729/70 týkající se postupu schválení účetní závěrky záruční sekce EZOZF (Úř. věst. L 158, s. 6; Zvl. vyd. 03/18, s. 31), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2245/1999 ze dne 22. října 1999 (Úř. věst. L 273, s. 5; Zvl. vyd. 03/26, s. 335) a v návaznosti na výměnu korespondence uvedla v dopise ze dne 21. února 2008 určeném tomuto členskému státu, že na některé výdaje vynaložené v hospodářských letech 2002 až 2004 musí být uplatněny finanční opravy ve výši 5 % a 10 %. Výše těchto oprav dosáhla 750 milionů dánských korun (DKK).
            12. Vzhledem k tomu, že Dánské království považovalo tuto opravu za neodůvodněnou, obrátilo se na smírčí orgán.
            13. Uvedený smírčí orgán ve zprávě ze dne 9. září 2008 konstatoval, že názory obou oponentů nebylo možné uvést v soulad a vyzval Komisi, aby přehodnotila svůj návrh na uplatnění finančních oprav ve výši 5 % a 10 % na všechny dotyčné výdaje.
            14. Jak Komise uvádí v souhrnné zprávě generálního ředitelství (GŘ) „Zemědělství a rozvoj venkova“ ze dne 6. ledna 2009, která se týká výsledků inspekcí provedených Komisí v kontextu postupu schválení účetní závěrky záruční sekce EZOZF podle čl. 7 odst. 4 nařízení č. 1258/1999 a článku 31 nařízení č. 1290/2005 (dále jen „souhrnná zpráva“), sporným rozhodnutím uplatnila paušální finanční opravy dosahující v jednotlivých případech 2 %, 5 % nebo 10 % výdajů vynaložených Dánským královstvím z titulu nedostatků zjištěných v oblasti kontrol prováděných prostřednictvím dálkového průzkumu pozemků a kontrol dodržování požadavků stanovených právní úpravou pro plochy vyňaté z produkce.
            15. Komise na uvedené podpory vyplácené v hospodářských letech 2003 a 2004 uplatnila paušální finanční opravu ve výši 2 % z titulu finanční újmy způsobené EZOZF z důvodu, že Dánské království nepřijalo nápravná opatření v rámci kontrol prováděných prostřednictvím dálkového průzkumu, pokud byly pozemky vyměřeny za pomoci zobrazení ve vysokém rozlišení (dále jen „HR zobrazení“).
            16. Komise, jež konstatovala četné nesrovnalosti týkající se ploch vyňatých z produkce, které mohou odůvodnit vyloučení některých výdajů z financování z EZOZF, z čehož dovodila, že klíčové kontroly těchto ploch nebyly provedeny, nebo byly provedeny natolik špatně, že byly zcela neúčelné. Na podpory vyplacené v hospodářských letech 2002 až 2004 tudíž uplatnila paušální finanční opravu stanovenou podle dotčených případů na 5 % nebo 10 % za účelem nahrazení finanční újmy způsobené EZOZF.
            Napadený rozsudek
            17. Zaprvé, pokud jde o pravidla týkající se kontrol prostřednictvím dálkového průzkumu, Tribunál byl v bodech 48 až 50 napadeného rozsudku toho názoru, že Dánské království mělo použít alternativní metodu, aby se ujistilo o správnosti vyměření pozemků provedených prostřednictvím HR zobrazení, a to tím spíše, že orgány tohoto členského státu byly od prosince roku 2002 informovány o tom, že taková metoda vyměřování nebyla Komisí doporučována.
            18. Tribunál kromě toho v bodě 52 napadeného rozsudku přiznal Komisi na základě čl. 22 odst. 1 nařízení č. 2419/2001 právo použít veškeré vhodné prostředky k tomu, aby se ujistila o výměře kontrolovaných pozemků.
            19. Zadruhé, pokud jde o pravidla týkající se kontrol ploch vyňatých z produkce, Tribunál v bodech 69 až 85 napadeného rozsudku vyložil čl. 19 odst. 4 nařízení č. 2316/1999 tak, že v rozporu s tvrzením Komise rozhodl, že zachování vegetačního pokryvu na pozemku vyňatém z produkce je vhodným prostředkem k jeho udržování a k ochraně životního prostředí. Tribunál však v bodě 106 napadeného rozsudku konstatoval, že pokud se Komise za účelem odůvodnění vážné a důvodné pochybnosti opírá o několik důkazů, které jsou na sobě vzájemně nezávislé, potvrzení pouze jednoho z těchto důkazů postačí k tomu, aby byl učiněn závěr o nedostatečnosti postupu provádění kontrol. Proto pokračoval ve zkoumání dalších důkazů předložených Komisí.
            20. Tribunál poté, kdy v bodech 93 a 94 napadeného rozsudku připomněl povinnost členských států udržovat pozemky vyňaté z produkce, rozhodl, že podle uvedeného ustanovení musí být vegetační pokryv ponechaný na těchto pozemcích udržován, aby byl zachován zemědělský stav těchto pozemků.
            21. Pokud jde o pojem „stálé hranice“ ve smyslu čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) nařízení č. 2316/1999, Tribunál v bodě 101 napadeného rozsudku rozhodl, že pozemky, na které se toto ustanovení vztahuje, jsou způsobilé k financování na plochu pouze tehdy, jsou-li fyzicky vymezeny. Proto odmítl výklad Dánského království, podle kterého katastrální vymezení splňuje požadavky uvedeného ustanovení.
            22. Pokud jde o údajnou protiprávnost podmínek, za kterých Komise konstatovala některé nesrovnalosti týkající se pozemků vyňatých z produkce, Tribunál měl v bodě 122 napadeného rozsudku za to, že Dánské království nemohlo žadateli o podporu přiznat nárok v důsledku pochybnosti, pokud kontroly v terénu provedené po skončení období vynětí z produkce umožňovaly konstatovat, že se na předmětných pozemcích nacházely balíky slámy nebo stavební odpad
            23. Tribunál v bodě 123 napadeného rozsudku rozhodl, že Komise správně dospěla k závěru, že existovaly vážné a důvodné pochybnosti o dostatečnosti kontrol provedených Dánským královstvím na pozemcích, u kterých byly zjištěny určité nesrovnalosti, přičemž tento členský stát neuvedl argumenty, které by mohly tyto poc hybnosti rozptýlit.
            24. Zatřetí, pokud jde o údajné porušení podstatných procesních náležitostí, Tribunál odmítl všechny argumenty uplatněné uvedeným členským státem.
            25. Začtvrté, pokud jde o pravidla týkající se finančních oprav, Tribunál byl v bodě 168 napadeného rozsudku toho názoru, že Komise mohla důvodně konstatovat, že riziko ztrát pro EZOZF bylo významné a odůvodňovalo paušální finanční opravu ve výši 5 % nebo 10 %.
            26. V důsledku toho Tribunál zamítl žalobu na neplatnost podanou Dánským královstvím.
            Návrhová žádání účastníků řízení
            27. Dánské království svým kasačním opravným prostředkem navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek a vyhověl jeho návrhovým žádáním předneseným v prvním stupni řízení, nebo, podpůrně, aby věc vrátil Tribunálu.
            28. Evropská Komise navrhuje, aby byl kasační opravný prostředek zamítnut a Dánskému království byla uložena náhrada nákladů řízení.
            Ke kasačnímu opravnému prostředku
            29. Dánské království se na podporu svého kasačního opravného prostředku dovolává čtyř důvodů vycházejících z nesprávného výkladu článku 15 nařízení č. 2419/2001, nesprávného výkladu čl. 19 odst. 4 nařízení č. 2316/1999 a nesprávných právních posouzení, ke kterým došlo při použití pravidel o důkazním břemeni a ustanovení o paušálních opravách.
            30. Komise má za to, že všechny důvody uplatňované na podporu kasačního opravného prostředku musí být odmítnuty jako nepřípustné nebo každopádně zamítnuty jako neopodstatněné.
            31. Úvodem je tedy třeba přezkoumat obecnou námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí.
            K obecné námitce nepřípustnosti
            32. Komise, která se zabývala všemi důvody kasačního opravného prostředku uvedenými Dánským královstvím, namítá nepřípustnost celého kasačního opravného prostředku z důvodu, že směřuje k dosažení nového přezkoumání skutkových okolností projednávané věci a že se v zásadě omezuje na zopakování argumentů uvedených v prvním stupni.
            33. V tomto ohledu je třeba připomenout, že z čl. 256 odst. 1 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie vyplývá, že opravné prostředky jsou omezeny na právní otázky.
            34. Z ustálené judikatury kromě toho vyplývá, že pokud účastník řízení zpochybňuje výklad nebo použití unijního práva Tribunálem, mohou být právní otázky přezkoumané v prvním stupni znovu projednány v řízení o kasačním opravném prostředku. Kdyby účastník řízení nemohl tímto způsobem založit svůj kasační opravný prostředek na žalobních důvodech nebo argumentech již použitých před Tribunálem, bylo by řízení o kasačním opravném prostředku zčásti zbaveno smyslu (rozsudek Francie v. Komise, C‑601/11 P, EU:C:2013:465, bod 71).
            35. Pokud jde o projednávaný kasační opravný prostředek, postačí konstatovat, že Dánské království – jak vyplývá z bodu 29 tohoto rozsudku, a na rozdíl od toho, co tvrdí Komise – nezamýšlí obecně zpochybnit skutková posouzení Tribunálu zopakováním žalobních důvodů a argumentů, které před ním byly uplatněny. Navrhovatel naproti tomu vznáší právní otázky, které mohou být předmětem kasačního opravného prostředku.
            36. Námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí je proto třeba zamítnout.
            37. V rozsahu, v němž Komise namítá konkrétně nepřípustnost některých specifických důvodů kasačního opravného prostředku, však bude třeba se těmito námitkami nepřípustnosti zabývat v rámci přezkumu dotyčných důvodů kasačního opravného prostředku.
            K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
            Argumentace účastníků řízení
            38. Jako prvního důvodu kasačního opravného prostředku se Dánské království dovolává nesprávného právního posouzení, kterého se Tribunál dopustil při výkladu článku 15 nařízení č. 2419/2001 ve spojení s článkem 23 tohoto nařízení, jelikož přehledy získané prostřednictvím zařízení globálního polohového systému (GPS) nemohou být použity pro posouzení výměr získaných prostřednictvím dálkového přístupu, jelikož obě metody nutně vedou k dosažení odlišných výsledků.
            39. Tribunál mimoto nepopsal věrně skutkové okolnosti, ani se nevyjádřil k podrobným dokumentům, které prokazují, že dánské orgány provedly dodatečné opravné kontroly.
            40. Francouzská republika tvrdí, že Tribunál měl ověřit, zda vyměřování prostřednictvím dálkového přístupu nabízí míru přesnosti, která přinejmenším odpovídá přesnosti, jaká se vyžaduje pro úřední měření podle vnitrostátních pravidel. Vnitrostátní pravidla musí být v každém případě posouzena s určitou přípustnou odchylkou.
            41. Komise tvrdí, že Tribunál v bodě 120 napadeného rozsudku konstatoval nedostatky dánského kontrolního systému. Uplatněný důvod kasačního opravného prostředku však spočívá v pouhém zpochybnění tohoto skutkového posouzení.
            Závěry Soudního dvora
            42. Jak Tribunál právem připomněl v bodech 37 až 41 napadeného rozsudku, členským státům na základě článku 15 a čl. 22 odst. 1 nařízení č. 2419/2001 přísluší, aby přijaly opatření, která budou považovat za vhodná k zajištění účinnosti kontrol, a tudíž přesnosti měření provedených s využitím dálkového průzkumu.
            43. I když z těchto ustanovení vyplývá, že členské státy mohou zvolit prostředky stanovení plochy zemědělských pozemků, nic to však nemění na tom, že uvedené prostředky musí splňovat požadavek přesnosti.
            44. V tomto kontextu nelze Tribunálu vytýkat, že rozhodl, že v rámci přezkumu vyměřování pozemků způsobilých pro režim vynětí z produkce dánskými orgány, se Komise mohla opírat o jinou metodu, než je metoda použitá těmito orgány.
            45. Komise totiž v rámci přezkumu dodržování požadavku přesnosti, jenž musí členský stát splnit, nemůže být nucena k tomu, aby použila pouze tu metodu, kterou uplatnil tento členský stát, a to tím spíše, zastává-li názor, že jiná metoda zaručuje vyšší míru přesnosti.
            46. Pokud by Komise byla povinna použít v tomto kontextu stejnou metodu vyměřování, jako je metoda použitá orgány dotyčného členského státu, mohlo by to vést k oslabení systému dvou úrovní kontrol zavedeného nařízením č. 2419/2001.
            47. Z tohoto důvodu je Komise schopna provést účinný přezkum spolehlivosti vnitrostátních kontrolních systémů pouze tehdy, když si může svobodně zvolit metodu kontroly opatření uskutečňovaných vnitrostátními orgány, kterou bude považovat z hlediska přesnosti za nevhodnější.
            48. Pokud jde o ostatní námitky, je třeba připomenout, že posouzení skutkových okolností Tribunálem nepředstavuje, s výhradou zkreslení důkazů, právní otázku, která per se podléhá přezkumu Soudního dvora ve fázi kasačního opravného prostředku.
            49. Dánské království tím, že zpochybňuje taková skutková posouzení Tribunálu, jako jsou posouzení vyplývající z bodů 50 a 120 napadeného rozsudku, žádá Soudní dvůr, aby znovu posoudil skutkové okolnosti, přičemž nezdůrazňuje žádnou skutečnost, jež by umožňovala konstatovat, že k takovému zkreslení došlo.
            50. Proto je třeba první důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako částečně neopodstatněný a částečně nepřípustný.
            Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
            Argumentace účastníků řízení
            51. Dánské království na podporu druhého důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícího z nesprávného právního posouzení, kterého se Tribunál dopustil při výkladu čl. 19 odst. 4 nařízení č. 2316/1999, tvrdí, že nemá povinnost sečení vegetačního pokryvu na pozemku vyňatém z produkce, že povinnost údržby stanovená v tomto ustanovení se netýká vegetačního pokryvu a že Tribunál nevysvětlil, co rozumí „zachováním zemědělského stavu“ ploch vyňatých z produkce.
            52. Dánské království dodává, že nepodstatná povaha nesrovnalostí, které Komise uvedla ve sporném rozhodnutí, neodůvodňuje uplatněné finanční opravy.
            53. Tribunál mimoto nerozhodl o ostatních nesrovnalostech zjištěných Komisí, na kterých bylo založeno sporné rozhodnutí. Toto opominutí v odůvodnění napadeného rozsudku přitom navrhovateli brání, aby správně posoudil legalitu sporného rozhodnutí.
            54. Tribunál kromě toho nerozhodl o žalobních důvodech a důkazech předložených Dánským královstvím, které umožňovaly odůvodnit spolehlivost dánského kontrolního systému.
            55. Francouzská republika tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nezrušil sporné rozhodnutí, ačkoliv konstatoval protiprávnost, kterou je stiženo toto rozhodnutí, a že se povinnost udržování netýká vegetačního pokryvu, ale ploch vyňatých z produkce jako takových.
            56. Finská republika dodává, že výklad čl. 19 odst. 4 nařízení č. 2316/1999 použitý Tribunálem nemůže být dovozen ze znění tohoto ustanovení.
            57. Komise připomíná, že Tribunál konstatoval nesrovnalosti, pokud jde o podmínky způsobilosti některých pozemků k poskytnutí podpory, jejichž existence nebyla Dánským královstvím zpochybněna. V rozsahu, v němž nedostatky dánského kontrolního systému vyplývají z nesprávného výkladu unijního práva Dánským královstvím, se Tribunál dopustil nesprávního právního posouzení.
            58. Pokud jde o závažnost nesrovnalostí, Komise tvrdí, že kontroly provedené na místě umožňovaly konstatovat, že případy, kterých se tyto nesrovnalosti týkaly, nebyly ani nepodstatné, ani zanedbatelné.
            Závěry Soudního dvora
            59. Dánské království svou první námitkou vytýká Tribunálu, že vyložil čl. 19 odst. 4 nařízení č. 2316/1999 v tom smyslu, že obsahuje implicitní povinnost sečení vegetačního pokryvu.
            60. Je však třeba konstatovat, že taková výtka je založena na nesprávném výkladu napadeného rozsudku.
            61. Tribunál totiž nejprve v bodě 88 napadeného rozsudku připomněl, že i když se členské státy mohou rozhodnout pro zachování vegetačního pokryvu na plochách vyňatých z produkce, podle znění čl. 19 odst. 4 nařízení č. 2316/1999 mají povinnost použít vhodná opatření, aby zajistily udržování těchto ploch, přičemž pokud se rozhodnou pro vegetační pokryv, tento pokryv musí být udržován.
            62. Dále v bodě 93 uvedeného rozsudku právem dodal, že vhodná údržba vegetačního pokryvu ponechaného na těchto pozemcích má za cíl zachování zemědělského stavu těchto pozemků.
            63. Tribunál v tomto ohledu v bodě 92 téhož rozsudku uvedl, že samo Dánské království tvrdilo, že určujícím kritériem je, zda plochy vyňaté z produkce představují i po dobu vynětí z produkce obdělávatelnou půdu.
            64. Tribunál konečně v bodě 94 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že pokud jde o plochy vyňaté z produkce, nepředstavuje zachování vegetačního pokryvu výjimku z vhodných opatření použitých členskými státy v souladu s ustanoveními čl. 19 odst. 4 nařízení č. 2316/1999.
            65. Proto Tribunál tím, že se omezil na připomenutí nutnosti udržovat plochy vyňaté z produkce, která je uvedena v čl. 19 odst. 4 první větě uvedeného nařízení, neodkazoval na rozdíl od toho, co tvrdí Dánské království, na implicitní povinnost sečení vegetačního pokryvu.
            66. Výskyt vegetačního pokryvu jakožto vhodné opatření pro zajištění údržby plochy vyňaté z produkce však dotyčný členský stát nezbavuje povinnosti kontrolovat, zda je samotný vegetační pokryv udržován. Dosažení cíle údržby plochy vyňaté z produkce by totiž bylo ohroženo, pokud by samotný vegetační pokryv nebyl předmětem uvedené údržby.
            67. Dánské království svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku vytýká Tribunálu, že nezrušil sporné rozhodnutí a byl toho názoru, že navzdory nesprávnému právnímu posouzení, kterého se dopustila Komise tím, že nekvalifikovala udržování vegetačního pokryvu jako vhodné opatření, k odůvodnění finančních oprav stanovených tímto rozhodnutím postačovaly jiné nesrovnalosti než toto udržování, které Komise konstatovala.
            68. Nesrovnalosti uvedené Tribunálem totiž údajně nebyly natolik významné, aby odůvodnily uplatněné opravy.
            69. Je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora musí Komise předložit důkazy o vážné a důvodné pochybnosti, kterou má ohledně účinnosti kontrol provedených vnitrostátními správními orgány, aby odůvodnila finanční opravu (v tomto smyslu viz rozsudek Řecko v. Komise, C‑300/02, EU:C:2005:103, bod 34).
            70. Vzhledem k tomu, že Komise ohledně Dánského království takové důkazy, které se liší od důkazů, které byly Tribunálem odmítnuty, předložila, nedopustil se posledně uvedený nesprávného právního posouzení tím, že sporné rozhodnutí ponechal v platnosti v rozsahu, v němž uvedené důkazy nebyly zpochybněny.
            71. Tribunál v tomto ohledu v bodě 112 napadeného rozsudku konstatoval, že Dánské království nezpochybnilo věcnou správnost skutkových zjištění Komise o nesrovnalostech, které představují tyto další důkazy, a že se tento členský stát omezil na zpochybnění období, ve kterém byly tyto nesrovnalosti zjištěny.
            72. Dále je třeba uvést, že Dánské království tím, že kritizuje Tribunál za to, že přiznal příliš velký význam nesrovnalostem, které byly považovány za odůvodnění důvodných a vážných pochybností Komise, žádá Soudní dvůr o nové přezkoumání skutečností, které již předtím byly posouzeny Tribunálem. Jak však bylo připomenuto v bodě 48 tohoto rozsudku, takový návrh není ve fázi kasačního opravného prostředku přípustný.
            73. Pokud jde o třetí námitku vycházející z toho, že Tribunál nerozhodl o některých důkazech předložených Dánským královstvím, Tribunál tím, že rozhodl, že Komise předložila důkazy zakládající vážné a důvodné pochybnosti, jež měla ohledně účinnosti dánského kontrolního systému a že tyto pochybnosti nebyly Dánským královstvím rozptýleny, mohl právem v bodě 125 napadeného rozsudku upustit od zkoumání argumentů uvedených tímto členským státem, které se týkaly jiných důkazů o nesrovnalostech, které předložila Komise.
            74. Z ustálené judikatury Soudního dvora mimoto vyplývá, že povinnost uvést odůvodnění, která přísluší Tribunálu, mu neukládá, aby poskytl vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou z úvah uvedených účastníky sporu, a že odůvodnění tudíž může být implicitní za podmínky, že umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, proč Tribunál nepřijal jejich argumenty, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby vykonal soudní přezkum (rozsudek Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, EU:2011:452, bod 64 a citovaná judikatura).
            75. V důsledku toho musí být druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jak částečně nepřípustný a částečně neopodstatněný.
            Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
            Argumentace účastníků řízení
            76. Dánské království nezpochybňuje zásady týkající se důkazního břemene v oblasti finančních oprav prováděných v rámci účetní závěrky EZOZF, napadá však jejich použití Tribunálem. Nesrovnalosti zjištěné Komisí při kontrolách v terénu prováděných na vybraném vzorku po skončení období vynětí z produkce nebyly průkazné. Tribunál se dále dopustil nesprávného právního posouzení tím, že od tohoto členského státu vyžadoval, aby prokázal, že všechny pozemky dotčené vynětím z produkce byly prosty nesrovnalostí.
            77. Francouzská republika, Nizozemské království a Švédské království v tomto ohledu tvrdí, že Dánskému království nepříslušelo dokazovat, že na žádném z pozemků vyňatých z produkce nedošlo k žádné nesrovnalosti, nýbrž mělo dokázat, že zjištění Komise nebyla reprezentativní pro kvalitu vnitrostátních kontrol.
            78. Komise připomíná, že podle judikatury Soudního dvora se na ni vztahuje ulehčení důkazního břemene. Zejména jí nepřísluší prokazovat existenci výrazné nečinnosti při používání unijních pravidel.
            Závěry Soudního dvora
            79. Nejprve je třeba uvést, že členské státy v rámci účetní závěrky EZOZF hrají primární úlohu, jelikož musí zaručit, že EZOZF financuje pouze intervence prováděné v souladu s unijními předpisy v rámci společné organizace zemědělských trhů.
            80. Právě členský stát je nejpovolanější ke shromáždění a ověření údajů nezbytných pro schválení účetní závěrky EZOZF (rozsudek Řecko v. Komise, EU:C:2005:103, bod 36).
            81. Jak Tribunál připomněl v bodě 57 napadeného rozsudku, pro účely prokázání existence porušení pravidel společné organizace zemědělských trhů Komisi nepřísluší, aby vyčerpávajícím způsobem prokázala nedostatečnost kontrol provedených vnitrostátními orgány nebo nesrovnalosti v jimi předaných číselných údajích, nýbrž to, aby předložila důkazní prostředky prokazující závažné a důvodné pochybnosti, které má o těchto kontrolách nebo těchto číselných údajích (viz rozsudky Německo v. Komise, C‑54/95, EU:C:1999:11, bod 35, a Řecko v. Komise. EU:C:2005:103, bod 34).
            82. Dotyčný členský stát naproti tomu nemůže vyvrátit zjištění Komise a nepodložit svá vlastní tvrzení skutečnostmi, které dokládají existenci spolehlivého a operativního kontrolního systému. Nepodaří-li se mu tedy prokázat, že zjištění Komise jsou nesprávná, pak tato zjištění představují skutečnosti způsobilé vyvolat závažné pochybnosti o zavedení systému odpovídajících a účinných opatření dozoru a kontroly (rozsudky Itálie v. Komise, C‑253/97, EU:C:1999:527, bod 7, a Řecko v. Komise, EU:C:2005:103, bod 35).
            83. Proto členskému státu přísluší, aby předložil co nejpodrobnější a nejúplnější důkaz o reálnosti svých kontrol nebo číselných údajů a popřípadě o nesprávnosti tvrzení Komise (rozsudek Řecko v. Komise, EU:C:2005:103, bod 36).
            84. V tomto rámci Tribunál v bodě 107 napadeného rozsudku uvedl, že Komise, jak to vyplývá z její souhrnné zprávy, vzala v úvahu četné nesrovnalosti týkající se podmínek provádění kontrol ploch vyňatých z produkce, které odůvodňovaly vážné a důvodné pochybnosti o vnitrostátním systému kontroly, jež Komise měla .
            85. Tribunál se nedopustil nesprávného právního posouzení, když za účelem odmítnutí argumentů Dánského království konstatoval, že se uvedený členský stát omezil na předložení důkazů, které se týkají jednotlivých zjištění Komise během šetření provedeného na vzorku vybraných pozemků, ze kterého vychází její souhrnná zpráva, aniž předložil důkazy týkající se všech pozemků vyňatých z produkce.
            86. S ohledem na primární úlohu, kterou členské státy hrají v rámci účetní závěrky EZOZF a vzhledem k tomu, že je fakticky nemožné, aby Komise provedla kontrolu všech pozemků vyňatých z produkce v každém členském státě, kontrolní systém zavedený v rámci této účetní závěrky Komisi umožňuje, aby své posouzení založila na důkazu vážné a důvodné pochybnosti o spolehlivosti kontrol provedených vnitrostátními orgány vzešlé z šetření v terénu provedených na vybraných vzorcích.
            87. Skutečnost, že v projednávané věci byly některé nesrovnalosti, například výskyt balíků slámy a stavebního odpadu na plochách vyňatých z produkce, zjištěny po skončení období vynětí z produkce, nemůže zpochybnit důkazní hodnotu těchto nesrovnalostí, jelikož není možné vyloučit, že se uvedené nesrovnalosti mohly vyskytnout v průběhu období vynětí těchto ploch z produkce. Zpochybnění okamžiku, ke kterému byly některé nesrovnalosti dokumentovány, každopádně nemůže být bráno jako důkaz spolehlivosti dánského kontrolního systému.
            88. Tribunál tedy právem – aniž zkreslil předložené důkazy – zastával názor, že tyto nesrovnalosti mohly vést k vážné a důvodné pochybnosti Komise o spolehlivosti kontrolního systému ploch vyňatých z produkce zavedeného dánskými orgány.
            89. V tomto kontextu Dánskému království příslušelo, aby předložilo důkazy umožňující rozptýlení právě takové pochybnosti, které mohly prokázat skutečnou neexistenci nesrovnalosti nebo skutečnost, že zjištěné nesrovnalosti byly pouze ojedinělými případy, které nezpochybňují spolehlivost uvedeného systému jako celku.
            90. Zaprvé však Tribunál v bodech 119 a 120 napadeného rozsudku konstatoval, že Dánské království před skončením období vynětí ploch z produkce nepřijalo nápravná opatření v případech, kdy bylo použito výlučně HR zobrazení, jako jsou například rozšířené kontroly v terénu. Tribunál v tomto kontextu v bodě 164 napadeného rozsudku uvedl, že Dánské království samo uznalo, že kontroly prostřednictvím dálkového přístupu, které provedlo, byly nepřesné.
            91. Zadruhé Tribunál v bodech 121 a 122 napadeného rozsudku rozhodl, že postup uplatněný dánskými orgány, spočívající v tom, že žadateli o podporu přiznaly nárok plynoucí z pochybnosti s tím, že nesrovnalosti zjištěné při kontrolách, které dánské orgány provedly v terénu po skončení období vynětí ploch z produkce, se k tomuto období nevztahovaly, není v souladu s kontrolními pravidly, která umožňují zajistit spolehlivost systému.
            92. Za těchto okolností se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že se Komise mohla opírat o vážné a důvodné pochybnosti o spolehlivosti dánského kontrolního systému, které měla, a to s ohledem na důkazy, které Komise předložila, a vzhledem k tomu, že Dánské království při dokazování skutečného provedení kontrol nebo pravdivosti údajů nepředložilo dostatečně podrobné a úplné důkazy.
            93. V důsledku toho je třeba třetí žalobní důvod zamítnout jako neopodstatněný.
            Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
            Argumentace účastníků řízení
            94. Na základě čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku, který se týká podmínek použití paušálních finančních oprav, Dánské království zaprvé tvrdí, že unijní právo výslovně nestanoví povinnost sečení pozemků vyňatých z produkce. Zadruhé, že anomálie zjištěné ve sporném rozhodnutí – vzhledem ke své zanedbatelnosti – nevystavují EZOZF skutečnému riziku ztráty.
            95. Pokud jde o výši paušálních finančních oprav, Dánské království dodává, že Tribunál nesprávně vylíčil jeho argumentaci a neprávem potvrdil opravy stanovené ve sporném rozhodnutí, navzdory tomu, že byly založeny na nepodstatných nesrovnalostech.
            96. Francouzská republika a Švédské království tvrdí, že Tribunál měl učinit závěr, že paušální finanční oprava použitá na nesrovnalosti týkající se povinnosti udržovat pozemky vyňaté z produkce, nebyla odůvodněná. Tribunál měl mimoto rozhodnout o dodatečných nesrovnalostech uvedených ve sporném rozhodnutí. Podle Finské republiky každopádně nejsou použité finanční opravy přiměřené zjištěným nesrovnalostem.
            97. Komise tvrdí, že Tribunál správně konstatoval, že Dánské království nesplnilo povinnost chránit finanční zájmy Evropské unie a použití paušálních finančních oprav je odůvodněné.
            Závěry Soudního dvora
            98. Zaprvé Tribunál právem rozhodl, že Komise mohla mít oprávněně vážné a důvodné pochybnosti o spolehlivosti dánského kontrolního systému, a to vzhledem k nesrovnalostem, které zjistila, a k neschopnosti Dánského království tyto pochybnosti rozptýlit.
            99. Jak přitom vyplývá z bodu 79 tohoto rozsudku, členským státům přísluší, aby zajistily, že EZOZF financuje pouze intervence prováděné v souladu s unijními předpisy v rámci společné organizace zemědělských trhů. V tomto kontextu jsou členské státy zodpovědné za klíčové kontroly, které probíhají v terénu.
            100. V projednávané věci nesrovnalosti uvedené v bodě 87 tohoto rozsudku vedly Komisi k závěru, že podmínky týkající se vynětí pozemků z produkce stále nebyly dodrženy a kontroly, které provedly dánské orgány, měly nedostatky.
            101. Zadruhé, jak vyplývá z bodu 82 tohoto rozsudku, Komisi nepřísluší, aby provedla kontrolu všech pozemků vyňatých z produkce.
            102. Je tudíž legitimní, že se opírala o skutečnosti shromážděné v návaznosti na šetření provedená na vybraném vzorku.
            103. Dánské království nicméně nemůže z údajů získaných touto metodou dovodit rozsah ztráty, kterou utrpěl EZOZF, aby zpochybnilo paušální finanční opravy stanovené sporným rozhodnutím.
            104. Nesrovnalosti zjištěné Komisí, jakkoliv drobné, totiž mohly vyvolat vážné a důvodné pochybnosti Komise o spolehlivosti celého dánského kontrolního systému a na základě pokynů odůvodnit paušální opravy stanovené ve sporném rozhodnutí.
            105. Dále je třeba ve světle pokynů připomenout, že není-li možné přesně vyčíslit ztráty utrpěné Unií, může Komise uvažovat o paušální opravě (rozsudek Belgie v. Komise, C‑418/06 P, EU:C:2008:247, bod 36).
            106. Vzhledem k tomu, že Dánské království nepředložilo důkaz o tom, že se nesrovnalosti zjištěné Komisí týkají pouze ojedinělých případů, které nemohou zpochybnit spolehlivost dánského kontrolního systému jako celku, tento členský stát nemůže tvrdit, že uplatněné finanční opravy byly nepřiměřené ve vztahu ke zjištěným nesrovnalostem.
            107. V důsledku toho musí být čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jako neopodstatněný.
            108. Z výše uvedeného vyplývá, že kasační opravný prostředek je třeba zamítnout v plném rozsahu jako částečně nepřípustný a částečně neopodstatněný.
            K nákladům řízení
            109. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Dánské království nemělo ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení. Podle čl. 140 odst. 1 téhož jednacího řádu, podle kterého členské státy a orgány, které do řízení vstoupily jako vedlejší účastníci, ponesou vlastní náklady řízení, je třeba rozhodnout, že Francouzská republika, Nizozemské království, Finská republika a Švédské království ponesou vlastní náklady řízení.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
            1) Kasační opravný prostředek se zamítá.
            2) Dánskému království se ukládá náhrada nákladů řízení..
            3) Francouzská republika, Nizozemské království, Finská republika a Švédské království ponesou vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. září 2009.#Akzo Nobel NV a další proti Komisi Evropských společenství.#Kasační opravný prostředek - Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Článek 81 odst. 1 ES - Článek 53 odst. 1 Dohody o EHP - Článek 23 odst. 2 nařízení (ES) č. 1/2003 - Skupina podniků - Přičitatelnost protiprávního jednání - Odpovědnost mateřské společnosti za porušení pravidel hospodářské soutěže jejími dceřinými společnostmi - Rozhodující vliv vykonávaný mateřskou společností - Vyvratitelná domněnka v případě vlastnictví 100 % kapitálu.#Věc C-97/08 P.

text:
      Věc C-97/08 P
      Akzo Nobel NV a další
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Článek 81 odst. 1 ES – Článek 53 odst. 1 Dohody o EHP – Článek 23 odst. 2 nařízení (ES) č. 1/2003 – Skupina podniků – Přičitatelnost protiprávního jednání – Odpovědnost mateřské společnosti za porušení pravidel hospodářské soutěže jejími dceřinými společnostmi – Rozhodující vliv vykonávaný mateřskou společností – Vyvratitelná domněnka v případě vlastnictví 100 % kapitálu“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Kasační opravný prostředek – Právní zájem na podání kasačního opravného prostředku – Kasační opravný prostředek, který může
            přinést prospěch účastníku řízení, který jej podal
      2.        Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Žalobní důvod předložený poprvé v rámci opravného prostředku
            – Nepřípustnost – Kasační opravný prostředek podaný mateřskou společností a jejími dceřinými společnostmi proti rozsudku potvrzujícímu
            rozhodnutí Komise, kterým jim byla uložena pokuta – Argumenty týkající domněnky rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou
            společností na dceřiné společnosti, které tato mateřská společnost 100% vlastní – Argumenty, jež představují rozvinutí žalobního
            důvodu uplatněného před Soudem, vycházejícího z přičtení společné a nerozdílné odpovědnosti mateřské společnosti – Přípustnost
      (Statut Soudního dvora, článek 58)
      3.        Hospodářská soutěž – Správní řízení – Oznámení námitek – Nezbytný obsah – Dodržování práv obhajoby
      (Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23)
      4.        Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti
            – Hospodářská jednotka – Kritéria posouzení – Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností na dceřiné společnosti,
            které tato mateřská společnost 100% vlastní
      (Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)
      5.        Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti
            – Hospodářská jednotka – Odpovědnost mateřské společnosti, jež nelze považovat za objektivní odpovědnost
      (Články 81 ES a 82 ES)
      1.        V rámci kasačního opravného prostředku existence právního zájmu navrhovatele na podání kasačního opravného prostředku předpokládá,
         že výsledek kasačního opravného prostředku může účastníku řízení, který jej podal, přinést prospěch.

      Pokud jde o kasační opravný prostředek podaný mateřskou společností a jejími dceřinými společnostmi proti rozsudku potvrzujícímu
         rozhodnutí Komise, které ukládá všem navrhovatelkám společnou a nerozdílnou povinnost zaplatit pokutu z důvodu porušení pravidel
         hospodářské soutěže, mateřská společnost a dceřiné společnosti mají právní zájem na zrušení napadeného rozsudku. Pokud jde
         o posledně uvedené, pokud by měl být rozsudek zrušen, co se týče odpovědnosti mateřské společnosti, jejich situace by se změnila,
         zejména s ohledem na důsledky vyplývající z pravidel společné a nerozdílné odpovědnosti.

      (viz body 33–35)
      2.        Pokud v rámci kasačního opravného prostředku podaného mateřskou společností a jejími dceřinými společnostmi proti rozsudku
         potvrzujícímu rozhodnutí Komise, které jim ukládá pokutu z důvodu porušení pravidel hospodářské soutěže, navrhovatelky uplatňují
         argumenty týkající se domněnky, podle které mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na dceřinou společnost v případě,
         kdy vlastní 100 % jejího kapitálu, je třeba považovat tyto argumenty za rozvinutí žalobního důvodu vycházejícího z nesprávného
         přičtení společné a nerozdílné odpovědnosti mateřské společnosti, podle něhož tato mateřská společnost nevykonává rozhodující
         vliv na obchodní chování jejích dceřiných společností a nevytváří s nimi hospodářskou jednotku. Jedná se totiž o doplňující
         argumenty týkající se použití pravidel o přičítání odpovědnosti mateřské společnosti za chování jejích dceřiných společností
         Pokud byl takový důvod uplatněn před Soudem, pak předmět sporu, jenž mu byl předložen, zůstal nezměněn. Takové argumenty jsou
         tudíž v rámci kasačního opravného prostředku přípustné.

      (viz bod 39)
      3.        Porušení práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže musí být jednoznačně přičteno právnické osobě, které mohou být pokuty
         uloženy, a musí jí být určeno oznámení námitek. Důležité je rovněž to, aby oznámení námitek uvádělo, v jakém postavení právnická
         osoba čelí obvinění z tvrzených skutečností.

      Pokud má Komise v úmyslu vycházet z domněnky rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností na dceřinou společnost,
         kterou tato mateřská společnost 100% vlastní, není povinna pro účely dodržení práv obhajoby předložit ve fázi oznámení námitek
         jiné skutečnosti než důkaz o tom, že mateřská společnost vlastní kapitál dceřiné společnosti.

      (viz body 57, 64)
      4.        Chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost, byť má vlastní
         právní subjektivitu, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou
         společností, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dva právní subjekty spojují. Je tomu
         tak proto, že v takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky,
         a tudíž vytvářejí jediný podnik, což umožňuje Komisi určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti, aniž by bylo
         vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání.

      V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla Společenství
         v oblasti hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti,
         a jednak existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování
         své dceřiné společnosti. Za těchto podmínek postačí k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující
         vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn
         její mateřskou společností. Komise následně může činit mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení
         pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží
         dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně.

      Chování dceřiné společnosti na trhu nemůže být jedinou skutečností zakládající odpovědnost mateřské společnosti, nýbrž jde
         pouze o jeden ze znaků existence hospodářské jednotky.

      Za účelem stanovení, zda dceřiná společnost určuje samostatně své chování na trhu, je třeba přihlédnout ke všem relevantním
         skutečnostem týkajícím se hospodářských, organizačních a právních vazeb, které spojují tuto dceřinou společnost s mateřskou
         společností, které se mohou lišit případ od případu, a nemohou tedy být předmětem taxativního výčtu.

      (viz body 58–61, 73–74)
      5.        Právo Společenství v oblasti hospodářské soutěže spočívá na zásadě osobní odpovědnosti hospodářské jednotky, která se dopustila
         protiprávního jednání. Pokud je tedy mateřská společnost součástí hospodářské jednotky, která se může skládat z více právnických
         osob, je tato mateřská společnost považována za společně a nerozdílně odpovědnou za porušení práva hospodářské soutěže spolu
         s ostatními právnickými osobami tvořícími tuto hospodářskou jednotku. I když se totiž mateřská společnost neúčastní přímo
         na protiprávním jednání, vykonává v tomto případě rozhodující vliv na dceřiné společnosti, které se na tomto jednání podílely.
         Z toho vyplývá, že v tomto kontextu nemůže být odpovědnost mateřské společnosti považována za objektivní odpovědnost.

      (viz bod 77)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      10. září 2009(*)

      „Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Článek 81 odst. 1 ES – Článek 53 odst. 1 Dohody o EHP – Článek 23 odst. 2 nařízení (ES) č. 1/2003 – Skupina podniků – Přičitatelnost protiprávního jednání – Odpovědnost mateřské společnosti za porušení pravidel hospodářské soutěže jejími dceřinými společnostmi – Rozhodující vliv vykonávaný mateřskou společností – Vyvratitelná domněnka v případě vlastnictví 100 % kapitálu“
      Ve věci C‑97/08 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 27. února 2008,
      Akzo Nobel NV, se sídlem v Arnhem (Nizozemsko),

      Akzo Nobel Nederland BV, se sídlem v Arnhem,

      Akzo Nobel Chemicals International BV, se sídlem v Amersfoort (Nizozemsko),

      Akzo Nobel Chemicals BV, se sídlem v Amersfoort,

      Akzo Nobel Functional Chemicals BV, se sídlem v Amersfoort,

      zastoupené C. Swaakem, M. van der Woudem a M. Mollicou, advokáty,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelky),
      přičemž další účastnicí řízení je:
      Komise Evropských společenství, zastoupená X. Lewisem a F. Castillo de la Torrem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, P. Lindh a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 23. dubna 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem Akzo Nobel NV (dále jen „Akzo Nobel“), Akzo Nobel Nederland BV (dále jen „Akzo Nobel Nederland“),
         Akzo Nobel Chemicals International BV (dále jen „Akzo Nobel Chemicals International“), Akzo Nobel Chemicals BV (dále jen „Akzo
         Nobel Chemicals“) a Akzo Nobel Functional Chemicals BV (dále jen „Akzo Nobel Functional Chemicals“) navrhují, aby Soudní dvůr
         zrušil rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise (T‑112/05,
         Sb. rozh. s. II‑5049, dále jen „napadený rozsudek“), jímž tento Soud zamítl jejich žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí
         Komise 2005/566/ES ze dne 9. prosince 2004 o řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (Věc C.37.533 –
         Cholinchlorid) (Úř. věst. 2005, L 190, s. 22, dále jen „sporné rozhodnutí“).

      2        Komise Evropských společenství v tomto rozhodnutí vytýkala jeho adresátům jediné a pokračující porušování čl. 81 odst. 1 ES
         a ode dne 1. ledna 1994 čl. 53 odst. 1 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1,
         s. 3).

       Právní rámec Společenství
      3        Článek 15 odst. 2 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy
         (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), stanoví:

      „Komise může podnikům nebo sdružením podniků uložit rozhodnutím pokuty ve výši od 1000 do 1 000 000 zúčtovacích jednotek nebo
         v částce tuto výši přesahující, ale nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním [hospodářském] roce všemi podniky,
         které se na porušení podílely, a pokud úmyslně nebo z nedbalosti:

      a)     poruší čl. [81] odst. 1 nebo článek [82] Smlouvy, nebo
      […]“
      4        Článek 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených
         v článcích 81 a 82 Smlouvy (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) stanoví:

      „Komise může rozhodnutím uložit podnikům a sdružením podniků pokuty, pokud úmyslně nebo z nedbalosti:
      a)     se dopouštějí jednání v rozporu s články 81 nebo 82 Smlouvy, nebo
      […]
      Pokuta u každého podniku a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu
         za předchozí hospodářský rok.

      […]“
       Skutkový základ sporu
      5        Podle zjištění Komise, na které odkazuje Soud v napadeném rozsudku, je skutkový základ sporu následující.

      6        Komise zahájila šetření v odvětví cholinchloridu na světové úrovni zahrnující období od roku 1992 do konce roku 1998 poté,
         co v dubnu roku 1999 obdržela žádost o uplatnění shovívavosti od amerického výrobce.

      7        Cholinchlorid patří do skupiny ve vodě rozpustných vitaminů B komplex (vitamin B 4). Používá se zejména v průmyslu výživy
         zvířat jako potravinový doplněk. Kromě výrobců trh cholinchloridu zahrnuje jednak zpracovatele, již od výrobců odebírají výrobek
         v tekuté formě a přeměňují jej na cholinchlorid s nosnou látkou, buď na účet výrobce, nebo na vlastní účet, a jednak distributory.

      8        Navrhovatelkami je pět společností patřících do skupiny Akzo Nobel a náležejících mezi výrobce cholinchloridu. V průběhu období,
         na které se vztahovalo šetření Komise, Akzo Nobel, mateřská společnost skupiny, vlastnila přímo či nepřímo 100 % kapitálu
         ostatních navrhovatelek. Tato posledně jmenovaná totiž vlastnila 100 % kapitálu jejích dceřiných společností Akzo Nobel Nederland
         a Akzo Nobel Chemicals International. Akzo Nobel Nederland byla vlastníkem 100 % kapitálu její dceřiné společnosti Akzo Nobel
         Chemicals, která sama vlastnila celkový kapitál společnosti Akzo Nobel Functional Chemicals.

      9        Konsolidovaný celosvětový obrat deklarovaný společností Akzo Nobel v roce 2003, který je hospodářským rokem, který bezprostředně
         předcházel spornému rozhodnutí, činil 13 miliard eur.

      10      Pokud jde o Evropský hospodářský prostor (dále jen „EHP“), kartelová dohoda byla zavedena na dvou různých úrovních, které
         však byly úzce spojeny: na světové úrovni a na evropské úrovni.

      11      Na světové úrovni se protisoutěžní činnosti od června roku 1992 do dubna roku 1994 účastnilo několik severoamerických a evropských
         společností, mezi nimi i navrhovatelky. Setkání, na kterých byla prováděna kartelová dohoda na evropské úrovni, jež trvala
         od března roku 1994 do října roku 1998, se účastnily pouze evropské společnosti, mezi nimi i navrhovatelky.

      12      Komise považovala opatření sjednaná na světové a evropské úrovni za komplexní a jediné pokračující protiprávní jednání týkající
         se EHP, kterého se severoameričtí výrobci účastnili po určitou část období a evropští výrobci po celé období vyšetřované Komisí.

      13      Dne 9. prosince 2004 přijala Komise sporné rozhodnutí. V článku 1 tohoto rozhodnutí konstatovala, že několik podniků, mezi
         nimi i navrhovatelky, porušilo čl. 81 odst. 1 ES a článek 53 Dohody o EHP tím, že se účastnily souboru dohod a jednání ve
         vzájemné shodě sestávajících ze stanovování cen, rozdělování trhů a úkonů ve vzájemné shodě vůči soutěžitelům v odvětví cholinchloridu
         v EHP.

      14      Pokud jde o skupinu Akzo Nobel, Komise se rozhodla určit sporné rozhodnutí společně a nerozdílně všem navrhovatelkám. Akzo
         Nobel Nederland, Akzo Nobel Chemicals International a Akzo Nobel Chemicals nebo jejich právní předchůdci se přímo podíleli
         na protiprávním jednání. Společnost Akzo Nobel Functional Chemicals byla vytvořena jako dceřiná společnost Akzo Nobel Chemicals
         v červnu roku 1999. Komise tudíž dospěla k závěru, že Akzo Nobel Functional Chemicals je právním nástupcem své mateřské společnosti
         ve většině činností v odvětví cholinchloridu dříve prováděných touto posledně jmenovanou, a na základě toho má uvedené rozhodnutí
         být určeno rovněž jí.

      15      Pokud jde přesněji o Akzo Nobel, Komise měla za to, že tvořila hospodářskou jednotku s dalšími právnickými osobami skupiny
         Akzo Nobel, kterým bylo sporné rozhodnutí určeno, a že se právě tato hospodářská jednotka účastnila kartelové dohody. Komise
         dospěla k závěru, že uvedená společnost mohla vykonávat rozhodující vliv na obchodní politiku svých dceřiných společností,
         jež všechny přímo či nepřímo stoprocentně vlastnila, a že se dalo předpokládat, že tak skutečně činila. Komise tedy konstatovala
         nedostatek obchodní samostatnosti dceřiných společností Akzo Nobel, což ji vedlo k tomu, že jí určila sporné rozhodnutí bez
         ohledu na skutečnost, že se osobně kartelové dohody neúčastnila.

      16      Komise měla za to, že nedostatek obchodní samostatnosti provozních společností či obchodních jednotek skupiny Akzo Nobel byl
         prokázán rovněž na základě dokumentů předložených Akzo Nobel v průběhu správního řízení.

      17      Vzhledem k tržnímu podílu všech navrhovatelek a zejména na základě informace uvedené v bodě 9 tohoto rozsudku Komise v článku
         2 sporného rozhodnutí uložila navrhovatelkám společně a nerozdílně pokutu ve výši 20,99 milionu eur za protiprávní jednání
         uvedená v článku 1 tohoto rozhodnutí.

       Žaloba před Soudem a napadený rozsudek
      18      Na podporu své žaloby před Soudem za účelem zrušení sporného rozhodnutí uvedly navrhovatelky tři žalobní důvody.

      19      Komise měla za to, že uvedená žaloba nebyla přípustná z toho důvodu, že podle ní nebyla podána v souladu s články 21 statutu
         Soudního dvora a 44 jednacího řádu Soudu a že byla, co se týče Akzo Nobel Nederland, Akzo Nobel Chemicals International a Akzo
         Nobel Chemicals, zjevně neopodstatněná, poněvadž uvedená žaloba, která musela být analyzována jako pět samostatných žalob,
         neobsahovala žalobní důvody, které by mohly odůvodnit zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž prokázalo odpovědnost
         těchto společností, nebo v rozsahu, v němž stanovovalo výši pokuty ve vztahu k těmto společnostem. Komise podpůrně tvrdila,
         že z týchž důvodů, bez ohledu na to, komu bylo uvedené rozhodnutí určeno, bylo zjevné, že dceřiné společnosti Akzo Nobel neměly
         právní zájem na zrušení tohoto rozhodnutí.

      20      Soud zamítl námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí v bodech 31 a 32 napadeného rozsudku.

      21      Pokud jde o věc samou, první žalobní důvod navrhovatelek vycházel z nesprávného přičtení společné a nerozdílné odpovědnosti
         společnosti Akzo Nobel, hlavní společnosti skupiny, která přímo či nepřímo vlastní 100 % kapitálu svých dceřiných společností.

      22      Navrhovatelky tvrdily, že rozhodující vliv, který musí mateřská společnost uplatňovat, aby jí mohla být přičítána odpovědnost
         za chování její dceřiné společnosti, se musí týkat obchodní politiky stricto sensu posledně uvedené.

      23      Komise proto musela prokázat zaprvé možnost mateřské společnosti vykonávat řídící pravomoc do té míry, že zbaví svoji dceřinou
         společnost jakékoli nezávislosti v hlavních směrech její obchodní činnosti, a zadruhé skutečnost, že tuto pravomoc vykonávala.

      24      Z judikatury vyplývá předpoklad, že 100% vlastněná dceřiná společnost uplatňuje pokyny vydané mateřskou společností. Za těchto
         podmínek, aby byla Komise v takovém případě povinna činit odpovědnou pouze dceřinou společnost, musela by tato určovat svoji
         obchodní politiku z velké části sama. Pokud by tato okolnost byla prokázána, Komisi by znovu příslušelo prokázat, že mateřská
         společnost v konkrétním případě skutečně vykonávala rozhodující vliv.

      25      Z toho vyplývá, že jednotková organizace skupiny společností, jakou má skupina Akzo Nobel, sama o sobě není dostatečná k tomu,
         aby nezbytné prokázání skutečné účasti mateřské společnosti bylo nadbytečné.

      26      Navrhovatelky měly za to, že prokázaly, že dceřiné společnosti Akzo Nobel určují svoji obchodní politiku z velké části samy,
         a že tak vyvrátily domněnku, ze které vycházela Komise. Navrhovatelky se domnívaly, že Komise měla prokázat, že uvedená společnost
         vykonávala rozhodující vliv na obchodní politiku ostatních navrhovatelek. Komise však tento požadavek údajně nesplnila s ohledem
         na to, že kromě vlastnictví veškerého kapitálu jsou skutečnosti, o které se opřela za účelem shledání společnosti Akzo Nobel
         společně a nerozdílně odpovědnou za protiprávní jednání, buď nerelevantní, nebo nesprávné.

      27      Pokud jde o první žalobní důvod uplatňovaný navrhovatelkami na podporu jejich žaloby, Soud úvodem přezkoumal otázku přičitatelnosti
         protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti a vyslovil se následujícím způsobem:

      „57   Je třeba především připomenout, že pojem ‚podnik‘ ve smyslu článku 81 ES zahrnuje hospodářské entity, z nichž každá je tvořena
         jednotnou organizací osobních, hmotných a nehmotných prvků, která dlouhodobě sleduje určitý hospodářský cíl a může přispívat
         ke spáchání protiprávního jednání uvedeného v daném ustanovení (viz rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise,
         T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 54 a citovaná judikatura).

      58     Skutečností, která opravňuje Komisi k určení rozhodnutí ukládajícího pokuty mateřské společnosti skupiny společností, tedy
         není ani vztah mezi mateřskou a dceřinou společností, kdy dochází k podněcování k protiprávnímu jednání, a tím spíše ani účast
         mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání, ale to, že tvoří jediný podnik ve výše uvedeném smyslu. Je totiž třeba
         připomenout, že právo Společenství v oblasti hospodářské soutěže uznává, že jednotlivé společnosti náležející to téže skupiny
         tvoří jednu hospodářskou entitu, a tedy podnik ve smyslu článku 81 ES a článku 82 ES, jestliže dotčené společnosti neurčují
         své jednání na trhu samostatně (rozsudek Soudu ze dne 30. září 2003, Michelin v. Komise, T‑203/01, Recueil, s. II‑4071, bod
         290).

      59     Rovněž je třeba poznamenat, že pro účely uplatnění a výkonu rozhodnutí Komise v oblasti práva hospodářské soutěže je nezbytné
         označit jako osobu, jíž je rozhodnutí určeno, entitu s právní subjektivitou (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 20. dubna
         1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, zvaný ‚PVC II‘, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94,
         T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, bod 978).

      60     V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která se dopustila protiprávního
         jednání, existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na chování své
         dceřiné společnosti (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 25. října 1983, AEG[-Telefunken] v. Komise, 107/82,
         Recueil, s. 3151, bod 50, a rozsudek PVC II, bod 59 výše, body 961 a 984), a že tedy tvoří jediný podnik ve smyslu článku
         81 ES (rozsudek Soudu ze dne 15. června 2005, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, […], bod
         59). Přísluší tedy mateřské společnosti napadající před soudem Společenství rozhodnutí Komise, kterým jí byla uložena pokuta
         za jednání, jehož se dopustila její dceřiná společnost, vyvrátit uvedenou domněnku předložením důkazů, které mohou prokázat
         nezávislost její dceřiné společnosti (rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Avebe v. Komise, T‑314/01, Sb. rozh. s. II‑3085,
         bod 136; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise,
         C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925, dále jen ‚rozsudek Stora‘, bod 29).

      61     V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že ačkoli je pravda, že Soudní dvůr v bodech 28 a 29 rozsudku Stora, bod 60 výše, uvedl
         kromě vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti další okolnosti jako nezpochybnění vlivu vykonávaného mateřskou společností
         na obchodní politiku její dceřiné společnosti a společné zastoupení obou společností v průběhu správního řízení, nemění to
         nic na tom, že uvedené okolnosti Soudní dvůr uvedl pouze s cílem popsat souhrn skutečností, na kterých Soud založil své úvahy,
         za účelem učinění závěru, že Soud nezaložil své rozhodnutí výhradně na vlastnictví veškerého kapitálu dceřiné společnost její
         mateřskou společností. Skutečnost, že Soudní dvůr potvrdil posouzení Soudu v této věci, tudíž nemůže mít za následek změnu
         zásady zakotvené v bodě 50 rozsudku AEG[-Telefunken] v. Komise, bod 60 výše.

      62     Za těchto podmínek postačí k závěru, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku své dceřiné společnosti,
         aby Komise prokázala, že veškerý kapitál dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může
         činit mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, s výjimkou
         situace, že uvedená společnost prokáže, že její dceřiná společnost v podstatě neuplatňuje pokyny, které jí dává, a tedy jedná
         na trhu nezávisle.

      63     Rovněž je v rámci těchto úvodních poznámek třeba přezkoumat ústřední argument písemností žalobkyň, podle kterého se vliv mateřské
         společnosti předpokládaný na základě vlastnictví veškerého kapitálu její dceřiné společnosti vztahuje na její obchodní politiku
         stricto sensu […]. Do této politiky podle žalobkyně spadá například distribuční a cenová strategie. Mateřská společnost tedy podle tohoto
         argumentu může vyvrátit uvedený předpoklad tím, že prokáže, že je to dceřiná společnost, kdo řídí uvedené zvláštní aspekty
         své obchodní politiky, aniž by v tomto ohledu dostávala pokyny.

      64     Je tedy třeba uvést, že v rámci analýzy existence jediné hospodářské entity mezi několika společnostmi, které náleží do jedné
         skupiny, soud Společenství zkoumal, zda mateřská společnost mohla ovlivňovat cenovou politiku (viz v tomto smyslu rozsudky
         Soudního dvora ze dne 14. července 1972, [Imperial Chemical Industries] v. Komise, 48/69, Recueil, s. 619, bod 137, a Geigy
         v. Komise, 52/69, Recueil, s. 787, bod 45), výrobní činnost a distribuci (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne
         6. března 1974, Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents v. Komise, 6/73 a 7/73, Recueil, s. 223, body 37 a 39
         až 41), prodejní cíle, hrubé obchodní marže, prodejní náklady, ‚cash flow‘, zásoby a marketing (rozsudek Soudu ze dne 12. ledna
         1995, Viho v. Komise, T‑102/92, Recueil, s. II‑17, bod 48). Nelze z toho nicméně vyvodit, že pod pojem ‚obchodní politika
         dceřiné společnosti‘ spadají pro účely uplatnění článků 81 ES a 82 ES ve vztahu k mateřské společnosti pouze uvedené aspekty.

      65     Z uvedené judikatury ve spojení s úvahami uvedenými v bodech 57 a 58 výše naopak vyplývá, že přísluší mateřské společnosti
         předložit k posouzení Soudu veškeré důkazy, které se týkají hospodářských a právních organizačních vazeb mezi její dceřinou
         společností a jí samotnou a o kterých se domnívá, že prokazují, že netvoří jedinou hospodářskou entitu. Z toho rovněž vyplývá,
         že Soud musí při posouzení zohlednit souhrn důkazů předložených účastníky řízení, jejichž povaha a význam se může lišit podle
         charakteristických rysů každého projednávaného případu.

      66     S ohledem na tyto úvahy je třeba ověřit, zda Akzo Nobel a její dceřiné společnosti, kterým bylo [sporné rozhodnutí] určeno,
         tvoří jedinou hospodářskou entitu.“

      28      Soud tedy v bodech 67 až 85 napadeného rozsudku přezkoumával různé skutečnosti obsažené ve spise a rozhodl, že se navrhovatelkám
         nepodařilo vyvrátit domněnku, podle které Akzo Nobel, mateřská společnost vlastnící 100 % kapitálu svých dceřiných společností,
         kterým bylo určeno sporné rozhodnutí, vykonávala rozhodující vliv na politiku posledně uvedených. Soud dospěl k závěru, že
         tato společnost tvoří spolu s ostatními navrhovatelkami podnik ve smyslu článku 81 ES, aniž by bylo třeba ověřovat, zda Akzo
         Nobel vykonávala vliv na jejich chování, a zamítl první žalobní důvod uplatňovaný navrhovatelkami na podporu jejich žaloby.

      29      Soud v bodech 90 a 91, jakož i v bodech 94 až 96 napadeného rozsudku zamítl druhý žalobní důvod, vycházející z porušení čl. 23
         odst. 2 nařízení č.1/2003, v rozsahu, v němž výše pokuty překračuje 10 % obratu Akzo Nobel Functional Chemicals dosaženého
         v roce 2003, jakož i třetí žalobní důvod, vycházející z porušení povinnosti odůvodnění ohledně přičtení společné a nerozdílné
         odpovědnosti Akzo Nobel. V bodě 97 napadeného rozsudku tedy zamítl žalobu, která mu byla předložena, v plném rozsahu.

       Návrhová žádání účastnic řízení
      30      Svým kasačním opravným prostředkem navrhovatelky navrhují, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž zamítl žalobní důvod vycházející z nesprávného přičtení společné a nerozdílné odpovědnosti
         společnosti Akzo Nobel;

      –        zrušil sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž přičítá odpovědnost za protiprávní jednání společnosti Akzo Nobel, a
      –        uložil Komisi náhradu veškerých nákladů řízení, vzniklých jak v řízení v prvním stupni, tak v řízení o kasačním opravném prostředku,
         v rozsahu, v němž se týkají důvodu uplatněného v projednávaném kasačním opravném prostředku.

      31      Komise navrhuje Soudnímu dvoru, aby zamítl kasační opravný prostředek a uložil navrhovatelkám náhradu nákladů řízení.

       Ke kasačnímu opravnému prostředku
       K přípustnosti
       K právnímu zájmu jiných navrhovatelek než Akzo Nobel
      32      Komise v zásadě tvrdí, že vzhledem k tomu, že se jediný důvod kasačního opravného prostředku týká výlučně odpovědnosti společnosti
         Akzo Nobel, může mít pouze ona zájem na zrušení napadeného rozsudku. Kasační opravný prostředek je, pokud jde o ostatní navrhovatelky,
         nepřípustný, jelikož jejich odpovědnost nebo pokuta, která jim byla uložena, není zpochybňována.

      33      V tomto ohledu je třeba připomenout, že existence právního zájmu navrhovatele na podání kasačního opravného prostředku předpokládá,
         že výsledek kasačního opravného prostředku může účastníku řízení, který jej podal, přinést prospěch (viz v tomto smyslu usnesení
         ze dne 8. dubna 2008, Saint-Gobain Glass Deutschland v. Komise, C‑503/07 P, Sb. rozh. s. I‑2217, bod 48 a citovaná judikatura).

      34      V tomto případě napadený rozsudek potvrdil sporné rozhodnutí, které ukládá všem navrhovatelkám společnou a nerozdílnou povinnost
         zaplatit pokutu ve výši 20,99 milionu eur uloženou Komisí. Z toho vyplývá, že Akzo Nobel Nederland, Akzo Nobel Chemicals International,
         Akzo Nobel Chemicals a Akzo Nobel Functional Chemicals mají právní zájem na zrušení napadeného rozsudku (viz obdobně usnesení
         Soudu ze dne 2. srpna 2001, Saxonia Edelmetalle v. Komise, T‑111/01 R, Recueil, s. II‑2335, bod 17).

      35      Pokud by měl být totiž napadený rozsudek zrušen, co se týče odpovědnosti společnosti Akzo Nobel, situace jejích dceřiných
         společností by se změnila, zejména s ohledem na důsledky vyplývající z pravidel společné a nerozdílné odpovědnosti.

      36      Za těchto podmínek je tedy třeba zamítnout námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí ohledně právního zájmu společností Akzo
         Nobel Nederland, Akzo Nobel Chemicals International, Akzo Nobel Chemicals a Akzo Nobel Functional Chemicals.

       K existenci nového důvodu, předloženého poprvé v rámci kasačního opravného prostředku
      37      Komise rovněž tvrdí, že jediný důvod kasačního opravného prostředku je novým důvodem, předloženým poprvé v rámci kasačního
         opravného prostředku, a že je tedy nepřípustný v rozsahu, v jakém obsahuje body, které navrhovatelky neuplatnily před Soudem.
         Uvedeným důvodem by totiž navrhovatelky zpochybnily samotnou existenci domněnky, podle které mateřská společnost vykonává
         rozhodující vliv na dceřinou společnost, jestliže vlastní 100 % jejího kapitálu, zatímco před Soudem existenci této domněnky
         navrhovatelky nikdy nezpochybnily a uznaly, pokoušeje se ji vyvrátit, že byla v projednávaném případě použitelná. Nepřípustné
         jsou rovněž argumenty navrhovatelek týkající se rozhodného předmětu činnosti dceřiné společnosti, na kterou mateřská společnost
         vykonává rozhodující vliv.

      38      Na základě článku 118 jednacího řádu Soudního dvora se čl. 42 odst. 2 téhož řádu, který v zásadě zakazuje předkládat v průběhu
         řízení nové důvody, použije na řízení před Soudním dvorem o kasačním opravném prostředku proti rozhodnutí Soudu. V rámci kasačního
         opravného prostředku je tak pravomoc Soudního dvora omezena na přezkum posouzení provedeného Soudem ohledně důvodů, které
         byly před ním projednány (viz zejména rozsudek ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada, C‑229/05 P, Sb. rozh. s. I‑439, bod
         61). Umožnit totiž účastníku řízení vznést poprvé před Soudním dvorem důvod, který nevznesl před Soudem, by znamenalo umožnit
         mu předložit Soudnímu dvoru širší spor než spor, se kterým byl seznámen Soud (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. června
         2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425,
         bod 165).

      39      Je třeba v tomto ohledu připomenout, že navrhovatelky uplatňovaly před Soudem žalobní důvod vycházející z nesprávného přičtení
         společné a nerozdílné odpovědnosti společnosti Akzo Nobel, prostřednictvím kterého tvrdily, že Akzo Nobel nevykonávala rozhodující
         vliv na obchodní chování svých dceřiných společností a že s nimi netvořila hospodářskou jednotku. Je tedy třeba považovat
         argumenty týkající se domněnky, podle které mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na dceřinou společnost v případě,
         kdy vlastní 100 % jejího kapitálu, uvedené navrhovatelkami před Soudním dvorem, jako rozvinutí uvedeného důvodu. V rozsahu,
         v němž totiž tyto argumenty a argumenty týkající se rozhodného předmětu činnosti dceřiné společnosti, na kterou vykonává mateřská
         společnost rozhodující vliv, představují doplňující argumenty týkající se použití pravidel o přičitatelnosti chování dceřiných
         společností společnosti Akzo Nobel, navrhovatelky nezměnily předmět sporu, který byl předložen Soudu.

      40      Kasační opravný prostředek je tedy třeba prohlásit za přípustný.

       K věci samé
      41      Navrhovatelky uplatňují na podporu svého kasačního opravného prostředku jediný důvod, ve kterém tvrdí, že Soud nesprávně použil
         pojem „podnik“ ve smyslu článku 81 ES a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 tím, že zamítl žalobní důvod vycházející z nesprávného
         přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání společnosti Akzo Nobel. Tento důvod kasačního opravného prostředku obsahuje dvě
         rozdílné části.

       K první části jediného žalobního důvodu, vycházející z nesprávného vymezení důkazního břemene, které nese Komise, co se týče
         neexistence nezávislosti dceřiných společností

      –       Argumentace účastnic řízení
      42      Navrhovatelky uvádějí, že Soud použil nesprávné právní kritérium k určení, zda dceřiné společnosti Akzo Nobel jednaly na trhu
         samostatně, či nikoli.

      43      Za normálních okolností přísluší podle navrhovatelek Komisi, aby předložila důkaz o skutečném výkonu rozhodujícího obchodního
         vlivu mateřské společnosti na společnost dceřinou. Soudní dvůr nicméně za účelem zmírnění tohoto důkazního břemene stanoví
         vyvratitelnou domněnku.

      44      Ve výše uvedeném rozsudku Stora Soudní dvůr výslovně upřesnil, že pouhé vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti samo
         o sobě neumožňuje založení odpovědnosti mateřské společnosti, je-li zpochybněno, že vykonávala rozhodující obchodní vliv na
         tuto dceřinou společnost. V tomto rozsudku Soudní dvůr tedy souhlasil s argumentací generálního advokáta Mischa, uvedenou
         v bodě 48 jeho stanoviska ve věci, ve které byl později vydán uvedený rozsudek, která je založena na myšlence, že pokud je
         zmírněno důkazní břemeno, které nese Komise a které spočívá v prokázání skutečnosti, že mateřská společnost skutečně vykonávala
         rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti v případě 100% vlastnictví kapitálu této posledně uvedené, je nezbytná
         existence dalšího poznatku o míře účasti, který však může vyplývat z nepřímých důkazů.

      45      Vlastnictví veškerého základního kapitálu dceřiné společnosti ve spojení s existencí dalších nepřímých důkazů by proto vytvářelo
         domněnku, podle které dceřiná společnost nejednala na trhu samostatně. Komise by se tedy nemohla zbavit důkazního břemene,
         které nese, tím, že by odkazovala výhradně na okolnost, že mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti.
         Musela by rovněž poskytnout další nepřímé důkazy, které by prokazovaly, že mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující
         vliv na svoji dceřinou společnost. Soud porušil tuto zásadu tím, že rozhodl, že postačí k závěru, že mateřská společnost vykonává
         rozhodující vliv na obchodní politiku své dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál dceřiné společnosti
         je vlastněn její mateřskou společností.

      46      Krom toho, ve dvou dalších rozsudcích, a to v rozsudku ze dne 15. září 2005, DaimlerChrysler v. Komise (T‑325/01, Sb. rozh.
         s. II‑3319), jakož i v rozsudku ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise (T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02,
         T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02, Sb. rozh. s. II‑947) Soud správně použil zásadu uvedenou v předchozím bodě,
         když rozhodl, že skutečnost týkající se vlastnictví celého kapitálu dceřiné společnosti, i když je výrazným ukazatelem existence
         možného vlivu mateřské společnosti na chování dceřiné společnosti na trhu, nepostačuje sama o sobě k přičtení odpovědnosti
         mateřské společnosti za chování dceřiné společnosti, a je proto nezbytná existence dalšího poznatku o míře účasti, který však
         může vyplývat z nepřímých důkazů.

      47      Navrhovatelky vytýkají rovněž Soudu, že zmírnil důkazní břemeno, které nese Komise, a že tak přijal takovou koncepci tohoto
         důkazního břemene, která porušuje jejich právo na obhajobu. Komise totiž byla povinna předložit to, co považují za další nepřímé
         důkazy, ve smyslu výše uvedeného rozsudku Stora, tak, jak je jimi vykládán, ve fázi oznámení námitek, a nikoli pouze ve fázi
         rozhodnutí. V oznámení námitek Komise odůvodnila svůj záměr shledat Akzo Nobel společně a nerozdílně odpovědnou výhradně na
         základě skutečnosti, že tato společnost vlastnila 100 % kapitálu společností účastnících se na protiprávním jednání. Sporné
         rozhodnutí naopak založila na poskytnutí rovněž dalších nepřímých důkazů, ve smyslu uvedeného rozsudku Stora, které byly uměle
         vytvořeny tím, že zkreslila skutečnosti, kterých se dovolávaly navrhovatelky ve své odpovědi na oznámení námitek.

      48      Konečně navrhovatelky kritizují bod 62 napadeného rozsudku, ve kterém Soud přijal řešení, které znamená, že domněnka může
         být vyvrácena pouze v případě, že se dceřiná společnost řídila pokyny udělenými její mateřskou společností, neboť rozhodl,
         že k tomu, aby dotčená domněnka byla vyvrácena, je třeba prokázat, že dceřiná společnost v podstatě neuplatňuje pokyny, které
         jí mateřská společnost uděluje.

      49      Komise tvrdí, že okolnost, že dceřiná společnost má vlastní právní subjektivitu odlišnou od subjektivity mateřské společnosti,
         nepostačuje k vyloučení přičitatelnosti jejího chování mateřské společnosti, zejména pokud dceřiná společnost neurčuje své
         chování na trhu samostatně, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jí uděluje mateřská společnost. Je nadbytečné ověřovat, zda
         mateřská společnost skutečně využila své pravomoci rozhodujícím způsobem ovlivnit obchodní politiku své dceřiné společnosti,
         pakliže vlastní 100 % jejího kapitálu.

      50      Soudní dvůr tuto zásadu ve výše uvedeném rozsudku Stora nezpochybnil. Připustil, že když je dceřiná společnost ze 100 % vlastněna
         svojí mateřskou společností, předpokládá se, že mateřská společnost vykonává svoji pravomoc ovlivňovat chování své dceřiné
         společnosti. Podle Komise, pokud Soudní dvůr v bodě 29 výše uvedeného rozsudku Stora dospěl k závěru, že Soud legitimně vycházel
         z tohoto předpokladu, zejména poté, co zjistil, že se mateřská společnost během správního řízení představila jako jediná kontaktní
         osoba Komise ve věci dotčeného protiprávního jednání, Soudní dvůr podpůrně odkázal na tuto poslední skutečnost jakožto na
         další skutečnost svědčící ve prospěch přičitatelnosti protiprávního jednání mateřské společnosti.

      51      Soud v řadě rozsudků použil uvedenou domněnku, když odkazoval na výše uvedený rozsudek Stora, aniž by podmiňoval její použití
         poskytnutím dalších nepřímých důkazů. Výše uvedené rozsudky DaimlerChrysler v. Komise, jakož i Bolloré a další v. Komise nezpochybňovaly
         použití této domněnky. V těchto dvou rozsudcích totiž Soud zaměnil pojem „kontrola nad dceřinou společností“ s pojmem „výkon“
         této kontroly, který se jako jediný předpokládá v případě, kdy mateřská společnost vlastní veškerý kapitál své dceřiné společnosti.
         Další nepřímé důkazy byly krom toho přezkoumávány během analýzy důkazů předložených k vyvrácení domněnky.

      52      Co se týče argumentu ohledně porušení práva na obhajobu, Komise má za to, že domněnky v právu Společenství v oblasti hospodářské
         soutěže nejsou neobvyklé. Tím, že Komise oznámila dotčenému podniku svůj záměr vycházet z domněnky, dala mu tak příležitost
         zaujmout k tomuto bodu stanovisko a předložit jí všechny písemnosti způsobilé podpořit jeho stanovisko. Toto rozložení důkazního
         břemene je zcela logické vzhledem k tomu, že podnik má k dispozici všechny informace týkající se jeho vnitřního fungování.

      53      Ohledně kritiky bodu 62 napadeného rozsudku Komise tvrdí, že je založena na nesprávném výkladu věty vytržené z kontextu. Soud
         chtěl říci, že dceřiná společnost je nezávislou hospodářskou jednotkou za předpokladu, že se neřídí pokyny své mateřské společnosti.
         Může tomu tak být buď z toho důvodu, že nejsou žádné pokyny udělovány, nebo proto, že nejsou dceřinou společností uplatňovány.

      –       Závěry Soudního dvora
      54      Úvodem je třeba připomenout, že právo Společenství v oblasti hospodářské soutěže se vztahuje na činnosti podniků (rozsudek
         ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P,
         Recueil, s. I‑123, bod 59) a že pojem „podnik“ zahrnuje jakoukoli jednotku vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na
         právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (viz zejména rozsudky Dansk Rørindustri a další v. Komise, uvedený
         výše, bod 112; ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, Sb. rozh. s. I‑289, bod 107, jakož
         i ze dne 11. července 2006, FENIN v. Komise, C‑205/03 P, Sb. rozh. s. I‑6295, bod 25).

      55      Soudní dvůr rovněž upřesnil, že pojem „podnik“ musí být v tomto kontextu chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku,
         i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (rozsudek ze dne 14. prosince
         2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Sb. rozh. s. I‑11987, bod 40).

      56      Pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na
         základě zásady osobní odpovědnosti (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P,
         Recueil, s. I‑4125, bod 145, a ze dne 16. listopadu 2000, Cascades v. Komise, C‑279/98 P, Recueil, s. I‑9693, bod 78, jakož
         i ze dne 11. prosince 2007, ETI a další, C‑280/06, Sb. rozh. s. I‑10893, bod 39).

      57      Porušení práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže musí být jednoznačně přičteno právnické osobě, které mohou být pokuty
         uloženy, a musí jí být určeno oznámení námitek (viz v tomto smyslu rozsudky Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše,
         bod 60, a ze dne 3. září 2009, Papierfabrik August Koehler a další v. Komise, C‑322/07 P, C‑327/07 P a C‑338/07 P, bod 38).
         Důležité je rovněž to, aby oznámení námitek uvádělo, v jakém postavení právnická osoba čelí obvinění z tvrzených skutečností.

      58      Z ustálené judikatury vyplývá, že chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná
         společnost, byť má vlastní právní subjektivitu, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které
         jsou jí uděleny mateřskou společností (viz v tomto smyslu rozsudky Imperial Chemical Industries v. Komise, uvedený výše, body
         132 a 133; Geigy v. Komise, uvedený výše, bod 44; ze dne 21. února 1973, Europemballage a Continental Can v. Komise, 6/72,
         Recueil, s. 215, bod 15, jakož i Stora, bod 26), zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které spojují
         tyto dva právní subjekty (viz například výše uvedené rozsudky Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 117, jakož i ETI a další,
         bod 49).

      59      Je tomu tak proto, že v takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské
         jednotky, a tudíž vytvářejí jediný podnik ve smyslu judikatury uvedené v bodech 54 a 55 tohoto rozsudku. Skutečnost, že mateřská
         společnost a její dceřiná společnost představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, umožňuje Komisi určit rozhodnutí ukládající
         pokuty mateřské společnosti, aniž by bylo vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání.

      60      V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla Společenství
         v oblasti hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti
         (viz v tomto smyslu uvedený výše rozsudek Imperial Chemical Industries v. Komise, body 136 a 137), a jednak existuje vyvratitelná
         domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti (viz
         v tomto smyslu výše uvedené rozsudky, AEG-Telefunken v. Komise, bod 50, a Stora, bod 29).

      61      Za těchto podmínek postačí k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní
         politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou
         společností. Komise následně může činit mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené
         její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy,
         které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (viz v tomto směru rozsudek Stora, bod 29).

      62      Jak tedy Soud právem zmínil v bodě 61 napadeného rozsudku, ačkoli je pravda, že Soudní dvůr v bodech 28 a 29 rozsudku Stora
         uvedl kromě vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti další okolnosti jako nezpochybnění vlivu vykonávaného mateřskou
         společností na obchodní politiku její dceřiné společnosti a společné zastoupení obou společností v průběhu správního řízení,
         nemění to nic na tom, že takové okolnosti Soudní dvůr uvedl pouze s cílem popsat souhrn skutečností, na kterých Soud založil
         své úvahy, a nikoli za účelem podmínit použití domněnky uvedené v bodě 60 tohoto rozsudku předložením dalších nepřímých důkazu
         o skutečném vykonání vlivu mateřské společnosti.

      63      Z předchozích úvah vyplývá, že se Soud nedopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že pokud mateřská společnost
         vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, existuje vyvratitelná domněnka, podle které tato mateřská společnost vykonává
         rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti.

      64      V důsledku toho nelze vyhovět argumentu navrhovatelek ohledně porušení práva na obhajobu, neboť Komise není povinna, pokud
         jde o přičitatelnost protiprávního jednání, předložit ve fázi oznámení námitek jiné skutečnosti než důkaz o tom, že mateřská
         společnost vlastní kapitál svých dceřiných společností.

      65      Ohledně kritiky bodu 62 napadeného rozsudku postačí uvést, že z něho nijak nevyplývá, že by Soud omezil možnost vyvrátit domněnku
         uvedenou v bodě 60 tohoto rozsudku pouze na případy, kdy mateřská společnost uděluje své dceřiné společnosti pokyny. Naopak
         z bodů 60 a 65 napadeného rozsudku vyplývá, že Soud v tomto ohledu zaujal relativně široký postoj, když rozhodl zejména, že
         mateřské společnosti přísluší předložit k posouzení Soudu každý důkaz týkající se organizačních, hospodářských a právních
         vazeb mezi ní a její dceřinou společností, který by mohl prokázat, že netvořily jedinou hospodářskou jednotku.

      66      Z toho vyplývá, že první část jediného důvodu kasačního opravného prostředku uplatňovaného navrhovatelkami musí být zamítnuta
         jako neopodstatněná.

       K druhé části jediného důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z nesprávného vymezení pojmu „obchodní politika“
         dceřiné společnosti

      –       Argumentace účastnic řízení
      67      Podle navrhovatelek měl Soud neprávem za to, že jiné aspekty, než jsou ty uvedené v bodě 64 napadeného rozsudku, spadají pod
         obchodní politiku dceřiné společnosti, na kterou vykonává mateřská společnost rozhodující vliv, a že skutečnosti týkající
         se organizačních, hospodářských, jakož i právních vazeb mezi mateřskou společnosti a její dceřinou společností jsou relevantní
         k prokázání samostatnosti dceřiné společnosti.

      68      Obchodní politika se vztahuje na chování na trhu a je omezena na výrobu zboží a služeb, které podnik prodává a poskytuje spotřebitelům
         na určitém území, v určitou dobu a za určitých podmínek. Nezahrnuje jiné aspekty.

      69      Podle navrhovatelek by rozšíření pojmu „obchodní politika“ nad rámec chování dceřiné společnosti na trhu vedlo k zavádění
         režimu objektivní odpovědnosti, který je v rozporu se zásadou osobní odpovědnosti zaručenou judikaturou Soudního dvora.

      70      Komise tvrdí, že otázka, zda je třeba zachovat široké, či restriktivní vymezení pojmu „obchodní politika“, je nerelevantní
         s ohledem na otázku určení existence jediného podniku, ohledně které je dle Soudního dvora třeba brát v úvahu spíše hospodářské
         a organizační vazby mezi společnostmi.

      71      Ohledně argumentu týkajícího se zavádění objektivní odpovědnosti má Komise za to, že v právu Společenství v oblasti hospodářské
         soutěže neexistuje zásada objektivní odpovědnosti, poněvadž rozhodnutí Komise nepřičítají společnostem odpovědnost, aniž by
         byla prokázána. Shledání mateřské společnosti odpovědnou za jednání dceřiné společnosti, jíž je 100% vlastníkem, nemůže být
         v rozporu se zásadou osobní odpovědnosti.

      –       Závěry Soudního dvora
      72      Jak je uvedeno v bodě 58 tohoto rozsudku, chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti, zejména pokud
         tato dceřiná společnost, byť má vlastní právní subjektivitu, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje
         pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností.

      73      Z toho vyplývá, jak uvedla generální advokátka v bodech 87 až 94 svého stanoviska, že chování dceřiné společnosti na trhu
         nemůže být jedinou skutečností zakládající odpovědnost mateřské společnosti, ale jde pouze o jeden ze znaků existence hospodářské
         jednotky.

      74      Z bodu 58 tohoto rozsudku rovněž vyplývá, že k určení, zda dceřiná společnost určuje samostatně své chování na trhu, je třeba
         přihlédnout nejen ke skutečnostem uvedeným v bodě 64 napadeného rozsudku, ale také ke všem relevantním skutečnostem týkajícím
         se hospodářských, organizačních a právních vazeb, které spojují tuto dceřinou společnost s mateřskou společností, které se
         mohou lišit případ od případu, a nemůžou tedy být předmětem taxativního výčtu.

      75      Z toho vyplývá, že se Soud nedopustil nesprávného právního posouzení, co se týče oblasti, v níž mateřská společnost vykonává
         na svou dceřinou společnost vliv.

      76      Tento závěr není zpochybněn argumentem navrhovatelek ohledně objektivní odpovědnosti.

      77      V tomto ohledu je třeba uvést, že jak vyplývá z bodu 56 tohoto rozsudku, právo Společenství v oblasti hospodářské soutěže
         spočívá na zásadě osobní odpovědnosti hospodářské jednotky, která se dopustila protiprávního jednání. Pokud je tedy mateřská
         společnost součástí této hospodářské jednotky, která, jak je uvedeno v bodě 55 tohoto rozsudku, se může skládat z více právnických
         osob, je tato mateřská společnost považována za společně a nerozdílně odpovědnou za porušení práva hospodářské soutěže spolu
         s ostatními právnickými osobami tvořícími tuto hospodářskou jednotku. I když se totiž mateřská společnost neúčastní přímo
         na protiprávním jednání, vykonává v tomto případě rozhodující vliv na dceřiné společnosti, které se na tomto jednání podílely.
         Z toho vyplývá, že v tomto kontextu nemůže být odpovědnost mateřské společnosti považována za objektivní odpovědnost.

      78      Druhé části jediného důvodu kasačního opravného prostředku uplatňovaného navrhovatelkami nemůže být tedy vyhověno, a tento
         důvod musí být tudíž zamítnut jako neopodstatněný v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      79      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož
         jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který
         měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelky neměly ve věci
         úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      Společnostem Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals International BV, Akzo Nobel Chemicals BV a Akzo
            Nobel Functional Chemicals BV se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.