ROZSUDEK TRIBUNÁLU (kasační senát) 4. prosince 2013.#Evropská nadace odborného vzdělávání (ETF) v. Gustave Michel.#Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Dočasní zaměstnanci – Smlouva na dobu neurčitou – Rozhodnutí o rozvázání smlouvy – Pravomoc Soudu pro veřejnou službu – Články 2 a 47 pracovního řádu ostatních zaměstnanců – Povinnost péče – Pojem zájem služby – Zákaz rozhodnout ultra petita – Právo na obhajobu.#Věc T‑108/11 P.


title: Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 2. února 2012. # Řecká republika proti Evropské komisi. # EZOZF - Záruční sekce - Výdaje vyloučené z financování Společenství - Odvětví zpracování rajčat a skladování rýže - Klíčová kontrola - Integrovaný administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor Společenství - Zásada proporcionality. # Věc T-469/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 2. února 2012 – Řecko v. Komise
      (Věc T-469/09)
      „EZOZF – Záruční sekce – Výdaje vyloučené z financování Společenství – Odvětví zpracování rajčat a skladování rýže – Klíčová kontrola – Integrovaný administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor Společenství – Zásada proporcionality“
      1.                     Zemědělství – EZOZF – Účetní závěrka – Odepření financování výdajů vyplývajících z nesrovnalostí při použití právní úpravy
            Společenství – Nesouhlas dotyčného členského státu – Důkazní břemeno – Rozdělení mezi Komisi a členský stát (Nařízení Rady
            č. 1258/1999) (viz body 29–34, 78)
      2.                     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Stručné shrnutí žalobních důvodů – Právní důvody neuvedené v žalobě –
            Obecný odkaz na další písemnosti připojené k žalobě – Nepřípustnost [Jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 1 písm. c)] (viz
            bod 47)
      3.                     Akty orgánů – Nařízení – Nařízení, které stanoví specifická kontrolní opatření – Neexistence posuzovací pravomoci členských
            států – Neprovedení – Odůvodnění – Vyšší nebo stejná účinnost jiného kontrolního systému – Nepřípustnost (viz bod 80)
      4.                     Zemědělství – Společná zemědělská politika – Financování z EZOZF – Účetní závěrka – Odepření financování výdajů vyplývajících
            z nesrovnalostí při použití právní úpravy Společenství – Zjištění nedostatků v kontrolním systému zavedeném členským státem –
            Možnost Komise odepřít převzetí veškerých výdajů – Uplatnění paušální opravy – Porušení zásady proporcionality – Nedostatek
            (Nařízení Rady č. 1258/1999, článek 7; nařízení Komise č. 2148/96, články 4 a 6) (viz body 137, 140–147)
      5.                     Zemědělství – Společná zemědělská politika – Financování z EZOZF – Poskytnutí podpor a prémií – Povinnost členských států
            zavést účinný systém správních kontrol a kontrol na místě – Nesplnění povinnosti – Odůvodnění vycházející z praktických obtíží –
            Nepřípustnost (viz body 150–152)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise 2009/721/ES ze dne 24. září 2009, kterým se vylučují z financování Společenství některé
                  výdaje uskutečněné členskými státy ze záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), Evropského
                  zemědělského záručního fondu (EZZF) a Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. L 257, s. 28)

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se odmítá.

                  2)

                  	Řecké republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. prosince 1993. # Komise Evropských společenství proti Irsku. # Nesplnění povinnosti - Neprovedení. # Věc C-384/92.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. července 1985. # Maizena GmbH a další proti Hauptzollamt Hamburg - Jonas. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo. # Věc 39/84.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 15. dubna 2010.#Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH proti Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo.#Směrnice 97/7/ES - Ochrana spotřebitele - Smlouvy uzavřené na dálku - Právo odstoupit od smlouvy - Požadování nákladů na dopravu zboží po spotřebiteli.#Věc C-511/08.

text:
      Věc C-511/08
      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      v.
      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof)
      „Směrnice 97/7/ES – Ochrana spotřebitele – Smlouvy uzavřené na dálku – Právo odstoupit od smlouvy – Požadování nákladů na dopravu zboží po spotřebiteli“
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Ochrana spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku – Směrnice 97/7 – Právo odstoupit
            od smlouvy
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7, čl. 6 odst. 1 první pododstavec druhá věta a čl. 6 odst. 2)
      Článek 6 odst. 1 první pododstavec druhá věta a čl. 6 odst. 2 směrnice 97/7 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených
         na dálku musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která dodavateli umožňuje, aby ve smlouvě uzavřené
         na dálku požadoval po spotřebiteli náklady na dopravu zboží v případě, že tento spotřebitel uplatní své právo odstoupit od
         smlouvy.

      Tato ustanovení totiž opravňují dodavatele k tomu, aby po spotřebiteli v případě, kdy tento spotřebitel odstoupí od smlouvy,
         požadoval pouze skutečně vynaložené náklady spojené s vrácením zboží. Pokud by náklady na dopravu musel rovněž nést spotřebitel,
         pak by taková povinnost, která by mohla spotřebitele odradit od uplatnění jeho práva odstoupit od smlouvy, odporovala samotnému
         cíli zmíněného článku 6.

      Kromě toho by taková povinnost nést náklady na dopravu mohla zpochybnit vyvážené rozdělení rizik mezi účastníky smluv uzavřených
         na dálku, jelikož by spotřebitel musel nést veškeré náklady spojené s dopravou zboží.

      (viz body 55–57, 59 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      15. dubna 2010(*)

      „Směrnice 97/7/ES – Ochrana spotřebitele – Smlouvy uzavřené na dálku – Právo odstoupit od smlouvy – Požadování nákladů na dopravu zboží po spotřebiteli“
      Ve věci C‑511/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof
         (Německo) ze dne 1. října 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 25. listopadu 2008, v řízení

      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      proti
      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.‑C. Bonichot, předseda senátu, C. Toader (zpravodajka), C. W. A. Timmermans, P. Kūris a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. října 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV K. Haasem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a S. Unzeitig, jako zmocněnci,
      –        za španělskou vládu J. Rodríguez Cárcamem, jako zmocněncem,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a H. Almeida, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství W. Wilsem a H. Krämerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. ledna 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce druhé věty a čl. 6 odst. 2 směrnice
         Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku (Úř.
         věst. L 144, s. 19; Zvl. vyd. 15/03, s. 319).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH (dále jen „společnost Handelsgesellschaft
         Heinrich Heine“) a Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV (dále jen „sdružení Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen“)
         týkajícího se požadavku, aby spotřebitelé, kteří uzavřeli smlouvy na dálku, uhradili v případě odstoupení od smlouvy náklady
         na dopravu zboží.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Čtvrtý bod odůvodnění směrnice 97/7 uvádí:

      „vzhledem k tomu, že zavádění nových technologií zvyšuje počet způsobů, jakými mohou spotřebitelé získávat informace o nabídkách
         kdekoli ve Společenství a zadávat objednávky; že některé členské státy již přijaly rozdílná nebo odchylná opatření na ochranu
         spotřebitelů v případě prodeje na dálku, která měla nežádoucí dopad na soutěž mezi podniky na vnitřním trhu; že je proto nutné
         zavést na úrovni Společenství minimální soubor společných pravidel v této oblasti.“

      4        Čtrnáctý bod odůvodnění zmíněné směrnice zní takto:

      „vzhledem k tomu, že spotřebitel nemá před uzavřením smlouvy možnost výrobek skutečně vidět nebo se ujistit o charakteru poskytované
         služby; že nestanoví-li tato směrnice jinak, mělo by existovat ustanovení o právu odstoupit od smlouvy; že nemá-li mít toto
         právo pouze formální charakter, pak náklady, které nese při uplatnění práva odstoupit od smlouvy spotřebitel, musí být omezeny
         na skutečně vynaložené náklady spojené s vrácením zboží; že právo odstoupit od smlouvy nesmí mít právní účinky na práva spotřebitelů
         podle vnitrostátních předpisů, zejména s ohledem na převzetí vadných výrobků a služeb nebo výrobků a služeb neodpovídajících
         popisu uvedenému v nabídce takových výrobků a služeb; že je věcí členských států, aby stanovily další podmínky a opatření
         pro uplatnění práva odstoupit od smlouvy.“

      5        Článek 4 této směrnice, nazvaný „Předběžné informace“, stanoví ve svém odstavci 1:

      „Před uzavřením jakékoli smlouvy na dálku musí být spotřebiteli s dostatečným časovým předstihem přístupné následující informace:

      […]
      c)      cena zboží nebo služeb, včetně veškerých daní;
      d)      případné náklady na dopravu;
      […]“
      6        Článek 6 téže směrnice, nazvaný „Právo odstoupit od smlouvy“, stanoví ve svých odstavcích 1 a 2:

       „1.      V případě jakékoli smlouvy uzavřené na dálku musí být spotřebiteli poskytnuta lhůta alespoň sedmi pracovních dnů, v rámci
         které může od smlouvy odstoupit bez sankcí a bez uvedení důvodu. Jedinou platbou, která může být po spotřebiteli požadována,
         jsou skutečně vynaložené náklady spojené s vrácením zboží.

      […]
      2.      Uplatnil-li spotřebitel právo odstoupit od smlouvy podle tohoto článku, je dodavatel povinen bezúplatně vrátit částky zaplacené
         spotřebitelem. Jedinou platbou, jejíž zaplacení může být po spotřebiteli požadováno, jsou skutečně vynaložené náklady spojené
         s vrácením zboží. Vrácení zboží musí být uskutečněno co nejdříve, nejpozději však do 30 dnů.“

      7        Článek 14 uvedené směrnice, nazvaný „Minimální doložka“, stanoví:

      „Členské státy mohou v oblasti působnosti této směrnice zavést nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení slučitelná se
         Smlouvou [o ES] za účelem zajištění vyššího stupně ochrany spotřebitele. Taková ustanovení mohou s náležitým ohledem na Smlouvu
         obsahovat v případech obecného zájmu zákaz uvádět na trh na jejich území prostřednictvím smluv uzavřených na dálku některé
         druhy zboží a služeb, zejména léčivých přípravků.“

       Vnitrostátní právní úprava
      8        Ustanovení § 2 zákona o žalobách na zdržení se jednání v případě porušení práva spotřebitelů a jiných porušeních právních
         předpisů (Gesetz über Unterlassungsklagen bei Verbraucherrechts- und anderen Verstößen) zní takto:

      „1.      Proti každému, kdo poruší právní předpisy na ochranu spotřebitele (zákony o ochraně spotřebitele) jinak než za uplatnění nebo
         doporučení všeobecných prodejních podmínek, může být podána žaloba na zdržení se jednání v zájmu ochrany spotřebitele. Dopustí-li
         se těchto porušení zaměstnanec nebo zplnomocněná osoba v obchodním podniku, je žaloba na zdržení se jednání opodstatněná i vůči
         vlastníku tohoto podniku.

      (2)      Ve smyslu tohoto ustanovení se ,zákony o ochraně spotřebitele‘ rozumí zejména
      1.      ustanovení občanského zákoníku [Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen ,BGB‘], která se týkají […] smluv uzavřených na dálku mezi
         podnikatelem a spotřebitelem […]

      […]“
      9        Ustanovení § 312d BGB, nazvaného „Právo na odstoupení od smlouvy a vrácení u smluv uzavřených na dálku“, ve svém odst. 1 uvádí:

      „Spotřebitel má v případě smlouvy uzavřené na dálku právo na odstoupení od smlouvy podle § 355. Místo práva na odstoupení
         může být spotřebiteli u smluv o dodání zboží poskytnuto právo na vrácení podle § 356.“

      10      Podle ustanovení § 346 BGB, nazvaného „Účinky odstoupení od smlouvy“:

      „(1) V případě, že si smluvní strana ve smlouvě vyhradila právo odstoupení nebo jí takové právo náleží ze zákona, musí být
         v případě odstoupení vrácena přijatá plnění a vydány získané užitky.

      (2)      Dlužník je povinen namísto vrácení plnění nebo vydání užitků zaplatit náhradu, jestliže:
      1)      je vrácení nebo vydání vyloučeno z důvodu povahy toho, co bylo získáno;
      2)      obdrženou věc spotřeboval, převedl, zatížil, zpracoval nebo přeměnil;
      3)      obdržená věc se opotřebovala nebo zanikla; opotřebení způsobené užíváním věci k zamýšlenému účelu však není bráno v úvahu.

      Stanoví-li smlouva protiplnění, musí být toto protiplnění základem pro výpočet náhrady; má-li být náhrada zaplacena za výhodu
         vyplývající z poskytnuté půjčky, lze prokázat, že hodnota výhody byla nižší.

       (3)      Povinnost zaplatit náhradu neexistuje:
      1)      jestliže se vada opravňující k odstoupení od smlouvy stala zjevnou až během zpracování nebo přeměny věci,
      2)      v rozsahu, v němž věřitel odpovídá za opotřebení nebo zánik nebo v němž by škoda nastala stejně tak i u něj,
      3)      jestliže v případě práva na odstoupení od smlouvy ze zákona nastalo opotřebení nebo zánik na straně oprávněné osoby, ačkoliv
         vynaložila stejnou péči, jakou běžně vynakládá ve vlastních záležitostech.

      Jakékoliv další obohacení musí být vydáno.“
      11      Ustanovení § 347 BGB, nazvaného „Užívání po odstoupení od smlouvy“, ve svém odst. 2 uvádí:

      „Jestliže dlužník věc vrátí, jestliže zaplatí náhradu nebo jestliže povinnost zaplatit takovou náhradu podle § 346 odst. 3
         bodů 1 nebo 2 neexistuje, vrátí se mu nezbytné náklady, které vynaložil. Jakýkoli jiný výdaj musí být vrácen, přispěl-li k obohacení
         věřitele.“

      12      Ustanovení § 355 BGB, nazvaného „Právo na odstoupení u spotřebitelských smluv“, stanoví ve svém odst. 1:

      „Jestliže zákon přiznává spotřebiteli právo na odstoupení od smlouvy podle tohoto ustanovení, není vázán svým projevem vůle
         směřujícím k uzavření smlouvy, pokud jej odvolal ve stanovené lhůtě. Odstoupení od smlouvy nemusí obsahovat odůvodnění a musí
         být dáno na vědomí prodávajícímu ve lhůtě dvou týdnů buď písemně nebo vrácením věci; k dodržení lhůty postačí včasné odeslání.“

      13      Ustanovení § 356 BGB, nazvaného „Právo na vrácení v rámci spotřebitelských smluv“, stanoví ve svém odst. 1:

      „Jestliže to právní předpisy výslovně povolují, právo odstoupit od smlouvy stanovené v § 355 může být ve smlouvě nahrazeno
         neomezeným právem na vrácení, jestliže je smlouva uzavřena na základě prodejního prospektu. Za tímto účelem je třeba, aby
         byly splněny následující podmínky:

      1.      prodejní prospekt musí obsahovat jasné informace o právu na vrácení,
      2.      spotřebitel se mohl podrobně seznámit s prodejním prospektem v nepřítomnosti podnikatele a
      3.      spotřebiteli je právo na vrácení přiznáno písemnou formou.“
      14      Ustanovení § 357 BGB, nazvaného „Právní následky odstoupení od smlouvy a vrácení“, stanoví:

      „(1) Na právo na odstoupení od smlouvy a na vrácení se přiměřeně uplatní, není-li stanoveno jinak, zákonná ustanovení o odstoupení
         od smlouvy. Ustanovení § 286 odst. 3 se přiměřeně uplatní ohledně povinnosti vrácení plateb podle tohoto ustanovení; běh lhůty
         v něm stanovené počíná prohlášením spotřebitele o odstoupení od smlouvy nebo o vrácení. Lhůta týkající se povinnosti spotřebitele
         vrátit plnění přitom počíná běžet odesláním tohoto prohlášení a lhůta týkající se povinnosti prodávajícího vrátit plnění počíná
         běžet doručením tohoto prohlášení.

      […]
       (3)      Spotřebitel má odchylně od § 346 odst. 2 první věty bodu 3 povinnost uhradit náhradu za zhoršení stavu věci, k němuž došlo
         v důsledku započetí jejího obvyklého užívání, pokud byl o této možnosti písemně informován nejpozději v okamžiku uzavření
         smlouvy, a pokud mu bylo sděleno, jak se může této povinnosti vyhnout. To neplatí, pokud bylo zhoršení věci způsobeno výlučně
         jejím přezkoušením. Ustanovení § 346 odst. 3 první věty bodu 3 se nepoužije, byl-li spotřebitel řádně poučen o svém právu
         odstoupit od smlouvy nebo dozvěděl-li se o něm jiným způsobem.

       (4)      Další nároky neexistují.“
      15      Ustanovení § 448 BGB, nazvaného „Náklady na dopravu a srovnatelné náklady“, uvádí ve svém odst. 1:

      „Prodávající nese náklady za dodání věci, kupující náklady za převzetí a odeslání věci do jiného místa, než je místo plnění.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      16      Handelsgesellschaft Heinrich Heine je společnost specializovaná na zásilkový prodej. Všeobecné prodejní podmínky této společnosti
         stanoví, že spotřebitel nese za dopravu paušální částku 4,95 eur. V případě odstoupení od smlouvy si dodavatel tuto částku
         ponechá.

      17      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, sdružení spotřebitelů založené podle německého práva, podalo proti společnosti Handelsgesellschaft
         Heinrich Heine žalobu na zdržení se jednání domáhající se toho, aby v případě odstoupení od smlouvy od spotřebitelů nepožadovala
         náklady na dopravu zboží.

      18      Soud prvního stupně návrhu sdružení Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen vyhověl.

      19      Odvolání, které proti tomuto rozsudku podala společnost Handelsgesellschaft Heinrich Heine, Oberlandesgericht Karlsruhe zamítl.

      20      Bundesgerichtshof, kterému společnost Handelsgesellschaft Heinrich Heine předložila opravný prostředek „Revision“, konstatuje,
         že německé právo kupujícímu výslovně nepřiznává žádné právo na vrácení nákladů na dopravu objednaného zboží.

      21      Podle tohoto soudu, pokud by však směrnice 97/7 měla být vykládána tak, že brání tomu, aby náklady na dopravu zboží nesl spotřebitel,
         který odstoupí od smlouvy, musela by být relevantní ustanovení BGB vykládána způsobem, který je v souladu s touto směrnicí
         v tom smyslu, že dodavatel je v takovém případě povinen zmíněné náklady spotřebiteli vrátit.

      22      Předkládající soud má nicméně za to, že není s to s požadovanou jistotou určit výklad této směrnice, a zejména jejího čl. 6
         odst. 1 a 2.

      23      Bundesgerichtshof v tomto ohledu předkládá několik argumentů, které by mohly podpořit řešení, podle nějž zmíněná směrnice
         nebrání takové právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení.

      24      Zaprvé by výraz „en raison de l’exercice de son droit de rétractation“ („infolge der Ausübung seines Widerrufsrechts“) [„z
         důvodu uplatnění jeho práva odstoupit od smlouvy“ – pozn. překladatele: v českém překladu příslušných ustanovení směrnice
         97/7 se tento výraz nevyskytuje], obsažený v německé verzi čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce druhé věty a čl. 6 odst. 2 druhé
         věty směrnice 97/7, mohl naznačovat, že se tato ustanovení týkají pouze nákladů vzniklých při uplatnění práva odstoupit od
         smlouvy s vyloučením nákladů na dopravu zboží, které již vznikly v okamžiku odstoupení od smlouvy. Ostatní jazykové verze
         této směrnice, zejména anglická a francouzská verze, mohou takový výklad podporovat.

      25      Zadruhé čl. 6 odst. 2 první věta uvedené směrnice nevylučuje, že by v případě odstoupení od smlouvy dodavatel získal kompenzaci
         hodnoty plnění užitých spotřebitelem, která nemohou být nahrazena in natura. S uvedeným článkem je tedy slučitelné připustit, že doprava zboží je plněním, na základě kterého spotřebitel musí dodavateli
         jako náhradu vrátit hodnotu do výše nákladů na dopravu a že povinnost vrácení dodavatele je proto přiměřeně snížena.

      26      Zatřetí není jisté, že cíl ochrany spotřebitele, který je uveden zejména ve čtrnáctém bodě odůvodnění směrnice 97/7, ukládá
         vrácení nákladů na dopravu zboží. Při běžném nákupu totiž spotřebitel nese náklady, které vzniknou v důsledku cesty do obchodu,
         nehledě na čas věnovaný této cestě.

      27      Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Mají být ustanovení článku 6 odst. 1 [prvního pododstavce] druhé věty a čl. 6 odst. 2 směrnice [97/7] vykládána v tom smyslu,
         že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž mohou být po spotřebiteli požadovány náklady na dopravu zboží také tehdy, když
         odstoupil od smlouvy?“

       K předběžné otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      28      Sdružení Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, španělská, rakouská a portugalská vláda, jakož i Komise Evropských společenství
         mají za to, že ustanovení článku 6 směrnice 97/7 brání vnitrostátní právní úpravě, která dodavateli umožňuje požadovat po
         spotřebiteli náklady na dopravu zboží v případě, že tento spotřebitel uplatní své právo odstoupit od smlouvy.

      29      Výraz „částky zaplacené spotřebitelem“ obsažený v čl. 6 odst. 2 první větě směrnice 97/7 je především třeba vykládat široce,
         aby zahrnul veškerá finanční plnění spotřebitele vůči dodavateli v rámci provádění smlouvy, včetně nákladů na dopravu zboží.

      30      Dále pak čl. 6 odst. 1 a 2 zmíněné směrnice stanoví, že jedinou platbou, která může být po spotřebiteli, který uplatnil právo
         odstoupit od smlouvy, požadována, jsou skutečně vynaložené náklady spojené s vrácením zboží. V důsledku toho nemohou být po
         spotřebiteli požadovány ostatní náklady, zejména ty, které jsou spojeny s dopravou zboží.

      31      Konečně musí být spotřebiteli vráceny náklady, jež nesl v souvislosti s vedlejším plněním dodavatele, jako je doprava zboží,
         které po odstoupení spotřebitele od smlouvy nevykazuje žádný zájem, pokud jde o ochranu spotřebitele před riziky vyplývajícími
         z praktické nemožnosti prohlédnout si zboží před uzavřením kupní smlouvy uzavřené na dálku.

      32      Německá vláda naopak uvádí, že ustanovení čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce druhé věty a čl. 6 odst. 2 směrnice 97/7 musí
         být vykládána v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, podle níž mohou být po spotřebiteli požadovány náklady
         na dopravu zboží v případě, že uplatnil své právo odstoupit od smlouvy.

      33      Zmíněná vláda v podstatě tvrdí, že směrnice 97/7 neupravuje to, kdo ponese náklady na dopravu v případě, že spotřebitel odstoupí
         od smlouvy. To, kdo tyto náklady ponese, tudíž spadá pod „další podmínky a opatření pro uplatnění práva odstoupit od smlouvy“,
         jejichž stanovení je věcí členských států podle čtrnáctého bodu odůvodnění zmíněné směrnice.

      34      Německá vláda má za to, že vrácení „částek zaplacených“ spotřebitelem ve smyslu čl. 6 odst. 2 první věty zmíněné směrnice
         se týká pouze hlavních plnění, zejména pak ceny zaplacené spotřebitelem.

      35      Směrnice 97/7 rozlišuje náklady požadované „z důvodu uplatnění“ práva odstoupit od smlouvy, které vznikly v souvislosti s uplatněním
         tohoto práva, od ostatních nákladů vzniklých v důsledku uzavření nebo provádění smlouvy. V tomto ohledu se čl. 6 odst. 2 druhá
         věta této směrnice týká pouze nákladů vzniklých při uplatnění práva odstoupit od smlouvy, zatímco režim, který se použije
         na ostatní náklady vzniklé v souvislosti se smlouvou, není zmíněnou směrnicí harmonizován. Náklady na dopravu přitom vznikají
         dříve a nezávisle na uplatnění práva odstoupit od smlouvy. To, kdo ponese tyto náklady, se tudíž řídí vnitrostátním právem
         každého členského státu.

      36      Co se týče cílů sledovaných článkem 6 směrnice 97/7, německá vláda uvádí, že cílem tohoto článku je nepochybně vyvážit nevýhodu,
         která vyplývá z toho, že spotřebitel nemůže zkoumat zboží před uzavřením smlouvy. Tyto cíle však nijak nenaznačují, že by
         bylo možné úplné nové uspořádání smluvního vztahu.

      37      Kromě toho skutečnost, že spotřebitel nese náklady na dopravu, mu nemůže bránit v uplatnění jeho práva odstoupit od smlouvy.
         Na jedné straně je totiž před uzavřením smlouvy informován o výši těchto nákladů. Na druhé straně je rozhodnutí odstoupit
         od smlouvy nezávislé na existenci těchto nákladů, neboť již vznikly.

       Odpověď Soudního dvora
       Úvodní poznámky
      38      Na úvod je třeba připomenout, že ze čtvrtého bodu odůvodnění směrnice 97/7 vyplývá, že jejím cílem je zavést na úrovni Evropské
         unie minimální soubor společných pravidel v oblasti smluv uzavřených na dálku.

      39      Článek 6 odst. 1 první pododstavec první věta zmíněné směrnice konkrétně přiznává spotřebiteli právo odstoupit od smlouvy,
         jež může ve stanovené lhůtě uplatnit bez sankcí a bez uvedení důvodu.

      40      Co se týče právních následků odstoupení od smlouvy, čl. 6 odst. 2 první a druhá věta směrnice 97/7 stanoví, že „je dodavatel
         povinen bezúplatně vrátit částky zaplacené spotřebitelem. Jedinou platbou, jejíž zaplacení může být po spotřebiteli požadováno,
         jsou skutečně vynaložené náklady spojené s vrácením zboží“.

      41      Ze čtrnáctého bodu odůvodnění této směrnice nicméně vyplývá, že harmonizace právních následků odstoupení od smlouvy není úplná,
         a tudíž je věcí členských států, aby „stanovily další podmínky a opatření pro uplatnění práva odstoupit od smlouvy“.

       K výkladu výrazu „částky zaplacené spotřebitelem“
      42      Ve věci v původním řízení vyvstala otázka, zda pod čl. 6 odst. 1 a 2 směrnice 97/7 spadají náklady na dopravu zboží v případě,
         že spotřebitel uplatní své právo odstoupit od smlouvy, anebo zda je naopak věcí členských států určit, kdo ponese tyto náklady.

      43      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že znění čl. 6 odst. 2 první věty zmíněné směrnice ukládá dodavateli v případě, že spotřebitel
         odstoupí od smlouvy, obecnou povinnost vrácení, která se týká všech částek zaplacených spotřebitelem na základě smlouvy, bez
         ohledu na důvod jejich platby.

      44      Na rozdíl od toho, co tvrdí německá vláda, ze znění ustanovení článku 6 směrnice 97/7 ani z jejich celkové systematiky nevyplývá,
         že by výraz „zaplacené částky“ měl být vykládán tak, že se týká pouze ceny zaplacené spotřebitelem, s vyloučením nákladů,
         které nese.

      45      Směrnice 97/7 totiž podle svého článku 4 rozlišuje mezi cenou zboží a náklady na dopravu pouze co se týče informací, které
         dodavatel zpřístupní spotřebiteli před uzavřením smlouvy v souladu s článkem 4 této směrnice. Naopak, co se týče právních
         následků odstoupení od smlouvy, uvedená směrnice takové rozlišení neprovádí, a vztahuje se tedy na všechny částky, které spotřebitel
         zaplatil dodavateli.

      46      Tento výklad je potvrzen i samotnou formulací výrazu „[j]edinou platbou, která může být po spotřebiteli požadována“, který
         je ve druhé větě zmíněného odstavce 2 použit k označení „skutečně vynaložených nákladů spojených s vrácením zboží.“ Jak uvedl
         generální advokát v bodě 32 svého stanoviska, výraz „[j]edinou platbou“ vyžaduje striktní výklad tohoto ustanovení a přiznává
         této výjimce vyčerpávající charakter.

      47      Z předchozího tudíž vyplývá, že výraz „částky zaplacené“ obsažený v čl. 6 odst. 2 první větě směrnice 97/7 se vztahuje na
         všechny částky zaplacené spotřebitelem k pokrytí nákladů vzniklých v souvislosti se smlouvou, s výhradou výkladu čl. 6 odst. 2
         druhé věty této směrnice, který je třeba uplatnit.

       K výkladu výrazu „z důvodu uplatnění jeho práva odstoupit od smlouvy“
      48      Jak bylo připomenuto v bodě 35 tohoto rozsudku, německá vláda rovněž tvrdí, že výraz „z důvodu uplatnění práva odstoupit od
         smlouvy“ [pozn. překladatele: tento výraz se v českém překladu příslušných ustanovení směrnice 97/7 nevyskytuje], obsažený
         v čl. 6 odst. 1 prvním pododstavci druhé větě a čl. 6 odst. 2 druhé větě směrnice 97/7, se týká nikoli veškerých nákladů,
         které musí nést spotřebitel, ale pouze těch, které vykazují spojitost s uplatněním práva odstoupit od smlouvy. Zmíněná ustanovení
         tudíž upravují pouze náklady způsobené odstoupením od smlouvy.

      49      Na úvod je třeba konstatovat, že v některých jazykových verzích lze znění čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce druhé věty a čl. 6
         odst. 2 druhé věty zmíněné směrnice vykládat tak, že se týká pouze nákladů vzniklých při uplatnění práva odstoupit od smlouvy,
         a tímto odstoupením způsobených, anebo tak, že se týká všech nákladů, které vznikly na základě uzavření či provádění smlouvy
         nebo odstoupení od ní, a které může nést spotřebitel v případě, že uplatní své právo odstoupit od smlouvy

      50      Jak uvedl generální advokát v bodě 41 svého stanoviska, i když německá, anglická a francouzská verze směrnice 97/7 užívají
         výraz „infolge“, „because of“ a „en raison de“, jiné jazykové verze téže směrnice, zejména španělská a italská verze, podobný
         výraz neužívají, ale odkazují pouze na spotřebitele, který uplatní své právo odstoupit od smlouvy.

      51      Podle ustálené judikatury nutnost jednotného výkladu směrnic Unie vylučuje, aby byl text ustanovení v případě pochybností
         zvažován samostatně, a naopak vyžaduje, aby byl vykládán a používán ve světle verzí v jiných úředních jazycích (viz v tomto
         smyslu rozsudky ze dne 2. dubna 1998, EMU Tabac a další, C‑296/95, Recueil, s. I‑1605, bod 36; ze dne 17. června 1998, Mecklenburg,
         C‑321/96, Recueil, s. I‑3809, bod 29; ze dne 20. listopadu 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, C‑375/07, Sb.
         rozh. s. I‑8691, bod 46, jakož i ze dne 10. září 2009, Eschig, C‑199/08, Sb. rozh. s. I‑8295, bod 54). Krom toho v případě
         rozdílů mezi různými jazykovými verzemi textu Unie musí být dotčené ustanovení vykládáno podle celkové systematiky a účelu
         právní úpravy, jejíž část tvoří (viz rozsudky ze dne 9. března 2000, EKW a Wein & Co, C‑437/97, Recueil, s. I‑1157, bod 42;
         ze dne 4. října 2007, Schutzverband der Spirituosen-Industrie, C‑457/05, Sb. rozh. s. I‑8075, bod 18, jakož i ze dne 9. října 2008,
         Sabatauskas a další, C‑239/07, Sb. rozh. s. I‑7523, bod 39).

      52      Je třeba konstatovat, že výklad čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce druhé věty a čl. 6 odst. 2 druhé věty směrnice 97/7, podle
         něhož se tato ustanovení týkají všech nákladů vzniklých při uzavření a provádění smlouvy, jakož i při odstoupení od ní, a které
         může nést spotřebitel v případě, že uplatní své právo odstoupit od smlouvy, odpovídá celkové systematice a účelu této směrnice.

      53      Jednak je totiž tento výklad podpořen skutečností, že i v jazykových verzích směrnice 97/7, které v jejím článku 6 užívají
         výraz „z důvodu“ nebo jakýkoli jiný podobný výraz, zmiňuje čtrnáctý bod odůvodnění této směrnice náklady, které spotřebitel
         nese „při uplatnění práva odstoupit od smlouvy“. Z toho vyplývá, že naproti tomu, co tvrdí německá vláda, se čl. 6 odst. 1
         první pododstavec druhá věta a čl. 6 odst. 2 druhá věta této směrnice týká všech nákladů vzniklých v souvislosti se smlouvou,
         a nikoliv pouze nákladů vzniklých při uplatnění práva odstoupit od smlouvy, a tímto odstoupením způsobených.

      54      Dále pak co se týče cíle článku 6 směrnice 97/7, je třeba zdůraznit, že čtrnáctý bod jejího odůvodnění uvádí, že zákaz požadovat
         po spotřebiteli v případě, že odstoupí od smlouvy, nést náklady vzniklé v souvislosti se smlouvou, má za cíl zajistit, aby
         právo odstoupit od smlouvy zaručené touto směrnicí nemělo „pouze formální charakter“ (viz v tomto ohledu rozsudek ze dne 3. září
         2009, Messner, C‑489/07, Sb. rozh. s. I‑7315, bod 19). Jelikož má tak zmíněný článek 6 jasně za cíl neodrazovat spotřebitele
         od uplatnění jeho práva odstoupit od smlouvy, odporoval by zmíněnému cíli výklad tohoto článku v tom smyslu, že opravňuje
         členské státy k tomu, aby v případě takového odstoupení od smlouvy umožnily, aby náklady na dopravu nesl tento spotřebitel.

      55      V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 6 odst. 1 první pododstavec druhá věta a čl. 6 odst. 2 druhá věta zmíněné směrnice
         opravňuje dodavatele k tomu, aby po spotřebiteli v případě, kdy tento spotřebitel odstoupí od smlouvy, požadoval pouze skutečně
         vynaložené náklady spojené s vrácením zboží.

      56      Pokud by náklady na dopravu musel rovněž nést spotřebitel, pak by taková povinnost, která by mohla spotřebitele odradit od
         uplatnění jeho práva odstoupit od smlouvy, odporovala samotnému cíli článku 6 směrnice, jak byl připomenut v bodě 54 tohoto
         rozsudku.

      57      Kromě toho by taková povinnost nést náklady na dopravu mohla zpochybnit vyvážené rozdělení rizik mezi účastníky smluv uzavřených
         na dálku, jelikož by spotřebitel musel nést veškeré náklady spojené s dopravou zboží.

      58      Mimoto skutečnost, že spotřebitel byl před uzavřením smlouvy informován o částce nákladů na dopravu, není s to odstranit odrazující
         povahu, již by mělo požadování těchto nákladů po spotřebiteli na uplatnění jeho práva odstoupit od smlouvy.

      59      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 6 odst. 1 první pododstavec druhá
         věta a čl. 6 odst. 2 směrnice 97/7 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která dodavateli umožňuje,
         aby ve smlouvě uzavřené na dálku požadoval po spotřebiteli náklady na dopravu zboží v případě, že tento spotřebitel uplatní
         své právo odstoupit od smlouvy.

       K nákladům řízení
      60      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Článek 6 odst. 1 první pododstavec druhá věta a čl. 6 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května
            1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní
            úpravě, která dodavateli umožňuje, aby ve smlouvě uzavřené na dálku požadoval po spotřebiteli náklady na dopravu zboží v případě,
            že tento spotřebitel uplatní své právo odstoupit od smlouvy.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1988. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (FEDIOL) proti Komisi Evropských společenství. # Věc 188/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 18. října 2012.#Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) a Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, nyní Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe v. Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Fővárosi Ítélőtábla.#Směrnice 2004/18/ES – Veřejné zakázky na stavební práce, dodávky a služby – Článek 44 odst. 2, čl. 47 odst. 1 písm. b) a čl. 47 odst. 2 a 5 – Hospodářské a finanční předpoklady zájemců nebo uchazečů – Minimální úroveň způsobilosti stanovená na základě jediného údaje v rozvaze – Účetní údaj, jenž může být ovlivněn odlišnostmi vnitrostátních právních úprav v oblasti ročních účetních závěrek společností.#Věc C‑218/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      18. října 2012 (
            *1
         )
      „Směrnice 2004/18/ES — Veřejné zakázky na stavební práce, dodávky a služby — Článek 44 odst. 2, čl. 47 odst. 1 písm. b) a čl. 47 odst. 2 a 5 — Hospodářské a finanční předpoklady zájemců nebo uchazečů — Minimální úroveň způsobilosti stanovená na základě jediného údaje v rozvaze — Účetní údaj, jenž může být ovlivněn odlišnostmi vnitrostátních právních úprav v oblasti ročních účetních závěrek společností“
      Ve věci C-218/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Fővárosi Ítélőtábla (Maďarsko) ze dne 20. dubna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 11. května 2011, v řízení

         Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig),

         Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, nyní Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe,
      proti

         Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság,

      za přítomnosti:

         Vegyépszer Építő és Szerelő Zrt,

         MÁVÉPCELL Kft,

      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení G. Arestis, vykonávající funkci předsedy senátu, J. Malenovský a D. Šváby (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. března 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) G. Budou, A. Csézem a D. Kutim, ügyvédek,

               —

               za Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, nyní Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe, Z. Mucsányim, ügyvéd,

               —

               za maďarskou vládu M. Z. Fehérem, K. Szíjjártó a G. Koósem, jako zmocněnci,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a T. Müllerem, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi A. Tokárem a A. Siposem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 44 odst. 2, čl. 47 odst. 1 písm. b) a čl. 47 odst. 2 a 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132).

               2

               Tato žádost byla předložena Fővárosi Ítélőtábla (odvolací soud hlavního města), k němuž byla v odvolacím řízení podána žaloba proti rozhodnutí správní arbitrážní instance Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság (rozhodčí komise v oblasti zadávání veřejných zakázek Rady pro veřejné zakázky). Toto rozhodnutí bylo vydáno v rámci sporu mezi společností Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, nyní Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe (dále jen „Hochtief Maďarsko“), maďarskou organizační složkou německé společnosti Hochtief Solutions AG, a Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) (ředitelství ochrany životního prostředí a vod pro Severní Zadunají), jehož předmětem je omezené zadávací řízení na veřejnou zakázku vyhlášené posledně uvedeným subjektem. V rámci řízení o uvedené žalobě, kterou podala společnost Hochtief Maďarsko, je tato arbitrážní instance žalovanou a Édukövízig je považováno za žalobce spolu se společností Hochtief Maďarsko.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 2004/18

               3

               Směrnice 2004/18 obsahuje mimo jiné následující body odůvodnění:
               „[…]

                        (2)

                        Zadávání zakázek sjednaných v členských státech jménem státu, regionálních nebo místních orgánů a jiných veřejnoprávních subjektů musí dodržovat zásady Smlouvy, zejména se zásadou volného pohybu zboží, zásadou svobody usazování a zásadou svobodného poskytování služeb a se zásadami z nich odvozenými, jako je zásada rovného zacházení, zásada zákazu diskriminace, zásada vzájemného uznávání, zásada proporcionality a zásada transparentnosti. Pro veřejné zakázky, které převyšují určitou hodnotu, je žádoucí, aby byla vypracována ustanovení zavádějící na úrovni Společenství koordinaci vnitrostátních zadávacích řízení těchto zakázek, jež by byla založena na těchto zásadách, aby zajistila jejich účinnost a zaručila otevření zadávání veřejných zakázek hospodářské soutěži. Tato koordinační ustanovení by proto měla být vykládána v souladu s výše uvedenými pravidly a zásadami, jakož i dalšími pravidly Smlouvy.

                  […]

                        (39)

                        Ověřování vhodnosti uchazečů v otevřených řízeních a zájemců v omezených řízeních a vyjednávacích řízeních se zveřejněním oznámení o zakázce, jakož i v soutěžním dialogu, a jejich výběr by měly být prováděny za transparentních podmínek. Za tímto účelem by měla být stanovena nediskriminační kritéria, která mohou veřejní zadavatelé použít při výběru soutěžitelů, a prostředky, které mohou použít k tomu, aby prokázali splnění těchto kritérií. Ve stejném duchu transparentnosti by se od veřejného zadavatele mělo vyžadovat, aby jakmile je zakázka zařazena do soutěže, uvedl kritéria pro výběr, která použije, a úroveň zvláštní způsobilosti, kterou může nebo nemusí od hospodářských subjektů vyžadovat před jejich přijetím do zadávacího řízení.

                        (40)

                        Veřejný zadavatel může omezit počet zájemců v omezených řízeních a vyjednávacích řízeních se zveřejněním oznámení o zakázce a v soutěžním dialogu. Takové snížení počtu uchazečů by mělo být provedeno na základě objektivních kritérií uvedených v oznámení o zakázce. […]

                  […]“

               4

               Článek 2 směrnice 2004/18, nadepsaný „Zásady zadávání zakázek“, stanoví:
               „Veřejní zadavatelé jednají s hospodářskými subjekty na základě zásad rovnosti a zákazu diskriminace a postupují transparentním způsobem.“

               5

               Článek 44 této směrnice, nadepsaný „Ověření vhodnosti a výběr účastníků, zadávání zakázek“, stanoví:
               „1.   Zakázky se zadávají na základě kritérií stanovených v článcích 53 a 55 […] poté, co je veřejnými zadavateli ověřena vhodnost hospodářských subjektů […], v souladu s kritérii hospodářských a finančních předpokladů, odborných a technických znalostí nebo způsobilosti, uvedenými v článku 47 až 52 a případně s nediskriminačními pravidly a kritérii uvedenými v odstavci 3.
               2.   Veřejní zadavatelé mohou od zájemců a uchazečů vyžadovat, aby splňovali minimální způsobilost v souladu s články 47 a 48.
               Rozsah informací uvedených v článcích 47 a 48 a minimální úrovně způsobilosti požadované pro konkrétní zakázku musí být vztaženy k předmětu zakázky a být tomuto předmětu úměrné.
               Tyto minimální úrovně jsou uvedeny v oznámení o zakázce.
               3.   V omezených řízeních, vyjednávacích řízeních se zveřejněním oznámení o zakázce a v soutěžním dialogu mohou veřejní zadavatelé omezit počet vhodných zájemců, které vyzvou k podání nabídky, vyjednávání nebo dialogu, za předpokladu, že je k dispozici dostatečný počet vhodných zájemců. Veřejní zadavatelé uvedou v oznámení o zakázce objektivní a nediskriminační kritéria nebo pravidla, která mají v úmyslu použít […]
               […]“

               6

               Článek 47 uvedené směrnice, nadepsaný „Hospodářské a finanční předpoklady“, stanoví:
               „1.   Důkaz o hospodářských a finančních předpokladech hospodářského subjektu může být poskytnut zpravidla jedním nebo více z těchto dokladů:

                        a)

                        vhodnými výpisy z bank nebo případně dokladem o pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu povolání;

                        b)

                        předložením rozvah nebo výpisů z rozvah, je-li zveřejnění rozvahy vyžadováno podle práva země, v níž je hospodářský subjekt usazen;

                        c)

                        výkazem celkového obratu podniku a případně obratu v oblasti, která se zakázky týká, za nejvýše tři poslední účetní období, která jsou k dispozici, v závislosti na dni, kdy byl podnik zřízen nebo založen nebo kdy hospodářský subjekt zahájil podnikání, pokud je informace o těchto obratech dostupná.

                  2.   Hospodářský subjekt může, je-li to nezbytné a pro určitou zakázku, využít schopnosti jiných subjektů, bez ohledu na právní povahu vztahů mezi ním a těmito subjekty. V tom případě musí veřejnému zadavateli prokázat, že bude disponovat nezbytnými prostředky, například tím, že předloží závazek těchto subjektů v tomto směru.
               3.   Za stejných podmínek může skupina hospodářských subjektů uvedená v článku 4 využít schopnosti účastníků skupiny nebo jiných subjektů.
               4.   Veřejný zadavatel v oznámení o zakázce nebo ve výzvě k podání nabídky upřesní, který doklad nebo doklady uvedené v odstavci 1 vybral a jaké další doklady mají být poskytnuty.
               5.   Jestliže z jakéhokoli oprávněného důvodu není hospodářský subjekt schopen poskytnout doklady požadované veřejným zadavatelem, může prokázat své hospodářské a finanční předpoklady jakýmkoli jiným dokladem, který veřejný zadavatel považuje za vhodný.“

         Směrnice 78/660/EHS

               7

               Čtvrtá směrnice Rady 78/660/EHS ze dne 25. července 1978, založená na čl. [44 odst. 2 písm. g)] Smlouvy, o ročních účetních závěrkách některých forem společností (Úř. věst. L 222, s. 11; Zvl. vyd. 17/01, s. 21), jak vyplývá z jejího prvního bodu odůvodnění, provádí harmonizaci předpisů členských států týkajících se zejména struktury a obsahu ročních účetních závěrek, jakož i metod oceňování a zveřejňování těchto dokumentů ve vztahu k akciovým společnostem a společnostem s ručením omezeným. Článek 1 odst. 1 této směrnice, ve kterém jsou vyjmenovány všechny dotčené druhy společností, v souvislosti se Spolkovou republikou Německo uvádí mimo jiné „Aktiengesellschaft“.

               8

               Uvedená směrnice nicméně provádí pouze částečnou harmonizaci. Jak je konkrétně uvedeno v jejím článku 6, členské státy mohou povolit nebo nařídit přizpůsobení rozvržení rozvahy a výsledovky tak, aby zahrnovaly rozdělení zisku nebo vypořádání ztráty.

         Německé a maďarské právo

               9

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že jak německá, tak maďarská právní úprava v oblasti ročních účetních závěrek společností stanoví, že položka rozvahy týkající se výsledku musí zahrnovat rozdělení dividend. Zatímco však maďarská právní úprava povoluje takové zahrnutí pouze tehdy, pokud nemá za následek zápornou hodnotu uvedené položky rozvahy, německá právní úprava podobné omezení nestanoví, alespoň ne pokud jde o převod zisku dceřiné společnosti na mateřskou společnost.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               10

               Na základě oznámení uveřejněného dne 25. července 2006 v Úředním věstníku Evropské unie vyhlásil Édukövízig omezené zadávací řízení za účelem zadání veřejné zakázky týkající se realizace prací v oblasti dopravní infrastruktury. Ze spisu vyplývá, že odhadovaná hodnota těchto prací se pohybuje v rozpětí od 7,2 do 7,5 miliardy HUF, tj. přibližně mezi 23300000 a 24870000 eur.

               11

               V souvislosti s hospodářskými a finančními předpoklady zájemců zadavatel požadoval, aby byl předložen jednotný dokument vypracovaný v souladu s účetními předpisy, a stanovil minimální úroveň spočívající v tom, že za tři uzavřené hospodářské roky nesměla být v rozvaze více než jedenkrát vykázána ztráta (dále jen „hospodářský požadavek“).

               12

               Společnost Hochtief AG je mateřskou společností skupiny, do které patří i Hochtief Solutions AG, která je dceřinou společností 100 % vlastněnou první uvedenou společností. Jedná se o společnost založenou podle německého práva. Společnost Hochtief Maďarsko je maďarskou organizační složkou společnosti Hochtief Solutions AG. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pokud jde o hospodářský požadavek, má společnost Hochtief Maďarsko přinejmenším možnost odkazovat výlučně na situaci společnosti Hochtief Solutions AG.

               13

               Společnost Hochtief Solutions AG je podle smlouvy o převodu zisku povinna každoročně na svou mateřskou společnost převést dosažený zisk, takže se výsledek uvedený v rozvaze společnosti Hochtief Solutions AG systematicky rovná nule nebo je záporný.

               14

               Společnost Hochtief Maďarsko zpochybnila oprávněnost uvedeného hospodářského požadavku z toho důvodu, že je podle jejího názoru diskriminační a porušuje některá ustanovení maďarského práva, která provádějí směrnici 2004/18.

               15

               Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že je možné, aby při uplatnění pravidel v oblasti ročních účetních závěrek, která se použijí na německé společnosti nebo přinejmenším na skupiny německých společností, společnost vykazovala po zdanění zisk, ale podle rozvahy ztrátu z důvodu rozdělení dividend nebo převodu zisku přesahujícího zisk po zdanění, zatímco maďarská právní úprava rozdělení dividend, které má za následek ztrátu vykázanou v rozvaze, zakazuje.

               16

               Společnost Hochtief Maďarsko napadla oprávněnost uvedeného hospodářského požadavku u Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság. Rozhodnutí tohoto posledně uvedeného orgánu bylo předmětem žaloby společnosti Hochtief Maďarsko podané k soudu prvního stupně a poté k předkládajícímu soudu.

               17

               Společnost Hochtief Maďarsko před předkládajícím soudem tvrdila, že uvedený hospodářský požadavek neumožňuje provést nediskriminační a objektivní srovnání zájemců, jelikož se pravidla týkající se ročních účetních závěrek společností, která upravují vyplácení dividend v rámci skupin společností, mohou v jednotlivých členských státech lišit. Tak tomu je v každém případě, pokud jde o Maďarsko a Spolkovou republiku Německo. Hospodářský požadavek je nepřímo diskriminační, neboť znevýhodňuje zájemce, kteří ho nemohou splnit nebo ho mohou splnit jen s obtížemi, protože v členském státě, ve kterém jsou usazeni, podléhají právní úpravě, která se liší od právní úpravy, jež se uplatňuje v členském státě zadavatele.

               18

               Předkládající soud zaprvé konstatuje, že z čl. 44 odst. 2 a čl. 47 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/18 vyplývá, že zadavatel může stanovit minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů odkazem na rozvahu, a zadruhé, že tento článek 47 zohledňuje rozdíly, které mohou existovat mezi vnitrostátními právními úpravami, jež se týkají ročních účetních závěrek společností. Předkládající soud se tudíž táže na způsob, jakým je možné definovat minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů, která by byla srovnatelná bez ohledu na stát, v němž je společnost usazena, jestliže tato úroveň musí být potvrzena dokumenty stanovenými v uvedeném čl. 47 odst. 1 písm. b), ale jejichž obsah a údaje, které z nich vyplývají, se mohou v jednotlivých členských státech lišit.

               19

               Za těchto podmínek se Fővárosi Ítélőtábla rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba nutné propojení mezi minimální úrovní způsobilosti, která je stanovena v čl. 44 odst. 2 směrnice 2004/18 […], a čl. 47 odst. 1 písm. b) téže směrnice vykládat v tom smyslu, že zadavatel má právo spojit minimální úroveň způsobilosti s jediným ‚ukazatelem‘ účetního dokumentu (rozvahy), který si zvolí k ověření hospodářských a finančních předpokladů?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku, splňuje údaj (zisk nebo ztráta vykázané v rozvaze) zvolený pro ověření minimální úrovně způsobilosti, jehož obsah se liší v závislosti na účetních předpisech každého členského státu, požadavek vztahu stanovený v čl. 44 odst. 2 uvedené směrnice?

                        3)

                        Postačuje k zohlednění rozdílů, které mezi členskými státy nepochybně existují, aby zadavatel vedle dokumentů, které zvolil pro ověření hospodářských a finančních předpokladů, zajistil možnost využít vnějších zdrojů (čl. 47 odst. [2 směrnice 2004/18]), nebo je ke splnění požadavku vztahu v případě všech dokumentů, které zadavatel vyžaduje, třeba zajistit možnost prokázat tyto předpoklady jiným způsobem (čl. 47 odst. 5 [této směrnice])?“

         K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

               20

               Édukövízig především tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná, a to ze dvou důvodů. Zaprvé se tato žádost podle názoru tohoto orgánu týká právních otázek, které jsou vzhledem k tomu, že nebyly projednávány v rámci řízení, jež předcházelo řízení před předkládajícím soudem, irelevantní v souvislosti se sporem předloženým tomuto soudu. Zadruhé nezpůsobuje hospodářský požadavek žádný skutečný problém, jelikož společnost Hochtief Maďarsko mohla využít buď svoji vlastní rozvahu, která by splňovala uvedený požadavek, nebo jednat jménem společnosti Hochtief Solutions AG, která s ohledem na smlouvu o převodu zisku, jenž ji váže k její mateřské společnosti Hochtief AG, měla podle právních předpisů, které se na ni vztahují, využít hospodářských a finančních schopností posledně uvedené společnosti, jež je právně odpovědná, což by rovněž postačovalo ke splnění zmíněného hospodářského požadavku.

               21

               Pokud jde o první vznesený důvod nepřípustnosti, je třeba konstatovat, že se týká rozsahu řízení před předkládajícím soudem, jak vyplývá z uplatnění vnitrostátních procesních pravidel, tedy otázky, jejíž přezkum nespadá do pravomoci Soudního dvora.

               22

               Co se týče druhého důvodu nepřípustnosti, tento vychází z údajných důsledků vyplývajících z posouzení skutkových okolností spojených buď s maďarským právem, a to možnost společnosti Hochtief Maďarsko splnit sama hospodářský požadavek, nebo s německým korporačním právem, a to možnost společnosti Hochtief Solutions AG splnit tentýž požadavek z důvodu povinnosti využít hospodářských schopností její mateřské společnosti, tedy z otázek, jejichž posouzení nepřísluší Soudnímu dvoru.

               23

               Mimoto je třeba připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU je věcí pouze vnitrostátního soudu, aby s ohledem na konkrétní okolnosti každé věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které pokládá Soudnímu dvoru. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo jedná-li se o obecnou nebo hypotetickou otázku (viz zejména rozsudek ze dne 28. října 2010, Volvo Car Germany, C-203/09, Sb. rozh. s. I-10721, bod 23 a citovaná judikatura).

               24

               Vzhledem k tomu, že se zde o žádný z těchto případů nejedná, je třeba se předběžnými otázkami položenými předkládajícím soudem zabývat.

         K předběžným otázkám

         K první a druhé otázce

               25

               Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, jež je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být čl. 44 odst. 2 a čl. 47 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/18 vykládány tak, že zadavatel je oprávněn vyžadovat minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů s odkazem na jedinou položku rozvahy, a to i tehdy, když mezi právními úpravami jednotlivých členských států mohou existovat rozdíly, pokud jde o tuto položku, a v důsledku toho i v rozvahách společností, v závislosti na tom, které právní úpravě podléhají, pokud jde o vypracování jejich ročních účetních závěrek.

               26

               Podle čl. 44 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 2004/18 mohou zadavatelé vyžadovat minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů v souladu s článkem 47 této směrnice. Tento posledně uvedený článek v odstavci 1 písm. b) stanoví, že zadavatel může od zájemců a uchazečů zejména požadovat, aby tyto předpoklady prokázali předložením svých rozvah.

               27

               Je však třeba konstatovat, že minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů nemůže být formulována obecným odkazem na rozvahu. Z toho vyplývá, že možnost stanovenou v čl. 44 odst. 2 prvním pododstavci směrnice 2004/18 lze, pokud jde o uvedený čl. 47 odst. 1 písm. b), uplatnit pouze odkazem na jeden nebo několik konkrétních údajů rozvahy.

               28

               Pokud jde o výběr těchto údajů, ponechává článek 47 směrnice 2004/18 zadavatelům dosti velkou volnost. Na rozdíl od článku 48 této směrnice, který se zabývá technickou a odbornou způsobilostí a který stanoví uzavřený systém, jenž omezuje způsoby posuzování a zkoumání, které mají uvedení zadavatelé k dispozici, a tudíž jejich možnosti formulovat požadavky (co se týče obdobných ustanovení směrnic předcházejících směrnici 2004/18, viz rozsudek ze dne 10. února 1982, Transporoute et travaux, 76/81, Recueil, s. 417, body 8 až 10 a 15); odstavec 4 tohoto článku 47 totiž zadavatele výslovně opravňuje k tomu, aby si vybrali, jaké doklady mají zájemci nebo uchazeči poskytnout k prokázání svých hospodářských a finančních předpokladů. Vzhledem k tomu, že čl. 44 odst. 2 směrnice 2004/18 odkazuje na uvedený článek 47, existuje tatáž volnost výběru, pokud jde o minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů.

               29

               Tato volnost však není neomezená. Podle čl. 44 odst. 2 druhého pododstavce směrnice 2004/18 musí totiž být minimální úroveň způsobilosti vztažena k předmětu zakázky a být tomuto předmětu úměrná. Z toho vyplývá, že údaj nebo údaje rozvahy zvolené zadavatelem za účelem formulování minimální úrovně hospodářských a finančních předpokladů musí být objektivně způsobilé vypovídat o těchto předpokladech hospodářského subjektu a že takto stanovená úroveň musí být přizpůsobena významu dotyčné zakázky v tom smyslu, že je objektivně pozitivním ukazatelem existence hospodářského a finančního základu, který postačuje k tomu, aby byla tato zakázka úspěšně provedena, aniž však jde nad rámec toho, co je k tomuto účelu nezbytné.

               30

               Vzhledem k tomu, že právní úpravy členských států, pokud jde o roční účetní závěrky společností, nejsou předmětem úplné harmonizace, nelze vyloučit, že mezi těmito právními úpravami existují rozdíly, pokud jde o konkrétní údaj rozvahy, odkazem na nějž zadavatel formuloval minimální úroveň způsobilosti. Je však třeba uvést, že jak vyplývá ze znění čl. 47 odst. 1 písm. b) a c) a čl. 47 odst. 5 směrnice 2004/18, tato směrnice obsahuje myšlenku, že co se týče doložení hospodářských a finančních předpokladů zájemců nebo uchazečů, může být doklad zadavatelem oprávněně vyžadován i tehdy, když jej někteří potenciální zájemci nebo uchazeči nejsou objektivně schopni předložit, byť by tomu bylo, jako v případě uvedeného odstavce 1 písm. b), z důvodu rozdílů v právní úpravě. Takový požadavek nemůže být tudíž považován jako takový za diskriminační.

               31

               Z toho vyplývá, že požadavek minimální úrovně hospodářských a finančních předpokladů nelze v zásadě odmítnout jen z toho důvodu, že tato úroveň musí být prokázána odkazem na údaj rozvahy, ohledně kterého mohou mezi právními úpravami jednotlivých členských států existovat rozdíly.

               32

               Na první a druhou položenou otázku je tedy třeba odpovědět v tom smyslu, že čl. 44 odst. 2 a čl. 47 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/18 musí být vykládány tak, že zadavatel je oprávněn vyžadovat minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů s odkazem na jeden nebo několik konkrétních údajů rozvahy, jestliže jsou tyto údaje objektivně způsobilé vypovídat o těchto předpokladech hospodářského subjektu a jestliže je tato úroveň přizpůsobena významu dotyčné zakázky v tom smyslu, že je objektivně pozitivním ukazatelem existence hospodářského a finančního základu, který postačuje k tomu, aby byla tato zakázka úspěšně provedena, aniž však jde nad rámec toho, co je k tomuto účelu nezbytné. Požadavek minimální úrovně hospodářských a finančních předpokladů nelze v zásadě odmítnout jen z toho důvodu, že se tato úroveň odvíjí od údaje z rozvahy, ohledně kterého mohou mezi právními úpravami jednotlivých členských států existovat rozdíly.

         Ke třetí otázce

               33

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 47 směrnice 2004/18 vykládán tak, že pokud hospodářský subjekt nemůže splnit minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů z důvodu rozdílů, které existují mezi právní úpravou členského státu, v němž je tento subjekt usazen, a právní úpravou členského státu, v němž je usazen zadavatel, pokud jde o položku rozvahy, s odkazem na níž byla tato minimální úroveň způsobilosti stanovena, postačuje, že tento hospodářský subjekt může využít schopnosti jiného subjektu podle odstavce 2 tohoto článku nebo mu musí být umožněno prokázat jeho hospodářské a finanční předpoklady jakýmkoli vhodným dokladem podle odstavce 5 uvedeného článku.

               34

               Je však třeba uvést, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, že rozdíly v právní úpravě, o něž se jedná ve věci v původním řízení, se netýkají rozsahu položky rozvahy, na níž se zaměřuje hospodářský požadavek, tedy zisku nebo ztráty vykázaných v rozvaze. Jak německá, tak maďarská právní úprava totiž stanoví, že tato položka zohledňuje výsledek účetního období a rozdělení dividend. Tyto právní úpravy se naopak liší v tom, že maďarské právo zakazuje, aby rozdělení dividend nebo převod zisku měly za následek zápornou hodnotu uvedené položky, zatímco německé právo toto nezakazuje, v každém případě ne v situaci takové dceřiné společnosti, jako je společnost Hochtief Solutions AG, která je vázána vůči své mateřské společnosti smlouvou o převodu zisku.

               35

               Uvedené rozdíly v právní úpravě se tudíž týkají skutečnosti, že na rozdíl od maďarského práva německé právo neomezuje možnost, že se mateřská společnost rozhodne, že na ni bude převáděn zisk její dceřiné společnosti, přestože má tento převod za následek ztrátu vykázanou v rozvaze této dceřiné společnosti, ač takový převod zisku nevyžaduje.

               36

               V důsledku toho je třeba mít za to, že svou otázkou se předkládající soud táže, zda článek 47 směrnice 2004/18 musí být vykládán tak, že pokud hospodářský subjekt nemůže splnit takovou minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů, jakou představuje hospodářský požadavek, z důvodu dohody, podle níž tento hospodářský subjekt systematicky převádí svůj zisk na svou mateřskou společnost, postačuje, že tento hospodářský subjekt může využít schopnosti jiného subjektu podle odstavce 2 tohoto článku, nebo zda mu musí být umožněno prokázat jeho hospodářské a finanční předpoklady jakýmkoli vhodným dokladem podle odstavce 5 uvedeného článku, s ohledem na skutečnost, že právní úprava členského státu, v němž je uvedený hospodářský subjekt usazen, takovou dohodu neomezeně povoluje, zatímco podle právní úpravy členského státu, v němž je usazen zadavatel, je taková dohoda možná pouze za podmínky, že převod zisku nemá za následek ztrátu vykázanou v rozvaze.

               37

               Jeví se, že neschopnost dceřiné společnosti splnit minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů stanovenou odkazem na konkrétní údaj rozvahy v takové situaci nevyplývá z rozdílů v právní úpravě, ale z rozhodnutí její mateřské společnosti, která této dceřiné společnosti ukládá povinnost převádět na ni systematicky všechen svůj zisk.

               38

               V takovém kontextu má uvedená dceřiná společnost pouze možnost stanovenou v čl. 47 odst. 2 směrnice 2004/18, na základě které může využít hospodářských a finančních předpokladů jiného subjektu tím, že předloží závazek tohoto subjektu, že jí dá k dispozici nezbytné prostředky. Je třeba konstatovat, že tato možnost obzvláště dobře vyhovuje tomuto kontextu, jelikož mateřská společnost tak může sama zhojit neschopnost, do níž uvedla svou dceřinou společnost, splnit minimální úroveň způsobilosti.

               39

               Na třetí položenou otázku je tedy třeba odpovědět v tom smyslu, že článek 47 směrnice 2004/18 musí být vykládán tak, že pokud hospodářský subjekt nemůže splnit minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů spočívající v tom, že za tři uzavřené hospodářské roky nesmí zájemci nebo uchazeči ve své rozvaze vykázat více než jedenkrát ztrátu, z důvodu dohody, podle níž tento hospodářský subjekt systematicky převádí zisk na svou mateřskou společnost, nemá tento hospodářský subjekt jinou možnost splnit tuto minimální úroveň způsobilosti než tím, že využije schopnosti jiného subjektu podle odstavce 2 uvedeného článku. V tomto ohledu je irelevantní, že se právní úprava členského státu, v němž je uvedený hospodářský subjekt usazen, a právní úprava členského státu, v němž je usazen zadavatel, liší v tom, že právní úprava prvně uvedeného členského státu takovou dohodu neomezeně povoluje, zatímco podle právní úpravy posledně uvedeného členského státu je taková dohoda možná pouze za podmínky, že převod zisku nemá za následek ztrátu vykázanou v rozvaze.

         K nákladům řízení

               40

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 44 odst. 2 a čl. 47 odst. 1 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby musí být vykládány tak, že zadavatel je oprávněn vyžadovat minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů s odkazem na jeden nebo několik konkrétních údajů rozvahy, jestliže jsou tyto údaje objektivně způsobilé vypovídat o těchto předpokladech hospodářského subjektu a jestliže je tato úroveň přizpůsobena významu dotyčné zakázky v tom smyslu, že je objektivně pozitivním ukazatelem existence hospodářského a finančního základu, který postačuje k tomu, aby byla tato zakázka úspěšně provedena, aniž však jde nad rámec toho, co je k tomuto účelu nezbytné. Požadavek minimální úrovně hospodářských a finančních předpokladů nelze v zásadě odmítnout jen z toho důvodu, že se tato úroveň odvíjí od údaje z rozvahy, ohledně kterého mohou mezi právními úpravami jednotlivých členských států existovat rozdíly.

                           2)

                           Článek 47 směrnice 2004/18 musí být vykládán tak, že pokud hospodářský subjekt nemůže splnit minimální úroveň hospodářských a finančních předpokladů spočívající v tom, že za tři uzavřené hospodářské roky nesmí zájemci nebo uchazeči ve své rozvaze vykázat více než jedenkrát ztrátu, z důvodu dohody, podle níž tento hospodářský subjekt systematicky převádí zisk na svou mateřskou společnost, nemá tento hospodářský subjekt jinou možnost splnit tuto minimální úroveň způsobilosti než tím, že využije schopnosti jiného subjektu podle odstavce 2 uvedeného článku. V tomto ohledu je irelevantní, že se právní úprava členského státu, v němž je uvedený hospodářský subjekt usazen, a právní úprava členského státu, v němž je usazen zadavatel, liší v tom, že právní úprava prvně uvedeného členského státu takovou dohodu neomezeně povoluje, zatímco podle právní úpravy posledně uvedeného členského státu je taková dohoda možná pouze za podmínky, že převod zisku nemá za následek ztrátu vykázanou v rozvaze.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: maďarština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 18. června 1998. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-183/97.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. července 1987. # Maria Frascogna proti Caisse des dépôts et consignations. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - Francie. # Sociální zabezpečení. # Věc 256/86.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 4. října 2016.#Lidl Stiftung & Co. KG v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie Castello – Starší národní ochranné známky a obrazové ochranné známky Evropské unie Castelló – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-549/14.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. listopadu 2000. # Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV proti Warsteiner Brauerei Haus Cramer GmbH & Co. KG. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Věc C-312/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. května 1989. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Volný pohyb zboží. # Věc 52/88.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 19. října 2017.#Belén Bernaldo de Quirós v. Evropská komise.#Veřejná služba – Úřednici – Přidělení – Přeřazení z místa vedoucího na místo poradce – Zájem služby – Zneužití pravomoci – Právo být slyšen a povinnost náležité péče – Zásada rovnocennosti pracovních míst.#Věc T-649/16.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 28. června 2016.#Andrea Lorenzet v. Evropská agentura pro leteckou bezpečnost.#Veřejná služba – Dočasní zaměstnanci – Článek 2 písm. f) PŘOZ – Smlouva na dobu neurčitou – Neplacené pracovní volno – Pracovní volno z osobních důvodů – Odmítnutí prodloužení neplaceného pracovního volna o další rok – Článek 52 PŘOZ.#Věc F-144/15.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. listopadu 1987. # Amro Aandelen Fonds proti Inspecteur der Registratie en Successie. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof Amsterdam - Nizozemsko. # Věc 112/86.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 29. ledna 2013. # Thomas Müller proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Sunless - Starší slovní ochranné známky Společenství SUNLESS a LONCAR-SUNLESS - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Podobnost označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-662/11.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 28. června 2011. # ATB Norte, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství BRICO CENTER Garden - Starší obrazové ochranné známky Společenství ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro a CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-479/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 28. června 2011 – ATB Norte v. OHIM – Bricocenter Italia (BRICO CENTER Garden)
      (Věc T-479/09)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství BRICO CENTER Garden – Starší obrazové ochranné známky Společenství ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro a CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou (Nařízení Rady č. 207/2099, čl. 8 odst. 1, písm. b)) (viz body 25, 33–34, 57, 66–67)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 24. září 2009 (věc R 1044/2008-4), týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společnostmi ATB Norte, SL a Bricocenter Italia Srl

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Bricocenter Italia Srl

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               obrazová ochranná známka BRICO CENTER Garden (přihláška č. 4935144) pro služby třídy 35

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               ATB Norte, SL

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               starší obrazové ochranné známky Společenství CENTROS DE BRICOLAGE BRICOCENTRO (č. 3262623) a ATB CENTROS DE BRICOLAGE BRICOCENTRO
                  (č. 989046) pro služby tříd 35, 37 a 39

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               vyhovění námitkám

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zrušení rozhodnutí námitkového oddělení a zamítnutí námitek v plném rozsahu.

         Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 24. září
                     2009 (věc R 1044/2008-4) se zrušuje v rozsahu, v němž vyhovělo odvolání společnosti Bricocenter Italia Srl před odvolacím
                     senátem týkajícímu se služeb „reklamy“, „vedení obchodních záležitostí“ a „komerční správy“, jichž se týkala přihláška ochranné
                     známky Společenství.

                  2)

                  	Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                  3)

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia a OHIM ponesou každý své vlastní náklady řízení vynaložené v průběhu řízení před Tribunálem.