title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. září 2013. # Slancheva sila EOOD proti Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond «Zemedelie» Razplashtatelna agentsia. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Administrativen sad Sofia-grad - Bulharsko. # Společná zemědělská politika - EZFRV - Nařízení (EU) č. 65/2011 - Podpora rozvoje venkova - Podpora zakládaní a rozvoje mikropodniků - Slovní spojení ‚uměle vytvořené podmínky‘ - Zneužívající praktiky - Důkazy. # Věc C-434/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      12. září 2013 (
            *1
         )
      „Společná zemědělská politika — EZFRV — Nařízení (EU) č. 65/2011 — Podpora rozvoje venkova — Podpora zakládaní a rozvoje mikropodniků — Slovní spojení ‚uměle vytvořené podmínky‘ — Zneužívající praktiky — Důkazy“
      Ve věci C‑434/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Administrativen sad Sofia-grad (Bulharsko) ze dne 14. září 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 26. září 2012, v řízení

         Slančeva sila EOOD

      proti

         Izpalnitelen direktor na Daržaven fond „Zemedelie“ Razplaštatelna agencia,

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení M. Berger, předsedkyně senátu, E. Levits (zpravodaj) a J.‑J. Kasel, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Izpalnitelen direktor na Daržaven fond „Zemedelie“ Razplaštatelna agencia R. Porožanovem a D. Petrovou, avocats,

               —

               za bulharskou vládu E. Petranovou a D. Drambozovou, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi S. Petrovou a G. von Rintelenem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 8 nařízení Komise (EU) č. 65/2011 ze dne 27. ledna 2011, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1698/2005, pokud jde o provádění kontrolních postupů a podmíněnosti s ohledem na opatření na podporu rozvoje venkova (Úř. věst. L 25, s. 8).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Slančeva sila EOOD (dále jen „Slančeva sila“) a Izpalnitelen direktor na Daržaven fond „Zemedelie“ Razplaštatelna agencia (výkonný ředitel Státního zemědělského fondu – platební agentura, dále jen „DFZ-RA“) ve věci zamítnutí tímto výkonným ředitelem žádosti o financování projektu fotovoltaické elektrárny z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV).

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Nařízení Rady (ES) č. 1698/2005 ze dne 20. září 2005 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. L 277, s. 1) stanoví pravidla pro financování z tohoto fondu. Prováděcí ustanovení k tomuto nařízení jsou obsažena v nařízení č. 65/2011.

               4

               Článek 52 písm. a) bod ii) nařízení č. 1698/2005 upravuje v rámci režimu podpory osy 3, která se týká kvality života ve venkovských oblastech a diverzifikace hospodářství venkova:
               „podpor[u] zakládaní a rozvoje mikropodniků s cílem napomáhat podnikání a rozvíjet hospodářskou strukturu.“

               5

               Článek 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 stanoví:
               „Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení, neprovede se žádná platba ve prospěch příjemců, u nichž je zjištěno, že uměle vytvořili podmínky požadované pro poskytnutí takových plateb a získali tak výhodu, která není v souladu s cíli dotyčného režimu podpor.“

         Bulharské právo

               6

               Článek 2 nařízení č. 29 ze dne 11. srpna 2008 o podmínkách a způsobech poskytování nevratné finanční podpory v rámci režimu „podpory zakládání a rozvoje mikropodniků“ Programu pro rozvoj venkova v období 2007-2013 (DV č. 76 ze dne 29. srpna 2008), ve znění platném dne 20. července 2010, tedy v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení, stanoví:
               „Podpora může být poskytnuta na projekty, které přispívají k dosažení cílů režimu podpory. Cíle režimu podpory jsou:
               podpora rozvoje a vytváření nových pracovních míst v nezemědělských mikropodnicích ve venkovských oblastech;
               podpora podnikání ve venkovských oblastech;
               podpora rozvoje integrovaného turismu ve venkovských oblastech.“

               7

               Článek 4 odst. 2 bod 10 tohoto nařízení stanoví, že žádná finanční podpora nebude poskytnuta na výrobu a prodej energie z obnovitelných zdrojů a pocházející z elektrárny, jejíž kapacita přesahuje 1 megawatt.

               8

               Článek 6 nařízení č. 29 stanoví:
               „[…].
               2.   Finanční podpora na projekty týkající se výroby a prodeje energie z obnovitelných zdrojů představuje 80 % schválených nákladů, avšak nemůže překročit částku odpovídající v bulharských lvech (BGN) 200000 eur.
               […]“

               9

               Článek 7 odst. 2 nařízení č. 29 stanoví:
               „Finanční podpora nebude poskytnuta žadatelům nebo příjemcům, u kterých byla zjištěna funkční závislost nebo kteří uměle vytvořili podmínky požadované pro poskytnutí podpory a získali tak výhodu, která není v souladu s cíli režimu podpory.“

               10

               Body 30 a 31 dodatečných ustanovení nařízení č. 29 stanoví:

                        „30.

                        ‚Uměle vytvořenou podmínkou‘ se rozumí každá podmínka stanovená ve smyslu čl. 4 odst. 8 nařízení [...] č. 65/2011 […].

                        31.

                        ‚Funkční závislostí‘ je umělé rozdělení výrobních a technických postupů v různých projektech, nebo zjištěné užití společné, programem pro rozvoj venkova financované infrastruktury, s cílem získat výhodu, která není v souladu s cíli podpory v rámci Programu pro rozvoj venkova.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               11

               Společnost Slančeva sila podala dne 13. května 2009 DFZ-RA žádost o financování projektu výstavby fotovoltaické elektrárny v rámci režimu „podpory na zakládání a rozvoj mikropodniků“ Programu pro rozvoj venkova.

               12

               Pan Micov je zmocněn jednat za společnost Slančeva sila a paní Micova je jedinou společnicí a jednatelkou této společnosti. Tyto dvě osoby jsou manželi.

               13

               Žádost o financování podaná společností Slančeva sila obsahuje zaprvé smlouvu o pronájmu pozemku, na kterém má být postavena fotovoltaická elektrárna, uzavřenou mezi společností Slančeva sila a vlastníky uvedeného pozemku, a sice panem Micovem a paní Micovou. Tato žádost zadruhé obsahuje písemnost týkající se převodu věcného práva stavby mezi společností Korina Export EOOD, jejímž jediným společníkem a jednatelem je pan Micov, a společností Slančeva sila.

               14

               Při posuzování žádosti společnosti Slančeva sila DFZ-RA zjistil, že dotčený pozemek sousedí se dvěma dalšími pozemky, ve vztahu k nimž byly podány žádosti o podporu v rámci téhož programu na dva projekty, jež jsou totožné s projektem společnosti Slančeva sila. Pan Micov a paní Micova jsou vlastníky obou těchto dalších pozemků. Právo stavby vztahující se k těmto pozemkům na ně převedla rovněž společnost Korina Export EOOD.

               15

               Uskutečněním tří projektů byla pověřena jedna a táž společnost 3 K AD.

               16

               S ohledem na tyto okolnosti a skutečnost, že ony tři projekty fotovoltaické elektrárny uvádějí stejné sídlo, rozhodnutím ze dne 9. prosince 2011 výkonný ředitel DFZ-RA odmítl spolufinancování investičního projektu společnosti Slančeva sila s odůvodněním, že byla zjištěna funkční závislost nebo uměle vytvořené podmínky požadované pro poskytnutí podpory a úmysl získat výhodu, která není v souladu s cíli režimu podpory.

               17

               Výkonný ředitel DFZ-RA měl konkrétně za to, že cílem projektu společnosti Slančeva sila bylo obejít omezení výše maximálního financování jednoho projektu, a sice částku odpovídající v bulharských lvech (BGN) 200000 eurům.

               18

               Slančeva sila se domáhala zrušení zamítavého rozhodnutí DFZ-RA u Administrativen sad Sofia-grad.

               19

               Tento soud má za to, že vyřešení sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu slovního spojení „umělé vytvoření podmínek“ ve smyslu čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011.

               20

               Zdůrazňuje, že bulharská správa vykládá tento pojem široce, přičemž se opírá o tyto indicie: právní vztah a totožnost dotčených osob, jakož i totožnost projektů a sídla uvedených společností.

               21

               Předkládající soud však uvádí, že z jeho judikatury vyplývá užší výklad pojmu „umělé vytvoření“. Podle jeho judikatury není pouhá existence společných okolností dostačující k prokázání skutečnosti, že podmínky požadované pro poskytnutí podpory, byly vytvořeny uměle. Vyžaduje totiž, aby DFZ-RA prokázal úmyslnou koordinaci mezi právnickými osobami nebo koordinaci mezi těmito osobami a třetími osobami za účelem získání výhody, která není v souladu s cíli režimu podpory.

               22

               Za těchto podmínek se Administrativen sad Sofia-grad rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jak je třeba vykládat pojem „umělé vytvoření podmínek“ ve smyslu čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011?

                        2)

                        Musí být čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 vykládán v tom smyslu, že brání čl. 7 odst. 2 nařízení č. 29 [...], který stanoví, že finanční podpora nebude poskytnuta žadatelům nebo příjemcům, u kterých byla zjištěna funkční závislost nebo kteří uměle vytvořili podmínky požadované pro poskytnutí podpory a získali tak výhodu, která není v souladu s cíli režimu?

                        3)

                        Musí být čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 vykládán v tom smyslu, že brání bulharské judikatuře, podle níž se jedná o umělé vytvoření podmínek za účelem získání výhody, která není v souladu s cíli režimu podpory tehdy, pokud mezi žadateli o podporu existuje právní vztah?

                        4)

                        Je „umělým vytvořením podmínek“ užití sousedících pozemků, které byly před podáním žádosti částmi jediného pozemku, jednotlivými žadateli, kteří jsou samostatnými právními subjekty, jakož i konstatování skutečného spojení, například stejných jednatelů, dodavatelů, sídla společnosti a adres žadatelů?

                        5)

                        Je třeba, aby byla konstatována úmyslná koordinace mezi žadateli nebo koordinace žadatelů s třetími osobami s cílem získat výhodu ve prospěch konkrétního žadatele?

                        6)

                        V čem tkví výhoda ve smyslu čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011; musí zejména spočívat ve vypracování několika malých investičních projektů s cílem, aby konkrétní žadatel obdržel financování v maximální výši 200000 eur pro každý z těchto projektů, byť byly předloženy rozdílnými žadateli?

                        7)

                        Musí být čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 vykládán v tom smyslu, že brání bulharské judikatuře, podle které použití ustanovení vyžaduje splnění tří následujících kumulativních podmínek: [zaprvé] existence funkční závislosti nebo umělé vytvoření podmínek pro získání podpory [zadruhé] s cílem získat výhodu [zatřetí] způsobem, který je v rozporu s cíli opatření?“

         K předběžným otázkám

         Úvodní poznámky

               23

               Předběžné otázky se týkají jednak podmínek použití čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 a jednak výkladu tohoto ustanovení bulharskými právními předpisy a judikaturou.

               24

               Je tudíž třeba nejprve společně analyzovat první a čtvrtou až sedmou otázku a poté odpovědět na druhou a třetí otázku.

         K první a čtvrté až sedmé otázce

               25

               Těmito otázkami si předkládající soud přeje zjistit podmínky použití čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011.

               26

               Úvodem je třeba připomenout, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že bulharská správa odmítla poskytnout podporu zakládání a rozvoje mikropodniků s cílem napomáhat podnikání a rozvíjet hospodářskou strukturu na investiční projekt navržený společností Slančeva sila s odůvodněním, že tato společnost chtěla zneužít podpory poskytované v rámci režimu podpory z EZFRV.

               27

               Podle ustálené judikatury přitom platí, že použití unijních nařízení nelze rozšířit tak, aby se vztahovala i na nekalé praktiky hospodářských subjektů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. ledna 2007, Vonk Dairy Products, C-279/05, Sb. rozh. s. I-239, bod 31).

               28

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v projednávaném případě investiční projekt společnosti Slančeva sila formálně splňuje kritéria požadovaná pro poskytnutí podpory zakládání a rozvoje mikropodniků podle čl. 52 písm. a) bodu ii) nařízení č. 1698/2005, jakož i podle vnitrostátních právních předpisů.

               29

               Soudní dvůr již však rozhodl, že za těchto okolností vyžaduje důkaz o zneužití takové podpory potenciálním příjemcem jednak souhrn objektivních skutečností, ze kterých vyplývá, že i přes formální dodržení podmínek stanovených relevantní právní úpravou Společenství nebyl dosažen cíl sledovaný touto právní úpravou, a jednak subjektivní prvek spočívající v záměru získat výhodu vyplývající z unijní právní úpravy tím, že jsou uměle vytvořeny podmínky vyžadované pro její získání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. července 2005, Eichsfelder Schlachtbetrieb, C-515/03, Sb. rozh. s. I-7355, bod 39 a citovaná judikatura).

               30

               Soudní dvůr ostatně uvedl, že je na vnitrostátním soudu, aby v souladu s důkazními pravidly vnitrostátního práva ověřil, zda jsou tyto dva znaky naplněny, není-li tím narušena účinnost unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. prosince 2000, Emsland-Stärke, C-110/99, Recueil, s. I-11569, bod 54 a citovaná judikatura).

               31

               V tomto kontextu je třeba vykládat pojmy „umělé vytvoření“ podmínek požadovaných pro poskytnutí platby a „výhoda, která není v souladu s cíli“ ve smyslu čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011.

               32

               Pokud jde zaprvé o objektivní znak, je třeba připomenout, že bod 46 odůvodnění nařízení č. 1698/2005 uvádí, že cílem režimu podpory pro rozvoj venkova poskytované z EZFRV je zejména pomoci „při diverzifikaci zemědělských činností směrem k nezemědělským činnostem, rozvoji nezemědělských odvětví, podpoře zaměstnanosti, [...] a provádění investic vedoucích ke zvýšení přitažlivosti venkovských oblastí s cílem zvrátit vývoj směřující k hospodářskému a sociálnímu úpadku a vylidňování venkova“.

               33

               Cílem článku 52 nařízení č. 1698, na jehož základě byla žádána podpora na investiční projekt, o který se jedná ve věci v původním řízení, je konkrétně podpora opatření vedoucích k diverzifikaci venkovského hospodářství a zahrnuje podpory zakládání a rozvoje mikropodniků s cílem napomáhat podnikání a rozvíjet hospodářskou strukturu.

               34

               Nařízení č. 29 v tomto rámci stanoví omezení financování z EZFRV investičních projektů týkajících se výroby a distribuce obnovitelné energie, které spadají do kategorie opatření uvedených v článku 52 nařízení č. 1698/2005. Maximální výše financování z EZFRV je tak omezena na 200000 eur na příjemce. Financování se kromě toho týká pouze elektráren, jejichž kapacita je nižší nebo rovna 1 megawattu.

               35

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podpora z EZFRV nebyla poskytnuta na projekt fotovoltaické elektrárny Slančeva sila z toho důvodu, že příslušná vnitrostátní správa měla s ohledem na okolnosti věci v původním řízení za to, že tato společnost měla v úmyslu obejít omezení stanovená vnitrostátními právními předpisy tím, že se s třetími osobami, které jsou rovněž žadateli o podporu v rámci dotčeného režimu podpory z EZFRV, dohodla na umělém rozdělení jednoho projektu na tři menší.

               36

               Taková okolnost však sama o sobě nevylučuje skutečnost, že investiční projekt předložený společností Slančeva sila přispěje k dosažení cílů uvedených v nařízení č. 1698/2005.

               37

               I když je v tomto ohledu vytýkáno společnosti Slančeva sila, že chtěla obejít omezení týkající se velikosti projektů, na které může být poskytnuta podpora, jakož i maximální částky podpory na příjemce, je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil, zda je důsledkem této snahy skutečnost, že nemůže být dosaženo cílů sledovaných čl. 52 písm. a) bodem ii) nařízení č. 1698/2005.

               38

               Tento soud by v tomto kontextu měl zejména zohlednit definici mikropodniků, jejichž zakládání a rozvoj je cílem podpory uvedené v článku 52 nařízení č. 1698/2005, která vyplývá z čl. 2 odst. 3 přílohy doporučení Komise 2003/361/ES ze dne 6. května 2003 o definici mikropodniků a malých a středních podniků (Úř. věst. L 124, s. 36).

               39

               Vnitrostátnímu soudu zadruhé přísluší, aby v rámci posuzování subjektivního znaku zjistil skutečný obsah a význam sporné žádosti o financování (rozsudek ze dne 21. ledna 2006, Halifax a další, C-255/02, Sb. rozh. s. I-1609, bod 81).

               40

               Součástí skutkových okolností, které může uvedený soud zohlednit při zjišťování, zda se jedná o uměle vytvořené podmínky pro poskytnutí platby z EZFRV, jsou právní, hospodářské nebo osobní vztahy mezi osobami uskutečňujícími dotčenou investici (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Emsland-Stärke, bod 58).

               41

               Tento subjektivní znak lze prokázat také důkazem o tajné dohodě, která může být podobu záměrné koordinace mezi jednotlivými investory, kteří jsou žadateli o podporu v rámci režimu podpory z EZFRV, zvláště tehdy, pokud jsou projekty totožné a existuje zeměpisný, hospodářský, funkční, právní nebo osobní vztah mezi těmito projekty (viz obdobně výše uvedený rozsudek Vonk Dairy Products, bod 33).

               42

               Soudní dvůr však rozhodl, že nelze odmítnout financování projektu, pokud může mít dotčené financování jiné odůvodnění než pouhou platbu v rámci režimu podpory z EZFRV (viz obdobně výše uvedený rozsudek Halifax a další, bod 75).

               43

               Článek 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 musí být vykládán v tom smyslu, že podmínky jeho použití vyžadují existenci objektivního a subjektivního znaku. Pokud jde o objektivní znak, je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil objektivní okolnosti projednávané věci umožňující dospět k závěru, že cíl sledovaný režimem podpory z EZFRV nemůže být dosažen. Pokud jde o subjektivní znak, je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil objektivní důkazy umožňující dospět k závěru, že umělým vytvořením podmínek požadovaných pro poskytnutí platby v rámci režimu podpory z EZFRV měl žadatel o takovouto platbu výlučně v úmyslu získat výhodu, která není v souladu s cíli tohoto režimu. Předkládající soud se v tomto ohledu může opřít nejen o takové okolnosti, jako jsou právní, hospodářské nebo osobní vztahy mezi osobami uskutečňujícími podobné investiční projekty, ale také o indicie prokazující záměrnou koordinaci mezi těmito osobami.

         Ke druhé a třetí otázce

               44

               Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 musí být vykládán v tom smyslu, že brání jednak vnitrostátním právním předpisům, které stanovují, že platba podpory v rámci režimu podpory z EZFRV je odmítnuta, pokud není investiční projekt funkčně nezávislý, a jednak judikatuře vnitrostátních soudů, podle níž se jedná o uměle vytvořené podmínky požadované pro poskytnutí platby tehdy, pokud existuje právní vztah mezi žadateli o takovou platbu.

               45

               Jak vyplývá z bodu 29 tohoto rozsudku, předpokladem použití čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 je naplnění dvou znaků, a to objektivního a subjektivního.

               46

               V tomto kontextu je sice pravda, že skutečnost, že předkládající soud zjistil okolnosti týkající se právního vztahu mezi žadateli o podporu, nebo dokonce funkční závislost jednotlivých dotčených investičních projektů, je indicií, která může vést k závěru, že byly uměle vytvořeny podmínky požadované pro poskytnutí platby ve smyslu čl. 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011, nic to však nemění na tom, že toto posouzení musí být provedeno s ohledem na všechny okolnosti projednávaného případu.

               47

               Předkládající soud se musí konkrétně ujistit, že ze všech objektivních okolností věci v původním řízení vyplývá, že základním cílem volby způsobů uskutečnění investičních projektů je získání podpory v rámci režimu podpory z EZFRV, a vyloučit jakékoliv jiné zdůvodnění související s cíli uvedeného režimu.

               48

               Článek 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 musí být tudíž vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby byla žádost o platbu v rámci režimu podpory z EZFRV zamítnuta jen z toho důvodu, že investiční projekt, na jehož uskutečnění je podpora v rámci tohoto režimu žádána, není funkčně nezávislý, nebo že existuje právní vztah mezi žadateli o takovou podporu, aniž by přitom byly zohledněny objektivní okolnosti projednávaného případu.

         K nákladům řízení

               49

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 4 odst. 8 nařízení Komise (EU) č. 65/2011 ze dne 27. ledna 2011, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1698/2005, pokud jde o provádění kontrolních postupů a podmíněnosti s ohledem na opatření na podporu rozvoje venkova, musí být vykládán v tom smyslu, že podmínky jeho použití vyžadují existenci objektivního a subjektivního znaku. Pokud jde o objektivní znak, je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil objektivní okolnosti projednávané věci umožňující dospět k závěru, že cíle sledovaného režimem podpory z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) nemůže být dosaženo. Pokud jde o subjektivní znak, je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil objektivní důkazy umožňující dospět k závěru, že umělým vytvořením podmínek požadovaných pro poskytnutí platby v rámci režimu podpory z EZFRV měl žadatel o takovouto platbu výlučně v úmyslu získat výhodu, která není v souladu s cíli tohoto režimu. Předkládající soud se v tomto ohledu může opřít nejen o takové okolnosti, jako jsou právní, hospodářské nebo osobní vztahy mezi osobami uskutečňujícími podobné investiční projekty, ale také o indicie prokazující záměrnou koordinaci mezi těmito osobami.

                           2)

                           Článek 4 odst. 8 nařízení č. 65/2011 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby byla žádost o platbu v rámci režimu podpory z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) zamítnuta jen z toho důvodu, že investiční projekt, na jehož uskutečnění je podpora v rámci tohoto režimu žádána, není funkčně nezávislý, nebo že existuje právní vztah mezi žadateli o takovou podporu, aniž by přitom byly zohledněny objektivní okolnosti projednávaného případu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: bulharština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. června 1990. # Spolková republika Německo proti Komisi Evropských společenství. # Zemědělství - EZOZF. # Věc C-8/88.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. července 2012.#Compañía Española de Tabaco en Rama, SA (Cetarsa) v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Španělský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Stanovení cen a rozdělení trhu – Pokuty – Rovné zacházení – Maximální výše 10 % obratu – Spolupráce – Zkreslení důkazů – Zjevně nesprávné posouzení – Neuvedení odůvodnění.#Věc C‑181/11 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. července 2012 – Cetarsa v. Komise
      (Věc C-181/11 P)
      „Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Španělský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Stanovení cen a rozdělení trhu – Pokuty – Rovné zacházení – Maximální výše 10 % obratu – Spolupráce – Zkreslení důkazů – Zjevně nesprávné posouzení – Neuvedení odůvodnění“
      1.                     Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Chybné posouzení skutkového stavu – Nepřípustnost – Přezkum
            posouzení skutkového stavu a důkazů Soudním dvorem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení – Důvod vycházející ze zkreslení
            důkazů – Nutnost konkrétně uvést zkreslené důkazy a prokázat nesprávná právní posouzení při analýze, která vedla k tomuto
            zkreslení [Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 112 odst. 1 první
            pododstavec písm. c)] (viz body 56–57, 96–97)
      2.                     Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Zkreslení vnitrostátního práva, které bylo považováno
            za důkaz – Přípustnost (Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec) (viz bod 59)
      3.                     Soudní řízení – Předložení nových důvodů v průběhu řízení – Podmínky – Použití na řízení o kasačním opravném prostředku (Jednací
            řád Soudního dvora, čl. 42 odst. 2 a článek 118) (viz body 60–61)
      4.                     Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Důvod předložený poprvé v rámci kasačního opravného prostředku –
            Nepřípustnost (Statut Soudního dvora, článek 58; jednací řád Soudního dvora, čl. 113 odst. 2) (viz bod 62)
      5.                     Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Stručný popis dovolávaných důvodů – Nedostatek – Nepřípustnost
            [Jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 1 písm. c) a čl. 48 odst. 2] (viz bod 64)
      6.                     Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nedostatečné odůvodnění – Implicitní odůvodnění Tribunálem –
            Přípustnost – Podmínky (Článek. 256 SFEU; statut Soudního dvora, článek 36 a čl. 53 první pododstavec) (viz body 71, 101)
      7.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Maximální výše – Výpočet – Rozlišování mezi konečnou a mezitímní částkou pokuty –
            Důsledky (Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2 druhý pododstavec) (viz body 80–85)
      Předmět

               Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 3. února 2011, Cetarsa v. Komise (T-33/05),
                  kterým Tribunál zamítl návrh na zrušení rozhodnutí Komise C(2004)4030 final ze dne 20. října 2004 týkajícího se řízení podle
                  čl. 81 odst. 1 [ES] (věc COMP/C.38.238/B.2 – Surový tabák – Španělsko) a vzájemný návrh Komise znějící na zvýšení částky pokuty
                  uložené žalobkyni

            Výrok

                  1)

                  	Hlavní a vedlejší kasační opravný prostředek se zamítají.

                  2)

                  	Compañía española de tabaco en rama SA (Cetarsa) se ukládá náhrada nákladů řízení o hlavním kasačním opravném prostředku.

                  3)

                  	Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení o vedlejším kasačním opravném prostředku.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 1966. # Société anonyme des laminoirs, hauts fourneaux, forges, fonderies et usines de la Providence a další proti Vysokému úřadu ESUO. # Spojené věci 29, 31, 36, 39 až 47, 50 a 51-63.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 27. června 1995. # PIA HiFi Vertriebs GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Antidumpingové clo. # Věc T-169/94.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 14. září 2017.#Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie Alpenschmaus – Starší slovní ochranná známka Evropské unie ALPEN – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-103/16.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 8. března 2001. # Laszlo Bakcsi proti Finanzamt Fürstenfeldbruck. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # DPH. # Věc C-415/98.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 26. května 2016.#International Management Group v. Evropská komise.#Přístup k dokumentům – Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Dokumenty vztahující se k vyšetřování OLAF – Odepření přístupu – Výjimka vztahující se k ochraně cílů inspekce, vyšetřování a auditu – Povinnost provést konkrétní a individuální přezkum – Kategorie dokumentů.#Věc T-110/15.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      ze dne 26. května 2016 (
            *1
         )
      „Přístup k dokumentům — Nařízení (ES) č. 1049/2001 — Dokumenty vztahující se k vyšetřování OLAF — Odepření přístupu — Výjimka vztahující se k ochraně cílů inspekce, vyšetřování a auditu — Povinnost provést konkrétní a individuální přezkum — Kategorie dokumentů“
      Ve věci T‑110/15,

         International Management Group, se sídlem v Bruselu (Belgie), původně zastoupená M. Burgstallerem, solicitor, a E. Wright, barrister, poté A. Tymen a L. Levi, advokátky,
      žalobkyně,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené J. Baquero Cruzem a S. Bartelt, jako zmocněnci,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh založený na článku 263 SFEU a znějící na zrušení rozhodnutí Evropského úřadu pro boj proti podvodům (OLAF) THOR/C4/LL/el/(S) (2015) 4287 ze dne 6. února 2015, kterým byl žalobkyni odepřen přístup k dokumentům vztahujícím se k vyšetřování, kterému byla podrobena,
      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení D. Gratsias, předseda, M. Kančeva a C. Wetter (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 17. června 2014 byla žalobkyně, International Management Group, informována, že Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) vyšetřoval „možné nesrovnalosti v přidělování evropských fondů [v její prospěch] v souvislosti s její právní povahou, které se mimo jiné týkaly použití čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství [(Úř. věst. 2002, L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74)]“.

               2

               V kontextu vyšetřování OLAF se ve stadiu shrnutí skutečností ve smyslu čl. 9 odst. 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 883/2013 ze dne 11. září 2013 o vyšetřování prováděném [OLAF] a o zrušení nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1073/1999 a nařízení Rady (Euratom) č. 1074/1999 (Úř. věst. 2013, L 248, s. 1) uskutečnil rozhovor mezi OLAF a zástupcem žalobkyně, po kterém následovala korespondence a žádost o přístup k některým dokumentům, které byly zmíněny v uvedeném shrnutí skutečností, přístup, který OLAF odepřel na základě výše uvedeného nařízení.

               3

               Dne 30. října 2014 požádala žalobkyně na základě čl. 2 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331) o přístup k následujícím dokumentům:

                        „a)

                        všechny dokumenty a informace, kterými disponuje OLAF v souvislosti s vyšetřováním;

                        b)

                        všechny další dokumenty a informace, kterými disponuje OLAF týkající se [žalobkyně];

                        c)

                        veškerá korespondence uvedená ve ‚Shrnutí skutečností‘ obsaženém v příloze k dopisu [OLAF] ze dne 6. října 2014 nebo s ním související;

                        d)

                        veškerá korespondence mezi OLAF a členskými státy, které se účastnily vyšetřování;

                        e)

                        všechny dokumenty, zprávy a informace související s vyšetřováním, které byly poskytnuty členským státům, a naopak, a které zahrnují:

                                 i)

                                 údajná ‚oficiální prohlášení orgánů (včetně ministerstev zahraničních věcí) některých států‘ (viz bod 22 dokumentu [OLAF] nadepsaného ‚Shrnutí skutečností‘);

                                 ii)

                                 údajné ‚informace obdržené od OSN a od [GŘ] ECHO‘ (viz body 23 až 25 dokumentu [OLAF] nadepsaného ‚Shrnutí skutečností‘);

                        f)

                        všechny dokumenty, zprávy a informace související s vyšetřováním, které byly poskytnuty unijním orgánům, organizacím, úřadům a agenturám, jakož i orgánům nečlenských států během období od roku 2008 do roku 2014.“

               4

               Dne 27. listopadu 2014 odepřel OLAF poskytnout žalobkyni přístup ke všem požadovaným dokumentům z důvodu, že by jejich zpřístupnění vedlo k porušení ochrany cílů inspekce, vyšetřování a auditu ve smyslu čl. 4 odst. 2 třetí odrážky nařízení č. 1049/2001.

               5

               Dne 11. prosince 2014 podala žalobkyně potvrzující žádost o přístup k požadovaným dokumentům (dále jen „potvrzující žádost“) v souladu s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1049/2001.

               6

               Vyšetřování OLAF pod referenčním číslem OF/2011/1002, ke kterému se vztahují dokumenty zmíněné v bodě 3 výše, jež jsou uvedeny v původní žádosti žalobkyně pod písmeny a) a c) až f), bylo ukončeno dne 12. prosince 2014 a OLAF předal konečnou zprávu Evropské komisi dne 15. prosince 2014.

               7

               Dne 6. února 2015 přijal OLAF rozhodnutí THOR/C4/LL/el/(S) (2015) 4287, kterým zamítl potvrzující žádost (dále jen „napadené rozhodnutí“) a ve kterém uvedl, že všechny požadované dokumenty se týkají buď probíhajícího vyšetřování, nebo ukončeného vyšetřování, avšak ve vztahu k němuž ještě neuplynula přiměřená lhůta, v níž jsou příslušné orgány Evropské unie nebo vnitrostátní orgány povinny přijmout opatření, takže jejich zpřístupnění by mohlo ohrozit ochranu cílů uvedených vyšetřování.

         Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

               8

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 2. března 2015 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

               9

               Samostatným podáním z téhož dne podala žalobkyně žádost, aby bylo rozhodnuto o projednání věci ve zrychleném řízení v souladu s článkem 76a jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991.

               10

               Komise předložila kanceláři Tribunálu dne 24. dubna 2015 žalobní odpověď.

               11

               Rozhodnutím ze dne 5. května 2015 Tribunál (osmý senát) žádost o projednání věci ve zrychleném řízení zamítl.

               12

               Replika došla kanceláři Tribunálu dne 24. srpna 2015.

               13

               Duplika došla kanceláři Tribunálu dne 27. října 2015.

               14

               Dne 27. listopadu 2015 doručila kancelář Tribunálu účastníkům řízení sdělení o ukončení písemné části řízení. Účastnice řízení nepodaly ve lhůtě stanovené v čl. 106 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu žádost o konání jednání.

               15

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               16

               Komise navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu jako neopodstatněnou;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               17

               Na podporu žaloby předkládá žalobkyně čtyři žalobní důvody, z nichž první vychází z porušení povinnosti Komise uvést odůvodnění, když se odvolala na obecnou domněnku, že se uplatní ochrana cílů inspekce, vyšetřování a auditu, druhý vychází z existence převažujícího veřejného zájmu na zpřístupnění požadovaných dokumentů, třetí vychází z nedostatku odůvodnění týkajícího se ochrany soukromí a integrity fyzických osob a čtvrtý vychází z porušení zásady řádné správy.

         K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení povinnosti Komise uvést odůvodnění, když se odvolala na obecnou domněnku, že se uplatní ochrana cílů inspekce, vyšetřování a auditu

               18

               V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že Komise tím, že se opřela o obecnou domněnku uplatnitelnou na požadované dokumenty, nedodržela svou povinnost uvést odůvodnění. V této souvislosti žalobkyně připomíná, že důvodem, který umožňuje uplatnit obecnou domněnku, je skutečnost, že se na dokumenty stejné povahy uplatní tytéž úvahy. Z odůvodnění uvedeného v napadeném rozhodnutí však vyplývá, že se na jednotlivé druhy dokumentů uplatní odlišné úvahy. Mimoto dotčené vyšetřování je nyní ukončeno. Navíc přístup OLAF spočívající v uplatnění obecné domněnky na všechny dokumenty je v rozporu s účelem nařízení č. 1049/2001.

               19

               Kromě toho se žádná obecná domněnka v projednávaném případě neuplatní, ať již s ohledem na stávající právní předpisy či judikaturu, a obdoba shledaná Komisí s jinými obecnými domněnkami uznanými judikaturou je irelevantní.

               20

               Komise podotýká, že argumenty žalobkyně patrně obsahují věcné námitky, které nemají žádnou souvislost s povinností uvést odůvodnění. Napadené rozhodnutí je totiž dostatečně odůvodněno, pokud jde jak o ustálenou judikaturu v oblasti přístupu k vyšetřovacím spisům OLAF, tak o použitelnost judikatury týkající se obecných „právních“ domněnek na dokumenty obsažené v těchto spisech. Obecná domněnka, kterou nedávno uplatnil OLAF, se zakládala na obdobném použití judikatury, která je nyní v této oblasti ustálená. Podle Komise se na dokumenty OLAF týkající se vyšetřování, která vede, musí vztahovat obecná domněnka téhož druhu jako v případech, ve kterých byla obecná domněnka již uznána judikaturou. Uznání takové domněnky je odůvodněno nutností zachovat užitečný účinek odvětvových právních rámců přijatých unijním normotvůrcem, které vylučují právo na přístup ke spisu nebo chrání důvěrnost dokumentů obsažených ve spise za účelem zamezení tomu, aby režim přístupu veřejnosti k dokumentům sloužil k obcházení nebo narušení odvětvových pravidel.

               21

               Komise v tomto ohledu uvádí, že podobně jako ve věcech v oblasti práva hospodářské soutěže vyplývá obecná domněnka nezpřístupnění z ustanovení odvětvových právních předpisů (nařízení č. 883/2013), které stanoví striktní pravidla důvěrnosti pro nakládání s informacemi obdrženými v rámci vyšetřování (článek 10 a obecněji články 3 až 16 uvedeného nařízení) a vylučují právo na přístup ke spisu. Kdyby široká veřejnost, a zejména dotyčné osoby mohly získat přístup ke spisu na základě nařízení č. 1049/2001, odvětvová právní úprava by tím byla bezprostředně ohrožena a účinnost vyšetřování by byla vážně narušena. Navíc důvěrnost informací stanovená v nařízení č. 883/2013 odpovídá velmi specifickému cíli, kterým je zachování řádného průběhu vyšetřování ve veřejném zájmu a ochrana legitimních zájmů dotyčných osob na tom, aby informace, které sdělí Komisi, byly použity výlučně pro účely vyšetřování. Konečně je Komise toho názoru, že se obecná domněnka musí uplatňovat nejen před, nýbrž i po definitivním ukončení vyšetřování a jeho následných opatření.

               22

               Nejprve je třeba připomenout právní úpravu použitelnou v projednávaném případě, jakož i zásady zakotvené v judikatuře, které byly vytyčeny v oblasti přístupu k dokumentům.

               23

               Zaprvé podle čl. 15 odst. 3 SFEU a článku 42 Listiny základních práv Evropské unie má každý občan Unie a každá fyzická osoba s bydlištěm nebo právnická osoba se statutárním sídlem v členském státě právo na přístup k dokumentům unijních orgánů, institucí a subjektů, aniž jsou dotčeny zásady a podmínky stanovené v souladu s uvedeným odstavcem. Konkrétně podle druhého pododstavce tohoto odstavce stanoví uvedené zásady a podmínky Evropský parlament a Rada Evropské unie formou nařízení řádným legislativním postupem.

               24

               Zadruhé je třeba zdůraznit, že podle judikatury Soudního dvora nevyžaduje správní činnost Komise stejně široký přístup k dokumentům, jaký vyžaduje legislativní činnost unijního orgánu (rozsudek ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 91; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 29. června 2010, Komise v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, bod 60).

               25

               Zatřetí cílem nařízení č. 1049/2001 je poskytnout veřejnosti právo na co nejširší přístup k dokumentům orgánů (rozsudek ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, bod 61). Z tohoto nařízení, zejména z článku 4, který v tomto ohledu stanoví režim výjimek, však rovněž vyplývá, že toto právo na přístup podléhá některým omezením z důvodu veřejného nebo soukromého zájmu (rozsudky ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, bod 62; ze dne 29. června 2010, Komise v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, bod 51, a ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 61).

               26

               Začtvrté podle výjimky uvedené v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 odepřou orgány přístup k danému dokumentu, pokud by jeho zpřístupnění vedlo k porušení ochrany cílů inspekce, vyšetřování a auditu, neexistuje-li převažující veřejný zájem na jeho zpřístupnění.

               27

               Zapáté je pravda, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že k odůvodnění odepření přístupu k dokumentu, jehož zpřístupnění bylo požadováno, v zásadě nestačí, že se tento dokument váže k činnosti uvedené v čl. 4 odst. 2 a 3 nařízení č. 1049/2001. Dotyčný orgán musí rovněž poskytnout vysvětlení, co se týče otázky, jak by přístup k uvedenému dokumentu mohl konkrétně a skutečně poškodit zájem chráněný výjimkou stanovenou v tomto článku (rozsudky ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, EU:C:2008:374, bod 49, a ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 64).

               28

               Soudní dvůr však uznal, že v tomto ohledu dotyčný unijní orgán v zásadě může své rozhodnutí opřít o obecné domněnky použitelné na některé kategorie dokumentů, jestliže je na žádosti o zpřístupnění týkající se dokumentů téže povahy možno použít podobné obecné úvahy (rozsudek ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, EU:C:2008:374, bod 50; viz rovněž rozsudek ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 65 a citovaná judikatura).

               29

               Soudní dvůr tak již uznal existenci obecných domněnek pro odepření přístupu k dokumentům v pěti případech, a to u dokumentů ze správního spisu týkajícího se řízení o kontrole státních podpor (rozsudek ze dne 29. června 2010, Komise v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, bod 61), u dokumentů, jež si Komise vyměnila s oznamovateli či třetími osobami v rámci řízení o kontrole spojování podniků (rozsudky ze dne 28. června 2012, Komise v. Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, bod 123, a Komise v. Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, bod 64), u vyjádření předložených orgánem v rámci soudního řízení (rozsudek ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise, C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2010:541, bod 94), u dokumentů týkajících se řízení o nesplnění povinností ve fázi před zahájením soudního řízení (rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise, C‑514/11 P a C‑605/11 P, EU:C:2013:738, bod 65), jakož i u dokumentů ze spisu týkajícího se řízení podle článku 101 SFEU (rozsudek ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 93).

               30

               Tribunál uznal existenci obecných domněnek ve čtyřech dalších případech, a to pokud jde o nabídky uchazečů v řízení o veřejné zakázce v případě žádosti o přístup podané jiným uchazečem (rozsudek ze dne 29. ledna 2013, Cosepuri v. EFSA, T‑339/10 a T‑532/10, EU:T:2013:38, bod 101), dokumenty týkající se pilotního mechanismu EU (rozsudek ze dne 25. září 2014, Spirlea v. Komise, T‑306/12, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2014:816, bod 63), dokumenty předané na základě čl. 11 odst. 4 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 SFEU] a [102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) vnitrostátními orgány pro hospodářskou soutěž Komisi (rozsudek ze dne 12. května 2015, Unión de Almacenistas de Hierros de España v. Komise, T‑623/13, EU:T:2015:268, bod 64), jakož i dokumenty související s přípravou posouzení dopadů Komisí za účelem vypracování návrhu politiky (rozsudek ze dne 13. listopadu 2015, ClientEarth v. Komise, T‑424/14 a T‑425/14, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2015:848, bod 97).

               31

               I přes skutečnost, že ve většině věcí zmíněných v bodě 29 výše zkoumal Soudní dvůr vztahy mezi nařízením č. 1049/2001 a jinou právní úpravou obsahující zvláštní režim zpřístupnění a dospěl k závěru, že je třeba zajistit konzistentní uplatňování každého z těchto nařízení, z této judikatury vyplývá, že vztah mezi dvěma nařízeními není jediným kritériem k odůvodnění uplatnění takových obecných domněnek.

               32

               Z judikatury zmíněné v bodě 29 výše totiž vyplývá, že ratio legis, na němž stojí uplatnění takových obecných domněnek, souvisí s nutností zajistit řádný průběh dotčených řízení a zaručit, že jejich cíle nebudou ohroženy. Uznání obecné domněnky tak může být založeno na neslučitelnosti zpřístupnění dokumentů z určitých řízení s jejich řádným průběhem a na riziku jejich ohrožení, přičemž obecné domněnky umožňují chránit integritu průběhu řízení omezením zásahů ze strany třetích osob (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. září 2014, Spirlea v. Komise, T‑306/12, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2014:816, body 57 a 58, a stanovisko generálního advokáta M. Watheleta ve spojených věcech LPN a Finsko v. Komise, C‑514/11 P a C‑605/11 P, EU:C:2013:528, body 66, 68, 74 a 76). Uplatnění zvláštních pravidel stanovených právním aktem týkajícím se řízení vedeného před unijním orgánem, pro jehož potřeby byly požadované dokumenty předloženy, je jedním z kritérií, která mohou odůvodňovat uznání obecné domněnky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. června 2015, McCullough v. Cedefop, T‑496/13, nezveřejněný, EU:T:2015:374, bod 91 a citovaná judikatura, a stanovisko generálního advokáta P. Cruze Villalóna ve věci Rada v. Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:325, bod 75).

               33

               Úvahy Soudního dvora v uvedených věcech se přitom musejí použít i na vyšetřování OLAF. Jinými slovy, zobecněný přístup na základě nařízení č. 1049/2001 k dokumentům, které obsahuje spis OLAF, když vyšetřování OLAF ještě probíhá, by v zásadě ohrozil řádný průběh vyšetřování. To platí také tehdy, pokud OLAF vyšetřování ukončí (viz bod 35 níže).

               34

               V této souvislosti je třeba konstatovat, že i vyšetřování OLAF spadá pod zvláštní pravidla v oblasti přístupu k informacím obdrženým nebo zjištěným v rámci takového řízení a nakládání s těmito informacemi. Podle nařízení č. 883/2013, které upravuje vyšetřování OLAF, je OLAF z právního hlediska povinen v souladu s článkem 10 uvedeného nařízení nakládat s informacemi, které obdrží během svých vyšetřování, jako s důvěrnými informacemi a s informacemi, které podléhají profesnímu tajemství. Je rovněž třeba uvést, že pro osobu dotčenou vyšetřováním OLAF – mimo jejího práva obdržet zápis z jejího rozhovoru s OLAF (za účelem jeho potvrzení nebo připojení k němu připomínek) v souladu s článkem 9 uvedeného nařízení – není žádný přístup k dokumentům stanoven. Přístupu ke spisům OLAF se totiž ve skutečnosti odehrává v průběhu navazujícího řízení. Konečné doporučení OLAF se předkládá příslušným unijním orgánům nebo vnitrostátním orgánům. Když tyto orgány zamýšlejí uložit vyšetřované osobě – v projednávané věci žalobkyni – sankci, musí jí poskytnout možnost, aby uplatnila své právo na obhajobu v souladu s použitelným správním nebo trestním řízením.

               35

               Mimoto, pokud jde o výjimku uvedenou v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 týkající se ochrany vyšetřování, z judikatury vyplývá, že ochrana vyšetřování OLAF se vztahuje na řízení, jež na vyšetřování navazuje, pokud je délka tohoto řízení přiměřená (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. července 2006, Franchet a Byk v. Komise, T‑391/03 a T‑70/04, EU:T:2006:190, body 108 až 113). Podle této judikatury totiž platí, že pokud ještě neuplynula přiměřená lhůta k rozhodnutí o opatřeních, která mají být v souvislosti s informacemi předanými ze strany OLAF příslušným orgánům přijata, poskytnutí přístupu, byť částečného, k vyšetřovacímu spisu OLAF by mohlo ohrozit užitečné využití těchto důkazů vnitrostátními orgány, neboť osoby podezřelé z nesrovnalostí by mohly zabraňovat řádnému průběhu jednotlivých řízení nebo vyšetřování, o jejichž zahájení mohly tyto orgány rozhodnout. Stejně tak je třeba poznamenat, že vyšetřování OLAF, jakož i případná další řízení závisejí na ochotě informátorů a svědků poskytnout informace. Případné zveřejnění jejich informací, vysvětlení nebo hypotéz by je mohlo přimět k omezení informací, které předávají, nebo k neuvedení citlivých informací, což by ohrozilo účinnost unijní politiky v oblasti boje proti podvodům.

               36

               V souhrnu právní rámec použitelný na OLAF v zásadě vylučuje právo dotčených osob na přístup ke spisu OLAF. Orgány, kterým je určena konečná zpráva, musejí v souladu s použitelnými procesními pravidly zpřístupnit konečnou zprávu OLAF pouze tehdy, pokud hodlají přijmout akty nepříznivě zasahující do právního postavení dotčených osob, aby těmto osobám bylo umožněno vykonat jejich právo na obhajobu. Poskytnout přístup ke spisům OLAF nebo ke konečným zprávám OLAF široké veřejnosti by tedy vážně narušilo režim zavedený nařízením č. 883/2013.

               37

               Z výše uvedených úvah vyplývá, že pro účely výkladu výjimky stanovené v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 je třeba uznat existenci obecné domněnky, podle které zpřístupnění dokumentů obsažených ve správním spise v zásadě porušuje ochranu cílů vyšetřování OLAF.

               38

               Tato obecná domněnka však nevylučuje právo dotčených osob prokázat, že se na daný dokument, jehož zpřístupnění je požadováno, uvedená domněnka nevztahuje nebo že existuje převažující veřejný zájem odůvodňující zpřístupnění dotčeného dokumentu podle čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 (rozsudky ze dne 29. června 2010, Komise v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, bod 62, a ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 100).

               39

               Požadavek ověřit, zda se dotčená obecná domněnka skutečně uplatní, však naproti tomu nelze vykládat v tom smyslu, že by dotyčný orgán měl individuálně zkoumat všechny dokumenty požadované v projednávaném případě. Takový požadavek by tuto obecnou domněnku zbavil jejího užitečného účinku, tj. možnosti, že dotyčný orgán odpoví na obecnou žádost o zpřístupnění rovněž obecně (rozsudky ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise, C‑514/11 P a C‑605/11 P, EU:C:2013:738, bod 68, a ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 101).

               40

               Otázku, zda se OLAF dopustil pochybení při použití čl. 4 odst. 2 třetí odrážky nařízení č. 1049/2001, je třeba zkoumat právě ve světle zásad zakotvených v judikatuře, které jsou připomenuty výše.

               41

               V projednávaném případě je třeba uvést, že je nesporné, že se žádost o přístup podaná žalobkyní týká dokumentů vztahujících se k vyšetřování OLAF.

               42

               Z napadeného rozhodnutí vyplývá – aniž by to žalobkyně zpochybňovala – že dokumenty zmíněné v bodě 3 výše, jež jsou uvedeny v původní žádosti žalobkyně pod písmeny a) a c) až f), tvoří součást vyšetřování OLAF OF/2011/1002 vedeného vůči žalobkyni, které bylo ukončeno dne 12. prosince 2014, a že se dokumenty, jež jsou uvedeny v původní žádosti žalobkyně pod písmenem b), vztahují k několika vyšetřováním, která stále probíhají.

               43

               OLAF měl z důvodu, že vyšetřování OF/2011/1002 bylo ukončeno dne 12. prosince 2014, a na základě judikatury, podle které se na dokumenty týkající se vyšetřování nadále vztahuje výjimka uvedená v čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 v případě, že ukončená zvláštní vyšetřování vedla k vypracování konečných zpráv, avšak kdy přiměřená lhůta k přijetí následných opatření ještě neuplynula, za to, že tato lhůta pro rozhodnutí o opatřeních, která mají být v souvislosti s informacemi předanými ze strany OLAF příslušnému orgánu přijata, v projednávaném případě ještě neuplynula. OLAF rovněž vysvětlil, že se na dokumenty vztahuje obecná domněnka, která se uplatnila před a po ukončení vyšetřování, přičemž se odvolal na potřebu chránit důvěrnost informací a zajistit spolupráci informátorů. V této souvislosti OLAF uvedl, že vyšetřování, jakož i navazující řízení závisejí ve značné míře na informacích poskytnutých třetími informátory a svědky a na jejich vůli tyto informace poskytnout a že kdyby tyto informace nebyly chráněny důvěrností, ochota uvedených stran přispět k vyšetřování by byla zpochybněna. V tomtéž kontextu OLAF upřesnil stávající zvláštní odvětvová pravidla, která upravují vyšetřování vedená OLAF a povinnost důvěrnosti, jako je článek 10 nařízení č. 883/2013.

               44

               Na základě výše připomenutých zásad zakotvených v judikatuře je třeba učinit závěr, že OLAF právem uplatnil obecnou domněnku důvěrnosti dokumentů týkajících se jeho vyšetřování.

               45

               V této souvislosti argument žalobkyně, podle kterého se taková domněnka nemůže uplatnit na dokumenty vztahující se k ukončenému vyšetřování, nemůže obstát.

               46

               Jak bylo již uvedeno výše, poté, co OLAF ukončí své vyšetřování a vypracuje svou konečnou zprávu, příslušný orgán musí ještě rozhodnout o navazujícím řízení. Proto se obecná domněnka uplatní i na řízení, které je již ukončené, vzhledem k tomu, že chráněné veřejné zájmy mohou být porušeny i po ukončení řízení před OLAF.

               47

               Kromě toho je třeba konstatovat, že vzhledem k tomu, že vyšetřování bylo ukončeno dne 12. prosince 2014 a konečná zpráva byla předána ze strany OLAF Komisi dne 15. prosince 2014 v souladu s čl. 11 odst. 3 nařízení č. 883/2013, přiměřená lhůta pro přijetí opatření, jak to správně uvedl OLAF v napadeném rozhodnutí, ke dni přijetí uvedeného rozhodnutí ještě neuplynula.

               48

               Stejně tak žalobkyně nemůže vyvozovat argument z věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 21. května 2014, Catinis v. Komise (T‑447/11, EU:T:2014:267), aby se dovolávala skutečnosti, že se obecná domněnka neuplatní a že z tohoto důvodu OLAF není zproštěn své povinnosti uvést odůvodnění. V uvedené věci OLAF neuplatnil obecnou domněnku nezpřístupnění, nýbrž provedl individuální a konkrétní přezkum požadovaných dokumentů. Tribunál tudíž nezkoumal, zda se taková domněnka mohla uplatnit.

               49

               Konečně argument, podle kterého bylo cílem návrhu Komise v roce 2008 týkajícího se revize nařízení č. 1049/2001 „zahrnout obecné domněnky nezpřístupnění“ bez odkázání na vyšetřovací funkce OLAF, stejně jako argument, podle kterého se žádost Komise, aby Tribunál uznal obecnou domněnku, která se uplatní na spisy OLAF, rovná žádosti Komise, aby Tribunál porušil čl. 17 odst. 2 SEU, který svěřuje Komisi pravomoc vypracovávat legislativní návrhy, a článek 14 SEU, který svěřuje Parlamentu a Radě legislativní funkce, jsou irelevantní. V oblasti přístupu k dokumentům bylo uplatnění obecné domněnky schváleno judikaturou v několika oblastech, aniž by legalita takové domněnky byla zpochybněna s ohledem na článek 14 SEU a čl. 17 odst. 2 SEU. Neexistuje tedy důvod k tvrzení, že by zevšeobecnění této domněnky ve vyšetřovacích spisech OLAF mohlo v tomto ohledu působit obtíže. Návrh Komise každopádně nebyl přijat.

               50

               Závěrem, pokud jde o tvrzené porušení povinnosti uvést odůvodnění, jak je stanovena v článku 296 SFEU, a ve světle zásad vyplývajících z judikatury uvedených v bodech 23 až 40 výše je třeba učinit závěr, jak rovněž vyplývá z bodu 43 výše, že OLAF uvedenou povinnost splnil.

         Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z existence převažujícího veřejného zájmu na zpřístupnění dokumentů

               51

               V rámci druhého žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že existuje převažující zájem, který odůvodňuje zpřístupnění požadovaných dokumentů, vzhledem k tomu, že tyto dokumenty byly zpřístupněny třetím osobám, včetně neoprávněných třetích osob, jako je německý deník Der Spiegel. Existence vnitřního vyšetřování zpřístupnění informací neoprávněným třetím osobám nestačí k tomu, aby byla Komise zbavena odpovědnosti za únik informací. Podle tvrzení žalobkyně je pro ni přístup k požadovaným dokumentům nezbytný za účelem toho, aby získala prostředky k vyvrácení mimořádně závažných tvrzení, která byla vůči ní učiněna, zejména ze strany Der Spiegel. Žalobkyně má oprávněný zájem na tom, aby jí bylo umožněno hájit se, a to i veřejně. Taková obrana, která by obnovila rovnováhu při plnění vyšetřovacích funkcí OLAF, je možná pouze prostřednictvím dokumentů, které žalobkyni nebyly dosud zpřístupněny.

               52

               Komise nejprve uvádí, že jakékoli zpřístupnění konečné zprávy OLAF je důsledkem neoprávněného úniku informací, ohledně kterého bylo zahájeno vyšetřování. Tento neoprávněný únik informací je faktem, který nemůže mít vliv na posouzení existence převažujícího veřejného zájmu na zpřístupnění požadovaných dokumentů. Dále Komise podotýká, že žalobkyně má čistě soukromý zájem na tomto zpřístupnění coby osoba dotčená vyšetřováním OLAF. Tento druh zvláštního zájmu, který nesdílí ostatní občané, nemůže představovat převažující veřejný zájem ve smyslu nařízení č. 1049/2001. Konečně Komise připomíná, že je na žalobkyni, aby prokázala existenci převažujícího zájmu na zpřístupnění požadovaných dokumentů. Potvrzující žádost přitom kromě neurčitého a obecného odkazu na právo na obhajobu žalobkyně neobsahuje téměř nic, co se týče existence převažujícího veřejného zájmu na tomto zpřístupnění, která by mohla neutralizovat obecnou domněnku nezpřístupnění. V duplice Komise dodává, že nutnost hájit se proti „závažným obviněním“ v tisku rovněž představuje čistě soukromý zájem, a nikoli převažující veřejný zájem.

               53

               Je třeba připomenout, že podle čl. 4 odst. 2 třetí odrážky nařízení č. 1049/2001 je uplatnění výjimky, kterou zakotvuje, vyloučeno, pokud je zpřístupnění dotčeného dokumentu odůvodněno převažujícím veřejným zájmem.

               54

               Je třeba poznamenat, že co se týče nutnosti domoci se zpřístupnění požadovaných dokumentů z důvodu převažujícího zájmu za účelem, aby bylo možno se lépe bránit proti tvrzením učiněným v návaznosti na zveřejnění článku v deníku Der Spiegel, takový argument sám o sobě neprokazuje existenci veřejného zájmu, který odůvodňuje zpřístupnění požadovaných dokumentů a který může mít přednost před ochranou důvěrnosti ve smyslu článku 4 nařízení č. 1049/2001. S ohledem na obecnou zásadu přístupu k dokumentům zakotvenou v článku 15 SFEU a bodech 1 a 2 odůvodnění nařízení č. 1049/2001 musí mít tento zájem objektivní a obecnou povahu a nemůže být zaměňován se zvláštními či soukromými zájmy.

               55

               Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1049/2001 jsou totiž osobami oprávněnými k přístupu k dokumentům orgánů „[v]šichni občané Unie a všechny fyzické a právnické osoby, které mají bydliště nebo sídlo v členském státě“. Z toho vyplývá, že účelem tohoto nařízení je zaručit přístup ke všem veřejným dokumentům, a nikoliv pouze přístup žadatele k dokumentům, které se jej týkají (rozsudek ze dne 26. dubna 2005, Sison v. Rada, T‑110/03, T‑150/03 a T‑405/03, EU:T:2005:143, bod 50).

               56

               Proto zvláštní zájem, který může uplatňovat žadatel o přístup k dokumentům, které se jej týkají osobně, nemůže být zpravidla rozhodující v rámci jak posouzení existence převažujícího veřejného zájmu, tak zvažování zájmů podle čl. 4 odst. 2 třetí odrážky nařízení č. 1049/2001 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. dubna 2005, Sison v. Rada, T‑110/03, T‑150/03 a T‑405/03, EU:T:2005:143, bod 52; ze dne 20. března 2014, Reagens v. Komise, T‑181/10, EU:T:2014:139, bod 144, a ze dne 21. května 2014, Catinis v. Komise, T‑447/11, EU:T:2014:267, body 61 až 64).

               57

               I kdyby se tak dokonce požadované dokumenty jevily nezbytnými k obraně žalobkyně v rámci žaloby, což je otázkou spadající do přezkumu této žaloby, tato okolnost není relevantní pro posouzení zvážení veřejných zájmů. To platí také pro argument, podle kterého je přístup k požadovaným dokumentům nezbytný za účelem toho, aby žalobkyni bylo umožněno lépe se bránit proti tvrzením zveřejněným v německém tisku.

               58

               Je přitom nutno konstatovat, že kromě těchto soukromých zájmů, z nichž jeden je dovoláván v rámci potvrzující žádosti a týká se dodržení práva na obhajobu v souvislosti s vyšetřováním OLAF a druhý je dovoláván v rámci tohoto sporu, jenž se týká zájmu žalobkyně na lepší obraně proti tvrzením zveřejněným v Der Spiegel, žalobkyně neuplatnila další argumenty odůvodňující převažující veřejný zájem.

               59

               Ostatně pouhá skutečnost, že část důvěrného spisu OLAF mohla být protiprávně zpřístupněna, není sama o sobě důvodem k tomu, aby byla ve prospěch dotyčné osoby učiněna výjimka z pravidel důvěrnosti, kterými se řídí vyšetřovací spis OLAF (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 18. prosince 2003, Goméz-Reino v. Komise, T‑215/02, EU:T:2003:352, bod 65).

               60

               S ohledem na výše uvedené nemůže tedy druhý žalobní důvod obstát.

         Ke třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedostatku odůvodnění týkajícího se ochrany soukromí a integrity fyzických osob

               61

               V rámci třetího žalobního důvodu má žalobkyně za to, že je s ohledem na povahu dotčených dokumentů málo pravděpodobné, že by ochrana soukromí a integrity fyzických osob byla ohrožena. Mimoto OLAF nevysvětlil, proč nemůže poskytnout částečný přístup k požadovaným dokumentům při respektování soukromého života a integrity individuálních osobních údajů.

               62

               Komise namítá, že bod napadeného rozhodnutí věnovaný ochraně osobních údajů byl doplněn jen pro úplnost, jelikož požadované dokumenty obsahovaly i údaje, které byly chráněny na základě jiné výjimky. Jelikož se však napadené rozhodnutí opírá především o uplatnění obecné domněnky, jak to vyplývá z bodu uvedeného rozhodnutí, který předchází bodu věnovanému ochraně osobních údajů, která umožňuje nezpřístupnit všechny požadované dokumenty a nezjišťovat, zda musí být poskytnut částečný přístup, tento žalobní důvod je irelevantní.

               63

               V projednávaném případě je třeba, jak to podobně činí Komise, konstatovat, že jelikož se napadené rozhodnutí již právně zakládá na odůvodnění, které obsahuje a které se týká výjimky stanovené v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001, tento žalobní důvod musí být každopádně zamítnut jako irelevantní.

         Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady řádné správy

               64

               Žalobkyně je toho názoru, že OLAF porušil zásadu řádné správy zakotvenou v článku 41 Listiny základních práv tím, že se nezabýval všemi relevantními aspekty věci, a tím, že se při přijímání napadeného rozhodnutí odvolal na údajnou existenci obecné domněnky. Zásada řádné správy byla rovněž porušena z důvodu zpřístupnění konečné zprávy OLAF různým osobám, včetně autora článku, který vyšel v Der Spiegel, jakož i evropského poslance. Odmítnutí poskytnout přístup k požadovaným dokumentům, který by žalobkyni umožnil hájit se proti tvrzením učiněným třetími osobami na základě dokumentů získaných prostřednictvím úniku informací, je rovněž nespravedlivé.

               65

               Komise namítá, že OLAF zohlednil všechny aspekty, které musel zkoumat za účelem vydání svého rozhodnutí, a poskytl odůvodnění nezbytné v tomto ohledu na základě existence obecné domněnky týkající se dokumentů vztahujících se k jeho vyšetřování. Z tohoto důvodu Komisi není jasné, v čem byla zásada řádné správy porušena. Komise znovu připomíná, že údajné zpřístupnění konečné zprávy OLAF různým osobám, za předpokladu, že k němu došlo, je důsledkem neoprávněného úniku informací a že probíhá vyšetřování okolností tohoto úniku.

               66

               Je třeba poukázat na to, že OLAF tím, že uplatnil obecnou domněnku, neporušil zásadu řádné správy. Jak bylo již konstatováno v rámci prvního žalobního důvodu, OLAF v napadeném rozhodnutí vysvětlil důvod, proč se uplatní domněnka, která se vztahuje na všechny dokumenty dotčené vyšetřováním za účelem ochrany integrity zvláštních odvětvových pravidel přijatých unijním normotvůrcem, pokud jde o činnosti OLAF.

               67

               Skutečnost, že došlo k neoprávněnému úniku informací chráněných článkem 10 nařízení č. 883/2013, neznamená, že konečná zpráva OLAF byla zveřejněna a zpřístupněna veřejnosti ve smyslu nařízení č. 1049/2001.

               68

               Mimoto, i když je politováníhodné, že únik informací umožnil německému tisku přístup k důvěrným informacím, tato skutečnost sama o sobě neodůvodňuje zpřístupnění požadovaných dokumentů v rámci postupu podle nařízení č. 1049/2001.

               69

               Z toho vyplývá, že čtvrtý žalobní důvod musí být rovněž zamítnut, a tedy i žaloba v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               70

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (osmý senát),
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnosti International Management Group se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Gratsias

                           Kančeva

                           Wetter

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 26. května 2016.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.