title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 1. října 2009.#Komise Evropských společenství proti Radě Evropské unie.#Žaloba na neplatnost - Vypracování postojů, které mají být zaujímány jménem Společenství v orgánu vytvořeném dohodou - Povinnost uvést odůvodnění - Uvedení právního základu - Čtrnácté zasedání Konference smluvních stran Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (CITES).#Věc C-370/07.

text:
      Věc C-370/07
      Komise Evropských společenství
      v.
      Rada Evropské unie
      „Žaloba na neplatnost – Vypracování postojů, které mají být zaujímány jménem Společenství v orgánu vytvořeném dohodou – Povinnost uvést odůvodnění – Uvedení právního základu – Čtrnácté zasedání Konference smluvních stran Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a
         planě rostoucích rostlin (CITES)“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Dosah – Odkaz na právní základ aktu
      (Článek 253 ES)
      2.        Právo Společenství – Zásady – Právní jistota – Právní úprava Společenství
      3.        Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Dosah
      (Články 230 ES, 249 ES a 253 ES)
      4.        Evropská společenství – Svěřené pravomoci – Vnitřní a vnější pravomoci – Povinnost uvést právní základ aktu
      (Článek 5 první pododstavec ES, články 133 ES a 175 ES)
      5.        Akty orgánů – Uvedení přijatého právního základu
      (Články 133 ES, 175 ES a čl. 300 odst. 2 ES)
      1.        Povinnost uvést odůvodnění vyjádřená v článku 253 ES vyžaduje, aby všechny dotyčné akty obsahovaly vylíčení důvodů, které
         daný orgán přiměly k jejich vydání tak, aby Soudní dvůr mohl vykonávat svůj přezkum a aby jak členské státy, tak i dotčené
         třetí osoby znaly podmínky, za kterých orgány Společenství použily Smlouvu. Povinnost uvést právní základ aktu je součástí
         povinnosti uvést odůvodnění. I když neuvedení odkazu na konkrétní ustanovení Smlouvy nemůže představovat podstatnou vadu,
         pokud může být právní základ aktu určen na základě jiných prvků tohoto aktu, výslovný odkaz je však nezbytný, pokud jsou v
         případě neexistence takového výslovného odkazu zúčastněné osoby a Soudní dvůr ponechány v nejistotě, co se týče přesného právního
         základu.

      (viz body 37–38, 56)
      2.        Právní jistota vyžaduje, aby závazná povaha jakéhokoliv aktu, který směřuje k založení právních účinků, byla odvozena z některého
         ustanovení práva Společenství, které stanoví právní formu aktu a které v něm musí být výslovně uvedeno jako právní základ.

      (viz bod 39)
      3.        Povinnost uvést odůvodnění, jež je odůvodněna zejména soudním přezkumem, který musí být Soudní dvůr s to vykonávat, se musí
         použít na všechny akty, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost, a tedy na všechna opatření přijímaná orgány v jakékoliv
         formě, jejichž účelem je vyvolat závazné právní účinky.

      Rozhodnutí Rady o postoji, který se má jménem Evropského společenství zaujmout, pokud jde o některé návrhy předložené na čtrnáctém
         zasedání Konference smluvních stran Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích
         rostlin, vyvolává závazné právní účinky v rozsahu, v němž stanoví postoj Společenství, pokud jde o oblasti spadající do jeho
         pravomoci a má závaznou povahu jednak pro Radu a Komisi, a jednak pro členské státy v rozsahu, v němž jim ukládá zastávat
         uvedený postoj. Toto rozhodnutí musí být tudíž odůvodněno, a musí v důsledku toho uvádět právní základ, na němž je založeno,
         zejména aby Soudní dvůr mohl vykonávat svůj soudní přezkum.

      (viz body 42–45)
      4.        Uvedení právního základu aktu Společenství je nezbytné s ohledem na zásadu svěřených pravomocí zakotvenou v čl. 5 prvním pododstavci
         ES, podle kterého Společenství jedná v mezích pravomocí svěřených mu Smlouvou a cílů v ní stanovených, což platí jak pro vnitřní,
         tak pro mezinárodní akty Společenství. V tomto ohledu volba náležitého právního základu má ústavní význam, neboť vzhledem
         k tomu, že má Společenství pouze svěřenou pravomoc, musí uvedené rozhodnutí navázat na ustanovení Smlouvy, které Společenství
         opravňuje takový akt schválit.

      Krom toho uvedení právního základu určuje rozdělení pravomocí mezi Společenstvím a členskými státy.
      Co se týče přijetí rozhodnutí Radou o postoji, který se má jménem Společenství zaujmout, pokud jde o některé návrhy předložené
         na čtrnáctém zasedání Konference smluvních stran Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů
         a planě rostoucích rostlin, použití samotného článku 175 ES nebo článku 133 ES nemá stejný dopad na rozdělení pravomocí mezi
         Společenstvím a členskými státy jako případné použití těchto dvou ustanovení ve vzájemném spojení, jelikož článek 133 ES svěřuje
         Společenství výlučnou pravomoc, zatímco článek 175 ES stanoví rozdělení pravomoci mezi Společenství a členské státy. Neuvedení
         právního základu tudíž může vést k nejasnostem, pokud jde o povahu pravomoci Společenství a může Společenství oslabit při
         obhajování jeho postoje na mezinárodních jednáních.

      (viz body 46–47, 49)
      5.        Uvedení právního základu má zvláštní význam za účelem zachování výsad orgánů Společenství, kterých se týká postup přijetí
         aktu. Co se týče rozhodnutí Rady o postoji, který se má jménem Společenství zaujmout, pokud jde o některé návrhy předložené
         na čtrnáctém zasedání Konference smluvních stran Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů
         a planě rostoucích rostlin, může mít toto uvedení dopad na pravomoci Parlamentu vzhledem k tomu, že články 133 ES, 175 ES
         a čl. 300 odst. 2 ES mu nepřiznávají stejný stupeň účasti na přijetí aktu. Stejně tak je uvedení právního základu nezbytné
         pro určení způsobu hlasování v Radě, neboť v tomto ohledu čl. 300 odst. 2 první pododstavec ES stanoví, že Rada rozhoduje
         kvalifikovanou většinou, ledaže se dohoda týká oblasti, v níž je pro přijetí vnitřních předpisů požadována jednomyslnost,
         nebo jde o dohodu uvedenou v článku 310 ES.

      (viz bod 48)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      1. října 2009 (*)

      „Žaloba na neplatnost – Vypracování postojů, které mají být zaujímány jménem Společenství v orgánu vytvořeném dohodou – Povinnost uvést odůvodnění – Uvedení právního základu – Čtrnácté zasedání Konference smluvních stran Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě
         rostoucích rostlin (CITES)“

      Ve věci C‑370/07,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES, podaná dne 2. srpna 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená G. Valero Jordanou a C. Zadrou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Radě Evropské unie, zastoupené J.-P. Jacquém, F. Florindo Gijónem a K. Michoel, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným E. Jenkinson a I. Rao, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s D. Wyattem, QC,

      vedlejším účastníkem,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.-C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (zpravodaj) a C. Toader, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. března 2009,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 23. dubna 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá zrušení rozhodnutí Rady Evropské unie ze dne 24. května 2007 o postoji,
         který se má jménem Evropského společenství zaujmout, pokud jde o některé návrhy předložené na čtrnáctém zasedání Konference
         smluvních stran Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (CITES)
         organizovaném v Haagu (Nizozemsko) ve dnech 3. až 15. června 2007 (dále jen „napadené rozhodnutí“).

       Právní rámec
      2        Článek 253 ES stanoví:

      „Nařízení, směrnice a rozhodnutí přijímané společně Evropským parlamentem a Radou, jakož i takové akty Rady nebo Komise musí
         obsahovat odůvodnění a odkazovat na návrhy nebo stanoviska, které musí být podle této smlouvy předloženy.“

      3        Podle čl. 300 odst. 2 ES, ve znění Niceské smlouvy:

      „S výhradou působnosti svěřené v této oblasti Komisi rozhoduje Rada na návrh Komise kvalifikovanou většinou o podpisu, který
         může být doplněn rozhodnutím o prozatímním uplatňování před vstupem v platnost, jakož i o uzavírání dohod. Rada rozhoduje
         jednomyslně, dotýká-li se dohoda oblasti, v níž je pro přijetí vnitřních předpisů požadována jednomyslnost, a v případě dohod
         uvedených v článku 310.

      Odchylně od odstavce 3 se použije stejný postup i pro rozhodování o pozastavení uplatňování dohody nebo pro účely vypracování
         postojů, které jsou zaujímány jménem Společenství v orgánu vytvořeném dohodou, pokud je tento orgán zmocněn přijímat rozhodnutí
         s právními účinky, s výjimkou rozhodnutí doplňujících nebo pozměňujících institucionální rámec dané dohody.

      Evropský parlament je okamžitě a úplně informován o veškerých rozhodnutích přijatých podle tohoto odstavce, která se týkají
         prozatímního uplatňování nebo pozastavení platnosti dohod nebo vypracování postoje Společenství v orgánu vytvořeném dohodou.“

       Skutečnosti předcházející sporu
      4        Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, podepsaná dne 3. března
         1973 ve Washingtonu (dále jen „CITES“), vstoupila v platnost dne 1. července 1975. Jejím cílem je chránit volně žijící živočichy
         a planě rostoucí rostliny především omezením nebo právní úpravou obchodu s nimi.

      5        Společenství není smluvní stranou CITES. Na Konferenci smluvních stran má postavení pozorovatele. Od roku 1982 však samostatně
         vydává opatření, kterými provádí povinnosti členských států v rámci Společenství vyplývající z CITES.

      6        Nejnovějším nástrojem přijatým za účelem samostatného provedení CITES je nařízení Rady (ES) č. 338/97 ze dne 9. prosince 1996
         o ochraně druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin regulováním obchodu s nimi (Úř. věst. L 61, s. 1; Zvl.
         vyd. 15/03, s. 136). Toto nařízení bylo přijato na základě čl. 130s odst. 1 Smlouvy o ES (nyní po změně čl. 175 odst. 1 ES).

      7        Dne 4. dubna 2007 předložila Komise Radě návrh za účelem přijetí napadeného rozhodnutí, přičemž tento návrh odkazoval, co
         se týče právního základu tohoto rozhodnutí, jednak na čl. 175 odst. 1 ES a článek 133 ES, a jednak na čl. 300 odst. 2 druhý
         pododstavec ES.

      8        Dne 24. května 2007 přijala Rada napadené rozhodnutí, které neuvádí právní základ, na němž je založeno.

      9        Dopisem ze dne 14. června 2007 Rada předala uvedené rozhodnutí Parlamentu.

      10      Napadené rozhodnutí zní takto:

      „Článek 1
      Postoj Společenství, pokud jde o oblasti spadající do pravomoci Společenství, který členské státy jednající společně v zájmu
         Společenství vyjádří na čtrnáctém zasedání Konference smluvních stran CITES, je v souladu s přílohami tohoto rozhodnutí.

      Článek 2
      Pokud by na postoj uvedený v článku 1 mohly mít dopad nové vědecké nebo technické informace předložené po přijetí tohoto rozhodnutí
         a před nebo během čtrnáctého zasedání Konference smluvních stran, nebo budou-li na tomto zasedání předloženy nové návrhy,
         k nimž Společenství ještě nezaujalo postoj, vypracuje se předtím, než o těchto návrzích hlasuje Konference smluvních stran,
         prostřednictvím koordinace na místě postoj Společenství, pokud jde o oblasti spadající do pravomoci Společenství.“

       Návrhová žádání účastníků řízení a řízení
      11      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadené rozhodnutí a
      –        uložil Radě náhradu nákladů řízení.
      12      Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zamítl žalobu,
      –        podpůrně a v rozsahu, v němž by Soudní dvůr zrušil napadené rozhodnutí, rozhodl, že účinky tohoto posledně uvedeného rozhodnutí
         jsou konečné, a

      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      13      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 20. listopadu 2007 bylo povoleno vedlejší účastenství Spojeného království Velké
         Británie a Severního Irska na podporu návrhových žádání Rady.

       K žalobě
       K přípustnosti
      14      Rada v rámci úvodního vyjádření procesní povahy tvrdí, že žaloba je bezpředmětná z důvodu, že napadené rozhodnutí již vyvolalo
         všechny své právní účinky, jelikož v něm obsažený postoj Společenství byl vyjádřen na Konferenci smluvních stran organizované
         v Haagu ve dnech 3. až 15. června 2007.

      15      Komise, jež upřesňuje, že podání projednávané žaloby směřuje k tomu, aby Soudní dvůr vydal rozsudek, který umožní zabránit
         tomu, aby v budoucnosti Rada přijímala rozhodnutí bez uvedení jejich právního základu v rámci Konference smluvních stran CITES,
         tvrdí, že žaloba je přípustná.

      16      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Komise nemusí prokazovat právní zájem na podání žaloby na neplatnost proti takovým
         rozhodnutím (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 26. března 1987, Komise v. Rada, 45/86, Recueil, s. 1493, bod 3).

      17      Mimoto je třeba poukázat na to, že Soudní dvůr již rozhodl o přípustnosti žaloby směřující ke zrušení aktu, který již byl
         proveden nebo který již nebyl použitelný v okamžiku podání žaloby (viz rozsudky ze dne 24. června 1986, AKZO Chemie a AKZO
         Chemie UK v. Komise, 53/85, Recueil, s. 1965, bod 21, a ze dne 26. dubna 1988, Apesco v. Komise, 207/86, Recueil, s. 2151,
         bod 16).

      18      V důsledku toho je žaloba přípustná.

       K věci samé
       Argumentace účastníků řízení
      19      Komise na podporu své žaloby uplatňuje jediný žalobní důvod vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění stanovené v článku
         253 ES v rozsahu, v němž napadené rozhodnutí neuvádí právní základ, na němž je založeno.

      20      Komise tvrdí, že navrhla, aby se za hmotněprávní základ napadeného rozhodnutí vzala spojená ustanovení článků 133 ES a 175 ES,
         jelikož v rámci CITES mají právní úprava obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin a jejich
         ochrana stejnou důležitost. Neuvedením tohoto dvojího právního základu nebyla určena pravomoc dotyčných orgánů Společenství
         a členských států, a tudíž jejich úloha v rámci Konference smluvních stran CITES. Okolnost, že je nařízení č. 338/97 založeno
         výlučně na článku 175 ES, a nikoliv na spojených ustanoveních článků 133 ES a 175 ES, není relevantní, jelikož právní základ
         aktu se musí určit v závislosti na jeho cíli a jeho vlastním obsahu, a nikoliv s ohledem na právní základ stanovený pro přijetí
         jiných podobných aktů Společenství.

      21      Co se týče procesněprávního základu Komise tvrdí, že pouze rozhodnutí Rady založené na čl. 300 odst. 2 druhém pododstavci ES
         může představovat právní nástroj vhodný k definování postoje Společenství, pokud musí být přijato rozhodnutí Konference smluvních
         stran CITES, které má právní účinky a pokud může být v důsledku tohoto přijetí dotčeno acquis Společenství. Neuvedení tohoto základu způsobilo velkou nejistotu, co se týče postupu, kterým se skutečně Rada řídila, a dotklo
         se výsad Parlamentu.

      22      Komise, odkazujíc na výše citovaný rozsudek Komise v. Rada, rovněž poukazuje na to, že právní základ napadeného rozhodnutí
         nelze odvodit z žádných jiných skutečností obsažených v posledně uvedeném rozhodnutí. Rada se ostatně v napadeném rozhodnutí
         vyhnula jakémukoli odkazu na Smlouvu.

      23      Komise zpochybňuje argument Rady vycházející z toho, že napadené rozhodnutí není rozhodnutím ve smyslu článku 249 ES. V tomto
         ohledu tvrdí, že rozdíl mezi oběma druhy rozhodnutí učiněný Radou na základě použití dvou různých výrazů v německém znění
         Smlouvy („Entscheidung“ a „Beschluß“), které se vyskytuje pouze ve dvou dalších jazykových zněních Smlouvy, a sice nizozemském
         („beschikking“ a „besluit“) a slovinském znění („odločba“ a „sklep“), nemá opodstatnění ve Smlouvě. Smlouva totiž nečiní rozdíl
         mezi rozhodnutími uvedenými v článku 253 ES a ostatními rozhodnutími. Komise zdůrazňuje, že akty uvedené v čl. 300 odst. 2
         druhém pododstavci ES jsou označeny výrazy „rozhodnutí“ a že zejména anglické a francouzské znění Smlouvy, posuzovaná ve svém
         kontextu, jsou v souladu s touto terminologií.

      24      Neuvedení právního základu napadeného rozhodnutí nemůže být podle Komise odůvodněno skutečností, že toto rozhodnutí je určeno
         pouze stranám, které se podílely na jeho přijetí, neboť je nezbytné chránit výsady orgánů a nenarušovat soudní přezkum vykonávaný
         Soudním dvorem.

      25      Komise v projednávaném případě zpochybňuje relevanci odkazu na rozsudek ze dne 31. března 1971, Komise v. Rada, zvaný „AETR“
         (22/70, Recueil s. 263), který se týkal některých „jednání vedených Radou“, jelikož v projednávané věci je napadáno rozhodnutí
         Rady přijaté na základě čl. 300 odst. 2 druhého pododstavce ES a výslovně uvedené v článku 253 ES. Komise upřesňuje, že naproti
         tomu ve věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek AETR, byl napadán akt přijatý s ohledem na velice zvláštní okolnosti
         případu, jenž byl považován Soudním dvorem za platný pouze za těchto okolností a k němuž dala Komise svůj souhlas.

      26      Komise tvrdí, že neuvedení právního základu napadeného rozhodnutí není čistě formální vadou, jelikož podle Soudního dvora
         má volba náležitého právního základu ústavní význam (posudek 2/00, ze dne 6. prosince 2001, Recueil s. I‑9713, bod 5), takže
         tento nedostatek představuje nesplnění povinnosti porušující ústavní rovnováhu stanovenou Smlouvou mezi orgány a mezi Společenstvím
         a členskými státy. Mimoto Rada záměrně odstranila uvedení dotčeného právního základu, čímž naznačila, že nesouhlasí s nutností
         citovat ho výslovně.

      27      Krom toho postup stanovený v čl. 300 odst. 2 druhém pododstavci ES nebyl dodržen, jelikož napadené rozhodnutí bylo předáno
         Parlamentu až tři týdny po jeho přijetí, tedy 14. června 2007, takže toto pozdní předání narušilo výsady Parlamentu.

      28      Konečně Komise zpochybňuje relevanci doplňujících vyjádření Rady týkajících se praxe vypracovávání postojů Společenství a připomíná,
         že podle judikatury pouhá praxe Rady nemůže způsobit změnu pravidel Smlouvy (rozsudek ze dne 23. února 1988, Spojené království
         v. Rada, 68/86, Recueil, s. 855, bod 24).

      29      Hlavním argumentem Rady je tvrzení, že v projednávaném případě nebyla povinna citovat právní základ napadeného rozhodnutí,
         jelikož posledně uvedené rozhodnutí je rozhodnutím sui generis, označeným v německém jazyce výrazem „Beschluß“, přijatým Radou v rámci vnějších vztahů Společenství v souladu s čl. 300
         odst. 2 druhým pododstavcem ES. Toto rozhodnutí je třeba odlišovat od rozhodnutí označeného německým výrazem „Entscheidung“
         uvedeného v článcích 249 ES a 253 ES.

      30      Rada uvádí, že jelikož má napadené rozhodnutí dopad pouze na vztahy mezi Společenstvím a členskými státy, jakož i na vztahy
         mezi orgány, a tudíž nemá žádný účinek na zákonná práva a povinnosti třetích osob, jako jsou fyzické osoby nebo společnosti,
         postrádá povinnost uvést odůvodnění ratio legis, neboť uvedené rozhodnutí je určeno pouze stranám, které se podílely na jeho přijetí. Podobně tomu, jak Soudní dvůr rozhodl
         ve výše citovaném rozsudku AETR, který se týkal „jednání vedeného Radou“ za účelem uzavření mezinárodní dohody, je napadené
         rozhodnutí „Beschluß“ a jako takové není uvedeno v taxativním výčtu aktů podléhajících povinnosti uvést odůvodnění.

      31      Podpůrným argumentem Rady je tvrzení, s odkazem na rozsudek ze dne 14. prosince 2004, Swedish Match (C‑210/03, Recueil s. I‑11893,
         bod 44), že to, že v určitém aktu není uveden odkaz na právní základ tohoto aktu, představuje pouze ryze formální vadu. Neuvedení
         tohoto odkazu v napadeném rozhodnutí totiž nemá žádný dopad na postup použitelný pro přijetí tohoto rozhodnutí, neboť v projednávaném
         případě byl postup stanovený v čl. 300 odst. 2 druhém pododstavci ES dodržen. Rada v tomto ohledu upřesňuje, že toto ustanovení
         vyžaduje pouze předání dotyčného rozhodnutí Parlamentu k informaci, avšak nestanoví žádnou lhůtu a nikterak neukládá povinnost
         Radě předložit toto rozhodnutí k parlamentní kontrole.

      32      Co se týče dvojího hmotněprávního základu navrhovaného Komisí, Rada poukazuje na to, že jelikož nařízení č. 338/97 bylo přijato
         pouze na základě článku 130s Smlouvy, nebylo možné v Radě dosáhnout kvalifikované většiny umožňující přijmout takto navrhovaný
         právní základ.

      33      Podle Rady bylo třeba přijmout postoj Společenství v souladu s postupy stanovenými Smlouvou před zahájením čtrnáctého zasedání
         Konference smluvních stran CITES. Neuvedení právního základu napadeného rozhodnutí nemělo žádný dopad na postup vedoucí k přijetí
         tohoto rozhodnutí, na závaznou povahu tohoto rozhodnutí, na samotná jednání, která proběhla na uvedené konferenci, ani na
         úlohu zastávanou Komisí a členskými státy v těchto jednáních. Rada upřesňuje, že úloha Komise v těchto jednáních byla určena
         – a omezena – skutečností, že Společenství není smluvní stranou CITES, a nikoliv neuvedením právního základu napadeného rozhodnutí.

      34      Rada zdůrazňuje, že neuvedení právního základu v napadeném rozhodnutí nemělo dopad ani na přijetí odpovídajícího interního
         aktu Společenství, jelikož článek 19 nařízení č. 338/97 stanoví, že přijetí zejména změn příloh tohoto nařízení v důsledku
         rozhodnutí Konference smluvních stran a rozhodnutí Stálého výboru CITES podléhá postupu projednávání ve výborech.

      35      Rada dále uvádí, že praxe v oblasti vypracovávání postojů Společenství je dosti rozmanitá a tato rozmanitost nadále přetrvává
         i po vstupu Niceské smlouvy v platnost. Existují jednak rozhodnutí Rady, která uvádějí buď výlučně hmotněprávní základ, nebo
         výlučně čl. 300 odst. 2 druhý pododstavec ES. Kromě toho není neobvyklé, že postoje Společenství jsou vypracovány tak, že
         Rada přímo schválí text, k němuž má být přijat postoj, aniž by toto schválení bylo doprovázeno rozhodnutím sui generis. V posledně uvedených případech Rada vždy rozhodovala na návrh Komise, přičemž vzala v úvahu formu, kterou Komise navrhovala.

      36      Spojené království podporuje v plném rozsahu argumentaci Rady a dodává, že čl. 300 odst. 2 druhý pododstavec ES neobsahuje
         žádné ustanovení, jehož účinkem je nahrazení aktů sui generis v dotčené oblasti rozhodnutími uvedenými v článku 249 ES. Mimoto skutečnost, že se Komise podílela na postupu, který vedl
         k přijetí napadeného rozhodnutí, a účastnila se jednání týkajících se CITES, skýtala posledně uvedenému orgánu všechny právní
         záruky, které má článek 253 ES za cíl zajistit ve vztahu k třetím osobám. Akty sui generis přinášejí Společenství pružnost nezbytnou k účinné účasti v orgánech vytvořených mezinárodními dohodami a bylo by v rozporu
         se zájmy Společenství uložit Radě povinnost, aby upřesnila právní základ každého rozhodnutí takového druhu, jako je rozhodnutí,
         jež je dotčeno v projednávaném případě. Spojené království upřesňuje, že skutečnost, že Rada nepodléhá v souladu s článkem
         253 ES striktní povinnosti uvést právní základ aktu sui generis neznamená, že od toho musí upustit.

       Závěry Soudního dvora
      37      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury povinnost uvést odůvodnění vyjádřená v článku 253 ES vyžaduje, aby
         všechny dotyčné akty obsahovaly vylíčení důvodů, které daný orgán přiměly k jejich vydání tak, aby Soudní dvůr mohl vykonávat
         svůj přezkum a aby jak členské státy, tak i dotčené třetí osoby znaly podmínky, za kterých orgány Společenství použily Smlouvu
         (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 17. května 1994, Francie v. Komise, C‑41/93, Recueil, s. I‑1829, bod 34).

      38      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že povinnost uvést právní základ aktu je součástí povinnosti uvést odůvodnění (viz zejména
         výše citovaný rozsudek Komise v. Rada, bod 9, a ze dne 20. září 1988, Španělsko v. Rada, 203/86, Recueil, s. 4563, body 36
         až 38).

      39      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že právní jistota vyžaduje, aby závazná povaha jakéhokoliv aktu, který směřuje k založení právních
         účinků, byla odvozena z některého ustanovení práva Společenství, které stanoví právní formu aktu a které v něm musí být výslovně
         uvedeno jako právní základ (rozsudek ze dne 16. června 1993, Francie v. Komise, C‑325/91, Recueil, s. I‑3283, bod 26).

      40      Právě ve světle těchto úvah je třeba stanovit, zda napadené rozhodnutí mohlo být platně přijato, aniž by byl uveden jeho právní
         základ. Za tímto účelem je třeba zkoumat, zda toto rozhodnutí podléhá povinnosti odůvodnění, a zda v důsledku toho musí uvádět
         právní základ.

      41      Účastníci řízení na podporu svých tvrzení uplatňují především argumenty terminologické povahy, když se opírají o různá jazyková
         znění čl. 300 odst. 2 ES. Komise tvrdí, že napadené rozhodnutí je rozhodnutím ve smyslu článku 249 ES označeným v německém
         jazyce výrazem „Entscheidung“, a že v důsledku toho musí být odůvodněno. Naproti tomu Rada, podporovaná Spojeným královstvím,
         se domnívá, že se jedná o rozhodnutí sui generis označené v německém jazyce výrazem „Beschluß“, jehož se článek 253 ES netýká.

      42      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že kvalifikace napadeného rozhodnutí jako rozhodnutí ve smyslu článku 249 ES nebo jako
         rozhodnutí sui generis není v projednávaném případě směrodatná pro účely rozhodnutí, zda musí podléhat povinnosti odůvodnění. Tato povinnost, jež
         je odůvodněna zejména soudním přezkumem, který musí být Soudní dvůr s to vykonávat, se totiž musí použít na všechny akty,
         které mohou být předmětem žaloby na neplatnost. Podle ustálené judikatury jsou za napadnutelné akty ve smyslu článku 230 ES
         považována všechna opatření přijímaná orgány v jakékoliv formě, jejichž účelem je vyvolat závazné právní účinky (viz zejména
         výše citovaný rozsudek AETR, bod 42; ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, Recueil, s. 2639, bod 9, a ze dne 17.
         července 2008, Athinaïki Techniki v. Komise, C‑521/06 P, Sb. rozh. s. I‑5829, bod 42). Z toho plyne, že v zásadě jakýkoliv
         akt vyvolávající právní účinky podléhá povinnosti odůvodnění.

      43      V projednávaném případě napadené rozhodnutí podle svého článku 1 stanoví postoj Společenství, co se týče oblastí spadajících
         do jeho pravomoci, který členské státy jednající společně v zájmu Společenství vyjádří na čtrnáctém zasedání Konference smluvních
         stran CITES.

      44      Napadené rozhodnutí je tedy aktem, který vyvolává závazné právní účinky v rozsahu, v němž stanoví postoj Společenství v rámci
         uvedeného čtrnáctého zasedání, a který má závaznou povahu jednak pro Radu a Komisi, a jednak pro členské státy v rozsahu,
         v němž jim ukládá zastávat uvedený postoj.

      45      Z toho plyne, že napadené rozhodnutí musí být odůvodněno, a musí v důsledku toho uvádět právní základ, na němž je založeno,
         zejména aby Soudní dvůr mohl vykonávat svůj soudní přezkum.

      46      Uvedení právního základu je nezbytné rovněž s ohledem na zásadu svěřených pravomocí zakotvenou v čl. 5 prvním pododstavci ES,
         podle kterého Společenství jedná v mezích pravomocí svěřených mu Smlouvou a cílů v ní stanovených, což platí jak pro vnitřní,
         tak pro mezinárodní akty Společenství (viz posudek 2/94, ze dne 28. března 1996, Recueil, s. I‑1759, bod 24).

      47      V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že Soudní dvůr již rozhodl, že volba náležitého právního základu má ústavní význam,
         neboť vzhledem k tomu, že má Společenství pouze svěřenou pravomoc, musí napadené rozhodnutí navázat na ustanovení Smlouvy,
         které Společenství opravňuje takový akt schválit (viz v tomto smyslu výše citovaný posudek 2/00, bod 5).

      48      Uvedení právního základu má rovněž zvláštní význam za účelem zachování výsad orgánů Společenství, kterých se týká postup přijetí
         aktu. V projednávané věci tak může mít toto uvedení dopad na pravomoci Parlamentu vzhledem k tomu, že články 133 ES, 175 ES
         a čl. 300 odst. 2 ES mu nepřiznávají stejný stupeň účasti na přijetí aktu. Stejně tak je uvedení právního základu nezbytné
         pro určení způsobu hlasování v Radě. V tomto ohledu přitom čl. 300 odst. 2 první pododstavec ES stanoví, že Rada rozhoduje
         kvalifikovanou většinou, ledaže se dohoda týká oblasti, v níž je pro přijetí vnitřních předpisů požadována jednomyslnost,
         nebo jde o dohodu uvedenou v článku 310 ES.

      49      Krom toho uvedení právního základu určuje rozdělení pravomocí mezi Společenstvím a členskými státy. V projednávaném případě
         totiž použití samotného článku 175 ES nebo článku 133 ES nemá stejný dopad na rozdělení pravomocí mezi Společenstvím a členskými
         státy jako případné použití těchto dvou ustanovení ve vzájemném spojení, jelikož článek 133 ES svěřuje Společenství výlučnou
         pravomoc, zatímco článek 175 ES stanoví rozdělení pravomoci mezi Společenství a členské státy. Neuvedení právního základu
         tudíž může vést k nejasnostem, pokud jde o povahu pravomoci Společenství a může Společenství oslabit při obhajování jeho postoje
         na mezinárodních jednáních.

      50      Zjištění, že napadené rozhodnutí mělo uvádět právní základ, na němž je založeno, nemůže být zpochybněno argumenty dovolávanými
         Radou a Spojeným královstvím.

      51      Co se zaprvé týče argumentu Rady vycházejícího z výše citovaného rozsudku AETR, je třeba poukázat na to, že napadené rozhodnutí
         a rozhodnutí dotčené v tomto rozsudku nebyly přijaty ve srovnatelných situacích. Posledně uvedené rozhodnutí se totiž týkalo
         vhodných způsobů spolupráce za účelem zajistit nejúčinnějším možným způsobem obranu zájmů Společenství při sjednávání a uzavírání
         evropské Úmluvy o práci posádek vozidel v mezinárodní silniční dopravě v době, kdy provedení nového rozdělení pravomocí ve
         Společenství mohlo ohrozit zdárný výsledek jednání. Jednalo se tedy o akt přijatý za okolností vlastních věci, v níž byl vydán
         výše citovaný rozsudek AETR. Nic takového se v projednávaném případě neobjevuje, jelikož Rada přijala rozhodnutí v souladu
         s čl. 300 odst. 2 druhým pododstavcem ES.

      52      Co se zadruhé týče argumentu Spojeného království, že nadměrný formalismus závažně brání účinné účasti Společenství v orgánech
         vytvořených mezinárodními dohodami, je třeba jednak poznamenat, že ačkoliv může mít potřeba možnosti pružného jednání v rámci
         mezinárodních jednání určitou důležitost, nic to nemění na tom, že Společenství má pouze svěřené pravomoci a může jednat jen
         v jejich mezích. Kromě toho podle ustálené judikatury musí být požadavek odůvodnění posuzován v závislosti na povaze dotčeného
         aktu a jeho kontextu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Régie Networks, C‑333/07, Sb. rozh. s. I-10807,
         bod 63 a výše citovaná judikatura). V důsledku toho sice odůvodnění tohoto aktu, více či méně podrobné v závislosti na daném
         případu, může odpovídat případným obtížím vzniklým na mezinárodních jednáních, avšak uvedení právního základu tohoto aktu
         nemůže představovat nadměrný požadavek na odůvodnění. Uvedení právního základu tudíž musí být v zásadě považováno za minimální
         údaj umožňující vyhovět požadavku odůvodnění vzhledem k tomu, že Společenství musí přijatý akt navázat na ustanovení Smlouvy,
         které ho k přijetí aktu opravňuje.

      53      Zatřetí ani argument vycházející z časové tísně dovolávaný rovněž Spojeným královstvím nemůže být přijat. Jelikož má Společenství
         pouze svěřené pravomoci, článek Smlouvy, který mu svěřuje jeho příslušnou pravomoc musí být určen před tím, než Společenství
         jedná. Mimoto, aby byla splněna povinnost odůvodnění, nemůže být dostatečné – na rozdíl od toho, co tvrdí Rada – ani to, že
         by byl právní základ uveden v pozdějším okamžiku v aktu provádějícím na úrovni Společenství změny Úmluvy CITES, jelikož odůvodnění
         aktu musí být obsaženo v tomto aktu (viz rozsudku ze dne 16. listopadu 2000, Sarrió v. Komise, C‑291/98 P, Recueil, s. I‑9991,
         body 73 a 75, a ze dne 21. ledna 2003, Komise v. Parlament a Rada, C‑378/00, Recueil, s. I‑937, bod 66).

      54      Konečně argument dovolávaný Radou, podle kterého srovnatelná rozhodnutí v minulosti rovněž neuváděla právní základ, na kterém
         byla založena, rovněž nelze přijmout. V tomto ohledu totiž stačí uvést, že pouhá praxe Rady se nemůže odchýlit od pravidel
         Smlouvy, a v důsledku toho nemůže vytvořit precedens zavazující orgány Společenství, pokud jde o správný právní základ (výše
         citovaný rozsudek Spojené království v. Rada, bod 24, a ze dne 26. března 1996, Parlament v. Rada, C‑271/94, Recueil, s. I‑1689,
         bod 24).

      55      Z výše uvedených úvah vyplývá, že napadené rozhodnutí mělo přinejmenším uvádět právní základ, na kterém je založeno, aby byla
         splněna povinnost odůvodnění.

      56      Je nicméně třeba připomenout, že neuvedení odkazu na konkrétní ustanovení Smlouvy nemůže představovat podstatnou vadu, pokud
         může být právní základ aktu určen na základě jiných prvků tohoto aktu. Výslovný odkaz je však nezbytný, pokud jsou v případě
         neexistence takového výslovného odkazu zúčastněné osoby a Soudní dvůr ponechány v nejistotě, co se týče přesného právního
         základu (viz výše citovaný rozsudek Komise v. Rada, bod 9).

      57      V projednávaném případě nemůže být právní základ určen na základě žádného prvku napadeného rozhodnutí. Napadené rozhodnutí
         se totiž omezuje na odkaz na návrh rozhodnutí Rady předložený Komisí Radě. Bod 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že
         CITES je ve Společenství prováděna nařízením č. 338/97. Co se týče bodů 2 až 4 tohoto odůvodnění, omezují se na uvedení, že
         některá usnesení Konference smluvních stran CITES mohou mít dopad na právní předpisy Společenství, že Společenství zatím není
         smluvní stranou CITES a že v případech, kdy byla stanovena pravidla Společenství pro dosažení cílů Smlouvy, členské státy
         nemohou mimo rámec orgánů Společenství přijímat závazky, které by mohly mít dopad na tato pravidla nebo měnit rozsah jejich
         působnosti.

      58      Mimoto ze spisů účastníků řízení předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že volba příslušného právního základu byla předmětem
         sporů v Radě. Stejně tak Komise v tomto ohledu uvedla, aniž by jí bylo v tomto bodě oponováno, že některé členské státy podaly
         námitky ohledně dvojího hmotněprávního základu navrhovaného Komisí, přičemž několik z nich dávalo přednost přijetí pouze na
         základě článku 175 ES, zatímco jiné členské státy projevily svůj nesouhlas s navrhovaným procesněprávním základem spočívajícím
         v čl. 300 odst. 2 druhém pododstavci ES.

      59      Krom toho Rada uvádí, že když přijímala napadené rozhodnutí, jednala v souladu s postupem uvedeným v čl. 300 odst. 2 druhém
         pododstavci ES, avšak domnívala se, že není nezbytné uvést procesněprávní základ. Upřesňuje, že nebylo možné dosáhnout dohody
         ohledně dvojího hmotněprávního základu navrhovaného Komisí.

      60      Z toho plyne, že právní základ napadeného rozhodnutí nelze z posledně uvedeného rozhodnutí jasně odvodit a že neuvedení právního
         základu lze vysvětlit existencí neshody v Radě, přinejmenším co se týče hmotněprávního základu.

      61      Na rozdíl od toho, co tvrdí Rada a Spojené království, nemůže být za těchto podmínek neuvedení žádného právního základu v napadeném
         rozhodnutí považováno za čistě formální vadu.

      62      Z toho plyne, že napadené rozhodnutí musí být zrušeno z důvodu, že v něm není uveden právní základ, na kterém je založeno.

       K návrhu na zachování účinků napadeného rozhodnutí
      63      Rada, podporovaná v tomto ohledu Spojeným královstvím, navrhuje, aby Soudní dvůr v případě, že by napadené rozhodnutí zrušil,
         zachoval jeho účinky. Komise proti tomuto návrhu nic nenamítala.

      64      Podle čl. 231 druhého pododstavce ES může Soudní dvůr uvést, považuje-li to za nezbytné, ty účinky zrušeného nařízení, které
         jsou nadále považovány za zachované. Takové ustanovení lze obdobně použít rovněž na rozhodnutí, pokud existují důležité důvody
         právní jistoty srovnatelné s těmi, které nastávají v případě zrušení určitých nařízení, které odůvodňují, aby Soudní dvůr
         použil pravomoc, kterou mu v tomto kontextu svěřuje čl. 231 druhý pododstavec ES (rozsudek ze dne 6. listopadu 2008, Parlament
         v. Rada, C‑155/07, Sb. rozh. s. I-8103, bod 87 a citovaná judikatura).

      65      Je třeba poukázat na to, že napadené rozhodnutí mělo za cíl vypracovat postoj Společenství týkající se některých návrhů, kterými
         se zabývalo čtrnácté zasedání Konference smluvních stran CITES, která se konala v Haagu ve dnech 3. až 15. června 2007. V tomto
         ohledu není zpochybňováno, že tento postoj Společenství byl skutečně vyjádřen členskými státy v souladu s napadeným rozhodnutím.

      66      Za těchto podmínek je třeba z důvodů právní jistoty zachovat účinky napadeného rozhodnutí, o jehož zrušení je rozhodnuto tímto
         rozsudkem.

       K nákladům řízení
      67      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Rada
         neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení. Podle odst. 4 prvního pododstavce uvedeného
         článku Spojené království, které vstoupilo do řízení jako vedlejší účastník, ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí Rady Evropské unie ze dne 24. května 2007 o postoji, který se má jménem Evropského společenství zaujmout, pokud
            jde o některé návrhy předložené na čtrnáctém zasedání Konference smluvních stran Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými
            druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (CITES) organizovaném v Haagu (Nizozemsko) ve dnech 3. až 15. června
            2007, se zrušuje.
      2)      Účinky zrušeného rozhodnutí zůstanou zachovány.
      3)      Radě Evropské unie se ukládá náhrada nákladů řízení.
      4)      Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. září 2011.#Mesopotamia Broadcast A/S METV (C-244/10) a Roj TV A/S (C-245/10) proti Bundesrepublik Deutschland.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo.#Směrnice 89/552/EHS - Televizní vysílání - Možnost členského státu zakázat na svém území činnost subjektu televizního vysílání usazeného v jiném členském státě - Důvod vycházející z narušení porozumění mezi národy.#Spojené věci C-244/10 a C-245/10.

text:
      Spojené věci C-244/10 a C-245/10
      Mesopotamia Broadcast A/S METV
      a
      Roj TV A/S
      v.
      Bundesrepublik Deutschland
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Bundesverwaltungsgericht)
      „Směrnice 89/552/EHS – Televizní vysílání – Možnost členského státu zakázat na svém území činnost subjektu televizního vysílání usazeného v jiném členském státě – Důvod vycházející z narušení porozumění mezi národy“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb služeb – Televizní vysílání – Směrnice 89/552 – Kontrola dodržování ustanovení směrnice – Kontrola příslušející
            členskému státu, z něhož se vysílá – Odchylky – Podněty k nenávisti z důvodu rasy, pohlaví, náboženství nebo národnosti –
            Pojem – Narušování porozumění mezi národy – Zahrnutí
      (Směrnice Rady 89/552 ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rad, 97/36, článek 22a)
      Článek 22a směrnice Rady 89/552 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování
         televizního vysílání, ve znění směrnice 97/36/ES, musí být vykládán v tom smyslu, že o skutkových okolnostech, na které se
         vztahuje vnitrostátní pravidlo zakazující narušování porozumění mezi národy, je třeba mít za to, že jsou zahrnuty v pojmu
         „podněty k nenávisti z důvodu rasy, pohlaví, náboženství nebo národnosti“.

      Tento článek nebrání tomu, aby členský stát na základě takové obecné právní úpravy, jako je zákon o sdruženích, přijal opatření
         vůči subjektu televizního vysílání usazenému v jiném členském státě z důvodu, že činnosti a cíle tohoto subjektu porušují
         zákaz narušování porozumění mezi národy, za předpokladu, že uvedená opatření nebrání, což musí ověřit vnitrostátní soud, vlastnímu
         dalšímu přenosu televizního vysílání uskutečňovaného uvedeným subjektem z jiného členského státu na území členského státu,
         v němž je uvedené vysílání přijímáno.

      (viz body 46, 54 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      22. září 2011(*)

      „Směrnice 89/552/EHS – Televizní vysílání – Možnost členského státu zakázat na svém území činnost subjektu televizního vysílání usazeného v jiném členském státě – Důvod vycházející z narušení porozumění mezi národy“
      Ve spojených věcech C‑244/10 a C‑245/10,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Bundesverwaltungsgericht
         (Německo) ze dne 24. února 2010, došlými Soudnímu dvoru dne 19. května 2010, v řízení

      Mesopotamia Broadcast A/S METV (C‑244/10),

      Roj TV A/S (C‑245/10)
      proti
      Spolkové republice Německo,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), G. Arestis, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. dubna 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Mesopotamia Broadcast A/S METV a Roj TV A/S R. Marxem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu T. Henzem a N. Grafem Vitzthumem, jako zmocněnci,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a S. Menezem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi C. Vrignon a S. La Pergola, jakož i G. von Rintelenem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. května 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých
         právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23; Zvl.
         vyd. 06/01, s. 224), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/36/ES ze dne 30. června 1997 (Úř. věst. L 202, s. 60;
         Zvl. vyd. 06/02, s. 321, dále jen „směrnice“).

      2        Tyto žádosti byly podány v rámci sporů mezi Mesopotamia Broadcast A/S METV (dále jen „Mesopotamia Broadcast“) a Roj TV A/S
         (dále jen „Roj TV“), dvěma dánskými společnostmi, na jedné straně a Spolkovou republikou Německo na straně druhé ohledně rozhodnutí
         o zákazu činnosti z důvodu charakteru televizního vysílání produkovaného těmito společnostmi.

       Právní rámec
       Unijní právní úprava
      3        Podle čl. 1 písm. b) směrnice je „subjekt televizního vysílání“ definován jako „fyzická nebo právnická osoba, která má redakční
         odpovědnost za skladbu televizních pořadů [...] a tyto pořady vysílá nebo dává vysílat třetí osobou“.

      4        Článek 2 směrnice stanoví:

      „1.      Každý členský stát zabezpečí, aby veškeré šíření televizního vysílání zajišťované subjekty televizního vysílání, které spadají
         do jeho pravomoci, bylo v souladu s právními předpisy vztahujícími se na vysílání určené veřejnosti v dotyčném členském státě.

      2.      Pro účely této směrnice do pravomoci členského státu spadají ty subjekty televizního vysílání,
      –        které jsou v tomto členském státě usazeny v souladu s odstavcem 3,
      […]
      3.      Pro účely této směrnice je subjekt televizního vysílání považován za usazený v členském státě v těchto případech:
      a)      subjekt televizního vysílání má v tomto členském státě své skutečné sídlo a redakční rozhodnutí o programové skladbě jsou
         přijímána v tomto členském státě;

      […]“
      5        Článek 2a směrnice stanoví:

      „1.      Členské státy zajišťují svobodu příjmu a nebrání dalšímu přenosu televizního vysílání z jiných členských států na svém území
         z důvodů, které spadají do oblastí upravených touto směrnicí.

      2.      Členské státy se mohou přechodně odchýlit od odstavce 1, jsou-li splněny tyto podmínky:
      a)      televizní vysílání z jiného členského státu zřejmým, závažným a hrubým způsobem porušuje čl. 22 odst. 1 nebo 2 nebo článek
         22a;

      b)      subjekt televizního vysílání během předchozích dvanácti měsíců již nejméně dvakrát porušil písmeno a);
      c)      dotyčný členský stát písemně oznámil subjektu televizního vysílání a Komisi údajná porušení a opatření, která zamýšlí přijmout
         v případě opětovného porušení;

      d)      konzultace s členským státem, z něhož se vysílá, a Komisí nevedla ve lhůtě čtrnácti dnů od oznámení podle písmene c) ke smírnému
         řešení a údajné porušení trvá.

      Komise rozhodne ve lhůtě dvou měsíců ode dne oznámení opatření přijatých členským státem o slučitelnosti těchto opatření s právem
         Společenství. V případě záporného rozhodnutí musí členský stát uvedená opatření neprodleně ukončit.

      3.      Odstavec 2 nevylučuje uplatnění jiného postupu, opravného prostředku nebo sankcí při dotyčném porušení v členském státě, do
         jehož pravomoci subjekt televizního vysílání spadá.“

      6        Článek 3 odst. 1 a 2 směrnice stanoví:

      „1.      Členské státy jsou oprávněny uplatňovat vůči subjektům televizního vysílání, které spadají do jejich pravomoci, v oblastech,
         na které se vztahuje tato směrnice, přísnější nebo podrobnější předpisy.

      2.      Členské státy zajistí vhodnými prostředky v rámci svých právních předpisů, aby subjekty televizního vysílání, které spadají
         do jejich pravomoci, dodržovaly tuto směrnici.“

      7        Články 22 a 22a směrnice jsou součástí její kapitoly V, nadepsané „Ochrana dětí a mladistvých a veřejný pořádek“. Článek 22
         odst. 1 a 2 směrnice stanoví:

      „1.      Členské státy přijmou vhodná opatření, aby vysílání subjektů televizního vysílání, které spadají do jejich pravomoci, neobsahovalo
         pořady, které by mohly vážně poškodit tělesný, duševní nebo morální vývoj dětí a mladistvých, zejména takové pořady, které
         obsahují pornografické scény nebo bezdůvodné násilí.

      2.      Opatření podle odstavce 1 se rovněž rozšíří i na jiné pořady, které mohou poškodit tělesný, duševní nebo morální vývoj dětí
         a mladistvých, kromě případů, kdy je volbou doby vysílání nebo jakýmkoli technickým opatřením zajištěno, že děti nebo mladiství,
         kteří jsou v dosahu vysílání, nemají běžně možnost tyto pořady vidět nebo slyšet.“

      8        Článek 22a směrnice zní takto:

      „Členské státy dbají, aby vysílání neobsahovala podněty k nenávisti z důvodu rasy, pohlaví, náboženství nebo národnosti.“
       Vnitrostátní právní úprava
      9        Článek 9 Základního zákona Spolkové republiky Německo (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland, dále jen „Základní
         zákon“) v odstavci 1 zaručuje svobodu sdružování a v odstavci 2 definuje okolnosti, za nichž je sdružování zakázáno. Posledně
         uvedený odstavec zní následovně:

      „Sdružení, jejichž cíle nebo činnost odporují trestněprávním předpisům nebo která jsou namířena proti ústavnímu pořádku nebo
         myšlence porozumění mezi národy, jsou zakázána.“

      10      Zákon o sdruženích (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts, BGBl. I 1964, s. 593) ze dne 5. srpna 1964, ve znění
         § 6 zákona ze dne 21. prosince 2007 (BGBl. I 2007, s. 3198, dále jen „Vereinsgesetz“), v § 1 stanoví:

      „1.      Sdružení lze zakládat svobodně [...]
      2.      Vůči sdružením, která zneužívají svobody sdružování, lze přijmout za účelem ochrany veřejné bezpečnosti nebo veřejného pořádku
         pouze opatření stanovená tímto zákonem.“

      11      Tento zákon definuje v § 2 pojem sdružení následovně:

      „1.      Sdružením ve smyslu tohoto zákona je bez ohledu na právní formu každé sdružení, v němž se větší počet fyzických nebo právnických
         osob dobrovolně dlouhodobě spojil za společným cílem a podřídil se organizovanému přijímání rozhodnutí.

      2.      Sdruženími ve smyslu tohoto zákona nejsou
      1.      politické strany [...],
      2.      frakce Bundestagu a parlamentů spolkových zemí,
      3.      [...]“
      12      Ustanovení § 3 uvedeného zákona upravuje zákazy, které mohou postihnout sdružení, takto:

      „1.      Sdružení lze považovat za zakázané [...] pouze tehdy, pokud rozhodnutím příslušných orgánů bylo stanoveno, že jeho cíle nebo
         činnost odporují trestněprávním předpisům nebo že je namířeno proti ústavnímu pořádku nebo myšlence porozumění mezi národy;
         rozhodnutí musí nařizovat rozpuštění sdružení [...] Se zákazem je v zásadě spojeno zajištění a zabavení

      1.      majetku sdružení,
      2.      pohledávek vůči třetím osobám [...] a
      3.      věcí třetích osob v rozsahu, v němž oprávněný přenecháním věcí sdružení tyto protiústavní snahy úmyslně podpořil, nebo v němž
         jsou věci určeny k podporování těchto snah,

      [...]
      3.      Zákaz platí, není-li výslovně omezen, pro všechny organizace, které jsou do sdružení začleněny tak, že s ohledem na všechny
         skutečné vztahy tvoří strukturu sdružení (dílčí organizace). Na jiné než územní dílčí organizace s vlastní právní subjektivitou
         se zákaz vztahuje pouze tehdy, jsou-li v rozhodnutí o zákazu výslovně uvedeny.

      [...]
      5.      Orgány oprávněné rozhodnout o zákazu mohou zákaz založit rovněž na jednání členů sdružení, jestliže
      1.      existuje souvislost s činností ve sdružení nebo s jeho cílem,
      2.      jednání vychází z organizovaného rozhodnutí a
      3.      okolnosti umožňují mít za to, že sdružení toto jednání toleruje.“
      13      Ustanovení § 14 Vereinsgesetz stanoví:

      „1.      Sdružení, jejichž členy nebo vedoucími představiteli jsou pouze nebo převážně cizí státní příslušníci, lze zakázat [...] za
         podmínek odstavce 2. Sdružení, jejichž členy nebo vedoucími představiteli jsou pouze nebo převážně státní příslušníci členského
         státu Evropské unie, se nepovažují za sdružení cizích státních příslušníků. [...]“

      14      Ustanovení § 15 Vereinsgesetz zní takto:

      „1.      Ustanovení § 14 platí obdobně pro sdružení se sídlem v zahraničí (zahraniční sdružení), jejichž organizace nebo činnost sahá
         do oblasti územní působnosti tohoto zákona. K jejich zákazu je příslušný spolkový ministr vnitra.

      [...]“
      15      Ustanovení § 18 Vereinsgesetz stanoví následující:

      „Zákazy sdružení, které mají sídlo mimo územní působnost tohoto zákona, ale dílčí organizace mají v rámci této působnosti,
         se vztahují pouze na dílčí organizace v rámci této působnosti. Jestliže sdružení nemá v rámci územní působnosti tohoto zákona
         žádnou organizaci, vztahuje se zákaz […] na jeho činnost v rámci této působnosti.“

       Spory v původních řízeních a předběžná otázka
      16      Mesopotamia Broadcast, holdingová společnost podle dánského práva se sídlem v Dánsku, je držitelkou několika dánských licencí
         k televiznímu vysílání. Provozuje mimo jiné televizní kanál Roj TV, který je rovněž dánskou společností. Posledně uvedená
         společnost šíří prostřednictvím satelitu vysílání převážně v kurdském jazyce po celé Evropě a na Blízkém východě. Pořady pro
         ni vyrábí mimo jiné společnost usazená v Německu.

      17      V letech 2006 a 2007 se příslušné turecké orgány obrátily na dánský výbor pro rozhlasové a televizní vysílání, který v tomto
         členském státě dohlíží na uplatňování vnitrostátních právních předpisů provádějících směrnici. Tyto orgány Roj TV vytýkaly,
         že svým vysíláním podporuje cíle „strany kurdských pracujících“ (dále jen „PKK“), jež byla Evropskou unií označena za teroristickou
         organizaci

      18       Dánský výbor pro rozhlasové a televizní vysílání rozhodl o těchto stížnostech rozhodnutími ze dne 3. května 2007 a 23. dubna
         2008. Rozhodl, že Roj TV neporušila dánské právní předpisy provádějící články 22 a 22a směrnice. Uvedený výbor zejména uvedl,
         že vysílání Roj TV nepodněcuje k nenávisti na základě rasy, náboženského vyznání či národnosti. Dospěl k závěru, že vysílání
         této společnosti pouze přináší informace a názory a vysílané záběry násilných událostí jsou odrazem násilí, k němuž v Turecku
         a na kurdských územích dochází.

      19      Rozhodnutím ze dne 13. června 2008, určeným Mesopotamia Broadcast a Roj TV, německé spolkové ministerstvo vnitra na základě
         toho, že provozování televizního kanálu Roj TV ze strany Mesopotamia Broadcast narušuje „myšlenku porozumění mezi národy“
         ve smyslu Vereinsgesetz ve spojení se Základním zákonem, zakázalo společnosti Mesopotomia Broadcast vyvíjet prostřednictvím
         Roj TV jakoukoliv činnost v oblasti působnosti Vereinsgesetz. Roj TV byl rovněž uložen zákaz činnosti.

      20      Dne 9. července 2008 Mesopotamia Broadcast a Roj TV podaly k Bundesverwaltungsgericht žalobu na zrušení tohoto rozhodnutí.

      21      U tohoto soudu žalobkyně tvrdily, že na jejich činnost v oblasti přeshraničního televizního vysílání se vztahují ustanovení
         směrnice. Na základě těchto ustanovení může kontrolu nad uvedenou činností vykonávat pouze Dánské království, jakožto stát,
         v němž jsou Mesopotamia Broadcast a Roj TV usazeny.

      22      Německá spolková vláda u Bundesverwaltungsgericht poukázala na to, že televizní vysílání společností Mesopotamia Broadcast
         a Roj TV spadá do působnosti Vereinsgesetz. O těchto dvou společnostech je podle jejího názoru třeba mít za to, že svými činnostmi
         podporují v Německu PKK.

      23      Německá spolková vláda rovněž tvrdí, že důvod zákazu dotčeného v původním řízení, vycházející ze zásahu do „myšlenky porozumění
         mezi národy“, vychází z toho, že vysílání Roj TV podněcuje k řešení rozporů mezi Kurdy a Turky násilím, a to i v Německu,
         a podporuje snahy PKK o nábor mladých Kurdů do guerillového boje proti Turecké republice.

      24      Německá spolková vláda kromě toho zdůraznila, že ustanovení směrnice se netýkají obecných pravidel členských států v trestněprávní
         nebo policejní oblasti, ani v oblasti práva sdružování, i když tato pravidla mohou mít účinky na televizní vysílání.

      25      Bundesverwaltungsgericht, poté, co se rozhodl zhlédnout výběr příspěvků televizního vysílání Roj TV, dospěl k závěru, že toto
         vysílání zjevně straní PKK, jejíž militantní a násilný přístup z velké míry odráží, a to se souhlasem vedení Mesopotamia Broadcast.
         Posledně uvedená společnost prostřednictvím svého televizního kanálu Roj TV oslavuje ozbrojený boj vedený PKK. Tento kanál
         neinformuje o konfliktu neutrálně, nýbrž podporuje nasazení guerillových jednotek a využívání atentátů ze strany PKK, přičemž
         přebírá její pohled a propaguje kult hrdinů a mučedníků v případě padlých bojovníků. Mesopotamia Broadcast a Roj TV tak přispívají
         k rozněcování násilných střetů mezi příslušníky tureckého a kurdského etnika v Turecku a zesilování napětí mezi Turky a Kurdy
         žijícími v Německu.

      26      Bundesverwaltungsgericht usoudil, že zákaz dotčený v původním řízení může být založen na důvodu vycházejícím z narušení porozumění
         mezi národy ve smyslu § 3 odst. 1 Vereinsgesetz vykládaného ve spojení s čl. 9 odst. 2 Základního zákona. Tento soud si proto
         klade otázku, zda, a případně za jakých okolností, použití tohoto důvodu zákazu spadá do oblastí upravených směrnicí.

      27      Za těchto podmínek se Bundesverwaltungsgericht rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky,
         totožné ve věcech C‑244/10 a C‑245/10:

      „Spadá použití vnitrostátní právní normy upravující zákaz sdružení v důsledku narušení zásady porozumění mezi národy do oblasti
         upravené směrnicí, a je tudíž na základě článku 2a této směrnice vyloučeno, a pokud ano, za jakých podmínek?“

       K předběžné otázce
      28      Podstatou otázky Bundesverwaltungsgericht je, zda článek 22a směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský
         stát na základě takové obecné právní úpravy, jako je Vereinsgesetz vykládaný ve spojení se Základním zákonem, přijal opatření
         vůči subjektu televizního vysíláni usazenému v jiném členském státě z důvodu, že činnosti a cíle tohoto subjektu porušují
         zákaz narušování porozumění mezi národy.

       Úvodní poznámky
      29      Z názvu směrnice vyplývá, že jejím cílem je koordinace některých právních a správních předpisů členských států upravujících
         provozování televizního vysílání za účelem odstranění omezení volného vysílání v Unii.

      30      Podle prvního bodu odůvodnění směrnice 97/36 vytváří směrnice 89/552 právní rámec pro provozování televizního vysílání na
         vnitřním trhu, přičemž uvedený rámec má podle čtvrtého bodu odůvodnění prvně uvedené směrnice přispívat k zajištění volného
         pohybu těchto služeb v Unii.

      31      Z devátého a desátého bodu odůvodnění směrnice 89/552 kromě toho vyplývá, že omezení, která měl unijní zákonodárce v úmyslu
         zrušit, jsou ta, která vyplývají z rozdílů mezi ustanoveními členských států o provozování vysílání a distribuci televizních
         pořadů.

      32      Z toho vyplývá, že oblasti upravené směrnicí jsou upraveny pouze pokud jde o vlastní televizní vysílání, jak je definováno
         v čl. 1 písm. a) směrnice (viz rozsudek ze dne 9. července 1997, De Agostini a TV-Shop, C‑34/95 až C‑36/95, Recueil s. I‑3843,
         bod 26).

      33      Konečně, z osmého bodu odůvodnění směrnice 89/552 vyplývá, že právo vztahující se na vysílání a distribuci televizních služeb
         představuje rovněž zvláštní projev obecnější zásady, a sice svobody projevu, jak je zakotvena v čl. 10 odst. 1 Úmluvy o ochraně
         lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950. Z patnáctého bodu odůvodnění směrnice 97/36 kromě
         toho vyplývá, že podle čl. F odst. 2 Smlouvy o EU (poté čl. 6 odst. 2 EU) Unie uznává práva, svobody a zásady obsažené v Listině
         základních práv Evropské unie, takže všechna opatření, jejichž cílem je omezení příjmu nebo zastavení dalšího přenosu televizního
         vysílání, musí být s výše uvedenými zásadami slučitelná.

      34      Je třeba rovněž připomenout, že směrnice neprovádí úplnou harmonizaci pravidel pro oblasti, na něž se vztahuje, nýbrž že stanoví
         minimální požadavky pro vysílání pocházející z Unie, která jsou určena pro příjem uvnitř Unie (viz rozsudek ze dne 5. března
         2009, UTECA, C‑222/07, Sb. rozh. s. I‑1407, bod 19 a citovaná judikatura).

      35      Směrnice tedy zavádí zásadu, že přijímající členský stát uznává kontrolní roli členského státu původu u vysílání subjektů
         televizního vysílání spadajících do jeho pravomoci. Článek 2 odst. 1 směrnice totiž stanoví, že členské státy zajišťují svobodu
         příjmu a nebrání dalšímu přenosu televizního vysílání z jiných členských států na svém území z důvodů, které spadají do oblastí
         upravených směrnicí.

      36      V tomto ohledu Soudní dvůr zdůraznil, že kontrola uplatňování práva členského státu původu na televizní vysílání a dodržování
         ustanovení směrnice přísluší pouze členskému státu, z něhož vysílání pochází, a že přijímající členský stát není oprávněn
         vykonávat vlastní kontrolu oblastí upravených směrnicí (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 10. září 1996, Komise v. Belgie,
         C‑11/95, Recueil s. I‑4115, body 34 a 86, jakož i De Agostini a TV-Shop, uvedený výše, bod 27).

      37      Z povahy směrnice, která není v oblastech spadajících do veřejného pořádku, dobrých mravů nebo veřejné bezpečnosti vyčerpávající,
         však vyplývá, že členský stát má volnost při uplatňování obecně platných pravidel týkajících se těchto oblastí na činnosti
         provozované na jeho území subjekty televizního vysílání, pokud tato pravidla nebrání vlastnímu dalšímu přenosu televizního
         vysílání z jiného členského státu na jeho území a nezavádějí předchozí kontrolu tohoto vysílání.

       K výkladu článku 22a směrnice
      38      S ohledem na otázku předloženou Soudnímu dvoru, konkrétně zda o důvodu zákazu vycházejícím z narušení porozumění mezi národy
         je třeba mít za to, že je zahrnut v pojmu „podněty k nenávisti z důvodu rasy, pohlaví, náboženství nebo národnosti“ ve smyslu
         směrnice, a je tedy součástí oblastí upravených touto směrnicí, je třeba nejprve uvést, že směrnice neobsahuje definici výrazů
         uvedených v jejím článku 22a.

      39      Kromě toho, a jak bylo uvedeno v bodě 63 stanoviska generálního advokáta, přípravné práce ke směrnicím 89/552 a 97/36 neobsahují
         žádná relevantní vodítka pokud jde o smysl a rozsah pojmu „podněty k nenávisti“ a potvrzují, že unijní zákonodárce chtěl v článku
         22a směrnice stanovit důvod zákazu založený na veřejném pořádku, který by se lišil od důvodů týkajících se speciálně ochrany
         dětí a mladistvých.

      40      Z toho vyplývá, že rozsah působnosti článku 22a směrnice musí být určen v souladu s obvyklým smyslem výrazů použitých v tomto
         článku v běžném jazyce, s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém jsou použity, a cílům, které směrnice sleduje (viz rozsudek
         ze dne 10. března 2005, easyCar, C‑336/03, Sb. rozh. s. I‑1947, bod 21 a citovaná judikatura).

      41      Pokud jde o slova „podnět“ a „nenávist“, je třeba uvést, že označují v prvním případě činnost, která má nasměrovat určité
         jednání, a v druhém případě pocit nepřátelství nebo odmítání vůči celku osob.

      42      Směrnice tak za použití pojmu „podněty k nenávisti“ sleduje cíl zabránit každé ideologii nerespektující lidské hodnoty, mimo
         jiné iniciativám oslavujícím násilí prostřednictvím teroristických činů proti určitému společenství osob.

      43      Pokud jde o pojem „narušení porozumění mezi národy“, jak bylo uvedeno v bodě 25 tohoto rozsudku, Mesopotamia Broadcast a Roj
         TV podle předkládajícího soudu přispívají k rozněcování násilných střetů mezi příslušníky tureckého a kurdského etnika v Turecku
         a zesilování napětí mezi Turky a Kurdy žijícími v Německu, a narušují tak porozumění mezi národy.

      44      Je tedy třeba konstatovat, že takové jednání spadá pod pojem „podněty k nenávisti“.

      45      Proto, jak zdůraznil generální advokát v bodech 88 a 89 svého stanoviska, musí být dodržení pravidla veřejného pořádku uvedeného
         v článku 22a směrnice ověřeno orgány toho členského státu, do jehož pravomoci spadá dotčený subjekt televizního vysílání,
         bez ohledu na přítomnost předmětných etnických nebo kulturních komunit na území tohoto státu. Uplatnění zákazu stanoveného
         v uvedeném článku totiž nezávisí na potenciálních účincích dotčeného vysílání v členském státě původu nebo v konkrétním členském
         státě, ale pouze na splnění dvou předpokladů stanovených v tomto ustanovení, tedy podněcování k nenávisti a důvodech týkajících
         se rasy, pohlaví, náboženství nebo národnosti.

      46      Z výše uvedeného tedy vyplývá, že článek 22a směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že o takových skutkových okolnostech,
         o jaké se jedná ve sporu v původním řízení, na které se vztahuje vnitrostátní pravidlo zakazující narušování porozumění mezi
         národy, je třeba mít za to, že jsou zahrnuty v pojmu „podněty k nenávisti z důvodu rasy, pohlaví, náboženství nebo národnosti“
         uvedeném v tomto článku.

       K rozhodnutí dotčenému v původním řízení z hlediska rozsudku De Agostini a TV-Shop
      47      Aby bylo předkládajícímu soudu umožněno posoudit spor, který mu byl předložen, z hlediska výše uvedeného výkladu článku 22a
         směrnice, je třeba poukázat na výše uvedený rozsudek De Agostini a TV-Shop s ohledem na vztah mezi ustanoveními této směrnice
         týkajícími se televizní reklamy a sponzoringu a jinými vnitrostátními pravidly, než která se týkají konkrétně šíření vysílání.

      48      Soudní dvůr totiž v bodech 33 a 34 uvedeného rozsudku zdůraznil, že i když směrnice stanoví, že členské státy zajišťují svobodu
         příjmu a nebrání dalšímu přenosu televizního vysílání z jiných členských států na svém území z důvodů týkajících se televizní
         reklamy a sponzoringu, jejím důsledkem nicméně není úplné a automatické vyloučení takových pravidel. Směrnice tak v zásadě
         nebrání uplatnění vnitrostátní právní úpravy, která obecně sleduje cíl ochrany spotřebitelů, aniž přitom zavádí druhou kontrolu
         televizního vysílání vedle kontroly, kterou je povinen provádět členský stát, z něhož se vysílá.

      49      Soudní dvůr v bodě 38 téhož rozsudku rovněž upřesnil, že směrnice nebrání tomu, aby členský stát na základě obecné právní
         úpravy ochrany spotřebitelů proti klamavé reklamě přijal opatření vůči zadavateli reklamy na základě televizní reklamy vysílané
         z jiného členského státu, pokud tato opatření nebrání vlastnímu dalšímu přenosu televizního vysílání z tohoto jiného členského
         státu na jeho území.

      50      Tyto úvahy platí rovněž pro právní předpisy členských států, které se netýkají specificky šíření a distribuce pořadů a které
         sledují obecně cíl veřejného pořádku, aniž přitom brání vlastnímu dalšímu přenosu televizního vysílání z jiného členského
         státu na svém území.

      51      V tomto ohledu ze spisu předloženého Soudnímu dvoru předkládajícím soudem a z vysvětlení poskytnutých německou vládou na ústním
         jednání u Soudního dvora vyplývá, že Vereinsgesetz se netýká speciálně subjektů televizního vysílání ani šíření nebo distribuce
         televizního vysílání jako takových, ale vztahuje se obecně na činnosti sdružení. Nadto výrok rozhodnutí spolkového ministerstva
         vnitra ze dne 13. června 2008, který je založen na tomto zákonu vykládaném ve spojení se Základním zákonem, má jedenáct bodů.
         Z tohoto rozhodnutí zejména vyplývá, že provozování televizní stanice Roj TV ze strany Mesopotamia Broadcast narušuje myšlenku
         porozumění mezi národy, že Mesopotamia Broadcast nemůže nadále vyvíjet činnost v oblasti územní působnosti Vereinsgesetz prostřednictvím
         stanice Roj TV, že činnost posledně uvedeného subjektu narušuje myšlenku porozumění mezi národy, že televizní stanice Roj
         TV nemůže nadále vyvíjet činnost v oblasti územní působnosti Vereinsgesetz a že uvedená stanice je v oblasti územní působnosti
         uvedeného zákona zakázána.

      52      Německá vláda ve svém písemném vyjádření, jakož i ve své řeči před Soudním dvorem zejména upřesnila, že i když rozhodnutím
         spolkového ministerstva vnitra ze dne 13. června 2008 byly veškeré aktivity subjektu televizního vysílání dotčeného v původním
         řízení v Německu zakázány, tento členský stát nicméně není schopen zabránit případným dopadům televizního vysílání ze zahraničí
         v Německu. Příjem a soukromé využívání vysílání Roj TV tak nejsou zakázány a jsou v praxi ve skutečnosti nadále možné. Tento
         členský stát zejména uvedl, že i když nebrání dalšímu přenosu televizního vysílání uskutečňovaného uvedeným subjektem z Dánska
         na svém území, veškerá činnost Roj TV nebo vykonávaná v její prospěch na území Spolkové republiky Německo je protiprávní na
         základě zákazu činnosti stanoveného rozhodnutím spolkového ministerstva vnitra ze dne 13. června 2008. V Německu je tedy zakázána
         výroba vysílání, jakož i organizace akcí spočívajících v projekci vysílání Roj TV ve veřejných prostorech, zejména na stadiónu,
         jakož i podpůrné činnosti probíhající na německém území.

      53      Taková opatření, jaká jsou uvedena v předchozím bodě, v zásadě nebrání vlastnímu dalšímu přenosu, ale je věcí předkládajícího
         soudu určit konkrétní důsledky, které vyplývají z rozhodnutí o zákazu dotčeného v původním řízení, pokud jde o televizní vysílání
         uskutečňované žalobkyněmi v původním řízení z jiného členského státu, přičemž musí ověřit, zda uvedené rozhodnutí nebrání
         vlastnímu dalšímu přenosu na území členského státu, v němž je uvedené vysílání přijímáno.

      54      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 22a směrnice musí být vykládán v tom
         smyslu, že o takových skutkových okolnostech, o jaké se jedná ve sporu v původním řízení, na které se vztahuje vnitrostátní
         pravidlo zakazující narušování porozumění mezi národy, je třeba mít za to, že jsou zahrnuty v pojmu „podněty k nenávisti z důvodu
         rasy, pohlaví, náboženství nebo národnosti“. Tento článek nebrání tomu, aby členský stát na základě takové obecné právní úpravy,
         jako je Vereinsgesetz, přijal opatření vůči subjektu televizního vysílání usazenému v jiném členském státě z důvodu, že činnosti
         a cíle tohoto subjektu porušují zákaz narušování porozumění mezi národy, za předpokladu, že uvedená opatření nebrání, což
         musí ověřit vnitrostátní soud, vlastnímu dalšímu přenosu televizního vysílání uskutečňovaného uvedeným subjektem z jiného
         členského státu na území členského státu, v němž je uvedené vysílání přijímáno.

       K nákladům řízení
      55      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 22a směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států
            upravujících provozování televizního vysílání, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/36/ES ze dne 30. června 1997,
            musí být vykládán v tom smyslu, že o takových skutkových okolnostech, o jaké se jedná ve sporu v původním řízení, na které
            se vztahuje vnitrostátní pravidlo zakazující narušování porozumění mezi národy, je třeba mít za to, že jsou zahrnuty v pojmu
            „podněty k nenávisti z důvodu rasy, pohlaví, náboženství nebo národnosti“. Tento článek nebrání tomu, aby členský stát na
            základě takové obecné právní úpravy, jako je zákon o sdruženích (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts) ze dne
            5. srpna 1964, ve znění § 6 zákona ze dne 21. prosince 2007, přijal opatření vůči subjektu televizního vysílání usazenému
            v jiném členském státě z důvodu, že činnosti a cíle tohoto subjektu porušují zákaz narušování porozumění mezi národy, za předpokladu,
            že uvedená opatření nebrání, což musí ověřit vnitrostátní soud, vlastnímu dalšímu přenosu televizního vysílání uskutečňovaného
            uvedeným subjektem z jiného členského státu na území členského státu, v němž je uvedené vysílání přijímáno.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 3. září 2014.#Johan Deckmyn a Vrijheidsfonds VZW v. Helena Vandersteen a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Brussel.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2001/29/ES – Autorské právo a práva s ním související – Právo na rozmnožování – Výjimky a omezení – Pojem ‚parodie‘ – Autonomní pojem unijního práva.#Věc C‑201/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      3. září 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2001/29/ES — Autorské právo a práva s ním související — Právo na rozmnožování — Výjimky a omezení — Pojem ‚parodie‘ — Autonomní pojem unijního práva“
      Ve věci C‑201/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím hof van beroep te Brussel (Belgie) ze dne 8. dubna 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 17. dubna 2013, v řízení

         Johan Deckmyn,

         Vrijheidsfonds VZW

      proti

         Heleně Vandersteen,

         Christiane Vandersteen,

         Lilianě Vandersteen,

         Isabelle Vandersteen,

         Ritě Dupont,

         Amoras II CVOH,

         WPG Uitgevers België,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet a M. Safjan, předsedové senátů, A. Rosas, G. Arestis, D. Šváby, A. Prechal (zpravodajka), C. Vajda a S. Rodin, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. ledna 2014,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Johana Deckmyna B. Siffertem, advocaat,

               —

               za belgickou vládu J.-C. Halleuxem a C. Pochet, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi J. Samnadda, F. Wilmanem a T. van Rijnem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 22. května 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2011 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).

               2

               Tato žádost byla přeložena v rámci sporu mezi J. Deckmynem a Vrijheidsfonds VZW (dále jen „Vrijheidsfonds“), neziskovou organizací, na straně jedné a několika dědici W. Vandersteena, autora komiksů Suske en Wiske (ve francouzštině Bob et Bobette), a nositeli práv spojených s těmito díly (dále jen „Vandersteenovi a další“) na straně druhé ve věci skutečnosti, že J. Deckmyn distribuoval kalendář, na kterém byla otištěna kresba (dále jen „kresba dotčená ve věci v původním řízení“) podobná kresbě otištěné na obálce jednoho ze sešitů seriálu Suske en Wiske.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Směrnice 2001/29 v bodě 3 odůvodnění uvádí:
               „Navrhovaná harmonizace napomůže uplatňování čtyř svobod vnitřního trhu a je v souladu se základními zásadami právních předpisů, a zejména vlastnictví, včetně duševního vlastnictví, a svobody projevu a veřejného zájmu.“

               4

               Bod 31 odůvodnění téže směrnice zní:
               „Mezi různými skupinami nositelů práv stejně jako mezi různými kategoriemi nositelů práv a uživatelů chráněných předmětů ochrany [uživatelů předmětů ochrany] musí být zajištěna přiměřená rovnováha práv a zájmů. […]“

               5

               Článek 5 téže směrnice, nadepsaný „Výjimky a omezení“, v odstavci 3 stanoví:
               „Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práv podle článků 2 [nadepsaného ‚Právo na rozmnožování‘] a 3 [nadepsaného ‚Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti‘] v těchto případech:
               […]

                        k)

                        užití pro účely karikatury, parodie nebo parafráze či koláže [pastiše];

                  […]“

         Belgické právo

               6

               Článek 22 odst. 1 zákona ze dne 30. června 1994, o autorském právu a právech s ním souvisejících (Wet betreffende het auteursrecht en de naburige rechten) (Belgisch Staatsblad ze dne 27. července 1994, s. 19297) stanoví:
               „Bylo-li dílo rozšiřováno povoleným způsobem, nemůže se autor bránit:
               […]

                        6.

                        karikatuře, parodii nebo pastiši, které jsou v souladu s dobrými mravy;

                  […]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               7

               Johan Deckmyn je členem Vlaams Belang a předmětem činnosti Vrijheidsfonds podle jeho stanov je s vyloučením jakéhokoli cíle dosáhnout zisku poskytovat finanční a materiální podporu této politické straně.

               8

               Na novoroční recepci pořádané dne 9. ledna 2011 městem Gent (Belgie) rozdával J. Deckmyn kalendáře na rok 2011, na kterých byl uveden jako odpovědný vydavatel. Na úvodní straně těchto kalendářů byla otištěna kresba dotčená ve věci v původním řízení.

               9

               Tato kresba se podobala kresbě otištěné na obálce komiksového sešitu Suske en Wiske s názvem „De Wilde Weldoener“ (Divoký dobrodinec), vytvořeného W. Vandersteenem v roce 1961, který ve francouzské verzi nesl název „La tombe hindoue“ (Indický hrob). Na posledně zmíněné kresbě byla nakreslena jedna z hlavních postav tohoto sešitu oděná do bílé tuniky a rozhazující mince osobám, které se je snažily sbírat. Na kresbě dotčené ve věci v původním řízení byla tato postava nahrazena starostou Gentu a osoby sbírající mince byly nahrazeny osobami zahalenými v burce a osobami tmavé pleti.

               10

               Vandersteenovi a další měli za to, že kresba dotčená ve věci v původním řízení a její sdělování veřejnosti porušuje jejich příslušná autorská práva, a proto podali proti J. Deckmynovi a Vrijheidsfonds žalobu k rechtbank van eerste aanleg te Brussel (soudu prvního stupně v Bruselu), který žalovaným uložil povinnost ukončit – pod hrozbou pokuty – veškeré užívání této kresby.

               11

               V řízení před předkládajícím soudem, ke kterému bylo podáno odvolání proti prvostupňovému rozhodnutí, J. Deckmyn a Vrijheidsfonds mimo jiné tvrdili, že kresba dotčená ve věci v původním řízení představuje politickou karikaturu, která spadá pod parodii, jež je podle čl. 22 odst. 1 bodu 6 zákona ze dne 30. června 1994, o autorském právu a právech s ním souvisejících, přípustná.

               12

               Vandersteenovi a další s tímto výkladem nesouhlasí, neboť parodie musí podle nich splňovat určité podmínky, které nebyly v projednávaném případě splněny, a sice být použita za kritickým účelem, být sama originální, mít humoristický tón, snažit se o zesměšnění původního díla a nepřejímat více formálních prvků průvodního díla, než je nezbytně nutné k vytvoření parodie. V tomto kontextu vytýkají kresbě dotčené ve věci v původním řízení i to, že přenáší diskriminační sdělení, jelikož postavy, které na původním díle sbírají házené mince, byly na ní nahrazeny osobami zahalenými v burce a osobami tmavé pleti.

               13

               Za těchto podmínek se hof van beroep te Brussel rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je pojem ‚parodie‘ autonomní pojem unijního práva?

                        2)

                        Je třeba, aby v případě kladné odpovědi na tuto otázku splňovala parodie následující znaky:

                                 —

                                 vykazovat původní osobitost (originalitu),

                                 —

                                 a to tím způsobem, že parodie nemůže být racionálně připisována autorovi původního díla,

                                 —

                                 být zaměřena na pobavení nebo výsměch nezávisle na tom, zda se případná zde vyjádřená kritika týká původního díla nebo jiné věci či osoby,

                                 —

                                 uvádět zdroj parodovaného díla?

                        3)

                        Musí dílo k tomu, aby mohlo být považováno za parodii, splňovat další podmínky nebo vykazovat další znaky?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               14

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že jak z požadavků jednotného použití unijního práva, tak ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Evropské unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (rozsudek Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, bod 32 a citovaná judikatura).

               15

               Z této judikatury vyplývá, že pojem „parodie“, který se nachází v ustanovení, jež je součástí směrnice a jež neobsahuje žádný odkaz na vnitrostátní právní řády, musí být považován za autonomní pojem unijního práva a vykládán na území Unie jednotně (v tomto smyslu viz rozsudek Padawan, EU:C:2010:620, bod 33).

               16

               Fakultativní povaha výjimky uvedené v čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 tento výklad nevyvrací. Výklad, podle kterého by členské státy, které zavedly tuto výjimku, mohly libovolně upřesňovat její parametry neharmonizovaným způsobem, jenž by se mohl v jednotlivých členských státech lišit, by totiž byl v rozporu s cílem uvedené směrnice (v tomto smyslu viz rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, bod 36, a ACI Adam a další, C‑435/12, EU:C:2014:254, bod 49).

               17

               V důsledku toho je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „parodie“ uvedený v tomto ustanovení představuje autonomní pojem unijního práva.

         Ke druhé a třetí otázce

               18

               V rámci druhé a třetí otázky, které je třeba přezkoumat společně, se předkládající soud Soudního dvora táže na způsob, jakým je třeba chápat výjimku pro parodii stanovenou v čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29. Konkrétně se ptá, zda pojem „parodie“ závisí na splnění určitých podmínek, jejichž výčet uvádí ve druhé otázce.

               19

               Je třeba připomenout, že při neexistenci jakékoli definice pojmu „parodie“ ve směrnici 2001/29 musí být podle ustálené judikatury Soudního dvora význam a dosah tohoto výrazu určeny v souladu s jeho obvyklým smyslem v běžném jazyce, s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém je použit, a cílům, které sleduje právní úprava, jejíž je součástí (v tomto smyslu viz rozsudek Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, bod 27 a citovaná judikatura).

               20

               Co se týče obvyklého smyslu výrazu „parodie“ v běžném jazyce, je nesporné, že podstatné znaky parodie jsou, že evokuje existující dílo a přitom se od něj zřetelně liší a že je komická nebo ironická, jak podotkl generální advokát v bodě 48 svého stanoviska.

               21

               Z obvyklého smyslu výrazu „parodie“ v běžném jazyce a ostatně ani – jak správně poznamenala belgická vláda a Evropská komise – ze znění čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 neplyne, že by tento pojem musel splňovat podmínky uvedené předkládajícím soudem v jeho druhé otázce, podle kterých by parodie měla vykazovat původní osobitost jinak než skrze zřetelné odlišnosti od parodovaného původního díla, měla by být racionálně připsatelná jinému autorovi než samotnému autorovi původního díla, měla by se týkat samotného původního díla nebo by měla uvádět zdroj parodovaného díla.

               22

               Tento výklad není relativizován ani kontextem článku 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29, který stanoví výjimku z práv zakotvených v článcích 2 a 3 této směrnice, a který tudíž musí být vykládán restriktivně (v tomto smyslu viz rozsudek ACI Adam a další, EU:C:2014:254, bod 23).

               23

               Výklad pojmu „parodie“ musí totiž v každém případě umožnit zachování užitečného účinku takto stanovené výjimky a být v souladu s jejím účelem (v tomto smyslu viz rozsudek Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 163).

               24

               Důsledkem toho, že čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 představuje výjimku, tedy není zmenšení rozsahu působnosti tohoto ustanovení prostřednictvím takových podmínek, jako jsou podmínky uvedené v bodě 21 tohoto rozsudku, které nevyplývají ani z obvyklého smyslu výrazu „parodie“ v běžném jazyce, ani ze znění tohoto ustanovení.

               25

               Co se týče cíle sledovaného článkem 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29, je třeba připomenout cíle, které tato směrnice sleduje v obecné rovině a mezi které náleží, jak plyne z bodu 3 jejího odůvodnění, cíl spočívající v harmonizaci, jež napomůže uplatňování čtyř svobod vnitřního trhu a je v souladu se základními zásadami právních předpisů, a zejména vlastnictví, včetně duševního vlastnictví, a svobody projevu a veřejného zájmu. Je přitom nesporné, že parodie představuje prostředek vhodný k vyjádření názoru.

               26

               Kromě toho z bodu 31 odůvodnění směrnice 2001/29 vyplývá, že účelem výjimek z práv zakotvených v článcích 2 a 3 této směrnice, které stanoví její článek 5, je zajistit „přiměřenou rovnováhu“ zejména mezi právy a zájmy autorů na straně jedné a právy a zájmy uživatelů předmětů ochrany na straně druhé (v tomto smyslu viz rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, bod 43, a Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, bod 132).

               27

               Z toho plyne, že uplatnění výjimky pro parodii ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 v určité konkrétní situaci musí respektovat přiměřenou rovnováhu mezi zájmy a právy osob uvedených v článcích 2 a 3 této směrnice na straně jedné a svobodou projevu uživatele chráněného díla, který se dovolává výjimky pro parodii ve smyslu citovaného čl. 5 odst. 3 písm. k), na straně druhé.

               28

               Při zkoumání, zda uplatnění výjimky pro parodii ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 v určité konkrétní situaci respektuje tuto přiměřenou rovnováhu, je třeba přihlížet ke všem okolnostem daného případu.

               29

               V tomto ohledu je v souvislosti se sporem předloženým předkládajícímu soudu nutno poukázat na to, že Vandersteenovi a další mají za to, že kresba dotčená ve věci v původním řízení přenáší v důsledku nahrazení postav, které na původním díle sbírají házené mince, osobami zahalenými v burce a osobami tmavé pleti, diskriminační sdělení, takže chráněné dílo je spojováno s tímto sdělením.

               30

               Je-li tomu skutečně tak, což musí posoudit předkládající soud, je nutné připomenout důležitost zásady zákazu diskriminace na základě rasy, barvy pleti nebo etnického původu, která byla konkretizována směrnicí Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ (Úř. věst. L 180, s. 22; Zvl. vyd. 20/01, s. 23), a potvrzena zejména v čl. 21 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie.

               31

               Za těchto okolností mají přitom takoví nositelé práv uvedení v článcích 2 a 3 směrnice 2001/29, jako jsou Vandersteenovi a další, v zásadě legitimní zájem na tom, aby chráněné dílo nebylo s takovým sdělením spojováno.

               32

               Předkládající soud musí tudíž s přihlédnutím ke všem okolnostem věci v původním řízení posoudit, zda uplatnění výjimky pro parodii ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 za předpokladu, že kresba dotčená ve věci v původním řízení naplňuje podstatné znaky uvedené v bodě 20 tohoto rozsudku, respektuje přiměřenou rovnováhu popsanou v bodě 27 tohoto rozsudku.

               33

               V důsledku toho je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět, že čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že podstatné znaky parodie jsou, že evokuje existující dílo a přitom se od něj zřetelně liší a že je komická nebo ironická. Pojem „parodie“ ve smyslu tohoto ustanovení nemusí splňovat podmínky, podle kterých by parodie měla vykazovat původní osobitost jinak než skrze zřetelné odlišnosti od parodovaného původního díla, měla by být racionálně připsatelná jinému autorovi než samotnému autorovi původního díla, měla by se týkat samotného původního díla nebo by měla uvádět zdroj parodovaného díla.

               34

               Uplatnění výjimky pro parodii ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 v určité konkrétní situaci však musí respektovat přiměřenou rovnováhu mezi zájmy a právy osob uvedených v článcích 2 a 3 této směrnice na straně jedné a svobodou projevu uživatele chráněného díla, který se dovolává výjimky pro parodii ve smyslu citovaného čl. 5 odst. 3 písm. k), na straně druhé.

               35

               Předkládající soud musí s přihlédnutím ke všem okolnostem věci v původním řízení posoudit, zda uplatnění výjimky pro parodii ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 za předpokladu, že kresba dotčená ve věci v původním řízení naplňuje uvedené podstatné znaky parodie, respektuje tuto přiměřenou rovnováhu.

         K nákladům řízení

               36

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 5 odst. 3 písm. k) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2011 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „parodie“ uvedený v tomto ustanovení představuje autonomní pojem unijního práva.

                           2)

                           Článek 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že podstatné znaky parodie jsou, že evokuje existující dílo a přitom se od něj zřetelně liší a že je komická nebo ironická. Pojem „parodie“ ve smyslu tohoto ustanovení nemusí splňovat podmínky, podle kterých by parodie měla vykazovat původní osobitost jinak než skrze zřetelné odlišnosti od parodovaného původního díla, měla by být racionálně připsatelná jinému autorovi než samotnému autorovi původního díla, měla by se týkat samotného původního díla nebo by měla uvádět zdroj parodovaného díla.

                           Uplatnění výjimky pro parodii ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 v určité konkrétní situaci však musí respektovat přiměřenou rovnováhu mezi zájmy a právy osob uvedených v článcích 2 a 3 této směrnice na straně jedné a svobodou projevu uživatele chráněného díla, který se dovolává výjimky pro parodii ve smyslu citovaného čl. 5 odst. 3 písm. k), na straně druhé.

                           Předkládající soud musí s přihlédnutím ke všem okolnostem věci v původním řízení posoudit, zda uplatnění výjimky pro parodii ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 za předpokladu, že kresba dotčená ve věci v původním řízení naplňuje uvedené podstatné znaky parodie, respektuje tuto přiměřenou rovnováhu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 19. listopadu 1981. # Analog Devices GmbH proti Hauptzollamt München-Mitte a Hauptzollamt München-West. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo. # Věc 122/80.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 25. března 1999. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-112/97.