title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 25. října 2007. # Carmela Lo Giudice proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Žaloba na neplatnost - Přípustnost. # Věc T-154/05.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
      25. října 2007
      Věc T-154/05
      Carmela Lo Giudice
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Psychické obtěžování – Žaloba na neplatnost – Povinnost pomoci – Povinnost uvést odůvodnění – Legitimní očekávání – Článek 24 služebního řádu – Povinnost péče – Přípustnost – Žaloba na náhradu škody“
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je zejména jednak návrh směřující ke zrušení rozhodnutí Komise, v němž dospěla k závěru o neexistenci
         psychického obtěžování, a jednak žaloba na náhradu škody směřující k náhradě údajně utrpěné nehmotné újmy.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každá z účastnic řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Psychické obtěžování – Pojem
      2.      Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Soulad mezi stížností a žalobou
      (Služební řád úředníků, články 90 a 91)
      3.      Úředníci – Povinnost správy poskytnout pomoc – Působnost
      (Služební řád úředníků, článek 24)
      4.      Úředníci – Rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení – Povinnost uvést odůvodnění – Působnost
      (Služební řád úředníků, článek 25)
      1.      Úředník, který se cítí být obětí psychického obtěžování, musí nezávisle na subjektivním pocitu, který může mít ohledně tvrzených
         skutečností, předložit soubor důkazů umožňujících prokázat, že se stal obětí chování, které objektivně směřovalo k tomu, aby
         jej zdiskreditovalo či úmyslně zhoršilo jeho pracovní podmínky.

      Z toho vyplývá, že k prokázání existence psychického obtěžování musí mít dotčené chování objektivně úmyslnou povahu.
      Zamítnutí dovolené za účelem zajištění řádného fungování služby nemůže být v zásadě považováno za projev obtěžování. Navíc
         dotčený úředník nemůže svému nadřízenému platně vytýkat, že zamítl jeho žádost o dovolenou, jestliže opomenul vyřídit úřední
         formality stanovené pokyny k nepřítomnosti v případě žádosti o dovolenou.

      (viz body 82, 83 a 107)
      Odkazy: Soud, 23. února 2001, De Nicola v. EIB, T‑7/87, T‑208/98 a T‑109/99, Recueil FP, s. I‑A‑49 a II‑185, bod 286; Soud,
         8. července 2004, Schochaert v. Rada, T‑136/03, Sb. VS s. I‑A‑215 a II‑957, bod 41; Soud, 4. května 2005, Schmit v. Komise,
         T‑144/03, Sb. VS s. I‑A‑101 a II‑465, body 64, 65 a 78

      2.      Pravidlo souladu mezi správní stížností ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu a následnou žalobou vyžaduje, pod sankcí
         nepřípustnosti, aby byl žalobní důvod vznesený u soudu Společenství vznesen již v rámci postupu před zahájením soudního řízení,
         aby se orgán oprávněný ke jmenování mohl dostatečně přesným způsobem seznámit s kritikou, kterou dotyčná osoba vyjadřuje vůči
         napadenému rozhodnutí.

      (viz bod 122)
      Odkazy: Soudní dvůr, 1. července 1976, Sergy v. Komise, 58/75, Recueil, s. 1139, bod 32; Soud, 14. října 2003, Wieme v. Komise,
         T‑174/02, Recueil FP, s. I‑A‑241 a II‑1165, bod 18; Soud, 25. října 2005, Cwik v. Komise, T‑96/04, Sb. VS s. I‑A‑343 a II‑1523,
         bod 32

      3.      Článek 24 služebního řádu je určen k tomu, aby chránil úředníky Evropských společenství před obtěžováním nebo jakýmkoliv ponižujícím
         zacházením, nejen ze strany třetích osob, ale i jejich nadřízených nebo jejich kolegů.

      Na základě povinnosti poskytnout pomoc, stanovené tímto článkem, musí správa v případě incidentu neslučitelného s pořádkem
         a klidným chodem služby, zasáhnout se vší potřebnou energií a odpovědět s rychlostí a pečlivostí vyžadovanými okolnostmi případu
         za účelem prokázání skutkového stavu a vyvození příhodných důsledků se znalostí věci. Za tímto účelem stačí, že úředník, který
         po svém orgánu požaduje ochranu, přinese neúplný důkaz o skutečnosti útoků, o kterých tvrdí, že je jejich předmětem. V případě
         existence takových skutečností je věcí dotčeného orgánu přijmout vhodná opatření, zejména tak, že provede šetření za účelem
         prokázání skutkového základu stížnosti, ve spolupráci se stěžovatelem.

      Co se týče opatření, která je třeba přijmout v této situaci a která spadají do působnosti článku 24 služebního řádu, má správa
         pod dohledem soudu Společenství širokou posuzovací pravomoc při volbě opatření a prostředků uplatnění uvedeného článku 24.
         Přezkum soudu Společenství se omezuje na otázku, zda se posouzení dotčeným orgánem pohybovalo v rámci rozumných mezí a zda
         svou pravomoc nevyužil způsobem zjevně nesprávným.

      (viz body 135 až 137)
      Odkazy: Soudní dvůr, 14. června 1979, V v. Komise, 18/78, Recueil, s. 2093, bod 15; Soudní dvůr, 26. ledna 1989, Koutchoumoff
         v. Komise, 224/87, Recueil, s. 99, body 15 a 16; Soud, 21. dubna 1993, Tallarico v. Parlament, T‑5/92, Recueil, s. II‑477,
         bod 31; Soud, 11. října 1995, Baltsavias v. Komise, T‑39/93 a T‑553/93, Recueil FP, s. I‑A‑233 a II‑695, bod 58; Soud, 15.
         září 1998, Haas a další v. Komise, T‑3/96, Recueil FP, s. I‑A‑475 a II‑1395, bod 54; Soud, 5. prosince 2000, Campogrande v. Komise,
         T‑136/98, Recueil FP, s. I‑A‑267 a II‑1225, bod 42; Schochaert v. Rada, citovaný výše, body 48 a 49; Schmit v. Komise, citovaný
         výše, body 96 a 98

      4.      Povinnost odůvodnit rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení má za cíl poskytnout dotčené osobě dostatečné informace
         pro zjištění, zda je rozhodnutí opodstatněné, nebo zda je stiženo vadou, která umožňuje napadnout jeho platnost, a umožnit
         soudu Společenství vykonávat přezkum legality napadeného rozhodnutí.

      Rozsah povinnosti odůvodnění musí být v každém případě posuzován nejen s ohledem na napadené rozhodnutí, ale rovněž podle
         konkrétních okolností uvedeného rozhodnutí.

      Rozhodnutí je tedy dostatečně odůvodněné, jestliže je akt, který je předmětem žaloby, vydán v souvislostech, které jsou dotyčnému
         úředníku známy a které mu umožňují pochopit dosah opatření přijatého ve vztahu k němu.

      (viz body 160 až 162)
      Odkazy: Soudní dvůr, 29. října 1981, Arning v. Komise, 125/80, Recueil, s. 2539, bod 13; Soudní dvůr, 26. listopadu 1981,
         Michel v. Parlament, 195/80, Recueil, s. 2861, bod 22; Soudní dvůr, 21. června 1984, Lux v. Účetní dvůr, 69/83, Recueil, s. 2447,
         bod 36; Soudní dvůr, 13. prosince 1989, Prelle v. Komise, C‑169/88, Recueil, s. 4335, bod 9; Soud, 16. prosince 1993, Turner
         v. Komise, T‑80/92, Recueil, s. II‑1465, bod 62; Soud, 15. února 1996, Ryan-Sheridan v. FEACVT, T‑589/93, Recueil FP, s. I‑A‑27
         a II‑77, bod 95; Soud, 2. dubna 1998, Apostolidis v. Soudní dvůr, T‑86/97, Recueil FP, s. I‑A‑167 a II‑521, body 73 až 77;
         Soud, 6. března 2001, Campoli v. Komise, T‑100/00, Recueil FP, s. I‑A‑71 a II‑347, bod 53; Soud, 20. července 2001, Brumter
         v. Komise, T‑351/99, Recueil FP, s. I‑A‑165 a II‑757, bod 28; Schmit v. Komise, citovaný výše, body 115 a 116


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. července 1976. # Lydia Nemirovsky, provdaná Hirschberg, proti Komisi Evropských společenství. # Věc 129-75.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 17. prosince 1998. # Komise Evropských společenství proti Irsku. # Nesplnění povinnosti státem - Veřejné zakázky na dodávky. # Věc C-353/96.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 16. května 2012. # Carina Skareby proti Evropské komisi. # Veřejná služba. # Věc F-42/10.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (třetího senátu)
      16. května 2012(*)

      „Veřejná služba – Povinnost poskytnout pomoc – Články 12a a 24 služebního řádu – Psychické obtěžování ze strany nadřízeného“
      Ve věci F‑42/10,
      jejímž předmětem je žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku
         106a,

      Carina Skareby, úřednice Evropské komise, s bydlištěm v Lovani (Belgie), zastoupená S. Rodriguesem a C. Bernard‑Glanzem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Evropské komisi, zastoupené J. Currallem a J. Baquero Cruzem, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (třetí senát),
      ve složení S. Van Raepenbusch (zpravodaj), předseda, R. Barents a K. Bradley, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: W. Hakenberg,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. listopadu 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žalobou došlou kanceláři Soudu dne 3. června 2010 se C. Skareby domáhá zrušení rozhodnutí Evropské komise ze dne 23. července
         2009, kterým byla zamítnuta její žádost o pomoc se stížností na psychické obtěžování, a v případě potřeby zrušení rozhodnutí
         orgánu oprávněného ke jmenování (dále jen „OOJ“) ze dne 19. února 2010 o zamítnutí její stížnosti.

       Právní rámec
      2        Článek 41 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie týkající se „práva na řádnou správu“ stanoví:

      „Toto právo zahrnuje především:
      a) právo každého být vyslechnut před přijetím jemu určeného individuálního opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout;
      […]“
      3        Článek 12a služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) stanoví:

      „1. Úředník se zdrží veškerých projevů psychického nebo sexuálního obtěžování.
      2. Úředník, který se stal obětí psychického nebo sexuálního obtěžování, nesmí utrpět žádnou újmu ze strany orgánu. Úředník,
         který předložil důkazy o psychickém nebo sexuálním obtěžování, nesmí utrpět žádnou újmu ze strany orgánu, pokud jednal v dobré
         víře.

      3. ‚Psychickým obtěžováním‘ se rozumí každé nepřístojné chování, které trvá po delší dobu, je opakované nebo systematické
         a zahrnuje mluvené nebo psané projevy, úmyslná jednání nebo gesta učiněná úmyslně, které mohou těžce poškodit osobnost, důstojnost
         nebo fyzickou či psychickou integritu člověka.

      […]“
      4        Článek 24 služebního řádu ve znění použitelném v rozhodné době stanoví:

      „Společenství pomáhají všem úředníkům zejména při postupu proti jakékoli osobě, která se dopustila vyhrožování, urážky nebo
         pomluvy nebo jiného útoku vůči osobě nebo majetku, kterému je tato osoba nebo člen její rodiny vystavena z důvodů svého postavení
         nebo služebních povinností.

      Společně a nerozdílně nahradí úředníkovi škody utrpěné v takových případech, pokud úředník nezpůsobil škodu úmyslně nebo hrubou
         nedbalostí a nemůže‑li získat náhradu způsobené škody od jejího původce.“

       Skutkový základ sporu
      5        Žalobkyně je úřednice Evropské unie od 1. prosince 1996. Dne 18. dubna 2003 byla přidělena k zastoupení Komise v Alma‑Atě
         (Kazachstán). Vzhledem k tomu, že v Kyrgyzstánu následně vzniklo „regionalizované“ zastoupení, byla žalobkyně dne 19. dubna
         2004 přidělena do Biškeku (Kyrgyzstán). V písemné nótě ze dne 8. června 2004, kterou byla žalobkyně představena ministrovi
         zahraničních věcí Kyrgyzstánu a diplomatické komunitě v uvedené zemi, bylo uvedeno, zaprvé že zastává místo „vedoucí oddělení
         s hodností chargé d’affaires ad intérim v nepřítomnosti vedoucího zastupitelského úřadu“, který zůstal akreditován v Kyrgyzstánu, a zadruhé že „regionalizované zastoupení
         v Biškeku [je] podřízeno [regionálnímu] zastoupení Komise […] v Alma‑Atě“. V srpnu 2007 se žalobkyně vrátila na generální
         ředitelství (GŘ) Komise „Vnější vztahy“ v Bruselu (Belgie).

      6        Dopisem ze dne 10. listopadu 2008 podala žalobkyně žádost o pomoc na základě článku 24 služebního řádu (dále jen „žádost o pomoc“),
         v níž si stěžovala, že se stala obětí psychického obtěžování ze strany dvou svých nadřízených, kteří postupně byli vedoucími
         zastoupení Komise v Kazachstánu (dále jen „první vedoucí zastoupení“ a „druhý vedoucí zastoupení“). V této souvislosti požadovala
         zahájení správního šetření za účelem prokázání údajného psychického obtěžování. Z uvedeného dopisu vyplývá, že skutečnosti
         vytýkané prvnímu vedoucímu zastoupení nastaly v období od dubna 2003 do září 2005, kdežto skutečnosti vytýkané druhému vedoucímu
         zastoupení nastaly od října 2005 do srpna 2007, kdy se žalobkyně vrátila do sídla Komise v Bruselu.

      7        Dopisem ze dne 28. listopadu 2008 doplnila žalobkyně k žádosti o pomoc další informace. Upřesnila zejména to, že první a druhý
         vedoucí zastoupení systematicky zanedbávali a snižovali její úlohu v rámci zastoupení v Alma‑Atě a v Biškeku, což ji podle
         jejího názoru připravilo o důvěru a zostudilo ve vztahu k jejím partnerům z vlád Kazachstánu a Kyrgyzstánu, z ambasád členských
         států Unie, jakož i z mezinárodních organizací a z nevládních organizací zastoupených v těchto zemích.

      8        V odpovědi na žádost o pomoc Komise dopisem ze dne 4. března 2009 žalobkyni informovala, že Vyšetřovací a disciplinární úřad
         (IDOC) byl pověřen zahájit správní šetření údajného psychického obtěžování ze strany druhého vedoucího zastoupení. Tímtéž
         dopisem Komise žalobkyni informovala o odmítnutí zahájit takové řízení proti prvnímu vedoucímu zastoupení, protože žalobkyně
         nepředložila žádost o pomoc v přiměřené lhůtě.

      9        Dopisem ze dne 28. května 2009 podala žalobkyně na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu stížnost proti rozhodnutí Komise
         ze dne 4. března 2009 v rozsahu, v němž Komise odmítla zahájit šetření proti prvnímu vedoucímu zastoupení. Komise tuto stížnost
         zamítla rozhodnutím ze dne 31. července 2009. Dne 13. listopadu 2009 podala žalobkyně žalobu proti výše uvedenému rozhodnutí
         ze dne 4. března 2009. Soud žalobě vyhověl a sporné odmítnutí zrušil (rozsudek ze dne 8. února 2011, Skareby v. Komise, F‑95/09,
         dále jen „rozsudek Skareby“).

      10      Mezitím Komise dopisem ze dne 23. července 2009 informovala žalobkyni o závěrech, které IDOC uvedl ve zprávě týkající se šetření
         zahájeného proti druhému vedoucímu zastoupení (dále jen „zpráva z šetření“). Podle těchto závěrů nebylo údajné obtěžování
         prokázáno a šetření bylo ukončeno bez disciplinárních důsledků. V tomtéž dopise Komise také žalobkyni informovala, že se v důsledku
         toho rozhodla nevyhovět žádosti o pomoc a rozhodla o zastavení řízení.

      11      Dopisem ze dne 26. října 2009 podala žalobkyně na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu stížnost proti rozhodnutí Komise
         ze dne 23. července 2009 nevyhovět její žádosti o pomoc; tuto stížnost zamítl OOJ dne 19. února 2010.

       Návrhová žádání účastníků řízení a řízení
      12      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        prohlásil žalobu za přípustnou;
      –        uložil Komisi předložit zprávu IDOC spolu s příslušnými důkazy;
      –        zrušil rozhodnutí Komise ze dne 23. července 2009 o zamítnutí její stížnosti na psychické obtěžování proti druhému vedoucímu
         zastoupení a v nezbytném rozsahu i rozhodnutí OOJ dne 19. února 2010 o zamítnutí stížnosti;

      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      13      Komise navrhuje, aby Soud:

      –        odmítl žalobu jako nepřípustnou, nebo ji v každém případě zamítl jako neopodstatněnou;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      14      Žalobkyně v žalobě navrhuje, aby Soud vyzval Komisi k předložení zprávy z šetření, jakož i příslušných důkazů za účelem ověření,
         že správní šetření bylo skutečně provedeno.

      15      V žalobní odpovědi Komise tvrdila, že dotčené dokumenty nemůže žalobkyni předat, jelikož obsahují osobní údaje, které musí
         být chráněny a jejichž zveřejnění by poškodilo zájmy třetích osob. Komise však prohlásila, že je připravena předat Soudu důvěrné
         znění uvedených dokumentů, pokud o ně Soud požádá prostřednictvím odůvodněného usnesení. Komise nicméně upozornila Soud na
         obtíže spojené s předložením nedůvěrného znění uvedených dokumentů, jelikož k údajnému obtěžování došlo v malé správní jednotce,
         takže vymazání jmen svědků nezabrání jejich identifikaci na základě jiných skutečností.

      16      Soud dne 6. dubna 2011 odůvodněným usnesením přijatým na základě článku 44 jednacího řádu vyzval žalobkyni k vyjádření ohledně
         důvěrnosti – uplatňované Komisí – zprávy z šetření a dokumentů, na kterých se tato zpráva zakládá. Tímtéž usnesením Soud požádal
         Komisi o předložení zprávy z šetření a výše uvedených dokumentů a upřesnil, že ani žalobkyně, ani její advokáti nebudou oprávněni
         do nich nahlížet, přinejmenším dokud nebude rozhodnuto o jejich relevanci a důvěrnosti.

      17      Komise předala zprávu z šetření a požadované dokumenty dopisem došlým kanceláři Soudu dne 18. dubna 2011 a žalobkyně předložila
         své vyjádření ohledně jejich případné důvěrnosti dne 26. dubna 2011.

      18      Soud se seznámil se zprávou z šetření a dalšími dokumenty předanými Komisí a s ohledem na důvody uvedené v žalobě dospěl k závěru,
         že pouze zpráva z šetření je pro řešení sporu relevantní. Soud měl dále za to, že uvedená zpráva obsahuje důvěrné skutečnosti,
         jelikož byla sestavena během šetření pro obtěžování a obsahuje osobní údaje – tedy příjmení, jména a platové třídy vyslechnutých
         osob – podle kterých mohly být tyto osoby identifikovány. Soud v důsledku toho vyzval Komisi, aby mu předložila nedůvěrné
         znění zprávy z šetření, v níž budou vynechány osobní údaje uvedené výše, a aby předala toto nedůvěrné znění žalobkyni. V poslední
         řadě Soud rozhodl o vrácení ostatních dokumentů, které mu Komise předložila na základě usnesení ze dne 6. dubna 2011. Kancelář
         Soudu informovala účastníky řízení o těchto rozhodnutích dopisem ze dne 31. května 2011.

      19      Komise předložila nedůvěrné znění zprávy z šetření dne 7. června 2011 a žalobkyně předložila svá související vyjádření dopisem
         se třemi přílohami došlým kanceláři Soudu dne 15. července 2011. Vyjádření žalobkyně bylo předáno Komisi, která se k němu
         vyjádřila dne 29. července 2011, a tato vyjádření doplnila dopisem ze dne 30. srpna 2011 doplněným několika dokumenty.

      20      Dopisem ze dne 3. října 2011 žalobkyně předložila dva dokumenty, jejichž předložení ohlásila ve vyjádření ze dne 15. července
         2011.

      21      Žalobkyně byla v přípravné zprávě k jednání vyzvána, aby na jednání odpověděla na námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí
         v žalobní odpovědi a aby se vyjádřila ohledně dokumentů připojených k dopisu Komise ze dne 30. srpna 2011. Komise byla vyzvána,
         aby se na jednání vyjádřila k dokumentům předaným žalobkyní Soudu dne 28. září 2011.

       K předmětu žaloby
      22      Žalobkyně kromě zrušení rozhodnutí Komise ze dne 23. července 2009 nevyhovět žádosti o pomoc požaduje zrušení rozhodnutí ze
         dne 19. února 2010 o zamítnutí stížnosti proti uvedenému rozhodnutí.

      23      Podle ustálené judikatury návrhová žádání, která formálně směřují ke zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, mají v případě,
         kdy toto rozhodnutí nemá samostatný obsah, ten účinek, že se Soudu předkládá akt, proti němuž byla stížnost podána (v tomto
         smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 17. ledna 1989, Vainker v. Parlament, 293/87, bod 8). Vzhledem k tomu, že rozhodnutí
         o zamítnutí stížnosti podané proti rozhodnutí Komise ze dne 23. července 2009 nemá v projednávaném případě samostatný obsah,
         je třeba mít za to, že žaloba směřuje proti tomuto jedinému rozhodnutí (dále jen „napadené rozhodnutí“).

       K přípustnosti
       Argumenty účastníků řízení
      24      Komise tvrdí, že žaloba je nepřípustná z důvodu neexistence právního zájmu žalobkyně na jejím podání. I za předpokladu, že
         by žaloba byla opodstatněná, by totiž zrušení napadeného rozhodnutí žalobkyni nepřineslo satisfakci. Údajné psychické obtěžování
         v každém případě přestalo s návratem žalobkyně do sídla Komise v Bruselu v roce 2007 a žalobkyně nepožaduje náhradu utrpěné
         újmy.

      25      Skutečným cílem žaloby je zahájení nového správního šetření, které by vedlo k případnému disciplinárnímu řízení proti druhému
         vedoucímu zastoupení, nebo v případě prokázání obtěžování, k získání aktu, jímž by byla určena existence obtěžování. Pokud
         jde však o první případ, správní orgán má širokou posuzovací pravomoc k rozhodnutí zahájit či nezahájit disciplinární řízení
         s úředníkem a ostatní úředníci jej nemohou k zahájení takového řízení donutit. Pokud jde o druhý případ, žalobkyně neodůvodnila
         právní zájem na zahájení řízení, jelikož Soudu nepřísluší formulovat ve svých rozsudcích určovací výroky.

      26      Žalobkyně na jednání zpochybnila námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí. Zejména uvedla, že její žaloba směřuje k obnovení
         její důstojnosti, k čemuž dojde prostřednictvím uznání, že byla obětí psychického obtěžování. Má za to, že v tomto směru prokázala
         osobní zájem na návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí, protože v případě zrušení bude muset správní orgán znovu přezkoumat
         právě otázku, zda byla obětí takového obtěžování.

       Závěry Soudu
      27      Je třeba poznamenat, že Komise v projednávaném případě trvá na námitce nepřípustnosti vznesené v žalobní odpovědi, navzdory
         skutečnosti, že Soud podobnou námitku nepřípustnosti zamítl v rozsudku Skareby (body 22 až 31), který byl vyhlášen před jednáním
         v projednávané věci. Za těchto podmínek je třeba připomenout následující skutečnosti.

      28      Je nesporné, že návrhová žádání směřující ke zrušení správního aktu jsou nepřípustná z důvodu nedostatku vzniklého a trvajícího
         legitimního právního zájmu, pokud zrušení napadeného aktu nemůže dotčené osobě přinést satisfakci.

      29      V projednávaném případě je pravda, že žalobkyně nepožaduje náhradu újmy způsobené údajným obtěžováním. Je také pravda, že
         Komise na základě čl. 86 odst. 2 služebního řádu disponuje širokým prostorem pro uvážení, zda zahájí disciplinární řízení.
         V poslední řadě je nesporné, že údajné obtěžování skončilo v srpnu 2007, když se žalobkyně vrátila do sídla Komise v Bruselu.

      30      Výše připomenuté okolnosti však posuzovanou žalobu nečiní bezpředmětnou ani neznamenají, že zanikl zájem žalobkyně domáhat
         se zrušení napadeného rozhodnutí.

      31      Jedná-li se totiž o otázku natolik závažnou jako psychické obtěžování je třeba připustit, že si údajná oběť takového obtěžování,
         která před soudem napadá zamítnutí její žádosti o pomoc, zachovává navzdory úvahám rozvinutým Komisí zájem požadovaný judikaturou
         coby podmínka přípustnosti žaloby.

      32      Takové řešení je nutné z důvodu závažnosti samotného psychického obtěžování, které může mít mimořádně ničivé účinky na zdravotní
         stav oběti. Pokud přitom čest úředníka, který odešel do důchodu, odůvodňuje jeho právní zájem jednat proti rozhodnutí o pozastavení
         výkonu jeho funkce, navzdory skutečnosti, že takové rozhodnutí je nezbytně zrušeno okamžikem jeho odchodu do důchodu (rozsudek
         Soudu ze dne 30. listopadu 2009, Wenig v. Komise, F‑80/08, bod 35), musí platit totéž ohledně zaměstnance, který se považuje
         za oběť psychického obtěžování, nezávisle na otázce, zda takové obtěžování trvá, nebo zda dotčený úředník nebo zaměstnanec
         podal nebo zamýšlí podat, nebo dokonce má pouze právo podat další žádosti, zejména o odškodnění, týkající se psychického obtěžování,
         kterého má být obětí. V tomto kontextu je třeba dodat, že případné uznání existence psychického obtěžování ze strany správního
         orgánu může mít samo o sobě příznivý účinek v rámci terapeutického procesu psychického zotavení obtěžované osoby.

      33      Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že námitka nepřípustnosti vznesená Komisí nemůže být přijata.

       K věci samé
      34      Na podporu svých návrhových žádání směřujících ke zrušení napadeného rozhodnutí vznáší žalobkyně tři žalobní důvody; první
         vychází z porušení práva na obhajobu a práva na řádnou správu, druhý vychází z porušení čl. 12a odst. 3 služebního řádu a třetí
         vychází z existence zjevně nesprávného posouzení, z porušení povinnosti uvést odůvodnění, z nesplnění povinnosti řádné péče
         a z nesplnění povinnosti poskytnout pomoc.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práva na obhajobu a práva na řádnou správu
      35      Z jednotlivých procesních písemností žalobkyně vyplývá, že první žalobní důvod má dvě části. V první části žalobkyně zpochybňuje
         účinnost správního šetření provedeného IDOC, v druhé kritizuje své nedostatečné zapojení do řízení z hlediska práva na obhajobu
         a zásady řádné správy.

       K první části prvního žalobního důvodu, vycházející z neúčinnosti správního šetření
      36      Před obdržením sdělení týkajícího se zprávy z šetření vyjádřila žalobkyně v žalobě především pochybnosti ohledně skutečnosti,
         zda bylo šetření skutečně provedeno.

      37      Ve vyjádření ke zprávě z šetření, kterou Komise v nedůvěrném znění sdělila na základě usnesení Soudu ze dne 6. dubna 2011
         (bod 16 a následující výše), žalobkyně tvrdí, že uvedená zpráva odhaluje, že šetření nebylo pečlivé, objektivní ani nezávislé.
         Na podporu tohoto tvrzení žalobkyně uvádí, že byli vyslechnuti pouze čtyři svědci z třiceti, jejichž vyslechnutí v žádosti
         o pomoc navrhovala. Kromě toho zpráva z šetření neobsahuje žádný odkaz na konkrétní příklady obtěžování popsané v žádosti
         o pomoc a nevyplývá z ní, že by uvedené příklady byly předmětem jakéhokoli vyšetřování ze strany IDOC. Navíc popis některých
         skutkových okolností ze strany IDOC není nestranný. Zpráva z šetření rovněž obsahuje nesoudržné a rozporné informace. V poslední
         řadě okolnost, že prohlášení svědka C jsou uváděna někdy ve francouzštině a někdy v angličtině, činí dotčené svědectví podezřelým,
         a uvedení skutkových okolností svědky A a B obsahuje chyby, které vedou k pochybnostem o jejich hodnověrnosti.

      38      V tomto ohledu je třeba uvést, že IDOC disponuje širokou posuzovací pravomocí stran vedení správních vyšetřování, která jsou
         mu svěřena (v tomto smyslu viz rozsudek Soudu ze dne 13. ledna 2010, A a G v. Komise, F‑124/05 a F‑96/06, bod 173). Vzhledem
         k tomu, že zdroje tohoto úřadu jsou omezené, musí předložené případy vyšetřovat proporcionálně, tedy zejména takovým způsobem,
         který mu umožní věnovat každému případu spravedlivý podíl času, který má k dispozici. IDOC rovněž požívá široké posuzovací
         pravomoci pro posouzení kvality a užitečnosti spolupráce poskytnuté svědky.

      39      V důsledku toho mohl IDOC v projednávaném případě rozhodnout, že vyslechne jen několik svědků z těch, jejichž vyslechnutí
         navrhla žalobkyně. Navíc žádná skutečnost ze spisu předloženého Soudu neumožňuje mít za to, že výběr IDOC byl zaujatý nebo
         že byl na újmu kvalitě vyšetřování. Ohledně kritiky žalobkyně týkající se prohlášení svědka C Soud nechápe, proč skutečnost,
         že prohlášení uvedeného svědka jsou uváděna někdy ve francouzštině a někdy v angličtině, činí dotčené svědectví podezřelým.
         Nepřítomnosti žalobkyně, na které poukazují svědci, jsou potvrzeny dokumenty předloženými Komisí, takže hodnověrnost svědků
         nelze z důvodu nepřesnosti jejich tvrzení v tomto ohledu zpochybnit.

      40      Mimoto témata zpracovaná ve zprávě z šetření ukazují, že IDOC neopomněl prošetřit hlavní stížnosti žalobkyně na obtěžování,
         ačkoli – jak poznamenává žalobkyně – se uvedená zpráva nezabývá všemi konkrétními „příklady“, které žalobkyně vyjmenovala
         v žádosti o pomoc. IDOC skutečně přezkoumal otázku pokynů, které druhý vedoucí zastoupení udělil žalobkyni prostřednictvím
         podřízených, otázku, zda jí bránil, či nikoli vypracovat zprávy o politické situaci v Kyrgyzstánu, a problém její účasti na
         setkáních dárcovských zemí pro Kyrgyzstán.

      41      Dále se nezdá, že by uvedení skutkových okolností ve zprávě z šetření nebylo nestranné. Pokud jde o skutečnost, že žalobkyně
         poté, co si v roce 2005 stěžovala osobě, k níž měla důvěru, že ji první vedoucí zastoupení obtěžuje, ve stížnosti nepokračovala,
         když uvedená osoba vyjádřila názor, že chování nadřízeného nepřekročilo meze běžného chodu věcí, zpráva z šetření se v podstatě
         omezuje na zopakování vlastních prohlášení žalobkyně uvedených v doplnění žádosti o pomoc ze dne 28. listopadu 2008.

      42      Zpráva z šetření se nezdá ani rozporná. Pokud svědek B uvedl, že obvyklý způsob práce druhého vedoucího zastoupení byl předávat
         pokyny prostřednictvím podřízených, mohl mít IDOC za to, že – ačkoli se tak posledně uvedený choval ke všem podřízeným zaměstnancům
         – bylo nicméně takové jednání pouze příležitostné, jelikož z různých shromážděných prohlášení vyplývá, že tak druhý vedoucí
         zastoupení jednal pouze v naléhavých případech v souvislosti s méně závažnými otázkami a z důvodu nepřítomnosti dotčené osoby.
         Kromě toho neexistuje rozpor mezi tvrzením obsaženým v hodnotící zprávě žalobkyně za rok 2006, podle které často a pravidelně
         sestavovala zprávy o politické situaci Kyrgyzstánu, a okolností, že zpráva z šetření uvádí, že tyto zprávy určené službám
         Komise v Bruselu byly vypracovány v Alma‑Atě na základě příspěvků žalobkyně. Ostatně omezená úloha žalobkyně při vypracování
         uvedených zpráv byla potvrzena svědkem C a samotnou žalobkyní.

      43      V poslední řadě nelze ze skutečnosti, že svědectví předložená žalobkyní prokazují, že Komisi na setkáních dárcovských zemí
         pro Kyrgyzstán zastupovala vhodným způsobem, vyvodit nedostatek zodpovědného přístupu k vyšetřování ze strany IDOC. Uvedená
         různá svědectví totiž zajisté potvrzují způsobilost žalobkyně coby chargé d’affaires ad interim, jakož i její důvěryhodnost jako zástupce Komise a protiřečí tvrzení druhého vedoucího zastoupení, podle kterého „všichni
         ostatní dárci pro Kyrgyzstán měli [opačný] dojem“. Avšak IDOC se neomezil na záznam prohlášení druhého vedoucího zastoupení.
         Shromáždil další svědectví, která zdůrazňují „obecný kontext“, tedy skutečnost, že se žalobkyně nemohla účastnit všech oficiálních
         událostí a zajišťovat všechny úkoly, které jí příslušely, a to zejména z důvodu jejích nepřítomností v době, kdy měl orgán
         připravit svoji strategii v rámci výše uvedených setkání dárcovských zemí.

      44      S ohledem na výše uvedené a na dokumenty předložené účastníky řízení dospěl Soud – který se domnívá, že má dostatek informací
         – k závěru, že jednak žalobní důvod vycházející z neúčinnosti šetření IDOC není opodstatněný a jednak není nezbytné vyhovět
         žádostem žalobkyně uvedeným ve vyjádření ke zprávě z šetření směřujícím zaprvé k tomu, aby si Soud vyžádal svědectví zástupců
         mezinárodních organizací, nevládních organizací nebo členských států, nebo přinejmenším aby vyslechl Komisi ohledně důvodů,
         které vedly IDOC k provedení výběru mezi svědky, jejichž vyslechnutí navrhla, zadruhé k tomu, aby Soud uložil Komisi předložit
         otázky položené svědkům, a zatřetí k tomu, aby si Soud vyžádal svědectví osob, jejichž prohlášení připojila k uvedeným vyjádřením.

       Ke druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z porušení práva na obhajobu a zásady řádné správy
      45      Žalobkyně uplatňuje porušení práva na obhajobu a „požadavků řádné správy“ vyvozených z čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních
         práv a tvrdí, že měla mít přístup ke zprávě z šetření, jakož i k důkazům předloženým na její podporu a že měla být vyslechnuta
         ohledně obsahu uvedených dokumentů před tím, než OOJ přijal napadené rozhodnutí.

      46      Je však nutno konstatovat, že se žalobkyně vůči Komisi nemůže dovolávat povinnosti dodržovat právo na obhajobu, což je podle
         ustálené judikatury základní právní zásada unijního práva v každém řízení zahájeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě
         zasahujícímu do jejího právního postavení (rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 2006, Komise v. De Bry, C‑344/05 P,
         bod 37; rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 17. října 2006, Bonnet v. Soudní dvůr, T‑406/04, bod 76; výše uvedený rozsudek
         Wenig v. Komise, bod 48). Šetření IDOC zahájené na základě žádosti úředníka o pomoc se stížností pro obtěžování totiž v žádném
         případě nelze klást na roveň šetření zahájenému proti uvedenému úředníkovi.

      47      Kromě toho postačí připomenout, aniž je třeba přezkoumat otázku časové působnosti článku 41 Listiny základních práv, že tento
         článek přebírá soudní řešení zakotvující obecnou zásadu řádné správy (v tomto smyslu viz rozsudek Soudu prvního stupně ze
         dne 14. října 2004, K v. Soudní dvůr, T‑257/02, bod 104), jak mimo jiné zdůrazňuje vysvětlení k článku 41 Vysvětlení k Listině
         (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17).

      48      Z tohoto hlediska je třeba připustit, že žalobkyně se může dovolávat procesních práv odlišných od práva na obhajobu, která
         nemají takový rozsah jako právo na obhajobu (k tomuto rozdílu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 29. června 2010, Komise v. Alrosa,
         C‑441/07 P, bod 91, a rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 27. listopadu 1997, Kaysersberg v. Komise, T‑290/94, bod 108).

      49      V projednávaném případě je nesporné, že žalobkyně mohla své argumenty uplatnit třikrát; v rámci žádosti o pomoc, prostřednictvím
         doplňujících informací, které předložila písemně dne 28. listopadu 2008, a během slyšení před IDOC v rámci správního šetření.

      50      Procesní práva, kterých se žalobkyně může dovolávat v projednávaném případě, neznamenají, že by musela mít přístup ke zprávě
         z šetření nebo k důkazům přijatým IDOC ani že by musela být vyslechnuta ohledně obsahu uvedených dokumentů před vydáním napadeného
         rozhodnutí; v důsledku toho musí být zamítnuta druhá část prvního žalobního důvodu, vycházející z porušení práva na obhajobu
         a zásady řádné správy.

      51      Vzhledem k tomu, že obě části prvního žalobního důvodu byly zamítnuty, musí být uvedený žalobní důvod zamítnut.

       Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 12a odst. 3 služebního řádu
      52      Žalobkyně zaprvé zpochybňuje, že by si OOJ mohl osvojit závěry IDOC, podle kterých k obtěžování nedošlo, protože druhý vedoucí
         zastoupení tím, že povolal do Alma‑Aty její přímo podřízené zaměstnance s cílem projednat jejich pracovní činnost za nepřítomnosti
         žalobkyně a předat jí jejich prostřednictvím pokyny, nezacházel se žalobkyní jinak než s jinými středními řídícími zaměstnanci
         zastoupení v Alma‑Atě. Článek 12a odst. 3 služebního řádu totiž nespojuje kvalifikaci psychického obtěžování s existencí diskriminace.

      53      Úvodem je třeba připomenout, že pokud výslovné rozhodnutí o zamítnutí stížnosti přináší významná upřesnění ohledně důvodů
         uvedených správním orgánem v původním rozhodnutí, musí konkrétní identifikace důvodů správního orgánu vyplývat z obou rozhodnutí
         (v tomto smyslu viz rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 10. června 2004, Eveillard v. Komise, T‑258/01, bod 31).

      54      Po tomto upřesnění vyplývá z rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, že Komise neučinila z existence diskriminace podmínku, na které
         by záleželo uznání obtěžování. V odpovědi na výtku žalobkyně vycházející z toho, že druhý vedoucí zastoupení svým podřízeným
         dával pokyny přímo, se totiž OOJ omezil na konstatování, že IDOC uvedl, že zaprvé se druhý vedoucí zastoupení tak nechoval
         pouze vůči žalobkyni, ale že to odpovídalo jeho obecnému způsobu řízení zaměstnanců, a že zadruhé pouhá skutečnost, že žalobkyně
         nesouhlasí s tímto způsobem řízení, nepostačuje k tomu, aby byl uvedený způsob řízení kvalifikován jako obtěžování.

      55      Žalobkyně se zadruhé domnívá, že napadené rozhodnutí porušuje čl. 12a odst. 3 služebního řádu, neboť uvedený článek existenci
         obtěžování neodvozuje od existence několika obětí, zatímco napadené rozhodnutí, jakož i rozhodnutí o zamítnutí stížnost připsalo
         význam skutečnosti, že žádná další osoba pracující v regionálním zastoupení v Alma‑Atě nebo v regionalizovaném zastoupení
         nepodala proti druhému vedoucímu zastoupení stížnost pro psychické obtěžování.

      56      Nicméně je třeba uvést, že konstatováním, že proti druhému vedoucímu zastoupení nebyla podána žádná jiná stížnost pro obtěžování,
         se Komise omezila na odpověď na tvrzení žalobkyně, podle kterého byli oběťmi psychického obtěžování z jeho strany další zaměstnanci.

      57      Žalobkyně zatřetí vytýká napadenému rozhodnutí, jakož i rozhodnutí o zamítnutí její stížnosti, že jsou založena na závěrech
         IDOC, který úmysl obtěžovat učinil nezbytnou podmínkou pro kvalifikaci psychického obtěžování, ačkoli čl. 12a odst. 3 služebního
         řádu nic takového nevyžaduje, jak konstatoval Soud v rozsudku ze dne 9. prosince 2008, Q v. Komise (F‑52/05, částečně zrušený
         rozsudkem Tribunálu Evropské unie ze dne 12. července 2011, Komise v. Q, T‑80/09 P, ale pouze v rozsahu, v jakém uvedený rozsudek
         v bodě 2 výroku ukládá Komisi vyplatit Q náhradu škody; dále jen „rozsudek Q v. Komise“). Žalobkyně sice uvádí, že v rozhodnutí
         o zamítnutí stížnosti OOJ uvedl, že IDOC chtěl pouze zdůraznit skutečnost, že stížnosti pro obtěžování musí být přezkoumány
         bez ohledu na subjektivní dojem stěžovatele, avšak má za to, že tím OOJ mlčky přešel skutečnost, že IDOC rovněž dospěl k závěru,
         že „ne[byla] předmětem chování směřujícího objektivně k její diskreditaci nebo úmyslnému zhoršení jejích pracovních podmínek“.

      58      Komise odpovídá, že rozsudek Q v. Komise zavedl nadměrnou subjektivitu v tom, že v rozporu s předchozí judikaturou už nepodřizuje
         existenci obtěžování prokázání toho, že obtěžovatel zamýšlel svým jednáním záměrně oběť diskreditovat nebo úmyslně zhoršit
         její pracovní podmínky. Na základě uvedeného rozsudku Soudu hrozí orgánům nebezpečí využití ze strany nadměrně citlivých úředníků
         nebo zaměstnanců. Podle Komise musí definice obtěžování zohlednit potvrzený nebo předpokládaný úmysl údajného obtěžovatele,
         vnímání údajné oběti, objektivní povahu skutkových okolností a kontext, ve kterém nastaly. Je pravda, že Soud v bodě 135 rozsudku
         Q v. Komise uvedl, že dotčené jednání, aby bylo kvalifikováno jako obtěžování, musí „objektivně“ způsobit diskreditaci oběti
         nebo zhoršení jejích pracovních podmínek. Toto upřesnění však zůstává nedostatečné, protože nebrání tomu, aby do působnosti
         čl. 12a odst. 3 služebního řádu spadalo jednání, které není zneužívající, ale u osob s psychologickými problémy může „objektivně“
         vést ke zhoršení pracovních podmínek nebo pocitu znevážení.

      59      Komise má tedy za to, že pokud se Soud nevrátí k judikatuře předcházející rozsudku Q v. Komise, bude třeba v každém případě
         podřídit kvalifikaci obtěžování podmínce, že sporné chování vykazuje dostatečné objektivní znaky v tom smyslu, že nestranný
         a rozumný pozorovatel s běžnou citlivostí jej bude považovat za zneužívající.

      60      V projednávaném případě Komise tvrdí, že chování druhého vedoucího zastoupení nebylo objektivně takové povahy, aby diskreditovalo
         žalobkyni nebo zhoršovalo její pracovní podmínky, a nemůže tedy být kvalifikováno jako zneužívající ve výše uvedeném smyslu,
         ale naopak bylo v rámci pracovního vztahu zcela normální. Skutečnost, že se žádný další zaměstnanec zastoupení v Alma‑Atě
         vystavený podobným podmínkám nepovažuje za oběť obtěžování ze strany druhého vedoucího zastoupení, prokazuje, že pocit obtěžování
         žalobkyně vyplývá výhradně z jejího osobního vnímání skutkových okolností.

      61      Kromě toho IDOC a OOJ měly za to, že skutkové okolnosti nepředstavují obtěžování z důvodu jejich povahy, takže napadené rozhodnutí
         se pouze částečně zakládá na nedostatku úmyslnosti jednání druhého vedoucího zastoupení.

      62      Konečně vytýkané jednání druhého vedoucího zastoupení nebylo opakované a systematické, jak vyžaduje definice psychického obtěžování.

      63      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soud v bodě 133 a následujících rozsudku Q v. Komise rozhodl, že čl. 12a odst. 3 služebního
         řádu nečiní zlý úmysl domnělého obtěžovatele nezbytným prvkem kvalifikace psychického obtěžování. V uvedeném rozsudku (viz
         také rozsudek Soudu ze dne 9. března 2010, N v. Parlament, F‑26/09, bod 72), Soud totiž uvedl následující:

      „134. Článek 12a odst. 3 služebního řádu [...] definuje psychické obtěžování jako ‚nepřístojné chování‘, které k tomu, aby bylo
         prokázáno, vyžaduje, aby byly splněny souběžně dvě podmínky. První podmínka se týká existence jednání, mluvených či psaných
         projevů či gest, ‚které trvají po delší dobu, jsou opakované nebo systematické‘ a které jsou ‚učiněny úmyslně‘. Druhá podmínka,
         oddělená od první podmínky spojkou ‚a‘, vyžaduje, aby tato jednání, mluvené nebo psané projevy, úmyslná jednání nebo gesta
         ‚[mohla] těžce poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka‘.

      135.      Z toho, že se spojení ‚učiněná úmyslně‘ týká první podmínky, a nikoliv druhé, je možné vyvodit dvojí závěr. Na jednu stranu
         jednání, mluvené či psané projevy či gesta uvedená v čl. 12a odst. 3 služebního řádu musí být učiněny úmyslně, což z působnosti
         tohoto ustanovení vylučuje jednání, ke kterému by došlo náhodně. Na druhou stranu se nevyžaduje, aby tato jednání, mluvené
         či psané projevy či gesta byla provedena s úmyslem poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka.
         Jinými slovy, k psychickému obtěžování ve smyslu čl. 12a odst. 3 služebního řádu může dojít, aniž by obtěžovatel svým jednáním
         zamýšlel zdiskreditovat oběť nebo úmyslně zhoršit její pracovní podmínky. Stačí pouze, že jeho jednání, pokud k němu došlo
         úmyslně, objektivně takové následky způsobilo.“

      64      Komise má v podstatě za to, že tato judikatura přikládá příliš velkou váhu pocitům údajné oběti a je zdrojem nejistoty.

      65      Soud nicméně v bodě 135 rozsudku Q v. Komise uvedl, že pro účely kvalifikace jako obtěžování musí sporné jednání „objektivně
         [způsobit] následky“ znamenající diskreditaci oběti nebo zhoršení jejích pracovních podmínek. Jelikož dotčené jednání musí
         na základě čl. 12a odst. 3 služebního řádu mít zneužívající povahu, vyplývá z toho, že kvalifikace obtěžování je podřízena
         podmínce, že sporné chování vykazuje dostatečné objektivní znaky v tom smyslu, že nestranný a rozumný pozorovatel s běžnou
         citlivostí nacházející se ve stejné situaci jej bude považovat za přehnané a hodné kritiky.

      66      V projednávaném případě IDOC ve zprávě konstatoval, že „vyšetřovací tým dospěl k závěru, že [dotčená osoba] nebyla předmětem
         chování směřujícího objektivně k diskreditaci nebo úmyslnému zhoršení jejích pracovních podmínek [a že] se zdá, že bez ohledu
         na její subjektivní dojmy nelze žádné z uvedených epizod a chování, ať samostatně nebo jako celek, považovat za psychické
         obtěžování“.

      67      Soud musí nicméně odpovědět na otázku, zda Komise v napadeném rozhodnutí a při zamítnutí stížnosti posoudila situaci žalobkyně
         na základě nesprávného výkladu článku 12a služebního řádu, podle kterého je podmínkou obtěžování úmysl pachatele vytýkaných
         skutků směřující k její diskreditaci nebo svévolnému zhoršení jejích pracovních podmínek.

      68      Jak přitom uvedla sama žalobkyně, OOJ se v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti domníval, že údajné obtěžování musí být přezkoumáno
         „nezávisle na subjektivním dojmu oběti“. Napadené rozhodnutí a rozhodnutí o zamítnutí stížnosti kromě toho spočívají na důvodech
         směřujících k prokázání, že tvrzení o obtěžování žalobkyně nejsou objektivní. Napadené rozhodnutí uvádí, že skutečnost, že
         druhý vedoucí zastoupení dával pokyny přímo podřízeným žalobkyně, odpovídá jeho obvyklému způsobu řízení zaměstnanců a nejsou
         prokázány zvláštní okolnosti, které by při takovém jednání naznačovaly odmítavý postoj k osobě žalobkyně. Dále v odpovědi
         na žádost žalobkyně o ověření uvedenou v doplnění žádosti o pomoc ze dne 28. listopadu 2008 Komise, stále v napadeném rozhodnutí,
         poznamenala, že si žádný další úředník nebo zaměstnanec na jednání druhého vedoucího zastoupení nestěžoval. V poslední řadě,
         rozhodnutí o zamítnutí stížnosti se zakládá na objektivní analýze funkcí žalobkyně, z níž Komise vyvodila, že žalobkyně byla
         středním řídícím zaměstnancem a že tato pozice nebránila druhému vedoucímu zastoupení, aby ji nahradil jiným úředníkem pro
         účely účasti na setkáních dárcovských zemí pro Kyrgyzstán.

      69      Jelikož uznání existence obtěžování ve smyslu ustanovení služebního řádu, jak je vykládá Soud, vyžaduje:

      –        úmyslnou povahu dotčeného jednání, mluvy, činů, gest nebo písemného projevu,
      –        není však vyžadováno, aby toto jednání, mluva, činy, gesta nebo písemný projev byly vykonány s úmyslem poškodit osobnost,
         důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka,

      –        nicméně za podmínky, že objektivně způsobily následky znamenající diskreditaci oběti nebo zhoršení jejích pracovních podmínek,

      postačí důvod vyvozený Komisí z toho, že vytýkané činy objektivně nemohly způsobit diskreditaci žalobkyně, sám o sobě k právnímu
         odůvodnění napadeného rozhodnutí z hlediska článku 12a služebního řádu, a to bez ohledu na výklad provedený IDOC.

      70      Je ostatně třeba uvést, že žalobkyně posoudila jednání vytýkané druhému vedoucímu zastoupení vskutku velmi subjektivně. Ačkoli
         si žalobkyně stěžuje, že jeho přístup ji diskreditoval ve vztahu k velvyslanectvím a zastoupením mezinárodních organizací
         přítomným v sídle regionalizovaného zastoupení v Biškeku, dokumenty, které předložila v příloze svého vyjádření ke zprávě
         z šetření, naopak ukazují, že v těchto kruzích požívala úcty.

      71      Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod není opodstatněný.

       Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z existence zjevně nesprávného posouzení, porušení povinnosti uvést odůvodnění,
            nesplnění povinnosti řádné péče a nesplnění povinnosti poskytnout pomoc
      72      S ohledem na argumenty předložené žalobkyní na podporu třetího žalobního důvodu je třeba odlišit první část, vycházející výhradně
         z porušení povinnosti uvést odůvodnění, od druhé části, vycházející v zásadě z několika zjevně nesprávných posouzení, z nichž
         žalobkyně rovněž vyvodila porušení povinnosti uvést odůvodnění a nesplnění povinnosti řádné péče a povinnosti poskytnout pomoc.

       K první části třetího žalobního důvodu, vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění
      73      Žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí, jakož i rozhodnutí o zamítnutí stížnosti jsou špatně odůvodněné, neboť Komise neodpověděla
         na její tvrzení, podle kterého druhý vedoucí zastoupení převzal praxi svého předchůdce spočívající v tom, že do Kyrgyzstánu
         posílal zaměstnance přidělené k regionálnímu zastoupení v Kazachstánu, aniž to konzultoval s ní, nebo alespoň ji o tom informoval,
         a tím ji ztrapňoval před orgány hostitelského státu a diplomatickým společenstvím.

      74      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury není vyžadováno, aby odůvodnění uvádělo veškeré relevantní
         skutkové a právní okolnosti, neboť otázka, zda odůvodnění splňuje požadavky čl. 25 druhého pododstavce služebního řádu musí
         být posouzena nejen s ohledem na jeho znění, ale rovněž s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na souhrn právních pravidel
         upravujících dotčenou záležitost (v tomto smyslu viz rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 11. prosince 2007, Sack v. Komise,
         T‑66/05, bod 65, a rozsudek Soudu ze dne 13. září 2011, Nastvogel v. Rada, F‑4/10, bod 66).

      75      Kromě toho může být původně nedostatečné odůvodnění napraveno dodatečným upřesněním poskytnutým i v průběhu řízení, jestliže
         dotyčná osoba znala již před podáním své žaloby skutečnosti představující alespoň neúplné odůvodnění (rozsudek Soudu prvního
         stupně ze dne 15. září 2005, Casini v. Komise, T‑132/03, bod 36, a rozsudek Soudu ze dne 1. prosince 2010, Gagalis v. Rada,
         F‑89/09, bod 67).

      76      V projednávaném případě je zjevné, že napadené rozhodnutí a rozhodnutí o zamítnutí stížnosti neuvádí zvlášť výtku, podle které
         druhý vedoucí zastoupení žalobkyni ztrapnil tím, že do Kyrgyzstánu poslal zaměstnance přidělené k regionálnímu zastoupení
         v Kazachstánu, aniž to s ní konzultoval, nebo ji o tom alespoň informoval. Je však nutno konstatovat, že uvedená rozhodnutí
         jsou odůvodněna, a jejich odůvodnění uvádí přinejmenším to, že do běžných hierarchických výsad druhého vedoucího zastoupení
         patřilo rozhodování, kdo ho zastoupí na setkáních, a vyslat na setkání jiné úředníky než žalobkyni.

      77      Komise mimoto doplnila odůvodnění ve svých písemných podáních. Uvedla, že sporná praxe musí být vnímána ve zvláštním rámci
         vztahů mezi regionalizovaným zastoupením a regionálním zastoupením, které si ponechává jistou míru odpovědnosti, a v tomto
         rámci lze danou praxi přijmout. Dodala, že první vedoucí zastoupení zadal – stále platné – pokyny týkající se právě toho,
         aby žalobkyně byla vždy informována o misích v Kyrgyzstánu, aby byla přizvána k účasti na setkáních, která se tam konala,
         a aby jí byly poskytovány kopie zpráv o misích. Komise také z kontextu vyznačujícího se množstvím projektů a častými setkáními
         vyvodila závěr, že skutečnost, že žalobkyně nebyla vždy řádně informována, mohla být následkem náhodných opomenutí spíše než
         úmyslu jí diskreditovat.

      78      S ohledem na výše uvedené musí být první část třetího důvodu zamítnuta.

       Ke druhé části třetího žalobního důvodu, vycházející hlavně ze zjevně nesprávných posouzení
      79      Žalobkyně zaprvé tvrdí, že napadené rozhodnutí je stiženo zjevně nesprávným posouzením v rozsahu, v jakém měla Komise neprávem
         za to, že skutečnost, že druhý vedoucí zastoupení povolal zaměstnance pod jejím vedením s cílem projednat jejich úkoly za
         její nepřítomnosti a předat jí jejich prostřednictvím pokyny, byla výrazem práva druhého vedoucího zastoupení dávat pokyny
         svým podřízeným.

      80      Tvrzení nepodpořené argumenty, jaké uvádí žalobkyně, je však nedostatečné k prokázání existence zjevně nesprávného posouzení.
         V projednávaném případě to platí tím spíše, že Komise věrohodně vysvětluje, že se ve zvláštním kontextu vztahů mezi regionálním
         zastoupením a regionalizovaným zastoupením vedoucí zastoupení může obracet přímo na zaměstnance regionalizovaného zastoupení
         a jejich prostřednictvím předávat pokyny chargé d’affaires v čele regionalizovaného zastoupení, protože uvedení zaměstnanci zůstávají podřízenými prvně uvedené osoby. Takový způsob
         výkonu hierarchické nadřízenosti sám o sobě nediskredituje chargé d’affaires v čele regionalizovaného zastoupení ani nezhoršuje pracovní podmínky posledně uvedené osoby, pokud neexistují další okolnosti
         v tomto smyslu. Písemná nóta ze dne 8. června 2004 představující žalobkyni jako chargé d’affaires ad intérim v Biškeku podporuje výše uvedené tím, že upřesňuje že „regionalizované zastoupení v Biškeku je podřízeno zastoupení Komise
         […] v Alma‑Atě“.

      81      Žalobkyně zadruhé tvrdí, že napadené rozhodnutí, jakož i rozhodnutí o zamítnutí stížnosti je stiženo zjevně nesprávným posouzením
         v rozsahu, v jakém ji označuje za „středního řídícího zaměstnance“, jelikož byla „odpovědný úředník – chargé d’affaires [ad intérim]“ a jako taková byla pověřena vyšší odpovědností než střední řídící zaměstnanci, jak dokládá úmluva o diplomatických vztazích
         podepsaná ve Vídni dne 18. dubna 1961 (dále jen „Vídeňská úmluva“).

      82      Nicméně je třeba jednak připomenout, že písemná nóta ze dne 8. června 2004, uvedená výše, zdůrazňovala podřízenost regionalizovaného
         zastoupení v Biškeku regionálnímu zastoupení v Alma‑Atě, a jednak poznamenat, že uvedená nóta oznamovala jmenování žalobkyně
         na místo „vedoucí oddělení pro Kyrgyzstán“. Dále je významné, že žalobkyně byla v době rozhodné z hlediska skutkových okolností
         zařazena do platové třídy A*9, nyní AD 9, a že v návaznosti na uvedenou nótu podléhala, i jako chargé d’affaires ad intérim v Biškeku, vedení a odpovědnosti vedoucího regionálního zastoupení v Alma‑Atě, jak vyplývá mimo jiné z výňatků hodnotících
         zpráv, které přiložila ke spisu v projednávané věci. Nadto v odpovědi na otázku Soudu na jednání se žalobkyně prokázala pouze
         osmi roky praxe v pozici analytičky bezpečnostní politiky ve švédských bezpečnostních službách a upřesnila, že před svým přidělením
         do Biškeku neměla praxi v rámci GŘ Komise „Vnější vztahy“, každopádně jako chargé d’affaires.

      83      Za těchto podmínek se nezdá, že by se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení, když pro účely posouzení pracovních vztahů
         mezi druhým vedoucím zastoupení a žalobkyní dospěla k závěru, že žalobkyně byla v rámci Komise středním řídícím zaměstnancem,
         aniž je třeba přezkoumávat postavení chargés d’affaires ad intérim s ohledem na Vídeňskou úmluvu, která upravuje pouze vztahy diplomatických misí s přijímajícími státy.

      84      I za předpokladu, že by Komise nesprávně vyložila význam chargés d’affaires ad intérim z hlediska Vídeňské úmluvy, žalobkyně nevysvětlila, proč by takové nesprávné posouzení vedlo OOJ ke zjevně nesprávnému posouzení
         při neuznání existence obtěžování. Je pravda, že žalobkyně uvádí, že tím OOJ „nadále poškoz[oval] její postavení“. Avšak i za
         předpokladu, že tím žalobkyně naznačuje, že sám OOJ přispěl k jejímu obtěžování, je nutno konstatovat, že nesprávné právní
         posouzení samo o sobě není tak závažným činem, jako je obtěžování. Žalobkyně v tomto ohledu neposkytla žádné vysvětlení.

      85      Žalobkyně zatřetí tvrdí, že napadené rozhodnutí je stiženo zjevně nesprávným posouzením v rozsahu, v jakém se Komise domnívala,
         že si stěžuje na to, že rozhodnutí pověřit jiného zaměstnance vypracováním zpráv o politické situaci v Kyrgyzstánu jí zabránilo
         tento úkol plnit, kdežto ona ve skutečnosti kritizovala skutečnost, že obdržela v této věci matoucí pokyny, a byla tak manipulována.

      86      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že žalobkyně v žádosti o pomoc uvedla, že skutečnost, že ji druhý vedoucí zastoupení požádal
         o vypracování „příspěvků“ o situaci v Kyrgyzstánu ve formě „denního hlášení o pěti řádcích“ a že jiného úředníka ze zastoupení
         v Alma‑Atě pověřil sledováním nepokojů, k nimž došlo v Biškeku v listopadu 2006, protože ona neposkytovala skutečnou politickou
         analýzu, vyvolala u jejího nadřízeného v sídle Komise dojem, že nebyla schopná vypracovat vhodné politické zprávy.

      87      V napadeném rozhodnutí Komise s ohledem na zprávu z šetření odpověděla, že hlavní odpovědnost za vypracování zpráv o politické
         situaci v Kyrgyzstánu nadále spočívala na zastoupení v Alma‑Atě, ale žalobkyně byla oprávněna se na tomto úkolu podílet, a dokonce
         k tomu byla vybízena, čímž je implicitně – ale nepochybně – vyloučena jakékoli domněnka manipulace.

      88      Soud ostatně nechápe, v čem Komise tím, že se domnívala, že si žalobkyně stěžuje, že jí bylo zabráněno vypracovat zprávy o politické
         situaci v Kyrgyzstánu, zkreslila výtku, kterou žalobkyně vznesla a která zdůrazňovala skutečnost, že druhý vedoucí zastoupení
         omezením její role při vypracování takových zpráv zamýšlel prokázat její neschopnost v tomto ohledu.

      89      V každém případě údajné zkreslení znění stížnosti pro obtěžování žalobkyně není natolik opodstatněné, aby kvůli němu bylo
         napadené rozhodnutí stiženo zjevně nesprávným posouzením.

      90      Žalobkyně začtvrté uvádí, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení jejích pravomocí, když se domnívala, že pokud
         druhý vedoucí zastoupení sám nevycestoval do Kyrgyzstánu, patřilo do jeho pravomoci rozhodnout, kdo jej zastoupí na setkáních
         dárcovských zemí pro Kyrgyzstán nebo jiných partnerů. Jako „odpovědný úředník – chargé d’affaires [ad intérim]“ byla totiž na základě Vídeňské úmluvy oprávněna zastupovat Komisi v nepřítomnosti vedoucího zastoupení.

      91      Soud však nepovažuje za nezbytné řešit v projednávaném případě otázku, zda jmenování chargé d’affaires ad intérim do vedení regionalizovaného zastoupení brání vedoucímu regionálního zastoupení, pod které uvedené regionalizované zastoupení
         spadá, určit jiného úředníka, aby zastupoval Komisi na setkáních organizovaných v zemi, kde byl uvedený chargé d’affaires akreditován.

      92      I za předpokladu, že by Komise v projednávaném případě provedla nesprávný výklad pravomocí chargés d’affaires ad intérim s ohledem na Vídeňskou úmluvu, neumožňuje toto případné nesprávné posouzení dospět k závěru, že se OOJ dopustil zjevně nesprávného
         posouzení, když odmítl uznat existenci obtěžování. Je pravda, že žalobkyně zdůrazňuje, že druhý vedoucí zastoupení požádal
         jiného úředníka, aby předsedal setkání dárcovských zemí pro Kyrgyzstán, přičemž upřesnil, že to „nemá být [žalobkyně]“. Ačkoli
         se tento způsob nemusí žalobkyni líbit, nemůže však prokázat existenci zjevně nesprávného posouzení ohledně existence psychického
         obtěžování, jež vyžaduje trvalé, opakované a systematické jednání, jehož subjektivní chápání údajnou obětí nelze upřednostnit.
         Komise uvedla, že je přitom nutno konstatovat, že žalobkyně v hodnotící zprávě z roku 2007 tvrdí, že se pravidelně účastnila
         koordinačních setkání s dárcovskými zeměmi pro Kyrgyzstán. Stejně tak žalobkyně ve své hodnotící zprávě z roku 2006 uvedla,
         že v daném roce byla aktivní na diplomatickém poli. Chování vytýkané v projednávané věci druhému vedoucímu zastoupení proto
         nelze v žádném případě kvalifikovat jako trvalé, opakované nebo systematické ve smyslu článku 12a služebního řádu.

      93      V konečném výsledku, ačkoli – jak uvedl IDOC – několik svědků poukázalo na nejasné vymezení úkolů regionálních zastoupení
         a regionalizovaných zastoupení a ačkoli tato nejasnost mohla způsobit těžkosti vnímané žalobkyní, organizační nepřesnost týkající
         se rozdělení úkolů v rámci generálního ředitelství Komise nemůže sama o sobě vést k obtěžování.

      94      V rozsahu, v jakém žalobkyně z existence výše uvedených údajných zjevně nesprávných posouzení vyvozuje i porušení povinnosti
         uvést odůvodnění, postačí konstatovat, že neprokázala existenci takových nesprávných posouzení, a tudíž ani neprokázala, že
         OOJ porušil svoji povinnost uvést odůvodnění. Navíc nedostatek odůvodnění, který je výhradou vůči formě, nelze zaměnit s vadou
         týkající se vnitřní legality (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s
         France, C‑367/95 P, bod 72).

      95      V poslední řadě žalobkyně z údajného zjevně nesprávného posouzení, které neprokázala, rovněž vyvozuje porušení povinnosti
         řádné péče a povinnosti poskytnout pomoc na základě článku 24 služebního řádu. Jelikož výtky vycházející ze zjevně nesprávného
         posouzení byly zamítnuty, je třeba v důsledku toho zamítnout rovněž posledně vznesené výtky.

      96      Vzhledem k tomu, že třetí žalobní důvod tedy musí být rovněž zamítnut, je třeba zamítnout žalobu v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      97      Článek 87 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že s výhradou ostatních ustanovení hlavy II kapitoly 8 uvedeného jednacího řádu
         se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci
         úspěch, požadoval. Podle odstavce 2 téhož článku může Soud v souladu s požadavky ekvity rozhodnout, že se účastníku řízení,
         který neměl úspěch ve věci, uloží pouze částečná náhrada nákladů řízení nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží.

      98      Z výše uvedeného odůvodnění vyplývá, že žalobkyně neměla ve věci úspěch. Komise kromě toho ve svých návrhových žádáních výslovně
         požadovala, aby byla žalobkyni uložena náhrada nákladů řízení. Nicméně vzhledem k tomu, že námitka nepřípustnosti vznesená
         Komisí byla zamítnuta, je důvodné použít ustanovení čl. 87 odst. 2 jednacího řádu a rozhodnout, že žalobkyně kromě vlastních
         nákladů řízení ponese pouze tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených Komisí.

      Z těchto důvodů
      SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (třetí senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Carina Skareby ponese vlastní náklady řízení a nahradí tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených Evropskou komisí.
      3)      Evropská komise ponese čtvrtinu vlastních nákladů řízení.

               Van Raepenbusch

               Barents

               Bradley

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 16. května 2012.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               W. Hakenberg

                     S. Van Raepenbusch

         * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 8. března 2005. # D proti Evropské investiční bance (BEI). # Žaloba na neplatnost - Přípustnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-275/02.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 4. září 2014.#Simon, Evers & Co. GmbH v. Hauptzollamt Hamburg-Hafen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Hamburg.#Řízení o předběžné otázce – Obchodní politika – Antidumpingové clo – Nařízení (ES) č. 499/2009 – Platnost – Dovoz výrobků pocházejících z Číny – Dovoz téhož výrobku zasílaného z Thajska – Obcházení – Důkaz – Odepření spolupráce.#Věc C‑21/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      4. září 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Obchodní politika — Antidumpingové clo — Nařízení (ES) č. 499/2009 — Platnost — Dovoz výrobků pocházejících z Číny — Dovoz téhož výrobku zasílaného z Thajska — Obcházení — Důkaz — Odepření spolupráce“
      Ve věci C‑21/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (Německo) ze dne 19. září 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 15. ledna 2013, v řízení

         Simon, Evers & Co. GmbH

      proti

         Hauptzollamt Hamburg-Hafen,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, J. L. da Cruz Vilaça (zpravodaj), G. Arestis, J.‑C. Bonichot a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Simon, Evers & Co. GmbH H. Henningerem, Rechtsanwalt,

               —

               za řeckou vládu M. Tassopoulou a K. Boskovitsem, jako zmocněnci,

               —

               za portugalskou vládu A. Coutinhem da Silva a L. Inez Fernandesem, jako zmocněnci,

               —

               za Radu Evropské unie S. Boelaert, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. Polcynem, avocate

               —

               za Evropskou komisi T. Maxian Ruschem, jako zmocněncem,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. dubna 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká platnosti nařízení Rady (ES) č. 499/2009 ze dne 11. června 2009, kterým se rozšiřuje konečné antidumpingové clo uložené nařízením (ES) č. 1174/2005 na dovoz ručních paletových vozíků a jejich základních dílů pocházejících z Čínské lidové republiky na dovoz téhož výrobku zasílaného z Thajska bez ohledu na to, zda je deklarován jako pocházející z Thajska, či nikoli (Úř. věst. L 151, s. 1, dále jen „sporné nařízení“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Simon, Evers & Co. GmbH (dále jen „Simon, Evers“) a Hauptzollamt Hamburg-Hafen (Hlavní celní úřad – Přístav Hamburk, dále jen „Hauptzollamt“) ve věci rozhodnutí Hauptzollamt uložit Simon, Evers zaplacení antidumpingového cla.

         Právní rámec

               3

               Ustanovení upravující použití antidumpingových opatření Evropskou unií platná v rozhodné době z hlediska skutkového stavu sporu v původním řízení byla obsažena v nařízení Rady (ES) č. 384/96 ze dne 22. prosince 1995 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. 1996, L 56, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 45), ve znění nařízení Rady (ES) č. 461/2004 ze dne 8. března 2004 (Úř. věst. L 77, s. 12; Zvl. vyd. 11/10, s. 150, dále jen „základní nařízení“).

               4

               Článek 13 základního nařízení, nadepsaný „Obcházení“, uváděl:
               „1.   Antidumpingové clo uložené na základě tohoto nařízení může být rozšířeno na dovoz obdobných výrobků [ze třetích zemí] [...], jestliže dochází k obcházení platných opatření. [...] Obcházením se rozumí změna obchodních toků mezi třetími zeměmi a Společenstvím nebo mezi jednotlivými společnostmi v zemi, která je předmětem opatření, a Společenstvím, která vzniká na základě praktik, zpracovatelských postupů nebo prací, pro něž mimo uložení […] cla neexistuje dostatečné opodstatnění nebo hospodářský důvod, pokud zároveň existují důkazy o újmě nebo o tom, že vyrovnávací účinky cla jsou mařeny, pokud se jedná o ceny a/nebo množství obdobných výrobků, a existují důkazy o dumpingu, pokud jde o běžné hodnoty stanovené dříve pro stejné nebo obdobné výrobky, v případě nutnosti v souladu s ustanoveními článku 2.
               [...]
               2.   Montáž ve Společenství nebo ve třetí zemi se považuje za obcházení platných opatření, pokud:

                        a)

                        montáž začala nebo byla značně rozšířena po zahájení antidumpingového šetření nebo těsně před jeho zahájením a použité díly mají svůj původ v zemi, pro niž se použijí opatření, a

                  [...]

                        c)

                        vyrovnávací účinek cla je narušen cenami a/nebo množstvím montovaného obdobného zboží a existují důkazy o dumpingu, pokud jde o běžné hodnoty, které byly dříve zjištěny pro obdobné nebo stejné výrobky.

                  3.   Šetření podle tohoto článku se zahájí z podnětu Komise nebo na žádost členského státu nebo jiné zúčastněné strany, pokud žádost obsahuje dostatečné důkazy o činitelích uvedených v odstavci 1. Zahájení se provede nařízením Komise přijatým po konzultaci s poradním výborem, ve kterém se dá současně pokyn celním orgánům, aby evidovaly dovoz podle čl. 14 odst. 5 nebo aby vyžadovaly složení jistoty. Šetření provádí Komise s případnou pomocí celních orgánů a musí být ukončeno ve lhůtě devíti měsíců. Jestliže definitivně zjištěné skutečnosti prokáží, že opatření musí být rozšířena, zavede je Rada na návrh Komise po konzultaci s poradním výborem.. [...]
               […]“

               5

               Článek 14 odst. 6 základního nařízení uváděl:
               „Členské státy podávají Komisi každý měsíc zprávu o dovozu výrobků, které jsou předmětem šetření a opatření, a o výši cla vybraného na základě tohoto nařízení.“

               6

               Článek 18 odst. 1 a 6 základního nařízení zněly takto:
               „1.   Pokud účastník řízení odmítne umožnit přístup k nezbytným informacím nebo je neposkytne ve lhůtě stanovené tímto nařízením nebo pokud klade závažným způsobem překážky šetření, mohou prozatímní nebo konečná pozitivní nebo negativní zjištění vycházet z dostupných údajů. [...] Účastníci řízení by měli být zpraveni o důsledcích nedostatečné spolupráce.
               [...]
               6.   Nespolupracuje-li účastník řízení vůbec nebo jen částečně a následkem toho nebudou některé podstatné informace sděleny, může to vést k výsledku, který pro něj bude méně příznivý, než kdyby při šetření spolupracoval.“

               7

               Na základě šetření prováděného Komisí v období od 1. dubna 2003 do 31. března 2004 (dále jen „původní šetření“) přijala Unie nařízení Rady (ES) č. 1174/2005 ze dne 18. července 2005 o uložení konečného antidumpingového cla a o konečném výběru prozatímního cla z dovozu ručních paletových vozíků a jejich základních dílů pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. L 189, s. 1), ve znění nařízení Rady (ES) č. 684/2008 ze dne 17. července 2008 (Úř. věst. L 192, s. 1, dále jen „nařízení č. 1174/2005“).

               8

               Článek 1 odst. 1 nařízení č. 1174/2005 uvádí:
               „Ukládá se konečné antidumpingové clo z dovozu ručních paletových vozíků a jejich základních dílů, tj. podvozků a hydrauliky, kódů KN ex 8427 90 00 a ex 8431 20 00 (kódy TARIC 8427 90 00 10 a 8431 20 00 10), pocházejících z Čínské lidové republiky. [...]“

               9

               Jak vyplývá z pátého bodu odůvodnění nařízení Komise (ES) č. 923/2008 ze dne 12. září 2008 o zahájení šetření možného obcházení antidumpingových opatření uložených nařízením Rady (ES) č. 1174/2005 ve znění nařízení (ES) č. 684/2008 na dovoz ručních paletových vozíků a jejich základních dílů pocházejících z Čínské lidové republiky dovozem ručních paletových vozíků a jejich základních dílů zasílaných z Thajska, též prohlášených za pocházející z Thajska, a o zavedení celní evidence tohoto dovozu (Úř. věst. L 252, s. 3), Komise se rozhodla zahájit šetření (dále jen „šetření zaměřené na obcházení“) na základě dostatečných důkazů, které podle jejího názoru prima facie nasvědčují tomu, že antidumpingová opatření uložená na dovoz ručních paletových vozíků z Číny jsou obcházena prostřednictvím kompletace dotčeného výrobku v Thajsku. Komise za tímto účelem přijala nařízení č. 923/2008.

               10

               Z bodu 10 odůvodnění sporného nařízení vyplývá, že šetření zaměřené na obcházení se vztahovalo na období od 1. září 2007 do 31. srpna 2008 (dále jen „období šetření“).

               11

               Bod 6 odůvodnění sporného nařízení uvádí, že „[K]omise informovala orgány ČLR a Thajska, výrobce/vývozce v ČLR a Thajsku, známé dotčené dovozce do Společenství a výrobní odvětví Společenství o zahájení šetření [zaměřeného na obcházení]. Dotazníky byly zaslány vývozcům/výrobcům v ČLR a Thajsku, dovozcům ve Společenství, kteří byli Komisi známí z původního šetření, a stranám, které se přihlásily ve lhůtách stanovených v článku 3 […] nařízení [č. 923/2008]. Zúčastněné strany dostaly příležitost předložit písemně svá stanoviska a požádat o slyšení ve lhůtě stanovené v [tomto] nařízení. Všechny strany byly informovány o tom, že by odmítnutí spolupráce mohlo vést k použití článku 18 základního nařízení a k závěrům založeným pouze na dostupných skutečnostech.“

               12

               Z bodu 7 odůvodnění sporného nařízení vyplývá, že od vývozců/výrobců v Thajsku nepřišly žádné odpovědi a Komise neobdržela ani žádné připomínky ze strany thajských orgánů.

               13

               Bod 8 odůvodnění sporného nařízení uvádí, že „jeden čínský vyvážející výrobce odpověděl na dotazník tím, že uvedl svůj prodej na vývoz do ES a několik velmi málo významných případů vývozu dotčeného výrobku do Thajska. Čínské orgány nezaslaly žádné vyjádření“.

               14

               Kromě toho z bodu 9 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že „dovozci ve Společenství předložili odpovědi [devět dovozců ve Společenství odpovědělo] na dotazník s uvedením svých dovozů z Číny a Thajska. Obecně lze z odpovědí učinit závěr, že v roce 2006, tedy v roce, jenž následoval po vstupu konečných antidumpingových opatření v platnost, došlo k […] zvýšení dovozu z Thajska a k náhlému poklesu dovozu z [Číny]. V následujících letech se dovoz z [Číny] opět zvýšil a současně došlo k mírnému poklesu dovozu z Thajska, který ale i tak zůstal nad úrovní roku 2005“.

               15

               Pokud jde o změnu obchodních toků mezi třetími zeměmi a Unií, body 16 až 21 odůvodnění sporného nařízení zní takto:

                        „(16)

                        Vzhledem k tomu, že žádná z thajských společností nespolupracovala, byly objem a hodnota thajského vývozu dotčeného výrobku do Společenství stanoveny na základě dostupných informací, tedy v tomto případě na základě statistických údajů získaných členskými státy a shromážděných Komisí podle čl. 14 odst. 6 základního nařízení a na základě údajů Eurostatu. [...]

                        (17)

                        Po uložení antidumpingových opatření se dovoz ručních paletových vozíků z Thajska zvýšil z 7 458 vozíků v roce 2005 na 64706 vozíků v roce 2007, přičemž se v období šetření snížil na 42056 vozíků.

                        (18)

                        Čínský dovoz ručních paletových vozíků do ES se z 240 639 vozíků v roce 2005 zvýšil na 538271 v roce 2007 a na 584786 vozíků v období šetření. Podle dostupných informací je toto zvýšení připisováno zejména zvýšenému vývozu jediného čínského vyvážejícího výrobce, který má nejnižší sazbu antidumpingového cla. Čínský vývoz tohoto konkrétního vývozce skutečně představuje převažující procentuální podíl zvýšení dovozu ručních paletových vozíků z [Číny] do ES mezi rokem 2005 a koncem období šetření.

                        (19)

                        S přihlédnutím k výše uvedené situaci byl učiněn závěr, že došlo ke změně obchodních toků mezi ES, [Čínou] a Thajskem. Dovoz z [Číny] se nadále zvyšoval, ale to je připisováno přímo vývozní výkonnosti jednoho z čínských vyvážejících výrobců, který spolupracoval při původním šetření a jemuž bylo uděleno nejnižší antidumpingové clo. Na druhou stranu se dovoz z Thajska mezi lety 2005 a 2007 zvýšil o 868 % a během období šetření se stabilizoval a ve srovnání s rokem 2005 se zvýšil o […] o 564 %.

                        (20)

                        Stručně řečeno, zjištěné obchodní toky sice vykazovaly trvání vývozu z [Číny], ale zároveň také značné zvýšení vývozu z Thajska. Trvání nebo pokračující se zvyšování vývozu z Číny, i když mnohem menší mezi rokem 2007 a obdobím šetření, než bylo zjištěno v původním šetření, lze vysvětlit tím, že převažující většina vývozu pochází od čínské společnosti s nejnižší sazbou antidumpingového cla. Na straně druhé lze obchodní toky týkající se Thajska vysvětlit pouze jako výsledek kroků, jejichž cílem bylo obcházení opatření.

                        (21)

                        Dovoz do Společenství z Thajska se začal zvyšovat v období, během něhož Společenství vedlo původní šetření. Je třeba připomenout, že orgány v Thajsku i potenciální thajští výrobci/vývozci byli o probíhajícím šetření informováni. Nebyl však získán žádný důkaz, který by mohl toto výrazné zvýšení objasnit, a žádná thajská společnost při šetření nespolupracovala a neposkytla nezbytné odpovědi na dotazník. Z tohoto hlediska je třeba zdůraznit, jak je uvedeno v 7. bodě odůvodnění, že informace, jež měla Komise k dispozici v době zahájení, naznačovaly, že dochází ke značnému počtu montáží ručních paletových vozíků v Thajsku. Na druhé straně nebyl získán žádný důkaz o tom, že v Thajsku dochází k vlastní výrobě ručních paletových vozíků. Dostupné informace vedou k závěru, že vzhledem k neexistenci jiného dostatečného odůvodnění nebo hospodářského důvodu ve smyslu čl. 13 odst. 1 základního nařízení je příčinou změny obchodních toků uložení antidumpingového cla z ručních paletových vozíků pocházejících z [Číny].“

               16

               V návaznosti na šetření zaměřené na obcházení bylo přijato sporné nařízení.

               17

               Článek 1 tohoto nařízení stanoví:
               „1.   Konečné antidumpingové clo uplatňované na ‚všechny ostatní společnosti‘, uložené nařízením (ES) č. 1174/2005 z dovozu ručních paletových vozíků a jejich základních dílů, tj. podvozků a hydrauliky, jak jsou vymezeny v článku 1 nařízení [č. 1174/2005], pocházející z [Číny], se rozšiřuje na ruční paletové vozíky a jejich základní díly, tj. podvozky a hydrauliku, jak jsou vymezeny v článku 1 nařízení [č. 1174/2005], kódů KN ex 8427 90 00 a ex 8431 20 00 (kódy TARIC 8427900011 a 8431200011), zasílané z Thajska, bez ohledu na to, zda jsou deklarovány za pocházející z Thajska, či nikoli.
               2.   Cla rozšířená odstavcem 1 se vyberou z dovozu evidovaného podle článku 2 nařízení […] (ES) č. 923/2008 a čl. 13 odst. 3 a čl. 14 odst. 5 [základního] nařízení.
               [...]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               18

               V říjnu 2008 dovezla společnost Simon, Evers z Thajska ruční paletové vozíky.

               19

               Dne 12. srpna 2009 Hauptzollamt ve výměru dovozního cla na základě sporného nařízení požadoval, aby Simon, Evers zaplatila antidumpingové clo ve výši 9666,90 eur.

               20

               Vzhledem k tomu, že Hauptzollamt rozhodnutím ze dne 21. února 2011 zamítl odvolání podané proti tomuto výměru jako neopodstatněné, obrátila se Simon, Evers na Finanzgericht Hamburg.

               21

               Uvedený soud má pochybnosti o tom, zda jsou ve věci v původním řízení splněny podmínky, které jsou v čl. 13 odst. 1 základního nařízení stanoveny pro určení existence obcházení antidumpingového cla. Konkrétně se táže, zda změna objemu vývozu z dotčených třetích zemí může sama o sobě umožnit prokázání souvislosti mezi dovozy ze země podléhající antidumpingovému clu a dovozy ze země, na kterou má být antidumpingové clo rozšířeno. Pokud jde o vývoj dovozu z Thajska, Finanzgericht Hamburg poznamenává, že tento dovoz nejprve v průběhu roku 2007 značně vzrostl a poté během období šetření znatelně poklesl.

               22

               Předkládající soud rovněž pochybuje o tom, že změnu obchodních toků mezi třetími zeměmi a Unií lze přičíst zavedení antidumpingového cla z paletových vozíků pocházejících z Číny, když se během období šetření dovozy z Číny samy znatelně zvýšily. Při neexistenci důkazů umožňujících vysvětlit výrazné zvýšení vývozů z Thajska a dále prokázat neexistenci skutečné výroby ručních paletových vozíků v Thajsku se přitom jeví přinejmenším sporné, že by bylo možné dospět k závěru, že při neexistenci jakéhokoli jiného dostatečného opodstatnění nebo hospodářského důvodu ve smyslu čl. 13 odst. 1 základního nařízení je změna obchodních toků výsledkem zavedení antidumpingového cla z ručních paletových vozíků pocházejících z Číny.

               23

               Za těchto se podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je [sporné] nařízení neplatné, protože Komise v rozporu s požadavky kladenými na určení existence obcházení antidumpingových opatření, jak vyplývají z článku 13 [základního] nařízení, konstatovala existenci obcházení ze samotného důvodu, že se objem příslušných vývozů z Thajska po zavedení opatření významně zvýšil, přičemž Komise s odkazem na nedostatečnou spolupráci ze strany thajských vývozců neprovedla žádná další konkrétní zjištění?“

         K předběžné otázce

         Úvodní poznámky

               24

               Úvodem je třeba uvést, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda je sporné nařízení neplatné z důvodu, že unijní orgány právně dostačujícím způsobem neprokázaly existenci „obcházení“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 základního nařízení, neboť neuvedly, jakým způsobem byly změněny obchodní toky mezi dotčenými třetími zeměmi a Unií, a nekonstatovaly existenci praktik, zpracovatelských postupů nebo prací, pro něž při nedostatečné spolupráci ze strany thajských vývozců neexistuje jiné dostatečné opodstatnění nebo hospodářský důvod než zavedení antidumpingového cla.

               25

               Společnost Simon, Evers v písemném vyjádření předloženém Soudnímu dvoru uplatnila další důvod neplatnosti sporného nařízení, který je založen na tom, že unijní orgány neprokázaly, že vyrovnávací účinky antidumpingového cla byly mařeny, pokud se jedná o ceny nebo množství obdobných výrobků.

               26

               Podle ustálené judikatury se řízení upravené v článku 267 SFEU zakládá na jasném oddělení funkcí vnitrostátních soudů od funkcí Soudní dvora, takže je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru (viz zejména rozsudek Hoesch Metals and Alloys, C‑373/08, EU:C:2010:68, bod 59).

               27

               Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že článek 267 SFEU nepředstavuje procesní prostředek, který mají k dispozici účastníci řízení ve sporu probíhajícím před vnitrostátním soudem, takže Soudní dvůr nemůže být povinen posoudit platnost práva Unie z pouhého důvodu, že tato otázka byla před ním uplatněna jedním z těchto účastníků řízení v jeho písemných vyjádřeních (viz rozsudek MSD Sharp & Dohme, C‑316/09, EU:C:2011:275, bod 23 a citovaná judikatura).

               28

               Za těchto podmínek není namístě rozšiřovat přezkum platnosti sporného nařízení z hlediska důvodů, které nebyly uvedeny předkládajícím soudem (viz rozsudek Nuova Agricast, C‑390/06, EU:2008:224, bod 44).

         K platnosti sporného nařízení

               29

               Podle ustálené judikatury v oblasti společné obchodní politiky a obzvláště v oblasti obchodních ochranných opatření disponují unijní orgány z důvodu složitosti hospodářských, politických a právních situací, které musí zkoumat, širokou posuzovací pravomocí. Co se týče soudního přezkumu takového posouzení, musí být proto omezen na ověření toho, zda byla dodržena procesní pravidla, zda skutková zjištění, na jejichž základě byla učiněna napadená volba, byla věcně správná, zda nedošlo ke zjevně nesprávnému posouzení těchto skutkových zjištění nebo zda nedošlo ke zneužití pravomoci (viz rozsudek Rada a Komise v. Interpipe Niko Tube a Interpipe NTRP, C‑191/09 P a C‑200/09 P, EU:C:2012:78, bod 63 a citovaná judikatura).

               30

               Pokud jde konkrétně o obcházení antidumpingových opatření, čl. 13 odst. 1 základního nařízení uvádí, že spočívá ve změně obchodních toků mezi třetími zeměmi a Unií, která vzniká na základě praktik, zpracovatelských postupů nebo prací, pro něž mimo uložení cla neexistuje dostatečné opodstatnění nebo hospodářský důvod, pokud zároveň existují důkazy o újmě nebo o tom, že vyrovnávací účinky cla jsou mařeny, pokud se jedná o ceny nebo množství obdobných výrobků.

               31

               Podle čl. 13 odst. 3 tohoto nařízení přísluší Komisi zahájit šetření na základě důkazů, které prima facie ukazují na praktiky obcházení. Pokud skutečnosti zjištěné v průběhu tohoto šetření umožňují dospět k závěru o existenci takového obcházení, Komise navrhne Radě rozšíření antidumpingových opatření.

               32

               Žádné ustanovení základního nařízení však Komisi v rámci šetření existence obcházení nepřiznává pravomoc donutit výrobce nebo vývozce, jichž se daný podnět týká, aby se účastnili šetření nebo poskytli informace. Komise je tedy závislá na dobrovolné spolupráci zúčastněných stran při poskytnutí nezbytných informací.

               33

               Z tohoto důvodu unijní zákonodárce v čl. 18 odst. 1 základního nařízení stanovil, že pokud účastník řízení odmítne umožnit přístup k nezbytným informacím nebo je neposkytne nebo pokud klade závažným způsobem překážky šetření, mohou prozatímní nebo konečná pozitivní či negativní zjištění vycházet z dostupných údajů.

               34

               Kromě toho čl. 18 odst. 6 téhož nařízení upřesňuje, že nespolupracuje-li účastník řízení vůbec nebo jen částečně a následkem toho nebudou některé podstatné informace sděleny, může to vést k výsledku, který pro něj bude méně příznivý, než kdyby při šetření spolupracoval.

               35

               I když je pravda, že základní nařízení, a konkrétně jeho čl. 13 odst. 3 stanoví zásadu, že důkazní břemeno ohledně obcházení nesou unijní orgány, nic to nemění na tom, že cílem čl. 18 odst. 1 a 6 základního nařízení, který stanoví, že v případě nedostatečné spolupráce zúčastněných stran mohou tyto orgány závěry šetření existence obcházení založit na dostupných údajích a že účastníci řízení, kteří na šetření nespolupracovali, se mohou nacházet v méně příznivé situaci, je výrazně usnadnit uvedenou důkazní situaci.

               36

               Jak uvedl generální advokát v bodech 68 a 69 svého stanoviska, z článku 18 základního nařízení zajisté vyplývá, že unijní zákonodárce neměl v úmyslu zavést právní domněnku umožňující z nedostatečné spolupráce zúčastněných či dotčených stran přímo vyvodit existenci obcházení, a sejmout tak z unijních orgánů veškeré důkazní břemeno. Avšak s ohledem na možnost učinit závěry, a to dokonce i konečné, na základě dostupných údajů a zacházet se stranou, která nespolupracuje vůbec nebo jen částečně, méně příznivé, než kdyby spolupracovala, je tak zcela zjevné, že unijní orgány jsou oprávněny vycházet ze souboru shodujících se nepřímých důkazů umožňujících dospět k závěru, že existuje obcházení ve smyslu čl. 13 odst. 1 základního nařízení.

               37

               Jakékoli jiné řešení by mohlo ohrozit účinnost obchodních ochranných opatření v Unii pokaždé, když je unijním orgánům odepřena spolupráce v rámci šetření, jehož cílem je prokázat obcházení.

               38

               Otázku platnosti sporného nařízení je třeba posoudit ve světle těchto úvah.

               39

               Zaprvé je třeba připomenout, že v projednávané věci thajští vyvážející výrobci a thajské orgány nespolupracovali při šetření zaměřeném na obcházení. Kromě toho jediný čínský vyvážející výrobce uvedl svůj prodej na vývoz do Unie a několik velmi málo významných případů vývozu výrobku do Thajska a čínské orgány nezaslaly žádné připomínky.

               40

               Jak přitom vyplývá z bodu 6 odůvodnění sporného nařízení, Komise informovala čínské a thajské orgány, výrobce/vývozce a dotčené dovozce do Společenství, jakož i výrobní odvětví Společenství o zahájení šetření zaměřeného na obcházení. Dotazníky byly mimoto zaslány uvedeným vývozcům/výrobcům a dovozcům ve Společenství, a posledně uvedení tedy dostali příležitost předložit svá stanoviska a být vyslechnuti Komisí.

               41

               Z důvodu nedostatečné spolupráce těchto zúčastněných byly objem a hodnota thajských a čínských vývozů ručních paletových vozíků do Unie stanoveny Radou pouze na základě dostupných informací, tedy na základě statistických údajů získaných členskými státy a shromážděných Komisí podle čl. 14 odst. 6 základního nařízení a na základě údajů Eurostatu.

               42

               Tyto informace umožnily unijním orgánům dospět k závěru, že v důsledku zavedení antidumpingových opatření pro dovoz ručních paletových vozíků pocházejících z Číny se dovozy ručních paletových vozíků pocházejících z Thajska zvýšily ze 7458 v roce 2005 na 64706 v roce 2007 a v období šetření se znovu snížily na 42056. To představovalo 868 % nárůst mezi lety 2005 a 2007 a v průběhu období šetření 564 % nárůst v porovnání s rokem 2005.

               43

               Pokud jde o dovozy ručních paletových vozíků pocházejících z Číny do Unie, unijní orgány uvedly, že tyto dovozy se z 240 639 v roce 2005 zvýšily na 538271 v roce 2007 a na 584786 v období šetření. Na základě informací, které měly tyto orgány k dispozici, bylo toto zvýšení připisováno zejména zvýšenému vývozu čínského vyvážejícího výrobce, na něhož byla použita nejnižší sazba antidumpingového cla, a sice 7,6 %, zatímco ostatním čínským vyvážejícím výrobcům bylo uloženo antidumpingové clo v rozmezí od 28,5 % do 46,7 %.

               44

               Z těchto skutečností zaprvé vyplývá, že dovozy z Thajska se výrazně zvýšily od roku 2005, to znamená od uplatnění antidumpingového cla na dovozy z Číny, zadruhé že existoval hodnověrný hospodářský důvod pro růst posledně uvedených dovozů od roku 2005 a zatřetí že tento růst byl v porovnání s růstem dovozu z Thajska výrazně nižší.

               45

               Společnost Simon, Evers však tvrdí, že obchodní toky mezi třetími zeměmi a Unií nedoznaly podstatných změn, jelikož změna obchodních toků ve smyslu čl. 13 odst. 1 základního nařízení se vyznačuje tím, že dovozy ze země podléhající antidumpingovému clu se musí po vstupu antidumpingových opatření v platnost snížit, zatímco dovozy obdobných výrobků ze země, ve které údajně dochází k obcházení, se musí zvýšit.

               46

               Ve věci v původním řízení však taková podmínka podle jejího názoru splněna není.

               47

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že požadavek týkající se nahrazení dovozů ze země podléhající antidumpingovému clu dovozy ze země, ve které dochází k obcházení, jakožto podmínka nezbytná pro existenci obcházení není uveden v čl. 13 odst. 1 základního nařízení.

               48

               Jak mimoto uvedl generální advokát v bodě 87 svého stanoviska, definice „obcházení“ uvedená v čl. 13 odst. 1 základního nařízení je formulována velmi obecně, což ponechává unijním orgánům široký prostor pro uvážení, přičemž chybí jakékoliv upřesnění povahy a způsobů „změn[y] obchodních toků mezi třetími zeměmi a Společenstvím“.

               49

               Je proto třeba konstatovat, že Rada právně dostačujícím způsobem prokázala změnu obchodních toků mezi Čínou, Thajskem a Unií.

               50

               Zadruhé pochybnosti předkládajícího soudu ohledně platnosti sporného nařízení rovněž vycházejí ze skutečnosti, že unijní orgány neprokázaly, že změna obchodních toků mezi dotyčnými třetími zeměmi a Unií byla způsobena obcházením antidumpingového cla uloženého na dovozy z Číny.

               51

               Jak vyplývá z čl. 13 odst. 1 základního nařízení, existence obcházení vyžaduje, aby bylo prokázáno, že mimo uložení antidumpingového cla neexistuje dostatečné opodstatnění nebo hospodářský důvod pro praktiky, zpracovatelské postupy nebo práce, které jsou odpovědné za změnu obchodních toků mezi třetími zeměmi a Unií.

               52

               V projednávaném případě ze sporného nařízení vyplývá, že orgány při učinění závěru o existenci takového obcházení vycházely ze souboru shodujících se nepřímých důkazů. Konstatovaly, že změna obchodních toků mezi Thajskem a Unií začala ihned po uložení antidumpingového cla na dovozy z Číny. Tato časová shoda je významným nepřímým důkazem umožňujícím prokázat logickou a rozumnou souvislost mezi výrazným zvýšením dovozů z Thajska a uložením antidumpingového cla.

               53

               Mimoto z bodu 21 odůvodnění sporného nařízení vyplývá, že informace, jež měla Komise k dispozici v době zahájení šetření zaměřeného na obcházení, naznačovaly, že dochází ke značnému počtu montáží dotyčného výrobku v Thajsku.

               54

               Konečně, thajští a čínští vyvážející výrobci ani thajská vláda neposkytli unijním orgánům důkazy umožňující vysvětlit výrazné zvýšení dovozů ručních paletových vozíků z Thajska. Konkrétně nebyl těmto orgánům předložen žádný důkaz o tom, že v Thajsku existuje skutečná výroba ručních paletových vozíků.

               55

               Nedostatečná spolupráce dotyčných podniků a vnitrostátních orgánů při šetření zaměřeném na obcházení tedy zabránila unijním orgánům určit s jistotou důvody změny obchodních toků mezi Thajskem a Unií.

               56

               V situaci vyznačující se odepřením veškeré spolupráce na šetření zaměřeném na obcházení přitom byly unijní orgány oprávněny za účelem učinění závěru o existenci praktik, zpracovatelských postupů nebo prací v Thajsku, jejichž cílem bylo pouze obcházet antidumpingové clo uložené na dovozy z Číny, vycházet z nepřímých důkazů. Za těchto podmínek příslušelo zúčastněným stranám předložit důkaz o jiném rozumném důvodu pro tyto činnosti, než je důvod vyhnout se uvedenému antidumpingovému clu (obdobně viz rozsudek Brother International, C‑26/88, EU:C:1989:637, bod 29).

               57

               Z toho plyne, že Rada, která měla ve sporném nařízení za to, že došlo k obcházení opatření ve smyslu čl. 13 odst. 1 základního nařízení, se nedopustila zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu.

               58

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět, že přezkum otázky položené předkládajícím soudem neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost sporného nařízení.

         K nákladům řízení

               59

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                     Přezkum otázky položené předkládajícím soudem neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost nařízení Rady (ES) č. 499/2009 ze dne 11. června 2009, kterým se rozšiřuje konečné antidumpingové clo uložené nařízením (ES) č. 1174/2005 na dovoz ručních paletových vozíků a jejich základních dílů pocházejících z Čínské lidové republiky na dovoz téhož výrobku zasílaného z Thajska bez ohledu na to, zda je deklarován jako pocházející z Thajska, či nikoli.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 24. října 1996. # Aannemersbedrijf P.K. Kraaijeveld BV a další proti Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van State - Nizozemsko. # Životní prostředí. # Věc C-72/95.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 17. prosince 1998. # Connemara Machine Turf Co. Ltd proti Coillte Teoranta. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court - Irsko. # Veřejné zakázky na dodávky. # Věc C-306/97.