Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 4. července 2014. # Construcción, Promociones e Instalaciones, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-345/13.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího rozšířeného senátu) ze dne 8. října 1996. # Compagnie maritime belge transports SA a Compagnie maritime belge SA, Dafra-Lines A/S, Deutsche Afrika-Linien GmbH & Co. a Nedlloyd Lijnen BV proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Pokuty. # Spojené věci T-24/93, T-25/93, T-26/93 a T-28/93.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 30. září 2010.#Uszodaépítő kft proti APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Baranya Megyei Bíróság - Maďarsko.#Šestá směrnice o DPH - Směrnice 2006/112/ES - Nárok na odpočet daně odvedené na vstupu - Nová vnitrostátní právní úprava - Požadavky na obsah faktury - Použití se zpětným účinkem - Ztráta nároku na odpočet daně.#Věc C-392/09.

text:
      Věc C-392/09
      Uszodaépítő kft
      v.
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Baranya Megyei Bíróság)
      „Šestá směrnice o DPH – Směrnice 2006/112/ES – Nárok na odpočet daně odvedené na vstupu – Nová vnitrostátní právní úprava – Požadavky na obsah faktury – Použití se zpětným účinkem – Ztráta nároku na odpočet daně“
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Režim přenesení daňové povinnosti – Osoba povinná k dani, která je jakožto příjemce zboží nebo služeb
            povinna odvést daň z přidané hodnoty – Nárok na odpočet
      (Směrnice Rady 2006/112, čl. 167, 168 a 178)
      Články 167, 168 a 178 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládány v tom smyslu, že brání
         použití vnitrostátních právních předpisů se zpětným účinkem, které v rámci režimu přenesení daňové povinnosti podmiňují odpočet
         daně z přidané hodnoty, která se váže ke stavebním pracím, opravením faktur za uvedená plnění a podáním dodatečného opravného
         daňového přiznání, ačkoli dotyčný daňový orgán má k dispozici veškeré údaje potřebné k tomu, aby mohl určit, že osoba povinná
         k dani je jakožto příjemce dotčených plnění povinna odvést daň z přidané hodnoty, a ověřit výši splatné daně.

      Skutečnost, že se osoba povinná k dani rozhodne postupovat podle nového vnitrostátního zákona o dani z přidané hodnoty, a
         nikoli původního zákona, nemůže totiž sama o sobě ovlivnit její nárok na odpočet daně odvedené na vstupu, který vyplývá přímo
         z článků 167 a 168 směrnice 2006/112. Zásada daňové neutrality krom toho vyžaduje, aby odpočet daně na vstupu byl přiznán,
         jestliže jsou splněny hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani nevyhověly určitým formálním požadavkům. Jakmile
         má tedy správce daně k dispozici údaje potřebné k tomu, aby stanovil, že osoba povinná k dani je jakožto příjemce dotčených
         plnění povinna odvést daň z přidané hodnoty, brání články 167, 168 a 178 písm. f) směrnice 2006/112 právním předpisům ukládat,
         pokud jde o nárok uvedené osoby povinné k dani na odpočet této daně, další podmínky, které by mohly vést k tomu, že by tento
         nárok nebylo možné uplatnit. Tak by tomu přitom mohlo být v případě, kdy jsou hmotněprávní podmínky stanovené v čl. 168 písm.
         a) směrnice 2006/112 za účelem získání nároku na odpočet splněny , přičemž v okamžiku, kdy správce daně odmítne přiznat osobě
         povinné k dani nárok na odpočet daně z přidané hodnoty, má tento orgán k dispozici veškeré informace potřebné k tomu, aby
         stanovil, že osoba povinná k dani je povinna odvést daň.

      (viz body 36, 39–40, 42–43, 46 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      30. září 2010(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Směrnice 2006/112/ES – Nárok na odpočet daně odvedené na vstupu – Nová vnitrostátní právní úprava – Požadavky na obsah faktury – Použití se zpětným účinkem – Ztráta nároku na odpočet daně“
      Ve věci C‑392/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Baranya Megyei Bíróság
         (Maďarsko) ze dne 2. dubna 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 5. října 2009, v řízení

      Uszodaépítő kft
      proti
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, J. Malenovský a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za maďarskou vládu J. Fazekas, M. Fehérem a Z. Tóthem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi B. D. Simonem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 17 a 20 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977
         o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný
         základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 2001/115/ES ze dne 20. prosince 2001 (Úř.
         věst. 2002, L 15, s. 24; Zvl. vyd. 09/01, s. 352, dále jen „šestá směrnice“), jakož i obecných zásad práva Unie.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Uszodaépítő kft a APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály (hlavní
         úřad ústřední správy daní a finanční kontroly, dále jen „APEH“) ohledně toho, že posledně uvedený úřad žalobkyni v původním
         řízení nepřiznal nárok na odpočet částky DPH vztahující se na stavební práce, jež jí byly poskytnuty, od daně z přidané hodnoty
         (dále jen „DPH“), kterou byla povinna odvést.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1) v souladu
         se svými články 411 a 413 zrušila a nahradila, s účinností od 1. ledna 2007, právní předpisy Unie v oblasti DPH, zejména pak
         šestou směrnici. Podle prvního a třetího bodu odůvodnění směrnice 2006/112 bylo přepracování šesté směrnice nezbytné k tomu,
         aby byla ustanovení o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se DPH uspořádána jasným a racionálním způsobem
         v přepracované struktuře a znění, v zásadě však bez věcných změn. Ustanovení směrnice 2006/112 tak jsou v podstatě totožná
         s odpovídajícími ustanoveními šesté směrnice.

      4        Článek 167 směrnice 2006/112, který převzal ustanovení čl. 17 odst. 1 šesté směrnice, stanoví, že „[n]árok na odpočet daně
         vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně“.

      5        Článek 168 písm. a) směrnice 2006/112, který je v podstatě formulován stejně jako čl. 17 odst. 2 písm. a) šesté směrnice,
         ve znění vyplývajícím z čl. 28f odst. 1 posledně uvedené směrnice, stanoví:

      „Jsou-li zboží a služby použity pro účely zdaněných plnění osoby povinné dani, má tato osoba nárok ve členském státě, v němž
         tato plnění uskutečňuje, odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, tyto částky:

      a)      DPH, která je splatná nebo byla odvedena v tomto členském státě za zboží, jež jí bylo nebo bude dodáno, nebo za službu, jež
         jí byla nebo bude poskytnuta jinou osobou povinnou k dani.“

      6        Článek 178 směrnice 2006/112, který v podstatě převzal ustanovení čl. 18 odst. 1 šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z čl. 28f
         bodu 2 posledně uvedené směrnice, obsahuje následující ustanovení:

      „Pro uplatnění nároku na odpočet daně musí osoba povinná k dani splňovat tyto podmínky:
      […]
      f)      má-li povinnost odvést daň jako pořizovatel nebo příjemce v případech, na které se vztahují články 194 až 197 a článek 199,
         musí splnit náležitosti stanovené jednotlivými členskými státy.“

      7        Článek 199 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/112 stanoví:

      „1.      Členské státy mohou stanovit, že osobou povinnou odvést daň je osoba povinná k dani, jíž je dodáno některé z dále uvedeného
         zboží nebo poskytnuta některá z dále uvedených služeb:

      a)      provedení stavebních prací […]“
      8        Pro takový režim, jakým je režim vyplývající z čl. 199 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/112, se vžilo pojmenování „přenesení
         daňové povinnosti“ a byl původně stanoven článkem 21 odst. 1 šesté směrnice.

       Vnitrostátní právní úprava
      9        Článek 127 odst. 1 písm. a) zákona CXXVII z roku 2007 o DPH (Általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII törvény, dále
         jen „nový zákon o DPH“), který nabyl účinnosti dne 1. ledna 2008, stanoví, že „[u]platnění nároku na odpočet daně je vázáno
         na věcnou podmínku, že osoba povinná k dani má osobně k dispozici […] fakturu vystavenou na své jméno prokazující uskutečnění
         plnění“.

      10      Článek 142 odst. 1 písm. b) nového zákona o DPH stanoví:

      „1)      Daň bude uhrazena osobou, které má být dodáno zboží nebo poskytnuta služba:
      […]
      b)      v případě stavebních prací […]“
      11      Podle čl. 142 odst. 7 nového zákona o DPH „v případě použití odstavce 1 dodavatel zboží nebo poskytovatel služby vystaví fakturu,
         ve které se neuvádí výše daně odvedené na vstupu ani sazba daně […]“.

      12      Článek 169 písm. k) nového zákona o DPH stanoví:

      „Faktura musí povinně obsahovat následující údaje:
      k)      […] v případě, kdy osoba, které má být dodáno zboží nebo poskytnuta služba, je povinna odvést daň, odkaz na právní normu nebo
         jiný jasný odkaz na skutečnost, že prodej zboží nebo poskytování služeb

      […]
      kb)      je předmětem daně u osoby, které má být dodáno zboží nebo poskytnuta služba.“
      13      Článek 269 odst. 1 nového zákona o DPH dále stanoví:

      „V případě, že tento zákon i zákon LXXIV z roku 1992 o DPH [dále jen ‚původní zákon o DPH‘] upravují v případě téže osoby
         nebo týchž osob práva a povinnosti, k jejichž uplatnění dochází na základě přenesení daňové povinnosti a které se vážou ke
         zdanitelnému plnění založenému na totožných skutečnostech, řídí se vymezení a použití takových práv a povinností nadále, i poté
         co nabyl účinnosti tento zákon, výlučně [původním] zákonem o DPH, kromě případu, kdy tento zákon na rozdíl od [původního]
         zákona [o] DPH, zruší povinnosti společně u všech osob nebo jim uloží buď povinnosti v menším rozsahu, nebo jim přizná nová
         nebo dodatečná práva. V takovém případě si dotčené osoby mohou zvolit – na základě společného rozhodnutí – že jejich práva
         a povinnosti budu vymezeny a uplatňovány na základě tohoto zákona, třebaže tato práva a povinnosti vznikly před účinností
         tohoto zákona – s výhradou uplynutí promlčecí lhůty – a to za předpokladu, že všechny osoby dají státní daňové správě předem
         písemně na vědomí své společné rozhodnutí v tomto směru prostřednictvím společné žádosti, kterou příslušný orgán uvedené státní
         správy musí obdržet nejpozději dne 15. února 2008. Po uplynutí této lhůty již nelze podat žádný návrh na její prodloužení.
         V případě opožděného předložení je možné podat dodatečné daňové přiznání, které není důvodem pro uložení penále.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      Žalobkyně v původním řízení uzavřela dne 9. června 2006 s objednatelem společností NÁS MPS-4 kft smlouvu o dílo o provedení
         stavebních prací. Žalobkyně v původním řízení provedla uvedené stavební práce ve spolupráci s různými subdodavateli.

      15      Stavební práce byly zahájeny na jaře roku 2007, avšak v létě téhož roku byly z důvodu finančních problémů přerušeny. Na práce
         provedené do tohoto přerušení byly vystaveny faktury. Jak žalobkyně v původním řízení, tak její subdodavatelé splnili své
         povinnosti týkající se daňového přiznání a zaplacení DPH na základě původního zákona o DPH.

      16      Dne 14. února 2008, v důsledku nabytí účinnosti nového zákona o DPH, žalobkyně v původním řízení, tj. objednatel, a subdodavatelé
         společným rozhodnutím a v souladu s čl. 269 odst. 1 uvedeného zákona požádali, aby byla na práce provedené jak na základě
         smlouvy mezi žalobkyní v původním řízení a objednatelem, tak na základě smluv uzavřených mezi touto žalobkyní a jejími subdodavateli
         použita ustanovení nového zákona (dále jen „žádost ze dne 14. února 2008“).

      17      Po ukončení kontroly přiznání k DPH podaného žalobkyní v původním řízení za zdaňovací období 2007 provedené správcem daně
         tento rozhodnutím ze dne 23. května 2008 rozhodl, že žalobkyně v původním řízení je povinna zaplatit daňový dluh v celkové
         výši 52 822 000 HUF za měsíce duben až září 2007. Daňový orgán v tomto ohledu vysvětlil, že žalobkyně v původním řízení nemůže
         uplatnit nárok na odpočet na základě faktur vystavených subdodavateli, jestliže tyto faktury nejsou v souladu s ustanoveními
         nového zákona o DPH. Ustanovení nového zákona o DPH týkající se přenesení daňové povinnosti byla totiž v důsledku žádosti
         ze dne 14. února 2008 použita na faktury vystavené v průběhu roku 2007 se zpětným účinkem. Podle uvedeného orgánu faktury
         vystavené subdodavateli měly dodržovat ustanovení čl. 142 odst. 7 a 169 písm. k) tohoto nového zákona. Aby mohla žalobkyně
         v původním řízení uplatnit v souladu s ustanoveními nového zákona o DPH svůj nárok na odpočet, měli subdodavatelé jednak změnit
         vystavené faktury a jednak uvedená žalobkyně měla změnit své přiznání k DPH za zdaňovací období 2007, a to podáním dodatečného
         daňového přiznání.

      18      Rozhodnutím ze dne 5. září 2008 potvrdil APEH rozhodnutí ze dne 23. května 2008.

      19      Žalobkyně v původním řízení podala žalobu k předkládajícímu soudu znějící na zrušení rozhodnutí APEH ze dne 5. září 2008.
         Uvedený soud se domnívá, že čl. 269 odst. 1 nového zákona o DPH tím, že zrušil se zpětným účinkem nárok na odpočet řádně uplatněný
         žalobkyní v původním řízení na základě původního zákona o DPH, porušuje články 17 a 20 šesté směrnice, jakož i některé obecné
         zásady práva Unie.

      20      Za těchto okolností se Baranya Megyei Bíróság rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je právní předpis členského státu, který nabyl účinnosti dne 1. ledna 2008, po zavedení nároku na odpočet daně, který pro
         odpočet odvedené a přiznané DPH za poskytování služeb nebo dodání zboží uskutečněné ve zdaňovacím období 2007 požaduje změnu
         fakturačních údajů a podání dodatečného daňového přiznání, slučitelný s články 17 a 20 šesté směrnice?

      2)      Je opatření upravené v čl. 269 odst. 1 nového zákona o DPH, podle kterého při splnění požadavků stanovených v tomto ustanovení
         budou práva a povinnosti vymezeny a použity v souladu s uvedeným zákonem, přestože vznikly před nabytím účinnosti tohoto zákona
         – s výhradou uplynutí promlčecí lhůty – slučitelné s obecnými zásadami práva [Unie] v tom smyslu, že je objektivně odůvodněné,
         smysluplné, proporcionální a splňuje zásadu právní jistoty?“

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      21      Maďarská vláda tvrdí, že spor v původním řízení nevyžaduje výklad ustanovení a právních zásad uvedených v předkládacím rozhodnutí.
         V tomto ohledu jednak poznamenává, že použití ustanovení nového zákona o DPH se zpětným účinkem se zakládá výlučně na výslovném
         a dobrovolném projevu vůle žalobkyně v původním řízení a jiných dotčených osob povinných k dani. Vzhledem k tomu, že žalobkyně
         v původním řízení výslovně požádala o použití tohoto zákona, musí nést z toho plynoucí právní následky. Dále uvádí, že spor
         v původním řízení pramení z nesprávného výkladu přechodných ustanovení nového zákona o DPH žalobkyní v původním řízení. Uvedený
         spor podle maďarské vlády nastoluje otázku výkladu vnitrostátního práva, a nikoli práva Unie.

      22      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem Evropské unie
         a vnitrostátními soudy podle článku 267 SFEU věcí pouze vnitrostátních soudů, které projednávají spor a které musí nést odpovědnost
         za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné
         otázce pro vydání jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené
         otázky týkají výkladu práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 13. března 2001,
         PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 38; ze dne 1. října 2009, Gottwald, C‑103/08, Sb. rozh. s. I‑9117, bod
         16, a ze dne 22. dubna 2010, Dimos Agiou Nikolaou, C‑82/09, Sb. rozh. s. I-0000, bod 14).

      23      Z toho plyne, že domněnka relevance, která se váže k předběžným otázkám položeným vnitrostátními soudy, může být vyvrácena
         jen ve výjimečných případech, zejména pokud je zjevné, že žádaný výklad ustanovení práva Unie, jichž se tyto otázky týkají,
         nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení (viz zejména výše uvedený rozsudek Gottwald, bod 17 a citovaná
         judikatura).

      24      V projednávaném případě, bez ohledu na to, že žalobkyně v původním řízení zvolila použití nového zákona o DPH a i když volba
         učiněná žalobkyní v původním řízení je založena na nesprávném výkladu dotyčného zákona, nemění to nic na tom, že ustanovení
         tohoto nového zákona jsou použitelná na spor v původním řízení a že předkládající soud má pochybnosti o slučitelnosti přechodných
         opatření uvedeného zákona s různými ustanoveními práva Unie z důvodu, že tato opatření brání žalobkyni v původním řízení uplatnit
         svůj nárok na odpočet DPH.

      25      Je tedy nutno konstatovat, že není zjevné, že požadovaný výklad práva Unie je irelevantní ve vztahu k rozhodnutí, které má
         vydat předkládající soud.

      26      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce tudíž musí být prohlášena za přípustnou.

       K první otázce
      27      Pokud jde zaprvé o předmět první otázky, je třeba konstatovat, že předmětem žádosti předkládajícího soudu je výklad článků
         17 a 20 šesté směrnice.

      28      Nicméně šestá směrnice byla od 1. ledna 2007 zrušena a nahrazena směrnicí 2006/112, jak vyplývá z článků 411 a 413 posledně
         uvedené směrnice.

      29      Vzhledem k tomu, že relevantní skutkové okolnosti sporu v původním řízení nastaly až po 1. lednu 2007, je tedy pro tento spor
         relevantní pouze výklad směrnice 2006/112.

      30      Okolnost, že vnitrostátní soud formuloval předběžné otázky po formální stránce tak, že odkázal pouze na ustanovení šesté směrnice,
         nebrání tomu, aby Soudní dvůr tomuto soudu poskytl veškeré prvky výkladu, které mohou být užitečné pro rozsouzení věci, jež
         mu byla předložena, ať už na ně posledně uvedený odkazoval v položených otázkách, či nikoli (viz v tomto smyslu rozsudky ze
         dne 27. října 2009, ČEZ, C‑115/08, Sb. rozh. s. I‑10265, bod 81, a ze dne 12. ledna 2010, Petersen, C‑341/08, Sb. rozh. s. I-0000,
         bod 48).

      31      V tomto ohledu je třeba připomenout, že účelem směrnice 2006/112, jak vyplývá z jejího třetího bodu odůvodnění, je přepracování
         stávajících právních předpisů v oblasti harmonizace právních předpisů členských států týkajících se DPH, a zejména šesté směrnice,
         tedy přepracování, které v zásadě nepřineslo žádné věcné změny v těchto právních předpisech.

      32      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že předmětem první položené otázky je výklad článků 167 a 168 směrnice 2006/112, které
         odpovídají ustanovením šesté směrnice uvedeným v předkládacím rozhodnutí. Krom toho vzhledem k tomu, že předmětem první otázky
         jsou v podstatě pravidla uplatňování nároku na odpočet DPH, je třeba mít za to, že se vztahuje rovněž na výklad článku 178
         směrnice 2006/112.

      33      Zadruhé, pokud jde o věc samou, předkládající soud se v podstatě táže, zda články 167, 168 a 178 směrnice 2006/112 brání takové
         vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která v rámci použití nových ustanovení o přenesení
         daňové povinnosti se zpětným účinkem podmiňuje odpočet DPH opravením faktur za plnění uskutečněná před nabytím účinnosti nového
         zákona a podáním dodatečného daňového přiznání.

      34      V tomto ohledu je třeba jednak připomenout, že nárok na odpočet stanovený v článcích 167 a 168 směrnice 2006/112 je nedílnou
         součástí mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen. Uplatňuje se přímo pro všechny daně, které zatěžují plnění uskutečněná
         na vstupu (rozsudek ze dne 15. července 2010, Pannon Gép Centrum, C‑368/09, Sb. rozh. s. I-0000, bod 37 a citovaná judikatura).

      35      Cílem systému odpočtů je zcela sejmout z osoby povinné k dani zatížení DPH, která je splatná nebo byla odvedena v rámci jeho
         veškerých hospodářských činností. Společný systém DPH tak zajišťuje neutralitu daňové zátěže všech hospodářských činností,
         za podmínky, že tyto činnosti v zásadě samy podléhají DPH (viz rozsudky ze dne 22. února 2001, Abbey National, C‑408/98, Recueil,
         s. I‑1361, bod 24; ze dne 21. dubna 2005, HE, C‑25/03, Recueil, s. I‑3123, bod 70, jakož i ze dne 6. července 2006, Kittel
         a Recolta Recycling, C‑439/04 a C‑440/04, Sb. rozh. s. I‑6161, bod 48).

      36      Skutečnost, že osoba povinná k dani zvolila použití nového zákona o DPH, a nikoli původního zákona, nemůže tedy sama o sobě
         ovlivnit její nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu, který vyplývá přímo z článků 167 a 168 směrnice 2006/112.

      37      Co se dále týče pravidel uplatňování nároku na odpočet DPH uvedených v článku 178 směrnice 2006/112, platí, že pokud se jedná
         o režim přenesení daňové povinnosti, na který se vztahuje čl. 199 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/112, jsou použitelná pouze
         pravidla uvedená pod písm. f) článku 178. Osoba povinná k dani, která je jakožto příjemce služeb povinna odvést příslušnou
         DPH, tudíž není povinna mít za účelem uplatnění svého nároku na odpočet daně fakturu vystavenou v souladu s formálními podmínkami
         směrnice 2006/112 a musí pouze splnit formality předepsané dotyčným členským státem k učinění volby, kterou jí umožňuje čl. 178
         písm. f) téže směrnice (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 1. dubna 2004, Bockemühl, C‑90/02, Recueil, s. I‑3303, bod 47).

      38      Z judikatury vyplývá, že formality takto předepsané dotyčným členským státem, které musí osoba povinná k dani splnit, aby
         mohla uplatnit nárok na odpočet DPH, nemohou přesáhnout to, co je striktně nezbytné ke kontrole řádného uplatňování režimu
         přenesení daňové povinnosti (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Bockemühl, bod 50).

      39      V tomto ohledu již bylo rozhodnuto, že zásada daňové neutrality vyžaduje, aby odpočet DPH na vstupu byl přiznán, jestliže
         jsou splněny hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani nevyhověly určitým formálním požadavkům (rozsudek ze dne
         8. května 2008, Ecotrade, C‑95/07 a C‑96/07, Sb. rozh. s. I‑3457, bod 63).

      40      Jakmile má tedy správce daně k dispozici údaje potřebné k tomu, aby stanovil, že osoba povinná k dani je jakožto příjemce
         dotčených plnění povinna odvést DPH, brání články 167, 168 a 178 písm. f) směrnice 2006/112 právním předpisům ukládat, pokud
         jde o nárok uvedené osoby povinné k dani na odpočet této daně, další podmínky, které by mohly vést k tomu, že by tento nárok
         nebylo možné uplatnit (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Bockemühl, bod 51, a Ecotrade, bod 64).

      41      V rámci sporu v původním řízení nepřiznal správce daně žalobkyni v původním řízení nárok na odpočet DPH vztahující se na stavební
         práce provedené v průběhu roku 2007 jejími subdodavateli jednak z důvodu, že uvedená žalobkyně neměla pro uvedená plnění opravené
         faktury vyhovující ustanovením čl. 142 odst. 7 a 169 písm. k) nového zákona o DPH, která jsou použitelná se zpětným účinkem
         od 1. ledna 2008, a jednak z důvodu, že nezměnila své daňové přiznání za rok 2007 na základě takto opravených faktur.

      42      Ze spisu zaprvé vyplývá, že hmotněprávní podmínky stanovené v čl. 168 písm. a) směrnice 2006/112 za účelem získání nároku
         na odpočet DPH jsou splněny, takže žalobkyně v původním řízení mohla uplatnit uvedený nárok, pokud jde o DPH vztahující se
         na stavební práce provedené jejími subdodavateli. Je třeba uvést, že tato posledně uvedená plnění byla skutečně použita pro
         účely zdanitelných plnění osoby povinné k dani v dotyčném členském státě. Dotčený daňový orgán byl mimoto na základě daňového
         přiznání za rok 2007 informován o splnění uvedených hmotněprávních podmínek.

      43      Zadruhé není zpochybňováno, že v okamžiku, kdy daňový orgán nepřiznal žalobkyni v původním řízení nárok na odpočet DPH, měl
         tento orgán na základě daňového přiznání za rok 2007 a žádosti ze dne 14. února 2008 k dispozici veškeré informace potřebné
         k tomu, aby stanovil, že žalobkyně v původním řízení je jakožto příjemce stavebních prací provedených jejími subdodavateli
         povinna odvést DPH.

      44      Jak uvádí Evropská komise, uložení takových formalit, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení, by mohlo vést k tomu, že
         žalobkyně v původním řízení nebude moci uplatnit svůj nárok na odpočet daně.

      45      Vzhledem k judikatuře uvedené v bodech 39 a 40 tohoto rozsudku je tedy nutno mít za to, že články 167, 168 a 178 směrnice
         2006/112 brání požadavku takových formalit, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení.

      46      Za těchto podmínek musí být články 167, 168 a 178 směrnice 2006/112 vykládány v tom smyslu, že brání použití vnitrostátních
         právních předpisů se zpětným účinkem, které v rámci režimu přenesení daňové povinnosti podmiňují odpočet DPH, která se váže
         ke stavebním pracím, opravením faktur za uvedená plnění a podáním dodatečného opravného daňového přiznání, ačkoli dotyčný
         daňový orgán má k dispozici veškeré údaje potřebné k tomu, aby mohl určit, že osoba povinná k dani je jakožto příjemce dotčených
         plnění povinna odvést DPH, a ověřit výši splatné daně.

       Ke druhé otázce
      47      S ohledem na odpověď na první otázku není třeba odpovídat na druhou otázku.

       K nákladům řízení
      48      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Články 167, 168 a 178 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí
            být vykládány v tom smyslu, že brání použití vnitrostátních právních předpisů se zpětným účinkem, které v rámci režimu přenesení
            daňové povinnosti podmiňují odpočet daně z přidané hodnoty, která se váže ke stavebním pracím, opravením faktur za uvedená
            plnění a podáním dodatečného opravného daňového přiznání, ačkoli dotyčný daňový orgán má k dispozici veškeré údaje potřebné
            k tomu, aby mohl určit, že osoba povinná k dani je jakožto příjemce dotčených plnění povinna odvést daň z přidané hodnoty,
            a ověřit výši splatné daně.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: maďarština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 10. dubna 2003. # Christian Schulin proti Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Německo. # Věc C-305/00.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 5. října 1999. # Royscot Leasing Ltd, Royscot Industrial Leasing Ltd, Allied Domecq plc a T.C. Harrison Group Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England & Wales) - Spojené království. # DPH. # Věc C-305/97.


title: Rozsudek Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 22. ledna 2015.#Régie communale autonome du stade Luc Varenne v. État belge.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour d'appel de Mons.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 77/388/EHS – DPH – Osvobození od daně – Článek 13 část B písm. b) – Pojem ,nájem nemovitého majetku osvobozený od daně‘ – Přenechání fotbalového stadionu do užívání za protiplnění – Smlouva o užívání vyhrazující určitá práva a výsady vlastníkovi – Poskytování různých služeb vlastníkem, jež představují 80 % smluvně stanovené náhrady.#Věc C-55/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
      22. ledna 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 77/388/EHS — DPH — Osvobození od daně — Článek 13 část B písm. b) — Pojem ‚nájem nemovitého majetku osvobozený od daně‘ — Přenechání fotbalového stadionu do užívání za protiplnění — Smlouva o užívání vyhrazující určitá práva a výsady vlastníkovi — Poskytování různých služeb vlastníkem, jež představují 80 % smluvně stanovené náhrady“
      Ve věci C‑55/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím cour d’appel de Mons (Belgie) ze dne 31. ledna 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 5. února 2014, v řízení

         Régie communale autonome du stade Luc Varenne

      proti

         Belgickému státu,

      SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
      ve složení J. Malenovský, vykonávající funkci předsedy devátého senátu, M. Safjan (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za régie communale autonome du stade Luc Varenne W. Panisem, advokátem,

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs a J.-C. Halleuxem, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu I. Bakopoulosem a V. Stroumpouli, jako zmocněnci,

               —

               za nizozemskou vládu M. Bulterman a M. Gijzen, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi C. Soulay a L. Lozano Palacios, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 části B písm. b) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi régie communale autonome du stade Luc Varenne (samostatná společnost založená a řízená obcí pro účely správy stadionu Luca Varenna, dále jen „RCA“) a Belgickým státem, jehož předmětem je odpočitatelnost daně z přidané hodnoty (DPH), kterou bylo zatíženo dodání zařízení fotbalového stadionu Luca Varenna a jejíž výše činila 1350001,79 eur.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 2 šesté směrnice, který je součástí hlavy II, nadepsané „Oblast působnosti“, stanoví:
               „Předmětem [DPH] je:

                        1.

                        dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;

                  [...]“

               4

               Článek 13 této směrnice, nadepsaný „Osvobození od daně v tuzemsku“, v části B, nadepsané „Ostatní případy osvobození“, stanoví:
               „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské státy od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:
               [...]

                        b)

                        pacht nebo nájem nemovitého majetku kromě:

                                 1.

                                 poskytování ubytování, jak je vymezují právní předpisy členských států, v rámci hotelnictví nebo v odvětví s podobnou funkcí včetně poskytování ubytování v prázdninových táborech a na místech upravených k využívání jako tábořiště;

                                 2.

                                 nájmu prostor a míst k parkování vozidel;

                                 3.

                                 nájmu trvale instalovaného zařízení a strojů;

                                 4.

                                 nájmu bezpečnostních schránek.

                           Členské státy mohou stanovit další vynětí z oblasti působnosti těchto osvobození od daně;

                  [...]“

               5

               Obsah ustanovení šesté směrnice uvedeného v předcházejícím bodě byl prakticky nezměněným způsobem převzat článkem 135 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1), která je přepracováním šesté směrnice a jejich postupných změn.

               6

               Článek 17 odst. 2 písm. a) šesté směrnice (nyní článek 168 směrnice 2006/112), zní takto:
               „Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna odvést:

                        a)

                        [DPH], která je splatná nebo byla odvedena [v tuzemsku] s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani“.

         Belgické právo

               7

               Článek 19 odst. 1 zákona o dani z přidané hodnoty ve znění platném v době, kdy nastaly skutkové okolnosti věci v původním řízení (dále jen „zákon o DPH“) stanoví:
               „Za poskytování služeb za protiplnění se považuje užívání majetku patřícího podniku pro soukromou potřebu osoby povinné k dani nebo pro potřebu jejích zaměstnanců, popřípadě obecně pro účely, které nesouvisí s hospodářskou činností osoby povinné k dani, jestliže tento majetek založil nárok na plný nebo částečný odpočet daně.“

               8

               Článek 44 odst. 3 bod 2° zákona o DPH osvobozuje od DPH následující plnění:
               „pacht, nájem a převod nájmu nemovitého majetku, jakož i jeho užívání za podmínek čl. 19 odst. 1, kromě:

                        a)

                        poskytování následujících služeb:

                                 —

                                 poskytování míst k parkování vozidel;

                                 —

                                 poskytování prostor pro skladování věcí;

                                 —

                                 poskytování ubytování v hotelech, motelech a zařízeních, kde se ubytovávají hosté za úplatu;

                                 —

                                 poskytování míst v prázdninových táborech;

                        b)

                        finančního leasingu nemovitostí poskytnutého společností zabývající se finančním leasingem nebo nájmem kvalifikovaným jako leasing nemovitostí, kdy společnost postaví, nechá si postavit nebo získá, za současného uložení daně, budovu, která je předmětem dané smlouvy, a nájemce si tuto nemovitost pronajme za účelem použití při výkonu činnosti osoby povinné k dani; král definuje podmínky, které musí splňovat smlouva o finančním leasingu nemovitostí, zejména pokud jde o dobu trvání smlouvy, povahu a určení nemovitostí, které jsou jejím předmětem, a práva a povinnosti nájemce;

                        c)

                        nájmu bezpečnostních schránek.“

               9

               Článek 45 odst. 1 bod 1 zákona o DPH stanoví:
               „Každá osoba povinná k dani je oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, daň ze zboží a služeb, které jí byly dodány, ze zboží, které dovezla, a ze zboží, které pořídila v rámci Společenství, jsou-li tyto služby a toto zboží použity pro účely:

                        1°

                        zdanitelných plnění [...]“

               10

               Článek 1 královské vyhlášky č. 3 ze dne 10. prosince 1969 o odpočtech pro účely daně z přidané hodnoty stanoví:
               „1.   S výjimkou případů, kdy se uplatní čl. 45 odst. 1 a, 2 a 3 zákona [o DPH], může osoba povinná k dani za podmínek stanovených v článcích 2 a 4 této vyhlášky odpočíst daň ze zboží a služeb určených k uskutečnění plnění uvedených v čl. 45 odst. 1 bodech 1° až 5° zákona [o DPH].
               Uskutečňuje-li osoba povinná k dani v rámci výkonu hospodářské činnosti jiná plnění, u nichž nevzniká nárok na odpočet, postupuje pro účely určení odpočtu v souladu s ustanoveními článků 46 a 48 zákona [o DPH] a 12 až 21 této vyhlášky.
               2.   Daň nelze odpočíst u zboží a služeb určených osobou povinnou k dani pro soukromé účely či účely nesouvisející s její hospodářskou činností.
               Je-li zboží či služba k takovým účelům určena zčásti, je odpočet vyloučen v tomto rozsahu. Tento rozsah určuje osoba povinná k dani a podléhá kontrole daňových orgánů.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               11

               RCA provozuje fotbalový stadion Luca Varenna, za jehož pořízení musela zaplatit částku ve výši 6428579,97 eur, ke které byla připočtena DPH ve výši 1350001,79 eur.

               12

               Dne 25. srpna 2003 uzavřela RCA s Royal Football Club Tournai ASBL (spolek Royal Football Club Tournai, dále jen „RFCT“), smlouvu, na základě které získal RFCT oprávnění užívat za úplatu zařízení fotbalového stadionu Luca Varenna.

               13

               RCA odpočetla DPH z pořízení uvedených zařízení v plné výši.

               14

               Po dvou kontrolách v sídle RCA v letech 2004 a 2006 došla belgická daňová správa k závěru, že RCA uskutečnila s ohledem na DPH několik typů plnění, a to:

                        —

                        plnění podléhající DPH, u nichž vzniká nárok na odpočet DPH na vstupu;

                        —

                        plnění nepodléhající povinnosti k DPH, u nichž nevzniká nárok na odpočet DPH na vstupu, jako je přenechání některých zařízení fotbalového stadionu Luca Varenna k bezplatnému užití RFCT, a

                        —

                        plnění osvobozená od DPH, u nichž z tohoto důvodu nevzniká nárok na odpočet DPH na vstupu.

               15

               Belgická daňová správa konstatovala, že přenechání některých zařízení tohoto stadionu k užití RFCT podle podmínek smlouvy uzavřené s RCA by mělo být považováno za nájem nemovitého majetku, a proto by mělo být osvobozeno od DPH podle čl. 44 odst. 3 bodu 2° zákona o DPH.

               16

               V protokolu vyhotoveném dne 22. prosince 2006 belgická daňová správa uvedla, že analýza činností RCA podle metody skutečného určení prokázala, že RCA byla oprávněna odpočíst DPH na vstupu pouze do výše 36 % v souladu s pravidlem poměrného odpočtu uvedeném v čl. 46 odst. 2 zákona o DPH.

               17

               Dne 10. ledna 2007 vydala belgická daňová správa vůči RCA platební výměr, na základě kterého měla tato společnost uhradit DPH v rozsahu, v němž tuto daň odpočetla neoprávněně, a to ve výši 864001,15 eur, dále pokutu ve výši 86400 eur a úroky a poplatky z prodlení.

               18

               RCA podala proti tomuto výměru žalobu k tribunal de première instance de Mons, který rozsudkem ze dne 12. května 2011 rozhodl, že přenechání určitých zařízení fotbalového stadionu Luca Varenna sdružení RFCT musí být kvalifikováno jako nájem nemovitého majetku a že daňová správa správně odmítla odpočet daně na vstupu. RCA podala proti tomuto rozsudku opravný prostředek ke cour d’appel de Mons.

               19

               Vzhledem k tomu, že cour d’appel de Mons měl za to, že rozhodnutí sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu ustanovení šesté směrnice, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je přenechání k užití sportovní infrastruktury, jež se užívá výlučně k fotbalovým účelům, chápané jako možnost užívání a provozování hrací plochy fotbalového stadionu (hřiště) v určitých časových okamžicích, jakož i šaten pro hráče a rozhodčí po dobu maximálně 18 dnů za sportovní sezónu (sportovní sezóna začíná 1. července každého kalendářního roku a končí 30. června následujícího roku), nájmem nemovitého majetku osvobozeným od daně ve smyslu čl. 13 části B písm. b) šesté směrnice [čl. 135 odst. 1 písm. l) směrnice 2006/112 o DPH], jestliže poskytovatel práva na užívání a provozování:

                        —

                        má mimo výše uvedených 18 dnů plnou a neomezenou možnost totožná práva poskytnout jiným fyzickým či právnickým osobám dle svého výběru;

                        —

                        má právo přístupu k uvedeným zařízením v jakémkoli okamžiku bez předchozího souhlasu oprávněného z práva na užívání a provozování, aby zejména ověřil jejich správné užívání a ochránil se před jakoukoli škodou, s jedinou podmínkou, že nenaruší řádný průběh sportovních zápasů,

                        —

                        kromě toho si zachovává právo stálé kontroly přístupu k zařízením, a to i v době jejich užívání RFCT,

                        —

                        požaduje paušální náhradu ve výši 1750 eur za jeden den užívání hrací plochy, šaten, užívání bufetu, služby vrátnice, dohledu a kontroly všech zařízení, přičemž právo přístupu na fotbalové hřiště představuje podle smlouvy 20 % požadované částky a 80 % tvoří protiplnění za různé služby údržby, úklidu a správy (stříhání trávníku, osívání atd.), udržování hrací plochy v souladu s předpisy a poskytování vedlejších služeb poskytovatelem práva na užívání a provozování […]?“

         K předběžné otázce

               20

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 13 část B písm. b) šesté směrnice vykládán v tom smyslu, že přenechání fotbalového stadionu k užití za protiplnění na základě smlouvy, jež vyhrazuje určitá práva a výsady vlastníkovi a stanoví, že tento vlastník poskytuje různé služby, zejména služby údržby, úklidu, správy a udržování sportovních zařízení v souladu s předpisy, které představují 80 % smluvně stanovené náhrady, je „nájmem nemovitého majetku“ ve smyslu tohoto ustanovení.

               21

               Podle ustálené judikatury je základním znakem pojmu „nájem nemovitého majetku“ ve smyslu čl. 13 části B písm. b) šesté směrnice skutečnost, že se na smluvního partnera převede za úplatu na sjednanou dobu právo užívat nemovitost způsobem, jako kdyby byl vlastníkem, a právo vyloučit jakoukoli další osobu z výkonu takového práva. Při posuzování, zda určitá smlouva tuto definici splňuje, je třeba přihlédnout ke všem znakům daného plnění, jakož i k okolnostem, za nichž probíhá. Rozhodujícím prvkem je v tomto ohledu objektivní povaha dotčeného plnění, a to nezávisle na tom, jak strany toto plnění kvalifikovaly (rozsudek MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, bod 46 a citovaná judikatura).

               22

               Je třeba rovněž připomenout, že o nájem nemovitosti ve smyslu článku 13 části B písm. b) šesté směrnice jde v případě, že jsou splněny všechny znaky charakteristické pro toto plnění, tj. vlastník nemovitosti převede na nájemce za úplatu na sjednanou dobu právo užívat jeho majetek a vyloučí z tohoto práva ostatní osoby (rozsudek Medicom a Maison Patrice Alard, C‑210/11 a C‑211/11, EU:C:2013:479, bod 26, jakož i citovaná judikatura).

               23

               Článek 13 část B písm. b) šesté směrnice představuje výjimku z obecné zásady, podle níž se DPH vybírá z každé služby poskytnuté za protiplnění osobou povinnou k dani, a musí být vykládán restriktivně. Není-li splněna jedna z podmínek uvedených v předchozím bodě, toto ustanovení nelze uplatnit per analogiam z důvodu, že se dotčené užívání nemovitosti nejvíce blíží nájmu ve smyslu tohoto ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek Medicom a Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, bod 27).

               24

               Je v zásadě na vnitrostátních soudech, které jsou jako jediné příslušné k posouzení skutkového stavu, aby s ohledem na okolnosti vlastní každému případu určily základní charakteristiky dotčeného plnění za účelem jeho kvalifikace z pohledu šesté směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek Medicom a Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, bod 33, jakož i citovaná judikatura).

               25

               Co se týče konkrétně kvalifikace využívání sportovních zařízení, Soudní dvůr již konstatoval, že na služby související s provozováním sportu a tělesné výchovy musí v co možná největší míře pohlíženo jako na celek (rozsudek Stockholm Lindöpark, C‑150/99, EU:C:2001:34, bod 26).

               26

               Co se týče nájmu golfového hřiště, Soudní dvůr tak uvedl, že vzhledem k tomu, že provozování golfového hřiště zahrnuje nejen pasivní poskytování hřiště, nýbrž také velký počet komerčních činností, jako je dohled, správa a průběžná údržba ze strany poskytovatele služeb, jakož i poskytování jiných zařízení, nemůže nájem golfového hřiště, pokud nenastanou zcela výjimečné okolnosti, představovat hlavní plnění (rozsudek Stockholm Lindöpark, C‑150/99, EU:C:2001:34, bod 26).

               27

               Okolnosti věci v původním řízením se zajisté liší od těch, které charakterizují plnění, o které se jednalo ve věci, ve které byl vydán rozsudek Stockholm Lindöpark (EU:C:2001:34), neboť zaprvé se ve věci v původním řízení jedná o „kolektivní“ užívání zařízení ze strany klubu, a nikoli o individuální přístup hráčů, zadruhé se jedná o opakované a dlouhodobé užívání, jež je po dohodnuté dny v zásadě výlučné, a zatřetí je patrné, že funkce a výsady RCA jako pronajímatele částečně souvisí s potřebami, jež jsou vlastní provozování k nájemní účelům sportovních zařízení, která mohou pojmout celou škálu událostí a jedinců.

               28

               Je však třeba konstatovat, že z předkládacího rozhodnutí – s tou výhradou, že předkládající soud nedospěje k jinému posouzení skutkového stavu – nejsou zřejmé žádné zvláštní okolnosti, které by mohly vést k závěru, že využívání fotbalového hřiště představuje hlavní plnění transakce, které by jí dávalo charakter nájmu nemovitého majetku ve smyslu čl. 13 části B písm. b) šesté směrnice.

               29

               Z okolností věci v původním řízení je patrné, že se jedná o složitější službu, než je poskytování přístupu k sportovním zařízením, jelikož se RCA zabývá dohledem, správou, údržbou a úklidem těchto zařízení.

               30

               Co se zaprvé týče dohledu, tedy práv přístupu ke sportovním zařízením a kontroly tohoto přístupu přiznaným RCA, je pravda, že tato práva nemohou sama o sobě vyloučit, aby bylo plnění, o které se jedná ve věci v původním řízení, kvalifikováno jako nájem ve smyslu čl. 13 části B písm. b) šesté směrnice. Odůvodněním pro přiznání těchto práv může být snaha zajistit, aby užívání těchto zařízení nájemci nebylo narušováno třetími osobami. Soudní dvůr již konstatoval, že existence omezení užívacího práva pronajatých prostor nebrání tomu, aby se jednalo o užívání výlučné ve vztahu ke každé další osobě, které zákon či smlouva neumožňuje uplatňovat právo k nemovitosti, jež je předmětem nájemní smlouvy (rozsudek Temco Europe, C‑284/03, EU:C:2004:730, bod 25).

               31

               Za okolností, které jsou dány ve věci v původním řízení, však podle všeho práva přístupu ke sportovním zařízením a kontroly tohoto přístupu prostřednictvím služby vrátnice vedou k trvalé přítomnosti zástupců RCA v těchto zařízeních, což by nasvědčovalo tomu, že role RCA je aktivnější než role, která by vyplývala z nájmu nemovitého majetku ve smyslu čl. 13 části B písm. b) šesté směrnice.

               32

               Co se zadruhé týče různých služeb správy, údržby a úklidu, tyto služby jsou patrně z velké části skutečně nezbytné k zajištění toho, aby byla dotčená zařízení způsobilá k užívání, pro které jsou určena, a to sportovní akce, konkrétně pak fotbalová utkání v souladu s platnými sportovními předpisy.

               33

               Je tedy třeba konstatovat, že zařízení potřebná k tomuto účelu jsou prostřednictvím nabízených služeb správy a udržování v souladu s předpisy přenechávána RFCT do užívání ve stavu, který umožňuje jejich využívání pro dohodnuté účely, a že poskytování přístupu k uvedeným zařízením za tímto konkrétním účelem je charakteristickým znakem plnění, o které se jedná ve věci v původním řízení (per analogiam zejména viz rozsudky Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, body 51 a 52; Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, bod 23, jakož i RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, bod 22).

               34

               V tomto ohledu je ekonomická hodnota jednotlivých poskytovaných služeb, které podle předkládacího rozhodnutí představují 80 % smluvně stanovené náhrady, také indicií k tomu, aby byla transakce, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, jako celek kvalifikována spíše jako poskytování služeb než jako nájem nemovitého majetku ve smyslu čl. 13 části B písm. b) šesté směrnice.

               35

               Je však na předkládajícím soudu, aby určil, zda jsou všechny služby, které RCA nabízí, skutečně nezbytné pro poskytování přístupu ke sportovním zařízením pro smluvně stanovené účely, a to výhradně fotbalové.

               36

               Co se konečně týče doby užívání dané nemovitosti, která je základním prvkem smlouvy o nájmu, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již měl příležitost s ohledem na golfové hřiště konstatovat, že délku užívání lze omezit (rozsudek Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, bod 27).

               37

               Z judikatury však vyplývá, že užívání nesmí být v zásadě pouze příležitostné a dočasné (v tomto smyslu viz rozsudek Leichenich, C‑532/11, EU:C:2012:720, bod 24).

               38

               Z okolností věci v původním řízení vyplývá, že doba užívání je podle smlouvy o přenechání k užití stanovena na maximálně 18 fotbalových dní, přičemž taková doba není a priori zanedbatelná. Předkládající soud však musí zvážit, zda s ohledem na všechny okolnosti není třeba dohodnuté užívání spíše kvalifikovat jako příležitostné a dočasné, což by bylo další indicií pro rozhodnutí, že je transakci, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, nutné jako celek kvalifikovat spíše jako poskytování služeb než jako nájem nemovitého majetku. V tomto ohledu je zejména důležité ověřit, zda nejsou zařízení fotbalového stadionu Luca Varenna ve skutečnosti RFCT přenechávána nad rámec smlouvy k dlouhodobějšímu užívání, jak tvrdí belgická vláda, nebo zda se skutečné využívání omezuje pouze na fotbalové zápasy, jak tvrdí RCA.

               39

               S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 13 část B písm. b) šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že přenechání fotbalového stadionu k užití za protiplnění na základě smlouvy, jež vyhrazuje určitá práva a výsady vlastníkovi a stanoví, že tento vlastník poskytuje různé služby, zejména služby údržby, úklidu, správy a udržování sportovních zařízení v souladu s předpisy, které představují 80 % smluvně stanovené náhrady, není v zásadě „nájmem nemovitého majetku“ ve smyslu tohoto ustanovení. Posouzení tohoto přísluší předkládajícímu soudu.

         K nákladům řízení

               40

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 13 část B písm. b) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, musí být vykládán v tom smyslu, že přenechání fotbalového stadionu k užití za protiplnění na základě smlouvy, jež vyhrazuje určitá práva a výsady vlastníkovi a stanoví, že tento vlastník poskytuje různé služby, zejména služby údržby, úklidu, správy a udržování sportovních zařízení v souladu s předpisy, které představují 80 % smluvně stanovené náhrady, není v zásadě „nájmem nemovitého majetku“ ve smyslu tohoto ustanovení. Posouzení tohoto přísluší předkládajícímu soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.