title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 16. listopadu 2016.#Marc Soulier a Sara Doke v. Ministre de la Culture et de la Communication a Premier ministre.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État (Francie).#Řízení o předběžné otázce – Duševní a průmyslové vlastnictví – Směrnice 2001/29/ES – Autorské právo a práva s ním související – Články 2 a 3 – Právo na rozmnožování a právo na sdělování veřejnosti – Rozsah – ‚Komerčně nedostupné‘ knihy, které nejsou nebo již nejsou uveřejněny – Vnitrostátní právní úprava, která kolektivního správce pověřuje výkonem práv na digitální využívání nedostupných knih pro komerční účely – Zákonná domněnka svolení autorů – Neexistence mechanismu zajišťujícího skutečné a individuální informování autorů.#Věc C-301/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      16. listopadu 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Duševní a průmyslové vlastnictví — Směrnice 2001/29/ES — Autorské právo a práva s ním související — Články 2 a 3 — Právo na rozmnožování a právo na sdělování veřejnosti — Rozsah — ‚Komerčně nedostupné‘ knihy, které nejsou nebo již nejsou uveřejněny — Vnitrostátní právní úprava, která kolektivního správce pověřuje výkonem práv na digitální využívání nedostupných knih pro komerční účely — Zákonná domněnka svolení autorů — Neexistence mechanismu zajišťujícího skutečné a individuální informování autorů“
      Ve věci C‑301/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d’État (Státní rada, Francie) ze dne 6. května 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 19. června 2015, v řízení

         Marc Soulier,

         Sara Doke

      proti

         Premier ministre,

         Ministre de la Culture et de la Communication,

      za přítomnosti:

         Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA),

         Joëlle Wintrebert a dalších,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, M. Vilaras, J. Malenovský (zpravodaj), M. Safjan a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. května 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za M. Souliera a S. Doke F. Macrezem, advokátem,

               —

               za Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA) C. Caronem a C. Fouquetem, advokáty,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a D. Segoinem, jako zmocněnci,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a D. Hadrouškem, jakož i S. Šindelkovou, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem a M. Hellmannem, jakož i D. Kuon, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Fiorentinem, avvocato dello Stato,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, M. Drwięckim a M. Nowakem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi J. Hottiaux a J. Samnadda, jakož i T. Scharfem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. července 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2 a 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Marcem Soulierem a Sarou Doke na jedné straně a Premier ministre (předseda vlády) a ministre de la Culture et de la Communication (ministr kultury a komunikace) na straně druhé ve věci legality décret no 2013-182, du 27 février 2013, portant application des articles L. 134‑1 à L. 134-9 du code de la propriété intellectuelle et relatif à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (nařízení č. 2013-182 ze dne 27. února 2013, kterým se provádí články L. 134-1 až L. 134-9 zákoníku duševního vlastnictví a který se týká digitálního využívání komerčně nedostupných knih z 20. století) (JORF ze dne 1. března 2013, s. 3835).

         Právní rámec

         Mezinárodní právo

      Bernská úmluva

               3

               Článek 2 Bernské úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl (Pařížský akt ze dne 24. července 1971), ve znění změny ze dne 28. září 1979 (dále jen „Bernská úmluva“), v odstavcích 1 a 6 mimo jiné stanoví:
               „1.   Výraz ‚literární a umělecká díla‘ zahrnuje všechny výtvory z literární, vědecké a umělecké oblasti, bez ohledu na způsob nebo formu jejich vyjádření jako: knihy, […].
               […]
               6.   Díla uvedená v tomto článku požívají ochrany ve všech státech Unie. Tato ochrana působí ve prospěch autora a jeho právních nástupců.“

               4

               Článek 3 odst. 1 a 3 Bernské úmluvy stanoví:
               „1.   Podle této úmluvy jsou chráněni:

                        a)

                        autoři, kteří jsou občany některého ze států Unie, pro svá díla, ať již uveřejněná, či nikoli;

                  […]
               3.   ‚Uveřejněnými díly‘ se rozumějí díla vydaná se svolením jejich autorů, ať již rozmnoženiny byly zhotoveny jakýmkoli způsobem, pokud nabídka takových rozmnoženin uspokojuje, s ohledem na povahu díla, přiměřené potřeby veřejnosti. […]“

               5

               Článek 5 této úmluvy mimo jiné v odstavcích 1 a 2 uvádí:
               „1.   Autoři mají ve vztahu k dílům, pro něž jsou chráněni podle této úmluvy, v ostatních státech Unie kromě státu původu díla práva, která příslušné zákony již přiznávají nebo v budoucnu přiznají jejich občanům, jakož i práva zvlášť přiznaná touto úmluvou.
               2.   Požívání a výkon těchto práv není podroben žádné formalitě; toto požívání a tento výkon nezávisí na ochraně platné ve státě původu díla. Proto se s výhradou ustanovení této úmluvy řídí rozsah ochrany, jakož i právní prostředky vyhrazené autorovi k hájení jeho práv výlučně zákony státu, kde se uplatňuje nárok na ochranu.“

               6

               Článek 9 uvedené úmluvy mimo jiné v odstavci 1 uvádí:
               „Autoři literárních a uměleckých děl chráněných touto úmluvou mají výlučné právo udílet svolení k rozmnožování těchto děl jakýmkoli způsobem nebo v jakékoli podobě.“

               7

               Článek 11a téže úmluvy v odstavci 1 mimo jiné stanoví:
               „Autoři literárních a uměleckých děl mají výlučné právo udílet svolení:
               […]

                        2°

                        k jakémukoliv veřejnému sdělování po drátě nebo bezdrátově díla vysílaného rozhlasem či televizí, uskutečňuje-li toto sdělování jiná organizace než původní;

                  […]“

         Smlouva WIPO o právu autorském

               8

               Světová organizace duševního vlastnictví (WIPO) přijala v Ženevě dne 20. prosince 1996 smlouvu WIPO o právu autorském (dále jen „smlouva WIPO o právu autorském“), která byla schválena jménem Společenství rozhodnutím Rady 2000/278/ES ze dne 16. března 2000 (Úř. věst. 2000, L 89, s. 6).

               9

               Článek 1 odst. 4 smlouvy WIPO o právu autorském, nadepsaný „Vztah k Bernské úmluvě“, uvádí:
               „Smluvní strany musí vyhovět článkům 1 až 21 a Příloze Bernské úmluvy.“

         Unijní právo

               10

               Body 9, 15 a 32 odůvodnění směrnice 2001/29 uvádí:

                        „(9)

                        Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. Jejich ochrana napomáhá zajistit udržení a rozvoj tvořivosti v zájmu autorů, výkonných umělců, výrobců, spotřebitelů, kultury, průmyslu a široké veřejnosti. Duševní vlastnictví bylo proto uznáno za nedílnou součást vlastnictví.

                  […]

                        (15)

                        Diplomatická konference konaná pod záštitou Světové organizace pro duševní vlastnictví (WIPO) v prosinci roku 1996 vedla k přijetí dvou nových smluv, ‚Smlouvy WIPO o autorském právu‘ a ‚Smlouvy WIPO o výkonech výkonných umělců a zvukových záznamech‘, které se zabývají ochranou autorů a ochranou výkonných umělců a výrobců zvukových záznamů. Výše uvedené smlouvy významně aktualizují mezinárodní ochranu autorského práva a práv s ním souvisejících, a to se značným ohledem na takzvanou ‚digitální agendu‘, a zdokonalují prostředky pro celosvětový boj s porušováním autorského práva. [Evropská unie] a většina členských států již uvedené smlouvy podepsala a probíhá příprava ratifikace těchto smluv [Unií] a členskými státy. Tato směrnice rovněž slouží k provádění mnoha nových mezinárodních závazků.

                  […]

                        (32)

                        Tato směrnice stanoví vyčerpávající výčet výjimek a omezení práva na rozmnožování a práva na sdělování veřejnosti. Některé výjimky nebo omezení jsou použitelné popřípadě pouze u práva na rozmnožování. To [Tento výčet] patřičně zohledňuje rozdílné právní tradice v členských státech, přičemž je zároveň zajištěno [a směřuje k zajištění řádného] fungování vnitřního trhu. Členské státy by měly dospět k jednotnému používání těchto výjimek a omezení, které bude v budoucnu při přezkoumávání prováděcích právních předpisů hodnoceno.“

               11

               Článek 2 směrnice 2001/29, nadepsaný „Právo na rozmnožování“, uvádí:
               „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:

                        a)

                        pro autory v případě jejich děl;

                  […]“

               12

               Článek 3 odst. 1 této směrnice, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, stanoví:
               „Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.“

               13

               Článek 5 dané směrnice, nadepsaný „Výjimky a omezení“, mimo jiné v odstavcích 2 a 3 uvádí, že členské státy mohou stanovit různé výjimky z práva na rozmnožování a práva na sdělování veřejnosti, jež jsou stanovena v článcích 2 a 3 téže směrnice, nebo jejich omezení, a to v případech, které jsou v tomto článku uvedeny.

         Francouzské právo

               14

               Loi no 2012-287, du 1er mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (zákon č. 2012-287 ze dne 1. března 2012 o digitálním využívání komerčně nedostupných knih z 20. století) (JORF ze dne 2. března 2012, s. 3986) doplnil hlavu III knihy I první části code de la propriété intellectuelle (zákoník duševního vlastnictví), která se věnuje „Využívání práv“ souvisejících s právem autorským, o kapitolu IV, nadepsanou „Zvláštní ustanovení ohledně digitálního využívání komerčně nedostupných knih“, kterou tvoří články L. 134-1 až L. 134-9 tohoto zákoníku. Některé z těchto článků později pozměnil nebo zrušil loi no 2015-195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel (zákon č. 2015-195 ze dne 20. února 2015 o různých ustanoveních pro přizpůsobení právu Evropské unie v oblastech literárního a uměleckého vlastnictví a kulturního dědictví) (JORF ze dne 22. února 2015, s. 3294).

               15

               Články L. 134-1 až L. 134-9 zákoníku duševního vlastnictví, ve znění těchto dvou zákonů, zní takto:
               „Článek L. 134-1
               Komerčně nedostupnou knihou ve smyslu této kapitoly se rozumí kniha uveřejněná ve Francii před 1. lednem 2001, kterou již žádné vydavatelství nešíří pro komerční účely a která není v současné době uveřejněna v tištěné ani digitální podobě.
               Článek L. 134-2
               Zřizuje se veřejná databáze, kterou volně a bezplatně zpřístupňuje služba pro komunikaci veřejnosti on-line a v níž jsou registrovány komerčně nedostupné knihy. Francouzská národní knihovna dohlíží na její zavedení a aktualizaci a na zápis údajů uvedených v článcích L. 134-4, L. 134-5 a L. 134-6.
               […]
               Článek L. 134-3
               I. Je-li kniha zapsána v databázi uvedené v článku L. 134-2 po dobu delší než šest měsíců, právo udělit svolení k jejímu rozmnožování a zobrazování v digitální podobě vykonává organizace pro výběr a rozúčtování autorských odměn, která je upravena v hlavě II knihy III této části a jež byla k tomu účelu autorizována ministrem kultury.
               S výjimkou případu uvedeného v třetím pododstavci článku L. 134-5 je svolení k rozmnožování a zobrazování knihy v digitální podobě udělováno za poplatek, nevýlučně a na dobu nejvýše pěti let, kterou lze prodloužit.
               II. Autorizované organizace mají způsobilost vystupovat před soudem na obranu práv, jejichž správou jsou pověřeny.
               III. Autorizace uvedená v odstavci I se uděluje s přihlédnutím:
               […]

                        2°

                        k paritnímu zastoupení autorů a vydavatelů mezi členy a v řídících orgánech;

                  […]

                        5°

                        ke spravedlivému nastavení pravidel pro rozúčtovaní částek vybraných od právních nástupců, bez ohledu na to, zda jsou či nejsou smluvními stranami vydavatelské smlouvy. Výše částek, jež obdrží autor či autoři knihy, nesmí být nižší než výše částek, jež obdržel vydavatel;

                        6°

                        k průkazným postupům, jejichž uplatnění navrhuje organizace pro identifikaci a vyhledání nositelů práv za účelem rozúčtování vybraných částek;

                  […]
               Článek L. 134-4
               I. Autor komerčně nedostupné knihy nebo vydavatel, který je oprávněn k rozmnožování této knihy v tištěné podobě, mohou podat námitky proti výkonu práva udělit svolení, jež je uvedeno v čl. L. 134-3 odst. I prvním pododstavci, ze strany autorizované organizace pro výběr a rozúčtování autorských odměn. Tyto námitky jsou písemně podány subjektu uvedenému v čl. L. 134-2 prvním pododstavci, a to nejpozději do šesti měsíců od zařazení dotčené knihy do databáze uvedené v témže pododstavci.
               […]
               Článek L. 134-5
               V případě, že autor nebo vydavatel nepodají ve lhůtě stanovené v čl. L. 134-4 odst. I námitky, organizace pro výběr a rozúčtování autorských odměn navrhne, aby bylo svolení k rozmnožování a zobrazování komerčně nedostupné knihy v digitální podobě uděleno vydavateli, který má právo na rozmnožování této knihy v tištěné podobě.
               […]
               Svolení k využívání, které je uvedeno v prvním pododstavci, udělí organizace pro výběr a rozúčtování autorských odměn výlučně a na dobu deseti let, která se automaticky obnovuje.
               […]
               V případě, že nedojde k přijetí návrhu uvedeného v prvním pododstavci […], udělí organizace pro výběr a rozúčtování autorských odměn svolení k rozmnožování a zobrazování knihy v digitální podobě za podmínek stanovených v čl. L. 134-3 odst. I druhém pododstavci.
               […]
               Článek L. 134-6
               Autor a vydavatel, kteří jsou oprávněni k rozmnožování komerčně nedostupné knihy v tištěné podobě, společně kdykoli oznámí organizaci pro výběr a rozúčtování autorských odměn uvedené v článku L. 134-3 své rozhodnutí odejmout jí právo udělovat svolení k rozmnožování a zobrazování této knihy v digitální podobě.
               Autor komerčně nedostupné knihy se může kdykoli rozhodnout, že organizaci pro výběr a rozúčtování autorských odměn uvedené v článku L. 134-3 odejme právo udělovat svolení k rozmnožování a zobrazování knihy v digitální podobě, pokud prokáže, že je jediným nositelem práv stanovených v uvedeném článku L. 134-3. Své rozhodnutí oznámí této organizaci.
               […]
               Článek L. 134-7
               Podmínky uplatnění této kapitoly, zejména podmínky přístupu do databáze uvedené v článku L. 134-2, povaha a formát shromažďovaných údajů a opatření týkající se zveřejňování, jež co nejlépe zajistí informování právních nástupců, a podmínky pro vydávání a odebírání autorizace organizacím pro výběr a rozúčtování autorských odměn podle článku L. 134-3 jsou upřesněny v nařízení Conseil d’État.
               Článek L. 134-9
               Odchylně od ustanovení prvního, druhého a třetího pododstavce článku L. 321-9 autorizované organizace uvedené v článku L. 134-3 použijí peněžní prostředky vybrané za využívání komerčně nedostupných knih, jež nemohly být rozúčtovány, neboť jejich adresáty nebylo možno určit či najít ve lhůtě stanovené v posledním pododstavci článku L. 321-1, na opatření na podporu tvorby, vzdělávání píšících autorů a četby mezi veřejností přijatá knihovnami.
               […]“

               16

               Prováděcí pravidla k článkům L. 134-1 až L. 134-9 zákoníku duševního vlastnictví byla v souladu s článkem L. 134-7 tohoto zákoníku následně upřesněna v nařízení č. 2013-182, které do uvedeného zákoníku mimo jiné vložilo článek R. 134-11, jenž stanoví:
               „Opatření týkající se zveřejňování, jež jsou uvedena v článku L. 134-7, zahrnují informační kampaň vedenou na podnět ministra kultury ve spolupráci s organizacemi pro výběr a rozúčtování autorských odměn a profesními organizacemi v odvětví knih.
               Tato kampaň zahrnuje prezentaci mechanismu pro službu poskytující informace veřejnosti online, online reklamní zásilky, zveřejnění reklamních letáků ve vnitrostátním tisku, jakož i šíření bannerů na zpravodajských internetových stránkách.
               Uvedená kampaň je zahájena ke dni stanovenému v čl. R. 134-1 prvním pododstavci a běží po dobu šesti měsíců.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               17

               Ve smyslu zákoníku duševního vlastnictví se „komerčně nedostupnou knihou“ rozumí kniha uveřejněná ve Francii před 1. lednem 2001, která již není šířena pro komerční účely ani není uveřejňována v tištěné či digitální podobě. Články L. 134‑1 až L. 134‑9 tohoto zákoníku zavedly mechanismus pro opětovné zpřístupnění těchto knih zajištěním jejich komerčního využívání v digitální podobě. Nařízení č. 2013-182 upřesnilo prováděcí pravidla k těmto ustanovením.

               18

               Návrhem došlým dne 2. května 2013 se M. Soulier a S. Doke, kteří jsou oba autory literárních děl, domáhají, aby Conseil d’État (Státní rada, Francie) zrušila nařízení č. 2013-182.

               19

               Na podporu svých návrhových žádání zejména tvrdí, že články L. 134‑1 až L. 134-9 zákoníku duševního vlastnictví stanoví výjimku z výlučného práva na rozmnožování, které upravuje čl. 2 písm. a) směrnice 2001/29, nebo jeho omezení a že tato výjimka nebo omezení nepatří mezi výjimky a omezení taxativně uvedené v jejím článku 5.

               20

               Syndicat des écrivains de langue française (Svaz francouzsky píšících spisovatelů, SELF), sdružení Autour des auteurs a třicet pět fyzických osob následně vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání M. Souliera a S. Doke.

               21

               Předseda vlády i ministr kultury a komunikace navrhovali v žalobních odpovědích zamítnutí těchto návrhových žádání.

               22

               Společnost SOFIA následně vstoupila do řízení jako vedlejší účastnice a také navrhovala zamítnutí uvedených návrhových žádání. SOFIA se prezentuje jako společnost paritně tvořená autory a vydavateli, jež má spravovat právo udělit svolení k digitálnímu rozmnožování komerčně nedostupných knih a jejich zobrazování v digitální podobě, právo na veřejné půjčování, jakož i poplatek za soukromé digitální rozmnožování v oblasti psaných děl.

               23

               Předkládající soud zamítl všechny žalobní důvody M. Souliera a S. Doke, jež měly jiný právní základ než články 2 a 5 směrnice 2001/29, a poté zahájil přezkum žalobních důvodů týkajících se těchto článků, přičemž měl bez dalšího za to, že posouzení tohoto aspektu sporu závisí na výkladu uvedených článků.

               24

               Za těchto okolností se Conseil d’État (Státní rada, Francie) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání [články 2 a 5] směrnice 2001/29 tomu, aby taková právní úprava, jaká [byla zavedena články L. 134-1 až L. 134-9 zákoníku duševního vlastnictví], pověřila autorizované organizace pro výběr a rozúčtování autorských odměn výkonem práva udělit svolení k digitálnímu rozmnožování ‚komerčně nedostupných knih‘ a jejich zobrazování v digitální podobě a současně umožňovala autorům těchto knih nebo jejich právním nástupcům podat námitky nebo ukončit výkon tohoto práva za podmínek v ní stanovených?“

         K předběžné otázce

         Úvodní poznámky

               25

               Je nesporné, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení se týká nejen práva udělit svolení k rozmnožování komerčně nedostupných knih v digitální podobě ve smyslu čl. 2 písm. a) směrnice 2001/29, ale rovněž práva udělit svolení k jejich zobrazení v této podobě, a že takové zobrazení představuje „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice.

               26

               Dále je nesporné, že tato právní úprava nespadá do působnosti žádné z výjimek a omezení, které mohou členské státy na základě článku 5 směrnice 2001/29 stanovit pro práva na rozmnožování a sdělování veřejnosti, jež jsou stanovena v čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 této směrnice. Jak přitom vyplývá z bodu 32 odůvodnění uvedené směrnice, výčet výjimek a omezení povolených touto směrnicí je vyčerpávající.

               27

               Z toho plyne, že článek 5 směrnice 2001/29 se pro účely věci v původním řízení ukazuje jako irelevantní.

               28

               Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčena v původním řízení, pověřila autorizovanou organizaci pro výběr a rozúčtování autorských odměn výkonem práva udělit svolení k digitálnímu rozmnožování „komerčně nedostupných knih“ a k jejich sdělování veřejnosti v digitální podobě a současně umožňovala autorům těchto knih nebo jejich právním nástupcům podat námitky nebo ukončit výkon tohoto práva za podmínek v ní stanovených.

         Odpověď Soudního dvora

               29

               Článek 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 uvádí, že členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení k přímému nebo nepřímému rozmnožování jejich děl jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě nebo jej zakázat, jakož i výlučné právo udělit svolení ke sdělení těchto děl veřejnosti nebo jej zakázat.

               30

               V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že ochraně, kterou tato ustanovení poskytují autorům, musí být přiznán široký rozsah (rozsudky ze dne 16. července 2009, Infopaq International,C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 43, a ze dne 1. prosince 2011, Painer,C‑145/10, EU:C:2011:798, bod 96).

               31

               Tato ochrana musí být tudíž chápána zejména v tom smyslu, že není omezena na požívání práv zaručených čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, ale vztahuje se také na výkon uvedených práv.

               32

               Takový výklad je podpořen Bernskou úmluvou, jejímž článkům 1 až 21 musí Unie vyhovět na základě čl. 1 odst. 4 Smlouvy WIPO o právu autorském, jejíž je Unie smluvní stranou a kterou má směrnice 2001/29 zejména provést, jak uvádí její bod 15 odůvodnění. Z článku 5 odst. 2 této úmluvy totiž vyplývá, že se ochrana, kterou zaručuje autorům, vztahuje na požívání i výkon práv na rozmnožování a sdělování veřejnosti, která jsou uvedena v jejím čl. 9 odst. 1 a čl. 11a odst. 1 a která odpovídají právům chráněným směrnicí 2001/29.

               33

               Dále je třeba zdůraznit, že práva, která autorům zaručují čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, mají preventivní povahu v tom smyslu, že každé rozmnožení díla či jeho sdělení veřejnosti třetí osobou vyžaduje předchozí svolení jeho autora (pokud jde o právo na rozmnožování, v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. července 2009, Infopaq International,C‑5/08, EU:C:2009:465, body 57 a 74, a ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 162, a pokud jde o právo na sdělování veřejnosti, v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. března 2012, SCF Consorzio Fonografici,C‑135/10, EU:C:2012:140, bod 75, a ze dne 13. února 2014, Svensson a další, C‑466/12, EU:C:2014:76, bod 15).

               34

               Z toho plyne, že s výhradou výjimek a omezení, které jsou taxativně uvedeny v článku 5 směrnice 2001/29, musí být každé užití díla třetí osobou bez takového předchozího svolení považováno za zásah do práv autora tohoto díla (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. března 2014, UPC Telekabel Wien,C‑314/12, EU:C:2014:192, body 24 a 25).

               35

               Článek 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 však neupřesňují způsob, jakým musí být předchozí svolení autora vyjádřeno, takže tato ustanovení nelze vykládat v tom smyslu, že ukládají, aby takové svolení bylo nutně vyjádřeno explicitně. Naopak je třeba mít za to, že uvedená ustanovení rovněž umožňují vyjádřit jej implicitně.

               36

               Soudní dvůr tak měl ve věci, ve které mu byla položena otázka týkající se pojmu „nová veřejnost“, za to, že v situaci, kdy autor předem udělil výslovné a bezvýhradné svolení ke zveřejnění jeho článků na internetové stránce vydavatelství tisku, aniž využil kromě toho technologických prostředků omezujících přístup k těmto dílům z jiných internetových stránek, lze mít v podstatě za to, že tento autor udělil svolení ke sdělení uvedených děl všem uživatelům internetu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. února 2014, Svensson a další, C‑466/12, EU:C:2014:76, body 25 až 28 a 31).

               37

               Cíl spočívající ve vysoké úrovni ochrany autorů, na který odkazuje bod 9 odůvodnění směrnice 2001/29, však znamená, že podmínky, za kterých lze připustit implicitní svolení, musejí být vymezeny striktně, aby nebyla zbavena obsahu samotná zásada předchozího svolení autora.

               38

               Každý autor musí být zejména skutečně informován o budoucím užití jeho díla třetí osobou a prostředcích, které má k dispozici pro případ, že si přeje zakázat toto užití.

               39

               Není-li totiž autor o tomto budoucím užití předem skutečně informován, není schopen k němu zaujmout stanovisko, a tudíž jej případně zakázat, takže samotná existence jeho implicitního svolení v tomto ohledu zůstává čistě hypotetická.

               40

               Proto neexistují-li záruky zajišťující skutečné informování autorů o zamýšleném užití jejich děl a o prostředcích, které mají k dispozici, aby toto užití zakázali, nemohou ve skutečnosti k takovému užití zaujmout jakékoli stanovisko.

               41

               Pokud jde o takovou vnitrostátní právní úpravu, jaká je dotčena v původním řízení, je třeba uvést, že tato právní úprava pověřuje autorizovanou organizaci výkonem práva udělit svolení k digitálnímu využívání komerčně nedostupných knih a autorům těchto knih současně umožňuje podat námitky před výkonem tohoto práva, a to ve lhůtě šesti měsíců od zápisu uvedených knih do databáze vytvořené k tomuto účelu.

               42

               Uplatnění práva podat námitku, které taková právní úprava stanovila ve prospěch všech nositelů práv k dotyčným knihám, zejména autorů, tak ve výsledku zakazuje užívání těchto děl, kdežto nepodání námitky autorem ve stanové lhůtě lze s ohledem na čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 chápat jako vyjádření jeho implicitního svolení k uvedenému užití.

               43

               Z předkládacího rozhodnutí však nevyplývá, že uvedená právní úprava zahrnuje mechanismus zajišťující skutečné a individuální informování autorů. Není tedy vyloučeno, že někteří z dotyčných autorů ve skutečnosti vůbec nevědí o zamýšleném užití jejich děl, a nejsou tedy schopni k němu zaujmout stanovisko v tom či onom smyslu. Za těchto podmínek nelze pouhou neexistence námitek z jejich strany považovat za vyjádření jejich implicitního svolení k tomuto užití.

               44

               Platí to tím spíše, že taková právní úprava se týká knih, které sice v minulosti byly zveřejňovány a šířeny pro komerční účely, avšak v současné době již nejsou. Tento zvláštní kontext brání tomu, aby bylo možné důvodně předpokládat, že nepodají-li námitky, jsou všichni autoři těchto „zapomenutých“ knih příznivě nakloněni „oživení“ jejich děl za účelem jejich komerčního užití v digitální podobě.

               45

               Je pravda, že směrnice 2001/29 nebrání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčena v původním řízení, sledovala takový cíl, jako je digitální využívání komerčně nedostupných knih v kulturním zájmu spotřebitelů a společnosti jako celku. Sledování tohoto cíle a tohoto zájmu však nemůže odůvodnit výjimku z ochrany zajištěné autorům touto směrnicí, kterou unijní normotvůrce nestanovil.

               46

               Konečně je třeba uvést, že taková právní úprava, jaká je dotčena v původním řízení, zejména umožňuje autorům ukončit komerční využívání jejich děl v digitální podobě, a to buď ve společné shodě s vydavateli těchto děl v tištěné podobě, nebo samostatně, avšak pod podmínkou, že v tomto druhém případě předloží důkaz, že jsou jedinými nositeli práv k uvedeným dílům.

               47

               V tomto ohledu je nutno zaprvé připomenout, že z výlučné povahy práv na rozmnožování a sdělování veřejnosti, jež jsou stanovena v čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, plyne, že autoři jsou jedinými osobami, kterým tato směrnice originárně přiznává právo na užití jejich děl (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. února 2012, Luksan,C‑277/10, EU:C:2012:65, bod 53).

               48

               Z toho plyne, že i když směrnice 2001/29 nezakazuje členským státům poskytnout kromě toho určitá práva nebo určité výhody takovým třetím osobám, jako jsou vydavatelé, je tomu tak za podmínky, že tyto práva a výhody nezasahují do práv, která uvedená směrnice přiznává výlučně autorům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. listopadu 2015, Hewlett-Packard Belgium,C‑572/13, EU:C:2015:750, body 47 až 49).

               49

               Je tudíž třeba mít za to, že pokud se autor díla v rámci uplatnění takové právní úpravy, jaká je dotčena v původním řízení, rozhodne ukončit do budoucna užívání tohoto díla v digitální podobě, musí být možné toto právo vykonat, aniž by v určitých případech záviselo na shodné vůli jiných osob, než kterým tento autor předem udělil svolení k takovému digitálnímu využití, a tedy na souhlasu vydavatele, který má nadto pouze práva užívat uvedené dílo v tištěné podobě.

               50

               Zadruhé z čl. 5 odst. 2 Bernské úmluvy, která je pro Unii závazná z důvodů uvedených v bodě 32 tohoto rozsudku, plyne, že požívání a výkon práv na rozmnožování a sdělování veřejnosti, která autorům přiznává tato úmluva a která odpovídají právům stanoveným v čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, nemohou být podrobeny žádné formalitě.

               51

               Z toho zejména vyplývá, že v rámci takové právní úpravy, jaká je dotčena v původním řízení, musí mít autor díla možnost ukončit výkon svých práv na využívání tohoto díla v digitální podobě třetí osobou, a zakázat jí tak jakékoli budoucí užití v takové podobě, aniž se musí v určitých případech předem podrobit formalitě spočívající v prokázání toho, že jiné osoby nejsou mimoto nositeli jiných práv k uvedenému dílu, jako jsou práva týkající se jeho užití v tištěné podobě.

               52

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčena v původním řízení, pověřila autorizovanou organizaci pro výběr a rozúčtování autorských odměn výkonem práva udělit svolení k digitálnímu rozmnožování tzv. „komerčně nedostupných knih“, tedy knih uveřejněných ve Francii před 1. lednem 2001, které již nejsou šířeny pro komerční účely ani nejsou uveřejňovány v tištěné či digitální podobě, a k jejich sdělování veřejnosti v digitální podobě a současně umožňovala autorům těchto knih nebo jejich právním nástupcům podat námitky nebo ukončit výkon tohoto práva za podmínek v ní stanovených.

         K nákladům řízení

               53

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčena v původním řízení, pověřila autorizovanou organizaci pro výběr a rozúčtování autorských odměn výkonem práva udělit svolení k digitálnímu rozmnožování tzv. „komerčně nedostupných knih“, tedy knih uveřejněných ve Francii před 1. lednem 2001, které již nejsou šířeny pro komerční účely ani nejsou uveřejňovány v tištěné či digitální podobě, a k jejich sdělování veřejnosti v digitální podobě a současně umožňovala autorům těchto knih nebo jejich právním nástupcům podat námitky nebo ukončit výkon tohoto práva za podmínek v ní stanovených.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 8. července 1998. # Gaetano Aquilino proti Radě Evropské unie. # Úředníci. # Věc T-130/96.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (třetí senát) 13. června 2012.#BL v. Evropská komise.#Veřejná služba – Bývalý úředník – Sociální zabezpečení – Úraz – Ukončení řízení podle článku 73 služebního řádu – Časová působnost stupnice, která tvoří přílohu nového znění pravidel pojištění pro případ úrazu a nemoci z povolání – Doba trvání řízení.#Věc F‑63/10.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 9. července 1997. # Roberto Monaco proti Evropskému parlamentu. # Úředníci. # Věc T-92/96.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 10. prosince 1969. # Giuseppe L.V. Grasselli proti Komisi Evropských společenství. # Věc 32-68.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 6. září 2013. # Persia International Bank plc proti Radě Evropské unie. # Společná zahraniční a bezpečnostní politika - Omezující opatření přijatá vůči Íránu s cílem zabránit šíření jaderných zbraní - Zmrazení finančních prostředků - Povinnost uvést odůvodnění - Právo na obhajobu - Právo na účinnou soudní ochranu - Nesprávné posouzení. # Věc T-493/10.

text:
               Účastníci řízení
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci T‑493/10,
            Persia International Bank plc,  se sídlem v Londýně (Spojené království), původně zastoupená S. Gadhiou, S. Ashleym, solicitors, D. Andersonem, QC, a R. Blakeleym, barrister, poté S. Ashleym, S. Jeffreym, A. Irvinem, solicitors, D. Wyattem, QC, a R. Blakeleym,
            žalobkyně,
            proti
            Radě Evropské unie,  zastoupené M. Bishopem a A. Vitrem, jako zmocněnci,
            žalované,
            podporované
            Evropskou komisí,  zastoupenou S. Boelaert a M. Konstantinidisem, jako zmocněnci,
            vedlejší účastnicí,
            jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Rady 2010/413/SZBP ze dne 26. července 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení společného postoje 2007/140/SZBP (Úř. věst. L 195, s. 39; oprava Úř. věst. L 197, s. 19 a Úř. věst. L 265, s. 18), prováděcího nařízení Rady (EU) č. 668/2010 ze dne 26. července 2010, kterým se provádí čl. 7 odst. 2 nařízení (ES) č. 423/2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 195, s. 25), rozhodnutí Rady 2010/644/SZBP ze dne 25. října 2010, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 (Úř. věst. L 281, s. 81), nařízení Rady (EU) č. 961/2010 ze dne 25. října 2010, o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení (ES) č. 423/2007 (Úř. věst. L 281, s. 1), rozhodnutí Rady 2011/783/SZBP ze dne 1. prosince 2011, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 (Úř. věst. L 319, s. 71), prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1245/2011 ze dne 1. prosince 2011, kterým se provádí nařízení č. 961/2010 (Úř. věst. L 319, s. 11), a nařízení Rady (EU) č. 267/2012 ze dne 23. března 2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení č. 961/2010 (Úř. věst. L 88, s. 1; oprava Úř. věst. L 332, s. 31) v rozsahu, v němž se uvedené akty týkají žalobkyně, a návrh na prohlášení, že se čl. 7 odst. 2 písm. d) nařízení Rady (ES) č. 423/2007 ze dne 19. dubna 2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 103, s. 1), čl. 16 odst. 2 písm. a) nařízení č. 961/2010 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 267/2012 na žalobkyni nevztahují,
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát),
            ve složení I. Pelikánová (zpravodajka), předsedkyně, K. Jürimäe a M. van der Woude, soudci,
            vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. července 2012,
            vydává tento
            Rozsudek (1)
            [ omissis ]
            Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
            22. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 7. října 2010 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
            23. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 5. listopadu 2010 žalobkyně svá návrhová žádání upravila v návaznosti na přijetí rozhodnutí 2010/644 a nařízení č. 961/2010, k němuž došlo dne 25. října 2010.
            24. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 14. ledna 2011 podala Evropská komise návrh na vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Rady. Usnesením ze dne 8. března 2011 předsedkyně čtvrtého senátu Tribunálu toto vedlejší účastenství povolila.
            25. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 24. ledna 2012 žalobkyně upravila svá návrhová žádání v návaznosti na přijetí rozhodnutí 2011/783 a prováděcího nařízení č. 1245/2011, k němuž došlo dne 1. prosince 2011, a navrhla, aby napadené akty byly případně zrušeny s okamžitou platností.
            26. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 23. dubna 2012 upravila žalobkyně svá návrhová žádání v návaznosti na přijetí nařízení č. 267/2012, k němuž došlo dne 23. března 2012.
            27. Na základě zprávy soudkyně zpravodajky se Tribunál (čtvrtý senát) rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Tribunálu položil účastnicím řízení písemně otázky ohledně důsledků, které je třeba v projednávané věci vyvodit z rozsudku Soudního dvora ze dne 13. března 2012, Melli Bank v. Rada (C‑380/09 P), ohledně počtu řídících pracovníků žalobkyně a způsobu jejich jmenování a ohledně přípustnosti čtvrtého žalobního důvodu žalobkyně. Účastnice řízení na otázky Tribunálu odpověděly.
            28. V odpovědi na otázky Tribunálu, došlé kanceláři Tribunálu dne 8. června 2012, vzala žalobkyně zpět třetí žalobní důvod, vycházející z nepřiměřenosti, potažmo protiprávnosti čl. 20 odst. 1 písm. b) rozhodnutí 2010/413, čl. 7 odst. 2 písm. d) nařízení č. 423/2007, čl. 16 odst. 2 písm. a) nařízení č. 961/2010 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 267/2012.
            29. Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 3. července 2012.
            30. Usnesením Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 4. září 2012 byla znovuotevřena ústní část řízení za účelem založení vyjádření žalobkyně k usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 19. července 2012, Akhras v. Rada [C‑110/12 P(R)] do spisu a za účelem obdržení vyjádření ostatních účastnic řízení. Ústní část řízení byla opětovně ukončena dne 4. října 2012.
            31. Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
            – s okamžitou platností zrušil položku 4 tabulky B v příloze II rozhodnutí 2010/413, položku 2 tabulky B v příloze prováděcího nařízení č. 668/2010, položku 4 tabulky B v části I přílohy rozhodnutí 2010/644, položku 4 tabulky B v příloze VIII nařízení č. 961/2010, rozhodnutí 2011/783, prováděcí nařízení č. 1245/2011 a položku 4 tabulky B v části I přílohy IX nařízení č. 267/2012, a to v rozsahu, ve kterém se jí tyto akty týkají;
            – prohlásil, že se na ni čl. 7 odst. 2 písm. d) nařízení č. 423/2007, čl. 16 odst. 2 písm. a) nařízení č. 961/2010 ani čl. 23 odst. 2 nařízení č. 267/2012 nevztahují;
            – uložil Radě náhradu nákladů řízení.
            32. Komise a Rada navrhují, aby Tribunál:
            – zamítl žalobu;
            – uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
            Právní otázky
            [ omissis ]
            K věci samé
            [ omissis ]
            K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění, z porušení zásady dodržování práva na obhajobu a z porušení práva na účinnou soudní ochranu
            [ omissis ]
            – K porušení práva žalobkyně na obhajobu a jejího práva na účinnou soudní ochranu, jež má vyplývat z toho, že neobdržela dostatek informací ohledně přijetí omezujících opatření vůči sobě
            78. Žalobkyně tvrdí, že i přes opakované žádosti o poskytnutí informací neobdržela dostatek informací ohledně přijetí omezujících opatření vůči sobě a vůči Bank Mellat, a zejména neobdržela žádný důkaz o údajném zapojení Bank Mellat do šíření jaderných zbraní. Žalobkyně v této souvislosti zdůrazňuje nedostatečnost návrhů na přijetí omezujících opatření sdělených dopisem ze dne 13. září 2010 a návrhu sděleného v příloze k duplice a také opožděnost poskytnutí posledně zmíněného návrhu.
            79. Žalobkyně z toho vyvozuje, že jí sdělení těchto skutečností neumožnilo předložit účelné připomínky k přijetí omezujících opatření namířených jak vůči ní, tak vůči Bank Mellat a nemohlo jí zajistit spravedlivý proces.
            80. Rada podporovaná Komisí zpochybňuje opodstatněnost argumentů žalobkyně. Uvádí zejména, že návrhy na přijetí omezujících opatření sdělila žalobkyni, jakmile získala souhlas členských států, od kterých pocházely.
            81. Zaprvé je třeba uvést, že z přezkumu provedeného výše v bodech 62 až 77 vyplývá, že první, čtvrtý a pátý bod odůvodnění, které Rada vznesla vůči Bank Mellat, i odůvodnění týkající se samotné žalobkyně, jak plynou z napadených aktů a z návrhů na přijetí omezujících opatření sdělených žalobkyni, jsou dostatečně přesné. Naproti tomu vágnost druhého, třetího, šestého a sedmého bodu odůvodnění, které Rada vznesla vůči Bank Mellat, představuje porušení práva žalobkyně na obhajobu i jejího práva na účinnou soudní ochranu.
            82. Zadruhé je třeba poznamenat, že návrhy na přijetí omezujících opatření sdělené dne 13. září 2010 byly sděleny před uplynutím lhůty, kterou Rada stanovila žalobkyni k předložení připomínek, a sice 25. září 2010, takže v případě žalobkyně nelze konstatovat žádné porušení práva na obhajobu.
            83. Návrh přiložený k duplice byl ovšem sdělen po uplynutí lhůty zmíněné výše v bodě 82.
            84. V této souvislosti nelze zohlednit argument Rady o nezbytnosti získat souhlas dotyčného členského státu. Má-li totiž Rada v úmyslu přijmout vůči určitému subjektu omezující opatření na základě skutečností poskytnutých členským státem, je povinna před přijetím uvedených opatření zajistit, že dané skutečnosti mohou být dotyčnému subjektu oznámeny včas tak, aby mohl účelně vyjádřit své stanovisko.
            85. Je ovšem třeba shledat, že opožděné sdělení dokumentu, z něhož Rada vycházela při přijímání omezujících opatření vztahujících se na určitý subjekt nebo při ponechání těchto opatření v platnosti, představuje porušení práva na obhajobu odůvodňující zrušení dříve přijatých aktů jen v případě, že se prokáže, že by dotčená omezující opatření nemohla být legitimně přijata nebo ponechána v platnosti, pokud by dokument sdělený opožděně musel být vyloučen z důkazů zohledněných v neprospěch onoho subjektu.
            86. Z bodů 70 a 76 tohoto rozsudku přitom plyne, že návrh přiložený k duplice neobsahuje ve srovnání s napadenými akty a s návrhy sdělenými dne 13. září 2010 žádné další skutečnosti, takže jeho vyloučení z důkazů zohledněných v neprospěch žalobkyně nemůže mít vliv na opodstatněnost přijetí omezujících opatření vůči žalobkyni a jejich ponechání v platnosti. Za těchto okolností není opožděné sdělení zmíněného návrhu důvodem pro zrušení rozhodnutí 2010/413, prováděcího nařízení č. 668/2010, rozhodnutí 2010/644 ani nařízení č. 961/2010.
            87. Zatřetí, pokud jde o neposkytnutí důkazů, je třeba poznamenat, že podle zásady dodržování práva na obhajobu není Rada povinna sdělovat jiné skutečnosti, než které jsou součástí jejího spisu. Rada přitom v projednávané věci uvádí – a žalobkyně jí v tom neprotiřečí – že její spis neobsahuje k zapojení Bank Mellat do šíření jaderných zbraní ani k samotné žalobkyni žádné dodatečné důkazy. Za těchto okolností jí nelze s úspěchem vytýkat, že neposkytnutím takových důkazů porušila právo žalobkyně na obhajobu a její právo na účinnou soudní ochranu.
            [ omissis ]
            K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného posouzení v souvislosti s vlastnictvím či ovládáním žalobkyně ze strany Bank Mellat
            101. Žalobkyně tvrdí, že Bank Mellat ji nevlastní a že této bance nepatří ve smyslu čl. 7 odst. 2 písm. d) nařízení č. 423/2007, čl. 20 odst. 1 písm. b) rozhodnutí 2010/413, čl. 16 odst. 2 nařízení č. 961/2010 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 267/2012.
            102. Úvodem je třeba poznamenat, že přezkum Tribunálu se týká jen okolnosti, že Bank Mellat vlastní 60 % kapitálu žalobkyně. Je sice pravda, že od 24. ledna 2012 se omezující opatření přijatá podle rozhodnutí 2010/413, podle nařízení č. 961/2010 a podle nařízení č. 267/2012 vztahují i na dalšího akcionáře žalobkyně, kterým je Bank Tejarat. Tuto okolnost ovšem Rada uvedla poprvé na jednání a zejména v odůvodnění napadených aktů se nevyskytuje. V rámci kontroly jejich legality ji tudíž nelze zohlednit.
            103. Podle judikatury platí, že jsou-li zmrazeny finanční prostředky subjektu označeného jako subjekt podílející se na šíření jaderných zbraní, existuje nezanedbatelné riziko, že tento subjekt bude vyvolávat tlak na subjekty, které vlastní nebo ovládá nebo které mu patří, za účelem obcházení účinku opatření, která se ho týkají. Zmrazení finančních prostředků těchto subjektů, které je Rada povinna provést na základě čl. 7 odst. 2 písm. d) nařízení č. 423/2007, čl. 20 odst. 1 písm. b) rozhodnutí 2010/413, čl. 16 odst. 2 nařízení č. 961/2010 a čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 267/2012, je proto nezbytné a vhodné k zajištění účinnosti přijatých opatření a toho, aby tato opatření nebyla obcházena (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek Melli Bank v. Rada, bod 27 výše, body 39 a 58).
            104. Obdobně platí, že pokud 100 % kapitálu subjektu vlastní subjekt, který je považován za subjekt zapojený do šíření jaderných zbraní, je podmínka vlastnictví uvedená v čl. 20 odst. 1 písm. b) rozhodnutí 2010/413 a v čl. 16 odst. 2 písm. a) nařízení č. 961/2010 splněna (obdobně viz rozsudek Melli Bank v. Rada, bod 27 výše, bod 79). Tentýž závěr platí pro subjekt „vlastněný“ subjektem, který je považován za subjekt zapojený do šíření jaderných zbraní, podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 267/2012.
            105. Není přitom zpochybňováno, že Bank Mellat vlastní jen 60 % kapitálu žalobkyně.
            106. Za těchto okolností se – na rozdíl od toho, co tvrdí Rada a Komise – pravidlo vyplývající z judikatury a citované výše v bodě 104 neuplatní, neboť vlastnictví 60 % kapitálu žalobkyně samo o sobě neznamená, že je splněna podmínka „vlastnictví“ či „vlastnění“ stanovená v ustanoveních uvedených výše v bodě 104.
            107. Je proto třeba zjistit, zda s ohledem na okolnosti projednávané věci a zejména na podíl ve vlastnictví Bank Mellat existuje nezanedbatelné riziko, že žalobkyně bude vedena k tomu, aby obcházela účinek omezujících opatření vůči Bank Mellat (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek Melli Bank v. Rada, bod 27 výše, bod 40).
            108. Rada podporovaná Komisí tvrdí, že tomu tak je, jelikož Bank Mellat coby většinový akcionář vlastnící 60 % kapitálu žalobkyně může jmenovat a odvolávat její řídící pracovníky.
            109. V této souvislosti ze spisu plyne, že žalobkyně má sedm řídících pracovníků, z nichž dva jsou nezávislí a neplní výkonné funkce.
            110. Podle příslušné zákonné úpravy Spojeného království i podle stanov žalobkyně jsou její řídící pracovníci jmenováni běžným usnesením valné hromady přijímaným prostou většinou hlasů.
            111. V tomto ohledu ovšem zaprvé ze skutečností uvedených žalobkyní, jejichž správnost ostatní účastnice řízení nezpochybnily, plyne, že na základě dohody jejích akcionářů vybrala Bank Mellat jen čtyři její současné řídící pracovníky a že ostatní tři vybrala Bank Tejarat.
            112. Dále je jeden ze čtyř řídících pracovníků vybraných Bank Mellat nezávislý řídící pracovník bez výkonných funkcí. Ze skutečností uvedených žalobkyní plyne, že podmínka nezávislosti, jejíž splnění kontroluje FSA při schvalování řídících pracovníků společností, především znamená, že dotyčný řídící pracovník není žádným způsobem napojen na akcionáře žalobkyně, tedy ani na Bank Mellat.
            113. Za těchto okolností je třeba uzavřít, že Bank Mellat může vykonávat vliv na nanejvýše tři ze sedmi současných řídících pracovníků žalobkyně, tedy menšinu z nich.
            114. Rada v této souvislosti na jednání také namítla, že nezávislí řídící pracovníci se nepodílejí na každodenním řízení žalobkyně, neboť neplní výkonné funkce.
            115. Je však třeba poznamenat, že stanovy žalobkyně nerozlišují u kolektivních rozhodnutí přijímaných řídícími pracovníky v souvislosti s podmínkami usnášeníschopnosti nebo s hlasovacími právy mezi výkonnými řídícími pracovníky a řídícími pracovníky bez výkonných funkcí. V tomto ohledu je postavení řídících pracovníků bez výkonných funkcí rovnocenné výkonným řídícím pracovníkům.
            116. Argumentaci Rady, má-li být chápána tak, že míří na vliv, který mohou v rámci svých výkonných funkcí jednotlivě vykonávat někteří řídící pracovníci žalobkyně vybraní Bank Mellat, navíc nelze zohlednit ze dvou důvodů. Tato okolnost totiž nebyla v odůvodnění napadených aktů uvedena. Daná argumentace navíc není dostatečně přesná, jelikož Rada neuvedla ani totožnost dotčených řídících pracovníků, ani přesné funkce, které plnili, ani konkrétní nebezpečí, které by tato okolnost představovala pro účinnost omezujících opatření vztahujících se na Bank Mellat.
            117. Zadruhé je třeba poznamenat, že podle informací založených ve spise podléhá jmenování každého nového řídícího pracovníka žalobkyně schválení FSA. Bank Mellat tudíž nemůže – zejména zrušením pozice nezávislých řídících pracovníků – svobodně změnit počet řídících pracovníků žalobkyně ani povahu jimi vykonávaných funkcí.
            118. S ohledem na výše uvedené je třeba dospět k závěru, že za konkrétních okolností projednávaného případu nelze mít v důsledku skutečnosti, že Bank Mellat vlastní 60 % kapitálu žalobkyně, podmínku „vlastnictví“ či „vlastnění“ stanovenou v čl. 7 odst. 2 písm. d) nařízení č. 423/2007, v čl. 20 odst. 1 písm. b) rozhodnutí 2010/413, v čl. 16 odst. 2 nařízení č. 961/2010 a v čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 267/2012 za splněnou.
            119. Okolnost, že Bank Mellat vlastní 60 % kapitálu žalobkyně, tudíž neodůvodňuje sama o sobě přijetí omezujících opatření vůči žalobkyni a jejich ponechání v platnosti.
            120. Vzhledem k tomu, že okolnost, že Bank Mellat vlastní 60 % kapitálu žalobkyně, je jedinou okolností, kterou Tribunál může zohlednit (viz výše bod 102), je třeba vyhovět druhému žalobnímu důvodu, a tedy zrušit rozhodnutí 2010/644, nařízení č. 961/2010, rozhodnutí 2011/783, prováděcí nařízení č. 1245/2011 a nařízení č. 267/2012 v rozsahu, v němž se tyto akty týkají žalobkyně, aniž je třeba přezkoumat ostatní argumenty, které žalobkyně uvedla v rámci druhého žalobního důvodu, a pátý žalobní důvod.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  – Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění Tribunál považuje za účelné.

            Výrok
            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
            rozhodl takto:
            1) V rozsahu, v němž se týkají společnosti Persia International Bank plc, se zrušují:
            – položka 4 tabulky B v příloze II rozhodnutí Rady 2010/413/SZBP ze dne 26. července 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení společného postoje 2007/140/SZBP;
            – položka 2 tabulky B v příloze prováděcího nařízení Rady (EU) č. 668/2010 ze dne 26. července 2010, kterým se provádí čl. 7 odst. 2 nařízení (ES) č. 423/2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu;
            – položka 4 tabulky B v části I přílohy rozhodnutí Rady 2010/644/SZBP ze dne 25. října 2010, kterým se mění rozhodnutí 2010/413;
            – položka 4 tabulky B v příloze VIII nařízení Rady (EU) č. 961/2010 ze dne 25. října 2010, o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení č. 423/2007;
            – rozhodnutí Rady 2011/783/SZBP ze dne 1. prosince 2011, kterým se mění rozhodnutí 2010/413;
            – prováděcí nařízení Rady (EU) č. 1245/2011 ze dne 1. prosince 2011, kterým se provádí nařízení č. 961/2010;
            – položka 4 tabulky B v části I přílohy IX nařízení Rady (EU) č. 267/2012 ze dne 23. března 2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení č. 961/2010.
            2) Účinky rozhodnutí 2010/413, ve znění rozhodnutí 2010/644 a rozhodnutí 2011/783, zůstávají ve vztahu k Persia International Bank zachovány do právní moci zrušení nařízení č. 267/2012.
            3) Ve zbývající části se žaloba zamítá.
            4) Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Persia International Bank.
            5) Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. září 2001.#Rudy Grzelczyk proti Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Nivelles - Belgie.#Věc C-184/99.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      20. září 2001 (*)

      „Články 6, 8 a 8a Smlouvy o ES (nyní, po změně, články 12 ES, 17 ES a 18 ES) – Směrnice Rady 93/96/EHS – Právo pobytu pro studenty – Vnitrostátní právní úprava zaručující životní minimum, nazývané ,minimex‘, pouze vlastním státním příslušníkům, osobám, na
         které se vztahuje nařízení (EHS) č. 1612/68, osobám bez státní příslušnosti a uprchlíkům – Zahraniční student, který si během prvních let studia vydělával prostředky na obživu“

      Ve věci C‑184/99,
      jejímž předmětem je žádost zaslaná Soudnímu dvoru, na základě článku 234 ES, Tribunal du travail de Nivelles (Belgie) a směřující k získání, ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi
      Rudym Grzelczykem
      a
      Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve,
      rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 6, 8 a 8a Smlouvy o ES (nyní, po změně, články 12 ES, 17 ES a 18 ES), jakož i směrnice Rady 93/96/EHS, ze dne 29. října 1993, o právu pobytu pro studenty (Úř. věst. L 317, s. 59; Zvl. vyd. 06/02, s. 250),
      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, C. Gulmann, M. Wathelet a V. Skouris, předsedové senátů, D. A. O. Edward (zpravodaj),
         P. Jann, L. Sevón, R. Schintgen a F. Macken, soudci,

      generální advokát: S. Alber,
      vedoucí soudní kanceláře: D. Louterman-Hubeau, vedoucí oddělení,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      –       za Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve B. Liétarem, avocat,
      –       za belgickou vládu A. Snoecx, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Doutrelepontem a M. Uyttendaelem, avocats,
      –       za dánskou vládu J. Moldem, jako zmocněncem,
      –       za francouzskou vládu K. Rispal-Bellanger a C. Bergeot, jako zmocněnkyněmi,
      –       za portugalskou vládu L. Fernandesem a A. C. Pedroso, jako zmocněnci,
      –       za vládu Spojeného království R. Magrill, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Salesem a J. Coppelem, barristers,
      –       za Radu Evropské unie E. Karlsson a F. Antonem, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství P. van Nuffelem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření belgické vlády, zastoupené C. Doutrelepontem, francouzské vlády, zastoupené C. Bergeot, vlády
         Spojeného království, zastoupené K. Parkerem, QC, Rady, zastoupené E. Karlsson, a též Komise, zastoupené M. Wolfcarius a D.
         Martinem, jako zmocněnci, na jednání konaném dne 20. června 2000,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. září 2000,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Rozhodnutím ze dne 7. května 1999, došlým Soudnímu dvoru dne 19. května 1999, Tribunal de travail de Nivelles položil na základě
         článku 234 ES dvě předběžné otázky týkající se výkladu článků 6, 8 a 8a Smlouvy o ES (nyní, po změně, články 12 ES, 17 ES
         a 18 ES), jakož i směrnice Rady 93/96/EHS ze dne 29. října 1993 o právu pobytu pro studenty (Úř. věst. L 317, s. 59; Zvl.
         vyd. 06/02, s. 250).

      2       Tyto otázky byly položeny v rámci sporu mezi R. Grzelczykem a Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve (dále
         jen „CPAS“) ohledně rozhodnutí posledně jmenovaného odejmout R. Grzelczykovi nárok na vyplácení životního minima (dále jen
         „minimex“).

       Právní úprava Společenství
      3       Článek 6 první pododstavec Smlouvy stanoví:
      „V rámci použití této smlouvy, aniž jsou dotčena její zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní
         příslušnosti.“

      4       Článek 8 Smlouvy stanoví:
      „1. Zavádí se občanství Unie. Každá osoba, která má státní příslušnost členského státu, je občanem Unie.
      2. Občané Unie mají práva a povinnosti stanovené touto smlouvou.“
      5       Článek 8a Smlouvy zní následovně:
      „1. Každý občan Unie má právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených
         v této smlouvě a v předpisech přijatých k jejímu provedení.

      2. Rada může přijímat předpisy k usnadnění výkonu práv uvedených v odstavci 1; nestanoví-li tato smlouva jinak, rozhoduje
         Rada na návrh Komise a po obdržení souhlasu Evropského parlamentu jednomyslně.“

      6       Čtvrtý bod odůvodnění směrnice Rady 90/364/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu (Úř. věst. L 180, s. 26; Zvl. vyd. 20/01,
         s. 3) a směrnice Rady 90/365/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu zaměstnaných osob a osob samostatně výdělečně činných
         po skončení jejich pracovní činnosti (Úř. věst. L 180, s. 28; Zvl. vyd. 20/01, s. 5), jakož i šestý bod odůvodnění směrnice
         93/96 – která v podstatě nahradila směrnici Rady 90/366/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu pro studenty (Úř. věst.
         L 180, s. 30) zrušenou Soudním dvorem (rozsudek ze dne 7. července 1992, Parlament v. Rada, C‑295/90, Recueil, s. I‑4193)
         – uvádějí, že osoby, na které se tyto směrnice vztahují, se nesmějí stát nepřiměřeným zatížením veřejných financí hostitelského
         členského státu.

      7       Podle článku 1 směrnice 93/96:
      „Pro upřesnění podmínek usnadňujících výkon práva pobytu a s cílem zajistit přístup k odbornému vzdělání bez diskriminace
         pro státního příslušníka členského státu, který byl přijat k odbornému vzdělávání v jiném členském státě, přiznávají členské
         státy právo pobytu každému studentovi, který je státním příslušníkem členského státu a který nepožívá toto právo na základě
         jiných právních předpisů Společenství, a rovněž manželce nebo manželovi studenta a nezaopatřeným dětem, pokud student prokáže
         dotyčnému vnitrostátnímu orgánu prohlášením nebo obdobnými prostředky, které si zvolí a které jsou přinejmenším rovnocenné,
         že má dostatečné prostředky, aby se nestal během svého pobytu zatížením pro systém sociálního zabezpečení hostitelského členského
         státu, a za podmínky, že je zapsán do uznaného vzdělávacího zařízení, aby v něm jako hlavní činnost získal odborné vzdělání,
         a že má v hostitelském členském státě uzavřeno nemocenské pojištění vůči všem rizikům.“

       Vnitrostátní právní úprava
      8       Článek 1 zákona ze 7. srpna 2004, kterým se zavádí nárok na životní minimum (Moniteur belge ze dne 18. srpna 1974, s. 11363), stanoví:

      „Každý Belgičan, který dosáhl zletilosti podle občanského práva, který má své skutečné bydliště v Belgii a který nemá dostatečné
         prostředky a není s to si je opatřit buď vlastním úsilím, nebo jiným způsobem, má nárok na životní minimum.

      Král určí, co je třeba považovat za skutečné bydliště.
      Stejné právo je přiznáno nezletilým, kteří nabyli zletilosti uzavřením manželství, jakož i svobodným osobám, které pečují
         o jedno nebo více dětí.

      2. Král může výnosem projednaným v Radě ministrů rozšířit použití tohoto zákona, za podmínek jím stanovených, na jiné skupiny
         nezletilých, jakož i na osoby, které nemají belgickou státní příslušnost.“

      9       Podle článku 1 královské vyhlášky ze dne 27. března 1987 (Moniteur belge ze dne 7. dubna 1987, s. 5086), která rozšiřuje působnost zákona ze 7. srpna 1974 na osoby, které nemají belgickou státní
         příslušnost:

      „Působnost zákona ze dne 7. srpna 1974, kterým se zavádí nárok na životní minimum, se rozšiřuje na následující osoby:
      1° ty, na něž se vztahuje nařízení Rady Evropských společenství (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků
         uvnitř Společenství;

      2° bezdomovce, kteří spadají do působnosti Úmluvy o statutu bezdomovců, podepsané v New Yorku dne 28. září 1954 a schválené
         zákonem ze dne 12. května 1960;

      3° uprchlíky ve smyslu článku 49 zákona ze dne 15. prosince 1980 o vstupu na území, pobytu, usazení a vyhoštění cizinců.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10     V roce 1995 zahájil R. Grzelczyk, francouzský státní příslušník, universitní studium tělesné výchovy na katolické univerzitě
         v Louvain-la-Neuve a přestěhoval se tedy do Belgie. Během prvních tří let svého studia hradil sám své výdaje na obživu, ubytování
         a studium, tím, že vykonával různá menší zaměstnání a dosáhl úlev při placení.

      11     Na začátku čtvrtého a posledního roku svého studia požádal CPAS o vyplácení minimex. CPAS ve své zprávě uvádí, že R. Grzelczyk
         pracoval hodně, aby své studium zaplatil, ale poslední akademický rok je kvůli napsání závěrečné práce a absolvování stáže
         těžší než roky předchozí. Z tohoto důvodu CPAS rozhodnutím ze dne 16. října 1998 přiznal R. Grzelczykovi nárok na minimex,
         vypočítané podle tzv. „izolované“ sazby pro období od 5. října 1998 do 30. června 1999.

      12     CPAS požádal belgický stát o náhradu částky minimex vyplacené R. Grzelczykovi. Vzhledem k tomu, že příslušné federální ministerstvo
         odmítlo přistoupit k náhradě z důvodu, že zákonné podmínky vyžadované pro přiznání minimex, konkrétně podmínka státní příslušnosti,
         nebyly splněny, CPAS rozhodnutím ze dne 29. ledna 1999 odejmul R. Grzelczykovi nárok na minimex počínaje 1. lednem 1999 s následujícím
         odůvodněním: „Dotčená osoba je státním příslušníkem EHS zapsaným jako student“.

      13     Rudy Grzelczyk napadl toto rozhodnutí u Tribunal du travail de Nivelles. Tento soud uvádí to, že podle judikatury Soudního
         dvora minimex představuje sociální výhodu ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném
         pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15) a že v belgickém právu byl nárok na minimex
         rozšířen na osoby spadající do působnosti tohoto nařízení. Připomíná nicméně, že CPAS se domnívá, že R. Grzelczyk nesplňuje
         podmínky pro to, aby se mohl domáhat tohoto rozšíření působnosti minimex, jelikož jeho status studenta neumožňuje, aby byl
         považován za pracovníka, a jeho pobyt v Belgii není výsledkem uplatnění zásady volného pohybu pracovníků. Krom toho si uvedený
         soud, odkazujíc na rozsudek ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C‑85/96, Recueil, s. I‑2691) klade otázku, zda zásady evropského
         občanství a zákazu diskriminace brání uplatnění vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení.

      14     Za těchto podmínek Tribunal du travail de Nivelles, vzhledem k naléhavosti situace, ve kterém se nacházel R. Grzelczyk, jednak
         přiznal dotčenému nárok na sociální pomoc ve formě věcné pomoci stanovené paušálně na 20 000 BEF měsíčně pro období od 1. ledna
         do 30. června 1999, a jednak se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1) Brání právo Společenství – konkrétně zásady evropského občanství a zákazu diskriminace uvedené v článcích 6 a 8 Smlouvy
         o založení Evropského společenství – tomu, aby byl nárok na sociální dávku nepříspěvkového typu, jaký byl zaveden belgickým
         zákonem ze dne 7. srpna 1974 o životním minimu, přiznán pouze státním příslušníkům členských států, na které se vztahuje nařízení
         (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968, a nikoli všem občanům Unie?

      2) Podpůrně, musejí být články 6 a 8a Smlouvy a směrnice [93/96] ze dne 29. října 1993 o právu pobytu pro studenty vykládány
         v tom smyslu, že umožňují, bylo-li právo pobytu studenta uznáno, aby byl student později vyloučen z nároku na dávky nepříspěvkového
         typu, jako je životní minimum, vyplácené hostitelskou zemí, a, v případě kladné odpovědi, v tom smyslu, že toto vyloučení
         je obecné a konečné?“

       Úvodní poznámky
      15     Účastníci původního řízení, členské státy, které předložily vyjádření, a Komise věnovali podstatnou část svých vyjádření,
         jak písemných tak ústních, otázce, zda R. Grzelczyk na základě toho, že během prvních tří let svého studia vykonával různá
         zaměstnání, spadá, jakožto pracovník ve smyslu práva Společenství, do působnosti královské vyhlášky ze dne 27. března 1987.

      16     Z předkládacího usnesení nicméně vyplývá, že národní soud přijal za svůj názor CPAS, podle kterého R. Grzelczyk nesplňuje
         podmínky pro to, aby byl kvalifikován jako pracovník ve smyslu práva Společenství. S ohledem na tento právní a faktický základ
         si předkládající soud klade otázku ohledně slučitelnosti belgické právní úpravy platné v této oblasti s právem Společenství,
         zejména s články 6, 8 a 8a Smlouvy.

      17     Za těchto podmínek přísluší Soudnímu dvoru, aby odpověděl na otázky vnitrostátního soudu, jak byly položeny a v mezích vymezených
         posledně uvedeným soudem.

      18     Předkládajícímu soudu náleží posoudit, zejména ve světle závěrů generálního advokáta, zda skutkový stav a okolnosti věci v původním
         řízení umožňují dospět k závěru, že R. Grzelczyk má být kvalifikován jako pracovník ve smyslu práva Společenství, či nikoliv.

       K první otázce
      19     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda články 6 a 8 Smlouvy brání tomu, aby byl nárok na takovou sociální dávku
         nepříspěvkového typu, jako je minimex, podmíněn, pokud jde o státní příslušníky jiných členských států než hostitelského členského
         státu, na jehož území uvedení státní příslušníci legálně pobývají, tím, že posledně uvedení spadají do působnosti nařízení
         č. 1612/68, ačkoliv na státní příslušníky hostitelského členského státu se žádná taková podmínka nevztahuje.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      20     CPAS uplatňuje, že za současného stavu práva Společenství nelze mít za to, že všichni občané Evropské unie si mohou nárokovat
         takové sociální dávky nepříspěvkového typu, jako je minimex. Z článku 8a odst. 1 Smlouvy totiž jasně vyplývá, že toto ustanovení
         nemá přímý účinek a jeho provedení musí vždy respektovat omezení stanovená ve Smlouvě a upřesněná sekundárním právem. Do tohoto
         práva přitom patří zejména směrnice 90/364, 90/365 a 93/96, které podřizují výkon volného pohybu požadavku prokázat, že dotčená
         osoba má dostatečné prostředky a je kryta sociálním pojištěním.

      21     Belgická a dánská vláda tvrdí, že vstup Smlouvy o Evropské unii a Amsterodamské smlouvy v platnost nemůže tento výklad změnit.
         Podle nich z občanství Unie nevyplývá, že její občané získávají nová a širší práva než ta, která již vyplývají ze Smlouvy
         o ES a sekundárního práva. Zásada občanství Unie tak nemá nezávislý obsah, ale navazuje pouze na ostatní ustanovení této Smlouvy.

      22     Francouzská vláda se domnívá, že myšlenka rozšířit na všechny občany Unie zásadu rovného zacházení v oblasti sociálních výhod,
         ačkoliv prospěch z této zásady je v současnosti vyhrazen pouze pracovníkům a jejich rodinným příslušníkům, by znamenala zavedení
         všeobecné rovnosti mezi občany Unie usazenými v členském státě a státními příslušníky tohoto státu, což je těžko slučitelné
         s právy spojenými se státní příslušností.

      23     Portugalská vláda poukazuje na to, že od vstupu Smlouvy o Evropské unii v platnost již nejsou státní příslušníci členských
         států považováni právem Společenství především za hospodářské činitele ve Společenství, které má v podstatě hospodářskou povahu.
         Podle této vlády mělo zavedení občanství Unie za následek, že omezení a podmínky stanovené právem Společenství, kterým je
         podřízen výkon práva svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, nelze nadále vykládat tak, že se vztahují na
         právo čistě hospodářské povahy, které vyplývá ze Smlouvy o ES, nýbrž tak, že se týkají pouze výjimek založených na důvodech
         veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví. Krom toho, jestliže vstupem Smlouvy o Evropské unii v platnost
         státní příslušníci členských států nabyli status občana Unie a přestávají být považováni za čistě hospodářské činitele, vyplývá
         z toho, že použitelnost nařízení č. 1612/68 musí být rovněž rozšířena na všechny občany Unie, ať už mají postavení pracovníků
         ve smyslu tohoto nařízení, či nikoliv.

      24     Vláda Spojeného království uplatňuje, odkazujíc na výše uvedený rozsudek Martínez Sala, že ačkoli se R. Grzelczyk stal předmětem
         diskriminace na základě státní příslušnosti, článek 6 Smlouvy o ES se na jeho případ nevztahuje, protože jakákoli případná
         diskriminace vůči němu nespadá do působnosti uvedené Smlouvy. Uvedené ustanovení, ať už samostatně nebo ve spojení s článkem
         8 Smlouvy, nemůže způsobit zrušení omezení působnosti nařízení č. 1612/68.

      25     Belgická vláda dodává, že ve věci v původním řízení se žalobce domáhá nároku na minimex, ačkoli tento druh financování nespadá
         do pole působnosti článku 6 Smlouvy, ani do působnosti článků 126 Smlouvy o ES (nyní článek 149 ES) a 127 Smlouvy o ES (nyní,
         po změně, článek 150 ES). Takové financování je totiž nástrojem sociální politiky, který nemá žádný zvláštní vztah k profesionální
         výuce a který za současného stavu práva Společenství nespadá do působnosti Společenství.

      26     Komise má za to, že články 6 a 8 Smlouvy je třeba vykládat v tom smyslu, že přiznávají občanům Unie právo nebýt, v rámci věcné
         působnosti Smlouvy, diskriminováni členským státem na základě státní příslušnosti, za předpokladu, že postavení občana Unie
         zahrnuje relevantní vazbu k dotčenému členskému státu.

       Posouzení Soudního dvora
      27     Za účelem zasazení právního problému vzneseného ve věci v původním řízení do kontextu je třeba připomenout, že v rozsudku
         ze dne 27. března 1985, Hoeckx (249/83, Recueil, s. 973), ve kterém se jednalo o nezaměstnaného holandského státního příslušníka,
         který se právě vrátil do Belgie, kde znovu požádal o nárok na minimex, Soudní dvůr rozhodl, že taková sociální dávka, která
         obecně zaručuje životní minimum, jako je dávka stanovená belgickým zákonem ze dne 7. srpna 1974, představuje sociální výhodu
         ve smyslu nařízení č. 1612/68.

      28     V rozhodné době z hlediska skutkového stavu ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Hoeckx, měli nárok na minimex
         všichni státní příslušníci členských států Společenství, nicméně státní příslušníci jiných členských států než Belgie museli
         splnit dodatečnou podmínku skutečného pobytu na území tohoto členského státu během pěti posledních let předcházejících datu
         přiznání dávky minimex (viz článek 1 královské vyhlášky ze dne 8. ledna 1976, Moniteur belge ze dne 13. ledna 1976, s. 311). Královskou vyhláškou ze dne 27. března 1987, která zrušila vyhlášku ze dne 8. ledna 1976,
         byl omezen nárok na minimex v případě státních příslušníků ostatních členských států pouze na ty, na které se vztahuje nařízení
         č. 1612/68. Podmínka pobytu, v mezidobí pozměněná, byla zrušena v důsledku žaloby pro nesplnění povinností podané Komisí proti
         Belgickému království (viz rozsudek ze dne 10. listopadu 1992, Komise v. Belgie, C‑326/90, Recueil, s. I‑5517).

      29     Ze spisu vyplývá, že student belgické státní příslušnosti, nemající postavení pracovníka ve smyslu nařízení č. 1612/68, který
         by se nacházel v totožné situaci jako R. Grzelczyk, by splňoval podmínky nutné pro získání nároku na minimex. Skutečnost,
         že R. Grzelczyk nemá belgickou státní příslušnost, představuje jedinou překážku toho, aby mu byl přiznán nárok na minimex,
         a je tedy nesporné, že se jedná o diskriminaci pouze na základě státní příslušnosti.

      30     V oblasti působnosti Smlouvy je taková diskriminace v zásadě zakázána jejím článkem 6. V projednávaném případě musí být tento
         článek za účelem posouzení jeho působnosti vykládán ve spojení s ustanoveními Smlouvy o občanství Unie.

      31     Status občana Unie je totiž určen k tomu, být základním statusem státních příslušníků členských států umožňujícím těm z nich,
         kteří se nacházejí ve stejné situaci, požívat, bez ohledu na jejich státní příslušnosti a s výhradou výjimek výslovně stanovených
         v tomto ohledu, stejného právního zacházení.

      32     Jak Soudní dvůr rozhodl v bodě 63 výše uvedeného rozsudku Martínez Sala, občan Unie, který legálně pobývá na území hostitelského
         členského státu, se může dovolávat článku 6 Smlouvy ve všech situacích spadajících do věcné působnosti práva Společenství.

      33     Tyto situace zahrnují zejména ty, které se týkají výkonu základních svobod zaručených Smlouvou, a ty, které se týkají svobody
         pohybu a pobytu na území členských států, kterou přiznává článek 8a Smlouvy (viz rozsudek ze dne 24. listopadu 1998, Bickel
         a Franz, C‑274/96, Recueil, s. I‑7637, body 15 a 16).

      34     Je pravda, že v bodě 18 rozsudku ze dne 21. června 1988, Brown (197/86, Recueil, s. 3205), Soudní dvůr rozhodl, že za současného
         stavu vývoje práva Společenství pomoc přiznávaná studentům na obživu a na vzdělání v zásadě nespadá do působnosti Smlouvy
         o EHS ve smyslu jejího článku 7 (nyní článek 6 Smlouvy o ES).

      35     Nicméně od vydání výše uvedeného rozsudku Brown Smlouva o Evropské unii zavedla do Smlouvy o ES občanství Unie a do její třetí
         části, hlavy VIII, vložila kapitolu 3 věnovanou zejména všeobecnému a odbornému vzdělávání. Nic v textu takto pozměněné Smlouvy
         neumožňuje mít za to, že studenti, kteří jsou občany Unie, jsou, pokud se přemístí za účelem studia do jiného členského státu,
         zbaveni práv přiznaných Smlouvou občanům Unie. Krom toho od vydání výše uvedeného rozsudku Brown Rada rovněž schválila směrnici
         93/96, která stanoví, že členské státy přiznávají právo pobytu studentům, kteří jsou státními příslušníky členského státu
         a kteří splňují určité podmínky.

      36     Skutečnost, že občan Unie absolvuje universitní studium v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem, ho tedy
         sama o sobě nemůže zbavit možnosti dovolávat se zákazu jakékoli diskriminace na základě státní příslušnosti, stanoveného v článku
         6 Smlouvy.

      37     Této zákaz musí být v projednávaném případě vykládán, jako bylo uvedeno výše v bodě 30, ve spojení s čl. 8a odst. 1 Smlouvy,
         který zakotvuje „právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených
         v této smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení“.

      38     Co se týče těchto omezení a podmínek, z článku 1 směrnice 93/96 vyplývá, že členské státy mohou od studentů, kteří jsou státními
         příslušníky členského státu a kteří chtějí požívat práva pobytu na jejich území, požadovat zaprvé, aby prokázali dotyčnému
         vnitrostátnímu orgánu, že mají dostatečné prostředky, aby se nestali během svého pobytu zatížením pro systém sociálního zabezpečení
         hostitelského členského státu, dále, že jsou zapsáni do uznaného vzdělávacího zařízení, aby v něm jako hlavní činnost získali
         odborné vzdělání, a konečně, že mají v hostitelském členském státě uzavřeno nemocenské pojištění vůči všem rizikům.

      39     Článek 3 směrnic 93/96 upřesňuje, že směrnice nezakládá pro studenty požívající právo pobytu nárok na výplatu stipendií od
         hostitelského státu. Naproti tomu žádné ustanovení uvedené směrnice nevylučuje osoby, na něž se vztahuje, z nároku na sociální
         dávky.

      40     Co se konkrétněji týče otázky prostředků, článek 1 směrnice 93/96 nepožaduje prostředky v určité výši ani nevyžaduje, aby
         jejich existence byla prokázána konkrétními dokumenty. Jde pouze o prohlášení nebo jakýkoli jiný, přinejmenším rovnocenný,
         způsob, který studentovi umožňuje prokázat dotyčnému vnitrostátnímu orgánu, že má pro sebe, jakož i případně pro svého manžela
         nebo manželku a nezaopatřené děti, dostatečné prostředky, aby se nestali během svého pobytu zatížením pro systém sociálního
         zabezpečení hostitelského členského státu (rozsudek ze dne 25. května 2000, Komise v. Itálie, C‑424/98, Recueil, s. I‑4001,
         bod 44).

      41     Směrnice 93/96 se tím, že se omezuje na požadavek takového prohlášení, liší od směrnic 90/364 a 90/365, které obsahují údaje
         týkající se minimální výše příjmů, jež musí mít osoby, na něž se vztahují tyto dvě posledně uvedené směrnice. Tyto rozdíly
         jsou dány zvláštnostmi pobytu studentů ve srovnání s pobytem osob, na něž se vztahují směrnice 90/364 a 90/365 (viz výše uvedený
         rozsudek Komise v. Itálie, bod 45).

      42     Tento výklad nicméně nevylučuje, aby hostitelský členský stát usoudil, že student, který využívá sociální pomoci, přestal
         splňovat podmínky, kterým podléhá jeho právo pobytu, a aby přijal, při dodržení omezení stanovených v tomto ohledu právem
         Společenství, opatření za účelem buďto ukončení povolení k pobytu tohoto státního příslušníka, nebo jeho neprodloužení.

      43     Taková opatření však nemohou být v žádném případě automatickým důsledkem toho, že student, který je příslušníkem jiného členského
         státu, využil sociální pomoci hostitelského členského státu.

      44     Je pravda, že článek 4 směrnice 93/96 stanoví, že právo pobytu je zachováno, dokud osoby toto právo požívající splňují podmínky
         stanovené v článku 1 uvedené směrnice. Nicméně z šestého bodu odůvodnění směrnice vyplývá, že osoby požívající práva pobytu
         se nesmějí stát „nepřiměřeným“ zatížením pro veřejné finance hostitelského členského státu. Směrnice 93/96, stejně jako směrnice
         90/364 a 90/365, tedy připouští určitou finanční solidaritu státních příslušníků tohoto státu s příslušníky ostatních členských
         států, zejména pokud jsou obtíže, kterým čelí osoba požívající práva pobytu, přechodné povahy.

      45     Krom toho finanční situace studenta se může v průběhu času změnit z důvodů nezávislých na jeho vůli. Věrohodnost jeho prohlášení
         může být tedy posouzena pouze v okamžiku, kdy je učiněno.

      46     Z výše uvedeného vyplývá, že články 6 a 8 Smlouvy brání tomu, aby byl nárok na takovou sociální dávku nepříspěvkového typu,
         jako je minimex, podmíněn, pokud jde o státní příslušníky jiných členských států než hostitelského členského státu, na jehož
         území uvedení státní příslušníci legálně pobývají, tím, že posledně uvedení spadají do působnosti nařízení č. 1612/68, ačkoli
         na státní příslušníky hostitelského členského státu se žádná taková podmínka nevztahuje.

       K druhé otázce
      47     Vzhledem k odpovědi na první otázku a protože druhá otázka byla položena podpůrně, není nutné na tuto otázku odpovídat.
       K časovým účinkům tohoto rozsudku
      48     Ve svých písemných vyjádřeních belgická vláda žádá Soudní dvůr, aby v případě, že dospěje k závěru, že taková osoba, jako
         je žalobce v původním řízení, může pobírat minimex, omezil časové účinky tohoto rozsudku.

      49     Na podporu této žádosti belgická vláda uplatňuje, že rozsudek Soudního dvora by měl zpětný účinek, který by zpochybnil právní
         vztahy založené v dobré víře a v souladu se sekundárním právem. Konkrétněji, tato vláda se obává zpětného rozvratu systémů
         sociálních dávek pro studenty v důsledku změny samotné struktury sekundárního práva; která by vyplývala z nového výkladu práva
         Společenství, podle něhož se student v takové situaci, jako je situace v původním řízení, může dovolávat článků 6 a 8 Smlouvy.
         Zásada právní jistoty tedy vyžaduje omezení časových účinků rozsudku.

      50     Je třeba připomenout, že výklad ustanovení práva Společenství, který Soudní dvůr podává, se omezuje na vyjasnění a upřesnění
         významu a dosahu tohoto ustanovení, tak jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy nabylo účinnosti (viz rozsudky ze
         dne 11. srpna 1995, Roders a další, C‑367/93 až C‑377/93, Recueil, s. I‑2229, bod 42, a ze dne 24. září 1998, Komise v. Francie,
         C‑35/97, Recueil, s. I‑5325, bod 46).

      51     Soudní dvůr mohou jen výjimečné okolnosti přimět k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty inherentní právnímu řádu
         Společenství omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních
         vztahů založených v dobré víře (viz zejména rozsudek ze dne 23. května 2000, Buchner a další, C‑104/98, Recueil, s. I‑3625,
         bod 39).

      52     Krom toho podle ustálené judikatury finanční důsledky, které mohou vyplývat pro členský stát z rozsudku vydaného v řízení
         o předběžné otázce, neodůvodňují samy o sobě omezení časových účinků tohoto rozsudku (viz zejména výše uvedený rozsudek Buchner
         a další, bod 41).

      53     Soudní dvůr se totiž k tomuto řešení uchýlil pouze za přesně vymezených okolností, když jednak existovalo riziko závažných
         hospodářských dopadů zejména v důsledku vysokého počtu právních vztahů založených v dobré víře na základě právní úpravy považované
         za platnou a účinnou a jednak se jevilo, že jednotlivci a vnitrostátní orgány byly vedeny k chování, které nebylo v souladu
         s právní úpravou Společenství, z důvodu objektivní a závažné nejistoty ohledně dosahu ustanovení práva Společenství, nejistoty,
         ke které případně přispělo i samotné chování jiných členských států nebo Komise (viz výše uvedený rozsudek Roders a další,
         bod 43).

      54     V projednávaném případě belgická vláda neuvedla na podporu své žádosti o omezení časových účinků tohoto rozsudku žádnou skutečnost,
         která by prokazovala, že objektivní a závažná nejistota ohledně dosahu ustanovení Smlouvy o občanství Unie, která nabyla účinnosti
         dne 1. listopadu 1993, vedla vnitrostátní orgány k chování, které nebylo v souladu s těmito ustanoveními.

      55     V důsledku toho není namístě omezit časové účinky tohoto rozsudku.
       K nákladům řízení
      56     Výdaje vzniklé belgické, dánské, francouzské a portugalské vládě a vládě Spojeného království, jakož i Radě a Komisi, které
         předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
         povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný
         uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR,
      o otázkách, které mu byly předloženy rozhodnutím Tribunal du travail de Nivelles ze dne 7. května 1999, rozhodl takto:
      Články 6 a 8 Smlouvy o ES (nyní, po změně, články 12 ES a 17 ES) brání tomu, aby byl nárok na takovou sociální dávku nepříspěvkového
            typu, jako je životní minimum podle článku 1 belgického zákona ze dne 7. srpna 1974, podmíněn, pokud jde o státní příslušníky
            jiných členských států než hostitelského členského státu, na jehož území uvedení státní příslušníci legálně pobývají, tím,
            že posledně uvedení spadají do působnosti nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků
            uvnitř Společenství, ačkoli na státní příslušníky hostitelského členského státu se žádná taková podmínka nevztahuje.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Jann

               Sevón

               Schintgen

               Macken

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 20. září 2001.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 11. srpna 1995. # F. G. Roders BV a další proti Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Tariefcommissie - Nizozemsko. # Spojené věci C-367/93 až C-377/93.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 8. května 2003. # T. Port GmbH & Co. KG proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Společná organizace trhu - Žaloba na náhradu škody. # Věc C-122/01 P.