title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 26. dubna 2007.#Alcon Inc. v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Věc C-412/05 P.

text:
      Věc C-412/05 P
      Alcon Inc.
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 40/94 – Článek 8 odst. 1 písm. b) – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 43 odst. 2 a 3 – Skutečné užívání – Nový důvod – Slovní ochranná známka TRAVATAN – Námitky majitele starší národní ochranné známky TRIVASTAN“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Řízení – Předkládání nových důvodů v průběhu řízení
      (Jednací řád Soudu, čl. 48 odst.2)
      2.        Ochranná známka Společenství – Řízení o žalobě
      (Jednací řád Soudu, čl. 135 odst. 4; nařízení Rady č. 40/94, článek 63)
      3.        Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      4.        Ochranná známka Společenství – Rozhodnutí Úřadu – Legalita
      (Nařízení Rady č. 40/94)
      5.        Kasační opravný prostředek – Důvody – Rozporné odůvodnění – Přípustnost
      1.        Ačkoliv čl. 48 odst. 2 první pododstavec jednacího řádu Soudu zakazuje předkládání nových důvodů v průběhu řízení, ledaže
         by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení, důvod, který představuje rozšíření
         dříve formulovaného důvodu, musí být nicméně považován za přípustný.

      (viz body 38–40)
      2.        V řízení týkajícím se žaloby proti rozhodnutí odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a
         vzory), kterým bylo rozhodnuto o odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení, účastník řízení, který požadoval zápis ochranné
         známky, nemá pravomoc změnit před Soudem takové podmínky sporu, jež vyplynuly z příslušných požadavků a tvrzení jeho samého
         a osoby, jež podala námitky před Úřadem.

      Jednak totiž z článku 63 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství vyplývá, že zrušení, stejně jako změna rozhodnutí
         odvolacích senátů jsou možné pouze v případě nepříslušnosti, podstatného porušení procesních ustanovení, porušení Smlouvy
         o ES, nařízení č. 40/94 nebo prováděcích předpisů nebo v případě zneužití pravomoci. Proto se přezkum tohoto rozhodnutí vykonávaný
         soudem Společenství omezuje pouze na přezkum jeho legality, a jeho předmětem tedy není nový přezkum skutkových okolností,
         které byly posouzeny odděleními Úřadu, vyžadující zohlednění skutečností, které mu byly nově předloženy.

      Krom toho z čl. 135 odst. 4 jednacího řádu Soudu vyplývá, že účastníci řízení před tímto Soudem nesmí změnit předmět řízení
         tak, jak byl definován před odvolacím senátem.

      (viz body 43–45)
      3.        V rámci posouzení existence nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství
         týkající se ochranné známky pro léčiva, pro jejichž prodej konečnému spotřebiteli v lékárně je nezbytný lékařský předpis,
         Soud může konstatovat, aniž by se dopustil nesprávného právního posouzení, že relevantní veřejnost je tvořena jak konečnými
         spotřebiteli, tak odborníky ve zdravotnictví, a sice lékaři, kteří léčivo předepisují, jakož i lékárníky, kteří jej prodávají.
         Skutečnost, že takoví zprostředkovatelé, jako tito odborníci ve zdravotnictví, jsou schopni ovlivnit či určit výběr konečných
         spotřebitelů, není sama o sobě takové povahy, aby vyloučila veškeré nebezpečí záměny pro uvedené spotřebitele, pokud jde o
         původ dotčených výrobků.

      Krom toho, jelikož je nesporné, že celý postup uvádění farmaceutických přípravků na trh má za cíl jejich nákup konečnými spotřebiteli,
         role zajištěná zprostředkovateli musí být částečně vyvážena vysokým stupněm pozornosti, který jsou tito spotřebitelé schopni
         vykázat při předpisu farmaceutických přípravků, a tudíž schopností uvedených spotřebitelů přimět tyto odborníky ke zohlednění
         jejich vnímání dotčených ochranných známek, a zejména jejich požadavků nebo preferencí.

      (viz body 52, 57–59, 61, 63)
      4.        Rozhodnutí o zápisu označení jako ochranné známky Společenství, která odvolací senáty Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu
         (ochranné známky a vzory) přijímají na základě nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, jsou přijímána v rámci přesně
         stanovené pravomoci, a nikoli v rámci diskreční pravomoci. Legalita uvedených rozhodnutí musí být tudíž posuzována výlučně
         na základě tohoto nařízení, jak je vykládáno soudem Společenství, a nikoli na základě dřívější rozhodovací praxe odvolacích
         senátů.

      (viz bod 65)
      5.        Otázka, zda odůvodnění rozsudku Soudu je rozporné, nebo nedostatečné, je právní otázkou, které se lze jako takové dovolávat
         v rámci kasačního opravného prostředku.

      (viz bod 97)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      26. dubna 2007(*)

      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 40/94 – Článek 8 odst. 1 písm. b) – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 43 odst. 2 a 3 –Skutečné užívání – Nový důvod – Slovní ochranná známka TRAVATAN – Námitky majitele starší národní ochranné známky TRIVASTAN“
      Ve věci C‑412/05 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 Statutu Soudního dvora podaný dne 23. listopadu 2005,
      Alcon Inc., se sídlem v Hünenberg (Švýcarsko), zastoupená G. Breenem, solicitor, a J. Gleesonem, SC, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupený A. Folliard‑Monguiralem, jako zmocněncem,

      žalovaný v prvním stupni,
      Biofarma SA, se sídlem v Neuilly‑sur‑Seine (Francie), zastoupená V. Gil Vegou a A. Ruiz Lópezem, abogados,

      vedlejší účastnice v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Tizzano, A. Borg Barthet, J. Malenovský a A. Ó Caoimh (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Swedenborg, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. září 2006,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. října 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se Alcon Inc. domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne
         22. září 2005, Alcon v. OHIM – Biofarma (TRAVATAN) (T‑130/03, Sb. rozh. s. II‑3859, dále jen „napadený rozsudek“), kterým tento Soud zamítl její žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí
         třetího odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 30. ledna 2003 (věc
         R 968/2001‑3) zamítajícího zápis slovního označení „TRAVATAN“ jako ochranné známky Společenství (dále jen „sporné rozhodnutí“).

       Právní rámec
      2        Článek 48 odst. 2 první pododstavec jednacího řádu Soudu stanoví, že „[n]ové důvody nelze předkládat v průběhu řízení, ledaže
         by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení“.

      3        Podle čl. 135 odst. 4 uvedeného řádu „[s]pisy účastníků řízení nesmí změnit předmět řízení před odvolacím senátem“.

      4        Článek 8 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146) stanoví:

      „1.      Na základě námitek majitele starší ochranné známky se přihlášená ochranná známka nezapíše:
      […]
      b)      pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na
         které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna;
         nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou.“

      5        Článek 8 odst. 2 písm. a) bod ii) tohoto nařízení zní následovně:

      „ ,Staršími ochrannými známkami‘ se pro účely odstavce 1 rozumějí:
      a)      ochranné známky s dřívějším datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství, s případným
         přihlédnutím k právu přednosti uplatněnému ve vztahu k těmto ochranným známkám, které patří do těchto kategorií:

      […]
               ii)   ochranné známky zapsané v členském státě […]“
      6        Článek 43 odst. 2 a 3 téhož nařízení stanoví:

      „2.      Na žádost přihlašovatele je majitel starší ochranné známky Společenství, který podal námitky, povinen předložit důkaz o tom,
         že po dobu [během] pěti let před zveřejněním přihlášky ochranné známky Společenství byla starší ochranná známka na území Společenství
         skutečně užívána pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána a které uvádí pro odůvodnění námitek, nebo důkaz o existenci
         řádných důvodů pro její neužívání, pokud je k tomuto dni starší ochranná známka Společenství zapsána nejméně po dobu pěti
         let. Nejsou-li takové důkazy předloženy, námitky se zamítnou. Byla-li starší ochranná známka užívána pouze pro některé z výrobků
         nebo služeb, pro které je zapsána, považuje se pro účely projednání námitek za zapsanou pouze pro tyto výrobky nebo služby.

      3.      Odstavec 2 se vztahuje i na starší národní ochranné známky uvedené v čl. 8 odst. 2 písm. a), přičemž užívání na území Společenství
         je nahrazeno užíváním na území členského státu, kde požívá starší národní známka ochrany.“

      7        Podle čl. 44 odst. 1 uvedeného nařízení přihlašovatel může kdykoli vzít zpět přihlášku ochranné známky Společenství nebo omezit
         seznam výrobků nebo služeb, který obsahuje.

      8        Článek 63 odst. 1 až 3 nařízení č. 40/94 stanoví následující:

      „1.      Proti rozhodnutí odvolacího senátu o odvolání lze podat žalobu k [Soudu].
      2.       Žalobu lze podat pro nepříslušnost, podstatné porušení procesních ustanovení, porušení Smlouvy, tohoto nařízení nebo prováděcích
         předpisů nebo zneužití pravomoci.

      3.       [Soud] má pravomoc napadené rozhodnutí zrušit nebo je změnit.“
      9        Nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl.
         vyd. 17/01, s. 189), uvádí v pravidle 13 odst. 1 informace, které musí obsahovat žádost o změnu přihlášky podaná podle článku
         44 tohoto posledně uvedeného nařízení.

       Skutečnosti předcházející sporu
      10      Dne 11. června 1998 navrhovatelka předložila OHIM přihlášku k zápisu slovního označení „TRAVATAN“ jako ochranné známky Společenství
         pro „oční farmaceutické přípravky“. Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležejí do třídy 5 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním
         třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků (dále jen „Niceská dohoda“),
         a sice „[f]armaceutické a zvěrolékařské přípravky; hygienické přípravky pro lékařství; dietní výrobky pro lékařské užití;
         výživa pro děti; náplasti, obvazový materiál; materiály pro plombování zubů a pro zubní otisky; dezinfekční přípravky; přípravky
         na hubení škůdců; fungicidy, herbicidy“.

      11      Dne 22. června 1999 podala Biofarma SA (dále jen „Biofarma“) na základě článku 42 nařízení č. 40/94 námitky proti zápisu této
         ochranné známky Společenství. Tyto námitky byly založeny na existenci národní slovní ochranné známky TRIVASTAN (dále jen „starší
         ochranná známka“), zapsané v Itálii dne 27. ledna 1986 pro všechny výrobky, na které se tato ochranná známka vztahuje, a sice
         „[f]armaceutické, zvěrolékařské a hygienické přípravky; dietní výrobky pro děti a nemocné; náplasti, obvazový materiál; materiály
         pro plombování zubů a pro zubní otisky; dezinfekční přípravky; přípravky na hubení plevelů a škůdců“, náležející do třídy
         5. Uvedené námitky směřovaly proti všem výrobkům uvedeným v přihlášce k zápisu napadené ochranné známky Společenství.

      12      Po vyzvání, aby předložila důkazy o skutečném užívání starší ochranné známky v Itálii, Biofarma za tímto účelem předala OHIM
         dne 28. července 2000 některé doklady.

      13      Námitkám podaným společností Biofarma bylo vyhověno rozhodnutím námitkového oddělení OHIM ze dne 26. září 2001, které usoudilo,
         že užívání starší ochranné známky bylo prokázáno pro konkrétní farmaceutický výrobek, a sice „přípravek pro periferní vasodilataci
         určený pro léčbu periferních a mozkových cévních onemocnění a cévních poruch oka a ucha“. Uvedené námitkové oddělení v důsledku
         toho zamítlo zápis slovního označení „TRAVATAN“ jako ochranné známky Společenství s odůvodněním, že existuje nebezpečí záměny,
         včetně nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou v Itálii, s ohledem na skutečnost, že dotčené ochranné známky jsou jak
         vzhledově, tak foneticky podobné a že existuje určitá podobnost dotčených výrobků.

      14      Dne 13. listopadu 2001 navrhovatelka podala odvolání proti tomuto rozhodnutí k třetímu odvolacímu senátu OHIM, který sporným
         rozhodnutím toto odvolání zamítl, a potvrdil tak rozhodnutí námitkového oddělení, jehož odůvodnění v podstatě převzal.

       Napadený rozsudek
      15      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 17. dubna 2003 navrhovatelka podala žalobu směřující ke zrušení sporného rozhodnutí. Vznesla
         za tímto účelem dva žalobní důvody vycházející z porušení čl. 43 odst. 2 a 3, jakož i čl. 8 odst. 1 písm. b) a c) nařízení
         č. 40/94.

      16      Úvodem před zkoumáním těchto žalobních důvodů Soud v bodech 17 až 22 napadeného rozsudku rozhodl, že žalobní důvod předložený
         navrhovatelkou na jednání vycházející z rozsudku Soudu ze dne 8. července 2004, MFE Marienfelde v. OHIM – Vétoquinol (HIPOVITON)
         (T‑334/01, Sb. rozh. s. II‑2787), podle něhož podmínky požadované pro to, aby byla starší ochranná známka posuzována tak,
         že byla předmětem skutečného užívání, nebyly splněny zejména z důvodu nízkého objemu obchodu této ochranné známky, musí být
         odmítnut jako nepřípustný. V tomto ohledu Soud konstatoval, poté co připomněl znění čl. 48 odst. 2 prvního pododstavce svého
         jednacího řádu, že jednak navrhovatelka ve své žalobě vytýkala odvolacímu senátu, že porušil čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94
         nikoliv z důvodu, že uvedené podmínky nebyly splněny, ale pouze z důvodu, že důkaz o skutečném užívání předložený společností
         Biofarma neprokazoval, že starší ochranná známka byla skutečně užívána pro oční přípravky, a jednak že uvedená navrhovatelka
         nijak neprokázala existenci nové skutkové nebo právní okolnosti ve smyslu uvedeného článku 48.

      17      V bodě 23 napadeného rozsudku Soud doplnil, že „v každém případě“, i když by byl tento žalobní důvod vykládán jako argument
         vztahující se k žalobnímu důvodu uvedenému v žalobě, přezkum, který provádí v rámci přezkumu legality sporného rozhodnutí,
         nemůže přesáhnout takový právní a skutkový rámec sporu, který byl předložen odvolacímu senátu. Soud přitom v bodě 24 tohoto
         rozsudku konstatoval, že v průběhu řízení před OHIM navrhovatelka nezpochybnila skutečnost, že důkaz předložený společností
         Biofarma prokazuje skutečné užívání starší ochranné známky pro určitý výrobek, jelikož navrhovatelka dokonce před námitkovým
         oddělením prohlásila, že „vzala na vědomí doklady předložené pro prokázání užívání ochranné známky TRIVASTAN v Itálii“ a zamýšlela
         „tento bod nezpochybňovat“. Soud tedy v bodě 25 uvedeného rozsudku rozhodl, že argumenty navrhovatelky musí být odmítnuty.

      18      Soud dále v bodech 29 až 33 napadeného rozsudku zamítl první žalobní důvod vznesený navrhovatelkou s odůvodněním, že odvolací
         senát právem dospěl k závěru, že důkaz poskytnutý společností Biofarma prokazuje skutečné užívání starší ochranné známky.
         V tomto ohledu Soud v podstatě v bodech 30 a 31 uvedeného rozsudku konstatoval, že pokud je jednou z léčebných indikací léčiva
         nesoucího ochrannou známku TRIVASTAN léčba cévních poruch oka a je prokázáno, že byl prodáván po několik let, je nadbytečné
         vyžadovat důkaz o tom, že toto léčivo bylo skutečně užíváno pacienty trpícími cévními poruchami očí.

      19      Pokud jde o druhý žalobní důvod, Soud poté, co v bodech 45 až 47 napadeného rozsudku připomněl použitelná ustanovení a judikaturu
         v oblasti nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou, v bodech 48 a 49 uvedeného rozsudku uvedl:

      „48      V projednávaném případě je starší ochranná známka TRIVASTAN zapsána v Itálii, která tak představuje relevantní území pro účely
         uplatnění čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      49      Je nepochybné, že dotčenými výrobky jsou léčiva, pro jejichž prodej konečnému spotřebiteli v lékárně je nezbytný lékařský
         předpis. Relevantní veřejnost není tedy tvořena pouze konečnými spotřebiteli, ale rovněž odborníky, a sice lékaři, kteří léčivo
         předepisují, jakož i lékárníky, kteří předepsané léčivo prodávají.“

      20      Soud tudíž v bodě 50 napadeného rozsudku usoudil, že s ohledem na tyto úvahy je namístě provést srovnání jednak dotčených
         výrobků, a jednak kolidujících označení.

      21      Pokud jde zaprvé o srovnání těchto výrobků, Soud nejprve v bodech 51 až 53 napadeného rozsudku zamítl omezení seznamu požadovaných
         výrobků, o kterém navrhovatelka tvrdila, že jej provedla, když v bodě 53 uvedeného rozsudku konstatoval, že navrhovatelka
         nepředložila v tomto smyslu žádost o změnu přihlášky ochranné známky v souladu s článkem 44 nařízení č. 40/94 a s pravidlem
         13 nařízení č. 2868/95.

      22      Soud tudíž v bodě 55 tohoto rozsudku usoudil, že výrobky, které je třeba porovnat, jsou „oční farmaceutické přípravky“ a „přípravek
         pro periferní vasodilataci určený pro léčbu periferních a mozkových cévních potíží a cévních poruch oka a ucha“.

      23      V tomto ohledu Soud nejprve v bodě 57 napadeného rozsudku poznamenal, že tyto výrobky mají stejnou povahu (farmaceutické přípravky),
         určení nebo účel (léčba očních poruch cévního nebo jiného původu), jsou určeny týmž spotřebitelům (odborníci, včetně lékařů
         a lékárníků, jakož i skuteční koneční uživatelé, tedy pacienti s onemocněním očí), používají stejné distribuční cesty (zpravidla
         lékárny) a mají potenciálně komplementární charakter. Z toho vyvodil, že není tedy pochyb o tom, že mohou být vyráběny nebo
         uváděny na trh stejnými hospodářskými subjekty.

      24      Dále v bodě 58 napadeného rozsudku Soud odmítl argument navrhovatelky, že výrobky nejsou podobné, neboť výrobkem společnosti
         Biofarma je tableta užívaná ústně, zatímco výrobek navrhovatelky má formu očních kapek. Podle Soudu tento rozdíl ve způsobu
         užívání léčiva však v projednávaném případě nepřevažuje nad společnou povahou a účelem obou výrobků.

      25      Konečně v bodech 59 a 60 napadeného rozsudku Soud odmítl jako nerelevantní argument navrhovatelky vycházející ze skutečnosti,
         že její léčivo předepisuje oční lékař, zatímco léčivo společnosti Biofarma předepisuje odborník v oboru cévních onemocnění.

      26      Pokud jde zadruhé o srovnání dotčených označení, Soud nejprve v bodě 66 napadeného rozsudku rozhodl, že odvolací senát se
         nedopustil pochybení, když shledal, že tato označení jsou vzhledově podobná. V tomto ohledu Soud v bodě 65 uvedeného rozsudku
         uvedl:

      „65      […] Odvolací senát správně shledal, že obě označení jsou vzhledově téměř stejně dlouhá a obsahují sedm společných písmen,
         „t“, „r“, „v“, „a“, „t“, „a“ a „n“, umístěných ve stejném pořadí. Rovněž relevantně uvedl, že začínají stejnými písmeny „t“
         a „r“ a mají stejné zakončení „tan“. Je třeba uvést, že skutečnost, že první dvě písmena netvoří zcela první slabiku, není
         v projednávaném případě při vzhledovém srovnání relevantní. Je tedy třeba dojít k závěru, že celkový dojem, kterým tyto vzhledové
         podobnosti působí, je, že označení jsou podobná. Odvolací senát důvodně konstatoval, že rozdíly mezi dotčenými označeními,
         způsobené tím, že třetí písmeno každého označení je rozdílné (samohlásky „i“ a „a“), a přítomností dodatečného písmena ve
         starší ochranné známce (souhláska „s“), nemohou tento dojem neutralizovat, jelikož tyto prvky jsou vzhledově málo zřetelné.“

      27      Soud poté v bodě 70 napadeného rozsudku usoudil, že odvolací senát se nedopustil pochybení ani tím, že shledal, že mezi kolidujícími
         označeními existuje fonetická podobnost. V tomto ohledu Soud v bodě 69 uvedeného rozsudku rozhodl:

      „69      […] obě označení se skládají ze slov, která mají stejnou fonetickou délku, počáteční zvuk („tr“), stejný konečný zvuk (slabiku
         „tan“), téměř podobné střední zvuky („va“ / „vas“) a stejný rytmus, jelikož většina hlásek je totožná nebo se objevuje ve
         stejném pořadí. Je namístě uvést, že existence tak značného počtu společných prvků brání italskému spotřebiteli jasně vnímat
         malé rozdíly mezi těmito označeními, takže u něj může dojít k určité záměně.“

      28      Konečně Soud v bodě 74 napadeného rozsudku rozhodl, že mezi dotčenými označeními neexistuje pojmová podobnost.

      29      Za těchto podmínek Soud v bodech 75, 76 a 80 uvedeného rozsudku usoudil, že vzhledem ke značné podobnosti dotčených výrobků,
         jakož i vzhledové a fonetické podobnosti dotčených označení, existovalo nebezpečí záměny mezi těmito označeními, neboť by
         se veřejnost mohla domnívat, že dotčené výrobky pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených.
         V důsledku toho zamítl druhý žalobní důvod navrhovatelky, a tedy žalobu v plném rozsahu.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      30      Svým kasačním opravným prostředkem navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek;
      –        případně vrátil věc Soudu a
      –        uložil OHIM a/nebo společnosti Biofarma náhradu nákladů řízení.
      31      OHIM navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek a uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.

      32      Biofarma, která nepředložila kasační odpověď, ale která byla vyslechnuta na jednání, se připojuje k argumentaci předložené
         OHIM.

       Kasační opravný prostředek
      33      Na podporu svých návrhových žádání směřujících ke zrušení napadeného rozsudku navrhovatelka vznáší důvod kasačního opravného
         prostředku týkající se přípustnosti žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94, jakož
         i důvod vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) téhož nařízení.

       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se přípustnosti žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 43
            odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94
       Argumentace účastníků řízení
      34      Navrhovatelka tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného posouzení tím, že dospěl k závěru o nepřípustnosti žalobního důvodu –
         z důvodu jeho novosti – vycházejícího z porušení čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94, pokud jde o dodržení podmínek požadovaných
         k tomu, aby starší ochranná známka byla posuzována tak, že byla předmětem skutečného užívání. Jelikož před OHIM napadla kontext,
         ve kterém byla starší ochranná známka užívána, a sice skutečnost, že tato ochranná známka byla ve skutečnosti užívána v Itálii
         pro oční přípravek, uplatňuje, že měla mít možnost předložit Soudu podpůrná návrhová žádání v rámci tohoto žalobního důvodu.

      35      V každém případě navrhovatelka usuzuje, že uvedený důvod se zakládá na právních otázkách, které vyvstaly v průběhu řízení,
         a sice na vydání výše uvedeného rozsudku MFE Marienfelde v. OHIM – Vétoquinol (HIPOVITON). V bodě 35 tohoto rozsudku, který
         je pozdějšího data než podání žaloby, která vedla k vydání napadeného rozsudku, Soud totiž tím, že rozhodl, že pro rozsah
         užívání starší ochranné známky je třeba zvláště zohlednit jednak hospodářský objem představovaný souhrnem všech úkonů spojených
         s užíváním, a jednak i délku časového období, během kterého došlo k úkonům spojeným s užíváním, jakož i četnost těchto úkonů,
         přistoupil k novému výkladu použitelného práva, jak vyplýval z rozsudku ze dne 11. března 2003, Ansul (C‑40/01, Recueil, s. I‑2439).

      36      Navrhovatelka dále tvrdí, že se Soud rovněž dopustil nesprávného právního posouzení v bodech 23 až 25 napadeného rozsudku
         tím, že rozhodl, že i kdyby byl dotčený důvod přípustný, musel by se omezit na přezkum legality rozhodnutí odvolacího senátu
         na základě skutkové a právní situace, jak byla předložena odvolacímu senátu. I kdyby toto uvažování bylo správné, napadené
         rozhodnutí odvolacího senátu by nemohlo být zrušeno, i kdyby bylo zjevně nesprávné ve světle posledního výkladu práva Soudem
         nebo Soudním dvorem.

      37      Podle OHIM tvrzení navrhovatelky, podle něhož užívání ochranné známky nebylo skutečné, představuje nový důvod, neboť původním
         důvodem předloženým odvolacímu senátu navrhovatelka pouze tvrdila, že není prokázáno, že starší ochranná známka byla užívána
         pro výrobek se zvláštním léčebným použitím, a sice s použitím v očním lékařství, aniž by zpochybnila skutečnost tohoto užívání.
         Toto nové tvrzení mění v rozporu s čl. 135 odst. 4 jednacího řádu Soudu předmět řízení tak, jak byl předložen odvolacímu senátu,
         jelikož směřuje k novému přezkumu sporného rozhodnutí ohledně otázek, kterými se tento senát nezabýval.

       Závěry Soudního dvora
      38      K tomu, že první částí argumentů vznesených v rámci tohoto důvodu navrhovatelka vytýká Soudu, že nedodržel dosah čl. 48 odst. 2
         prvního pododstavce jednacího řádu Soudu, je třeba připomenout, že podle tohoto ustanovení nové důvody nelze předkládat v průběhu
         řízení, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení.

      39      V projednávaném případě vyplývá z bodů 17 až 22 napadeného rozsudku, že Soud usoudil, že vzhledem k neexistenci nové skutkové
         nebo právní okolnosti žalobní důvod předložený navrhovatelkou na jednání, podle něhož podmínky požadované pro to, aby starší
         ochranná známka byla posuzována tak, že byla předmětem skutečného užívání, nebyly splněny, zejména z důvodu nízkého objemu
         obchodu uvedené ochranné známky, musí být odmítnut jako nepřípustný, neboť představuje nový důvod ve smyslu uvedeného ustanovení
         jednacího řádu Soudu. Navrhovatelka totiž ve své žalobě vytýkala odvolacímu senátu, že porušil čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení
         č. 40/94 nikoliv v tom, že uvedené podmínky nebyly splněny, ale pouze v tom, že důkaz o skutečném užívání předložený společností
         Biofarma neprokázal, že starší ochranná známka byla skutečně užívána pro oční přípravky.

      40      Je třeba konstatovat, jak generální advokátka uvedla v bodě 20 svého stanoviska, že posouzení, které učinil Soud, je stiženo
         vadou spočívající v nesprávném právním posouzení. Argumentace, podle níž podmínky požadované pro to, aby starší ochranná známka
         byla posuzována tak, že byla předmětem skutečného užívání, nejsou splněny, totiž logicky spadá do rámce žalobního důvodu vycházejícího
         z neexistence důkazu o takovém skutečném užívání pro oční přípravky. Tato argumentace krom toho, že se zakládá na porušení
         téhož ustanovení nařízení č. 40/94, jako toho dovolávaného v tomto důvodu, směřuje stejně jako uvedený důvod ke zpochybnění
         toho, že starší ochranná známka byla skutečně obchodně využívána v obchodním styku. Představuje tudíž rozšíření tohoto žalobního
         důvodu, které musí být považováno za přípustné (rozsudky ze dne 19. května 1983, Verros v. Parlament, 306/81, Recueil, s. 1755,
         bod 9, a ze dne 15. prosince 2005, Itálie v. Komise, C‑66/02, Sb. rozh. s. I‑10901, bod 86).

      41      Nicméně nesprávné právní posouzení, kterým jsou stiženy body 17 až 22 napadeného rozsudku, není takové povahy, aby tento rozsudek
         učinilo neplatným, a tudíž argumenty uplatňované navrhovatelkou v tomto bodě musejí být odmítnuty jako nerelevantní. Odmítnutí
         argumentace Soudem ohledně podmínek požadovaných pro to, aby byla starší ochranná známka posuzována tak, že byla předmětem
         skutečného užívání, je totiž právně dostačujícím způsobem podložena dalšími odůvodněními uvedenými v uvedeném rozsudku (viz
         v tomto smyslu rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Komise v. CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Recueil, s. I‑3801, bod 68, a ze dne 21. října 2004, KWS Saat v. OHIM, C‑447/02 P, Sb. rozh. s. I‑10107, body 46 až 51).

      42      V tomto ohledu vyplývá z bodů 23 až 25 napadeného rozsudku začínajících obratem „v každém případě“, které jsou předmětem druhé
         části argumentů vznesených navrhovatelkou v rámci tohoto důvodu, že Soud usoudil, že i kdyby argumentace týkající se podmínek
         požadovaných pro to, aby starší ochranná známka byla posuzována tak, že byla předmětem skutečného užívání, musela být vykládána
         jako argument vztahující se k žalobnímu důvodu uvedenému v žalobě, musela být každopádně odmítnuta pro jiný důvod, vycházející
         z toho, že jelikož cílem žaloby mu předložené je přezkum legality sporného rozhodnutí, nemůže přezkum, který provádí, přesáhnout
         takový skutkový a právní rámec sporu, který byl předložen odvolacímu senátu. Přitom v bodě 24 uvedeného rozsudku Soud konstatoval,
         v rámci svého svrchovaného posouzení skutečností a aniž by to bylo v rámci tohoto kasačního opravného prostředku zpochybněno,
         že při řízení před OHIM navrhovatelka výslovně uvedla, že nezpochybňuje skutečnost, že důkaz předložený společností Biofarma
         prokazuje skutečné užívání starší ochranné známky pro určitý výrobek.

      43      Na rozdíl od toho, co uplatňuje navrhovatelka, Soud právem odmítl jako nepřípustnou spornou argumentaci z tohoto druhého důvodu.
         Navrhovatelka totiž neměla pravomoc změnit před Soudem takové podmínky sporu, jež vyplynuly z příslušných požadavků a tvrzení
         jí samé a osoby, jež podala námitky před OHIM (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. října 2004, Vedial v. OHIM, C‑106/03
         P, Sb. rozh. s. I‑9573, bod 26, a výše uvedený rozsudek KWS Saat v. OHIM, bod 58).

      44      Jednak z článku 63 nařízení č. 40/94 vyplývá, že zrušení, stejně jako změna rozhodnutí odvolacích senátů OHIM jsou možné pouze
         v případě nepříslušnosti, podstatného porušení procesních ustanovení, porušení Smlouvy o ES, nařízení č. 40/94 nebo prováděcích
         předpisů nebo v případě zneužití pravomoci. Proto se přezkum tohoto rozhodnutí vykonávaný soudem Společenství omezuje pouze
         na přezkum jeho legality, a jeho předmětem tedy není nový přezkum skutkových okolností, které byly posouzeny odděleními OHIM,
         vyžadující zohlednění skutečností, které mu byly nově předloženy (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 18. července 2006, Rossi
         v. OHIM, C‑214/05 P, Sb. rozh. s. I‑7057, bod 50, a ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C‑29/05 P, Sb. rozh. s. I‑2213,
         bod 54).

      45      Krom toho z čl. 135 odst. 4 jednacího řádu Soudu vyplývá, že účastníci řízení před tímto Soudem nesmí změnit předmět řízení
         tak, jak byl definován před odvolacím senátem.

      46      V důsledku toho, jelikož Soud svrchovaně konstatoval, že navrhovatelka výslovně odmítla napadnout před OHIM skutečnost, že
         starší ochranná známka splňovala podmínky požadované pro to, aby byla posuzována tak, že byla předmětem skutečného užívání,
         mohl, aniž by se dopustil nesprávného právního posouzení, dospět k závěru o nepřípustnosti sporné argumentace předložené poprvé
         na jednání před Soudem.

      47      Vyplývá z toho, že první důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako zčásti nerelevantní a zčásti neopodstatněný.

       Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
       K první části, týkající se definice relevantní veřejnosti
      –       Argumentace účastníků řízení
      48      První částí svého druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Soud se dopustil nesprávného právního
         posouzení v bodě 49 napadeného rozsudku při výkladu pojmu „veřejnost“ tím, že opomněl konstatovat, že koneční spotřebitelé
         neuskutečňují výběr, když kupují přípravek vydávaný na lékařský předpis. Tato okolnost totiž znamená, že při prodeji konečnému
         spotřebiteli ochranná známka nacházející se na přípravku nezajišťuje funkci spočívající v zaručení totožnosti tohoto přípravku
         umožňujíc spotřebiteli odlišit uvedený výrobek od těch, které mají jiný původ. Konečný spotřebitel tudíž není vystaven žádnému
         nebezpečí záměny. Tento přístup následoval jak odvolací senát, tak soud Společenství (rozsudek Soudu ze dne 5. března 2003,
         Alcon v. OHIM – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Recueil, s. II‑411, bod 42, potvrzený v tomto bodě Soudním dvorem v usnesení ze dne 5. října 2004, Alcon v. OHIM, C‑192/03 P, Sb. rozh. s. I‑8993, bod 30).

      49      Z toho vyplývá, že Soud měl omezit definici veřejnosti pouze na odborníky ve zdravotnictví, a sice lékaře a lékárníky, a že
         koneční spotřebitelé neměli být pro posouzení nebezpečí záměny vzati v úvahu.

      50      OHIM tvrdí, že nebezpečí záměny se neomezuje na případy přímé záměny, kdy výrobek nesoucí určitou ochrannou známku je zaměněn
         s jiným výrobkem, na němž se nachází ochranná známka konkurenta. Jelikož základní funkce ochranné známky Společenství spočívá
         v tom, že slouží jako označení původu výrobku, stačí totiž, že relevantní veřejnost přisoudí týž původ dvěma výrobkům nesoucím
         totožné nebo podobné ochranné známky. Pacienti přitom mohou přisoudit týž původ dotčeným výrobkům, i když jejich výběr je
         při nákupní operaci veden a i když ke kontaktu s oběma dotčenými ochrannými známkami dochází v různých okamžicích v průběhu
         rozdílných nákupních operacích. Rozhodnutí přijatá odvolacími senáty v opačném smyslu nejsou pro soudy Společenství závazná.
         Pokud jde o rozsudky uvedené navrhovatelkou, týkají se jiných ustanovení nařízení č. 40/94, a sice čl. 7 odst. 1 písm. d)
         a čl. 50 odst. 1 písm. a).

      –       Závěry Soudního dvora
      51      Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 existence nebezpečí záměny vyplývající z podobnosti jednak mezi ochrannou známkou,
         jejíž zápis je požadován, a starší ochrannou známkou, a jednak výrobky nebo službami, které jsou označeny těmito ochrannými
         známkami, musí být posuzováno u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna.

      52      V projednávaném případě Soud poté, co v bodě 48 napadeného rozsudku konstatoval, že jelikož je starší ochranná známka zapsána
         v Itálii, území tohoto členského státu představuje relevantní území pro účely uplatnění uvedeného článku 8, usoudil v bodě
         49 uvedeného rozsudku, že jelikož je nepochybné, že dotčenými výrobky jsou léčiva, pro jejichž prodej konečnému spotřebiteli
         v lékárně je nezbytný lékařský předpis, relevantní veřejnost je tvořena jak konečnými spotřebiteli, tak odborníky ve zdravotnictví,
         a sice lékaři, kteří léčivo předepisují, jakož i lékárníky, kteří předepsané léčivo prodávají.

      53      Podle judikatury je základní funkcí ochranné známky zaručit spotřebiteli nebo konečnému uživateli totožnost původu výrobku
         nebo služby označených ochrannou známkou tím, že jim umožní tento výrobek nebo službu odlišit bez možnosti záměny od výrobku
         nebo služby, které mají jiný původ (viz zejména rozsudky ze dne 18. června 2002, Philips, C‑299/99, Recueil, s. I‑5475, bod 30, a ze dne 15. září 2005, BioID v. OHIM, C‑37/03 P, Sb. rozh. s. I‑7975, bod 27).

      54      Aby ochranná známka mohla hrát svou roli základního prvku systému nenarušené hospodářské soutěže, k jehož vytvoření směřuje
         Smlouva, musí totiž představovat záruku, že všechny výrobky nebo služby, které jsou jí označeny, byly vyrobeny pod kontrolou
         jediného podniku, kterému je možno přičíst odpovědnost za jejich jakost (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 29. září 1998,
         Canon, C‑39/97, Recueil, s. I‑5507, bod 28).

      55      Nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 představuje tudíž nebezpečí, že se veřejnost bude domnívat,
         že dotčené výrobky nebo služby pocházejí od téhož podniku, nebo případně od podniků hospodářsky propojených (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Canon, bod 29, a rozsudek ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 17).

      56      V projednávaném případě s přihlédnutím k této judikatuře Soud právem usoudil, což ostatně žádný z účastníků řízení ve stadiu
         tohoto kasačního opravného prostředku nezpochybňuje, že dotčení odborníci ve zdravotnictví musí být zahrnuti do relevantní
         veřejnosti pro účely použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, neboť funkce označení původu ochranné známky je rovněž
         důležitá pro zprostředkovatele, kteří zasahují do uvádění výrobku na trh, tím, že přispívá k určení jejich chování na trhu
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Björnekulla Fruktindustrier, C‑371/02, Recueil, s. I‑5791, body 23 a 25).

      57      Nicméně, na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, skutečnost, že takoví zprostředkovatelé, jako tito odborníci ve zdravotnictví,
         jsou schopni ovlivnit či určit výběr konečných spotřebitelů, není sama o sobě takové povahy, aby vyloučila veškeré nebezpečí
         záměny pro uvedené spotřebitele, pokud jde o původ dotčených výrobků.

      58      Jelikož totiž Soud v bodě 49 napadeného rozsudku konstatoval v rámci svého svrchovaného posouzení skutečností, že dotčené
         výrobky jsou prodávány konečným spotřebitelům v lékárnách, mohl z toho právem vyvodit, že ačkoliv výběr těchto výrobků je
         ovlivněn nebo určen zprostředkovateli, takové nebezpečí záměny existuje rovněž pro uvedené spotřebitele, jelikož tito se mohou
         s těmito výrobky setkávat, byť se nákupní operace pro každý z uvedených výrobků posuzovaných samostatně uskutečňují v různých
         okamžicích.

      59      Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že vnímání ochranných známek průměrným spotřebitelem kategorie dotčených výrobků nebo
         služeb hraje určující úlohu při celkovém posouzení nebezpečí záměny (výše uvedený rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 25,
         a rozsudek ze dne 12. ledna 2006, Ruiz‑Picasso a další v. OHIM, C‑361/04 P, Sb. rozh. s. I‑643, bod 38).

      60      Krom toho Soudní dvůr již rozhodl, že průměrný spotřebitel má pouze zřídka možnost provést přímé srovnání různých označení
         a musí se spolehnout na nedokonalou představu, kterou si uchoval v paměti (výše uvedený rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer,
         bod 26, a rozsudek ze dne 23. září 2004, Procter & Gamble v. OHIM, C‑107/03 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 44).

      61      Krom toho, jelikož je nesporné, že celý postup uvádění dotčených výrobků na trh má za cíl jejich nákup konečnými spotřebiteli,
         Soud mohl právem usoudit, že role zajištěná zprostředkovateli, byť se jedná o odborníky ve zdravotnictví, jejichž předchozí
         zásah je pro prodej uvedených výrobků těmto spotřebitelům požadován, musí být částečně vyvážena vysokým stupněm pozornosti,
         který jsou tito spotřebitelé schopni vykázat s ohledem na skutečnost, že dotčené výrobky jsou farmaceutickými přípravky, při
         jejich předpisu, a tudíž schopností uvedených spotřebitelů přimět tyto odborníky ke zohlednění jejich vnímání dotčených ochranných
         známek, a zejména jejich požadavků nebo preferencí.

      62      V tomto ohledu je namístě připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že pokud jsou výrobky nebo služby, kterých se týká přihláška,
         určeny pro všechny spotřebitele, je třeba se domnívat, že relevantní veřejnost je tvořena průměrným spotřebitelem, běžně informovaným
         a přiměřeně pozorným a obezřetným (rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Procter & Gamble v. OHIM, C‑473/01 P a C‑474/01 P, Recueil, s. I‑5173, bod 33, a rozsudek ze dne 16. září 2004, SAT.1 v. OHIM,
         C‑329/02 P, Sb. rozh. s. I‑8317, bod 24).

      63      Z toho vyplývá, že Soud se nedopustil nesprávného právního posouzení tím, že začlenil konečné spotřebitele do relevantní veřejnosti
         pro účely použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      64      Tento závěr nemůže být zpochybněn argumenty, které navrhovatelka vyvodila z některých rozhodnutí odvolacích senátů nebo soudů
         Společenství.

      65      Rozhodnutí o zápisu označení jako ochranné známky Společenství, která odvolací senáty přijímají na základě nařízení č. 40/94,
         jsou totiž přijímána v rámci přesně stanovené pravomoci, a nikoli v rámci diskreční pravomoci. Legalita rozhodnutí odvolacích
         senátů musí být tudíž posuzována výlučně na základě tohoto nařízení, jak je vykládáno soudem Společenství, a nikoli na základě
         dřívější rozhodovací praxe odvolacích senátů (výše uvedený rozsudek BioID v. OHIM, bod 47, a rozsudek ze dne 12. ledna 2006, Deutsche SiSi‑Werke v. OHIM, C‑173/04 P, Sb. rozh. s. I‑551, bod 48).

      66      Pokud jde o věc, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Soudu Alcon v. OHIM – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), a o výše uvedené
         usnesení Soudního dvora Alcon v. OHIM, dovolávané navrhovatelkou na podporu její argumentace, stačí konstatovat, že tato věc
         se týkala přihlášky k zápisu ochranné známky týkající se nikoliv výrobků prodávaných konečným spotřebitelům v lékárnách, ale
         „očních farmaceutických přípravků, sterilních roztoků pro oční chirurgii“, o nichž Soud mohl rozhodnout, aniž by se dopustil
         nesprávného právního posouzení, že obvyklost dotčené ochranné známky musí být posouzena z hlediska odborné veřejnosti specializované
         v lékařství, pro kterou je výrobek určen, a sice očních lékařů a očních chirurgů vykonávajících svou činnost v Evropské unii.

      67      První část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být tudíž zamítnuta jako neopodstatněná.

       Ke druhé části, týkající se podobnosti výrobků
      –       Argumentace účastníků řízení
      68      Navrhovatelka tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nevyžadoval, aby společnost Biofarma předložila
         důkazy o údajné podobnosti existující mezi dotčenými výrobky. Soud rovněž nezohlednil, nebo přinejmenším nevzal dostatečně
         v úvahu relevantní faktory týkající se těchto výrobků, zejména povahu a formu těchto výrobků, jakož i roli odborníků ve zdravotnictví,
         kteří uvedené výrobky předepisují a vydávají.

      69      OHIM podotýká, že pojem podobnosti výrobků představuje právní otázku, která musí být bez návrhu přezkoumána jeho odděleními.
         Pokud jde o nezbytnost zohlednit formu výrobků, OHIM má za to, že tento prvek není relevantní, ledaže by označení výrobků
         v přihlášce k zápisu upřesnilo tuto formu užívání, čemuž tak v projednávaném případě není. Forma je totiž pouze faktorem uvádění
         na trh nesouvisejícím s ochrannou známkou, jejíž zápis je požadován, a může se v průběhu času vyvíjet. Tentýž závěr se uplatní
         na skutečnost, že výrobky jsou prodávány na předpis, neboť tato skutečnost rovněž představuje faktor nesouvisející s výrobky
         nacházejícími se na seznamu uvedeném v přihlášce k zápisu dotčené ochranné známky Společenství.

      –       Závěry Soudního dvora
      70      Argument, kterým navrhovatelka, odkazujíc na úroveň důkazu, který měl být vyžadován od společnosti Biofarma, ve skutečnosti
         směřuje ke zpochybnění čistě skutkových posouzení učiněných Soudem v bodech 57 až 60 napadeného rozsudku, které vedly tento
         Soud k rozhodnutí v bodě 61 uvedeného rozsudku, že se odvolací senát nedopustil pochybení, když shledal, že mezi dotčenými
         výrobky existuje vysoký stupeň podobnosti, je třeba rovnou odmítnout jako nepřípustný.

      71      Navrhovatelka totiž nemůže po Soudním dvoru požadovat, aby v tomto ohledu nahradil posouzení Soudu vlastním posouzením. Podle
         ustálené judikatury z článku 225 ES a z čl. 58 prvního pododstavce Statutu Soudního dvora vyplývá, že opravný prostředek je
         omezen na právní otázky. Pouze Soud je tedy příslušný ke zjištění a posouzení relevantních skutkových okolností, jakož i k posouzení
         důkazů. Posouzení těchto skutkových okolností a důkazů tedy nepředstavuje, s výhradou případu, kdy by došlo k jejich zkreslení,
         právní otázku, která podléhá jako taková přezkumu Soudního dvora v rámci řízení o opravném prostředku (viz rozsudek ze dne
         23. března 2006, Mülhens v. OHIM, C‑206/04 P, Sb. rozh. s. I‑2717, bod 41, a výše uvedený rozsudek Rossi v. OHIM, bod 26).

      72      Pokud jde o argument, podle něhož Soud nezohlednil kritéria relevantní pro posouzení podobnosti dotčených výrobků, je třeba
         připomenout, že podle judikatury platí, že pro posouzení této podobnosti je namístě zohlednit všechny relevantní faktory,
         které charakterizují vztah mezi těmito výrobky. Tyto faktory zvláště zahrnují jejich povahu, účel, jejich užívání a jejich
         konkurenční nebo komplementární charakter (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Canon, bod 23).

      73      V projednávaném případě je třeba konstatovat, že v souladu s touto judikaturou platí, že aby Soud dospěl v bodě 61 napadeného
         rozsudku k závěru, že se odvolací senát nedopustil pochybení, když shledal, že mezi dotčenými výrobky existuje vysoký stupeň
         podobnosti, právem v bodě 57 napadeného rozsudku přezkoumal jejich povahu, účel, jejich způsob uvádění na trh, jakož i jejich
         konkurenční nebo komplementární charakter. Navrhovatelka tudíž neprávem Soudu vytýká, že nezohlednil relevantní faktory pro
         posouzení podobnosti těchto výrobků.

      74      Krom toho k tomu, že navrhovatelka vytýká Soudu, že správně nezohlednil kritérium vycházející z formy dotčených výrobků, je
         třeba konstatovat, že Soud v bodě 58 napadeného rozsudku přezkoumal použití tohoto kritéria pro účely posouzení podobnosti
         uvedených výrobků. Nicméně usoudil, že rozdíl existující ve způsobu užívání dotčených léčiv v projednávaném případě nepřevažuje
         nad společnou povahou a účelem obou těchto výrobků.

      75      Navrhovatelka tím, že Soudu vytýká, že správně nezohlednil kritérium představované formou dotčených výrobků, se ve skutečnosti
         snaží o to, aby Soudní dvůr nahradil posouzení skutečností Soudu vlastním posouzením ohledně tohoto posledně uvedeného bodu.
         V důsledku toho, jelikož se navrhovatelka nedovolává žádného zkreslení skutkových okolností nebo důkazů předložených Soudu,
         argument vznesený v tomto ohledu musí být v souladu s ustálenou judikaturou uvedenou v bodě 71 tohoto rozsudku odmítnut jako
         nepřípustný.

      76      Konečně v rozsahu, v němž navrhovatelka vytýká Soudu, že nezohlednil skutečnost, že dotčené výrobky jsou vydávány odborníky
         ve zdravotnictví pouze na předpis, tento argument musí být odmítnut jako neopodstatněný ze stejných důvodů, které byly vyloženy
         v bodech 51 až 63 tohoto rozsudku, jelikož je zpochybněním definice relevantní veřejnosti přijaté v napadeném rozsudku.

      77      V důsledku toho druhá část tohoto důvodu kasačního opravného prostředku musí být odmítnuta jako zčásti nepřípustná a zamítnuta
         jako zčásti neopodstatněná.

       Ke třetí části, týkající se podobnosti označení
      –       Argumentace účastníků řízení
      78      Navrhovatelka Soudu vytýká, že se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že srovnal dotčená označení, aniž by správně
         identifikoval relevantní veřejnost, pro kterou bylo třeba zhodnotit nebezpečí záměny.

      79      Pokud jde o vzhledovou podobnost, navrhovatelka tvrdí, že se Soud zmýlil, když rozhodl, že obecný dojem vyvolaný vzhledovými
         podobnostmi prokazuje, že dotčené ochranné známky jsou podobné. I kdyby totiž v rámci celkového posouzení existovaly podobnosti,
         nestačily by k dospění k závěru, že tyto ochranné známky jsou vzhledově podobné. Vzhledové srovnání musí být uskutečněno z pohledu
         osoby náležející k relevantní veřejnosti.

      80      Pokud jde o fonetickou podobnost, navrhovatelka tvrdí, že Soud nesprávně rozhodl, že dotčené ochranné známky jsou podobné
         z tohoto hlediska. Dominantní předpony každé ochranné známky mohou totiž být jasně odlišitelné a vyslovují se zcela rozdílně.
         Krom toho skutečnost, že průměrný spotřebitel má jen zřídka možnost provést přímé srovnání různých ochranných známek, postrádá
         v projednávaném případě relevanci, neboť dotčené výrobky jsou předepisovány odbornými lékaři. V každém případě účinek případných
         podobností nesmí být nadhodnocen, zvláště když se zohlední rozdíl formy obou dotčených výrobků a zvláštní lékařský kontext,
         v němž je každý z nich prodáván.

      81      OHIM tvrdí, že tyto různé argumenty jsou nepřípustné, neboť navrhovatelka se omezuje na kritiku skutkových zjištění učiněných
         Soudem.

      –       Závěry Soudního dvora
      82      Argument, podle něhož se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že srovnal dotčená označení, aniž by správně identifikoval
         relevantní veřejnost, musí být rovnou odmítnut jako neopodstatněný ze stejných důvodů, které byly vyloženy v bodech 51 až
         63 tohoto rozsudku, jelikož tímto argumentem je zpochybněna definice relevantní veřejnosti přijatá v napadeném rozsudku.

      83      K tomu, že navrhovatelka uplatňuje, že dotčená označení nemohou být zaměněna po vzhledové a fonetické stránce, zejména s ohledem
         na formu dotčených výrobků a na zvláštní lékařský kontext, v němž jsou tyto výrobky prodávány, je třeba uvést, že Soud v tomto
         ohledu provedl v bodech 64 až 70 napadeného rozsudku posouzení čistě skutkové povahy, aby v bodech 75 a 76 uvedeného rozsudku
         dospěl k závěru o existenci vzhledové a fonetické podobnosti dotčených označení.

      84      V důsledku toho, v souladu s judikaturou uvedenou v bodě 71 tohoto rozsudku, jelikož v projednávaném případě není tvrzeno
         žádné zkreslení skutkových okolností a důkazů předložených Soudu, třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku
         musí být v těchto bodech odmítnuta jako nepřípustná.

      85      Krom toho, v rozsahu, v němž navrhovatelka vytýká Soudu, že pro posouzení vzhledové a fonetické podobnosti dotčených označení
         nezohlednil skutečnost, že relevantní veřejnost zahrnuje kromě konečných spotřebitelů odborníky ve zdravotnictví, její argumenty
         v tomto bodě se shodují se čtvrtou částí tohoto důvodu. Budou tudíž přezkoumány v jejím rámci.

       Ke čtvrté části, týkající se nebezpečí záměny
      –       Argumentace účastníků řízení
      86      Navrhovatelka uplatňuje, že ačkoliv Soud uvedl, že relevantní veřejnost zahrnuje kromě konečných uživatelů lékárníky a lékaře,
         ve skutečnosti to nevzal v úvahu a posoudil nebezpečí záměny pouze na základě toho, co vnímá průměrný spotřebitel. Ve svém
         rozhodnutí přitom námitkové oddělení usoudilo, že nebezpečí záměny mezi dotčenými výrobky je u lékařů a lékárníků nízké.

      87      OHIM uplatňuje, že argumenty předložené k tomuto bodu jsou nepřípustné, jelikož nepředstavují právní argumenty, kterými by
         navrhovatelka tvrdila, že Soud nesprávně vyložil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 nebo zkreslil skutkové okolnosti.

      –       Závěry Soudního dvora
      88      Touto částí druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka směřuje k prokázání toho, že se Soud dopustil nesprávného
         právního posouzení tím, že nepřezkoumal nebezpečí záměny dotčených označení ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
         u relevantní veřejnosti uvedené v napadeném rozsudku.

      89      Na rozdíl od toho, co tvrdí OHIM, takovým zpochybněním soudržnosti úvah Soudu v rámci použití tohoto ustanovení navrhovatelka
         vznáší právní otázku týkající se použití práva Společenství Soudem. Tato část druhého důvodu kasačního opravného prostředku
         je tedy přípustná.

      90      Pokud jde o opodstatněnost této části, je třeba připomenout, že v bodě 48 napadeného rozsudku Soud konstatoval, že Itálie
         v projednávaném případě představuje relevantní území. Krom toho z bodů 51 až 63 tohoto rozsudku vyplývá, že Soud v bodě 49
         napadeného rozsudku právem usoudil, že relevantní veřejnost je představována zároveň konečnými spotřebiteli a některými odborníky
         ve zdravotnictví. Z toho vyplývá, že pro účely použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 existence nebezpečí záměny
         mezi dotčenými výrobky musí být posouzena, jak Soud rozhodl v bodě 50 napadeného rozsudku, ve vztahu k jejich vnímání relevantní
         veřejností tak, jak je definována.

      91      Soud tedy právem v bodech 62 až 76 napadeného rozsudku posoudil existenci nebezpečí záměny dotčených označení u konečných
         spotřebitelů.

      92      Naproti tomu z napadeného rozsudku právně dostačujícím způsobem nevyplývá, že Soud systematicky posoudil existenci takového
         nebezpečí záměny u dotčených odborníků ve zdravotnictví.

      93      V bodě 65 napadeného rozsudku totiž Soud posoudil vzhledovou podobnost mezi dotčenými označeními obecným způsobem, aniž by
         upřesnil, do jaké míry se toto posouzení použije na konečné spotřebitele a na odborníky ve zdravotnictví, tím, že by případně
         odlišil nebo odstínil analýzu podle dotčené části relevantní veřejnosti.

      94      Stejně tak pokud jde o fonetickou podobnost mezi dotčenými označeními, ačkoliv Soud v bodě 69 napadeného rozsudku založil
         své posouzení v tomto ohledu na tom, jak tato označení vnímají „italští spotřebitelé“, v tomto bodě neuvedl, do jaké míry
         se toto posouzení použije zároveň na konečné spotřebitele a na odborníky ve zdravotnictví. V bodě 57 uvedeného rozsudku týkajícím
         se posouzení podobnosti dotčených výrobků Soud výrazem „spotřebitelé“ zajisté výslovně označuje jak konečné uživatele, tak
         odborníky ve zdravotnictví. Nicméně tento výraz, užívaný v jiné části téhož rozsudku s pouhým upřesněním relevantní národnosti,
         je při neexistenci dalšího údaje takové povahy, že spíše odkazuje na konečné uživatele než na odborníky ve zdravotnictví,
         a to tím spíše, že ze spisu před Soudním dvorem vyplývá, že sporné rozhodnutí, které je předmětem přezkumu legality v napadeném
         rozsudku, zahrnulo do relevantní veřejnosti výlučně konečné spotřebitele.

      95      Otázka vnímání dotčených označení odborníky ve zdravotnictví přitom byla středem argumentace týkající se působnosti čl. 8
         odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 rozvinuté navrhovatelkou před Soudem, stejně jako před Soudním dvorem ve stadiu kasačního
         opravného prostředku.

      96      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že napadený rozsudek je stižen vadou odůvodnění ohledně těchto bodů, neboť Soudní
         dvůr nemá k dispozici dostatečné skutečnosti, aby vykonal v tomto ohledu svůj přezkum.

      97      Podle judikatury platí, že otázka, zda odůvodnění rozsudku Soudu je rozporné, nebo nedostatečné, je právní otázkou, které
         se lze jako takové dovolávat v rámci kasačního opravného prostředku (rozsudky ze dne 7. května 1998, Somaco v. Komise, C‑401/96 P, Recueil, s. I‑2587, bod 53, a ze dne 13. prosince 2001, Cubero Vermurie v. Komise, C‑446/00 P, Recueil, s. I‑10315, bod 20).

      98      Je tudíž třeba konstatovat, že Soud v bodech 65 a 69 napadeného rozsudku nedostatečně odůvodnil své posouzení týkající se
         existence vzhledové a fonetické podobnosti mezi dotčenými označeními u relevantní veřejnosti, která zahrnuje rovněž některé
         odborníky ve zdravotnictví.

      99      Nicméně tato nedostatečnost odůvodnění není takové povahy, aby učinila napadený rozsudek neplatným. Jelikož totiž Soud v rámci
         svého svrchovaného posouzení skutečností v bodech 56 až 75 napadeného rozsudku dospěl k závěru o existenci velké podobnosti
         dotčených výrobků, jakož i o existenci vzhledové a fonetické podobnosti dotčených označení u části relevantní veřejnosti představované
         konečnými spotřebiteli, mohl z toho v bodech 76 a 80 uvedeného rozsudku, aniž by porušil dosah čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94, vyvodit, že existuje nebezpečí záměny mezi uvedenými označeními ve smyslu tohoto ustanovení.

      100    S ohledem na tyto úvahy a i přes nedostatečnost odůvodnění, kterou jsou stiženy body 65 a 69 napadeného rozsudku, není tedy
         na místě zrušit uvedený rozsudek, jelikož v každém případě jeho odůvodnění stačí k tomu, aby na něm byl založen výrok, a sice
         zamítnutí žaloby směřující proti spornému rozhodnutí Soudem (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Komise v. CAS Succhi di Frutta, bod 68, a KWS Saat v. OHIM, body 46 až 51).

      101    V důsledku toho čtvrtá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být odmítnuta jako nerelevantní.

       K páté části, týkající se omezení přihlášky ochranné známky Společenství
      –       Argumentace účastníků řízení
      102    Podle navrhovatelky se Soud dopustil nesprávného posouzení tím, že měl za to, že odvolacímu senátu OHIM nelze vytýkat, že
         neusoudil, že prohlášení předložené ve spise před uvedeným senátem, v němž potvrdila, že hodlá omezit údaj o zboží, které
         je předmětem přihlášky, na oční farmaceutické přípravky určené pro léčbu glaukomů, představuje výslovný návrh na změnu pro
         případ, že by tento senát vyhověl námitkám. Jelikož se nekonala ústní část řízení, navrhovatelka totiž neměla možnost předvídat
         pravděpodobný postoj uvedeného senátu předtím, než bylo přijato rozhodnutí. Navržená změna seznamu výrobků by přitom bývala
         umožnila více vyjasnit rozdíl existující mezi jejími výrobky a výrobky společnosti Biofarma.

      103    OHIM má za to, že posouzení, která učinil odvolací senát, nemohou být zpochybněna v tomto stadiu řízení. Krom toho navrhovatelka
         nevznáší žádný důvod opírající se o právo nebo o zkreslení skutkových okolností, který by umožnil vyvrátit úvahy, na základě
         kterých Soud v bodě 53 napadeného rozsudku rozhodl, že podmínky omezení nebyly dodrženy. Otázka, zda omezení navržené navrhovatelkou
         bylo v souladu s článkem 44 nařízení č. 40/94 a pravidlem 13 nařízení č. 2868/95, je skutkovou otázkou, která nespadá do pravomoci
         Soudního dvora. Druhý důvod kasačního opravného prostředku je tedy v tomto bodě nepřípustný.

      –       Závěry Soudního dvora
      104    Pokud jde o přípustnost této části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba konstatovat, že touto částí navrhovatelka
         neuplatňuje, na rozdíl od toho, co tvrdí OHIM, že prohlášení předložené v jejím spise odvolacímu senátu bylo v souladu s podmínkami
         stanovenými nařízeními č. 40/94 a č. 2868/95, ale vytýká Soudu, že nevzal v úvahu uvedené prohlášení, přestože nedodrželo
         uvedené podmínky.

      105    Je třeba konstatovat, že toto činíc, navrhovatelka vytýká Soudu, že se dopustil pochybení ve výkladu práva Společenství, a že
         tudíž vznáší právní otázku. Tato část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je tudíž přípustná.

      106    Pokud jde o opodstatněnost této části, je třeba připomenout, že pro účely použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
         se musí posouzení nebezpečí záměny mezi výrobky týkat všech výrobků, které označuje přihláška k zápisu ochranné známky Společenství.

      107    Na základě čl. 44 odst. 1 uvedeného nařízení může přihlašovatel kdykoli omezit seznam výrobků obsažený v jeho přihlášce. Žádost
         o změnu přihlášky předložená podle tohoto ustanovení musí respektovat podmínky definované pravidlem 13 nařízení č. 2868/95.

      108    Touto částí druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka nezpochybňuje, že nepředložila takovou žádost. Nicméně
         tvrdí, že jelikož se nekonala ústní část řízení před odvolacím senátem, taková výslovná žádost o omezení, jak je v projednávaném
         případě formulována v jejím spise odvolacímu senátu, měla být zohledněna, pokud tento senát hodlal vyhovět námitkám.

      109    Je nicméně třeba konstatovat, že ani nařízení č. 40/94, ani nařízení č. 2868/95 nestanoví takovou povinnost. Jak totiž vyplývá
         z bodu 107 tohoto rozsudku, každá žádost o omezení musí být předložena na základě těchto nařízení ve formě žádosti o změnu
         respektující určité podmínky. Jak Soud právem v bodě 51 napadeného rozsudku rozhodl, taková žádost musí být učiněna výslovně
         a bezpodmínečně.

      110    Jelikož je v projednávaném případě nesporné, že žádost formulovaná navrhovatelkou v jejím spise odvolacímu senátu nedodržela
         tyto požadavky, Soud tedy v bodech 53 a 54 napadeného rozsudku právem rozhodl, že odvolacímu senátu nelze vytýkat, že tuto
         žádost nezohlednil.

      111    V důsledku toho musí být pátá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnuta jako neopodstatněná.

      112    Jelikož navrhovatelka neuspěla v žádném ze svých důvodů kasačního opravného prostředku, je třeba kasační opravný prostředek
         zamítnout.

       K nákladům řízení
      113    Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, který se na základě článku 118 tohoto řádu použije na řízení o kasačním opravném prostředku,
         se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci
         úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je namístě
         jí uložit náhradu nákladů řízení OHIM. Jelikož Biofarma nepožadovala, aby navrhovatelce byla uložena náhrada nákladů řízení,
         je namístě rozhodnout, že ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      Alcon Inc. ponese kromě vlastních nákladů řízení náklady řízení Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
            (OHIM).
      3)      Biofarma SA ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 6. září 2013. # Post Bank Iran proti Radě Evropské unie. # Věc T-13/11.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. dubna 1988. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nedodržení směrnice. # Věc 252/85.


title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 19. května 2010. # Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky Společenství Golden Toast - Absolutní důvod pro zamítnutí - Popisný charakter - Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-163/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 19. května 2010 – Arbeitsgemeinschaft Golden Toast v. OHIM (Golden Toast)
      (Věc T-163/08)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství Golden Toast – Absolutní důvod pro zamítnutí – Popisný charakter – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009]
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky tvořené výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku [Nařízení Rady č.
         40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c]) (viz body 24, 33)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
                  ze dne 31. ledna 2008 (věc R 761/2007-1) týkajícímu se přihlášky k zápisu slovního označení Golden Toast jako ochranné známky
                  Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Arbeitsgemeinschaft Golden Toast e.V.

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               slovní ochranná známka Golden Toast pro výrobky a služby zařazené do tříd 5, 8, 9, 11, 14, 16, 21, 24, 25, 28–32, 39 a 41–44
                  – přihláška č. 4811171

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               částečné zamítnutí přihlášky ohledně výrobků zařazených do tříd 11 a 30

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zamítnutí odvolání

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Arbeitsgemeinschaft Golden Toast e. V. se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 21. května 2015.#Verder LabTec GmbH & Co. KG v. Finanzamt Hilden.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Düsseldorf.#Řízení o předběžné otázce – Daně – Svoboda usazování – Článek 49 SFEU – Omezení – Rozložení výběru daně ze skrytých rezerv – Zachování rozdělení daňových pravomocí mezi členské státy – Přiměřenost.#Věc C-657/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      21. května 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Daně — Svoboda usazování — Článek 49 SFEU — Omezení — Rozložení výběru daně ze skrytých rezerv — Zachování rozdělení daňových pravomocí mezi členské státy — Přiměřenost“
      Ve věci C‑657/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Finanzgericht Düsseldorf (Německo) ze dne 5. prosince 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 12. prosince 2013, v řízení

         Verder LabTec GmbH & Co. KG

      proti

         Finanzamt Hilden,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Verder LabTec GmbH & Co. KG O. Kressem, Steuerberater,

               —

               za Finanzamt Hilden U. Franzem, jako zmocněncem,

               —

               za německou vládu T. Henzem a K. Petersen, jako zmocněnci,

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs a J.‑C. Halleuxem, jako zmocněnci,

               —

               za dánskou vládu C. Thorningem a M. S. Wolff, jako zmocněnci,

               —

               za španělskou vládu L. Banciella Rodríguez-Miñónem, jako zmocněncem,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Fiorentinem, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemskou vládu J. Langerem a M. Bulterman, jako zmocněnci,

               —

               za švédskou vládu U. Persson a A. Falk, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi A. Cordewenerem a W. Roelsem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. února 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 49 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Verder LabTec GmbH & Co. KG, usazenou v Německu (dále jen „Verder LabTec“), a Finanzamt Hilden (dále jen „Finanzamt“) ve věci zdanění skrytých rezerv souvisejících s majetkem této společnosti při převodu tohoto majetku na její stálou provozovnu nacházející se na území Nizozemska.

         Právní rámec

               3

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že německá právní úprava v oblasti zdanění skrytých rezerv v majetku společnosti usazené v Německu převedeného na její stálou provozovnu nacházející se mimo území tohoto státu spočívala nejprve na judikatuře Bundesfinanzhof (spolkový finanční soud).

               4

               V rozsudku ze dne 16. července 1969 posledně uvedený soud zavedl „teorii konečného vynětí“. Z předkládacího rozhodnutí v podstatě vyplývá, že tato teorie vycházela ze zásady, že Spolková republika Německo, coby stát usazení společnosti, ztrácí právo na zdanění skrytých rezerv souvisejících s majetkem této společnosti, dosažených na území Německa, jakmile je tento majetek převeden na stálou provozovnu nacházející se na území jiného státu, jelikož Spolková republika Německo je povinna osvobodit zisky této provozovny od daně na základě smlouvy o zamezení dvojímu zdanění uzavřené se státem, na jehož území se uvedená provozovna nachází. Převod majetku ze společnosti usazené v Německu na stálou provozovnu nacházející se na území jiného členského státu se tedy považoval za vynětí majetku, jehož hodnota se stanoví ve smyslu § 4 odst. 1 druhé věty 2 zákona o dani z příjmu (Einkommensteuergesetz, dále jen „EStG“) jako část celkové hodnoty.

               5

               Tato judikatura Bundesfinanzhof vedla k tomu, že hodnota majetku považovaného za vyňatý z provozního majetku společnosti usazené v Německu, musí být v okamžiku vynětí konkrétně posouzena. Rozdíl mezi touto hodnotou a účetní hodnotou tohoto majetku se objevil v době převodu v účetnictví. Výše odhalených skrytých rezerv souvisejících s uvedeným majetkem tedy byla připočtena k zisku této společnosti za daný rok.

               6

               Na základě uvedené judikatury rozhodla německá daňová správa, že hodnota takového převáděného majetku musí být stanovena v okamžiku převodu ve výši běžné ceny, to znamená ceny, se kterou by souhlasily nezávislé třetí osoby za stejných nebo podobných podmínek.

               7

               Daňová správa se rovněž rozhodla za účelem spravedlivého zacházení zmírnit účinky výše uvedené judikatury a nezdanit zisk související s takovým vynětím jako celek, nýbrž umožnit dotčené společnosti vytvořit vyrovnávací položku za účelem vyrovnání tohoto zisku. Tato vyrovnávací položka měla být v případě odepisovatelného investičního majetku odpisována poměrně podle zbývající životnosti dotčeného majetku, avšak nejpozději deset let po dotčeném vynětí měla být vykázána v čistém hospodářském výsledku.

               8

               Případ vynětí skrytých rezerv souvisejících s majetkem převedeným společností usazenou v Německu na stálou provozovnu nacházející se na území jiného státu byl poprvé upraven v zákoně o doplňujících daňových opatřeních za účelem zavedení Evropské společnosti a za účelem změny dalších daňových právních předpisů ze dne 7. prosince 2006 (BGBl. 2006 I, s. 2782, dále jen „SEStEG“).

               9

               Cílem uvedeného zákona bylo zaprvé přizpůsobení některý daňových právních předpisů požadavkům unijního práva v oblasti daňového práva a práva obchodních společností a zadruhé důsledně zajistit práva Spolkové republiky Německo na zdanění a umožnit zdanění skrytých rezerv, pokud dojde k vynětí dotčeného majetku z daňové pravomoci tohoto členského státu.

               10

               Za tímto účelem byla prostřednictvím SEStEG vložena do § 4 odst. 1 EStG třetí věta, podle níž „[v]yloučení nebo omezení daňové pravomoci Spolkové republiky Německo vůči zisku z prodeje nebo užívání majetku se považuje za vynětí pro jiné účely než podnikání“. Z odůvodnění SEStEG vyplývá, že cílem tohoto ustanovení je vyjasnit platné právo.

               11

               SEStEG vložil do EStG rovněž § 4g. Podle tohoto ustanovení je v případech, kdy se majetek v důsledku převedení na provozovnu stejného daňového subjektu nacházející se v jiném členském státě než ve Spolkové republice Německo v souladu s § 4 odst. 1 třetí věty EStG, ve znění SEStEG, považuje za vyňatý, na návrh daňového subjektu vytvořena vyrovnávací položka ve výši rozdílu mezi účetní hodnotou a tržní hodnotou majetku. Podle odst. 2 první věty tohoto § 4g se tato vyrovnávací položka v hospodářském roce, v němž byla vytvořena, a v následujících čtyřech letech odepisuje ve výši jedné pětiny.

               12

               SEStEG kromě toho doplnil do § 52 EStG odstavec 8b, podle něhož se § 4 odst. 1 třetí věta EStG, ve znění SEStEG, použije počínaje zdaňovacím obdobím 2006.

               13

               Rozsudkem ze dne 17. července 2008, vydaným ve věci týkající se zdaňovacího období 1995, opustil Bundesfinanzhof svou předchozí judikaturu týkající se „teorie konečného vynětí“. Toto opuštění odůvodnil uvedený soud tím, že pro dosavadní judikaturu není v EStG ve znění použitelném před vstupem SEStEG v platnost dostatečná opora. Bundesfinanzhof proto dospěl k závěru, že převod majetku společností usazenou v Německu na stálou provozovnu nacházející se na území jiného státu nepředstavuje vynětí.

               14

               Vývoj svého stanoviska odůvodnil uvedený soud dále tím, že na převod majetku společností usazenou v Německu na její stálou provozovnu nacházející se na území jiného státu není nutné nahlížet jako na případ vzniku zisku, neboť osvobození zisků uvedené stálé provozovny od zdanění v Německu nemá vliv na pozdější zdanění skrytých rezerv vzniklých na území Německa.

               15

               Vzhledem k tomuto obratu v judikatuře se německý zákonodárce rozhodl přijmout zákon o neuplatnění a upřesnit § 4 odst. 1 třetí větu EStG, ve znění SEStEG.

               16

               Daňovým zákonem na rok 2010 ze dne 8. prosince 2010 (BGBl. 2010 I, s. 1768) tento zákonodárce vložil za třetí větu § 4 odst. 1 EStG, ve znění SEStEG, větu čtvrtou, vyjasňující hlavní případ, kdy se uvedený § 4 odst. 1 třetí věta použije. Tato čtvrtá věta uvádí, že „[o] vyloučení nebo omezení daňové pravomoci vůči zisku z prodeje majetku se jedná zejména tehdy, jestliže je majetek, vedený dosud jako majetek tuzemské stálé provozovny daňového subjektu, přiřazen jeho stálé provozovně v zahraničí“.

               17

               Kromě toho byl § 52 odst. 8b EStG, ve znění SEStEG, doplněn druhou a třetí větou, podle nichž se § 4 odst. 1 třetí a čtvrtá věta EStG, ve znění daňového zákona na rok 2010, použije rovněž pro zdaňovací období 2005.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               18

               Verder LabTec je komanditní společnost podle německého práva se sídlem v Německu. Od května 2005 se tato společnost zabývala výlučně správou vlastních práv k patentům, ochranným známkám a užitným vzorům. Smlouvou ze dne 25. května 2005 převedla tato práva na svou stálou provozovnu v Nizozemsku.

               19

               V rámci daňové kontroly dospěla Finanzamt k závěru, že při převodu uvedených práv musí dojít k odhalení s nimi souvisejících skrytých rezerv s jejich tržní hodnotou v okamžiku převodu.

               20

               Finanzamt měl nicméně za to, že tyto skryté rezervy, jejichž hodnota byla nesporná, nemají být okamžitě zdaněny v plné výši. V zájmu spravedlivého zacházení měla být podle názoru Finanzamt částka těchto skrytých rezerv neutralizována prostřednictvím vyrovnávací položky v téže výši, která bude následně lineárně odepisována po dobu deseti let.

               21

               Na základě výsledku uvedené kontroly vydal Finanzamt dne 17. srpna 2009 výměr o odděleném a jednotném určení základu daně za zdaňovací období 2005. Při výpočtu zisku společnosti Verder LabTec přičetl Finanzamt k dosaženému zisku poměrnou část vyrovnávací položky za toto zdaňovací období ve výši jedné desetiny hodnoty dotčených skrytých rezerv a odečetl částku s tím souvisejícího zvýšení zálohy na daň z podnikatelské činnosti.

               22

               Rozhodnutím ze dne 19. září 2011 Finanzamt Hilden zamítl námitku proti tomuto výměru ze dne 17. srpna 2009 jako neopodstatněnou.

               23

               Verder LabTec podala proti tomuto rozhodnutí k Finanzgericht Düsseldorf žalobu, v níž v podstatě uvádí, že dotčená daňová právní úprava zasahuje do svobody usazování zaručené článkem 49 SFEU. Tato společnost se domnívá, že rozložený výběr daně ze skrytých rezerv souvisejících s převáděným majetkem v době převodu tohoto majetku je nepřiměřené opatření. Výběr daně v okamžiku realizace příslušných kapitálových zisků by byl méně omezujícím opatřením.

               24

               Finanzamt navrhuje uvedenou žalobu zamítnout. Má za to, že dotčený daňový režim není v rozporu se zásadami unijního práva a že případný zásah do svobody usazování je odůvodněn naléhavými důvody obecného zájmu. Kromě toho je dotčená daňová právní úprava přiměřená, neboť odhalené skryté rezervy se nezdaňují okamžitě v plném rozsahu.

               25

               Finanzgericht Düsseldorf zdůrazňuje, že § 4 odst. 1 třetí a čtvrtá věta EStG, ve znění daňového zákona na rok 2010, se použije na sporné zdaňovací období, tedy období roku 2005.

               26

               Uvedený soud má za to, že vnitrostátní právní úprava v oblasti dotčeného vynětí je v rozporu se svobodou usazování. Kromě toho má ve světle rozsudku National Grid Indus (C‑371/10, EU:C:2011:785) za to, že tato právní úprava nemůže být odůvodněna, jelikož na základě zásady daňové teritoriality je Spolková republika Německo oprávněna zdanit skryté rezervy vzniklé během období před převodem dotčeného majetku na stálou provozovnu v jiném členském státě. I kdyby bylo možné mít za to, že stanovení výše skrytých rezerv v okamžiku převodu tohoto majetku představuje přiměřené opatření, výběr daně z příslušných kapitálových zisků před jejich realizací, bez ohledu na rozložení takového výběru na pět či deset let, nemůže podle něj představovat přiměřené opatření.

               27

               Za těchto podmínek se Finanzgericht Düsseldorf rozhodl přerušit řízení a položit Soudním dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je slučitelné se svobodou usazování podle článku 49 SFEU, jestliže vnitrostátní právní úprava stanoví pro případ převodu majetku z vnitrostátní na zahraniční provozovnu téhož podniku, že se jedná o vynětí majetku pro jiné účely než podnikání, s tím důsledkem, že odhalení skrytých rezerv vede ke vzniku zisku z vynětí, přičemž další vnitrostátní právní úprava umožňuje zisk z vynětí rovnoměrně rozložit na 5 nebo 10 účetních období?“

         K předběžné otázce

               28

               Verder LabTec poukazuje na to, že předběžná otázka je nepřípustná z důvodů jejího hypotetického charakteru, jelikož podle této společnosti se na dotčené zdaňovací období, tedy rok 2005, nevztahovalo žádné pětileté či desetileté období pro výběr daně zmiňované předkládajícím soudem. Finanzamt a německá vláda mají za to, že předběžná otázka je hypotetická, pokud jde o výběr rozložený do pěti ročních splátek, jelikož rozložení na dobu pěti let se na zdaňovací období roku 2005 nevztahovalo. Evropská komise má rovněž za to, že předběžná otázka je, nebo může být hypotetická, pokud jde o výběr rozložený do pěti ročních splátek. V tomto ohledu uvádí, že vzhledem k tomu, že rozhodnutí Finanzamt ze dne 19. září 2011 se týká výběru rozloženého do deseti ročních splátek, je možné, že Finanzamt nemůže později tuto dobu změnit na pět let.

               29

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí rozhodnout o žádosti podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek Stanley International Betting a Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, bod 26, jakož i citovaná judikatura).

               30

               V projednávané věci je třeba konstatovat, že z předkládajícího rozhodnutí jasně vyplývá, že daňový výměr ze dne 17. srpna 2009, jehož napadení vedlo k rozhodnutí Finanzamt ze dne 19. září 2011, se týká výběru daně rozloženého do deseti, a nikoliv pěti ročních splátek. Zdá se tedy zjevné, že problém výběru této daně rozloženého do pěti ročních splátek má hypotetickou povahu. Jak uvedl generální advokát v bodě 18 svého stanoviska, předběžnou otázku je tedy třeba považovat v rozsahu, v němž se týká takového výběru, za nepřípustnou.

               31

               Z toho plyne, že položenou otázku je třeba chápat tak, že směřuje k tomu, zda článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové daňové právní úpravě členského státu, jaká je dotčena v původním řízení, podle níž v případě převodu majetku společnosti nacházející se na území tohoto členského státu na stálou provozovnu této společnosti nacházející se na území jiného členského státu dojde k odhalení skrytých rezerv souvisejících s tímto majetkem, které vznikly na území prvně uvedeného členského státu, zdanění příslušných kapitálových zisků a výběru daně z těchto kapitálových zisků rozloženému do deseti ročních splátek.

               32

               Je třeba připomenout, že článek 49 SFEU ukládá odstranit omezení svobody usazování. Tato svoboda zahrnuje v případě společností založených v souladu s právními předpisy jednoho z členských států, které mají sídlo, správní ústředí nebo hlavní provozovnu na území Unie, právo vykonávat činnost v jiných členských státech prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení (rozsudek Komise v. Německo, C‑591/13, EU:C:2015:230, bod 54 a citovaná judikatura).

               33

               I když podle svého znění směřují ustanovení Smlouvy o FEU týkající se svobody usazování k zajištění práva na vnitrostátní zacházení v hostitelském členském státě, brání rovněž tomu, aby stát původu bránil některému ze svých státních příslušníků nebo společnosti založené podle jeho právních předpisů v usazení v jiném členském státě (rozsudek Komise v. Německo, C‑591/13, EU:C:2015:230, bod 56 a citovaná judikatura).

               34

               Podle ustálené judikatury kromě toho platí, že za omezení svobody usazování musí být považována veškerá opatření, která výkon této svobody zakazují, tvoří překážku tomuto výkonu nebo jej činí méně atraktivním (rozsudek Komise v. Německo, C‑591/13, EU:C:2015:230, bod 56 a citovaná judikatura).

               35

               V tomto ohledu platí, že svoboda usazování se vztahuje na přemístění činností společnosti z území jednoho členského státu do jiného členského státu, a to bez ohledu na to, zda předmětná společnost přemísťuje své sídlo a skutečné vedení mimo toto území nebo zda přemísťuje aktiva stálé provozovny nacházející se na uvedeném území do jiného členského státu (rozsudek Komise v. Dánsko, EU:C:2013:480, bod 28 a citovaná judikatura).

               36

               Co se týče zdanění skrytých rezerv vytvořených v rámci daňové pravomoci členského státu, souvisejících s majetkem převáděným na stálou provozovnu nacházející se v jiném členském státě, v případě, že první členský stát ztrácí při tomto převodu právo zdanit příjmy vytvořené tímto majetkem, vyplývá z judikatury Soudního dvora v podstatě to, že daňová právní úprava členského státu, která vede v případě takového převodu k okamžitému zdanění tohoto majetku, zatímco při podobném převodu v rámci území státu není tento majetek zdaňován, může společnost usazenou v prvním členském státě odradit od převodu svého majetku z území tohoto státu do jiného členského státu a představuje tedy omezení svobody usazování (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Dánsko, C‑261/11, EU:C:2013:480, body 29 až 31 a citovaná judikatura).

               37

               V projednávané věci je třeba konstatovat, že daňová právní úprava dotčená v původním řízení vede k odhalení a zdanění skrytých rezerv souvisejících s majetkem převáděným na stálou provozovnu nacházející se v jiném členském státě než ve Spolkové republice Německo při tomto převodu. K takovému odhalení a zdanění přitom nedochází při podobném převodu v rámci území státu, kdy jsou tyto skryté rezervy zdaněny až tehdy, když jsou skutečně realizovány. Tento rozdíl v zacházení může způsobit společnosti, která si přeje převést majetek na stálou provozovnu nacházející se na území jiného členského státu, znevýhodnění z hlediska hotovosti. Uvedený rozdíl v zacházení týkající se odhalení a zdanění dotčených skrytých rezerv může odradit společnost podle německého práva od převodu jejího majetku do jiného členského státu.

               38

               Takové rozdílné zacházení nelze vysvětlit rozdílnou objektivní situací. S ohledem na právní úpravu členského státu směřující ke zdanění skrytých rezerv dosažených na území tohoto státu totiž situace společnosti, která převádí majetek na stálou provozovnu nacházející se na území jiného členského státu, je, co se týče zdanění skrytých rezerv souvisejících s tímto převáděným majetkem, podobná situaci společnosti, která provede podobný převod na stálou provozovnu nacházející se na území tohoto členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Německo, C‑591/13, EU:C:2015:230, bod 60).

               39

               Z toho vyplývá, že rozdílné zacházení, kterému je v rámci právní úpravy dotčené v původním řízení vystavena společnost nacházející se na území Spolkové republiky Německo v případě převodu majetku na svou stálou provozovnu nacházející se v jiném členském státě, představuje omezení svobody usazování ve smyslu článku 49 SFEU.

               40

               Je třeba nicméně určit, zda toto omezení může být objektivně odůvodnitelné naléhavými důvody obecného zájmu uznávanými unijním právem. V takovém případě je ještě třeba, aby toto omezení nepřekračovalo rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.

               41

               Podle německé vlády může být omezení svobody usazování odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu souvisejícími se zachováním rozdělení daňových pravomocí mezi členské státy. Předkládající soud však vyjadřuje v tomto ohledu pochybnosti.

               42

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že zachování rozdělení daňových pravomocí mezi členské státy představuje legitimní cíl uznaný Soudním dvorem a neexistují-li sjednocující nebo harmonizační opatření na úrovni Unie, zachovávají si členské státy i nadále pravomoc vymezit, prostřednictvím dohod nebo jednostranně, kritéria rozdělení svých daňových pravomocí za účelem odstranění dvojího zdanění (rozsudek Komise v. Německo, C‑591/13, EU:C:2015:230, bod 64 a citovaná judikatura).

               43

               A dále v souladu se zásadou daňové teritoriality je členský stát v případě převodu majetku na stálou provozovnu nacházející se v jiném členském státě oprávněn zdanit v okamžiku tohoto převodu kapitálové zisky vytvořené na jeho území před uvedeným převodem. Účelem takového opatření je předcházet situacím, které mohou ohrozit právo členského státu původu uplatňovat svou daňovou pravomoc ve vztahu k činnostem vykonávaným na jeho území (v tomto smyslu viz rozsudek National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, body 45 a 46, jakož i citovaná judikatura).

               44

               Převod majetku dotčený v původním řízení ze Spolkové republiky Německo na jiný členský stát tedy nemůže znamenat, že se prvně uvedený stát musí vzdát práva zdanit kapitálové zisky dosažené v rámci jeho zdaňovací pravomoci před převodem tohoto majetku mimo jeho území.

               45

               Nadto vzhledem k tomu, že členské státy jsou oprávněny zdanit kapitálové zisky dosažené, když se dotčená aktiva nacházela na jejich území, mají za účelem zdanění těchto aktiv pravomoc zvolit pro účely tohoto zdanění jinou skutečnost zakládající daňovou povinnost než skutečnou realizaci těchto kapitálových zisků (rozsudek DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, bod 53 a citovaná judikatura).

               46

               V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že daňová právní úprava dotčená v původním řízení se vztahuje na převod majetku na stálou provozovnu nacházející se na území jiného členského státu, než je Spolková republika Německo, jejíž příjmy jsou v posledně uvedeném státě osvobozeny od daně.

               47

               Odhalení skrytých rezerv souvisejících s tímto majetkem, dosažených před tímto převodem v rámci daňové pravomoci Spolkové republiky Německo, jakož i jejich zdanění mají zajistit zdanění těchto nerealizovaných kapitálových zisků, dosažených v rámci daňové pravomoci tohoto členského státu. Zdanění příjmů souvisejících s uvedeným majetkem, dosažených po takovém převodu, přísluší druhému členskému státu, na jehož území se tato stálá provozovna nachází. Taková daňová právní úprava, jaká je dotčena v původním řízení, je tedy způsobilá zabezpečit zachování rozdělení daňové pravomoci mezi dotyčné členské státy.

               48

               Co se týče přiměřenosti právní úpravy dotčené v původním řízení, je třeba rovnou připomenout, že je přiměřené, když členský stát za účelem ochrany výkonu své daňové pravomoci vyměří daň ze skrytých rezerv, které byly dosaženy na jeho území a souvisejí s majetkem převáděným mimo jeho území, v okamžiku, kdy jeho daňová pravomoc vůči dotyčnému majetku zaniká, v projednávané věci v okamžiku převodu dotčeného majetku mimo území tohoto členského státu (v tomto smyslu viz rozsudky Komise v. Španělsko, C‑64/11, EU:C:2013:264, bod 31, jakož i DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, bod 60 a citovaná judikatura).

               49

               Co se týče výběru takové daně, Soudní dvůr rozhodl, že je třeba ponechat osobě povinné k dani volbu mezi okamžitou platbou této daně a její odloženou platbou, podléhající případně zaplacení úroků dle použitelné vnitrostátní právní úpravy (rozsudek Komise v. Německo, C‑591/13, EU:C:2015:230, bod 67 a citovaná judikatura).

               50

               V této souvislosti Soudní dvůr také rozhodl, je třeba zohlednit rovněž riziko nevymahatelnosti daně, které s postupem času roste a které může dotčený členský stát zohlednit v rámci vnitrostátní právní úpravy, která se použije v případě odkladu zaplacení daňových dluhů (v tomto smyslu viz rozsudek National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, bod 74).

               51

               V projednávané věci tedy vyvstává otázka, zda výběr dotčené daně rozložený do deseti ročních splátek může představovat opatření, které je přiměřené dosažení cíle zachování rozdělení daňové pravomoci mezi členské státy.

               52

               V tomto ohledu stačí konstatovat, že výběr daně ze skrytých rezerv rozložený do pěti ročních splátek, namísto okamžitého výběru, byl posouzen jako opatření přeměřené dosažení tohoto cíle (rozsudek DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, bod 64). Výběr daně ze skrytých rezerv rozložený do deseti ročních splátek, o jaký se jedná v původním řízení, tudíž musí být, jak uvedl generální advokát v bodech 72 a 73 svého stanoviska, považován za opatření přiměřené dosažení uvedeného cíle.

               53

               Vzhledem ke všemu výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové daňové právní úpravě členského státu, jaká je dotčena v původním řízení, podle níž v případě převodu majetku společnosti nacházející se na území tohoto členského státu na stálou provozovnu této společnosti nacházející se na území jiného členského státu dojde k odhalení skrytých rezerv souvisejících s tímto majetkem, které vznikly na území prvně uvedeného členského státu, zdanění příslušných kapitálových zisků a výběru daně z těchto kapitálových zisků rozloženému do deseti ročních splátek.

         K nákladům řízení

               54

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové daňové právní úpravě členského státu, jaká je dotčena v původním řízení, podle níž v případě převodu majetku společnosti nacházející se na území tohoto členského státu na stálou provozovnu této společnosti nacházející se na území jiného členského státu dojde k odhalení skrytých rezerv souvisejících s tímto majetkem, které vznikly na území prvně uvedeného členského státu, zdanění příslušných kapitálových zisků a výběru daně z těchto kapitálových zisků rozloženému do deseti ročních splátek.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 6. září 2013. # Export Development Bank of Iran proti Radě Evropské unie. # Spojené věci T-4/11 a T-5/11.


title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 29. září 2011. # Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství NATURAVIVA - Starší slovní ochranná známka Společenství VIVA - Relativní důvod pro zamítnutí - Neexistence nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 - Neexistence podobnosti označení. # Věc T-107/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 29. září 2011 – Procter & Gamble Manufacturing Cologne v. OHIM – Natura Cosméticos
            (NATURAVIVA)
      (Věc T-107/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství NATURAVIVA – Starší slovní ochranná známka Společenství VIVA – Relativní důvod pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Neexistence podobnosti označení“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 24, 46, 50–51, 56)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 23. listopadu 2009 (věc R 1558/2008-2) týkajícímu se
                  námitkového řízení mezi Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH a Natura Cosméticos, SA

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 7. března 2002. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Věc C-310/99.