title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 2. července 2015.#NLB Leasing d.o.o. v. Republika Slovenija.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Řízení o předběžné otázce – DPH – Směrnice 2006/112/ES – Dodání zboží, nebo poskytnutí služby – Leasingová smlouva – Navrácení nemovitosti, která byla předmětem leasingové smlouvy, pronajímateli – Výraz ‚zrušení, vypovězení, odstoupení, celkové nebo částečné nezaplacení‘ – Právo pronajímatele na snížení daňového základu – Dvojí zdanění – Samostatná plnění – Zásada daňové neutrality.#Věc C-209/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑209/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Vrhovno sodišče (Slovinsko) ze dne 16. dubna 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 25. dubna 2014, v řízení
            NLB Leasing d.o.o.
            proti
            Republice Slovinsko,
            SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
            ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, J.‑C. Bonichot (zpravodaj), A. Arabadžev, J. L. da Cruz Vilaça a C. Lycourgos, soudci,
            generální advokát: N. Jääskinen,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za NLB Leasing d.o.o. J. Podlipnikem, daňovým poradcem,
            – za slovinskou vládu T. Mihelič Žitko, jako zmocněnkyní,
            – za Evropskou komisi C. Soulay a L. Lozano Palacios, jakož i M. Žebrem, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 1, článku 14, čl. 24 odst. 1, a čl. 90 odst. 1 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností NLB Leasing d.o.o. (dále jen „NLB“) a Republikou Slovinsko, zastoupenou Ministrstvo za finance (Ministerstvo financí) ve věci odmítnutí, ze strany posledně jmenovaného, umožnit opravu částky daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) zaplacené po uzavření dvou leasingových smluv.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Ustanovení čl. 2 odst. 1 směrnice o DPH zní takto:
            „1. Předmětem DPH jsou tato plnění:
            a) dodání zboží za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;
            […]
            c) poskytnutí služby za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;
            […]“
            4. Článek 14 směrnice o DPH stanoví:
            „1. ‚Dodáním zboží‘ se rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.
            2. Kromě plnění podle odstavce 1 se za dodání zboží považují tato plnění:
            […]
            b) skutečné předání zboží na základě smlouvy o nájmu zboží na dobu určitou nebo o prodeji zboží s odložením platby, v níž je stanoveno, že za obvyklých okolností bude vlastnické právo převedeno nejpozději k okamžiku zaplacení poslední splátky;
            […]“
            5. Článek 24 odst. 1 směrnice o DPH stanoví:
            „ ‚Poskytnutím služby‘ se rozumí každé plnění, které není dodáním zboží.“
            6. Článek 90 směrnice o DPH zní takto:
            „1. Je-li zaplacení ceny zrušeno nebo vypovězeno, je-li cena zcela nebo zčásti nezaplacena nebo je-li snížena po uskutečnění plnění, základ daně se přiměřeně sníží za podmínek stanovených členskými státy.
            2. Členské státy se mohou odchýlit od odstavce 1 v případě celkového nebo částečného nezaplacení ceny.“
            Slovinské právo
            7. Podle čl. 3 odst. 1 zákona o DPH (Zakon o davku na dodano vrednost, dále jen „ZDDV‑1“) podléhají DPH následující plnění:
            „1. dodání zboží za úplatu na území Republiky Slovinsko [...] osobou povinnou k dani [...] v rámci její hospodářské činnosti;
            […]
            3. poskytování služeb za úplatu na území Republiky Slovinsko osobou povinnou k dani v rámci její hospodářské činnosti;
            […]“
            8. Podle článku 6 ZDDV-1:
            „1. Za ‚dodání zboží‘ se považuje převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.
            2. Za dodání zboží se považuje rovněž:
            […]
            b) skutečné předání zboží na základě smlouvy o nájmu zboží na dobu určitou […], v níž je stanoveno, že za obvyklých okolností bude vlastnické právo převedeno nejpozději k okamžiku zaplacení poslední splátky;
            […]“
            9. Článek 14 odst. 1 ZDDV-1 stanoví, že za „poskytnutí služby“ se považuje každé plnění, které není dodáním zboží.
            10. Článek 39 odst. 2 a 3 ZDDV-1 zní takto:
            „2. V případě zrušení objednávky, vrácení nebo snížení ceny po uskutečnění plnění se základ daně přiměřeně sníží. Osoba povinná k dani může opravit (snížit) výši přiznané DPH, pokud odběratel zboží nebo služeb opraví (sníží) výši DPH, kterou odečetl a oznámí to písemně dodavateli.
            3. Osoba povinná k dani může rovněž opravit (snížit) výši DPH, kterou má zaplatit, pokud nebyla zaplacena či byla zaplacena jen částečně, na základě pravomocného soudního rozhodnutí, kterým bylo schváleno ukončené úpadkové řízení, nebo na základě dokončeného vyrovnacího řízení […]. Pokud osoba povinná k dani později obdrží úplnou či částečnou platbu za dodané zboží či poskytnuté služby, ve vztahu k nimž upravila daňový základ v souladu s tímto odstavcem, zaplatí z obdržené částky DPH.“
            11. Článek 13 prováděcího nařízení ZZDV-1 (Pravilnik o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost) stanoví:
            „1. DPH se nepřiznává ani neodvádí z náhrad.
            2. Za náhrady podle předchozího odstavce se považují zejména:
            – dodání, které dodavatel uskuteční z titulu náhrady škody způsobené dřívějším dodáním, pokud je dodavatel za škodu a její následky odpovědný na základě zákona či smlouvy;
            – úroky z prodlení, které osoba povinná k dani účtuje svému dlužníkovi až do výše zákonné sazby, jakož i náklady spojené s výzvou k zaplacení;
            – smluvní pokuty;
            – náhrady škody související se zrušením smlouvy, pokud plátce při té příležitosti neobdržel žádné zboží či služby.
            3. Pokud je smlouva částečně splněna, podléhá toto částečné splnění DPH.“
            12. Podle článku 41 prováděcího nařízení ZDDV-1:
            „[…]
            2. V souladu s čl. 39 odst. 2 ZDDV-1 může osoba povinná k dani snížit částku DPH v míře odpovídající později sjednaným slevám, jako jsou například super-rabaty nebo slevy sjednané z důvodu nižší kvality zboží, pokud jsou sjednány přímo mezi dodavatelem a příjemcem.
            3. Snížení daňového základu dodavatele podle čl. 39 odst. 2 ZDDV-1 nelze provést před zdaňovacím obdobím, ve kterém dodavatel obdržel písemné oznámení od příjemce, že posledně uvedený opravil odpočet DPH.
            […]“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            13. V únoru 2008 společnost NLB, věřitel, a společnost Domino ing, d.o.o. (dále jen „Domino“), dlužník, uzavřely dvě smlouvy o krátkodobé účelové půjčce, jakož i dohody o „obchodní spolupráci“. Posledně uvedené dohody zejména stanovily, že účelem půjček poskytnutých společností NLB společnosti Domino je nákup nemovitostí s cílem výstavby obytných budov a že společnost NLB může, pokud si to bude přát, financovat uvedenou výstavbu, na které – jak uznává – má zájem. Společnost Domino prostřednictvím uvedených půjček získala nemovitosti, jejichž předchozími vlastníky byly – ve vztahu ke smlouvám uzavřeným mezi společnostmi NLB a Domino – třetí osoby.
            14. V dubnu 2009 společnosti NLB a Domino uzavřely dva soubory smluv, které – podle informací Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud) – představují transakci zvanou „zpětný leasing“ („sale and lease back“). Zaprvé se společnost NLB stala na základě dvou kupních smluv vlastníkem nemovitostí, které předtím koupila společnost Domino, a zadruhé se zároveň na základě dvou leasingových smluv zavázala pronajmout uvedené nemovitosti společnosti Domino na období několika měsíců. Leasingové smlouvy bez ohledu na dříve uzavřené smlouvy o obchodní spolupráci uzavřené mezi oběma společnostmi stanovily, že před uplynutím doby jejich platnosti musí společnost Domino učinit volbu mezi třemi následujícími možnostmi, tedy buď prodloužit dobu trvání smluv, nebo vrátit nemovitosti společnosti NLB, nebo uplatnit kupní opce, kterými vůči uvedeným nemovitostem disponovala, a zaplatit veškeré zbývající splátky dlužné společnosti NLB.
            15. Při uzavření leasingových smluv společnost NLB zaplatila DPH z částky fakturované společnosti Domino v uvedených smlouvách, tedy z částky odpovídající všem měsíčním splátkám, včetně kupních opcí poskytnutých posledně uvedené.
            16. Vzhledem k tomu, že společnost Domino ke dni uplynutí doby platnosti leasingových smluv nezaplatila všechny splátky, které dlužila společnosti NLB, posledně jmenovaná využila možnosti plynoucí z uvedených smluv a nemovitosti, které byly předmětem leasingových smluv, se navrátily do jejího vlastnictví. V červenci 2010 společnost NLB uvedené nemovitosti prodala jako stavební pozemky třetí společnosti, tedy společnosti Sava IP, d.o.o. (dále jen „Sava IP“) a při té příležitosti podala přiznání k DPH.
            17. Z důvodu nesplnění povinností příslušejících společnosti Domino na základě leasingových smluv společnost NLB požádala o úpravu částky přiznané DPH ve výši hodnoty kupních opcí stanovené v uvedených smlouvách.
            18. V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí plyne, že společnosti NLB a Domino v souladu s podmínkami leasingových smluv provedly konečné vyúčtování, podle kterého společnost NLB vyplatila společnosti Domino částku odpovídající rozdílu mezi výnosem dosaženým z prodeje nemovitostí společnosti Sava IP na jedné straně a částkami, které společnost Domino nezaplatila, včetně kupních opcí na druhé straně.
            19. Společnost NLB odečetla od prodejní ceny dotčených nemovitostí zaprvé částku odpovídající DPH, kterou zaplatila při tomto převodu, zadruhé splátky týkající se kupních opcí dosud nezaplacených společností Domino a konečně zatřetí měsíční splátky, které společnost Domino kromě jiného dlužila společnosti NLB. Rozdíl pak převedla společnosti Domino. Následně společnost NLB zaslala společnosti Domino dva dobropisy na částku odpovídající splátkám za kupní opce, čímž tyto splátky zrušila.
            20. Rozhodnutím ze dne 5. června 2012 slovinské daňové orgány odmítly vyhovět žádosti společnosti NLB o snížení výše DPH zaplacené uvedenou společností při uzavření leasingových smluv, protože dva dobropisy nepředstavují zákonný základ pro snížení daňového základu společnosti NLB. Měly za to, že uvedené smlouvy nebyly „vypovězeny“ a vrácení nemovitostí společnosti NLB nepředstavuje „navrácení“ ve smyslu čl. 39 odst. 2 ZDDV-1, který do slovinského práva provádí čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH. Podle uvedených orgánů totiž pronajímatel převzal roli věřitele a na účet nájemce prodal nemovitosti společnosti Sava IP.
            21. Společnost NLB napadla rozhodnutí slovinských daňových orgánů podáním správní žaloby k Ministerstvu financí a poté podáním žaloby k příslušnému soudu prvního stupně. Obě žaloby byly zamítnuty.
            22. V kasačním opravném prostředku společnost NLB tvrdí, že výklad článku 39 ZDDV-1 a čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH provedený daňovou správou a soudem prvního stupně je nesprávný. Navrácení nemovitostí, k němuž společnost Domino přistoupila kvůli nesplnění svých smluvních povinností, představuje jeden z případů, kterých se týkají uvedená ustanovení. Společnost NLB rovněž tvrdí, že pokud by nemohla snížit svůj daňový základ v ko ntextu, jako je kontext věci v původním řízení, byla by porušena zásada daňové neutrality, jelikož podruhé zaplatila DPH při převodu nemovitostí na třetí společnost.
            23. Za těchto okolností se Vrhovno sodišče rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Má být s ohledem na okolnosti v původním řízení čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH vykládán v tom smyslu, že vrácení nemovitosti, která je předmětem leasingu, v důsledku částečného nesplnění závazků nájemce do vlastnictví pronajímatele, s ohledem na následný prodej a výkon dalších povinností stanovených v dotčené smlouvě představuje, přestože k němu dojde až po termínu splatnosti všech leasingových splátek, případ ‚zrušení, vypovězení, odstoupení, celkového nebo částečného nezaplacení’ po dodání, pro které se základ daně přiměřeně sníží?
            2) Mají být čl. 2 odst. 1, článek 14 a čl. 24 odst. 1 směrnice o DPH vykládány v tom smyslu, že částku dvou kupních opcí, která představuje převážnou část celkových závazků splatných na základě smluv o finančním leasingu, kterou nájemce pronajímateli zaplatil tak, že z důvodu částečného nesplnění závazků pronajímatel znovu nabyl vlastnictví k předmětu leasingu, prodal ho třetí osobě a přebytek z výnosu z takového prodeje vyplatil nájemci, přičemž v konečném vyúčtování od něj odečetl také částku kupních opcí, je třeba považovat za platbu při plnění smlouvy a dodání zboží, které jako takové podléhá DPH; nebo za platbu za službu nájmu nebo užívání nemovitosti (jako takové podléhající DPH ze zákona nebo na základě rozhodnutí osoby povinné k dani); nebo za náhradu škody za odstoupení od smlouvy zaplacenou na odstranění újmy způsobené neplněním nájemce, která nemá přímé spojení s jakýmkoli úplatným poskytováním služeb a jako taková nepodléhá DPH?
            3) Pokud je na druhou otázku třeba odpovědět tak, že se jedná o platbu za dodávku zboží a provedení smlouvy, vyvstává otázka, zda zásada neutrality DPH brání tomu, aby pronajímatel zaplatil dvakrát DPH na výstupu: poprvé při uzavření leasingové smlouvy (včetně hodnoty kupních opcí, které představují převážnou část smluvní hodnoty) a podruhé z důvodu částečného neplnění závazků nájemce při (opětovném) prodeji nemovitosti třetí osobě, ačkoli břemeno DPH vyplývající z tohoto druhého dodání by měl pronajímatel v rámci závěrečného vyúčtování přenést na nájemce.
            K předběžným otázkám
            Ke druhé otázce
            24. Z předkládacího rozhodnutí plyne, že společnost NLB, pronajímatel, a společnost Domino, nájemce, uzavřely dvě leasingové smlouvy, jejichž předmětem je pronájem dvou nemovitostí. Rovněž se jeví, že z uvedeného rozhodnutí plyne, že společnost NLB z důvodu nesplnění povinností příslušejících společnosti Domino v souladu se smlouvami uvedené nemovitosti znovu nabyla do vlastnictví, prodala je třetí osobě a přebytek z výnosu z tohoto prodeje vyplatila společnosti Domino, přičemž v konečném vyúčtování od něj odečetla částku kupních opcí. V tomto kontextu se předkládající soud druhou z otázek, kterou je třeba přezkoumat na prvním místě, v podstatě táže, zda musí čl. 2 odst. 1, článek 14 a čl. 24 odst. 1 směrnice o DPH být vykládány v tom smyslu, že leasing, jako je leasing dotčený ve věci v původním řízení, představuje dodání zboží či poskytování služeb ve smyslu uvedených ustanovení.
            25. Je třeba připomenout, že v rámci řízení zahájeného podle článku 267 SFEU není v pravomoci Soudního dvora, aby uplatnil pravidla unijního práva na konkrétní případ (rozsudek Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, bod 21). V takové věci, jako je věc v původním řízení, je tedy věcí předkládajícího soudu provést právní kvalifikaci nezbytnou pro řešení sporu v původním řízení. Soudnímu dvoru naproti tomu přísluší poskytnout předkládajícímu soudu veškerá nezbytná vodítka, která jej při tomto posouzení povedou (rozsudek Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, bod 23).
            26. Nezávisle na otázce, zda s ohledem na základní okolnosti sporu v původním řízení je poskytnutí leasingu ve skutečnosti součástí jediného plnění složeného z více prvků, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, je třeba předkládajícímu soudu poskytnout informace, které mu umožní pro účely DPH posoudit právní povahu poskytnutí leasingu.
            27. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 24 odst. 1 směrnice o DPH „se ‚[p]oskytnutím služby‘ rozumí každé plnění, které není dodáním zboží“. Pokud jde o pojem „dodání zboží“, požaduje podle čl. 14 odst. 1 uvedené směrnice „převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník“. Kromě toho čl. 14 odst. 2 písm. b) směrnice o DPH považuje za „dodání zboží“ skutečné předání zboží na základě smlouvy o nájmu tohoto zboží na dobu určitou, v níž je stanoveno, že za obvyklých okolností bude vlastnické právo převedeno nejpozději k okamžiku zaplacení poslední splátky.
            28. V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora plyne, že je nutné rozlišovat mezi operativním leasingem a finančním leasingem, přičemž finanční leasing je charakterizován převodem většiny výhod a rizik spojených s právním vlastnictvím na nájemce. Skutečnosti, že převod vlastnického práva je stanoven ve smlouvě nebo že současná hodnota splátek je prakticky totožná s prodejní cenou zboží, představují, samostatně nebo společně, kritéria umožňující určit, zda smlouva může být kvalifikována jako smlouva o finančním leasingu (v tomto smyslu viz rozsudek Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, bod 38).
            29. Mimoto pojem dodání zboží se nevztahuje na převod vlastnictví ve formách upravených použitelným vnitrostátním právem, ale zahrnuje jakýkoli převod hmotného majetku smluvní stranou, která druhou smluvní stranu oprávní, aby s ním nakládala, jako by byla vlastníkem tohoto majetku (rozsudek Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, bod 39 a citovaná judikatura).
            30. V případě, že smlouva o leasingu týkající se nemovitosti tedy stanoví, že vlastnické právo k uvedené nemovitosti bude převedeno na nájemce po ukončení platnosti smlouvy, nebo že nájemce získá základní vlastnosti vlastníka uvedené nemovitosti, zejména že je na něj převedena většina výhod a rizik spojených s právním vlastnictvím této nemovitosti a že současná hodnota splátek je prakticky totožná s prodejní hodnotou zboží, musí být operace plynoucí z takové smlouvy považována za nabytí investičního majetku (v tomto smyslu viz rozsudek Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, bod 40).
            31. V tomto ohledu základní skutečnosti sporu v původním řízení, tedy zejména ustanovení smlouvy o „obchodní spolupráci“, jakož i transakce uskutečněné po konečném vyúčtování naznačují, že cílem uvedených leasingových smluv byl převod vlastnictví nemovitostí, které byly předmětem uvedených smluv, na společnost Domino, což předkládajícímu soudu přísluší ověřit ve světle kritérií připomenutých v bodech 26 až 30 tohoto rozsudku.
            32. Z předcházejících úvah plyne, že čl. 2 odst. 1, článek 14 a čl. 24 odst. 1 směrnice o DPH musí být vykládány v tom smyslu, že v případě, že smlouva o leasingu týkající se nemovitosti stanoví, že vlastnické právo k uvedené nemovitosti bude převedeno na nájemce po ukončení platnosti smlouvy, nebo že nájemce získá základní vlastnosti vlastníka uvedené nemovitosti, zejména že je na něj převedena většina výhod a rizik spojených s právním vlastnictvím této nemovitosti a že současná hodnota splátek je prakticky totožná s prodejní hodnotou zboží, musí být operace plynoucí z takové smlouvy považována za nabytí investičního majetku.
            K první otázce
            33. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda za okolností sporu v původním řízení, jak vyplývají z bodu 24 tohoto rozsudku, musí být čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH vykládán v tom smyslu, že vrácení nemovitosti, která je předmětem leasingu, do vlastnictví pronajímatele představuje případ zrušení, vypovězení, odstoupení, celkového nebo částečného nezaplacení či snížení ceny ve smyslu uvedeného ustanovení.
            34. Zatímco předkládajícímu soudu přísluší provést právní kvalifikaci plnění uskutečněných společnostmi NLB a Domino, Soudnímu dvoru přísluší, aby předkládajícímu soudu poskytl veškerá nezbytná vodítka, která jej při tomto posouzení povedou.
            35. V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH, který se vztahuje na případy zrušení, vypovězení, odstoupení, celkového nebo částečného nezaplacení ceny či snížení ceny po datu uskutečnění plnění, ukládá členským státům povinnost snížit základ daně, a tudíž částku DPH dlužnou osobou povinnou k dani pokaždé, když osoba povinná k dani neobdrží po uzavření transakce část nebo celé protiplnění. Toto ustanovení je výrazem základní zásady směrnice o DPH, podle níž je základ daně tvořen skutečně přijatým protiplněním, a jejímž důsledkem je, že daňový orgán nemůže vybrat částku DPH převyšující částku, která byla osobě povinné k dani zaplacena (rozsudek Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, bod 22).
            36. Z judikatury Soudního dvora plyne, že kromě případů zrušení či odstoupení od smlouvy, v nichž jsou smluvní strany navráceny do situace, v jaké se nacházely před uzavřením smlouvy, a osoba povinná k dani již pohledávkou nedisponuje, se čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH týká pouze situací, kdy druhá smluvní strana nezaplatí, nebo zaplatí jen část pohledávky, k jejímuž uspokojení je tudíž ve smyslu uvedené smlouvy nadále povinna (v tomto smyslu viz rozsudek Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, body 23 a 24).
            37. Daňový základ osoby povinné k dani tudíž nemůže být snížen, pokud tato osoba povinná k dani za podmínek stanovených ve smlouvě skutečně obdržela veškeré platby jako protiplnění za uskutečněné plnění, nebo pokud příjemce uvedeného plnění již osobě povinné k dani nedluží sjednanou částku, aniž by byla smlouva vypovězena či od ní bylo odstoupeno.
            38. Z výše uvedených úvah plyne, že čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje, aby si osoba povinná k dani snížila daňový základ, pokud skutečně obdržela veškeré platby jako protiplnění za uskutečněné plnění, nebo pokud druhá smluvní strana již osobě povinné k dani nedluží sjednanou částku, aniž by byla smlouva vypovězena či od ní bylo odstoupeno.
            Ke třetí otázce
            39. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být zásada daňové neutrality vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby osoba povinná k dani zaplatila DPH poprvé při uzavření leasingové smlouvy obsahující kupní opci a podruhé při převodu předmětu uvedené smlouvy na třetí společnost, k němuž došlo v důsledku nesplnění smluvních povinnosti ze strany nájemce.
            40. V tomto ohledu je třeba připomenout, že z judikatury Soudního dvora plyne, že zásada daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH, brání tomu, aby zdanění profesní činnosti osoby povinné k dani vedlo ke dvojímu zdanění (v tomto smyslu viz rozsudky Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, body 45 a 46, jakož i Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, bod 42).
            41. Soudní dvůr rovněž rozhodl, že pro účely DPH musí být každé plnění za běžných podmínek považováno za vlastní a samostatné, jak to vyplývá z čl. 1 odst. 2 druhého pododstavce směrnice o DPH (rozsudek BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 29). Avšak za určitých okolností musí být několik formálně oddělených plnění, která by mohla být poskytnuta zvlášť, a tak vést individuálně ke zdanění nebo osvobození od daně, považováno za jediné plnění, pokud tato plnění nejsou samostatná (v tomto smyslu viz rozsudek RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, bod 20).
            42. V souladu s uvedenou judikaturou přísluší předkládajícímu soudu ověřit, zda musí plnění dotčená ve věci v původním řízení, tedy zaprvé plnění uskutečněná ve prospěch společnosti Domino a zadruhé převod nemovitostí na třetí společnost, být považována za „jediné plnění“. To platí zejména v případě, pokud osoba povinná k dani dodá více prvků nebo uskuteční více úkonů, které jsou vzájemně spojeny tak těsně, že objektivně tvoří jediné nedělitelné hospodářské plnění, jehož rozdělení by bylo umělé.
            43. Pokud se ukáže, že uvedená plnění nelze považovat za součásti jediného plnění, nebrání zásada daňové neutrality tomu, aby pro účely DPH byla předmětem samostatného zdanění.
            44. Z předcházejících úvah plyne, že zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání tomu, aby poskytnutí leasingu, který se týká nemovitostí, na jedné straně a na druhé straně převod uvedených nemovitostí na třetí osobu (která není smluvní stranou leasingové smlouvy), byly pro účely DPH předmětem samostatného zdanění, pokud uvedená plnění nelze považovat za součásti jediného plnění, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu.
            K nákladům řízení
            45. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
            1) Ustanovení čl. 2 odst. 1, článku 14 a čl. 24 odst. 1 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládány v tom smyslu, že v případě, že smlouva o leasingu týkající se nemovitosti stanoví, že vlastnické právo k uvedené nemovitosti bude převedeno na nájemce po ukončení platnosti smlouvy, nebo že nájemce získá základní vlastnosti vlastníka uvedené nemovitosti, zejména že je na něj převedena většina výhod a rizik spojených s právním vlastnictvím této nemovitosti a že současná hodnota splátek je prakticky totožná s prodejní hodnotou zboží, musí být operace plynoucí z takové smlouvy považována za nabytí investičního majetku.
            2) Článek 90 odst. 1 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje, aby si osoba povinná k dani snížila daňový základ, pokud skutečně obdržela veškeré platby jako protiplnění za uskutečněné plnění, nebo pokud druhá smluvní strana již osobě povinné k dani nedluží sjednanou částku, aniž by byla smlouva vypovězena či od ní bylo odstoupeno.
            3) Zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání tomu, aby poskytnutí leasingu, který se týká nemovitostí, na jedné straně a na druhé straně převod uvedených nemovitostí na třetí osobu (která není smluvní stranou leasingové smlouvy), byly pro účely DPH předmětem samostatného zdanění, pokud uvedená plnění nelze považovat za součásti jediného plnění, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. února 2000. # Emesa Sugar (Free Zone) NV proti Aruba. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Nizozemsko. # Předběžná opatření. # Věc C-17/98.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 13. listopadu 2014.#Mohamad Hamcho a Hamcho International v. Rada Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření vůči Sýrii – Zmrazení prostředků – Žaloba na neplatnost – Lhůta pro podání žaloby – Částečná nepřípustnost – Právní zájem na podání žaloby – Důkazní břemeno – Změna účinků zrušení v čase.#Věc T‑43/12.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 17. prosince 2015.#Neptune Distribution SNC v. Ministre de l'Économie et des Finances.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État.#Řízení o předběžné otázce – Nařízení (ES) č. 1924/2006 – Směrnice 2009/54/ES – Článek 11 odst. 1 a článek 16 Listiny základních práv Evropské unie – Ochrana spotřebitele – Výživová a zdravotní tvrzení – Přírodní minerální vody – Obsah sodíku nebo soli – Výpočet – Chlorid sodný (jedlá sůl) nebo celkové množství sodíku – Svoboda projevu a informací – Svoboda podnikání.#Věc C-157/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      17. prosince 2015 (
            *
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Nařízení (ES) č. 1924/2006 — Směrnice 2009/54/ES — Článek 11 odst. 1 a čl. 16 Listiny základních práv Evropské unie — Ochrana spotřebitele — Výživová a zdravotní tvrzení — Přírodní minerální vody — Obsah sodíku nebo soli — Výpočet — Chlorid sodný (jedlá sůl) nebo celkové množství sodíku — Svoboda projevu a informací — Svoboda podnikání“
      Ve věci C‑157/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d’État (Francie) ze dne 26. března 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 4. dubna 2014, v řízení

         Neptune Distribution SNC

      proti

         Ministre de l’Économie et des Finances,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda třetího senátu, vykonávající funkci předsedy čtvrtého senátu, J. Malenovský, M. Safjan (zpravodaj), A. Prechal a K. Jürimäe, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. února 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Neptune Distribution SNC D. Bouthorsem, M. Fayat a A. Vermerschem, avocats,

               —

               za francouzskou vládu S. Menezem a D. Colasem, jakož i S. Ghiandoni, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu I. Chalkiasem, jakož i E. Leftheriotou a A. Vasilopoulou, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Santorem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropský parlament A. Tamásem a J. Rodriguesem, jako zmocněnci,

               —

               za Radu Evropské unie J. Herrmannem a O. Segnanou jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi K. Herbout-Borczak a S. Grünheid, jako zmocněnkyněmi,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. července 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu přílohy nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 ze dne 20. prosince 2006 o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin (Úř. věst. L 404, s. 9, a oprava Úř. věst. 2007, L 12, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 107/2008 ze dne 15. ledna 2008 (Úř. věst. L 39, s. 8, dále jen „nařízení č. 1924/2006“), a dále platnosti čl. 2 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES ze dne 20. března 2000 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se označování potravin, jejich obchodní úpravy a souvisejících reklam (Úř. věst. L 109, s. 29; Zvl. vyd. 15/05, s. 75), čl. 9 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/54/ES ze dne 18. června 2009 o využívání a prodeji přírodních minerálních vod (Úř. věst. L 164, s. 45), jakož i přílohy III této směrnice, vykládaných ve světle přílohy nařízení č. 1924/2006.

               2

               Projednávaná žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Neptune Distribution SNC (dále jen „Neptune Distribution“) a Ministre de’l Économie et des Finances (ministr hospodářství a financí) ve věci legality rozhodnutí o výzvě ze dne 5. února 2009 vydané vedoucím oddělení pro hospodářskou soutěž, spotřebitele a boj s podvody departmentu Allier v Auvergne, jakož i rozhodnutí Ministre de l’Économie, l’Industrie et de L’Emploi (ministr hospodářství, průmyslu a zaměstnanosti) ze dne 25. srpna 2009, kterým se zamítá rozklad podaný společností Neptune Distribution.

         Právní rámec

         EÚLP

               3

               Článek 10 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), pod nadpisem „Svoboda projevu“, stanoví:
               „1.   Každý má právo na svobodu projevu. Toto právo zahrnuje svobodu zastávat názory a přijímat a rozšiřovat informace nebo myšlenky bez zasahování veřejné moci a bez ohledu na hranice. [...]
               2.   Výkon těchto svobod, protože zahrnuje i povinnosti a odpovědnost, může podléhat takovým formalitám, podmínkám, omezením nebo sankcím, které stanoví zákon a které jsou nezbytné v demokratické společnosti v zájmu [...] ochrany zdraví [...], ochrany [...] práv jiných [...]“.

         Unijní právo

      Listina

               4

               Článek 11 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) nazvaný „Svoboda projevu a informací“ v odstavci 1 stanoví:
               „Každý má právo na svobodu projevu. Toto právo zahrnuje svobodu zastávat názory a přijímat a rozšiřovat informace nebo myšlenky bez zasahování veřejné moci a bez ohledu na hranice.“

               5

               Článek 16 Listiny, nadepsaný „Svoboda podnikání“, stanoví:
               „Svoboda podnikání se uznává v souladu s právem Unie a vnitrostátními zákony a zvyklostmi.“

               6

               Článek 52 Listiny, nadepsaný „Rozsah a výklad práv a zásad“, stanoví:
               „1.   Každé omezení výkonu práv a svobod uznaných touto listinou musí být stanoveno zákonem a respektovat podstatu těchto práv a svobod. Při dodržení zásady proporcionality mohou být omezení zavedena pouze tehdy, pokud jsou nezbytná a pokud skutečně odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého.
               [...]
               3.   Pokud tato listina obsahuje práva odpovídající právům zaručeným [EÚLP], jsou smysl a rozsah těchto práv stejné jako ty, které jim přikládá uvedená úmluva. Toto ustanovení nebrání tomu, aby právo Unie poskytovalo širší ochranu.
               [...]
               7.   Soudy Unie a členských států náležitě přihlížejí k vysvětlením vypracovaným jako pomůcka pro výklad této listiny.“

               7

               Vysvětlení k Listině základních práv (Úř. věst. L 2007, C 303, s. 17, dále jen „vysvětlení k Listině“) uvádějí, pokud jde o článek 11 Listiny, že podle čl. 52 odst. 3 Listiny je smysl a rozsah práva na svobodu projevu a informací stejný jako práva zaručeného EÚLP.

         Nařízení č. 1924/2006

               8

               Body 1 a 9 odůvodnění nařízení č. 1924/2006 uvádějí:

                        „(1)

                        Ve Společenství stoupá počet potravin, u nichž se při označování a v reklamě používají výživová a zdravotní tvrzení. K zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitelů a usnadnění výběru potraviny by měly být produkty, včetně dovážených produktů, uvedené na trh bezpečné a měly by být náležitě označeny. Různorodá a vyvážená strava je základním předpokladem dobrého zdraví, jednotlivé produkty mají z hlediska celkové stravy relativní význam.

                  [...]

                        (9)

                        Existuje celá řada živin a jiných látek, jež mají výživový nebo fyziologický účinek, například [...] minerální látky včetně stopových prvků [...], které se mohou vyskytovat v potravinách a které mohou být předmětem tvrzení. Proto je třeba stanovit obecné zásady pro všechna tvrzení uváděná na potravinách s cílem zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů, poskytnout spotřebitelům nezbytné informace, aby se mohli rozhodnout na základě důkladné znalosti skutečností, a vytvořit rovné podmínky hospodářské soutěže v potravinářském průmyslu.“

               9

               Článek 1 tohoto nařízení stanoví:
               „1.   Toto nařízení uvádí v soulad právní a správní předpisy v členských státech, které se týkají výživových a zdravotních tvrzení, aby bylo zajištěno účinné fungování vnitřního trhu a zároveň i vysoká míra ochrany spotřebitele.
               2.   Toto nařízení se vztahuje na výživová a zdravotní tvrzení, která jsou uváděna v obchodních sděleních, ať už při označování a obchodní úpravě potravin nebo v reklamách týkajících se potravin, které mají být takto dodány konečnému spotřebiteli.
               [...]
               5.   Toto nařízení se použije, aniž jsou dotčeny tyto právní předpisy Společenství:
               [...]

                        b)

                        směrnice [2009/54].

                  [...]“

               10

               Podle čl. 2 odst. 2 uvedeného nařízení:
               „Použijí se rovněž tyto definice:
               [...]

                        4)

                        ‚výživovým tvrzením‘ se rozumí každé tvrzení, které uvádí, naznačuje nebo ze kterého vyplývá, že potravina má určité prospěšné výživové vlastnosti v důsledku:
                        [...]

                                 b)

                                 živin či jiných látek, které:

                                          i)

                                          obsahuje,

                                          ii)

                                          obsahuje ve snížené či zvýšené míře nebo

                                          iii)

                                          neobsahuje;

                        5)

                        ‚zdravotním tvrzením‘ se rozumí každé tvrzení, které uvádí, naznačuje nebo ze kterého vyplývá, že existuje souvislost mezi kategorií potravin, potravinou nebo některou z jejích složek a zdravím;

                  [...]“

               11

               Článek 8 odst. 1 téhož nařízení stanoví:
               „Výživová tvrzení jsou přípustná pouze tehdy, pokud jsou uvedena v příloze a jsou v souladu s podmínkami stanovenými v tomto nařízení.“

               12

               Článek 13 nařízení č. 1924/2006 stanoví:
               „1.   Zdravotní tvrzení, která popisují nebo odkazují na:

                        a)

                        význam živiny nebo jiné látky pro růst a vývoj organismu a jeho fyziologické funkce [...]
                        [...]
                        a která jsou uvedena v seznamu podle odstavce 3, smějí být uvedena, aniž projdou schvalovacím řízením podle článků 15 až 19, pokud jsou:

                                 i)

                                 založena na obecně uznávaných vědeckých údajích a

                                 ii)

                                 dobře srozumitelná průměrnému spotřebiteli.

                  [...]
               3.   Po konzultaci s úřadem [Evropský úřad pro bezpečnost potravin (EFSA)] přijme Komise [...] do 31. ledna 2010 seznam schválených tvrzení platných pro Společenství podle odstavce 1 a veškeré nezbytné podmínky používání těchto tvrzení.
               [...]“

               13

               Příloha k tomuto nařízení, nadepsaná „Výživová tvrzení a podmínky, které se na ně vztahují“, obsahuje zejména následující ustanovení:

         Směrnice 2000/13

               14

               Článek 2 směrnice 2000/13 stanoví:
               „1.   Použité způsoby označování nesmějí:

                        a)

                        uvádět kupujícího v omyl, zejména

                                 i)

                                 pokud jde o charakteristiky potraviny a zvláště o její povahu, identitu, vlastnosti, složení, množství, trvanlivost, původ nebo provenienci, způsob výroby nebo získání;

                                 ii)

                                 připisováním účinků nebo vlastností, které dotyčná potravina nemá;

                                 iii)

                                 vyvoláváním dojmu, že dotyčná potravina má zvláštní charakteristiky, pokud všechny podobné potraviny mají tyto stejné charakteristiky;

                        b)

                        s výhradou předpisů Společenství, které se vztahují na přírodní minerální vody a na potraviny určené pro zvláštní výživu, připisovat potravině vlastnosti umožňující předcházet určité lidské nemoci, léčit ji nebo ji vyléčit, nebo tyto vlastnosti uvádět.

                  [...]
               3.   Zákazy a omezení stanovená v odstavcích 1 a 2 se rovněž použijí na:

                        a)

                        obchodní úpravu potravin a zejména na tvar nebo vzhled potravin nebo jejich obalu, na použitý obalový materiál, na způsob, jakým jsou aranžovány, jakož i na prostředí, v němž jsou vystavovány;

                        b)

                        související reklamu.“

         Směrnice 2009/54

               15

               Body 5, 8, a 9 odůvodnění směrnice 2009/54 uvádějí:

                        „(5)

                        Prvořadým cílem veškerých pravidel týkajících se přírodních minerálních vod by mělo být chránit zdraví spotřebitelů, předcházet uvádění spotřebitelů v omyl a zajistit korektní podmínky obchodu.

                  [...]

                        (8)

                        Na označování přírodních minerálních vod se vztahují obecná pravidla stanovená směrnicí Evropského parlamentu a Rady [2000/13]. Tato směrnice se tedy může omezit na stanovení nezbytných doplňků k těmto obecným pravidlům a odchylek od nich.

                        (9)

                        Z důvodu informování spotřebitele by měl být povinný údaj o analytickém složení přírodní minerální vody.“

               16

               Článek 7 odst. 2 písm. a) 2009/54 stanoví:
               „Na etiketách přírodních minerálních vod musí být uvedeny také tyto povinné údaje:

                        a)

                        údaj o analytickém složení, udávající charakteristické složky“.

               17

               Článek 9 této směrnice stanoví:
               „1.   Na obalech nebo etiketách a při jakékoliv reklamě je zakázáno použití označení, chráněných názvů, ochranných známek, obchodních značek, vyobrazení nebo jiných značek ve formě symbolů či v jiné formě, které:

                        a)

                        v případě přírodní minerální vody naznačují vlastnost, kterou tato voda nemá, zejména pokud jde o její původ, datum povolení k využívání vody, výsledky analýz vody nebo podobné odkazy zaručující pravost;
                        [...]

                  2.   Uvedení jakýchkoliv údajů připisujících přírodní minerální vodě vlastnosti týkající se prevence, ošetřování nebo léčby lidských nemocí je zakázáno.
               Uvedení údajů uvedených v příloze III této směrnice je však povoleno, pokud vyhovují odpovídajícím kritériím stanoveným v uvedené příloze, nebo pokud taková kritéria nejsou stanovena, vyhovují kritériím stanoveným ve vnitrostátních předpisech za předpokladu, že jsou tato kritéria založena na fyzikálně-chemických analýzách, popřípadě na farmakologických, fyziologických a klinických zkouškách provedených uznávanými vědeckými metodami v souladu s přílohou I oddílem I bodem 2.
               Členské státy mohou povolit uvedení údaje ‚podporuje trávení‘, ‚může podporovat jaterní a žlučové funkce‘ nebo podobných údajů. Mohou také povolit zahrnutí jiných údajů za předpokladu, že nejsou v rozporu se zásadami stanovenými v prvním pododstavci a jsou slučitelné se zásadami stanovenými ve druhém pododstavci.
               [...]“

               18

               Příloha III směrnice 2009/54, nadepsaná „Údaje a kritéria uvedené v čl. 9 odst. 2“ obsahuje údaj „Vhodná pro přípravu stravy s nízkým obsahem sodíku“ doprovázený kritériem, podle kterého „[o]bsah sodíku je nižší než 20 mg/l“.

         Francouzské právo

               19

               Článek R. 112-7 první a poslední pododstavec code de la consommation (spotřebitelský zákoník), tedy ustanovení, jejichž účelem je provedení článku 2 směrnice 2000/13 do vnitrostátního práva, stanoví:
               „Označování a postupy, podle nichž se provádí, nesmí uvádět kupujícího nebo spotřebitele v omyl, zejména pokud jde o charakteristiky potraviny, a zvláště o její povahu, identitu, vlastnosti, složení, množství, trvanlivost, původ nebo provenienci, způsob výroby nebo získání.
               [...]
               Zákazy a omezení stanovená výše se rovněž použijí na reklamu a na obchodní úpravu potravin [...]“

               20

               Účelem článků R. 1322-44-13 a R. 1322-44-14 code de la santé publique (zákoník veřejného zdraví) je provedení článku 9 směrnice 2009/54 do vnitrostátního práva.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               21

               Společnost Neptune Distribution zajišťuje prodej a distribuci sycených přírodních minerálních vod nazvaných „Saint-Yorre“ a „Vichy Célestins“.

               22

               Rozhodnutím ze dne 5. února vedoucí oddělení regionálního ředitelství pro hospodářskou soutěž, spotřebitele a boj s podvody departmentu Allier v Auvergne vyzval společnost Neptune Distribution, aby z označení a reklamy týkajících se těchto vod vypustila následující údaje:

                        —

                        „Sodík v St.-Yorre pochází především z hydrogenuhličitanu sodného. St.-Yorre obsahuje pouze 0,53 g soli (neboli chloridu sodného) na jeden litr, tedy méně než v jednom litru mléka!!!“;

                        —

                        „Nelze zaměňovat sůl a sodík – sodík ve Vichy Célestins v zásadě pochází z hydrogenuhličitanu sodného. Nelze je zaměňovat s jedlou solí (chloridem sodným). Vichy Célestins obsahuje pouze 0,39 g soli na jeden litr, tedy dvakrát až třikrát méně než v jednom litru mléka“, jakož i obecně

                        —

                        jakýkoli údaj, který vyvolává dojem, že dotyčné vody mají nízký nebo velmi nízký obsah soli/sodíku.

               23

               Ministre de l’Économie, de l’Industrie et de l’Emploi dne 25. srpna 2009 zamítl rozklad, který společnost Neptune Distribution podala proti této výzvě.

               24

               Rozsudkem ze dne 27. května 2010 zamítl tribunal administratif de Clermont‑Ferrand (správní soud v Clermont–Ferrand) návrh podaný společností Neptune Distribution znějící na zrušení uvedené výzvy a uvedeného rozhodnutí pro překročení pravomoci.

               25

               Cour administrative d’appel de Lyon (odvolací správní soud v Lyonu) rozsudkem ze dne 9. června 2011 zamítl odvolání podané společností Neptune Distribution proti tomuto rozsudku.

               26

               Společnost Neptune Distribution podala proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu. Na podporu tohoto kasačního opravného prostředku se společnost Neptune Distribution dovolávala zejména důvodu vycházejícího z toho, že se cour administrative d’appel de Lyon (správní odvolací soud v Lyonu) dopustil nesprávného právního posouzení týkajícího se článku R. 112-7 spotřebitelského zákoníku a článků R. 1322-44-13 a R. 1322-44-14 zákoníku veřejného zdraví.

               27

               Předkládající soud uvádí, že odpověď, která má být na tento důvod kasačního opravného prostředku poskytnuta, závisí na odpovědi na otázku, zda příloha nařízení č. 1924/2006 stanoví jako základ výpočtu „množství soli rovnocenného“ množství sodíku obsaženého v potravině pouze množství sodíku, které ve spojení s chloridovými ionty vytváří chlorid sodný neboli jedlou sůl, nebo celkové množství sodíku obsaženého v potravině ve všech jeho formách.

               28

               V posledně uvedeném případě by totiž voda bohatá na hydrogenuhličitan sodný nemohla být považována za „vodu s „nízkým obsahem sodíku/soli“, ačkoliv by měla nízký, či dokonce velmi nízký obsah chloridu sodného.

               29

               Distributor přírodní minerální vody bohaté na hydrogenuhličitan sodný by nemohl na etiketách a v reklamních sděleních uvádět údaj – byť přesný – týkající se nízkého obsahu soli neboli chloridu sodného, jelikož tento údaj by mohl uvést kupujícího v omyl o celkovém obsahu sodíku v dotyčné minerální vodě.

               30

               V tomto kontextu předkládající soud dodává, že jak vyplývá zejména ze stanoviska EFSA ze dne 21. dubna 2005, hlavním nežádoucím účinkem zjištěným v souvislosti se zvýšeným příjmem sodíku je zvýšení krevního tlaku. I když je za zvýšený krevní tlak odpovědný především sodík jako takový, chloridové ionty rovněž hrají roli při zvýšení krevního tlaku. Několik studií údajně naznačuje, že strava s vysokým obsahem hydrogenuhličitanu sodného nemá na osoby trpící vysokým krevním tlakem stejný nežádoucí účinek jako strava s vysokým obsahem chloridu sodného. Ve stanovisku zveřejněném v červnu 2011 EFSA odmítl zařadit na seznam schválených zdravotních tvrzení uvedený v čl. 13 odst. 3 nařízení č. 1924/2006 tvrzení, že hydrogenuhličitan sodný nemá nežádoucí účinky na krevní tlak, a to z důvodu, že studie vypracovaná na podporu tohoto tvrzení neposkytovala dostatečné metodické záruky pro to, aby z ní mohly být dovozeny definitivní závěry. Tato samotná okolnost nicméně podle předkládajícího soudu neumožňuje tvrdit ani to, že hydrogenuhličitan sodný musí být považován za sloučeninu, která může způsobit nebo zhoršit vysoký krevní tlak stejným způsobem a ve stejné míře jako chlorid sodný.

               31

               Podle předkládajícího soudu existuje pochybnost o rovnocennosti konzumace vod s vysokým obsahem hydrogenuhličitanu sodného a vod s vysokým obsahem chloridu sodného z hlediska rizik pro zdraví spotřebitelů. Proto je třeba posoudit, zda jsou omezení svobody reklamního projevu a informací a svobody podnikání společnosti Neptune Distribution nezbytná a přiměřená zejména se zřetelem k požadavku zajištění vysoké úrovně ochrany zdraví spotřebitelů.

               32

               Za těchto podmínek se Conseil d’État rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je základem pro výpočet ‚množství soli rovnocenného‘ množství sodíku obsaženého v potravině ve smyslu přílohy nařízení č. 1924/2006 pouze množství sodíku, které ve spojení s chloridovými ionty vytváří chlorid sodný neboli jedlou sůl, nebo je jím celkové množství sodíku obsažené v potravině ve všech jeho formách?

                        2)

                        Platí-li druhá možnost, jsou ustanovení čl. 2 odst. 1 směrnice 2000/13 a čl. 9 odst. 1 a 2 směrnice 2009/54 ve spojení s přílohou III této směrnice vykládaná ve světle vztahu rovnocennosti mezi sodíkem a solí vymezeného v příloze nařízení č. 1924/2006 tím, že zakazují distributorovi minerální vody uvádět na etiketách a v reklamních sděleních jakýkoli údaj týkající se nízkého obsahu soli, který by se mohl vztahovat k jeho produktu, jenž má jinak vysoký obsah hydrogenuhličitanu sodného, jelikož by takový údaj mohl uvést kupujícího v omyl o celkovém obsahu sodíku ve vodě, v rozporu s čl. 6 odst. 1 prvním pododstavcem SEU vykládaným ve spojení s čl. 11 odst. 1 (svoboda projevu a informací) a článkem 16 (svoboda podnikání) Listiny, jakož i s článkem 10 EÚLP?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               33

               Úvodem je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, který mu byl předložen. V této souvislosti Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. Úkolem Soudního dvora je vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech, které projednávají, i pokud tato ustanovení nejsou výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru (rozsudek Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, bod 33 a citovaná judikatura).

               34

               I když tedy po formální stránce předkládající soud omezil první otázku na výklad formulace „množství soli rovnocenného“ množství sodíku, která je uvedena v příloze nařízení č. 1924/2006, taková skutečnost Soudnímu dvoru nebrání, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud ve své otázce zmínil V tomto ohledu přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky uvedeného práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (v tomto smyslu viz rozsudek Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, bod 34 a citovaná judikatura).

               35

               V projednávané věci je třeba uvést, že předkládající soud v odůvodnění žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce odkazuje rovněž na ustanovení směrnice 2009/54.

               36

               Z tohoto odůvodnění mimoto vyplývá, že předkládající soud, aby mohl rozhodnout o kasačním opravném prostředku, který mu byl předložen, chce vědět, zda obaly, etikety nebo reklama na minerální vody mohou naznačovat nízký obsah sodíku nebo soli v těchto vodách, zejména tím, že u složení uvedených vod uvedou jedinou sloučeninu obsahující sodík, v projednávané věci chlorid sodný neboli jedlou sůl, a neuvedou celkový obsah sodíku ve všech chemických formách, v nichž je sodík přítomen, jelikož tento celkový obsah může překročit meze množství sodíku nebo množství soli rovnocenného množství sodíku stanovené unijní právní úpravou použitelnou na tvrzení a údaje používané v případě přírodních minerálních vod.

               37

               Je tudíž třeba chápat první otázku tak, že se v zásadě týká toho, zda unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby obaly, etikety nebo reklama na přírodní minerální vody obsahovaly tvrzení nebo údaje, které mohou u spotřebitelů vyvolat dojem, že dotyčné vody mají nízký – či dokonce velmi nízký – obsah sodíku nebo soli nebo jsou vhodné pro přípravu stravy s nízkým obsahem sodíku, zatímco celkový obsah sodíku ve všech chemických formách, v nichž se sodík vyskytuje, překračuje meze množství sodíku nebo množství soli rovnocenné množství sodíku stanovené unijní právní úpravou použitelnou v této oblasti.

               38

               Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi na uvedenou otázku je třeba vzít v úvahu ustanovení nařízení č. 1924/2006 i ustanovení směrnice 2009/54.

               39

               Podle čl. 1 odst. 5 nařízení č. 1924/2006 se tento předpis použije, aniž jsou dotčena ustanovení směrnice 2009/54.

               40

               Ačkoliv uvedené nařízení obecně upravuje používání výživových a zdravotních tvrzení při označování potravin, uvedená směrnice stanoví zvláštní normy týkající se údajů, které mohou být uváděny na obalech, etiketách a v reklamě na přírodní minerální vody.

               41

               Článek 8 odst. 1 nařízení č. 1924/2006 povoluje výživová tvrzení pouze tehdy, jsou-li uvedena v příloze tohoto nařízení a jsou v souladu s podmínkami stanovenými v tomto nařízení.

               42

               Pokud jde o výživová tvrzení odkazující na obsah sodíku nebo soli, uvedená příloha umožňuje charakterizovat potravinu jako potravinu „s nízkým obsahem sodíku/soli“ nebo „s velmi nízkým obsahem sodíku/soli“ nebo používat jakékoli tvrzení, které má pro spotřebitele pravděpodobně stejný význam, pouze tehdy, když tato potravina neobsahuje více než 0,12 g sodíku nebo rovnocenné množství soli na 100 g nebo 100 ml v případě prvého z těchto tvrzení, a ne více než 0,04 g stejných prvků v případě druhého z těchto tvrzení.

               43

               Na vody se nicméně v tomto ohledu vztahují zvláštní pravidla.

               44

               Konkrétně příloha nařízení č. 1924/2006 na prvém místě zakazuje u přírodních minerálních vod a ostatních vod používání tvrzení „s velmi nízkým obsahem sodíku/soli“ a jakékoli tvrzení mající pro spotřebitele pravděpodobně stejný význam.

               45

               Na druhém místě tvrzení „s nízkým obsahem sodíku/soli“, stejně jako jakékoli tvrzení mající pro spotřebitele pravděpodobně stejný význam, je podle též přílohy přípustné u jiných vod, než jsou přírodní minerální vody, na které se vztahuje působnost směrnice 2009/54, přípustné za podmínky, že dotčená hodnota nepřesáhne 2 mg sodíku na 100 ml, tedy 20 mg/l.

               46

               Podle čl. 9 odst. 2 druhého pododstavce směrnice 2009/54 jsou povoleny údaje uvedené v příloze III této směrnice, pokud jsou splněna odpovídající kritéria, která jsou v ní stanovena, nebo – v případě, že taková kritéria nestanoví – kritéria stanovená vnitrostátní právní úpravou s výhradou, že jsou splněny některé podmínky technické povahy.

               47

               Uvedená příloha obsahuje údaj „vhodná pro přípravu stravy s nízkým obsahem sodíku“ doprovázený kritériem, podle kterého je „obsah sodíku […] nižší než 20 mg/l“.

               48

               Unijní normotvůrce tím, že ve směrnice 2009/54 specifikuje maximální množství sodíku v případech, kdy obaly, etikety nebo reklama na přírodní minerální vody obsahují údaj poukazující na nízký obsah sodíku, nerozlišuje sodík podle chemické sloučeniny, jíž je součástí nebo ze které pochází.

               49

               Pokud jde o cíle jak nařízení č. 1924/2006, tak směrnice 2009/54, je třeba připomenout, že jak uvádí článek 1 tohoto nařízení, cílem tohoto nařízení je zajistit účinné fungování vnitřního trhu a zároveň vysokou míru ochrany spotřebitele. Body 1 a 9 odůvodnění uvedeného nařízení v tomto ohledu upřesňují, že je třeba především poskytnout spotřebiteli nezbytné informace, aby se mohl rozhodnout na základě důkladné znalosti skutečnosti (rozsudek Ehrmann, C‑609/12, EU:C:2014:252, bod 40).

               50

               Prvořadým cílem veškerých pravidel týkajících se přírodních minerálních vod by s ohledem na bod 5 odůvodnění směrnice 2009/54 mělo být chránit zdraví spotřebitelů, předcházet uvádění spotřebitelů v omyl a zajistit korektní podmínky obchodu. V tomto smyslu bod 9 této směrnice uvádí, že z důvodu informování spotřebitele by měl být povinný údaj o analytickém složení přírodní minerální vody (viz rozsudek Hotel Sava Rogaška, C‑207/14, EU:C:2015:414, bod 40).

               51

               Je tedy třeba konstatovat, že normotvůrce Unie tím, že přijal ustanovení nařízení č. 1924/2006 a směrnice 2009/54, považoval za nezbytné zaručit, že spotřebitel dostane vhodné a transparentní informace o obsahu sodíku ve vodách určených ke spotřebě.

               52

               Tyto záruky musí být posouzeny rovněž s ohledem na význam úrovně spotřeby sodíku pro lidské zdraví.

               53

               Jelikož je však nesporné, že sodík je součástí různých chemických sloučenin, zejména chloridu sodného neboli jedlé soli a hydrogenuhličitanu sodného, musí být jeho množství, které se vyskytuje v přírodních minerálních vodách, posuzováno s ohledem na ustanovení směrnice 2009/54 s přihlédnutím k celkovému výskytu sodíku v dotčených přírodních minerálních vodách, a to bez ohledu na jeho chemickou formu.

               54

               Zajisté platí, že podle čl. 7 odst. 2 písm. a) směrnice 2009/54 označení přírodních minerálních vod obsahuje povinný údaj o analytickém složení udávající charakteristické složky.

               55

               Nicméně je třeba uvést, že obaly, etikety a reklama na přírodní minerální vody, které – bez ohledu na uvedení celkového obsahu sodíku v těchto vodách na etiketě v souladu s ustanovením uvedeným v předchozím bodě tohoto rozsudku – obsahují údaj odkazující na nízký obsah sodíku ve vodách, rovněž mohou spotřebitele uvést v omyl jelikož mohou naznačovat, že tyto vody mají nízký obsah sodíku nebo soli nebo jsou vhodné pro přípravu stravy s nízkým obsahem sodíku, kdežto ve skutečnosti mají obsah sodíku 20 mg/l či více (obdobně viz rozsudek Teekanne, C‑195/14, EU:C:2015:361, body 38 až 41).

               56

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět takto:

                        —

                        Článek 8 odst. 1 nařízení č. 1924/2006 ve spojení s přílohou tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že zakazuje používání tvrzení „s velmi nízkým obsahem sodíku/soli“ a jakékoli tvrzení mající pro spotřebitele pravděpodobně stejný význam, pokud jde o přírodní minerální vody a jiné vody.

                        —

                        Článek 9 dost. 2 směrnice 2009/54 ve spojení s přílohou III této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby obaly, etikety nebo reklama na přírodní minerální vody obsahovaly tvrzení nebo údaje, které mohou u spotřebitelů vyvolat dojem, že dotyčné vody mají nízký obsah sodíku nebo soli nebo jsou vhodné pro dietu s nízkým obsahem sodíku, jestliže celkový obsah sodíku ve všech chemických formách, v nichž se sodík vyskytuje, je roven či je vyšší než 20 mg/l.

         Ke druhé otázce

               57

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 odst. 1 směrnice 2000/13 a čl. 9 odst. 1 a 2 směrnice 2009/54 ve spojení s přílohou III směrnice 2009/54, jakož i s přílohou nařízení č. 1924/2006, jsou platné v rozsahu, v němž zakazují, aby na obalech, etiketách a v reklamě na přírodní minerální vody bylo uvedeno jakékoliv tvrzení nebo údaj týkající se nízkého obsahu chloridu sodného neboli jedlé soli v těchto vodách, které by spotřebitele mohly uvést v omyl o celkovém obsahu sodíku v dotyčných vodách.

               58

               Předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby posoudil platnost těchto ustanovení s ohledem na čl. 6 odst. 1 první pododstavec SEU ve spojení s čl. 11 odst. 1 a článkem 16 Listiny, jakož i s článkem 10 EÚLP.

               59

               Nejprve je třeba uvést, že i když předkládající soud druhou otázkou žádá Soudní dvůr, aby posoudil platnost ustanovení směrnice 2000/13, tato směrnice není ve věci v původním řízení dotčena.

               60

               Článek 2 odst. 1 písm. a) a odst. 3 směrnice 2000/13 se omezuje na to, že stanoví, že označení, obchodní úprava a reklama nesmí uvádět kupujícího v omyl, zejména pokud jde o charakteristiky potraviny.

               61

               Ustanovení směrnice 2000/13 na rozdíl od ustanovení nařízení č. 1924/2006 a směrnice 2009/54 tedy pro výrobce a distributory přírodních minerálních vod nestanoví zvláštní požadavky na používání tvrzení nebo údajů, které mohou vyvolávat dojem, že dotyčná voda má nízký nebo velmi nízký obsah sodíku nebo soli nebo je vhodná pro přípravu stravy s nízkým obsahem sodíku.

               62

               Z toho důvodu je v projednávané věci třeba posoudit pouze platnost čl. 9 odst. 1 a 2 směrnice 2009/54 ve spojení s přílohou III této směrnice, jakož i s přílohou nařízení č. 1924/2006.

               63

               V této souvislosti je třeba připomenout, že svoboda projevu a informací je zakotvena v článku 11 Listiny, které čl. 6 odst. 1 SEU přiznává stejnou právní sílu, jako mají Smlouvy.

               64

               Tato svoboda je rovněž chráněna na základě článku 10 EÚLP, který se, jak vyplývá z judikatury Evropského soudu pro lidská práva, uplatní konkrétně na šíření informací obchodní povahy uskutečňované podnikatelem zejména ve formě reklamních sdělení [viz ESLP, rozsudky Casado Coca v. Španělsko, 24. února 1994, řada A, č. 285, § 35 a 36, jakož i Krone a Krone Verlag GmbH & Co. KG v. Rakousko (č. 3), 11. prosince 2003, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 2003-XII, § 19 a 20].

               65

               Vzhledem k tomu, že svoboda projevu a informací stanovená v článku 11 Listiny má, jak vyplývá z jejího čl. 52 odst. 3 a vysvětlení k Listině pokud jde o její článek 11, stejný smysl a stejný dosah jako tato svoboda zaručená EÚLP, je třeba konstatovat, že se uvedená svoboda vztahuje na situace, kdy podnikatel používá tvrzení a údaje odkazující na obsah sodíku nebo soli v přírodních minerálních vodách na obalech, etiketách a v reklamě na takové vody.

               66

               Kromě toho je třeba uvést, že ke svobodě podnikání chráněné na základě článku 16 Listiny musí být přihlédnuto v poměru k její společenské funkci (v tomto smyslu viz rozsudek Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, bod 54).

               67

               Zákaz uvádění jakýchkoli tvrzení nebo údajů na obalech, etiketách nebo v reklamě na přírodní minerální vody, které odkazují na nízký obsah sodíku v takových vodách a mohou uvést spotřebitele v omyl o obsahu sodíku, představuje zásah do svobody projevu a informací podnikatele, jakož i do jeho svobody podnikání.

               68

               Tyto svobody sice mohou být omezeny, jakékoliv omezení jejich výkonu však musí být podle čl. 52 odst. 1 Listiny stanoveno zákonem a respektovat podstatu uvedených svobod. Kromě toho, jak vyplývá z tohoto ustanovení, při dodržení zásady proporcionality mohou být omezení zavedena pouze tehdy, když jsou nezbytná a skutečně odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého.

               69

               V tomto ohledu je třeba uvést, že zásah uvedený v bodě 67 tohoto rozsudku je stanoven právním předpisem, konkrétně čl. 8 odst. 1 nařízení č. 1924/2006 ve spojení s přílohou tohoto nařízení a čl. 9 odst. 2 směrnice 2009/54 ve spojení s přílohou III této směrnice.

               70

               Podstata svobody projevu a informací a svobody podnikání není uvedenými ustanoveními dotčena, jelikož tato ustanovení se omezují na to, že informace o obsahu sodíku nebo soli v přírodních minerálních vodách, které mohou být sdělovány spotřebiteli, podřizují některým podmínkám, které jsou uvedeny v bodech 44 až 56 tohoto rozsudku.

               71

               Kromě toho právní úprava dotčená v původním řízení zdaleka nezakazuje výrobu a uvádění přírodních minerálních vod na trh, ale omezuje se ve vymezené oblasti na regulaci s nimi souvisejícího označování a reklamy. Tím se nijak nedotýká podstaty svobody podnikání (v tomto smyslu viz rozsudek Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, body 57 a 58).

               72

               Jak již bylo připomenuto v bodech 49 až 52 tohoto rozsudku, ustanovení nařízení č. 1924/2006 a směrnice 2009/54, a zejména ustanovení, která upravují omezení používání tvrzení a údajů dotčených v původním řízení, mají za cíl zajistit zvýšenou ochranu spotřebitelů, garantovat vhodné a transparentní informace o obsahu sodíku ve vodách určených ke spotřebě, zajistit korektní podmínky obchodu a chránit lidské zdraví.

               73

               Jak uvedl generální advokát v bodě 46 svého stanoviska, ochrana lidského zdraví, jakož i vysoká ochrana spotřebitelů představují legitimní cíle obecného zájmu naplňované unijním právem zejména na základě článků 9 SFEU, 12 SFEU, čl. 114 odst. 3 SFEU, čl. 168 odst. 1 SFEU, čl. 169 odst. 1 SFEU, jakož i článků 35 a 38 Listiny.

               74

               Potřeba zajistit spotřebitelům co možná nejpřesnější a nejtransparentnější informace týkající se charakteristik produktu má přitom úzkou spojitost s ochranou lidského zdraví a představuje otázku obecného zájmu (v tomto smyslu viz ESLP, rozsudky Hertel v. Švýcarsko, 25. srpna 1998, Sbírka rozsudků a rozhodnutí 1998-VI, § 47, jakož i Begens Tidende a další v. Norsko, dne 2. května 2000, Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2000-IV, § 51), které mohou odůvodnit omezení svobody projevu a informací podnikatele a jeho svobodu podnikání.

               75

               Za těchto podmínek musí být posouzení platnosti napadených ustanovení provedeno za nezbytného skloubení požadavků spojených s ochranou těchto různých základních práv a legitimních cílů obecného zájmu chráněných unijním právním řádem a spravedlivou rovnováhou mezi nimi (v tomto smyslu viz rozsudek Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, bod 47).

               76

               Pokud jde o soudní přezkum podmínek provádění zásady proporcionality, je třeba unijnímu normotvůrci přiznat v takové oblasti, jaká je předmětem projednávané věci, širokou posuzovací pravomoc, jež předpokládá na jeho straně volby politické, ekonomické a sociální povahy a v jejímž rámci má provést komplexní posouzení [v tomto smyslu viz rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C 491/01, EU:C:2002:741, bod 123, jakož i Alliance for Natural Health a další, C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 52].

               77

               V této souvislosti je třeba na prvním místě uvést, že za předpokladu, že tvrzení nebo údaj odkazující na obsah sodíku v minerálních vodách spojený s chloridovými ionty může být per se považován za věcně správný, je však neúplný, pokud naznačuje, že vody mají nízký obsah sodíku, zatímco ve skutečnosti jejich celkový obsah sodíku překračuje meze stanovené unijní právní úpravou (v tomto smyslu viz rozsudek Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, bod 51).

               78

               V takové situaci může informace uvedená na obalech, etiketách a v reklamě týkající se uvedeného tvrzení nebo údaje uvést spotřebitele v omyl o obsahu sodíku v minerálních vodách dotčených ve věci v původním řízení.

               79

               Zadruhé nelze přijmout argument společnosti Neptune Distribution, podle kterého jdou posuzovaná ustanovení nad rámec toho, co je nezbytné pro ochranu zdraví spotřebitelů, protože se vztahují na sodík ve všech chemických formách, včetně hydrogenuhličitanu sodného, ačkoliv posledně uvedená sloučenina není škodlivá pro lidské zdraví, neboť příčinou vysokého krevního tlaku je pouze chlorid sodný.

               80

               Ač není nutné rozhodovat o otázce, zda je škodlivost nadměrné konzumace sodíku ve spojení s chloridovými ionty, pokud jde o nebezpečí vzniku vysokého krevního tlaku, srovnatelná s nebezpečím konzumace sodíku vyskytujícího se v jiných chemických sloučeninách, zejména v hydrogenuhličitanu sodném, je třeba konstatovat, že toto nebezpečí je vymezeno unijním normotvůrcem jednak s ohledem na požadavek ochrany lidského zdraví a jednak s ohledem na zásadu obezřetnosti v této oblasti.

               81

               Jak uvedl generální advokát v bodě 49 svého stanoviska, unijní normotvůrce musí přihlédnout k zásadě obezřetnosti, podle které v případě, že přetrvává nejistota o riziku nebo jeho dosahu pro lidské zdraví, lze přijmout ochranná opatření a nemusí se čekat na úplné prokázání skutečné existence a závažnosti těchto rizik (viz rozsudek Acino v. Komise, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, bod 57).

               82

               Vyjde-li najevo, že je nemožné s jistotou určit tvrzené riziko nebo jeho dosah z důvodu nerozhodných výsledků provedených studií, avšak pravděpodobnost skutečné škody pro veřejné zdraví za předpokladu realizace rizika trvá, pak tato zásada odůvodňuje přijetí omezujících opatření (v tomto smyslu viz rozsudek Acino v. Komise, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, bod 58).

               83

               S ohledem na spis, který má Soudní dvůr k dispozici a zejména na stanovisko EFSA ze dne 21. dubna 2005 uvedené v bodě 30 tohoto rozsudku, na které odkazuje předkládající rozhodnutí, se však nejeví, že je vyloučeno nebezpečí pro zdraví lidí způsobené nadměrnou spotřebou sodíku vyskytujícího se v různých chemických sloučeninách, zejména v hydrogenuhličitanu sodném.

               84

               Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že unijní normotvůrce mohl mít platně za to, že takové požadavky a omezení, jako jsou ty, které jsou stanoveny ustanoveními, jež jsou předmětem první otázky, pokud jde o používání tvrzení nebo údajů odkazujících na nízký obsah sodíku v přírodních minerálních vodách, jsou vhodné a nezbytné k zajištění ochrany zdraví lidí v Unii.

               85

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že zásah do svobody projevu a informací podnikatele, jakož i do jeho svobody podnikání je v projednávané věci přiměřený sledovaným cílům.

               86

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že posouzení druhé otázky neodhalilo žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost čl. 9 odst. 1 a 2 směrnice 2009/54 ve spojení s přílohou III této směrnice, jakož i s přílohou nařízení č. 1924/2006.

         K nákladům řízení

               87

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 8 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 ze dne 20. prosince 2006 o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 107/2008 ze dne 15. ledna 2008, ve spojení s přílohou tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že zakazuje používání tvrzení „s velmi nízkým obsahem sodíku/soli“ a jakékoli tvrzení mající pro spotřebitele pravděpodobně stejný význam, pokud jde o přírodní minerální vody a jiné vody.

                           Článek 9 dost. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/54/ES ze dne 18. června 2009 o využívání a prodeji přírodních minerálních vod ve spojení s přílohou III této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby obaly, etikety nebo reklama na přírodní minerální vody obsahovaly tvrzení nebo údaje, které mohou u spotřebitelů vyvolat dojem, že dotyčné vody mají nízký obsah sodíku nebo soli nebo jsou vhodné pro dietu s nízkým obsahem sodíku, protože celkový obsah sodíku ve všech chemických formách, v nichž se sodík vyskytuje, je roven či je vyšší než 20 mg/l.

                           2)

                           Posouzení druhé otázky neodhalilo žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost čl. 9 odst. 1 a 2 směrnice 2009/54 ve spojení s přílohou III této směrnice, jakož i s přílohou nařízení č. 1924/2006.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Tribunálu (kasační senát) ze dne 25. října 2013. # Evropská komise proti Chrysanthe Moschonaki. # Věc T-476/11 P.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 25. ledna 2017.#Sun System Kereskedelmi és Szolgáltató Kft. v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie Choco Love – Starší slovní ochranná známka Evropské unie CHOCOLATE, starší národní slovní ochranná známka CSOKICSŐ a starší obrazová ochranná známka Evropské unie Chocolate Brown – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-325/15.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 21. března 1996. # Akli Chehab proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-10/95.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 22. září 2016.#Grupo de originación y análisis, SL v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie BK PARTNERS – Starší národní slovní a obrazová ochranná známka bk. – Relativní důvod zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-228/15.