title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. prosince 2011. # Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration proti Chambre de commerce et d'industrie de l'Indre. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Francie. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce - Ochrana finančních zájmů Evropské unie - Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 - Článek 3 - Strukturální fondy - Nařízení (EHS) č. 2052/88 - Nařízení (EHS) č. 4253/88 - Zadavatel, který je příjemcem dotace ze strukturálních fondů - Nedodržení pravidel pro zadávání veřejných zakázek příjemcem dotace z EFRR - Základ pro povinnost vymáhat zpětně unijní dotaci v případě nesrovnalosti - Pojem ,nesrovnalost‘ - Pojem ,pokračující nesrovnalost‘ - Způsob zpětného vymáhání dotace - Promlčecí lhůta - Delší vnitrostátní promlčecí lhůty - Zásada proporcionality. # Věc C-465/10.

text:
      Věc C-465/10
      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      v.
      Chambre de commerce et d'industrie de l'Indre
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Francie)]
      „Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Článek 3 – Strukturální fondy – Nařízení (EHS) č. 2052/88 – Nařízení (EHS) č. 4253/88 – Zadavatel, který je příjemcem dotace ze strukturálních fondů – Nedodržení pravidel pro zadávání veřejných zakázek příjemcem dotace z EFRR – Základ pro povinnost vymáhat zpětně unijní dotaci v případě nesrovnalosti – Pojem ,nesrovnalost‘ – Pojem ,pokračující nesrovnalost‘ – Způsob zpětného vymáhání dotace – Promlčecí lhůta – Delší vnitrostátní promlčecí lhůty – Zásada proporcionality“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Hospodářská a sociální soudržnost – Strukturální pomoc – Financování Společenství – Zrušení finanční pomoci z důvodu nesrovnalostí
            – Povinnost zpětného vymáhání – Právní základ
      (Nařízení Rady č. 2052/88, čl. 7 odst. 1 a č. 4253/88, čl. 23 odst. 1 třetí odrážka. odrážka; směrnice Rady 92/50)
      2.        Vlastní zdroje Evropské unie – Nařízení o ochraně finančních zájmů Unie – Nesrovnalost – Pojem
      (Nařízení Rady č. 2988/95, článek 1; směrnice Rady 92/50)
      3.        Vlastní zdroje Evropské unie – Nařízení o ochraně finančních zájmů Unie – Pokračující nesrovnalost – Promlčecí lhůta – Úkon
            přerušující promlčecí dobu
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 3 odst. 1, pododstavec 2 a 3; směrnice Rady 92/50)
      4.        Vlastní zdroje Evropské unie – Nařízení o ochraně finančních zájmů Unie – Stíhání nesrovnalostí – Promlčecí lhůta
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 3 odst. 3)
      1.        Článek 23 odst. 1 třetí odrážka nařízení č. 4253/88, kterým se stanoví prováděcí ustanovení k nařízení č. 2052/88 týkající
         se koordinace mezi činnostmi jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční
         banky a jinými stávajícími finančními nástroji, ve znění nařízení č. 2082/93 ve spojení s čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2052/88
         o úkolech strukturálních fondů a jejich účinnosti a o koordinaci mezi jejich činnostmi navzájem a mezi těmito činnostmi a
         operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji ve znění nařízení č. 2081/93, představuje právní
         základ pro to, aby vnitrostátní orgány i bez zmocnění ve vnitrostátním právu od příjemce zpětně vymáhaly dotaci z Evropského
         fondu pro regionální rozvoj v celém rozsahu z důvodu, že tento příjemce jakožto zadavatel ve smyslu směrnice 92/50 o koordinaci
         postupů při zadávání veřejných zakázek na služby ve znění směrnice 93/36 porušil ustanovení této směrnice ohledně zadávání
         veřejné zakázky na služby, jejímž předmětem byla realizace operace, pro niž byla tomuto příjemci přiznána tato dotace.

       (viz bod 41, výrok 1)
      2.        Skutečnost, že zadavatel, který je příjemcem dotace z Evropského fondu pro regionální rozvoj, nedodržel pravidla pro zadávání
         veřejných zakázek stanovená ve směrnici 92/50 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby ve znění směrnice
         93/36 při přidělování zakázky, jejímž předmětem je realizace dotované akce, představuje nesrovnalost ve smyslu článku 1 nařízení
         č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství i v případě, že příslušný vnitrostátní orgán nemohl při přiznání
         této dotace nevědět, že příjemce již rozhodl o poskytovateli služby, kterému svěří realizaci dotované akce.

      (viz bod 49, výrok 2)
      3.        Porušil-li příjemce dotace z Evropského fondu pro regionální rozvoj v postavení zadavatele pravidla pro zadávání veřejných
         zakázek stanovená ve směrnici 92/50 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby ve znění směrnice 93/36
         při přidělení zakázky, jejímž předmětem je realizace dotované akce:

      – je nesrovnalost třeba považovat za pokračující nesrovnalost ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95
         o ochraně finančních zájmů Evropských společenství, a proto počíná čtyřletá promlčecí lhůta stanovená v tomto ustanovení pro
         účely zpětného vymáhání dotace neoprávněně vyplacené tomuto příjemci běžet dnem, kdy bylo dovršeno plnění smlouvy o protiprávně
         zadané zakázce;

      – předání zprávy z kontroly příjemci dotace, v níž je konstatováno nedodržení pravidel pro zadávání veřejných zakázek, a jíž
         se v důsledku toho doporučuje vnitrostátnímu orgánu, aby vyplacené částky vymáhal zpět, je dostatečně přesně vymezeným úkonem
         týkajícím se vyšetřování nebo řízení o nesrovnalosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95.

       (viz bod 62, výrok 3)
      4.        Zásada proporcionality brání tomu, aby členské státy v rámci možnosti, kterou jim dává čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 o
         ochraně finančních zájmů Evropských společenství, použily na zpětné vymáhání výhody neoprávněně vyplacené z unijního rozpočtu
         třicetiletou promlčecí lhůtu.

      Z hlediska cíle ochrany finančních zájmů Unie, u něhož podle zákonodárce Unie čtyřletá, resp. tříletá promlčecí lhůta již
         sama o sobě postačuje k tomu, aby umožnila vnitrostátním orgánům stíhat nesrovnalosti poškozující tyto finanční zájmy, které
         mohou vést k přijetí takového opatření, jako je rozhodnutí o navrácení neoprávněně přiznané výhody, se totiž jeví, že ponechání
         třicetileté lhůty uvedeným orgánům překračuje meze toho, co je nezbytné pro správu postupující s řádnou péčí.

      (viz body 65–66, výrok 4)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      21. prosince 2011(*)

      „Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Článek 3 – Strukturální fondy – Nařízení (EHS) č. 2052/88 – Nařízení (EHS) č. 4253/88 – Zadavatel, který je příjemcem dotace ze strukturálních fondů – Nedodržení pravidel pro zadávání veřejných zakázek příjemcem dotace z EFRR – Základ pro povinnost vymáhat zpětně unijní dotaci v případě nesrovnalosti – Pojem ,nesrovnalost‘ – Pojem ,pokračující nesrovnalost‘ – Způsob zpětného vymáhání dotace – Promlčecí lhůta – Delší vnitrostátní promlčecí lhůty – Zásada proporcionality“
      Ve věci C‑465/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU podaná rozhodnutím Conseil d'État (Francie)
         ze dne 5. července 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 27. září 2010, v řízení

      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration,
      proti
      Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (zpravodajka) a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a B. Cabouatem, jako zmocněnci,
      –        za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi A. Steiblytė a J.-P. Keppennem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 15. září 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká zejména výkladu nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince
         1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství, jakož i nařízení Rady (EHS) č. 4253/88 ze dne 19. prosince 1988,
         kterým se stanoví prováděcí ustanovení k nařízení č. 2052/88 týkající se koordinace mezi činnostmi jednotlivých strukturálních
         fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji (Úř.
         věst. L 374, s. 1), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2082/93 ze dne 20. července 1993 (Úř. věst. 1993 L 193, s. 20, dále jen
         „nařízení č. 4523/88“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et
         de l’Immigration (Ministr vnitra, zámořských teritorií, územních celků a přistěhovalectví) a Chambre de commerce et d’industrie
         de l’Indre (Obchodní a průmyslová komora departementu Indre, dále jen „CCI departementu Indre“) ve věci zpětného vymáhání
         dotace ze strany posledně jmenované, kterou získala z Evropského fondu pro regionální rozvoj (EFRR) (dále jen „dotace z EFRR“).

       Právní rámec
       Právní předpisy týkající se strukturálních fondů
      3        Článek 7 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2052/88 ze dne 24. června 1988 o úkolech strukturálních fondů a jejich účinnosti a
         o koordinaci mezi jejich činnostmi navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími
         finančními nástroji (Úř. věst. L 185, s. 9) ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2081/93 ze dne 20. července 1993 (Úř. věst. L 193,
         s. 5, dále jen „nařízení č. 2052/88“) stanoví:

      „Slučitelnost a kontrola
      1. Operace financované ze strukturálních fondů nebo operace financované [Evropskou investiční bankou (EIB)] nebo pomocí jiného
         existujícího finančního nástroje musí splňovat podmínky smluv a aktů přijatých na jejich základě, a musí být v souladu s politikami
         Společenství, včetně politik týkajících se […] zadávání veřejných zakázek […]“

      4        Článek 23 odst. 1 nařízení č. 4253/88 zní:

      „Finanční kontrola
      „1.       Aby bylo zaručeno úspěšné dokončení akcí prováděných veřejnými nebo soukromými investory, členské státy při provádění akcí
         přijmou nezbytná opatření k:

      –        pravidelnému ověřování, že akce financované Společenstvím byly řádně provedeny,
      –        předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání,
      –        zpětnému vymáhání prostředků ztracených v důsledku zneužití nebo nedbalosti. S výjimkou případů, kdy členský stát, zprostředkovatel
         nebo investor poskytne důkaz, že nejsou odpovědni za zneužití nebo nedbalost, je členský stát subsidiárně odpovědný za vrácení
         veškerých částek vyplacených neoprávněně. […]

      Členské státy informují Komisi o opatřeních přijatých pro tyto účely, zejména Komisi sdělí popis kontrolních a řídících systémů
         zřízených pro zajištění efektivního provádění akcí. Průběžně informují Komisi o stavu správních a soudních řízení.

      […]“
      5        Článek 8 rozhodnutí Komise 94/1060/ES ze dne 16. prosince 1994 o schválení jednotného programového dokumentu o strukturálních
         zásazích Společenství v regionu Centre pro cíl č. 2 ve Francii (Úř. věst. L 384, s. 83) stanoví:

      „Jednotný programový dokument musí být prováděn v souladu s ustanoveními práva Společenství a zejména ustanoveními […] směrnic
         Společenství o koordinaci postupů při zadávání zakázek.“ (neoficiální překlad)

       Směrnice 92/50/EHS
      6        Článek 1 písm. a) první pododstavec směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných
         zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1, Zvl. vyd. 06/01, s. 322) ve znění směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993
         (Úř. věst. L 199. s. 1) (dále jen „směrnice 92/50“) vymezuje „veřejné zakázky na služby“ v zásadě jako zakázky sjednané písemně
         úplatnou smlouvou mezi poskytovatelem služeb a zadavatelem, zatímco článek 1 písm. b) první pododstavec této směrnice uvádí,
         že „zadavateli“ jsou stát, regionální nebo místní orgány, veřejnoprávní subjekty, sdružení tvořená jedním nebo více takovými
         orgány či veřejnoprávními subjekty.

      7        Článek 7 směrnice 92/50 stanoví, že tato směrnice se vztahuje na veřejné zakázky na služby, jejichž odhadovaná hodnota bez
         daně z přidané hodnoty se rovná či je větší než 200 000 eur.

       Nařízení č. 2988/95
      8        Podle třetího a pátého bodu odůvodnění nařízení č. 2988/95 „je […] důležité bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která
         poškozují finanční zájmy Společenství“ a v tomto ohledu jsou „jednání představující nesrovnalosti a s nimi související správní
         opatření a sankce“ „stanoveny v souladu s tímto nařízením v odvětvových předpisech“.

      9        Článek 1 nařízení č. 2988/95 stanoví:

      „1.       Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních
         opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.

      2.       ,Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského
         subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované,
         a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného
         výdaje.“

      10      Článek 3 nařízení č. 2988/95 stanoví:

      „1. Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové
         předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.

      V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. V případě
         víceletých programů běží promlčecí doba v každém případě až do definitivního ukončení programu.

      Promlčecí doba pro stíhání se přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování nebo
         řízení o nesrovnalosti. Promlčecí doba začíná znovu běžet od provedení každého úkonu způsobujícího přerušení.

      […]
      3.      Členské státy si ponechávají možnost uplatňovat delší lhůtu, než která je uvedena v odstavci 1 […]“
      11      Článek 4 odst. 1 a 4 uvedeného nařízení stanoví:

      „1.       Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody:
      –        formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky,
      […]
      4.       Opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce.“
       Skutečnosti v původním řízení a předběžné otázky
      12      Dne 5. prosince 1995 předložila CCI departementu Indre prefektovi tohoto departementu žádost o dotaci z EFRR na realizaci
         operace s názvem „Objectif Entreprises“, jejímž cílem bylo hledat francouzské a zahraniční podniky, které by se mohly usadit
         v departementu Indre.

      13      Tato žádost vedla dne 20. prosince 1996 k podpisu smlouvy mezi prefektem departementu Indre a CCI departementu Indre o poskytnutí
         dotace z EFRR v celkové výši 400 000 FRF (60 979,60 eur). Smlouva obsahovala mimo jiné odkazy na nařízení č. 2081/93 a č. 2082/93.
         Tato dotace byla vyplacena ve dvou splátkách, první ve výši 100 000 FRF dne 17. prosince 1997 a druhá ve výši 300 000 FRF
         dne 8. prosince 1998.

      14      Z předkládacího rozhodnutí rovněž vyplývá, že CCI departementu Indre na tutéž operaci získala dvě vnitrostátní dotace. Další
         místní orgány by na uvedenou operaci rovněž poskytly další prostředky.

      15      Způsob realizace operace „Objectif Entreprises“ vyvolal kontrolu, která byla provedena na základě pověřovacího dopisu prefekta
         regionu Centre ze dne 9. května 2000. Tato kontrola byla provedena v prostorách CCI dne 14. června 2000 a byla uzavřena vydáním
         zprávy s datem 14. března 2001, která byla CCI departementu Indre zaslána dne 18. července 2001. Tato zpráva nazvaná „Kontrola
         využití prostředků z evropských strukturálních fondů“ obsahovala zejména závěr, že při přidělení zakázky na realizaci této
         operace společnosti DDB-Needham ze strany CCI departementu Indre byly porušeny právní předpisy o veřejných zakázkách.

      16      K tomuto zpráva uváděla, že CCI departementu Indre zorganizovala zadávací řízení zveřejněné v bulletin officiel des annonces des marchés publics (B.O.A.M.P.) ze 4. listopadu 1995 (úřední věstník, v němž jsou zveřejňována oznámení o veřejných zakázkách). Z této zprávy
         rovněž plyne, že komise CCI departementu Indre pro veřejné zakázky se dne 8. prosince 1995 rozhodla přidělit předmětnou zakázku
         společnosti DDB-Needham s tím, že tato nabídka byla vybrána přednostně před jedinou jinou vyhovující nabídkou vzhledem k obsahu
         projektu a nižší ceně nabízené touto společností.

      17      Ve zprávě však bylo uvedeno, že ve smlouvě uzavřené mezi CCI departementu Indre a společností DDB-Needham chybělo datum podpisu
         a že CCI departementu Indre zaslala dne 27. září 1995 prefektovi departementu Indre přípis shrnující obsah operace, v němž
         bylo uvedeno, že „[CCI] si vybrala agenturu DDB-Needham“.

      18      Uvedená zpráva tak obsahovala závěr, že „tyto informace mohou vést k domněnce, že cílem pozdějšího zadávacího řízení byla
         pouze formalizace právní situace existující na základě (nedatované) smlouvy“. Poněvadž tyto neshody v datu de facto implikovaly, že došlo k nesrovnalosti, bylo v téže zprávě uvedeno, že pokud by byla dodržena pravidla pro zadávání veřejných
         zakázek, zejména zveřejnění v Úředním věstníku Evropských společenství, bylo by možné získat rovnocennou nabídku za nižší cenu. Autoři této zprávy měli tudíž za to, že tato hypotéza odůvodňovala
         žádost o vrácení dotace z EFRR v plném rozsahu.

      19      Prefekt departementu Indre v rozhodnutí ze dne 23. ledna 2002 oznámil CCI tohoto departementu, že vzhledem k porušení pravidel
         pro zadávání veřejných zakázek pro účely získání poskytovatele služeb pověřeného realizací operace „Objectif Entreprises“
         musí být dotace a zejména dotace získané z EFRR, vráceny.

      20      CCI departementu Indre se proti platebním výměrům prefekta znějícím na požadované částky odvolala. Toto odvolání bylo zamítnuto
         implicitním rozhodnutím trésorier-payeur général (vysoký úředník ministerstva financí)

      21      CCI departementu Indre tedy podala žalobu k tribunal administratif de Limoges (správní soud v Limoges) znějící zejména na
         neplatnost rozhodnutí prefekta departementu Indre ze dne 23. ledna 2002, kterou tento soud rozsudky ze dne 3. června 2004
         zamítl.

      22      CCI departementu Indre předložila spor cour administrative d’appel de Bordeaux (odvolací správní soud v Bordeaux), který uvedené
         rozsudky, rozhodnutí prefekta departementu Indre ze dne 23. ledna 2002 a jeho platební výměry zrušil rozsudkem ze dne 12.
         června 2007. Tento soud dospěl v tomto ohledu k závěru, že prefektura byl informována dopisem CCI departementu Indre ze dne
         27. září 1995 o tom, že se posledně jmenovaná rozhodla využít služeb společnosti DDB-Needham. Prefektura tak byla o tomto
         rozhodnutí informována před zahájením zadávacího řízení, jelikož komise pro veřejné zakázky, která navrhla vybrat nabídku
         této společnosti, se sešla dne 8. prosince 1995, a jelikož smlouva o zakázce byla za přítomnosti uvedeného prefekta podepsána
         dne 29. května 1996.

      23      Cour administrative d’appel de Bordeaux sice konstatoval, že CCI departementu Indre porušila pravidla soutěže, která se na
         ni vztahovala při zadávání této veřejné zakázky, jež ostatně nebyla zveřejněna v Úředním věstníku Evropských společenství, nicméně dospěl k závěru, že smlouva mezi prefektem departementu Indre a CCI departementu Indre o poskytnutí dotace z EFRR
         neobsahovala odkaz na to, že byla zakázka zadána, nepožadovala předání všech dokumentů umožňujících zkontrolovat, že byla
         dodržena pravidla pro zadávání veřejných zakázek, a konečně že cílem ani důsledkem článku 4 nařízení č. 2988/95 není umožnit
         vnitrostátním orgánům odejmout finanční podporu z fondů společenství v jiných než vnitrostátním právem stanovených případech.

      24      Cour administrative d’appel de Bordeaux tak dospěl k závěru, že žádné z ustanovení, které uplatňoval žalovaný správní orgán,
         ani žádné z ujednání smlouvy ze dne 20. prosince 1996 o dotaci z EFRR nestanovilo, že přiznání této dotace je podmíněno tím,
         že zakázka, kterou CCI departementu Indre případně uzavře pro účely realizace této operace, bude v souladu s pravidly pro
         zadávání veřejných zakázek. Tento soud dále dospěl k závěru, že jelikož byly státní orgány o výběru společností DDB-Needham
         informovány od 27. září 1995 – v dané věci před začátkem zadávacího řízení – nelze mít o později přiznaných dotacích za to,
         že byly implicitně závislé na dodržení takové podmínky.

      25      Podáním došlým Conseil d’État dne 16. srpna 2007 podal ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales
         et de l’Immigration proti rozsudku cour administrative d’appel de Bordeaux ze dne 12. června 2007 kasační opravný prostředek.

      26      Za těchto podmínek se Conseil d’État rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1) Pokud jde o existenci právního základu, z něhož by vyplývala povinnost zpětně vymáhat pomoc vyplacenou CCI:
      Porušil-li příjemce dotací vyplácených z EFRR při uskutečnění dotované operace jedno či více pravidel pro zadávání veřejných
         zakázek a není-li jinak sporu o tom, že daná operace je způsobilá k takovému financování a že byla uskutečněna, existuje v právní
         úpravě Evropské unie a konkrétně v nařízení (EHS) č. 2052/88 […] a nařízení (EHS) č. 4253/88 […] ustanovení, které by zakládalo
         povinnost dotace zpětně vymáhat? Pokud je dána, platí taková povinnost pro případ jakéhokoli porušení pravidel pro zadávání
         veřejných zakázek, nebo jen pro některá z těchto porušení? Platí-li jen pro některá porušení, potom pro která?

      2) V případě alespoň částečně kladné odpovědi na první otázku [co se týče způsobu zpětného vymáhání neoprávněně vyplacené
         podpory]:

      a) Představuje skutečnost, že příjemce pomoci vyplácené z EFRR nedodržel při výběru poskytovatele pověřeného uskutečněním
         dotované operace jedno nebo více pravidel pro zadávání veřejných zakázek, nesrovnalost ve smyslu nařízení č. 2988/95? Může
         okolnost, že příslušný vnitrostátní orgán nemohl v okamžiku, kdy rozhodl o poskytnutí pomoci požadované z EFRR, nevědět, že
         příjemce nedodržel pravidla pro zadávání veřejných zakázek, když vybral poskytovatele pověřeného uskutečněním operace financované
         z této pomoci ještě před tím, než byla pomoc poskytnuta, mít vliv na kvalifikaci dotčeného jednání jako nesrovnalosti ve smyslu
         nařízení č. 2988/95?

      b) V případě kladné odpovědi na […] otázku [písm.] 2 a) a vzhledem k tomu, že – jak rozhodl Soudní dvůr [v rozsudku ze dne]
         29. ledna 2009, Hauptzollamt Hamburg-Jonas v. Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. […] C‑278/07 až
         C‑280/07 [Sb. rozh. s. I‑457] – promlčecí doba stanovená v článku 3 nařízení č. 2988/95 se použije na takové správní úkony,
         jako je zpětné vymáhání pomoci, která byla hospodářským subjektem neoprávněně získána v důsledku jím způsobených nesrovnalostí:

      –         je třeba stanovit jako počátek běhu promlčecí doby datum vyplacení pomoci příjemci, nebo datum, kdy příjemce použije přijatou
         dotaci jako odměnu poskytovateli, který byl vybrán při porušení jednoho nebo několika pravidel pro zadávání veřejných zakázek?

      –        je třeba tuto promlčecí dobu považovat za přerušenou v okamžiku, kdy příslušný vnitrostátní orgán předá příjemci dotace zprávu
         z kontroly, v níž je zjištěno nedodržení pravidel pro zadávání veřejných zakázek a jíž se v důsledku toho doporučuje vnitrostátnímu
         orgánu, aby vyplacené částky vymohl zpět?

      –        využije-li členský stát možnosti, kterou mu dává čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, uplatnit delší promlčecí dobu, a konkrétně
         použije-li se ve Francii doba podle obecné právní úpravy v článku 2262 občanského zákoníku, podle níž: ,Lhůta pro podání jakékoli
         žaloby, in rem či in personam, činí 30 let […]‘, je třeba posuzovat slučitelnost takové promlčecí doby s právem Evropské unie, a zejména se zásadou proporcionality,
         z hlediska maximální promlčecí doby stanovené vnitrostátním předpisem, který slouží jako právní základ pro zpětné vymáhání
         ze strany vnitrostátního správního orgánu, nebo z hlediska lhůty skutečně použité v projednávané věci?

      c) Brání v případě záporné odpovědi na otázku 2 [písm.] a) finanční zájmy Evropské unie tomu, aby za účelem vyplacení takové
         pomoci, jako je pomoc dotčená ve sporu v původním řízení, soud uplatnil vnitrostátní předpisy týkající se zrušení rozhodnutí
         zakládajících práva, podle nichž může správní orgán – kromě případů neexistence, získání podvodem nebo žádosti příjemce –
         zrušit konkrétní rozhodnutí zakládající právo, je-li protiprávní, pouze ve lhůtě čtyř měsíců po jeho přijetí, avšak ke konkrétnímu
         správnímu rozhodnutí mohou být, zejména týká-li se vyplácení pomoci, připojeny rozvazující podmínky, jejichž splnění umožňuje
         zrušení dotčené pomoci bez podmínky uplatnění zvláštní lhůty, a je třeba upřesnit, že Conseil d´Etat rozhodla, že tento vnitrostátní
         předpis je třeba vykládat tak, že se jej může příjemce pomoci neoprávněně poskytnuté na základě předpisu EU dovolávat jen
         případě, že byl v dobré víře?

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      27      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti, které jsou dány ve věci v původním
         řízení, představuje čl. 23 odst. 1 třetí odrážka nařízení č. 4253/88 ve spojení s čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2052/88 právní
         základ pro to, aby vnitrostátní orgány od příjemce zpětně vymáhaly dotaci poskytnutou z EFRR v celém rozsahu z důvodu, že
         tento příjemce jakožto „zadavatel“ ve smyslu směrnice 92/50 porušil ustanovení této směrnice ohledně zadávání veřejné zakázky
         na služby, jejímž předmětem byla realizace operace, pro niž byla tomuto příjemci tato dotace přiznána.

      28      Je třeba uvést, že ve věci v původním řízení je nesporné, že CCI departementu Indre měla postavení zadavatele, že výše předmětné
         veřejné zakázky přesahovala práh 200 000 eur stanovený v článku 7 směrnice 92/50 a že pro účely přidělení této zakázky CCI
         departementu Indre porušila pravidla pro zadávání tohoto druhu zakázek stanovená směrnicí 92/50 zejména tím, že si smluvního
         partnera vybrala před zveřejněním oznámení o zakázce a že toto oznámení navíc nebylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropských společenství.

      29      V tomto ohledu platí, že má-li příjemce postavení „zadavatele“ ve smyslu směrnice 92/50 a překračuje-li uvedený projekt, který
         tento příjemce zamýšlí realizovat, práh stanovený v článku 7 této směrnice 92/50, je v souladu s čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2052/88
         financování projektu z prostředků Společenství podmíněno tím, že takový příjemce dodrží postup pro zadávání „veřejných zakázek
         na služby“ ve smyslu směrnice 92/50 (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. ledna 1998, Mannesmann Anlagenbau Austria a další,
         C‑44/96, Recueil, s. I‑73, body 48 a 49).

      30      Na základě čl. 23 odst. 1 nařízení č. 4253/88 členské státy za účelem zajištění úspěšného dokončení akcí prováděných veřejnými
         nebo soukromými investory přijmou při provádění uvedených akcí nezbytná opatření k pravidelnému ověřování, že akce financované
         Evropskou unií byly řádně provedeny, k předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání a ke zpětnému vymáhání prostředků ztracených
         v důsledku zneužití nebo nedbalosti (viz rozsudek ze dne 13. března 2008, Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening
         a další, C‑383/06 až C‑385/06, Sb. rozh. s. I‑1561, bod 37).

      31      Jelikož z čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2052/88 jasně vyplývá, že akce financované z unijního rozpočtu musí být prováděny v naprostém
         souladu se směrnicemi týkajícími se zadávání veřejných zakázek, představuje porušení pravidel stanovených směrnicí 92/50 příjemcem
         unijní dotace v postavení zadavatele pro účely realizace operace, která je předmětem této dotace, nesrovnalost podle čl. 23
         odst. 1 nařízení č. 4253/88 a chování tohoto příjemce musí být podle případu kvalifikováno jako „zneužití“ či „nedbalost“
         ve smyslu tohoto ustanovení.

      32      Na základě čl. 23 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 4253/88 ve spojení s čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2052/88 platí, že
         odhalí-li přezkum akce financované z EFRR, že byly porušeny podmínky stanovené pro provedení této akce – v daném případě podmínka
         dodržet unijní právní předpisy týkající se zadávání veřejných zakázek, je-li příjemce prostředků v postavení zadavatele –
         může členský stát, který finanční podporu z EFRR přiznal, v zájmu předejití nesrovnalostem a jejich stíhání uvedenou podporu
         odejmout a požadovat, aby tento příjemce uvedené prostředky vrátil zpět (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 22. ledna 2004,
         COPPI, C‑271/01, Recueil, s. I‑1029, bod 48).

      33      V tomto ohledu je relevantním právním základem pro účely zpětného vymáhání nařízení č. 4253/88, nikoli nařízení č. 2988/95,
         které stanoví pouze obecná pravidla kontroly a sankcí s cílem ochránit finanční zájmy Unie. Zpětné vymáhání tedy musí být
         provedeno na základě uvedeného čl. 23 odst. 1 (viz výše uvedený rozsudek Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening
         a další, bod 39).

      34      Je však třeba připomenout, že jakýkoli výkon posuzovací pravomoci dotčeným členským státem v otázce, zda má vyžadovat vrácení
         neoprávněně nebo protiprávně vyplacených prostředků Společenství, či nikoli, by byl v rozporu s povinností zpětně vymáhat
         neoprávněně nebo protiprávně vyplacené prostředky, kterou správním orgánům ukládá čl. 23 odst. 1 první pododstavec nařízení
         č. 4253/88 (viz výše uvedený rozsudek Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening a další, bod 38).

      35      Z toho vyplývá, že čl. 23 odst. 1 nařízení č. 4253/88 zakládá povinnost členských států zpětně vymáhat prostředky ztracené
         v důsledku zneužití nebo nedbalosti a není k tomu třeba zmocnění podle vnitrostátního práva (viz výše uvedený rozsudek Vereniging
         Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening a další, bod 40).

      36      K tomuto je třeba uvést, jak tvrdí i francouzská vláda, že neoprávněně vyplacené prostředky lze kvůli takové nesrovnalosti
         považovat za „ztracené v důsledku zneužití nebo nedbalosti“ ze strany tohoto příjemce ve smyslu tohoto ustanovení. Článek
         23 odst. 1 nařízení č. 4253/88 totiž odkazuje na povinnost zpětně vymáhat „prostředky ztracené v důsledku zneužití nebo nedbalosti“,
         ale následně upřesňuje, že s výjimkou případů, kdy členský stát, zprostředkovatel nebo investor poskytne důkaz, že není odpovědný
         za zneužití nebo nedbalost, je členský stát subsidiárně odpovědný za vrácení veškerých „neoprávněně vyplacených částek“. Toto
         ustanovení tak tyto dva pojmy staví na roveň.

      37      Ve věci v původním řízení je rovněž nastolena otázka, zda v případě, že příjemce dotace v postavení zadavatele porušil v rámci
         realizace akce pravidla pro zadávání veřejných zakázek, vnitrostátní orgán může na základě čl. 23 odst. 1 třetí odrážky nařízení
         č. 4253/88 požadovat zpětné vrácení uvedené dotace v celém rozsahu, i když byla akce částečně financovaná z prostředků EFRR
         skutečně realizována.

      38      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že porušení takových povinností, jejichž dodržování má základní význam pro řádné fungování
         systému Společenství, jako jsou povinnosti vyplývající ze směrnice 92/50 týkající se realizace akcí financovaných z EFRR,
         může být sankcionováno ztrátou práva přiznaného unijní právní úpravou (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 12. října 1995,
         Cereol Italia, C‑104/94, Recueil, s. I‑2983, bod 24; ze dne 24. ledna 2002, Conserve Italia v. Commission, C‑500/99 P, Recueil,
         s. I‑867, body 100 až 102, jakož i usnesení ze dne 16. prosince 2004, APOL a AIPO v. Komise, C‑222/03 P, bod 53).

      39      K zpětnému vymáhání částek ztracených v důsledku zneužití či nedbalosti nedojde pouze v případech, kdy financovaná akce nebyla
         vůbec realizována nebo jen zčásti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. ledna 2006, Comunità montana della Valnerina v. Komise,
         C‑240/03 P, Sb. rozh. s. I‑731, bod 77).

      40      I když není vyloučeno, jak zdůraznila Komise, že konstatování menší nesrovnalosti nevede na základě zásady proporcionality
         k tomu, aby byly vyplacené prostředky zčásti vymáhány zpět, je v každém případě nutno uvést, že je-li v rámci akce financované
         z EFRR konstatováno, že příjemce porušil jednu ze základních povinností stanovených směrnicí 92/50 – jako je rozhodnutí přidělit
         veřejnou zakázku na služby před zahájením zadávacího řízení a nezveřejnění oznámení v Úředním věstníku Evropské unie – je možnost, že taková nesrovnalost bude sankciována odnětím prostředků v celém rozsahu sama o sobě s to vyvolat odrazující
         účinek nezbytný k řádné správě strukturálních fondů (viz obdobně výše uvedený rozsudek Conserve Italia v. Commission, bod
         101).

      41      Vzhledem k výše uvedenému je na první otázku třeba odpovědět tak, že za takových okolností, jako jsou okolnosti, které jsou
         dány ve věci v původním řízení, představuje čl. 23 odst. 1 třetí odrážka nařízení č. 4253/88 ve spojení s čl. 7 odst. 1 nařízení
         č. 2052/88 právní základ pro to, aby vnitrostátní orgány i bez zmocnění ve vnitrostátním právu od příjemce zpětně vymáhaly
         dotaci z EFRR v celém rozsahu z důvodu, že tento příjemce jakožto „zadavatel“ ve smyslu směrnice 92/50 porušil ustanovení
         této směrnice týkající se zadávání veřejné zakázky na služby, jejímž předmětem byla realizace operace, pro niž byla tomuto
         příjemci tato dotace přiznána.

       Ke druhé otázce písm. a)
      42      Podstatou druhé otázky písm. a) předkládajícího soudu je, zda skutečnost, že zadavatel, který je příjemcem dotace z EFRR,
         nedodržel pravidla pro zadávání veřejných zakázek stanovená ve směrnici 92/50 při přidělování zakázky, jejímž předmětem je
         realizace dotované akce, představuje „nesrovnalost“ ve smyslu článku 1 nařízení č. 2988/95, a v případě kladné odpovědi, zda
         na takovou kvalifikaci má vliv okolnost, že příslušný vnitrostátní orgán nemohl při přiznání této dotace nevědět, že příjemce
         již rozhodl o poskytovateli služby, kterému svěří realizaci dotované akce.

      43      Podle článku 1 nařízení č. 2988/95 se nesrovnalostí rozumí jakékoli porušení unijního právního předpisu vyplývající z jednání
         nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný unijní rozpočet nebo rozpočty
         Unií spravované, a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Unie, nebo formou neoprávněného
         výdaje.

      44      Pojem „nesrovnalost“ ve smyslu nařízení č. 2988/95 se vztahuje na porušení ustanovení unijního práva, které vyplývá z jednání
         či opomenutí hospodářského subjektu, takže pravidlo týkající se promlčení stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci uvedeného
         nařízení se nepoužije na stíhání nesrovnalostí, jež jsou výsledkem pochybení vnitrostátních orgánů přiznávajících finanční
         výhodu jménem Unie a na účet unijního rozpočtu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. ledna 2009, Bayerische Hypotheken-
         und Vereinsbank, C‑281/07, Sb. rozh. s. I‑91, body 20 až 22).

      45      Za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, může být CCI departementu Indre jakožto příjemce dotace
         z unijního rozpočtu navzdory svému statusu právnické osoby založené veřejným právem považována pro účely nařízení č. 2988/95
         za hospodářský subjekt, kterému je vytýkáno porušení ustanovení unijního práva. Z tohoto hlediska je přitom nesporné, že k vytýkanému
         porušení pravidel pro zadávání veřejných zakázek stanovených ve směrnici 92/50 došlo skutečně jednáním ze strany CCI departementu
         Indre, nikoli ze strany orgánu, který jí přiznal dotaci z EFRR jménem Unie a na účet unijního rozpočtu.

      46      Poněvadž strukturální fondy nemají sloužit – jak vyplývá zejména z čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2052/88 – k financování akcí
         prováděných v rozporu se směrnicí 92/50, vede skutečnost, že příjemce dotace z EFRR v postavení zadavatele porušil pravidla
         pro zadávání veřejných zakázek na služby s cílem realizovat dotovanou akci, k neoprávněnému výdaji a poškozuje tak unijní
         rozpočet.

      47      Je totiž třeba zdůraznit, že i nesrovnalosti, které nemají konkrétní finanční dopad mohou vážným způsobem ohrozit finanční
         zájmy Unie (viz rozsudek ze dne 15. září 2005, Irsko v. Komise, C‑199/03, Rec. p. I‑8027, bod 31).

      48      Okolnost, že příslušné orgány byly příjemcem dotace informovány o výběru smluvního partnera dokonce před zahájením zadávacího
         řízení na předmětnou veřejnou zakázku, nemá sama o sobě vliv na kvalifikaci „nesrovnalosti“ ve smyslu čl. 1 druhého pododstavce
         nařízení č. 2988/95 (viz obdobně rozsudek ze dne 16. března 2006, Emsland-Stärke, C‑94/05, Sb. rozh. s. I‑2619, bod 62).

      49      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou otázku písm. a) odpovědět tak, že skutečnost, že zadavatel, který je příjemcem
         dotace z EFRR, nedodržel pravidla pro zadávání veřejných zakázek stanovená ve směrnici 92/50 při přidělování zakázky, jejímž
         předmětem je realizace dotované akce, představuje „nesrovnalost“ ve smyslu článku 1 nařízení č. 2988/95 i v případě, že příslušný
         vnitrostátní orgán nemohl při přiznání této dotace nevědět, že příjemce již rozhodl o poskytovateli služby, kterému svěří
         realizaci dotované akce.

       Ke druhé otázce písm. b) první a druhá odrážka
      50      Podstatou druhé otázky písm. b) první a druhá odrážka předkládajícího soudu je, od kterého okamžiku – za okolností, kdy příjemce
         dotace z EFRR v postavení zadavatele porušil pravidla směrnice 92/50 pro zadávání veřejných zakázek při přidělení zakázky,
         jejímž předmětem je realizace dotované akce – běží čtyřletá promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení
         č. 2988/95 a zda se běh takové lhůty ve smyslu třetího pododstavce uvedeného čl. 3 odst. 1 přerušuje v okamžiku, kdy je příjemci
         dotace předána zpráva z kontroly, v níž je zjištěno nedodržení pravidel pro zadávání veřejných zakázek a jíž se v důsledku
         toho doporučuje vnitrostátnímu orgánu, aby vyplacené částky vymáhal zpět.

      51      Je třeba připomenout, že čl. 1 odst. 1 nařízení č. 2988/95 zavádí „obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních
         opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství“, a to podle třetího bodu odůvodnění tohoto
         nařízení s cílem „bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy Společenství“.

      52      Přijetím nařízení č. 2988/95 a zejména jeho čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce měl unijní zákonodárce v úmyslu zavést obecné
         pravidlo promlčení použitelné pro danou oblast, jímž zamýšlel jednak vymezit minimální dobu použitelnou ve všech členských
         státech, jednak vzdát se možnosti vymáhat částky neoprávněně získané z unijního rozpočtu po uplynutí období čtyř let od okamžiku,
         kdy došlo k nesrovnalosti postihující sporné platby (rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Corman, C‑131/10, Sb. rozh. s. I-14199,
         bod 39, jakož i ze dne 5. května 2011, Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, C‑201/10 a C‑202/10, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 24).

      53      Toto pravidlo o promlčení se použije na nesrovnalosti podle článku 4 uvedeného nařízení, které ohrožují finanční zájmy Unie
         (viz rozsudek ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C‑278/02, Sb. rozh. s. I‑6171, bod 34, jakož i výše uvedený rozsudek ze
         dne 29. ledna 2009, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, bod 22).

      54      Ve věci v původním řízení a vzhledem k okolnostem si předkládající soud klade otázku, zda se pro určení počátku běhu promlčecí
         lhůty použije datum vyplacení podpory příjemci, nebo datum, ke kterému tento příjemce tuto dotaci využil pro účely odměny
         vybraného poskytovatele služeb a porušil pravidla pro zadávání veřejných zakázek na služby stanovená ve směrnici 92/50.

      55      Jelikož je v tomto ohledu nesporné, že prostředky z unijního rozpočtu nemohou být využity v rámci akcí realizovaných v rozporu
         s ustanoveními směrnice 92/50, je třeba mít za to, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním
         řízení, se prostředky poskytnuté příjemci stávají neoprávněnými v okamžiku, kdy příjemce tato ustanovení porušil.

      56      K takovému porušení pravidel soutěže stanovených směrnicí 92/50, která byla přijata s cílem odstranění překážek volného pohybu
         služeb a zboží a chrání zájmy hospodářských subjektů usazených v členském státě, které si přejí nabízet zboží nebo služby
         zadavatelům usazeným v jiném členském státě (viz zejména rozsudek ze dne 18. října 2001, SIAC Construction, C‑19/00, Recueil,
         s. I‑7725, bod 32), je třeba připomenout, že narušení volného pohybu služeb způsobené porušením ustanovení směrnice 92/50
         přetrvává během celé doby provádění smluv uzavřených v rozporu s touto směrnicí (viz rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Komise
         v. Německo, C‑20/01 a C‑28/01, Recueil, s. I‑3609, bod 36, jakož i ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo, C‑503/04,
         Sb. rozh. s. I‑6153, bod 29).

      57      I když je pravda, že určitá ustanovení směrnic týkající se zadávání veřejných zakázek povolují členským státům zachovat účinky
         smluv uzavřených v rozporu s těmito směrnicemi, čímž mají chránit legitimní očekávání smluvních stran, nemohou, aniž by omezila
         dosah ustanovení Smlouvy o FEU zavádějících vnitřní trh, mít za následek, že na chování zadavatele vůči unijnímu rozpočtu
         bude po uzavření takových smluv nahlíženo tak, že je v souladu s unijním právem (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky
         ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, bod 39, a ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo, bod 33).

      58      Z toho plyne, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, porušení pravidel směrnice
         92/50 příjemcem dotace z EFRR s cílem realizovat dotovanou akci, které vede k neoprávněnému výdaji a poškozuje tak unijní
         rozpočet, přetrvává během celé doby provádění smlouvy protiprávně uzavřené mezi poskytovatelem služeb a příjemcem této dotace,
         takže taková nesrovnalost musí být považována za „pokračující nesrovnalost“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení
         č. 2988/95.

      59      V souladu s tímto ustanovením počíná promlčecí lhůta pro zpětné vymáhání dotace neoprávněně vyplacené příjemci běžet dnem,
         kdy došlo k zániku nesrovnalosti. Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, nebyla-li smlouva
         o realizaci akce dotované z EFRR rozvázána a bylo-li z ní plněno, počíná čtyřletá promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1
         první pododstavec nařízení č. 2988/95 běžet dnem, kdy bylo dovršeno plnění smlouvy o protiprávně zadané zakázce.

      60      Pokud jde o otázku, zda předání zprávy z kontroly, kterou bylo zjištěno porušení pravidel pro zadávání veřejných zakázek,
         představuje úkon týkající se vyšetřování nebo řízení o nesrovnalosti, jímž může být přerušen běh lhůty na základě čl. 3 odst. 1
         třetího pododstavce nařízení č. 2988/95, je třeba připomenout, že účelem promlčecích lhůt je obecně zajistit právní jistotu
         a že tento účel by nebyl naplněn, kdyby mohla být promlčecí doba upravená v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 přerušena jakýmkoliv
         úkonem kontroly obecné povahy ze strany vnitrostátní správy bez souvislosti s podezřením na nesrovnalosti týkající se dostatečně
         přesně vymezených operací (viz výše uvedený rozsudek Handlbauer, bod 40).

      61      Pokud ovšem vnitrostátní orgány zašlou určité osobě zprávu, ze které vyplývá nesrovnalost, na které se tato společnost měla
         v souvislosti s určitou konkrétní operací podílet, pokud ji požádají o doplňující informace týkající se této operace, nebo
         pokud jí v souvislosti s touto operací uloží sankci, činí tyto orgány dostatečně přesně vymezené úkony týkající se vyšetřování
         nebo řízení o nesrovnalosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95 (rozsudek ze dne 28  října 2010,
         SGS Belgium a další, C‑367/09, Sb. rozh. s. I-10761, bod 69).

      62      Vzhledem k výše uvedenému je na druhou otázku písm. b) první a druhá odrážka odpovědět tak, že za takových okolností, jako
         jsou okolnosti v původním řízení, kdy příjemce dotace z EFRR v postavení zadavatele porušil pravidla směrnice 92/50 pro zadávání
         veřejných zakázek při přidělení zakázky, jejímž předmětem je realizace dotované akce:

      –        je dotčenou nesrovnalost třeba považovat za „pokračující nesrovnalost“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení
         č. 2988/95, a proto počíná čtyřletá promlčecí lhůta stanovená v tomto ustanovení pro účely zpětného vymáhání dotace neoprávněně
         vyplacené tomuto příjemci běžet dnem, kdy bylo dovršeno plnění smlouvy o protiprávně zadané zakázce;

      –        předání zprávy z kontroly příjemci dotace, v níž je konstatováno nedodržení pravidel pro zadávání veřejných zakázek a jíž
         se v důsledku toho doporučuje vnitrostátnímu orgánu, aby vyplacené částky vymáhal zpět, je dostatečně přesně vymezeným úkonem
         týkajícím se vyšetřování nebo řízení o nesrovnalosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95.

       K druhé otázce písm. b) třetí odrážka
      63      Podstatou druhé otázky písm. b) třetí odrážka předkládajícího soudu, je, zda z hlediska zásady proporcionality může členský
         stát na zpětné vymáhání výhody neoprávněně vyplacené z unijního rozpočtu uplatnit třicetiletou promlčecí lhůtu jakožto delší
         promlčecí lhůtu ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95.

      64      V rámci možnosti stanovené v tomto ustanovení si členské státy ponechávají širokou posuzovací pravomoc ke stanovení delších
         promlčecích lhůt, které zamýšlejí uplatňovat v případě nesrovnalosti poškozující finanční zájmy Unie (výše uvedený rozsudek
         Corman, bod 54).

      65      Z hlediska cíle ochrany finančních zájmů Unie, u něhož podle unijního zákonodárce čtyřletá či tříletá promlčecí lhůta již
         sama o sobě postačuje k tomu, aby umožnila vnitrostátním orgánům stíhat nesrovnalosti poškozující tyto finanční zájmy, které
         mohou vést k přijetí takového opatření, jako je rozhodnutí o navrácení neoprávněně přiznané výhody, se však jeví, že ponechat
         uvedeným orgánům třicetiletou lhůtu překračuje meze toho, co je nezbytné pro správu postupující s řádnou péčí (viz výše uvedený
         rozsudek Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, bod 43).

      66      Na druhou otázku písm. b) třetí odrážka je tudíž třeba odpovědět tak, že zásada proporcionality brání tomu, aby členské státy
         v rámci možnosti, kterou jim dává čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, použily na zpětné vymáhání výhody neoprávněně vyplacené
         z unijního rozpočtu třicetiletou promlčecí lhůtu.

       K druhé otázce písm. c)
      67      Tato otázka byla položena pouze pro případ záporné odpovědi na druhou otázku písm. a).

      68      Vzhledem k odpovědi na posledně uvedenou otázku není třeba na druhou otázku písm. c) předkládajícího soudu odpovídat.

       K nákladům řízení
      69      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, představuje čl. 23 odst. 1 třetí odrážka nařízení Rady
            (EHS) č. 4253/88 ze dne 19. prosince 1988, kterým se stanoví prováděcí ustanovení k nařízení č. 2052/88 týkající se koordinace
            mezi činnostmi jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými
            stávajícími finančními nástroji, ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2082/93 ze dne 20. července 1993 ve spojení s čl. 7 odst. 1
            nařízení Rady (EHS) č. 2052/88 ze dne 24. června 1988 o úkolech strukturálních fondů a jejich účinnosti a o koordinaci mezi
            jejich činnostmi navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji
            ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2081/93 ze dne 20. července 1993, právní základ pro to, aby vnitrostátní orgány i bez zmocnění
            ve vnitrostátním právu od příjemce zpětně vymáhaly dotaci z Evropského fondu pro regionální rozvoj (EFRR) v celém rozsahu
            z důvodu, že tento příjemce jakožto „zadavatel“ ve smyslu směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů
            při zadávání veřejných zakázek na služby ve znění směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 porušil ustanovení této směrnice
            ohledně zadávání veřejné zakázky na služby, jejímž předmětem byla realizace operace, pro niž byla tomuto příjemci přiznána
            tato dotace.
      2)      Skutečnost, že zadavatel, který je příjemcem dotace z EFRR, nedodržel pravidla pro zadávání veřejných zakázek stanovená ve
            směrnici 92/50 ve znění směrnice 93/36 při přidělování zakázky, jejímž předmětem je realizace dotované akce, představuje „nesrovnalost“
            ve smyslu článku 1 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství
            i v případě, že příslušný vnitrostátní orgán nemohl při přiznání této dotace nevědět, že příjemce již rozhodl o poskytovateli
            služby, kterému svěří realizaci dotované akce.
      3)      Za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, kdy příjemce dotace z EFRR v postavení zadavatele porušil pravidla
            směrnice 92/50 ve znění směrnice 93/36 pro zadávání veřejných zakázek při přidělení zakázky, jejímž předmětem je realizace
            dotované akce:
      –        je dotčenou nesrovnalost třeba považovat za „pokračující nesrovnalost“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení
            č. 2988/95, a proto počíná čtyřletá promlčecí lhůta stanovená v tomto ustanovení pro účely zpětného vymáhání dotace neoprávněně
            vyplacené tomuto příjemci běžet dnem, kdy bylo dovršeno plnění smlouvy o protiprávně zadané zakázce;
      –        předání zprávy z kontroly příjemci dotace, v níž je konstatováno nedodržení pravidel pro zadávání veřejných zakázek, a jíž
            se v důsledku toho doporučuje vnitrostátnímu orgánu, aby vyplacené částky vymáhal zpět, je dostatečně přesně vymezeným úkonem
            týkajícím se vyšetřování nebo řízení o nesrovnalosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95.
      4)      Zásada proporcionality brání tomu, aby členské státy v rámci možnosti, kterou jim dává čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95,
            použily na zpětné vymáhání výhody neoprávněně vyplacené z unijního rozpočtu třicetiletou promlčecí lhůtu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. prosince 2008.#Komise Evropských společenství proti Rakouské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Článek 43 ES - Vnitrostátní právní předpis upravující podmínky zápisu společností do obchodního rejstříku na žádost státních příslušníků nových členských států - Řízení, kterým se osvědčuje postavení osob samostatně výdělečně činných.#Věc C-161/07.

text:
      Věc C-161/07
      Komise Evropských společenství
      v.
      Rakouská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 43 ES – Vnitrostátní právní předpis upravující podmínky zápisu společností do obchodního rejstříku na žádost státních příslušníků
         nových členských států – Řízení, kterým se osvědčuje postavení osob samostatně výdělečně činných“

      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Omezení
      (Články 43 ES a 46 ES)
      Členský stát, jehož vnitrostátní úprava vyžaduje pro zápis společností do obchodního rejstříku na žádost státních příslušníků
         členských států, jež přistoupily k Evropské Unii k 1. lednu 2004, kromě Kyperské republiky a Republiky Malta, kteří jsou společníky
         osobní společnosti nebo menšinovými společníky společnosti s ručením omezeným, rozhodnutí o jejich postavení osob samostatně
         výdělečně činných vydané službou pracovního trhu nebo předložení potvrzení o osvobození od pracovního povolení, nesplnil povinnosti,
         které pro něho vyplývají z článku 43 ES. Článek 43 ES totiž zakazuje každému členskému státu, aby ve svých právních přepisech
         stanovil pro osoby, které využívají svobody se v něm usadit, podmínky pro výkon jejich činností, které se odlišují od těch,
         které jsou vymezeny pro jejich vlastní státní příslušníky. Podřízení pouze státních příslušníků osmi nových členských států
         dodatečným formalitám v porovnání s těmi, které se použijí na vlastní státní příslušníky za účelem jejich přístupu k uvedeným
         činnostem, porušuje právě tento zákaz.

      Na tento rozdíl v zacházení se může uplatnit toliko výjimka stanovená v článku 46 ES, na jehož základě mohou být diskriminační
         opatření odůvodněna pouze veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností a ochranou zdraví. V tomto ohledu, i za předpokladu, že
         by riziko obcházení přechodných pravidel upravujících volný pohyb osob pocházejících z osmi nových členských států bylo té
         povahy, že by mohlo způsobit narušení veřejného pořádku dotyčného členského státu, v případě, že tento posledně uvedený stát
         neprokázal právně dostačujícím způsobem, že k tomu, aby bylo dosaženo cíle týkajícího se řádného fungování pracovního trhu,
         který sleduje dotčený předpis, je nezbytné zavést systém předchozího obecného povolení, který se použije na všechny dotyčné
         hospodářské subjekty z osmi nových členských států a že tohoto cíle nelze dosáhnout prostředky, které méně omezují svobodu
         usazování, není dotčené omezení svobody usazování odůvodněno.

      (viz body 28–30, 32, 38, 41–42 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      22. prosince 2008(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 43 ES – Vnitrostátní právní předpis upravující podmínky zápisu společností do obchodního rejstříku na žádost státních příslušníků
         nových členských států – Řízení, kterým se osvědčuje postavení osob samostatně výdělečně činných“

      Ve věci C‑161/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 23. března 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená E. Traversou a G. Braunem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      podporovaná
      Litevskou republikou, zastoupenou D. Kriaučiūnasem, jako zmocněncem,

      vedlejší účastnicí,
      proti
      Rakouské republice, zastoupené C. Pesendorfer a M. Winkler, jako zmocněnkyněmi, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Tizzano (zpravodaj), A. Borg Barthet a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. června 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. září 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým návrhem se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Rakouská republika tím, že pro zápis společností
         do obchodního rejstříku na žádost státních příslušníků členských států, které přistoupily k Evropské unii dne 1. května 2004,
         s výjimkou Kyperské republiky a Republiky Malta (dále jen „osm nových členských států“), vyžaduje rozhodnutí o jejich postavení
         osob samostatně výdělečně činných vydané Arbeitsmarktservice (službou pracovního trhu; dále jen „AMS“) nebo předložení potvrzení
         o osvobození od pracovního povolení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      2        Článek 24 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské
         republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv,
         na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. L 236, s. 33; dále jen „Akt o přistoupení“), zní následovně:

      „Opatření uvedená v seznamech v přílohách V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII a XIV tohoto aktu se uplatňují ve vztahu
         k novým členským státům za podmínek stanovených v těchto přílohách.“

      3        Tyto přílohy stanoví zejména ve svých bodech 2 prvních pododstavcích uvedených pod názvem „Volný pohyb osob“ možnost, aby
         státy, které byly ke dni tohoto přistoupení již členy Unie, dále uplatňovaly do konce období pěti let po dni tohoto přistoupení
         „národní opatření [...] upravující přístup státních příslušníků [nových členských států] na jejich trhy práce“.

       Vnitrostátní právo
      4        Podle ustanovení svého § 32a ve spojení s § 1 odst. 2 písm. l) a m) se zákon o zaměstnávání cizinců (Ausländerbeschäftigungsgesetz)
         ze dne 20. března 1975 (BGBl. 218/1975), ve znění platném v současné době (BGBl. I, 99/2006; dále jen „AuslBG“), uplatní na
         státní příslušníky osmi nových členských států.

      5        Ustanovení § 2 odst. 2 AuslBG definuje zaměstnání jako činnost vykonávanou „v rámci pracovního poměru“ nebo „v rámci vztahu,
         který je obdobou pracovního poměru“.

      6        Ustanovení § 2 odst. 4 AuslBG zní následovně:

      „Za účelem posouzení, zda se jedná o zaměstnání ve smyslu odstavce 2, je důležité se zaměřit na skutečný ekonomický obsah,
         a nikoli na vnější podobu skutečností. O zaměstnání ve smyslu odstavce 2 se tak jedná, pokud:

      1. společník osobní společnosti za účelem dosažení společného cíle společnosti nebo
      2. společník ve společnosti s ručením omezeným s podílem nepřesahujícím 25 % vykonává pro tuto společnost činnosti, které
         se obvykle vykonávají v rámci pracovního poměru, ledaže oblastní pobočka [AMS] konstatuje, na žádost a ve lhůtě tří měsíců,
         že společník skutečně osobně vykonává značný vliv na řízení společnosti, přičemž důkazní břemeno má žadatel. Po uplynutí této
         lhůty může být činnost vykonávána i bez požadovaného osvědčení. Pokud je žádost zamítnuta po uplynutí lhůty, musí být již
         vykonávaná činnost ukončena okamžitě nebo nejpozději do jednoho týdne po oznámení rozhodnutí.“

      7        Ustanovení § 15 AuslBG stanoví podmínky pro vystavení potvrzení o osvobození od pracovního povolení následovně:

      „1) Cizinec, jemuž dosud nebylo vydáno pracovní povolení na dobu neurčitou (§ 17), může požádat o vydání potvrzení o osvobození
         od pracovního povolení:

      1.      pokud vykonával na spolkovém území [...] činnost na základě povolení po dobu nejméně pěti let v posledních osmi letech a byl
         tam legálně usazen, [...]

      [...]“
       Postup před zahájením soudního řízení
      8        Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že metoda rozlišování mezi osobami samostatně výdělečně činnými a zaměstnanci vyplývající
         z § 2 odst. 4 AuslBG představuje omezení svobody usazování zaručené článkem 43 ES, zaslala dne 21. března 2005 rakouským orgánům
         v této věci výzvu dopisem. Rakouské orgány odpověděly dopisem ze dne 19. května 2005, ve kterém popřely jakékoliv porušení
         tohoto posledně uvedeného článku.

      9        Dne 6. července 2006 zaslala Komise Rakouské republice odůvodněné stanovisko, kterým tento členský stát vyzvala k přijetí
         opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení. Dne 7. září 2006 zaslaly
         rakouské orgány odpověď na uvedené stanovisko, ve kterém trvaly na svém postoji.

      10      Komise se tedy rozhodla podat projednávanou žalobu.

      11      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 19. září 2007 bylo Litevské republice povoleno v projednávané věci vedlejší účastenství
         na podporu návrhových žádání Komise.

       K žalobě
       Argumentace účastnic řízení
      12      Komise tvrdí, že povinnost stanovená dotčeným vnitrostátním předpisem, která ukládá státním příslušníkům osmi nových členských
         států, kteří si přejí zapsat společnost do obchodního rejstříku, aby získali buď rozhodnutí od AMS osvědčující jejich postavení
         osob samostatně výdělečně činných, nebo potvrzení o osvobození od pracovního povolení, představuje neodůvodněné omezení výkonu
         práva na usazování.

      13      Argumenty Komise se soustřeďují hlavně na výtku týkající se neslučitelnosti řízení, kterým se osvědčuje postavení osoby samostatně
         výdělečně činné, stanoveného v § 2 odst. 4 AuslBG s článkem 43 ES, jelikož jen zřídkakdy mohou státní příslušníci těchto členských
         států doložit výkon činnosti na základě povolení po dobu nejméně pěti let v posledních osmi letech předcházejících podání
         žádosti, což je nezbytné pro získání osvobození od pracovního povolení podle § 15 AuslBG.

      14      Komise nejprve uvádí, že podle uvedeného § 2 odst. 4 je státní příslušník uvedených členských států považován za osobu jednající
         jako zaměstnanec, pokud vykonává jakožto společník osobní společnosti nebo společnosti s ručením omezeným s podílem nepřesahujícím
         25 % „činnosti, které se obvykle vykonávají v rámci pracovního poměru“. Toto ustanovení tím, že vyžaduje, aby takový společník
         vyvrátil tuto domněnku tak, že předloží důkaz o svém postavení osoby samostatně výdělečně činné, nejenže podřizuje přístup
         k samostatné výdělečné činnosti další podmínce vzhledem k podmínkám, které se uplatní na jiné hospodářské subjekty, ale brání
         rovněž výkonu této hospodářské činnosti během řízení o vydání osvědčení. Dotyčným hospodářským subjektům z osmi nových členských
         států je tedy bráněno ve výkonu svobody usazování.

      15      Komise dále tvrdí, že omezení stanovené v § 2 odst. 4 AuslBG je diskriminační povahy z toho důvodu, že dotčené řízení se uplatní
         na státní příslušníky nových členských států na základě jejich státní příslušnosti.

      16      Toto omezení nemůže být mimoto odůvodněno na základě článku 46 ES z důvodů veřejného pořádku ve smyslu judikatury Společenství,
         jelikož Rakouská republika neprokázala existenci skutečného a dostatečně závažného ohrožení, kterým by byl dotčen základní
         zájem společnosti.

      17      Povinnost podřídit se spornému osvědčovacímu řízení není každopádně nezbytná ani přiměřená vzhledem k cíli, kterého se dovolává
         tento členský stát, tedy boji proti možným zneužíváním svobody usazování k obcházení omezení volného pohybu pracovníků.

      18      Konkrétně, obrácení důkazního břemene provedené dotčeným ustanovením za účelem získání informací od společníka, na základě
         kterých lze ověřit, že vykonávaná hospodářská činnost má skutečně samostatně výdělečnou povahu, není jediným možným řešením,
         jak přimět všechny dotčené osoby ke spolupráci, na rozdíl od toho, co tvrdí uvedený členský stát. Podle Komise totiž lze tohoto
         cíle rovněž dosáhnout jinými, méně omezujícími prostředky, jako jsou povinnosti spolupráce nařízené zákonem a případně doplněné
         sankcemi.

      19      Mimoto předchozí povolovací řízení může být nahrazeno kontrolou prováděnou a posteriori, po zápisu společnosti. Takto mohou dotyčné osoby samostatně výdělečně činné zahájit výkon své činnosti a příslušné orgány
         mohou nařídit její zastavení v případech, kdy kontrola zjistí zneužití.

      20      Ve své obraně vychází Rakouská republika z toho, že Komise svoji žalobu chybně zakládá na porušení svobody usazování zaručené
         článkem 43 ES. Má totiž za to, že osvědčovací řízení stanovené v § 2 odst. 4 AuslBG spadá do oblasti volného pohybu pracovníků
         a vztahuje se na něj možnost, kterou disponují členské státy na základě článku 24 Aktu o přistoupení, omezit během přechodného
         období přístup státních příslušníků nových členských států na pracovní trh.

      21      Pouze zaměstnanci a „osoby neprávem se vydávající za samostatně výdělečně činné“, tedy společníci, kteří se nacházejí „netypickým
         způsobem“ v situaci, která se podobá situaci zaměstnance, podléhají předchozímu povolovacímu řízení. Naopak takové osoby samostatně
         výdělečně činné, jakými jsou společníci, kteří nevykonávají pro společnost činnost, která je charakteristická pro zaměstnance,
         ale omezující se na řízení a nakládání se svými podíly, nespadají na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, do rozsahu působnosti
         § 2 odst. 4 AuslBG.

      22      Rakouská republika dále tvrdí, že cílem tohoto ustanovení je odstranit praktiky spočívající v obcházení povinnosti předchozího
         povolovacího řízení pro přístup k zaměstnanecké činnosti prostřednictvím zakládání společností ve formě jednoho ze dvou případů
         uvedených předmětným ustanovením. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, neexistují totiž méně omezující prostředky pro boj proti
         takovým praktikám. Konkrétně kontrola a posteriori by zasáhla příliš pozdě a nebyla by schopna předejít narušením pracovního trhu, jak rozhodl Soudní dvůr ve svém rozsudku
         ze dne 22. ledna 2002, Canal Satélite Digital (C‑390/99, Recueil, s. I‑607). Stejně tak pravidlo týkající se důkazního břemene,
         kritizované Komisí, představuje jediný odpovídající prostředek pro ověření, zda činnost vykonávaná společníkem je skutečně
         samostatně výdělečné povahy, jelikož pouhá povinnost spolupráce nepostačuje pro kontrolu dodržování této podmínky. Dotčené
         osoby nemají totiž v případech obcházení zákona žádný zájem na spolupráci.

      23      Konečně, uvedený členský stát tvrdí, že maximální lhůta tří měsíců je přiměřená, jelikož v praxi je osvědčovací řízení často
         ukončeno s čekací dobou, která je pro dotčenou osobu zanedbatelná, zejména pokud je její postavení osoby samostatně výdělečně
         činné prokázáno zjevným způsobem.

       Závěry Soudního dvora
      24      Úvodem je třeba připomenout, že pojem „usazování“ ve smyslu Smlouvy o ES je velmi širokým pojmem zahrnujícím možnost příslušníka
         Společenství podílet se stabilně a trvale na hospodářském životě jiného členského státu, než je stát jeho původu, a dosahovat
         přitom zisku, a tím podporovat vzájemné hospodářské a sociální prolínání uvnitř Evropského společenství v oblasti samostatně
         výdělečných činností (viz rozsudek ze dne 14. září 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Sb. rozh. s. I‑8203,
         bod 18 a citovaná judikatura).

      25      Ve světle tohoto pojmu, takto vymezeného, je třeba nejprve odmítnout argument Rakouské republiky, podle kterého spadá sporný
         vnitrostátní předpis výhradně do oblasti volného pohybu pracovníků a, konkrétněji, pod přechodnou výjimku stanovenou v bodě
         2 prvním pododstavci příloh V až XIV Aktu o přistoupení.

      26      Ze spisu, a zejména z argumentace tohoto členského státu, totiž vyplývá, že uvedený předpis podřizuje administrativním formalitám
         za určitých podmínek všechny státní příslušníky osmi nových členských států, kteří si přejí vykonávat hospodářskou činnost
         v Rakousku jakožto společníci osobní společnosti nebo společnosti s ručením omezeným, za účelem rozlišení těch z uvedených
         státních příslušníků, kteří skutečně vykonávají samostatně výdělečnou činnost, a těch, kteří mají ve skutečnosti postavení
         zaměstnanců. Z toho vyplývá, že Komise odůvodněně napadá slučitelnost § 2 a § 15 AuslBG s článkem 43 ES, jelikož se tato vnitrostátní
         ustanovení použijí zejména na osoby samostatně výdělečně činné a jelikož upravují výkon jejich svobody usazování.

      27      Dále je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury svoboda usazování přiznaná článkem 43 ES příslušníkům Společenství
         zahrnuje pro posledně uvedené právo mít přístup k samostatně výdělečným činnostem a vykonávat je, jakož i právo spravovat
         a zakládat podniky za stejných podmínek, jaké jsou vymezeny právními předpisy členského státu usazení pro jeho vlastní státní
         příslušníky (viz, v tomto smyslu, rozsudky ze dne 9. března 1999, Centros, C‑212/97, Recueil, s. I‑1459, bod 19, jakož i ze
         dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C‑170/05, Sb. rozh. s. I‑11949, bod 20).

      28      Jinými slovy, článek 43 ES zakazuje každému členskému státu, aby ve svých právních přepisech stanovil pro osoby, které využívají
         svobody se v něm usadit, podmínky pro výkon jejich činností, které se odlišují od těch, které jsou vymezeny pro jejich vlastní
         státní příslušníky (rozsudek ze dne 28. ledna 1986, Komise v. Francie, 270/83, Recueil, s. 273, bod 24).

      29      V projednávané věci přitom sporný vnitrostátní předpis porušuje právě tento zákaz tím, že podřizuje pouze státní příslušníky
         osmi nových členských států požadavku prokázat, že nevykonávají činnost zaměstnance, předložením osvědčení podle v § 2 odst. 4
         AuslBG nebo potvrzení o osvobození od pracovního povolení uvedeného v § 15 odst. 1 téhož zákona.

      30      Přístup těchto státních příslušníků Společenství k výkonu hospodářské činnosti v postavení společníků osobní společnosti nebo
         společnosti s ručením omezeným s podílem nepřesahujícím 25 % tak podléhá na jedné straně dodatečným podmínkám a formalitám
         v porovnání s těmi, které se použijí na vlastní státní příslušníky. A na straně druhé, v případě použití osvědčovacího řízení
         stanoveného v § 2 odst. 4 AuslBG nemohou státní příslušníci osmi nových členských států vykonávat svou hospodářskou činnost
         po dobu uvedeného řízení, tedy po dobu maximálně tří měsíců.

      31      Sporný vnitrostátní předpis tedy zakotvuje rozdíl v zacházení na základě státní příslušnosti, v zásadě zakázaný článkem 43 ES.

      32      Je tedy třeba přezkoumat, zda se na tento rozdíl v zacházení vztahuje výjimka stanovená v článku 46 ES, na jehož základě mohou
         být diskriminační opatření odůvodněna pouze veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností a ochranou zdraví.

      33      V tomto ohledu Rakouská republika, která se dovolává důvodu ochrany veřejného pořádku, tvrdí, že dotčená opatření mají především
         za cíl bojovat proti možným zneužitím svobody usazování tím, že budou bránit všem obcházením přechodných ustanovení, která
         se použijí na volný pohyb pracovníků, aby byl ochráněn zájem rakouské společnosti na řádném fungování pracovního trhu a rovnosti
         podmínek hospodářské soutěže na uvedeném trhu.

      34      Tuto argumentaci nelze přijmout.

      35      Jak totiž Soudní dvůr opakovaně upřesnil, pojem „veřejný pořádek“ jednak předpokládá skutečné a dostatečně závažné ohrožení,
         kterým je dotčen základní zájem společnosti, a jednak musí být jakožto odůvodnění výjimky z některé základní zásady Smlouvy
         vykládán restriktivně (viz, v tomto smyslu, rozsudky ze dne 9. března 2000, Komise v. Belgie, C‑355/98, Recueil, s. I‑1221,
         bod 28; ze dne 13. prosince 2007, Komise v. Itálie, C‑465/05, Sb. rozh. s. I‑11091, bod 49, a ze dne 19. června 2008, Komise
         v. Lucembursko, C‑319/06, Sb. rozh. s. I-4323, bod 50).

      36      Z judikatury rovněž vyplývá, že důvody, které mohou být uplatňovány členským státem pro odůvodnění výjimky ze zásady svobody
         usazování, musí být doprovázeny analýzou účelnosti a přiměřenosti omezujícího opatření přijatého tímto členským státem, jakož
         i konkrétními skutečnostmi dokládajícími jeho argumentaci (viz, v tomto smyslu, výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko,
         bod 51 a citovaná judikatura).

      37      V projednávané věci je však nutno konstatovat, že Rakouská republika se omezila na to, že se obecně dovolávala rizika obcházení
         přechodných pravidel, která upravují volný pohyb pracovníků pocházejících z osmi nových členských států údajnými „osobami
         neprávem se vydávajícími za samostatně výdělečně činné“, aniž by předložila jakýkoliv důkaz, na základě kterého by bylo možné
         prokázat, že možnost takových porušení těchto pravidel představuje skutečné a dostatečně závažné ohrožení, kterým je dotčen
         základní zájem společnosti.

      38      Mimoto, i za předpokladu, že by toto riziko obcházení uvedených pravidel bylo té povahy, že by mohlo způsobit takové narušení
         veřejného pořádku, je třeba konstatovat, že žalovaný členský stát neprokázal právně dostačujícím způsobem, že k tomu, aby
         bylo dosaženo cíle týkajícího se řádného fungování pracovního trhu, který sleduje sporný předpis, je nezbytné zavést systém
         předchozího obecného povolení, který se použije na všechny dotyčné hospodářské subjekty z osmi nových členských států, ani
         že tohoto cíle nelze dosáhnout prostředky, které méně omezují svobodu usazování.

      39      Taková opatření méně omezující než ta, která byla zavedena sporným právním předpisem, jako je zavedení pravidelných správních
         kontrol případně doplněných povinnostmi v oblasti sdělování informací ze strany potenciálně dotčených hospodářských subjektů,
         mohou ve skutečnosti – jak naznačují Komise a Litevská republika – zajistit podobný výsledek tím, že umožní ověřit, zda určité
         hospodářské činnosti jsou skutečně vykonávány jako samostatně výdělečná činnost nebo v rámci pracovního poměru.

      40      Takový systém by přicházel tím spíše v úvahu, že – jak potvrdila Rakouská republika na jednání – se dotčená vnitrostátní ustanovení
         zaměřují hlavně na odvětví stavebnictví, a tudíž na zakládání společností vykonávajících činnosti trvající delší dobu. Na
         rozdíl od toho, co uvádí tento členský stát, by tak kontrola prováděná a posteriori po zápisu společnosti nezasáhla nutně pozdě, ale umožnila by jednak dotyčným osobám samostatně výdělečně činným zahájit výkon
         své činnosti, a jednak příslušným orgánům nařídit její zastavení v případech, kdy kontrola zjistí zneužití.

      41      Omezení svobody usazování, které vyplývá ze sporného vnitrostátního předpisu, tedy není odůvodněné.

      42      Za těchto podmínek je třeba určit, že Rakouská republika tím, že pro zápis společností do obchodního rejstříku na žádost státních
         příslušníků osmi nových členských států, kteří jsou společníky osobní společnosti nebo menšinovými společníky společnosti
         s ručením omezeným, vyžaduje rozhodnutí o jejich postavení osob samostatně výdělečně činných vydané AMS nebo předložení potvrzení
         o osvobození od pracovního povolení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES.

       K nákladům řízení
      43      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od Rakouské republiky
         požadovala a Rakouská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Rakouská republika tím, že pro zápis společností do obchodního rejstříku na žádost státních příslušníků členských států, které
            přistoupily k Evropské unii dne 1. května 2004, s výjimkou Kyperské republiky a Republiky Malta, kteří jsou společníky osobní
            společnosti nebo menšinovými společníky společnosti s ručením omezeným, vyžaduje rozhodnutí o jejich postavení osob samostatně
            výdělečně činných vydané Arbeitsmarktservice nebo předložení potvrzení o osvobození od pracovního povolení, nesplnila povinnosti,
            které pro ni vyplývají z článku 43 ES.
      2)      Rakouské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 25. března 2009. # L’Oréal SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství SPALINE - Starší národní slovní ochranná známka SPA - Relativní důvod pro zamítnutí - Poškození dobrého jména - Neprávem získaný prospěch z dobrého jména starší ochranné známky - Neexistence oprávněného důvodu k užívání přihlašované ochranné známky - Článek 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-21/07.

text:
      Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 25. března 2009 – L’Oréal v. OHIM – Spa Monopole (SPALINE)
      (Věc T-21/07)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství SPALINE – Starší národní slovní ochranná známka SPA – Relativní důvod pro zamítnutí – Poškození dobrého jména – Neprávem získaný prospěch z dobrého jména starší ochranné známky – Neexistence oprávněného důvodu k užívání přihlašované ochranné známky – Článek 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky s dobrým jménem – Ochrana starší ochranné známky s dobrým jménem rozšířená na výrobky nebo služby, které nejsou podobné (Nařízení Rady č. 40/94,
         čl. 8 odst. 5) (viz body 21, 24–25, 35–36, 40)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 18. října 2006 (věc R 415/2005-1) týkající se námitkového
                  řízení mezi Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV a L’Oréal SA.

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               L’Oréal SA

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Ochranná známka Společenství SPALINE pro výrobky zařazené ve třídě 3 – přihláška č. 989236

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Národní a mezinárodní slovní ochranné známky SPA, LIP SPA, SPA SKIN CARE a Les Thermes de Spa pro výrobky zařazené do tříd
                  3, 32, a 42

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Vyhovění námitkám

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti L’Oréal SA se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 20. března 2003. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-135/01.