title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 11. listopadu 2004.#Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (C-183/02 P) a Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-187/02 P) proti Komisi Evropských společenství.#Opravný prostředek - Státní podpory - Daňová opatření - Legitimní očekávání - Nové žalobní důvody.#Spojené věci C-183/02 P a C-187/02 P.

text:
      Spojené věci C-183/02 P a C-187/02 P
      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) a Territorio Histórico de Álava - Diputacíon Foral de Álava
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Opravný prostředek – Státní podpory – Daňová opatření – Legitimní očekávání – Nové žalobní důvody“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Podpory poskytované státy – Navrácení protiprávní podpory – Podpora přidělená v rozporu s procesními pravidly článku 93 Smlouvy
            (po změně článek 88 ES) – Případné legitimní očekávání příjemců – Ochrana – Podmínky a omezení
      (Smlouva o ES, čl. 93 odst. 3 (po změně čl. 88 odst. 3 ES))
      2.        Opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Žalobní důvod předložený poprvé v rámci opravného prostředku – Nepřípustnost
      (Statut Soudního dvora, článek 58)
      1.        S ohledem na imperativní charakter kontroly státních podpor prováděné Komisí na základě článku 93 Smlouvy (po změně článek
         88 ES) mohou podniky, které jsou příjemci podpory, v zásadě mít legitimní očekávání, že byla zachována pravidla při poskytování
         podpory, pouze v případě, že byla tato podpora poskytnuta při dodržení postupu upraveného uvedeným článkem a subjekt jednající
         s péčí řádného hospodáře musí být běžně schopen ujistit se o tom, že byl tento postup dodržen. Zejména, jestliže je podpora
         uskutečněna bez předběžného oznámení Komise, takže je protiprávní na základě čl. 93 odst. 3 Smlouvy, nemůže příjemce podpory
         v takové situaci mít legitimní očekávání, že byla zachována pravidla při poskytování této podpory.

      (viz body 44–45)
      2.        Umožnit účastníku řízení, aby vznesl žalobní důvod, který nevznesl u Soudu, poprvé až před Soudním dvorem, znamená umožnit
         mu, aby předložil Soudnímu dvoru, jehož pravomoc ve věci opravného prostředku je omezena, spor v širším rozsahu než spor,
         který projednával Soud. V rámci opravného prostředku je tedy příslušnost Soudního dvora omezena na posouzení právního řešení
         žalobních důvodů projednávaných u soudu prvního stupně.

      (viz bod 59)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      11. listopadu 2004 (*)

      „Opravný prostředek – Státní podpory – Daňová opatření – Legitimní očekávání – Nové žalobní důvody“
      Ve spojených věcech C-183/02 P a C-187/02 P,
      jejichž předmětem jsou dva opravné prostředky na základě článku 49 Statutu ES Soudního dvora, podané postupně dne 15. a 16.
         května 2002,

      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa), se sídlem ve Vitoria (Španělsko), zastoupená A. Creusem Carrerasem a B. Uriartem Valientem, abogados,

      účastník řízení podávající opravný prostředek (navrhovatelka) ve věci C-183/02 P,
      Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava, zastoupené A. Creusem Carrerasem, B. Uriartem Valientem a M. Bravo-Ferrerem Delgadem, abogados,

      účastník řízení podávající opravný prostředek (navrhovatel) ve věci C-187/02 P,
      podporovaný
      Comunidad Autónoma del País Vasco, zastoupenou E. Garayarem Gutiérrezem, abogado,

      vedlejším účastníkem řízení v rámci opravného prostředku,
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
      Komise Evropských společenství, zastoupená F. Santaolallou Gadeou a J. L. Buendíou Sierrou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaná v prvním stupni,
      Asociación Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL), se sídlem v Madridu (Španělsko),

      a
      Conseil européen de la construction d'appareils domestiques (CECED), se sídlem v Bruselu (Belgie),

      vedlejší účastníci řízení v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, C. Gulmann (zpravodaj) a N. Colneric, soudci,
      generální advokátka:  J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Múgica Arzamendi, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. března 2004,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 6. května 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svými opravnými prostředky se Daewoo Electronics Manufacturing España SA (dále jen „Demesa“) a Territorio Histórico de Álava
         – Diputación Foral de Álava (dále jen „Territorio Histórico de Álava“) domáhají zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských
         společenství ze dne 6. března 2002, Diputación Foral de Álava a další v. Komise (T-127/99, T-129/99 a T-148/99, Recueil, s.
         II-1275, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud částečně zrušil rozhodnutí Komise 1999/718/ES ze dne 24. února 1999 o
         státní podpoře poskytnuté Španělskem Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (Úř. věst. L 292, s. 1, dále jen
         „napadené rozhodnutí“), a ve zbývající části zamítl jejich žaloby na zrušení směřující proti tomuto rozhodnutí.

       Právní rámec
      2        Daňový rámec platný ve španělském Baskicku (dále jen „Baskicko“) vychází z režimu hospodářské dohody stanovené španělským
         zákonem č. 12/1981 ze dne 13. května 1981, který byl později změněn zákonem č. 38/1997 ze dne 4. srpna 1997.

      3        Na základě těchto právních předpisů může Diputación Foral de Álava za určitých podmínek upravit daňový režim uplatnitelný
         na jeho území.

      4        Z tohoto důvodu přijala mimo jiné daňové opatření ve formě slevy na dani ve výši 45 % z částky investice (dále jen „sleva
         na dani ve výši 45 %“ nebo „sporné daňové opatření“).

      5        Šesté doplňující ustanovení Norma Foral č. 22/1994 ze dne 20. prosince 1994 o plnění rozpočtu Territorio Histórico de Álava
         za rok 1995 (Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava, č. 5, ze dne 13. ledna 1995) stanoví:

      „Na investice do nového hmotného investičního majetku uskutečněné mezi 1. lednem a 31. prosincem 1995, které přesahují 2,5
         miliardy ESP se podle dohody s Diputación Foral de Álava vztahuje sleva na dani ve výši 45 % z částky investice určené Diputación
         Foral de Álava uplatnitelná na konečnou částku daně, která má být zaplacena.

      Odečet daně, který není uplatněn z důvodu nedostatečného daňového základu, může být uplatněn v devíti letech, které následují
         po roce, během kterého byla uzavřena dohoda s Diputación Foral de Álava.

      Tato dohoda s Diputación Foral de Álava stanoví lhůty a omezení uplatnitelné pro každý případ.
      Zvýhodnění uznaná na základě tohoto ustanovení budou neslučitelná s jakýmkoli jiným daňovým zvýhodněním existujícím z důvodu
         týchž investic.

      Diputación Foral de Álava rovněž určí trvání investičního procesu, který bude moci zahrnovat investice realizované během fáze
         přípravy projektu, který je základem investic.“

      6        Platnost tohoto ustanovení byla prodloužena pro roky 1996 a 1997 a následně byla sleva na dani ve výši 45 % zachována v pozměněné
         formě pro roky 1998 a 1999 pozdějšími Normas Forales.

       Skutkový základ sporu
      7        Dne 13. března 1996 baskické orgány a Daewoo Electronics Co. Ltd (dále jen „Daewoo Electronics“) podepsaly dohodu o spolupráci,
         kterou se Daewoo Electronics zavázala vybudovat v Baskicku továrnu na výrobu chladniček. Baskické orgány se ze své strany
         zavázaly podpořit tento projekt poskytnutím dotací.

      8        Podnik vytvořený Daewoo Electronics byl povinen vypracovat podnikový plán, jehož schválení baskickými orgány představovalo
         předchozí podmínku pro uskutečnění dohody. Tento plán týkající se období mezi roky 1996 a 2001 byl předložen baskickým orgánům
         v září 1996. Plán předpokládal investici ve výši 11 835 600 000 ESP a vytvoření 745 pracovních míst.

      9        Dne 7. října 1996 byla založena podle španělského práva společnost Demesa,   100% dceřiná společnost Daewoo Electronics.

      10      Na základě souhlasu Diputación Foral de Álava č. 737/1997 ze dne 21. října 1997 získala Demesa slevu na dani ve výši 45 %
         upravenou šestým doplňujícím ustanovením Norma Foral č. 22/1994.

      11      Dne 11. června 1996 zaslala Asociación Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL) Komisi Evropských
         společenství stížnost směřující proti Španělskému království. Vytýkala tomuto členskému státu, že poskytl podporu společnosti
         Demesa ve formě zejména daňových opatření. Conseil européen de la construction d’appareils domestiques (CECED) zaslal Komisi
         stížnost ve stejném smyslu.

      12      Po výměně korespondence Komise sdělila španělským orgánům dopisem ze dne 16. prosince 1997 své rozhodnutí zahájit postup upravený
         v čl. 93 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 2 ES), pokud jde zejména o slevu na dani ve výši 45 % poskytnutou Demese.

      13      Na konci postupu přijala Komise napadené rozhodnutí.

      14      Sleva na dani ve výši 45 % poskytnutá Demese je v čl. 1 písm. d) tohoto rozhodnutí posouzena jako státní podpora neslučitelná
         se společným trhem.

      15      Komise ukládá Španělskému království v článku 2 téhož rozhodnutí odstranit  zvýhodnění poskytnuté formou dotčené podpory protiprávně
         udělené jejímu příjemci.

       Žaloby u Soudu a napadený rozsudek
      16      Návrhy doručenými kanceláři Soudu postupně dne 25. května, 26. května a 18. června 1999 podaly Territorio Histórico de Álava
         (věc T-127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco a Gasteizko Industria Lurra SA (věc T‑129/99) a Demesa (věc T-148/99) žaloby
         směřující proti Komisi.

      17      Každá z těchto žalobkyň navrhovala úplné, nebo částečné zrušení napadeného rozhodnutí.

      18      Usnesením předsedy třetího senátu Soudu ze dne 25. února 2000 byly Asociación Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos
         de Línea Blanca a Conseil européen de la construction d’appareils domestiques připuštěny jako vedlejší účastníci na podporu
         návrhů Komise.

      19      Usnesením ze dne 5. června 2001 byly všechny tři věci spojeny pro účely ústní části řízení a rozsudku.

      20      Napadeným rozsudkem Soud zejména:

      –        zamítl žaloby Territorio Histórico de Álava a Demesy, pokud směřovaly ke zrušení napadeného rozhodnutí ohledně slevy na dani
         ve výši 45 %;

      –        prohlásil za nepřípustné žaloby Comunidad Autónoma del País Vasco a Gasteizko Industria Lurra SA, pokud směřovaly k témuž
         zrušení;

      –        uložil každému účastníku řízení, aby nesl své vlastní náklady řízení.
       Opravné prostředky
      21      Usnesením ze dne 23. října 2002 Soudní dvůr připustil Comunidad Autónoma del País Vasco jako vedlejšího účastníka řízení na
         podporu návrhů Territorio Histórico de Álava.

      22      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 6. března 2003 byl zamítnut návrh předložený Gobierno Foral de Navarra (vládou Navarry)
         na přistoupení jako vedlejší účastník řízení na podporu návrhů Demesy.

      23      Demesa navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek;
      –        sám o sporu rozhodl a zrušil čl. 1 písm. d) a článek 2 napadeného rozhodnutí;
      –        nebo podpůrně vrátil věc Soudu;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení v prvním stupni a nákladů řízení o opravném prostředku.
      24      Territorio Histórico de Álava navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek;
      –        sám o sporu rozhodl a zrušil napadené rozhodnutí, pokud se týká slevy na dani ve výši 45 %;
      –        nebo podpůrně vrátil věc Soudu;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení v prvním stupni a nákladů řízení o opravném prostředku.
      25      Comunidad Autónoma del País Vasco navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        částečně zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž dochází k závěru, že sleva na dani ve výši 45 % představuje státní podporu;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      26      Vzhledem k tomu, že se Komise při ústní části řízení vzdala námitky nepřípustnosti opravného prostředku podaného Territorio
         Histórico de Álava, navrhuje v konečném výsledku v každé z obou věcí C-183/02 P a C-187/02 P, aby Soudní dvůr:

      –        zamítl opravný prostředek;
      –        uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
       Důvody opravného prostředku pro zrušení napadeného rozsudku
      27      Ve svém návrhu vznesla Demesa pět důvodů opravného prostředku pro zrušení napadeného rozsudku, vycházejících:

      –        z nesprávného posouzení sporného daňového opatření jako státní podpory neslučitelné se společným trhem;
      –        z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku v tomto bodě;
      –        z nesprávného právního posouzení provedeného Soudem, když rozhodl, že sporné opatření nebylo existující podporou;
      –        z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku v tomto bodě;
      –        z nesprávného právního posouzení provedeného Soudem, když rozhodl, že nebylo možné použít zásadu ochrany legitimního očekávání.
      28      Vyjádřením předloženým dne 20. února 2004 Demesa sdělila Soudnímu dvoru, že trvá pouze na svém důvodu opravného prostředku
         vycházejícím ze zásady ochrany legitimního očekávání a že bere své ostatní důvody opravného prostředku zpět.

      29      Ve svém návrhu Territorio Histórico de Álava vzneslo šest důvodů opravného prostředku pro zrušení napadeného rozsudku, vycházejících:

      –        z nesprávného posouzení sporného daňového opatření jako státní podpory neslučitelné se společným trhem;
      –        z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku v tomto bodě;
      –        z nesprávného právního posouzení provedeného Soudem, když rozhodl, že sporné opatření nebylo existující podporou;
      –        z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku v tomto bodě;
      –        z nesprávného právního posouzení provedeného Soudem, když neuznal existenci zneužití pravomoci Komise;
      –        z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku v tomto bodě.
      30      Vyjádřením předloženým dne 20. února 2004 Territorio Histórico de Álava sdělilo Soudnímu dvoru, že:

      –        částečně trvá na prvním důvodu opravného prostředku, který vychází z nesprávného posouzení sporného daňového opatření jako
         státní podpory neslučitelné se společným trhem, a na druhém důvodu, vycházejícím z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku
         v tomto bodě;

      –        trvá na svém pátém a šestém důvodu opravného prostředku, které vycházejí z existence zneužití pravomoci a z nedostatku odůvodnění
         napadeného rozsudku v tomto bodě;

      –        své ostatní důvody opravného prostředku bere zpět.
       K opravným prostředkům
      31      Po vyslechnutí účastníků řízení a generální advokátky k tomuto bodu je namístě v souladu s článkem 43 jednacího řádu Soudního
         dvora tyto dvě projednávané věci spojit pro účely rozsudku z důvodu, že spolu souvisejí.

       K důvodu opravného prostředku vycházejícímu podle Demesy ze zásady ochrany legitimního očekávání
       Argumentace účastníků řízení
      32      Demesa se u Soudu dovolávala zásady ochrany legitimního očekávání. Odkázala na rozhodnutí Komise 93/337/EHS ze dne 10. května
         1993 o režimu daňových podpor investic v Baskicku (Úř. věst. L 134, s. 25). Uplatnila, že toto rozhodnutí posoudilo slevy
         na dani pro realizované investice jako podpory neslučitelné se společným trhem, protože byly v rozporu s článkem 52 Smlouvy
         o ES (nyní, po změně, článkem 43 ES). Demesa tvrdila, že ustanovení nezbytná pro přizpůsobení regionálních právních předpisů
         rozhodnutí 93/337 byla přijata a že Komise odsouhlasila přijaté řešení. Jak španělské orgány, tak sama Komise měly tedy za
         to, že problém byl vyřešen. Z tohoto důvodu Komise nikdy nezahájila postup ohledně státních podpor ani nevznesla námitku proti
         obdobným daňovým normám přijatým následovně. Vytvořila tedy na straně Demesy a na straně všech subjektů podléhajících dotyčné
         regionální právní úpravě legitimní očekávání, podle kterého daňová opatření přijatá Diputación Foral de Álava byla povolena
         Komisí, jelikož neobsahovala žádné porušení článku 52 Smlouvy.

      33      Demesa vytýká Soudu, že v bodech 234 a následujících napadeného rozsudku zamítl její žalobní důvod z důvodu, že sporné daňové
         opatření nebylo předmětem předběžného oznámení v rozporu s požadavky čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 3 ES).

      34      V souvislosti s politikou sledovanou Komisí bylo podle Demesy v okamžiku žádosti o uplatnění slevy na dani ve výši 45 % přehnané
         požadovat po subjektu, aby ověřoval, zda na něj uplatnitelné daňové opatření splňuje podmínky článku 92 Smlouvy o ES (nyní,
         po změně, článku 87 ES), a zda tedy muselo být oznámeno Komisi.

      35      Demesa tedy byla oprávněna dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání.

      36      Navrhovatelka tvrdí, že prohlášení o neslučitelnosti obsažené v rozhodnutí 93/337 bylo založeno na shledání porušení článku
         52 Smlouvy, a nikoli také na shledání porušení právní úpravy Společenství ve věcech státních podpor, jak to posoudil Soud
         v bodě 237 napadeného rozsudku.

      37      V každém případě opatření zpochybněná v rozhodnutí 93/337 byla podle navrhovatelky posouzena jako státní podpory na základě
         tří kritérií selektivity (regionální, odvětvové a věcné selektivity), která nemohla být podle Demesy zvolena, pokud jde o
         sporné daňové opatření. Není tudíž možné se dovolávat uvedeného rozhodnutí na podporu toho, že mělo posoudit, že sleva na
         dani ve výši 45 % představovala státní podporu, a měla být tedy oznámena Komisi.

      38      Komise uplatňuje, že některé skutečnosti jasně ukazují, že se jednalo o státní podpory, pokud byla Demese poskytnuta sleva
         na dani.

      39      Rozhodnutí 93/337 zejména posoudilo srovnatelná opatření jako podpory neslučitelné se společným trhem. Toto prohlášení o neslučitelnosti
         nesouviselo pouze s porušením svobody usazování, ale rovněž s porušením různých požadavků na podpory, jak to Soud konstatoval
         v bodě 237 napadeného rozsudku.

      40      Mimoto je zřejmé, že rozhodnutí 93/337 se mohlo opírat pouze o předchozí zjištění, zda dotčená opatření měla charakter státních
         podpor.

      41      Demesa nicméně neověřila, zda podpory, které obdržela, byly povoleny Komisí.

      42      V každém případě navrhovatelka nemohla založit argument na nečinnosti Komise vzhledem k neexistenci předchozího oznámení sporného
         daňového opatření.

      43      Soud tedy správně odmítl existenci legitimního očekávání.

       Závěry Soudního dvora
      44      Jednak je třeba připomenout, že s ohledem na imperativní charakter kontroly státních podpor prováděné Komisí na základě článku
         93 Smlouvy mohou podniky, které jsou příjemci podpory, v zásadě mít legitimní očekávání, že byla zachována pravidla při poskytování
         podpory, pouze v případě, že byla tato podpora poskytnuta při dodržení postupu upraveného uvedeným článkem, a jednak, že subjekt
         jednající s péčí řádného hospodáře musí být běžně schopen ujistit se o tom, že byl tento postup dodržen (rozsudky ze dne 20.
         září 1990, Komise v. Německo, C-5/89, Recueil, s. I-3437, bod 14; ze dne 14. ledna 1997, Španělsko  v. Komise, C-169/95, Recueil,
         s. I-135, bod 51, a ze dne 20. března 1997, Alcan Deutschland, C-24/95, Recueil, s. I-1591, bod 25).

      45      Zejména jestliže je podpora uskutečněna bez předběžného oznámení Komise, takže je protiprávní na základě čl. 93 odst. 3 Smlouvy,
         nemůže příjemce podpory v takové situaci mít legitimní očekávání, že byla zachována pravidla při poskytování této podpory
         (viz výše uvedený rozsudek Alcan Deutschland, body 30 a 31).

      46      V projednávaném případě Soud v bodě 235 napadeného rozsudku konstatoval, že nebylo zpochybněno, že byla sleva na dani ve výši
         45 % poskytnuta bez předchozího oznámení, a byl tak porušen čl. 93 odst. 3 Smlouvy.

      47      Soud v bodě 236 napadeného rozsudku správně vyvodil z tohoto zjištění, s poukazem zejména na výše uvedený rozsudek Komise
         v. Německo, že argumentace vycházející ze zásady ochrany legitimního očekávání nemůže být přijata.

      48      V následujícím bodě téhož rozsudku Soud správně uvedl, že tato argumentace navrhovatelky byla založena na nesprávné četbě
         rozhodnutí 93/337. V tomto rozhodnutí totiž, jak Soud zdůraznil, Komise posoudila dotčené podpory jako neslučitelné se společným
         trhem, nikoli pouze proto, že byly v rozporu s článkem 52 Smlouvy, ale rovněž s bodem V uvedeného rozhodnutí týkajícího se
         přezkumu možnosti připuštění jedné z výjimek upravených v článku 92 Smlouvy proto, že nesplňovaly různé požadavky na podpory.

      49      Je třeba dodat, že konkrétněji v rozhodnutí 93/337 Komise:

      –        konstatovala, že dotčené podpory zahrnovaly slevu na dani ve výši 20 % z investic (bod I);
      –        měla za to, že pro účely uplatnění výjimky upravené v čl. 92 odst. 3 písm. c) Smlouvy nebyly splněny podmínky uvedené v Zásadách
         Společenství pro podpory malým a středním podnikům ze dne 19. srpna 1992 (Úř. věst. C 213, s. 2) (neoficiální překlad), přičemž tyto zásady po vymezení definičních znaků kategorie malých a středních podniků obsaženém v bodě 2.2 upřesňují v
         bodě 4.1 pátém pododstavci, že se Komise rozhodla povolit podpory investic pouze do maximální výše 15 % z investice pro malé
         podniky a 7,5 % z investice pro ostatní podniky téže kategorie (bod V);

      –        uložila španělským orgánům dohlížet na to, aby byly podpory poskytovány zejména za podmínek upravených zásadami Společenství
         pro podpory malým a středním podnikům (čl. 1 odst. 4).

      50      Jeví se tak, že Demesa nemohla vyvodit z rozhodnutí 93/337, že sleva na dani ve výši 45 % poskytnutá podniku velikosti umožňující
         mu provést investici minimálně ve výši 2,5 miliard ESP vyžadované šestým doplňujícím ustanovením Norma Foral č. 22/1994, nemůže
         být posouzena jako podpora ve smyslu čl. 92 Smlouvy.

      51      S ohledem na obsah rozhodnutí 93/337 si tedy navrhovatelka nemohla nárokovat možnost, která nemůže být vyloučena (viz výše
         uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 16), aby se jako příjemce protiprávní podpory dovolávala zvláštních okolností, které
         mohly legitimně odůvodnit její očekávání, že při poskytování podpory byla zachována příslušná pravidla.

      52      Pokud jde o namítanou nečinnost Komise, Komise správně uplatňuje, že jakákoli zdánlivá nečinnost postrádá význam, pokud jí
         nebyl režim podpory oznámen.

      53      Z toho vyplývá, že důvod opravného prostředku vycházející podle Demesy ze zásady ochrany legitimního očekávání musí být zamítnut.

       K důvodům opravného prostředku vycházejícím podle Territorio Histórico de Álava jednak z nesprávného posouzení sporného daňového
            opatření jako státní podpory neslučitelné se společným trhem a jednak z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku v tomto
            bodě
       Argumentace účastníků řízení
      54      Territorio Histórico de Álava u Soudu tvrdilo, že Komise porušila článek 92 Smlouvy, když posoudila slevu na dani ve výši
         45 % jako státní podporu neslučitelnou se společným trhem z důvodu, že Norma Foral č. 22/1994 představovala zvláštní opatření
         zvýhodňující „určité podniky nebo určitá odvětví výroby“. Uplatnil, že případný selektivní charakter tohoto opatření byl v každém
         případě odůvodněn povahou a uspořádáním daňového systému.

      55      Territorio Histórico de Álava vytýká Soudu, že v bodech 148 až 170 napadeného rozsudku odmítl tuto argumentaci, a že tak při
         použití článku 92 Smlouvy provedl nesprávné právní posouzení.

      56      Ve svém vyjádření předloženém dne 20. února 2004 uvádí, že trvá na svém důvodu opravného prostředku pro zrušení, ale ve stadiu
         předcházejícím stadiu, kdy bylo sporné daňové opatření posouzeno jako státní podpora. Uplatňuje, že během řízení v prvním
         stupni tvrdil, že byla sleva na dani ve výši 45 % vyloučena z oblasti působnosti článku 92 Smlouvy, jelikož byla coby daňové
         opatření odůvodněna dosažením cíle hospodářské politiky. Soud měl za to, že toto nevylučuje posouzení státní podpory jako
         neslučitelné se Smlouvou. Tento závěr je nesprávný, protože je formulován ve špatném stadiu výkladového postupu. Ve skutečnosti
         bylo třeba před případnou otázkou posouzení státní podpory posoudit, zdali daňové opatření přijaté před závěry Rady Ecofin
         ze dne 1. prosince 1997 ve věcech daňové politiky (Úř. věst. 1998, C 2, s. 1) a před sdělením Komise ze dne 10. prosince 1998
         o uplatňování pravidel týkajících se státních podpor na opatření vztahujících se k přímým daním podniků (Úř. věst. C 384,
         s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 277) bylo vyloučeno z kontroly státních podpor. Jestliže totiž takové opatření spadalo pod rámec
         průmyslové politiky uplatňované dotyčným členským státem, mělo být vyloučeno ab initio  z oblasti působnosti článku 92 Smlouvy.

      57      Territorio Histórico de Álava v témže vyjádření dodává, že rovněž trvá na svém důvodu opravného prostředku vycházejícím z nedostatku
         odůvodnění napadeného rozsudku, pokud jde o vznesenou právní otázku.

      58      Komise má za to, že důvod opravného prostředku vycházející z nesprávného posouzení sporného daňového opatření jako státní
         podpory neslučitelné se společným trhem tak, jak na něm navrhovatel trvá, vyžaduje i přes změnu své formulace, aby Soudní
         dvůr přezkoumal otázku, zda má toto opatření charakter podpory. Analýza článku 92 Smlouvy totiž neobsahuje žádné stadium předcházející
         stadiu jednání o posouzení státní podpory, přičemž daňová povaha opatření není rozhodná pro stanovení, zda se jedná o podporu,
         či nikoli. Mimoto závěry Rady Ecofin ze dne 1. prosince 1997 ve věcech daňové politiky a k nim připojeného kodexu chování
         nemohly změnit dělbu pravomocí stanovenou ve Smlouvě. Za těchto podmínek Territorio Histórico de Álava trvá na zpochybnění
         přijatého posouzení státní podpory, pokud jde o sporné daňové opatření, když zpochybňuje pravomoc Komise.

       Závěry Soudního dvora
      59      Je namístě připomenout, že umožnit účastníku řízení, aby vznesl žalobní důvod, který nevznesl u Soudu, poprvé až před Soudním
         dvorem, znamená umožnit mu, aby předložil Soudnímu dvoru, jehož pravomoc ve věci opravného prostředku je omezena, spor v širším
         rozsahu než spor, který projednával Soud. V rámci opravného prostředku je tedy příslušnost Soudního dvora omezena na posouzení
         právního řešení žalobních důvodů projednávaných u soudu prvního stupně (viz zejména rozsudky ze dne 1. června 1994, Komise
         v. Brazzelli Lualdi a další, C‑136/92 P, Recueil, s. I-1981, bod 59; ze dne 28. května 1998, Deere v. Komise, C-7/95 P, Recueil,
         s. I-3111, bod 62, a ze dne 10. dubna 2003, Hendrickx v. Cedefop, C-217/01 P, Recueil, s. I-3701, bod 37).

      60      V projednávaném případě Territorio Histórico de Álava netvrdilo v prvním stupni, že:

      –        sporné daňové opatření jako takové nespadá do oblasti působnosti práva státních podpor;
      –        článek 92 Smlouvy se použije na ustanovení daňového práva až počínaje závěry Rady Ecofin ze dne 1. prosince 1997 ve věcech
         daňové politiky a sdělením Komise ze dne 10. prosince 1998 o uplatňování pravidel týkajících se státních podpor na opatření
         vztahující se k přímým daním podniků.

      61      Ve skutečnosti poukázal na hospodářsko-politické cíle sporného daňového opatření v rámci jednání ohledně odůvodnění tohoto
         opatření povahou a uspořádáním daňového systému, to znamená ve stadiu jednání týkajícím se posouzení uvedeného opatření jako
         státní podpory neslučitelné se společným trhem ve smyslu článku 92 Smlouvy.

      62      Soud přezkoumal odpovídající argumentaci v bodech 167 a 168 napadeného rozsudku.

      63      Argument předložený Soudnímu dvoru v rámci projednávaného opravného prostředku, podle kterého sporné daňové opatření bylo
         v podstatě vyloučeno ab initio  z oblasti působnosti článku 92 Smlouvy, a tedy ze samotné kontroly Komise, ve stadiu předcházejícím právním úvahám, tedy představuje
         žalobní důvod poprvé předložený teprve v rámci opravného prostředku.

      64      Tento nový žalobní důvod musí být prohlášen za nepřípustný, stejně tak jako důvod opravného prostředku vycházející z nedostatku
         odůvodnění napadeného rozsudku k vznesené právní otázce, vzhledem k tomu, že druhý důvod opravného prostředku je neoddělitelný
         od prvního.

       K důvodům opravného prostředku vycházejícím podle Territorio Histórico de Álava jednak z nesprávného právního posouzení provedeného
            Soudem, když neuznal existenci zneužití pravomoci, a jednak z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku v tomto bodě
       Argumentace účastníků řízení
      65      Territorio Histórico de Álava tvrdí, že u Soudu uplatnilo, že Komise použila postup při státních podporách, což je oblast,
         ve které má výlučnou pravomoc a rozsáhlá oprávnění pro realizaci daňové harmonizace. Taková harmonizace však ve skutečnosti
         spadá pod postup upravený v článcích 101 Smlouvy o ES (nyní po změně článku 96 ES) a 102 Smlouvy o ES (nyní článku 97 ES),
         který svěřil pravomoc Radě Evropské unie.

      66      Territorio Histórico de Álava vytýká Soudu, že se omezil na:

      –        to, že připomněl v bodě 84 rozsudku ze dne 6. března 2002, Diputación Foral de Álava a další v. Komise (T-92/00 a T-103/00,
         Recueil, s. II-1385) ohledně podpory poskytnuté jinému podniku judikaturu, podle které je rozhodnutí postiženo vadou spočívající
         ve zneužití pravomoci pouze v případě, že se na základě objektivních, rozhodných a souhlasných indicií jeví, že bylo přijato
         za jediným nebo více méně rozhodujícím účelem, jímž bylo dosáhnout jiných než dovolávaných cílů;

      –        to, že uvedl, že nebyla prokázána existence faktické harmonizace provedené napadeným rozhodnutím.
      67      Komise tvrdí, že vznesený žalobní důvod je zjevně nepřípustný vzhledem k tomu, že nebyl dovoláván u Soudu.

      68      Zdůrazňuje, že v napadeném rozsudku se Soud nevyjádřil k otázce případného zneužití pravomoci. Soud přezkoumal tuto otázku
         v jiném rozsudku, totiž ve výše uvedeném rozsudku Diputación Foral de Álava a další v. Komise, který byl vyhlášen téhož dne
         jako napadený rozsudek.

       Závěry Soudního dvora
      69      Musí být konstatováno, že Territorio Histórico de Álava nepředložilo Soudu žalobní důvod vycházející ze zneužití pravomoci
         v rámci řízení v prvním stupni, ze kterého vychází projednávaný opravný prostředek.

      70      Z důvodů uvedených v bodě 59 tohoto rozsudku přezkoumávaný důvod opravného prostředku musí být jako nový žalobní důvod prohlášen
         za nepřípustný stejně tak jako důvod opravného prostředku vycházející z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku v tomto
         bodě, když druhý důvod opravného prostředku je neoddělitelný od prvního.

      71      Ze všech předcházejících skutečností vyplývá, že opravné prostředky musejí být zamítnuty.

       K nákladům řízení
      72      Podle čl. 122 prvního pododstavce jednacího řádu Soudního dvora, jestliže není opravný prostředek opodstatněný, Soudní dvůr
         rozhoduje o nákladech řízení.

      73      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, který se použije na řízení o opravném prostředku na základě článku 118
         téhož jednacího řádu, je účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, jestliže druhý účastník
         řízení náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení ve svém návrhu požadovala
         a navrhovatelé byli ve sporu neúspěšní, je namístě, aby kromě toho, že ponesou své vlastní náklady, jim byla též uložena náhrada
         nákladů Komise.

      74      Podle čl. 69 odst. 4 třetího pododstavce jednacího řádu Soudního dvora, který se rovněž použije i na řízení o opravném prostředku
         na základě článku 118 téhož jednacího řádu, je namístě rozhodnout, že Comunidad Autónoma del País Vasco, vedlejší účastník
         řízení na podporu návrhů Territorio Histórico de Álava ve věci C-187/02 P, ponese své vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Věci C-183/02 P a C-187/02 P se spojují pro účely rozsudku.
      2)      Opravné prostředky se zamítají.
      3)      Navrhovatelům se kromě toho, že ponesou své vlastní náklady, ukládá též náhrada nákladů Komise Evropských společenství.
      4)      Comunidad Autónoma del País Vasco ponese své vlastní náklady.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 9. června 1994. # X proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Přijetí. # Věc T-94/92.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 3. března 1994. # Eurico Italia Srl, Viazzo Srl a F & P SpA proti Ente Nazionale Risi. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Conciliatura di Vercelli a Pretura circondariale di Vercelli - Itálie. # Spojené věci C-332/92, C-333/92, C-335/92.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 21. února 2013.#L. N. v. Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Ankenævnet for Uddannelsesstøtten.#Občanství Unie – Volný pohyb pracovníků – Zásada rovného zacházení − Článek 45 odst. 2 SFEU – Nařízení (EHS) č. 1612/68 – Článek 7 odst. 2 − Směrnice 2004/38/ES – Článek 24 odst. 1 a 2 – Odchylka od zásady rovného zacházení, pokud jde o vyživovací podporu při studiu ve formě stipendia nebo půjčky na studium – Občan Unie studující v hostitelském členském státě – Zaměstnání předcházející nebo následující po zahájení studia − Prvotní důvod dotyčné osoby při jejím vstupu na území hostitelského členského státu – Dopad na její kvalifikaci jako pracovníka a na její nárok na stipendium.#Věc C‑46/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-46/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte (Dánsko) ze dne 24. ledna 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 26. ledna 2012, v řízení
            L. N.
            proti
            Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte,
            SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
            ve složení M. Ilešič, předseda senátu, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (zpravodaj), C. Toader a C. G. Fernlund, soudci,
            generální advokát: Y. Bot,
            vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. listopadu 2012,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za dánskou vládu V. Pasternak Jørgensen a C. Thorningem, jako zmocněnci,
            – za norskou vládu E. Leonhardsenem, M. Emberlandem a B. Gabrielsen, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi D. Roussanovem a C. Barslev, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 24 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77, a opravy Úř. věst. 2004, L 229, s. 35, a Úř. věst. 2005, L 197, s. 34; Zvl. vyd. 05/05, s. 46).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi p. N. a Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte (ředitelstvím pro vyšší vzdělávání a podporu vzdělávání, dále jen „VUS“), týkajícího se toho, že posledně uvedené ředitelství mu odmítlo poskytnout podporu na vzdělávání.
            Právní rámec
            Unijní právní úprava
            Nařízení (EHS) č. 1612/68
            3. Článek 7 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15) stanoví:
            „1. S pracovníkem, který je státním příslušníkem členského státu, nesmí být na území jiného členského státu z důvodu jeho státní příslušnosti zacházeno jinak než s tuzemskými pracovníky, jde-li o podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky, zejména z oblasti odměňování, propouštění a návratu k povolání nebo opětného zaměstnání, pokud se stal nezaměstnaným.
            2. Požívá stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci.
            [...]“
            Směrnice 2004/38
            4. První, třetí, desátý, dvacátý a dvacátý první bod odůvodnění směrnice 2004/38 stanoví:
            „(1) 	Občanství Unie přiznává každému občanu Unie základní a osobní právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení.
            […]
            (3) Občanství Unie by mělo představovat základní postavení státních příslušníků členských států při výkonu jejich práva volného pohybu a pobytu. Je proto nezbytné kodifikovat a revidovat stávající nástroje Společenství, které se zaměřují samostatně na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a na studenty a další osoby bez zaměstnání, aby se právo volného pohybu a pobytu všech občanů Unie zjednodušilo a posílilo.
            […]
            (10) 	Při výkonu svého práva pobytu by se však osoby v počáteční fázi svého pobytu neměly stát nepřiměřenou zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu. Proto by právo pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků delší než tři měsíce mělo podléhat určitým podmínkám.
            […]
            (20) 	V souladu se zákazem diskriminace z důvodů státní příslušnosti by se všemi občany Unie a jejich rodinnými příslušníky pobývajícími v některém členském státě na základě této směrnice mělo být v oblastech, na něž se vztahuje Smlouva, zacházeno stejně jako se státními příslušníky, s výhradou zvláštních ustanovení výslovně upravených Smlouvou a sekundárními právními předpisy.
            (21) 	Mělo by však být ponecháno na rozhodnutí hostitelského členského státu, zda občanům Unie jiným než zaměstnaným osobám nebo osobám samostatně výdělečně činným a osobám, které získají tento status, nebo jejich rodinným příslušníkům, přizná sociální pomoc během prvních třech měsíců pobytu, nebo u uchazečů o zaměstnání během delšího období, nebo zda těmto osobám před nabytím práva trvalého pobytu přizná podporu při studiu, včetně odborné přípravy.“
            5. Článek 3 odst. 1 směrnice 2004/38 stanoví, že se tato směrnice vztahuje na všechny občany Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu, než jehož jsou státními příslušníky, nebo v takovém členském státě pobývají.
            6. Článek 7 odst. 1 a 3 směrnice 2004/38 zní následovně:
            „1. Všichni občané Unie mají právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce, pokud:
            a) jsou v hostitelském členském státě zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými; nebo
            b) mají pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky, aby se po dobu svého pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu, a jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika; nebo
            c) – jsou zapsáni u soukromého či veřejného subjektu, akreditovaného nebo financovaného hostitelským členským státem v souladu s jeho právními předpisy nebo správní praxí z prvotního důvodu studia, včetně odborné přípravy, a
            – jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika, a prohlášením nebo jiným podobným prostředkem podle své volby ujistí příslušný vnitrostátní orgán, že mají dostatečné prostředky pro sebe a své rodinné příslušníky, aby se po dobu jejich pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu[...]
            […]
            3. Pro účely odst. 1 písm. a) si občan Unie, který již není zaměstnanou osobou ani samostatně výdělečně činnou osobou, ponechává postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné v těchto případech:
            […]
            d) zahájí odbornou přípravu. Pokud není nedobrovolně nezaměstnaný, může si postavení pracovníka ponechat, pouze vztahuje-li se odborná příprava k jeho předchozímu zaměstnání.“
            7. Článek 24 směrnice 2004/38, nadepsaný „Rovné zacházení“, zní následovně:
            „1. S výhradou zvláštních ustanovení výslovně uvedených ve Smlouvě a v sekundárních právních předpisech požívají všichni občané Unie, kteří pobývají na základě této směrnice na území hostitelského členského státu, v oblasti působnosti Smlouvy stejného zacházení jako státní příslušníci tohoto členského státu. Právo na rovné zacházení se vztahuje i na rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a mají právo pobytu nebo trvalého pobytu.
            2. Odchylně od odstavce 1 není hostitelský členský stát povinen přiznat nárok na sociální pomoc v prvních třech měsících pobytu nebo případně během delšího období stanoveného v čl. 14 odst. 4 písm. b), ani není povinen přiznat před nabytím práva trvalého pobytu vyživovací podporu při studiu, včetně odborné přípravy, jíž se rozumí stipendia nebo půjčky na studium osobám jiným než zaměstnaným osobám, osobám samostatně výdělečně činným, osobám ponechávajícím si takové postavení a jejich rodinným příslušníkům.“
            Dánská právní úprava
            8. Článek 2a odst. 2 a 4 konsolidovaného zákona č. 661 ze dne 29. června 2009 o veřejné podpoře vzdělávání ( Folketingstidende 2005/2006 L 95, dodatek A, s. 2854) zní následovně:
            „[…]
            2. Osoby absolvující vzdělávání, které jsou občany Unie nebo příslušníky Evropského hospodářského prostoru [(EHP)], jakož i jejich rodinní příslušníci mohou pobírat veřejnou podporu na vzdělávání v Dánsku a v zahraničí za podmínek stanovených [unijním] právem a dohodou o EHP. Občané členských států Unie a států EHP, kteří nejsou zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými v Dánsku a jejich rodinní příslušníci mají nárok na podporu na vzdělávání až po pěti letech pobytu v Dánsku. […]
            […]
            4. Ministr školství může přijmout pravidla týkající se nároku cizích státních příslušníků na podporu na vzdělávání pro studium v Dánsku nebo v zahraničí.“
            9. Článek 2a odst. 2 konsolidovaného zákona č. 661 byl proveden článkem 67 vyhlášky č. 455 ze dne 8. června 2009 o veřejné podpoře vzdělávání (Bekendtgørelse nr 455 af 8. juni 2009 om statens uddannelsesstøtte). Tento článek 67 zní následovně:
            „Občanu [Unie], který je zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou v Dánsku podle právních pravidel Evropské unie, může být přiznána podpora při vzdělávání absolvovaném v Dánsku nebo v zahraničí za stejných podmínek jako dánskému státnímu příslušníkovi. Za ,zaměstnanou osobu‘ nebo ,osobu samostatně výdělečně činnou‘ podle pravidel [unijního] práva se rovněž považuje občan Unie, který byl dříve zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou v Dánsku v případě, že mezi vzděláváním a předchozím zaměstnáním v Dánsku existuje věcná a časová souvislost, jakož i nedobrovolně nezaměstnaná osoba, která ze zdravotních důvodů nebo ze strukturálních příčin na trhu práce vyžaduje rekvalifikaci pro účely zaměstnání v oblasti, která nemá věcnou a časovou souvislost s předchozím zaměstnáním v Dánsku.“
            10. Článek 3 vyhlášky č. 474 ze dne 12. května 2011 o právu pobytu cizinců, na které se vztahují pravidla Evropské unie [Bekendtgørelse nr 474 af 12. maj 2011 om ophold i Danmark for udlændinge, der er omfattet af Den Europæiske Unions regler (EU-opholdsbekendtgørelsen)], stanoví:
            „1. Občan Unie, který je v Dánsku zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou, zejména poskytovatelem služeb, má na dánském území právo pobytu po dobu delší než tři měsíce podle čl. 2 odst. 1 cizineckého zákona.
            2. Občan Unie, na kterého se až doposud vztahoval článek 1, ale který již není zaměstnanou osobou ani osobou samostatně výdělečně činnou, si ponechává postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné:
            1) pokud je v dočasné pracovní neschopnosti v důsledku nemoci nebo úrazu,
            2) pokud je občan Unie řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný poté, co byl zaměstnán více než jeden rok a je řádně zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání,
            3) pokud je občan Unie řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný po skončení smlouvy na dobu určitou kratší jednoho roku a je řádně zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání,
            4) pokud je občan Unie řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný poté, co se během prvních dvanácti měsíců stal nedobrovolně nezaměstnaným nebo již není nedobrovolně osobou samostatně výdělečně činnou, a je řádně zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání, nebo
            5) pokud občan Unie zahájí odbornou přípravu vztahující se k dotyčnému předchozímu zaměstnání nebo je nedobrovolně nezaměstnaný, pokud zahájí jakoukoliv odbornou přípravu.
            3. Občan Unie, na kterého se vztahuje čl. 2 body 3 nebo 4, si ponechá své postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné po dobu šesti měsíců.
            4. Občan Unie, který vstoupil na území Dánska za účelem hledání zaměstnání, má právo pobytu jako uchazeč o zaměstnání po dobu šesti měsíců od data svého příjezdu. Poté má jako uchazeč o zaměstnání právo pobytu po dobu, po kterou je schopen prokázat, že stále hledá zaměstnání a že existují reálné možnosti, že bude zaměstnán.“
            Spor v původním řízení a předběžná otázka
            11. P. N., občan Unie, jehož státní příslušnost předkládající soud neuvedl, vstoupil na území Dánska dne 6. června 2009.
            12. Dne 10. června 2009 bylo p. N. nabídnuto zaměstnání na plný pracovní úvazek v mezinárodní velkoobchodní společnosti.
            13. Dne 29. června 2009 mu regionální veřejná správa vystavila potvrzení o zápisu jakožto zaměstnaná osoba na základě článku 3 vyhlášky č. 474.
            14. Ze spisu vyplývá, že p. N. o své přijetí na Copenhagen Business School (dále jen „CBS“) požádal před 15. březnem 2009, nejzazším termínem pro zápis, a tedy před vstupem na dánské území.
            15. Dne 10. srpna 2009 p. N. požádal o poskytnutí podpory na vzdělávání od měsíce září 2009.
            16. Dne 10. září 2009 p. N. zahájil své studium na CBS. P. N. proto v rámci svého zaměstnání ve velkoobchodní společnosti podal výpověď, ale následně vykonával jiné zaměstnání na částečný pracovní úvazek.
            17. Dne 27. října 2009 VUS p. N. informovalo o tom, že jeho žádost o podporu na vzdělávání zamítlo.
            18. Dne 30. října 2009 podal p. N. u Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte proti tomuto rozhodnutí žalobu, přičemž uplatnil postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU a nárok na podporu na vzdělávání.
            19. Dne 7. prosince 2009 VUS požádalo regionální veřejnou správu, aby mu oznámila, zda p. N. splňuje podmínky vyžadované k tomu, aby byl považován za pracovníka ve smyslu článku 45 SFEU. Tato správa nejprve v dopise ze dne 11. prosince 2009 uvedla, že p. N. musí být považován za „pracovníka“, pokud jde o období od 29. června 2009 do 10. září 2009. Následně v dopise ze dne 12. dubna 2010 změnila základ pro povolení k pobytu p. N. z postavení pracovníka na postavení studenta z důvodu, že dotyčná osoba na území Dánska vstoupila z prvotního důvodu vzdělání.
            20. Dopisem ze dne 28. září 2010 postoupilo VUS věc předkládajícímu soudu. V tomto dopise uvedlo, že je třeba za účelem posouzení věci s ohledem na důkazy zohlednit skutečnost, že p. N. na území Dánska vstoupil z důvodu vzdělání, neboť o své přijetí na CBS požádal před svým příjezdem na území tohoto členského státu a studium zahájil krátce po tomto příjezdu. V důsledku toho podle VUS p. N. nemohl splňovat podmínky požadované k tomu, aby byl považován za pracovníka.
            21. Dne 31. srpna 2011 předkládající soud zkontaktoval VUS a požádal jej, aby uvedlo, zda se na p. N. vztahuje pojem „pracovník“ ve smyslu unijního práva. Tento soud zároveň VUS vyzval k tomu, aby se obrátilo na regionální veřejnou správu k upřesnění týchž okolností. VUS uvedlo, že podle něj neexistuje žádný důvod k tomu, aby bylo předchozí rozhodnutí regionální veřejné správy týkající se základu pobytu p. N. zpochybněno.
            22. Předkládající soud se domnívá, že čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38 musejí být vykládány v tom smyslu, že osoba považovaná za studenta nárok na stipendium nemá, třebaže může být rovněž kvalifikována jako „pracovník“. Přikládá význam skutečnosti, že čl. 7 odst. 1 písm. c) této směrnice definuje studenta jako osobu zapsanou u soukromého či veřejného subjektu „z prvotního důvodu studia“.
            23. Za těchto okolností se Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Je třeba čl. 7 odst. 1 písm. c) směrnice 2004/38 […] ve vzájemném spojení s čl. 24 odst. 2 uvedené směrnice vykládat v tom smyslu, že jestliže členský stát posuzuje, zda je třeba určitou osobu považovat za pracovníka majícího nárok na vyživovací podporu při studiu, tento stát (hostitelský členský stát) může přihlédnout k okolnosti, že tato osoba vstoupila na jeho území z prvotního důvodu vzdělávání, v důsledku čehož hostitelský členský stát není povinen této osobě vyplatit podporu s odkazem na výše uvedený čl. 24 odst. 2?“
            K předběžné otázce
            24. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38 musejí být vykládány v tom smyslu, že lze občanu Unie, který v hostitelském členském státě studuje a zároveň v něm vykonává zaměstnání, odmítnout poskytnout vyživovací podporu při studiu přiznanou státním příslušníkům tohoto členského státu, jelikož na území uvedeného státu vstoupil z prvotního důvodu vzdělávání.
            25. Úvodem je třeba uvést, že čl. 20 odst. 1 SFEU přiznává status občana Unie každé osobě, která má státní příslušnost členského státu.
            26. Tento status mají v rozsahu, v němž jsou státními příslušníky některého členského státu, jak studenti, kteří pocházejí z jiných členských států, než je hostitelský členský stát, a v naposled uvedeném členském státě studují, tak státní příslušníci členských států, kteří mají postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU.
            27. Soudní dvůr několikrát rozhodl, že status občana Unie je předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států, aby těm státním příslušníkům, kteří se nacházejí ve stejné situaci, bylo umožněno požívat v rámci věcné působnosti Smlouvy o FEU stejného právního zacházení bez ohledu na jejich státní příslušnost, aniž by byly dotčeny výjimky, které jsou v tomto ohledu výslovně stanoveny (rozsudky ze dne 20. září 2001, Grzelczyk, C-184/99, Recueil, s. I-6193, bod 31, a ze dne 11. července 2002, D’Hoop, C-224/98, Recueil, s. I-6191, bod 28).
            28. Všichni občané Unie se tedy mohou dovolávat zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti uvedeného v článku 18 SFEU, upřesněného v jiných ustanoveních Smlouvy a v článku 24 směrnice 2004/38, ve všech situacích spadajících do oblasti věcné působnosti unijního práva. Tyto situace zahrnují mimo jiné výkon základních svobod zaručených zejména článkem 45 SFEU a základních svobod spadajících pod výkon svobody pohybu a pobytu na území členských států přiznané článkem 21 SFEU (viz zejména rozsudek ze dne 12. května 1998, Martínez Sala, C-85/96, Recueil, s. I-2691, bod 63; výše uvedený rozsudek Grzelczyk, body 32 a 33; rozsudky ze dne 15. března 2005, Bidar, C-209/03, Sb. rozh. s. I-2119, body 32 a 33; jakož i ze dne 4. října 2012, Komise v. Rakousko, C-75/11, bod 39).
            29. Žádné ustanovení Smlouvy neumožňuje mít za to, že pokud se studenti, kteří jsou občany Unie, přemístí do jiného členského státu, aby tam studovali, jsou zbaveni práv přiznaných Smlouvou občanům Unie, včetně práv přiznaných těmto občanům, vykonávají-li zaměstnání v hostitelském členském státě (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Grzelczyk, bod 35 a Bidar, bod 34).
            30. Z toho vyplývá, že občan Unie, který studuje v hostitelském členském státě nebo který v tomto státě vykonává zaměstnání a má postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU, se může dovolávat práva, zakotveného články 18 SFEU, 21 SFEU nebo 45 SFEU, volně se pohybovat a pobývat na území hostitelského členského státu, aniž je přímo či nepřímo diskriminován na základě své státní příslušnosti.
            31. Jak dánská vláda, tak norská vláda však tvrdí, že ustanovení čl. 7 odst. 1 písm. c) ve spojení s ustanovením čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38 musejí být vykládána v tom smyslu, že občanu Unie, který v hostitelském členském státě pouze studuje a na území tohoto členského státu vstoupil za tímto účelem, lze odmítnout přiznat vyživovací podporu při studiu během prvních pěti let jeho pobytu, i když souběžně se studiem vykonává zaměstnání na částečný pracovní úvazek.
            32. V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38 stanoví, že členský stát není povinen přiznat před nabytím práva trvalého pobytu vyživovací podporu při studiu, včetně odborné přípravy, jíž se rozumí stipendia nebo půjčky na studium osobám jiným než zaměstnaným osobám, osobám samostatně výdělečně činným, osobám ponechávajícím si takové postavení a jejich rodinným příslušníkům.
            33. Druhý odstavec tohoto článku 24 je jakožto výjimka ze zásady rovného zacházení stanovené v článku 18 SFEU – přitom čl. 24 odst. 1 směrnice 2004/38 je jen zvláštním vyjádřením této zásady – třeba vykládat podle judikatury Soudního dvora striktně a v souladu s ustanoveními Smlouvy, včetně ustanovení týkajících se občanství Unie a volného pohybu pracovníků (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. června 2009, Vatsouras a Koupatantze, C-22/08 a C-23/08, Sb. rozh. s. I-4585, bod 44, jakož i výše uvedený rozsudek Komise v. Rakousko, body 54 a 56).
            34. Podpora, o kterou p. N. požádal, představuje podle informací, kterými Soudní dvůr disponuje, vyživovací podporu ve formě stipendia. Tato podpora tedy může spadat pod výjimku ze zásady rovného zacházení stanovenou v čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38.
            35. Jak však velmi jasně vyplývá ze znění posledně uvedeného ustanovení, takovou výjimku nelze namítat vůči osobám, které nabyly práva trvalého pobytu ani vůči „zaměstnaným osobám, osobám samostatně výdělečně činným, osobám ponechávajícím si takové postavení a jejich rodinným příslušníkům“.
            36. Ačkoli je pravda, že čl. 7 odst. 1 písm. c) směrnice 2004/38 stanoví, že občan Unie má právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce, pokud je zapsán u „soukromého či veřejného subjektu“ ve smyslu tohoto ustanovení „z prvotního důvodu studia“, z tohoto posledně uvedeného upřesnění však nevyplývá, že občan Unie, který tyto podmínky splňuje, je v důsledku toho automaticky zbaven postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU.
            37. Z předkládacího rozhodnutí, jakož i z vyjádření předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že p. N. vykonával zaměstnání na plný pracovní úvazek již od svého příjezdu na území hostitelského členského státu a že po zahájení studia vykonával zaměstnání na částečný pracovní úvazek.
            38. Ze spisu rovněž vyplývá, že mu bylo poskytnutí vyživovací podpory při studiu odmítnuto z důvodu, že na území tohoto členského státu vstoupil z prvotního důvodu vzdělávání, jelikož cíl jeho pobytu v Dánsku jej tedy podle příslušných vnitrostátních orgánů mohl zbavit postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU.
            39. Je však třeba připomenout, že podle ustálené judikatury má pojem „pracovník“ ve smyslu článku 45 SFEU autonomní dosah, který je vlastní unijnímu právu, a nelze jej vykládat restriktivně (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 3. července 1986, Lawrie-Blum, 66/85, Recueil, s. 2121, bod 16; ze dne 21. června 1988, Brown, 197/86, Recueil, s. 3205, bod 21; ze dne 26. února 1992, Bernini, C-3/90, Recueil, s. I-1071, bod 14, a ze dne 6. listopadu 2003, Ninni-Orasche, C-413/01, Recueil, s. I-13187, bod 23).
            40. Kromě toho tento pojem musí být vymezen podle objektivních kritérií, která charakterizují pracovní poměr se zohledněním práv a povinností dotčených osob. Pracovní poměr je charakterizován okolností, že určitá osoba vykonává po určitou dobu ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírá odměnu (viz výše uvedené rozsudky Lawrie-Blum, bod 17; Ninni-Orasche, bod 24, jakož i Vatsouras et Koupatantze, bod 26).
            41. Omezená výše této odměny, původ prostředků pro tuto odměnu, více či méně vysoká produktivita dotyčné osoby či skutečnost, že odpracuje jen omezený počet hodin týdně, nevylučují, aby byla dotčená osoba uznána jako „pracovník“ ve smyslu článku 45 SFEU (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Lawrie-Blum, bod 21; rozsudek ze dne 31. května 1989, Bettray, 344/87, Recueil, s. 1621, bod 15, a výše uvedený rozsudek Bernini, bod 16).
            42. K tomu, aby určitá osoba byla kvalifikována jako „pracovník“, však musí vykonávat skutečnou a efektivní činnost, s výjimkou těch činností, které jsou natolik omezené, že jsou čistě okrajové a vedlejší (viz zejména rozsudek ze dne 23. března 1982, Levin, 53/81, Recueil, s. 1035, bod 17, jakož i výše uvedený rozsudek Vatsouras et Koupatantze, bod 26 a citovaná judikatura).
            43. V rámci ověření této podmínky musí předkládající soud vycházet z objektivních kritérií a posuzovat globálně všechny okolnosti věci týkající se jak povahy dotyčných činností, tak předmětného pracovního poměru (výše uvedený rozsudek Ninni-Orasche, bod 27).
            44. Analýza všech skutečností, které charakterizují pracovní poměr pro účely posouzení, zda zaměstnání vykonávané p. N. před a po zahájení jeho studia mělo skutečnou a efektivní povahu, a tudíž zda měl postavení pracovníka, tedy spadá do pravomoci předkládajícího soudu. Pouze předkládající soud totiž přímo zná skutkové okolnosti v původním řízení a skutečnosti charakterizující pracovní poměry žalobce v původním řízení, a v důsledku toho má nejlepší předpoklady k provedení nezbytných ověření.
            45. Vzhledem k tomu, že předkládací rozhodnutí neobsahuje žádnou informaci, která by mohla vyvolat pochybnosti týkající se toho, zda pracovní poměry mezi p. N. a jeho zaměstnavateli vykazovaly charakteristické rysy pracovního poměru uvedené v bodě 40 tohoto rozsudku, přísluší zejména předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda činnosti žalobce v původním řízení vykonávané v rámci zaměstnání nejsou natolik omezené, že by je bylo možné považovat za činnosti čistě okrajové a vedlejší.
            46. Pokud jde o argument dánské a norské vlády, podle něhož prvotní důvod žalobce v původním řízení, když vstoupil na dánské území, a sice studium, jej zbavuje postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU, stačí připomenout, že k posouzení, zda zaměstnání může přiznat postavení pracovníka ve smyslu tohoto ustanovení, postrádají skutečnosti týkající se chování dotyčné osoby před a po období zaměstnání relevanci pro účely prokázání postavení pracovníka ve smyslu tohoto ustanovení. Takové skutečnosti totiž s objektivními kritérii uvedenými v judikatuře připomenuté v bodě 40 tohoto rozsudku nemají žádnou souvislost (výše uvedený rozsudek Ninni-Orasche, bod 28).
            47. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že definice pojmu „pracovník“ ve smyslu článku 45 SFEU vyjadřuje požadavek, inherentní samotné zásadě volného pohybu pracovníků, že výhody, které unijní právo přiznává na základě této svobody, mohou uplatnit pouze osoby, které zaměstnání skutečně vykonávají nebo chtějí vážně vykonávat. Neznamená však, že by využití této svobody mohlo podléhat cílům sledovaným státním příslušníkem členského státu, když žádá o vstup a pobyt na území hostitelského členského státu, pokud v posledně uvedeném státě vykonává nebo chce vykonávat skutečnou a efektivní činnost. Jakmile je tato podmínka splněna, úmysly, které mohly pracovníka vést k tomu, aby v dotyčném členském státě hledal práci, jsou bezvýznamné a nesmějí být zohledněny (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Levin, body 21 a 22, jakož i rozsudek ze dne 23. září 2003, Akrich, C-109/01, Recueil, s. I-9607, bod 55).
            48. V případě, že by předkládající soud rozhodl, že p. N. musí být považován za „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU, je nutno konstatovat, že skutečnost, že je tomuto občanovi Unie odepřena vyživovací podpora při studiu, porušuje právo na rovné zacházení, které se na tohoto občana z důvodu jeho postavení pracovníka vztahuje.
            49. Občan Unie, který využil volného pohybu pracovníků zajištěného článkem 45 SFEU, totiž v hostitelském členském státě v souladu s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 požívá stejné sociální výhody jako tuzemští pracovníci.
            50. Soudní dvůr přitom již rozhodl, že vyživovací podpora při studiu představuje sociální výhodu ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 (viz rozsudky ze dne 21. června 1988, Lair, 39/86, Recueil, s. 3161, body 23 a 24, jakož i výše uvedený rozsudek Bernini, bod 23).
            51. S ohledem na předcházející je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38 musejí být vykládány v tom smyslu, že občanovi Unie, který studuje v hostitelském členském státě a zároveň v něm vykonává skutečné a efektivní zaměstnání, které mu může přiznat postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU, nelze odepřít vyživovací podporu při studiu přiznanou státním příslušníkům tohoto členského státu. Přísluší předkládajícímu soudu, aby provedl skutková ověření nezbytná k posouzení, zda jsou činnosti žalobce v původním řízení vykonávané v rámci zaměstnání dostatečné k tomu, aby mu toto postavení přiznávaly. Okolnost, že dotyčná osoba na území hostitelského členského státu vstoupila s prvotním úmyslem studia, není relevantní pro určení, zda má postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU, a tudíž zda má nárok na tuto podporu za stejných podmínek jako státní příslušník hostitelského členského státu v souladu s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68.
            K nákladům řízení
            52. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
            Článek 7 odst. 1 písm. c) a čl. 24 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, musejí být vykládány v tom smyslu, že občanovi Unie, který studuje v hostitelském členském státě a zároveň v něm vykonává skutečné a efektivní zaměstnání, které mu může přiznat postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU, nelze odepřít vyživovací podporu při studiu přiznanou státním příslušníkům tohoto členského státu. Přísluší předkládajícímu soudu, aby provedl skutková ověření nezbytná k posouzení, zda jsou činnosti žalobce v původním řízení vykonávané v rámci zaměstnání dostatečné k tomu, aby mu toto postavení přiznávaly. Okolnost, že dotyčná osoba na území hostitelského členského státu vstoupila s prvotním úmyslem studia, není relevantní pro určení, zda má postavení „pracovníka“ ve smyslu článku 45 SFEU, a tudíž zda má nárok na tuto podporu za stejných podmínek jako státní příslušník hostitelského členského státu v souladu s čl. 7 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. října 1999. # Atlanta AG a další proti Komisi Evropských společenství a Radě Evropské unie. # Opravný prostředek - Žaloba na náhradu škody - Společná organizace trhu. # Věc C-104/97 P.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 29. června 1993. # Asia Motor France SA, Jean-Michel Cesbron, Monin Automobiles SA, Europe Auto Service SA a SOMACO SA proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-7/92.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 19. května 2010. # Ravensburger AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Řízení o prohlášení neplatnosti - Obrazová ochranná známka Společenství EDUCA Memory game - Starší národní a mezinárodní slovní ochranné známky MEMORY - Relativní důvod pro zamítnutí - Neexistence podobnosti označení - Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 8 odst. 5, články 74 a 75 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b), čl. 8 odst. 5, články 76 a 77 nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-243/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 19. května 2010 – Ravensburger v. OHIM – Educa Borras (EDUCA Memory game)
      (Věc T-243/08)
      „Ochranná známka Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Obrazová ochranná známka Společenství EDUCA Memory game – Starší národní a mezinárodní slovní ochranné známky MEMORY – Relativní důvod pro zamítnutí – Neexistence podobnosti označení – Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 8 odst. 5, články 74 a 75 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b), čl. 8 odst. 5,
         články 76 a 77 nařízení (ES) č. 207/2009]“

      Ochranná známka Společenství – Vzdání se, zrušení a neplatnost – Relativní důvody neplatnosti – Zápis v rozporu s čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 24,
         42)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 8. dubna 2008 (věc R 597/2007-2) týkajícímu se řízení
                  o prohlášení neplatnosti mezi společnostmi Ravensburger AG a Educa Borras, SA.

            Údaje týkající se věci

               zapsaná ochranná známka Společenství, jež je předmětem návrhu na prohlášení neplatnosti:

               EDUCA Memory game pro výrobky zařazené do třídy 28 – zápis ochranné známky Společenství č. 495036

               majitelka ochranné známky Společenství:

               Educa Borras, SA

               účastnice řízení navrhující prohlášení neplatnosti ochranné známky Společenství:

               Ravensburger AG

               ochranná známka účastníka řízení navrhujícího prohlášení neplatnosti:

               mezinárodní slovní ochranná známka MEMORY, přihláška č. R 393512; slovní ochranná známka Beneluxu MEMORY, přihláška č. 38328;
                  německá slovní ochranná známka MEMORY, přihláška č. 964625

               rozhodnutí zrušovacího oddělení:

               neplatnost dotčené ochranné známky Společenství

               rozhodnutí odvolacího senátu:

               zrušení rozhodnutí zrušovacího oddělení

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Ravensburger AG se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. prosince 1989. # Augustin Oyowe a Amadou Traore proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc C-100/88.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 18. prosince 2014.#International Stem Cell Corporation v. Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division).#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 98/44/EHS – Článek 6 odst. 2 písm. c) – Právní ochrana biotechnologických vynálezů – Aktivace oocytů partenogenezí – Produkce lidských embryonálních kmenových buněk – Patentovatelnost – Vyloučení ‚použití lidských embryí pro průmyslové nebo obchodní účely‘ – Pojmy ,lidské embryo‘ a ,organismus schopný spustit proces vývoje lidské bytosti‘ “.#Věc C‑364/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      18. prosince 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 98/44/EHS — Článek 6 odst. 2 písm. c) — Právní ochrana biotechnologických vynálezů — Aktivace oocytů partenogenezí — Výroba lidských embryonálních kmenových buněk — Patentovatelnost — Vyloučení ‚použití lidských embryí pro průmyslové nebo obchodní účely‘ — Pojmy ‚lidské embryo‘ a ‚organismus schopný spustit proces vývoje lidské bytosti‘“
      Ve věci C‑364/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Spojené království) ze dne 17. dubna 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 28. června 2013, v řízení

         International Stem Cell Corporation

      proti

         Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič a C. Vajda, předsedové senátů, A. Rosas, A. Borg Barthet, J. Malenovský, C. Toader, M. Safjan (zpravodaj), D. Šváby a F. Biltgen, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. dubna 2014,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za International Stem Cell Corporation P. Aclandem, QC, a A. Cookem, solicitor,

               —

               za vládu Spojeného království S. Brighouse, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s T. Mitchesonem, barrister,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a F.‑X. Bréchotem, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a R. Solnado Cruzem, jako zmocněnci,

               —

               za švédskou vládu A. Falk, L. Swedenborgem a C. Meyer‑Seitz, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi F. W. Bulstem, J. Samnadda a T. van Rijnem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. července 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 6 odst. 2 písm. c) směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/44/ES ze dne 6. července 1998 o právní ochraně biotechnologických vynálezů (Úř. věst. L 213, s. 13; Zvl. vyd. 13/20, s. 395).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi International Stem Cell Corporation (dále jen „ISCO“) a Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks (dále jen „Comptroller“) ve věci odmítnutí zápisu národních patentů z důvodu, že přihlášky k zápisu patentů, jejichž předmětem je aktivace oocytů partenogenezí, se týkají použití „lidských embryí“ ve smyslu směrnice 98/44.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 1 až 3, 16, 37 až 39, 42 a 43 směrnice 98/44 znějí takto:

                        „1)

                        vzhledem k tomu, že biotechnologie a genetické inženýrství hrají stále důležitější úlohu v mnoha odvětvích průmyslu a že ochrana biotechnologických vynálezů bude mít jistě zásadní význam pro průmyslový rozvoj ve Společenství;

                        2)

                        vzhledem k tomu, že nezbytné investice do výzkumu a vývoje, zejména v oblasti genetického inženýrství, jsou zvláště vysoké a zvláště riskantní a že možnost návratnosti těchto investic lze účinně zaručit jen prostřednictvím odpovídající právní ochrany;

                        3)

                        vzhledem k tomu, že účinná a harmonizovaná ochrana ve všech členských státech je pro udržení a podporu investic do oblasti biotechnologie nezbytná;

                  [...]

                        16)

                        vzhledem k tomu, že patentové právo musí být uplatňováno tak, aby byly dodržovány základní zásady zachování důstojnosti a nedotknutelnosti osoby; že je důležité prosazovat zásadu, že lidské tělo v jakémkoli stadiu vzniku či vývoje včetně zárodečných buněk ani pouhý objev některého z jeho prvků nebo jeho produktů včetně sekvence nebo dílčí sekvence lidského genu, nelze patentovat; že tyto zásady jsou v souladu s kritérii patentovatelnosti vlastními patentovému právu, podle nichž pouhý objev nelze patentovat;

                  [...]

                        37)

                        vzhledem k tomu, že zásada, podle které musí být vynálezy vyloučeny z patentovatelnosti, pokud je jejich obchodní využití v rozporu s veřejným pořádkem nebo morálkou, musí být zdůrazněna i v této směrnici;

                        38)

                        vzhledem k tomu, že hlavní část této směrnice by měla také obsahovat nevyčerpávající výčet vynálezů, které jsou vyloučeny z patentovatelnosti, aby se poskytlo vnitrostátním soudům a patentovým úřadům vodítko k výkladu odkazu na veřejný pořádek a morálku; že tento výčet nemůže být vyčerpávající; že postupy, jejichž užití je v rozporu s lidskou důstojností, jakým je například postup při výrobě hybridních bytostí ze zárodečných buněk a totipotentních buněk lidských či zvířecích, jsou také vyloučeny z patentovatelnosti;

                        39)

                        vzhledem k tomu, že morálka odpovídá zejména etickým či morálním zásadám obecně uznávaným v členském státě a že je zvláště důležité, aby byly tyto zásady dodržovány v oblasti biotechnologie z hlediska možného rozsahu vynálezů v této oblasti a jejich neodmyslitelného vztahu k živé hmotě; že tyto etické a morální zásady doplňují obvyklou právní kontrolu v patentovém právu bez ohledu na technickou oblast vynálezu;

                  [...]

                        42)

                        vzhledem k tomu, že kromě toho musí být vyloučeno z patentovatelnosti také použití lidských embryí pro průmyslové či obchodní účely; že se toto vyloučení v žádném případě nedotýká vynálezů k terapeutickému či diagnostickému účelu, které jsou používány na lidském embryu a jsou pro ně prospěšné;

                        43)

                        vzhledem k tomu, že podle čl. F odst. 2 Smlouvy o Evropské unii uznává Unie základní práva tak, jak jsou zaručena Evropskou úmluvou o ochraně základních lidských práv a svobod podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950 a jak vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, jakožto základní zásady práva Společenství [...]“

               4

               Článek 1 této směrnice stanoví:
               „1.   Členské státy chrání biotechnologické vynálezy podle vnitrostátního patentového práva. Členské státy upraví v případě nutnosti vnitrostátní patentové právo tak, aby přihlíželo k ustanovením této směrnice.
               2.   Touto směrnicí nejsou dotčeny povinnosti členských států vyplývající z mezinárodních smluv, zejména dohody TRIPs [o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví] a Úmluvy o biologické rozmanitosti.“

               5

               Článek 3 uvedené směrnice stanoví:
               „1.   Pro účely této směrnice vynálezy, které jsou nové, zahrnují vynálezeckou činnost a jsou průmyslově využitelné, jsou patentovatelné, i když se týkají výrobku, který se skládá z biologického materiálu nebo obsahuje biologický materiál nebo se týkají způsobu, kterým se vyrábí, zpracovává nebo využívá biologický materiál.
               2.   Biologický materiál, který je izolován ze svého přirozeného prostředí nebo vyráběn technickým způsobem, může být předmětem vynálezu, i když se již v přírodě vyskytl.“

               6

               Článek 5 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:
               „1.   Lidské tělo, v různých stadiích vzniku či vývoje a pouhé objevení některého z jeho prvků včetně sekvence nebo dílčí sekvence genu, nemohou být patentovatelnými vynálezy.
               2.   Prvek izolovaný z lidského těla nebo jinak vyrobený technickým způsobem včetně sekvence nebo dílčí sekvence genu může být patentovatelným vynálezem, i když struktura tohoto prvku je totožná se strukturou přírodního prvku.“

               7

               Článek 6 směrnice 98/44 zní následovně:
               „1.   Vynálezy se považují za nepatentovatelné, pokud by jejich obchodní využití bylo v rozporu s veřejným pořádkem nebo morálkou; využití se však za takové nepovažuje jen proto, že je zakázáno právním nebo správním předpisem.
               2.   Podle odstavce 1 se za nepatentovatelné považují zejména:
               [...]

                        c)

                        použití lidských embryí pro průmyslové nebo obchodní účely;

                  [...]“

         Právní předpisy Spojeného království

               8

               Článek 3 písm. d) přílohy A2 k patentovému zákonu Spojeného království z roku 1977 (UK Patents Act 1977), který provádí čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice, stanoví:
               „Následující vynálezy nelze patentovat:
               [...]

                        d)

                        použití lidských embryí pro průmyslové nebo obchodní účely.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               9

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ISCO podala u United Kingdom Intellectual Property Office (Úřad pro duševní vlastnictví Spojeného království) dvě přihlášky k zápisu národních patentů (dále jen „patentové přihlášky“).

               10

               Jednalo se o následující patentové přihlášky:

                        —

                        přihláška GB0621068.6 s názvem „Partenogenetická aktivace oocytů pro výrobu lidských embryonálních kmenových buněk“, která se týká metod výroby pluripotentních linií lidských kmenových buněk z partenogeneticky aktivovaných oocytů a linií kmenových buněk vyráběných podle těchto metod, a

                        —

                        přihláška GB0621069.4 s názvem „Syntetická rohovka ze sítnicových kmenových buněk“, která se týká metod výroby syntetické rohovky nebo tkáně rohovky, při nichž dochází k oddělení pluripotentních kmenových buněk od partenogeneticky aktivovaných oocytů, a postupů výroby syntetické rohovky nebo tkáně rohovky těmito metodami.

               11

               Rozhodnutím ze dne 16. srpna 2012 Hearing Officer (úředník pro slyšení), který je pracovníkem United Kingdom Intellectual Property Office jednajícím za Comptroller, zápis uvedených přihlášek zamítl.

               12

               V tomto ohledu měl za to, že se vynálezy popsané v patentových přihláškách týkají neoplodněných lidských vajíček, která byla k dělení a dalšímu vývoji stimulována partenogenezí, a že jsou tato vajíčka „schopná spustit proces vývoje lidské bytosti, tak jako je toho schopné embryo vytvořené oplodněním vajíčka“ ve smyslu bodu 36 rozsudku Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669).

               13

               Podle názoru Hearing Officer představují tyto vynálezy „použití lidských embryí pro průmyslové nebo obchodní účely“ ve smyslu článku 3 písm. d) přílohy A2 k patentovému zákonu Spojeného království z roku 1977, který provádí čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice 98/44, a jsou z tohoto důvody vyloučené z patentovatelnosti.

               14

               ISCO podala proti tomuto rozhodnutí Hearing Officer žalobu k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).

               15

               V rámci této žaloby ISCO tvrdila, že Soudní dvůr v rozsudku Brüstle (EU:C:2011:669) zamýšlel vyloučit z patentovatelnosti pouze organismy schopné spustit proces vývoje, který vyústí v lidskou bytost. Takové organismy, jako jsou organismy, které jsou předmětem patentových přihlášek, nejsou přitom takového vývojového procesu schopné. Podle názoru ISCO by proto mělo být možné tyto organismy patentovat na základě směrnice 98/44.

               16

               Comptroller tvrdí, že podstatné je zjistit, co Soudní dvůr v rozsudku Brüstle (EU:C:2011:669) rozuměl „organismem schopným spustit proces vývoje lidské bytosti, tak jako je toho schopné embryo vytvořené oplodněním vajíčka“. K tomu dodává, že písemná vyjádření předložená Soudnímu dvoru v uvedené věci mohla obsahovat nepřesný popis vědeckých a technických souvislostí partenogeneze.

               17

               Předkládající soud uvádí, že partenogeneze spočívá v aktivaci oocytu bez přítomnosti spermatu prostřednictvím souboru chemických a elektrických technik. Tento oocyt nazvaný „parthenot“ je schopný dělení a vývoje. Podle současných vědeckých poznatků se však parthenoty savců nemohou nikdy vyvinout v úplného jedince z důvodu, že na rozdíl od oplodněného vajíčka neobsahují otcovskou DNA, která je nezbytná pro vývoj extraembryonální tkáně. K tomu tento soud dodává, že u lidských parthenotů bylo prokázáno, že se vyvinou pouze do stadia blastocysty, a to za dobu přibližně pěti dnů.

               18

               Předkládající soud upřesňuje, že ISCO v řízení před Hearing Officer své patentové přihlášky pozměnila, aby vyloučila jakékoli použití všech metod určených k tomu, aby jimi byla prostřednictvím dodatečných genových manipulací napravena nedostatečná schopnost parthenotu vyvinout se v lidskou bytost.

               19

               Podle názoru předkládajícího soudu vyloučení parthenotů z patentovatelnosti nijak nezajišťuje rovnováhu mezi biotechnologickým výzkumem, který musí být podporován prostřednictvím patentového práva, a dodržováním základních zásad zaručujících důstojnost a integritu člověka, jež jsou cíli uvedenými zejména v bodech 2 a 16 odůvodnění směrnice 98/44.

               20

               Za těchto podmínek se High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Jsou neoplodněná lidská vajíčka, která byla k dělení a dalšímu vývoji stimulována partenogenezí a která na rozdíl od oplodněných vajíček obsahují pouze pluripotentní buňky a nejsou schopna se vyvinout v lidskou bytost, zahrnuta pod pojem ‚lidská embrya‘, jenž je uveden v čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice 98/44[...]?“

         K předběžné otázce

               21

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice 98/44 musí být vykládán v tom smyslu, že neoplodněné lidské vajíčko, které bylo partenogenezí stimulováno k dělení a dalšímu vývoji až do určitého stadia, představuje „lidské embryo“ ve smyslu tohoto ustanovení.

               22

               Úvodem je třeba připomenout, že předmětem směrnice není úprava používání lidských embryí pro účely vědeckého výzkumu a že se její předmět omezuje na patentovatelnost biotechnologických vynálezů (viz rozsudek Brüstle, EU:C:2011:669, bod 40).

               23

               Kromě toho musí být „lidské embryo“ ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. c) této směrnice chápáno jako autonomní pojem unijního práva, který musí být vykládán na celém území Unie jednotně (viz rozsudek Brüstle, EU:C:2011:669, bod 26).

               24

               V souvislosti s tímto výkladem Soudní dvůr v bodě 34 rozsudku Brüstle (EU:C:2011:669) uvedl, že kontext a cíle směrnice 98/44 ukazují, že unijní zákonodárce zamýšlel vyloučit jakoukoli možnost patentovatelnosti, pokud by tím mohlo být narušeno respektování lidské důstojnosti, a že z toho vyplývá, že je nutné chápat pojem „lidské embryo“ ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. c) uvedené směrnice široce.

               25

               V bodě 35 tohoto rozsudku Soudní dvůr uvedl, že v souladu s tím musí být za „lidské embryo“ ve smyslu a pro účely použití čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice považováno každé lidské vajíčko od stadia svého oplodnění, jelikož tímto oplodněním může být spuštěn vývoj lidské bytosti.

               26

               Soudní dvůr v bodě 36 uvedeného rozsudku upřesnil, že tato kvalifikace platí i pro neoplodněné lidské vajíčko, do kterého bylo implantováno buněčné jádro ze zralé lidské buňky, a pro neoplodněné lidské vajíčko, které bylo partenogenezí stimulováno k dělení a dalšímu vývoji. Soudní dvůr dodal, že i když tyto organismy nebyly v pravém slova smyslu předmětem oplodnění, jsou, jak vyplývá z písemných vyjádření předložených Soudnímu dvoru v uvedeném rozsudku Brüstle (EU:C:2011:669), v důsledku techniky použité k jejich získání schopné spustit proces vývoje lidské bytosti, tak jako je toho schopné embryo vytvořené oplodněním vajíčka.

               27

               Z rozsudku Brüstle (EU:C:2011:669) tedy vyplývá, že neoplodněné lidské vajíčko musí být kvalifikováno jako „lidské embryo“ ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice 98/44 za předpokladu, že tento organismus je „schopný spustit proces vývoje lidské bytosti“.

               28

               Jak uvedl generální advokát v bodě 73 stanoviska v této věci, musí být tento výraz chápán tak, že aby mohlo být neoplodněné lidské vajíčko kvalifikováno jako „lidské embryo“, musí mít inherentní schopnost vyvinout se v lidskou bytost.

               29

               V případě, že neoplodněné lidské vajíčko tuto podmínku nesplňuje, nepostačuje tedy pouhá skutečnost, že u tohoto organismu započal proces vývoje, k tomu, aby byl považován za „lidské embryo“ ve smyslu a pro účely použití směrnice 98/44.

               30

               Naopak v případě, že takové vajíčko má inherentní schopnost vyvinout se v lidskou bytost, mělo by s ním být z hlediska čl. 6 odst. 2 písm. c) této směrnice zacházeno ve všech stadiích jeho vývoje stejně jako s oplodněným lidským vajíčkem.

               31

               Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Brüstle (EU:C:2011:669), vyplývalo z písemných vyjádření předložených Soudnímu dvoru, že neoplodněné lidské vajíčko, které bylo partenogenezí stimulováno k dělení a vývoji, mělo schopnost vyvinout se v lidskou bytost.

               32

               Právě z tohoto důvodu měl Soudní dvůr na základě těchto skutečností za to, že pro účely definice pojmu „lidské embryo“ ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice 98/44 musí být s neoplodněným lidským vajíčkem, které bylo partenogenezí stimulováno k dělení a vývoji, zacházeno stejně jako s oplodněným vajíčkem, a musí být tedy kvalifikováno jako „embryo“.

               33

               Předkládající soud však v této věci, jak vyplývá z bodu 17 tohoto rozsudku, v podstatě uvedl, že podle současných vědeckých poznatků, které má k dispozici, není lidský parthenot v důsledku metody použité k jeho získání jako takový schopen spustit vývojový proces, který povede ke vzniku lidské bytosti. Tento závěr sdílí všichni zúčastnění, kteří předložili písemná vyjádření Soudnímu dvoru.

               34

               Kromě toho, jak bylo uvedeno v bodě 18 tohoto rozsudku, pozměnila ISCO ve věci v původním řízení patentové přihlášky, aby vyloučila případné použití dodatečných genetických zásahů.

               35

               Za těchto podmínek se věc v původním řízení týká pouze toho, jak je třeba z hlediska čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice 98/44 kvalifikovat lidský parthenot jako takový, a nikoli parthenot, který by byl předmětem dodatečných zásahů v rámci genetického inženýrství.

               36

               Je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda ve světle poznatků dostatečně prokázaných a schválených mezinárodní lékařskou vědou (viz obdobně rozsudek Smits et Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, bod 94), mají takové lidské parthenoty, jako jsou parthenoty uvedené v patentových přihláškách dotčených ve věci v původním řízení, inherentní schopnost vyvinout se v lidskou bytost, či nikoli.

               37

               V případě, že předkládající soud konstatuje, že tyto parthenoty takovou schopnost nemají, měl by učinit závěr, že tyto parthenoty nepředstavují „lidská embrya“ ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice 98/44.

               38

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 6 odst. 2 písm. c) směrnice 98/44 musí být vykládán v tom smyslu, že neoplodněné lidské vajíčko, které bylo partenogenezí stimulováno k dělení a dalšímu vývoji, není „lidským embryem“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud ve světle současných vědeckých poznatků nemá jako takové inherentní schopnost vyvinout se v lidskou bytost, což musí ověřit vnitrostátní soud.

         K nákladům řízení

               39

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                     Článek 6 odst. 2 písm. c) směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/44/ES ze dne 6. července 1998 o právní ochraně biotechnologických vynálezů musí být vykládán v tom smyslu, že neoplodněné lidské vajíčko, které bylo partenogenezí stimulováno k dělení a dalšímu vývoji, není „lidským embryem“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud ve světle současných vědeckých poznatků nemá jako takové inherentní schopnost vyvinout se v lidskou bytost, což musí ověřit vnitrostátní soud.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. prosince 2010. # Evropská komise proti Maltské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Životní prostředí - Směrnice 2000/60/ES - Články 8 a 15 - Stav vnitrozemských povrchových vod - Vypracování a zavádění programů pro monitorování stavu - Opomenutí - Předložení souhrnných zpráv k těmto programům pro monitorování stavu - Opomenutí. # Věc C-351/09.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. prosince 2010 – Komise v. Malta
      (Věc C‑351/09)
      „Nesplnění povinnosti státem – Životní prostředí – Směrnice 2000/60/ES – Články 8 a 15 – Stav vnitrozemských povrchových vod – Vypracování a zavádění programů pro monitorování stavu – Opomenutí – Předložení souhrnných zpráv k těmto programům pro monitorování stavu – Opomenutí“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60,
         čl. 8 odst. 1 a 2 a čl. 15 odst. 2) (viz body 26–28)

      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení článků 8 a 15 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000,
                  kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky (Úř. věst. L 327, s. 1; Zvl. vyd. 15/05, s. 275)
                  – Povinnost zřídit a zajistit proveditelnost programů pro monitorování stavu povrchových vod – Povinnost předložit souhrnné
                  zprávy o programech pro monitorování stavu povrchových vod

            Výrok

                  1)

                  	Maltská republika tím, že zaprvé opomenula vypracovat a uvést v činnost programy pro monitorování stavu vnitrozemských povrchových
                     vod v souladu s čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví
                     rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky, a zadruhé opomenula předložit souhrnné zprávy o programech pro monitorování
                     stavu vnitrozemských povrchových vod v souladu s čl. 15 odst. 2 této směrnice, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
                     z článků 8 a 15 uvedené směrnice.

                  2)

                  	Maltské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.