title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. září 2009.#Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha) proti Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Thüringer Oberlandesgericht - Německo.#Postupy při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb - Veřejná služba distribuce pitné vody a úpravy odpadních vod - Koncese na služby - Pojem - Převod provozního rizika spojeného s dotčenou službou na smluvního partnera.#Věc C-206/08.

text:
      Věc C-206/08
      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      v.
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Thüringer Oberlandesgericht)
      „Postupy při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb – Veřejná služba distribuce pitné vody a úpravy odpadních vod – Koncese na služby – Pojem – Převod provozního rizika spojeného s dotčenou službou na smluvního partnera“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Pravomoc vnitrostátního soudu – Prokázání a posouzení skutkových okolností
            sporu – Nezbytnost předběžné otázky a relevance vznesených otázek – Posouzení vnitrostátním soudem
      (Článek 234 ES)
      2.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Zjevně irelevantní otázky a hypotetické otázky položené v kontextu, který
            vylučuje užitečnou odpověď – Otázky bez vztahu k předmětu sporu v původním řízení
      (Článek 234 ES)
      3.        Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání zakázek v odvětvích vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních
            služeb – Směrnice 2004/17 – Působnost – Koncese na veřejné služby
      [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17, čl. 1 odst. 3 písm. b)]
      1.        V rámci spolupráce zavedené článkem 234 ES je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést
         odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby posoudil, s ohledem na konkrétní okolnosti věci, jak nezbytnost rozhodnutí
         o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se
         položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout.

      (viz bod 33)
      2.        Za výjimečných okolností Soudnímu dvoru přísluší, aby za účelem ověření své vlastní pravomoci přezkoumal podmínky, za kterých
         se na něj vnitrostátní soud obrátil. Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze
         tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení,
         jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také tehdy, pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky
         nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny.

      (viz bod 34)
      3.        Skutečnost, že v rámci smlouvy týkající se služeb není smluvní partner přímo odměňován veřejným zadavatelem, ale má právo
         vybírat odměnu od třetích osob, postačuje k tomu, aby tato smlouva byla kvalifikována jako „koncese na služby“ ve smyslu čl.
         1 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství,
         energetiky, dopravy a poštovních služeb, pokud smluvní partner zcela nebo přinejmenším ve významném rozsahu převezme provozní
         riziko, kterému je vystaven veřejný zadavatel, i když je toto riziko od začátku velmi omezené díky veřejnoprávním podmínkám,
         za nichž je služba zajišťována.

      Skutečnost, že poskytovatel služeb je odměňován platbami pocházejícími od třetích osob je jednou z forem, kterou může mít
         výkon práva využívat služby, jež bylo přiznáno poskytovateli služeb. V tomto ohledu není relevantní, zda se odměna se řídí
         soukromým, nebo veřejným právem.

      Pokud sjednaný způsob odměny spočívá v právu poskytovatele služby využívat vlastní plnění, tento způsob odměny zahrnuje to,
         že poskytovatel služby na sebe bere riziko spojené s provozováním dotčených služeb, které je inherentní hospodářskému provozování
         služby. Pokud veřejný zadavatel nadále zcela nese riziko a nevystavuje poskytovatele služeb tržním rizikům, zadání poskytování
         služby vyžaduje použití postupů stanovených směrnicí 2004/17 za účelem ochrany transparentnosti a hospodářské soutěže.

      Pokud vůbec nedojde k převodu rizika na poskytovatele služby, je předmětná operace zakázkou na služby. V takovém případě nespočívá
         protiplnění v právu využívat služby. V každém případě, i když je riziko, jemuž je veřejný zadavatel vystaven, velmi omezené,
         a to z důvodu použití právní úpravy vztahující se na dotčené odvětví, je nezbytné k tomu, aby bylo možné dojít k závěru o
         existenci koncese na služby, , aby veřejný zadavatel zcela nebo přinejmenším ve významném rozsahu převedl na koncesionáře
         provozní riziko, kterému je vystaven.

      Je věcí vnitrostátního soudu, aby posoudil, zda došlo zcela nebo ve významném rozsahu k převodu rizika, kterému je vystaven
         veřejný zadavatel. Za tímto účelem nemusí být zohledněna obecná rizika, která vyplývají ze změn právní úpravy, k nimž došlo
         v průběhu provádění smlouvy.

      (viz body 53, 55, 57, 59, 67–69, 77–80 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      10. září 2009(*)

      „Postupy při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb – Veřejná služba distribuce pitné vody a úpravy odpadních vod – Koncese na služby – Pojem – Převod provozního rizika spojeného s dotčenou službou na smluvního partnera“
      Ve věci C‑206/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Thüringer Oberlandesgericht
         (Německo) ze dne 8. května 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 19. května 2008, v řízení

      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      proti
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH,
      za přítomnosti:
      Stadtwirtschaft Gotha GmbH,
      Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (WAL),
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), J. Klučka, P. Lindh, a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. dubna 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha) S. Wellmannem a P. Hermissonem, Rechtsanwälte,
      –        za Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH U.‑D. Papem, Rechtsanwalt,
      –        za Stadtwirtschaft Gotha GmbH E. Glahs, Rechtsanwältin,
      –        za Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (WAL) S. Gesterkampem a S. Siemem, Rechtsanwälte,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Möllerem, jako zmocněnci,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství P. Oliverem, D. Kukovcem a C. Zadrou, jako zmocněnci, ve spolupráci s B. Wägenbaurem, Rechtsanwalt,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu pojmu „koncese na služby“ ve smyslu směrnice Evropského parlamentu
         a Rady 2004/17/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství,
         energetiky, dopravy a poštovních služeb (Úř. věst. L 134, s. 1; Zvl. vyd. 06/07, s. 19).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landeskreisgemeinden (zájmové sdružení
         města Gotha a obcí, které patří do jeho správního okresu, k zajištění distribuce vody a odvádění odpadních vod, dále jen „WAZV
         Gotha“) a Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH (společnost, která se zabývá úpravou vody a odstraňování
         odpadních vod, dále jen „Eurawasser“) ve věci zadání veřejné služby distribuce pitné vody a odvádění odpadních vod.

       Právní rámec
      3        Článek 1 odst. 2 písm. a) a d) směrnice 2004/17 stanoví:

      „2.      a)     ,Zakázky na dodávky, stavební práce a služby‘ jsou úplatné smlouvy uzavřené písemnou formou mezi jedním nebo více zadavateli
         uvedenými v čl. 2 odst. 2 a jedním nebo více zhotoviteli, dodavateli nebo poskytovateli služeb.

      […]
      d)      ,Zakázky na služby‘ jsou zakázky jiné než zakázky na stavební práce nebo na dodávky, jejichž předmětem je poskytování služeb
         uvedených v příloze XVII.

      […]“
      4        Článek 1 odst. 3 písm. b) této směrnice stanoví:

      „ ,Koncese na služby‘ je smlouva stejného druhu jako zakázka na služby s tou výjimkou, že protiplnění za poskytnutí služeb
         spočívá buď výhradně v právu využívat služby, nebo v tomto právu společně s platbou.“

      5        Článek 2 uvedené směrnice zní:

      „1.      Pro účely této směrnice se rozumí:
      [a]      ,veřejným[i] zadavatel[i]‘: [stát, samosprávní územní celky, veřejnoprávní organizace, sdružení tvořená jedním nebo několika
         těmito celky nebo jednou nebo několika veřejnoprávními organizacemi.]

      […]
      2.      Tato směrnice se vztahuje na zadavatele, kteří:
      a)      jsou veřejnými zadavateli nebo veřejnými podniky a vykonávají některou z činností uvedených v článcích 3 až 7;
      […]“
      6        Článek 4 směrnice 2004/17 stanoví:

      „1.      Tato směrnice se vztahuje na tyto činnosti:
      a)      poskytování nebo provoz pevných sítí určených k poskytování služby veřejnosti v souvislosti s výrobou, dopravou nebo distribucí
         pitné vody; nebo

      b)      dodávku pitné vody do takových sítí.
      2.      Tato směrnice se také vztahuje na zakázky nebo veřejné soutěže na určitý výkon, které zadávají nebo organizují subjekty provozující
         činnost uvedenou v odstavci 1 a které:

      […]
      b)      souvisejí s čištěním a úpravou odpadních vod.
      […]“
      7        Článek 18 této směrnice stanoví:

      „Tato směrnice se nevztahuje na koncese na stavební práce nebo na služby, jež udělují zadavatelé, kteří vykonávají jednu nebo
         více činností uvedených v článcích 3 až 7, pokud jsou tyto koncese udělovány pro výkon těchto činností.“

      8        Článek 31 uvedené směrnice zní:

      „Zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze XVII A, se zadávají v souladu s články 34 až 59.“
      9        Článek 32 téže směrnice stanoví:

      „Zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze XVII B, se řídí výhradně články 34 a 43.“
      10      Podle článku 71 směrnice 2004/17 musejí členské státy uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu
         s touto směrnicí do 31. ledna 2006.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11      Ze spisu vyplývá, že WAZV Gotha je sdružením tvořeným obcemi, jemuž na základě určitých ustanovení německého práva přísluší
         zajišťovat distribuci pitné vody a odvádění odpadních vod pro obyvatelstvo bydlící na jeho území.

      12      V rámci obstaravatelské smlouvy uzavřené v roce 1994 svěřil WAZV Gotha společnosti Stadtwirtschaft Gotha GmbH (podnik města
         Gotha, dále jen „Stadtwirtschaft“) veškeré technické, obchodní a správní činnosti v oblasti distribuce vody. Vzhledem k tomu,
         že platnost této smlouvy skončila v průběhu roku 2008, měl WAZV Gotha v úmyslu přijmout Stadtwirtschaft za svého člena za
         tím účelem, aby mu nadále svěřil obstarávání záležitostí. Nicméně orgány dozoru odmítly povolit přijetí Stadtwirtschaft do
         WAZV Gotha s poukazem na předpisy v oblasti zadávání zakázek.

      13      K tomu, aby WAZV Gotha mohl i nadále svěřovat obstarávání záležitostí třetím osobám, rozhodl se udělit koncesi na službu distribuce
         pitné vody a odvádění odpadních vod. Za tímto účelem zahájil v září 2007 spíše neformální nabídkové řízení než formální postup
         zadávání zakázek ve smyslu v § 97 a následujícím zákona proti omezování hospodářské soutěže (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen,
         dále jen „GWB“). WAZV Gotha nicméně nechalo zveřejnit oznámení v Úředním věstníkuEvropské unie ze dne 19. září 2007 pod číslem 2007/S 180-220518.

      14      Oznámení o zakázce inzerovalo, že dojde k udělení koncese na služby distribuce vody a odvádění odpadních vod na území, na
         které se vztahuje působnost WAZV Gotha, na dobu 20 let, a vyzývalo, aby podniky, které mají zájem, předložily svou nabídku.

      15      V oznámení o zakázce a s ním souvisejících návrzích smlouvy bylo uvedeno, že koncesionář bude poskytovat uživatelům bydlícím
         na území, na které se vztahuje působnost WAZV Rotha, uvedené služby na základě soukromoprávních smluv uzavřených svým jménem
         a na svůj účet a že jako protiplnění obdrží od zmíněných uživatelů odměnu.

      16      Bylo stanoveno, že koncesionář je sám příslušný spravedlivým způsobem vypočítat odměny za poskytované služby a na vlastní
         odpovědnost stanovit jejich výši. Tato pravomoc byla však omezena, jelikož koncesionář měl povinnost do 31. prosince 2009
         uplatňovat sazby platné v době zveřejnění oznámení o zakázce, a poté sazby musely vyhovovat ustanovením zákona spolkové země
         Durynsko o místních poplatcích (Thüringer Kommunalabgabengesetz).

      17      V oznámení o zakázce a návrzích smlouvy bylo rovněž uvedeno, že technická zařízení na distribuci vody a odvádění odpadních
         vod zůstávají ve vlastnictví WAZV Gotha a že budou pronajata koncesionářem, který je oprávněn započítat odpovídající nájem
         do odměn požadovaných po uživatelích za poskytované služby. Údržba uvedených zařízení byla věcí koncesionáře.

      18      WAZV Gotha se zavázal, že vyhláškou stanoví povinnost připojit se k veřejným sítím distribuce vody a odvádění odpadních vod
         a tyto sítě používat. Koncesionář nicméně nemohl vyžadovat dodržování této povinnosti v každém jednotlivém případě.

      19      Dále se WAZV Gotha zavázal postoupit koncesionáři veřejné dotace, které obdrží v mezích legálních možností.

      20      V oznámení o zakázce byl jako konečný termín pro doručení žádostí o účast uveden 8. říjen 2007. Dopisem ze dne 4. října 2007
         oznámila společnost Eurawasser, že WAZV Gotha nemá v úmyslu zadat poskytování uvedených služeb na základě formálního nabídkové
         řízení za účelem zadání zakázky na služby, ale prostřednictvím koncese na služby.

      21      Společnost Eurawasser předložila svou žádost o účast dne 8. října 2007. Stadtwirtschaft a Wasserverband Lausitz Betriebsführungs
         GmbH (správní podnik závislý na svazu obcí pro vodu v regionu Lužice, dále jen „WAL“) se také zúčastnily konkurenčního nabídkového
         řízení a WAZV Gotha je vyzval, aby předložily nabídku. V den uplynutí lhůty stanovené v oznámení o zakázce bylo předložených
         celkem osm žádosti o účast.

      22      Dopisem ze dne 9. října 2007 zamítlo WAZV Gotha stížnost společnosti Eurawasser. Poté, co Eurawasser marně předložila další
         stížnosti dne 19. října 2007 a 23. listopadu 2007, podala opravný prostředek k příslušné Vergabekammer (komora pro veřejné
         zakázky) z důvodu, že WAZV Gotha nezvolil vhodný postup zadání služby.

      23      Rozhodnutím ze dne 24. ledna 2008 měla Vergabekammer za to, že předmětná operace skutečně představuje zakázku na služby, že
         WAZV Gotha měl zahájit formální postup zadávání zakázek a že řízení musí být uvedeno do stavu před vyhlášením oznámení o zakázce.

      24      WAZV Gotha podal proti tomuto rozhodnutí žalobu k Thüringer Oberlandesgericht.

      25      Stadtwirtschaft a WAL bylo povoleno vedlejší účastenství v tomto řízení.

      26      Za těchto podmínek se Thüringer Oberlandesgericht rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být smlouva týkající se služeb (v tomto případě služeb distribuce vody a nakládání s odpadními vodami) kvalifikována
         jako ,koncese na služby‘ ve smyslu článku 1 odst. 3 písm. b) směrnice [2004/17], v protikladu s úplatnou smlouvou, která je
         zakázkou na služby ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. a) a písm. b) směrnice, pouze z toho důvodu, že stanoví, že smluvní partner
         není přímo odměňován veřejným zadavatelem, ale prostřednictvím odměny soukromoprávního charakteru, kterou mu povolil tento
         veřejný zadavatel vybírat od třetích osob?

      2)      V případě záporné odpovědi na první předběžnou otázku, jedná se v případě takových smluv, jako jsou vymezeny v první předběžné
         otázce, o koncesi na služby, když smluvní partner zcela nebo přinejmenším v převážném rozsahu převezme provozní riziko spojené
         s dotčenou službou, i když je toto riziko od počátku, a to i v případě poskytování služby samotným veřejným zadavatelem, velmi
         omezené díky veřejnoprávním podmínkám, za nichž je tato služba zajišťována (povinné připojení a používání; výpočet cen podle
         zásady krytí nákladů)?

      3)      V případě záporné odpovědi na druhou předběžnou otázku, musí být čl. 1 odst. 3 písm. b) směrnice [2004/17] vykládán v tom
         smyslu, že provozní riziko spojené s poskytováním plnění, především obchodní riziko, musí být kvalitativně téměř rovnocenné
         riziku, které obvykle existuje na otevřeném trhu s několika konkurujícími si dodavateli?“

       K přípustnosti
      27      WAZV Gotha uvádí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná z důvodu, že odpověď na první otázku zjevně vyplývá
         z definice koncese na služby uvedené v čl. 1 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17, jakož i z judikatury Soudního dvora. Požadovaný
         výklad tudíž není vůbec nezbytný. WAL předkládá v podstatě podobné argumenty.

      28      Stadtwirtschaft tvrdí, že předběžné otázky nejsou relevantní pro účely rozhodnutí, která má předkládající soud vydat, protože
         spor v původním řízení může být rozhodnut, aniž by bylo odpovězeno na tyto otázky. WAZV Gotha podle něj zavedla postup zadávání,
         který je zákonný, i když se zdá, že smlouvy dotčené v původním řízení musejí být kvalifikovány jako zakázky na služby spadající
         do působnosti směrnice 2004/17.

      29      Komise Evropských společenství má naopak za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná. Jak vyplývá z předkládacího
         rozhodnutí, vnitrostátní soud měl za to, že odpovědi na předběžné otázky, které se týkají rozlišení mezi pojmy „zakázka na
         služby“ a „koncese na služby“, jsou nezbytné k tomu, aby rozhodl o přípustnosti žaloby, která mu byla předložena.

      30      Po podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se WAZV Gotha rozhodl dne 4. září 2008 zrušit nabídkové řízení, které je
         předmětem sporu v původním řízení.

      31      Po tomto zrušení Eurawasser změnila svou žalobu, aniž by ji vzala zpět. Eurawasser se od té doby domáhala, aby bylo vydáno
         rozhodnutí, jímž se určuje, že zrušeným řízením byla porušena její práva na dodržení pravidel zadávání zakázek, která jí plynou
         z § 97 a následujících GWB.

      32      Dopisem ze dne 24. prosince 2008 informoval předkládající soud Soudní dvůr, že setrvává na své žádosti o rozhodnutí o předběžné
         otázce. Má totiž za to, že k tomu, aby mohl rozhodnout o pozměněné žalobě, je nadále nezbytná odpověď na položené otázky,
         a to již z toho důvodu, že se na koncese na služby bez dalšího nevztahuje působnost § 97 a následujících GWB, takže změna
         žaloby v původním řízení nemá žádný vliv na skutečnost, že předložení opravných prostředků orgánům příslušným pro kontrolu
         dodržování příslušných řízení v oblasti veřejných zakázek, a sice Vergabekammer a Vergabesenat, by bylo v případě, že by smlouva
         dotčená v původním řízení byla kvalifikována jako koncese na služby, nepřípustné.

      33      Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že v rámci spolupráce mezi ním a vnitrostátními soudy zavedené článkem 234 ES je věcí
         pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno,
         posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak
         relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství,
         je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudek ze dne 23. dubna 2009, Rüffler, C‑544/07, Sb. rozh. s. I-0000,
         bod 36 a citovaná judikatura).

      34      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že za výjimečných okolností mu přísluší, aby za účelem ověření své vlastní pravomoci přezkoumal
         podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil. Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem
         je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu
         v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také tehdy, pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo
         právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména výše uvedený rozsudek Rüffler,
         body 37 a 38, jakož i citovaná judikatura).

      35      Ve svém předkládacím rozhodnutí, jakož i v dopisu ze dne 24. prosince 2008, předkládající soud jasně vysvětlil důvody, proč
         má za to, že otázky, které pokládá, jsou relevantní a že k tomu, aby vyřešil spor, který mu byl předložen, je nezbytná odpověď
         na tyto otázky. S ohledem na tato vysvětlení se položené otázky nejeví hypotetickými nebo bez vztahu k předmětu sporu v původním
         řízení.

      36      Položené otázky jsou tudíž přípustné.

       K předběžným otázkám
       Úvodní poznámky
      37      Úvodem je třeba upřesnit, že podle údajů uvedených ve spisu, se na WAZV Gotha vztahuje definice veřejného zadavatele uvedená
         v čl. 2 odst. 1 písm. a) směrnice 2004/17, přičemž uvedený veřejný zadavatel je jednou z kategorií zadavatelů, na které se
         použije tato směrnice na základě svého čl. 2 odst. 2 písm. a).

      38      Krom toho se na věc v původním řízení vztahuje směrnice 2004/17, a to podle jejího článku 4, jelikož dotčený veřejný zadavatel,
         tj. WAZV Gotha, vykonává svou činnost v oblasti dodávání pitné vody a odvádění odpadních vod.

      39      Směrnice 2004/17 je ratione temporis použitelná na spor v původním řízení, jelikož lhůta stanovená v článku 71 této směrnice pro její provedení uplynula dne 31. ledna
         2006 a nabídkové řízení dotčené v původním řízení bylo zahájeno v září roku 2007.

      40      Je třeba připomenout, že definice koncese na služby byla vložena do právních předpisů Společenství čl. 1 odst. 2 písm. a)
         směrnice 2004/17. Není uvedena v předchozích směrnicích v této oblasti, a to ani ve směrnici Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993
         o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací
         (Úř. věst. L 199, s. 84; Zvl. vyd. 06/02, s. 194).

      41      V článku 18 směrnice 2004/17 zákonodárce Společenství upřesnil, že tato směrnice se nevztahuje na koncese na služby, jež udělují
         zadavatelé, kteří vykonávají činnosti mimo jiné ve vodním hospodářství.

      42      Krom toho je třeba připomenout, že pokud jde o její působnost, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004
         o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd.
         06/07, s. 19), obsahuje ve svém čl. 1 odst. 2 písm. a) a odst. 4 definice „veřejné zakázky“ a „koncese na služby“, které jsou
         v podstatě podobné příslušným definicím uvedeným v čl. 1 odst. 2 písm. a) a odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17.

      43      Tato podobnost si žádá, aby výklad pojmů „zakázka na služby“ a „koncese na služby“ použitých v rámci působnosti každé z obou
         výše uvedených směrnic byl veden týmiž úvahami.

      44      Z toho vyplývá, že pokud je operace, která je předmětem původního řízení, kvalifikována jako „zakázka na služby“ ve smyslu
         směrnice 2004/17, musí být taková zakázka v zásadě zadána podle postupů stanovených v článcích 31 a 32 této směrnice. Naopak
         pokud je tato operace kvalifikována jako koncese na služby, není uvedená směrnice podle svého článku 18 na zadání použitelná.
         V tomto případě udělení koncese obecně nadále podléhá základním pravidlům Smlouvy o ES a zásadám rovného zacházení a zákazu
         diskriminace z důvodu státní příslušnosti, jakož i povinnosti transparentnosti, která z nich zvláště vyplývá (viz v tomto
         smyslu rozsudky ze dne 7. prosince 2000, Telaustria a Telefonadress, C‑324/98, Recueil, s. I‑10745, body 60 až 62; ze dne
         21. července 2005, Coname, C‑231/03, Sb. rozh. s. I‑7287, body 16 až 19; ze dne 13. října 2005, Parking Brixen, C‑458/03,
         Sb. rozh. s. I‑8585, body 46 až 49, a ze dne 13. listopadu 2008, Coditel Brabant, C‑324/07, Sb. rozh. s. I-8457, bod 25).

      45      Za tohoto stavu se předkládající soud snaží získat upřesnění kritérií umožňujících rozlišení mezi zakázkou na služby a koncesí
         na služby.

       K první a druhé předběžné otázce
      46      Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda v případě smlouvy týkající
         se služeb, postačuje samotná okolnost, že smluvní partner není odměňován přímo veřejným zadavatelem, ale že má právo vybírat
         odměnu soukromoprávního charakteru od třetích osob, k tomu, aby byla dotčená smlouva kvalifikována jako koncese na služby
         ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17. Pro případ záporné odpovědi na tuto otázku se vnitrostátní soud táže, zda
         taková smlouva musí být kvalifikována jako koncese na služby, pokud smluvní partner zcela nebo přinejmenším v převážném rozsahu
         převezme provozní riziko, kterému je vystaven veřejný zadavatel, třebaže je toto riziko od počátku velmi omezené díky veřejnoprávním
         podmínkám, za nichž je služba zajišťována.

      47      Na podporu kladné odpovědi na první otázku WAZV Gotha, Stadtwirtschaft a WAL, jakož i německá a česká vláda tvrdí, že okolnost,
         že smluvní partner je odměňován platbami vybíranými od uživatelů dotčené služby, postačuje k tomu, aby se jednalo o koncesi
         na služby.

      48      Společnost Eurawasser a Komise mají naopak za to, že je navíc třeba, aby smluvní partner nesl hospodářské riziko spojené s provozem
         dotčené služby.

      49      V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 1 odst. 2 písm. a) směrnice 2004/17 stanoví, že „zakázky na dodávky, stavební práce
         a služby“ jsou úplatnými smlouvami uzavřenými písemnou formou mezi jedním nebo více zadavateli uvedenými v čl. 2 odst. 2 této
         směrnice a jedním nebo více zhotoviteli, dodavateli nebo poskytovateli služeb.

      50      Podle čl. 1 odst. 3 písm. b) uvedené směrnice je „koncese na služby“ smlouvou stejného druhu jako zakázka na služby s tou
         výjimkou, že protiplnění za poskytnutí služeb spočívá buď výhradně v právu využívat služby, nebo v tomto právu společně s platbou.

      51      Ze srovnání těchto dvou definic vyplývá, že rozdíl mezi zakázkou na služby a koncesí na služby spočívá v protiplnění za poskytnutí
         služeb. Zakázka na služby zahrnuje protiplnění, které platí přímo veřejný zadavatel poskytovateli služeb (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Parking Brixen, bod 39), zatímco v případě koncese na služby spočívá protiplnění za poskytnutí služby
         buď jen v právu využívat služby, nebo v tomto právu společně s platbou.

      52      Položené otázky vycházejí výslovně z okolnosti, že dotčená smlouva stanoví, že smluvní partner není odměňován přímo veřejným
         zadavatelem, ale odměnou soukromoprávního charakteru, kterou mu veřejný zadavatel povolil vybírat od třetích osob.

      53      Ve světle kritéria uvedeného v bodě 51 tohoto rozsudku je skutečnost, že poskytovatel služeb je odměňován platbami pocházejícími
         od třetích osob, v projednávaném případě od uživatelů dotčené služby, jednou z forem, kterou může mít výkon práva využívat
         služby, jež bylo přiznáno poskytovateli služeb.

      54      Toto kritérium vyplývalo již z judikatury Soudního dvora předcházející vstupu směrnice 2004/17 v platnost. Podle této judikatury
         se o koncesi na služby jedná tehdy, pokud sjednaný způsob odměny tkví v právu poskytovatele využívat vlastní plnění (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Telaustria a Telefonadress, bod 58; usnesení ze dne 30. května 2002, Buchhändler-Vereinigung,
         C‑358/00, Recueil, s. I‑4685, body 27 a 28, jakož i rozsudky ze dne 18. července 2007, Komise v. Itálie, C‑382/05, Sb. rozh.
         s. I‑6657, bod 34, a ze dne 13. listopadu 2008, Komise v. Itálie, C‑437/07, bod 29).

      55      V tomto ohledu není relevantní, zda se odměna se řídí soukromým, nebo veřejným právem.

      56      Soudní dvůr uznal, že se jedná o koncesi na služby mimo jiné v případě, kdy odměna poskytovatele pochází z plateb od uživatelů
         veřejného parkoviště, veřejné dopravy a sítě kabelové televize (viz výše uvedený rozsudek Parking Brixen, bod 40; rozsudek
         ze dne 6. dubna 2006, ANAV, C‑410/04, Recueil, s. I‑3303, bod 16, a výše uvedený rozsudek ze dne 13. listopadu 2008, Coditel
         Brabant, bod 24).

      57      Z toho vyplývá, že v případě smlouvy týkající se služeb, okolnost, že smluvní partner není přímo odměňován veřejným zadavatelem,
         ale má právo vybírat odměnu od třetích osob, splňuje požadavek protiplnění stanovený v čl. 1 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17.

      58      Tento závěr si nicméně vynucuje, aby byl upřesněn jak pojem „právo využívat“, tak pojem „protiplnění za poskytnutí“, uvedené
         ve zmíněném ustanovení.

      59      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pokud sjednaný způsob odměny spočívá v právu poskytovatele služby využívat vlastní
         plnění, tento způsob odměny zahrnuje to, že poskytovatel služby na sebe bere riziko spojené s provozováním dotčených služeb
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Parking Brixen, bod 40; výše uvedené rozsudky ze dne 18. července 2007, Komise v. Itálie,
         bod 34, a ze dne 13. listopadu 2008, Komise v. Itálie, bod 29).

      60      K této problematice zúčastnění, kteří předložili vyjádření, zaujali ve své hlavní či podpůrné argumentaci protichůdná stanoviska.

      61      WAZV Gotha tvrdí, že skutečnost, že smluvní partner převezme provozní riziko za podmínek věci v původním řízení, stačí k tomu,
         aby se jednalo o koncesi na služby.

      62      Podle Stadtwirtschaft, WAL a české vlády smluvní partner není zcela povinen převzít toto riziko. Stačí, když jej převezme
         v převážném rozsahu.

      63      Německá vláda má za to, že se jedná o koncesi na služby tehdy, pokud smluvní partner převezme provozní riziko, které není
         úplně nepatrné.

      64      Společnost Eurawasser má za to, že v rámci operace, která je předmětem původního řízení, neexistuje významné riziko, které
         by mohlo být převedeno na smluvního partnera veřejným zadavatelem. Toto zadání služby je tudíž podle ní třeba kvalifikovat
         jako zakázku, a nikoliv jako koncesi.

      65      Komise poukazuje na to, že se musí jednat o významné provozní riziko, které však nemusí nutně odpovídat hospodářskému riziku
         existujícímu obvykle na volném trhu. Zakázka na služby, jejíž hospodářské riziko je veřejnými zadavateli sníženo na minimum,
         nemůže být podle Komise kvalifikována jako koncese na služby.

      66      V tomto ohledu je třeba uvést, že v hospodářském provozování služby je zahrnuto riziko.

      67      Pokud veřejný zadavatel nadále zcela nese riziko a nevystavuje poskytovatele služeb tržním rizikům, zadání poskytování služby
         vyžaduje použití postupů stanovených směrnicí 2004/17 za účelem ochrany transparentnosti a hospodářské soutěže.

      68      Pokud vůbec nedojde k převodu rizika na poskytovatele služby, je předmětná operace zakázkou na služby (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 27. října 2005, Contse a další, C‑234/03, Sb. rozh. s. I‑9315, bod 22, a výše uvedený rozsudek ze dne 18.
         července 2007, Komise v. Itálie, body 35 až 37, a obdobně, pokud jde o koncesi na stavební práce, výše uvedený rozsudek ze
         dne 13. listopadu 2008, Komise v. Itálie, body 30 a 32 až 35). Jak bylo uvedeno v bodě 51 tohoto rozsudku, v tomto posledně
         uvedeném případě nespočívá protiplnění v právu využívat služby.

      69      Položené otázky vycházejí z předpokladu, že poskytování služby dotčené v původním řízení s sebou nese velmi omezená hospodářská
         rizika, i v případě, že by uvedená služba byla poskytována veřejným zadavatelem, a to z důvodu použití právní úpravy vztahující
         se na dotčené odvětví.

      70      Přitom podle některých argumentů předložených Soudnímu dvoru, k tomu, aby za takových okolností představovala předmětná operace
         koncesi, je třeba, aby riziko převedené z poskytovatele koncese na koncesionáře bylo významné.

      71      Tyto argumenty nemohou být zcela přijaty.

      72      Je obvyklé, že některá odvětví, zejména pak odvětví, která se zabývají činností ve veřejném zájmu, jako je distribuce vody
         a odvádění odpadních vod, jsou předmětem právní úpravy, která může mít za účinek omezení vzniklých hospodářských rizik.

      73      Jednak veřejnoprávní podmínky, kterým podléhá hospodářské a finanční provozování služby, umožňují kontrolu provozu této služby
         a omezují okolnosti, které by mohly ohrozit transparentnost a narušit hospodářskou soutěž.

      74      Krom toho veřejným zadavatelům musí být nadále dovoleno, aby v dobré víře zajistily poskytování služeb prostřednictvím koncese,
         pokud mají za to, že se jedná o lepší způsob zajištění určité veřejné služby, a to i když je provozní riziko velmi omezené.

      75      Krom toho nebylo by rozumné žádat veřejný orgán, který poskytl koncesi, aby vytvořil přísnější podmínky hospodářské soutěže
         a hospodářského rizika, než jsou podmínky, které v tomto odvětví existují na základě právní úpravy na něj použitelné.

      76      Za takových situací vzhledem k tomu, že veřejný zadavatel nemá žádný vliv na veřejnoprávní podmínky použitelné na uspořádání
         služby, nemůže zavést, a proto ani převést rizikové faktory, které jsou těmito podmínkami vyloučeny.

      77      V každém případě, i když je riziko, jemuž je veřejný zadavatel vystaven, velmi omezené k tomu, aby bylo možné dojít k závěru
         o existenci koncese na služby, je nezbytné, aby veřejný zadavatel zcela nebo přinejmenším ve významném rozsahu převedl na
         koncesionáře provozní riziko, kterému je vystaven.

      78      Je věcí vnitrostátního soudu, aby posoudil, zda došlo zcela nebo ve významném rozsahu k převodu rizika, kterému je vystaven
         veřejný zadavatel.

      79      Za tímto účelem nemusí být zohledněna obecná rizika, která vyplývají ze změn právní úpravy, k nimž došlo v průběhu provádění
         smlouvy.

      80      Proto je třeba odpovědět na první a druhou otázku tak, že skutečnost, že v rámci smlouvy na služby není smluvní partner přímo
         odměňován veřejným zadavatelem, ale má právo vybírat odměnu od třetích osob, postačuje k tomu, aby tato smlouva byla kvalifikována
         jako „koncese na služby“ ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17, pokud smluvní partner zcela nebo přinejmenším
         ve významném rozsahu převezme provozní riziko, kterému je vystaven veřejný zadavatel, i když je toto riziko od začátku velmi
         omezené díky veřejnoprávním podmínkám, za nichž je služba zajišťována.

       Ke třetí otázce
      81      S ohledem na odpověď danou na první a druhou otázku, není namístě odpovídat na třetí otázku.

       K nákladům řízení
      82      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Skutečnost, že v rámci smlouvy na služby není smluvní partner přímo odměňován veřejným zadavatelem, ale má právo vybírat odměnu
            od třetích osob, postačuje k tomu, aby tato smlouva byla kvalifikována jako „koncese na služby“ ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. b)
            směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty
            působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb, pokud smluvní partner zcela nebo přinejmenším
            ve významném rozsahu převezme provozní riziko, kterému je vystaven veřejný zadavatel, i když je toto riziko od začátku velmi
            omezené díky veřejnoprávním podmínkám, za nichž je služba zajišťována.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 29. října 2009. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Společná rybářská politika - Zachování zdrojů - Režim kontroly v odvětví rybolovu -Nařízení (ES) č. 894/97 - Článek 11 - Nařízení (EHS) č. 2241/87 - Článek 1 odst. 1 a 2 - Nařízení (EHS) č. 2847/93 - Článek 2 odst. 1 a čl. 31 odst. 1 a 2 - Zákaz unášených tenatových sítí - Nedostatek účinného systému kontroly za účelem dodržování tohoto zákazu. # Věc C-249/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 29. října 2009 – Komise v. Itálie
      (Věc C‑249/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Společná rybářská politika – Zachování zdrojů – Režim kontroly v odvětví rybolovu – Nařízení (ES) č. 894/97 – Článek 11 –Nařízení (EHS) č. 2241/87 – Článek 1 odst. 1 a 2 – Nařízení (EHS) č. 2847/93 – Článek 2 odst. 1 a čl. 31 odst. 1 a 2 – Zákaz unášených tenatových sítí – Nedostatek účinného systému kontroly za účelem dodržování tohoto zákazu“
      1.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu/Stav k němuž
            se má přihlédnout – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 28)
      2.                     Rybolov – Zachování mořských zdrojů – Kontrolní opatření – Povinnosti členských států (Článek 10 ES; nařízení Rady č. 2241/87,
            čl. 1 odst. 1 a nařízení Rady 2847/93, články 1, 2 a čl. 31 odst. 1 a 2) (viz body 30–33)
      3.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Prokázání nesplnění povinnosti – Důkazní břemeno Komise – Předložení poznatků, z nichž je
            patrné nesplnění povinnosti – Vyvrácení příslušející dotčenému členskému státu (Článek 226 ES) (viz body 45–46)
      4.                     Rybolov – Zachování mořských zdrojů – Kontrolní opatření – Povinnost členských států prosazovat odrazující sankce (Nařízení
            Rady č. 2241/87, čl. 1 odst. 2 a nařízení Rady 2847/93, čl. 31 odst. 1 a 2) (viz body 59–64, 70–72, 77)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení čl. 1 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2241/87 ze dne 23. července 1987 o zavedení některých
                  kontrolních opatření vztahujících se na rybolovné činnosti (Úř. věst. L 207, s. 1) a článku 2 a čl. 31 odst. 1 a 2 nařízení
                  Rady (EHS) č. 2847/93 ze dne 12. října 1993 o zavedení kontrolního režimu pro společnou rybářskou politiku (Úř. věst. L 261,
                  s. 1; Zvl. vyd. 04/02, s. 70) – Inspekce a kontroly rybářských plavidel a jejich činnosti – Opatření, která je třeba přijmout
                  v případě nedodržení platných právních předpisů – Ustanovení týkající se používání nebo držení na palubě unášených tenatových
                  sítí

            Výrok

                  1)

                  	Italská republika tím, že na svém území a ve svých výsostných vodách a ve vodách v její pravomoci dostačujícím způsobem nekontrolovala
                     výkon rybolovné činnosti, zejména ve vztahu k ustanovením upravujícím zákaz držení na palubě a používání unášených tenatových
                     sítí, a tím, že dostačujícím způsobem nekontrolovala, zda jsou přijímána vhodná opatření vůči osobám, které porušují právní
                     úpravu Společenství ve věci držení na palubě a používání unášených tenatových sítí, zejména prostřednictvím použití odrazujících
                     sankcí vůči uvedeným osobám, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 1 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2241/87
                     ze dne 23. července 1987 o zavedení některých kontrolních opatření vztahujících se na rybolovné činnosti, jakož i z čl. 2
                     odst. 1 a čl. 31 odst. 1 a 2 nařízení Rady (EHS) č. 2847/93 ze dne 12. října 1993 o zavedení kontrolního režimu pro společnou
                     rybářskou politiku, ve znění nařízení Rady (ES) č. 2846/98 ze dne 17. prosince 1998.

                  2)

                  	Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. listopadu 2003. # Nizozemské království proti Komisi Evropských společenství. # Věc C-501/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. ledna 1993. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Přechodná opatření. # Věc C-361/90.


ROZSUDEK TRIBUNÁLU (kasačního senátu) 19. června 2012.#Oscar Orlando Arango Jaramillo a další v. Evropská investiční banka (EIB).#Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Zaměstnanci EIB – Důchody – Příspěvek do důchodového systému – Odmítnutí žaloby v prvním stupni jako zjevně nepřípustné – Lhůta pro podání žaloby – Opožděnost – Přiměřená lhůta.#Věc T‑234/11 P.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. srpna 1993. # Klaus Kuhn proti Landwirtschaftskammer Rheinland-Pfalz. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Německo. # Věc C-289/91.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 19. dubna 2012.#Pro‑Braine ASBL a další v. Commune de Braine-le-Château, za přítomnosti: Veolia es treatment SA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État.#Směrnice 1999/31/ES – Skládky odpadů – Směrnice 85/337/EHS – Posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí – Rozhodnutí o dalším provozování povolené skládky bez posouzení vlivů na životní prostředí – Pojem ‚povolení‘.#Věc C‑121/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      19. dubna 2012 (
            *1
         )
      „Směrnice 1999/31/ES — Skládky odpadů — Směrnice 85/337/EHS — Posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí — Rozhodnutí o dalším provozování povolené skládky bez posouzení vlivů na životní prostředí — Pojem ‚povolení‘“
      Ve věci C-121/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d’État (Belgie) ze dne 24. února 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 8. března 2011, v řízení

         Pro-Braine ASBL a další

      proti

         Commune de Braine-le-Château,

      za přítomnosti:

         Veolia es treatment SA,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, E. Juhász (zpravodaj), G. Arestis, T. von Danwitz a D. Šváby, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. prosince 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Pro-Braine ASBL a další J. Sambonem, avocat,

               —

               za Veolia es treatment SA B. Deltourem, avocat,

               —

               za belgickou vládu T. Maternem a C. Pochet, jako zmocněnci,

               —

               za rakouskou vládu A. Poschem a G. Holleyem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi P. Oliverem, A. Marghelisem a M. Verheijem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 14 písm. b) směrnice Rady 1999/31/ES ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů (Úř. věst. L 182, s. 1; Zvl. vyd. 15/04, s. 228), jakož i čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (Úř. věst. L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01, s. 248), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/35/ES ze dne 26. května 2003 (Úř. věst. L 156, s. 17; Zvl. vyd. 15/07, s. 466, dále jen „směrnice 85/337“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi sdružením Pro-Braine ASBL a dalšími (dále jen „sdružení Pro-Braine“) a zastupitelstvem obce Braine-le-Château ohledně návrhu tohoto sdružení na zrušení rozhodnutí povolujícího další provozování podpovrchové skládky odpadu v místě zvaném „Cour-au-Bois Nord“ až do uplynutí platnosti stávajícího povolení, tedy do 27. prosince 2009, kterým byly zrušeny předchozí podmínky jejího provozování a nahrazeny podmínkami novými.

         Právní rámec

         Unijní právní úprava

               3

               Článek 1 směrnice 85/337 stanoví:
               „1.   Tato směrnice se vztahuje na posuzování vlivů těch veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, které by mohly mít významný vliv na životní prostředí.
               2.   Pro účely této směrnice se rozumí:
               ‚záměrem‘

                        —

                        provádění stavebních prací nebo výstavba jiných zařízení nebo děl,

                        —

                        jiné zásahy do přírodního prostředí a krajiny včetně těch, které se týkají těžby nerostných surovin;

                  […]
               ‚povolením‘
               rozhodnutí příslušného orgánu nebo orgánů, které opravňuje oznamovatele k uskutečnění záměru.
               […]“

               4

               Podle čl. 4 odst. 2 směrnice 85/337:
               „S výhradou čl. 2 odst. 3 určí členské státy pro záměry uvedené v příloze II na základě:

                        a)

                        přezkoumání každého jednotlivého případu,

                  nebo

                        b)

                        prahových hodnot nebo kritérií stanovených členským státem,

                  zda záměry podléhají posouzení v souladu s články 5 až 10.
               Členské státy se mohou rozhodnout používat oba postupy uvedené v písm. a) a b).“

               5

               Příloha II směrnice 85/337 vyjmenovává záměry uvedené v čl. 4 odst. 2 této směrnice. Bod 11 této přílohy, nadepsaný „Ostatní záměry“, v tomto kontextu uvádí zejména „[z]ařízení ke zneškodňování odpadu (záměry neuvedené v příloze I)“.

               6

               Mezi záměry uvedené v této příloze patří, jak vyplývá z bodu 13 uvedené přílohy, rovněž „[j]akákoliv změna nebo rozšíření záměrů uvedených v příloze I nebo v příloze II, které jsou již povoleny, uskutečněny nebo jsou právě uskutečňovány, které by mohly mít závažný negativní vliv na životní prostředí (změna nebo rozšíření neobsažené v příloze I)“.

               7

               Pod nadpisem „Podmínky pro vydávání povolení“ stanoví článek 8 směrnice 1999/31 toto:
               „Členské státy přijmou opatření, aby:

                        a)

                        příslušný orgán nevydal pro skládku povolení, pokud nejsou splněny následující podmínky:

                                 i)

                                 aniž je dotčen čl. 3 odst. 4 a 5, musí být projekt skládky v souladu se všemi požadavky této směrnice včetně příloh,

                                 ii)

                                 řízení provozu skládky je svěřeno fyzické osobě splňující technické požadavky na tuto činnost; musí být zajištěna odborná a technická průprava a školení provozovatelů a zaměstnanců skládky,

                                 iii)

                                 skládka bude provozována takovým způsobem, aby byla přijata nezbytná opatření pro vyloučení havárií a omezení jejich důsledků,

                                 iv)

                                 před zahájením ukládání odpadů žadatel učinil příslušná opatření formou složení finanční jistiny nebo jejího ekvivalentu, a to způsobem stanoveným členskými státy tak, aby byly splněny povinnosti (včetně ustanovení týkajících se následné péče po ukončení provozu skládky) smluvně stanovené z titulu povolení vydaného v souladu s ustanoveními této směrnice a aby byly splněny postupy spojené s ukončením provozu, požadované podle článku 13. Tato jistina nebo její ekvivalent budou drženy po dobu požadovanou s ohledem na činnosti spojené s udržováním a následnou péčí o skládku, na které byl ukončen provoz v souladu s čl. 13 písm. d). Členské státy mohou dle své volby prohlásit, že tento bod se nevztahuje na skládky inertního odpadu;

                        b)

                        projekt skládky byl v souladu s příslušnými plány pro nakládání s odpady podle článku 7 směrnice 75/442/EHS;

                        c)

                        před zahájením činností spojených s odstraňováním odpadů příslušný orgán provedl inspekci místa, aby se přesvědčil, že je skládka v souladu s podmínkami stanovenými v povolení, což nijak nesnižuje odpovědnost provozovatele plynoucí z povolení.“

               8

               Článek 14 směrnice 1999/31, nadepsaný „Stávající skládky“, stanoví:
               „Členské státy přijmou opatření, aby povolené skládky nebo skládky, které jsou v období provádění této směrnice již provozovány, mohly nadále fungovat pouze tehdy, budou-li v nejbližší možné době zavedena dále uvedená opatření, nejpozději však osm let ode dne stanoveného v čl. 18 odst. 1.

                        a)

                        Ve lhůtě jednoho roku ode dne stanoveného v čl. 18 odst. 1 provozovatel skládky zpracuje a předloží ke schválení příslušnému orgánu plán úprav místa skládky obsahující prvky uvedené v článku 8, jakož i veškerá nápravná opatření, která považuje za nutná pro splnění požadavků této směrnice s výjimkou požadavků uvedených v příloze I bodu 1.

                        b)

                        Po předložení plánu úprav místa skládky přijme příslušný orgán konečné rozhodnutí, pokud jde o další provozování na základě zmíněného plánu a této směrnice. Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby v souladu s čl. 7 písm. g) a článkem 13 byl v nejkratším termínu ukončen provoz těch skládek, které neobdržely v souladu s článkem 8 povolení k pokračování provozu.

                        c)

                        Na základě schváleného plánu úprav místa skládky povolí příslušný orgán nezbytné práce a stanoví přechodné období pro uskutečnění tohoto plánu. Veškeré stávající skládky, s výjimkou skládek uvedených v příloze I bodu 1, musí být ve lhůtě osmi let ode dne stanoveného v čl. 18 odst. 1 v souladu s požadavky této směrnice.

                  […]“

         Vnitrostátní právní úprava

               9

               Článek 180 čtvrtý pododstavec a následující vládního nařízení ze dne 11. března 1999 o povoleních v oblasti životního prostředí (Moniteur belge ze dne 8. června 1999), ve znění vládního nařízení ze dne 19. září 2002 (Moniteur belge ze dne 27. září 2002, dále jen „vládní nařízení ze dne 11. března 1999“), stanoví:
               „[…] povolení k provozování podpovrchové skládky odpadu udělená před nabytím účinnosti tohoto nařízení zůstávají v platnosti až do stanoveného data skončení platnosti za podmínky, že budou dodrženy následující podmínky.
               Ve lhůtě tří měsíců od nabytí účinnosti tohoto nařízení musí provozovatel podpovrchové skládky odpadu, jemuž bylo uděleno povolení před nabytím účinnosti tohoto nařízení, předložit příslušnému orgánu plán úprav místa skládky obsahující zejména následující údaje:

                        1.

                        údaje o souladu podpovrchové skládky odpadu a souvisejících objektů s příslušnou právní úpravou a případně popis nápravných opatření, která by bylo třeba přijmout;

                        2.

                        informace o svých odborných, technických a finančních předpokladech k dalšímu provozování podpovrchové skládky odpadu a k plnění povinností po ukončení provozu.

                  Na základě plánu úprav místa skládky předloženého provozovatelem příslušný orgán:

                        1.

                        rozhodne o dalším provozování podpovrchové skládky odpadu a zároveň podmínky provozování případně změní nebo je doplní;

                        2.

                        stanoví povinnosti po ukončení provozu v souladu s článkem 59a;

                        3.

                        určí nezbytná opatření, aby byl v co nejkratším termínu ukončen provoz podpovrchové skládky odpadu, která neobdržela povolení k pokračování provozu.

                  […]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Provozování podpovrchové skládky odpadu Cour-au-Bois Nord, nacházející se na území obce Braine-le-Château, bylo povoleno královskou vyhláškou ze dne 7. března 1979, ve znění královské vyhlášky ze dne 27. prosince 1979, na dobu třiceti let za účelem skladování netoxických průmyslových odpadů.

               11

               Toto povolení k provozování bylo dne 29. září 1988 rovněž změněno tak, aby na této skládce mohly být skladovány i jiné druhy odpadů, například domácí a inertní odpad, což mělo za následek klasifikování uvedené skládky jako skládky 2. a 3. třídy. Pozměněné povolení k jejímu provozování bylo převáděno na jednotlivé postupné provozovatele.

               12

               Dne 30. října 2002 vyzval Office wallon des déchets (valonský úřad odpadového hospodářství) společnost Biffa Waste Services SA (dále jen „Biffa Waste Services“), která v té době provozovala skládku v místě Cour-au-Bois Nord, aby v souladu s článkem 180 vládního nařízení ze dne 11. března 1999 předložila plán úprav tohoto místa.

               13

               V průběhu roku 2006 uskutečnila skupina Veolia es treatment SA akvizici společnosti Biffa Waste Services.

               14

               Na základě plánu úprav předloženého společností Biffa Waste Services vydalo obecní zastupitelstvo Braine-le-Château rozhodnutím ze dne 14. května 2008 povolení k dalšímu provozování uvedené podpovrchové skládky odpadu až do 27. prosince 2009, zrušilo stávající podmínky provozování a nahradilo je podmínkami novými.

               15

               Dne 18. července 2008 podalo sdružení Pro-Braine žalobu na neplatnost ke Conseil d’État (Státní rada) směřující proti rozhodnutí ze dne 14. května 2008.

               16

               Žalobce v původním řízení svojí žalobou v podstatě obecnímu zastupitelstvu Braine-le-Château vytýká, že rozhodnutí přijalo, aniž nejprve žádost o provozování tohoto citlivého zařízení posoudilo z hlediska vlivů na životní prostředí, a konkrétně aniž požadovalo provedení studie vlivů na životní prostředí a dodrželo hmotněprávní a procesní náležitosti, které jsou s tím spojeny.

               17

               Podle žalobce v původním řízení je rozhodnutí ze dne 14. května 2008 protiprávní, jelikož rozhodnutí o pokračování provozování přijaté podle článku 180 vládního nařízení ze dne 11. března 1999 představuje „povolení“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337 a podpovrchové skládky odpadu třídy 2 představují zařízení uvedené v bodě 11 písm. b) přílohy II směrnice 85/337, které automaticky podléhá provedení studie vlivů podle článku 2 nařízení valonské vlády ze dne 4. července 2002, kterým byl stanoven seznam záměrů podléhajících studii vlivů a citlivých zařízení a činností.

               18

               S ohledem na tyto úvahy se Conseil d’État rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je konečné rozhodnutí o dalším provozování povolené nebo již provozované skládky přijaté na základě čl. 14 písm. b) směrnice […] 1999/31[…] ‚povolením‘ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337[…]?“

         K předběžné otázce

               19

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda konečné rozhodnutí, jímž bylo povoleno další provozování stávající skládky přijaté podle čl. 14 písm. b) směrnice 1999/31 na základě plánu úprav předloženého provozovatelem představuje „povolení“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337.

               20

               Ze znění článku 14 směrnice 1999/31, nadepsaného „Stávající skládky“, vyplývá, že členské státy musejí přijmout opatření, aby povolené skládky nebo skládky, které jsou v období provádění uvedené směrnice již provozovány, mohly nadále fungovat pouze tehdy, splní-li jejich provozovatelé požadavky uvedené směrnice.

               21

               Za tímto účelem provozovatelé těchto skládek zpracují a předloží ke schválení příslušnému orgánu plán úprav místa každé skládky, obsahující požadavky vyjmenované v článku 8 směrnice 1999/31, jakož i veškerá nápravná opatření, která považují za nutná pro splnění požadavků uvedené směrnice, s výjimkou požadavků uvedených v její příloze I bodě 1.

               22

               Podle čl. 14 písm. b) směrnice 1999/31 přijme po předložení tohoto plánu úprav příslušný orgán konečné rozhodnutí stran dalšího provozování na základě zmíněného plánu této směrnice.

               23

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že provozování skládky v místě Cour-au-Bois Nord bylo povoleno královskou vyhláškou ze dne 7. března 1979, ve znění královské vyhlášky ze dne 27. prosince 1979, na dobu třiceti let, tedy do 27. prosince 2009. Ze spisu rovněž plyne, že v okamžiku vzniku sporu v původním řízení byla tato skládka provozována nepřetržitě od vydání původního povolení a že platnost povolení k provozování neuplynula.

               24

               Společnost provozující uvedenou skládku, Biffa Waste Services, předložila dne 23. května 2003 obecní správě Braine-le-Château plán úprav podle článku 180 vládního nařízení ze dne 11. března 1999 splňující požadavky článku 14 směrnice 1999/31.

               25

               Na základě tohoto plánu úprav povolilo obecní zastupitelstvo Braine-le-Château rozhodnutím ze dne 14. května 2008 další provozování skládky Cour-au-Bois Nord, a to až do uplynutí platnosti stávajícího povolení, tedy do 27. prosince 2009, zrušilo předcházející podmínky jejího provozování a nahradilo je podmínkami novými.

               26

               Je tak třeba přezkoumat, zda takové rozhodnutí představuje „povolení“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337.

               27

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že pojem „povolení“ je v čl. 1 odst. 2 druhém pododstavci směrnice 85/337 definován jako „rozhodnutí příslušného orgánu nebo orgánů, které opravňuje oznamovatele k uskutečnění záměru“. Proto se o „povolení“ ve smyslu této směrnice může jednat jen tehdy, má-li být uskutečněn „záměr“.

               28

               Definice pojmu „záměr“ uvedená v čl. 1 odst. 2 prvním pododstavci směrnice 85/337 neupřesňuje, zda mohou být změny nebo rozšíření stávajících záměrů samy považovány za „záměry“.

               29

               „Záměry“ ve smyslu směrnice 85/337 jsou však zejména zařízení a místa vyjmenované v její příloze II, na niž odkazuje čl. 4 odst. 2 této směrnice. Bod 11 uvedené přílohy II, nadepsaný „Ostatní záměry“, v tomto kontextu uvádí zejména „[z]ařízení ke zneškodňování odpadu (záměry neuvedené v příloze I)“, tedy kategorii zahrnující místa podpovrchového skladování odpadu. Bod 13 téže přílohy zahrnuje do dotčených záměrů „[j]akoukoliv změnu nebo rozšíření záměrů uvedených v příloze I nebo v příloze II, které jsou již povoleny, uskutečněny nebo jsou právě uskutečňovány, které by mohly mít závažný negativní vliv na životní prostředí […]“.

               30

               Z těchto ustanovení vyplývá, že změna nebo rozšíření takového místa podpovrchového skladování odpadu, jaké je dotčeno ve sporu v původním řízení, může představovat „záměr“ ve smyslu směrnice 85/337 za podmínky, že může mít závažný negativní vliv na životní prostředí.

               31

               Jak určil Soudní dvůr, výraz „záměr“ se vztahuje k pracím nebo zásahům měnícím fyzický stav daného místa (rozsudek ze dne 17. března 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a další, C-275/09, Sb. rozh. s. I-1753, body 20, 24 a 38).

               32

               Pouhé prodloužení platnosti stávajícího povolení k provozu místa podpovrchového skladování odpadu tudíž nelze při neexistenci prací nebo zásahů měnících fyzický stav daného místa kvalifikovat jako „záměr“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 druhého pododstavce směrnice 85/337.

               33

               Pokud se tedy „plán úprav“, který je předmětem „konečného rozhodnutí“ přijatého podle čl. 14 písm. b) směrnice 1999/31, týká změny nebo rozšíření prostřednictvím prací nebo zásahů měnících fyzický stav takového místa podpovrchového skladování odpadu a pokud by mohl mít závažný negativní vliv na životní prostředí, mohlo by být uvedené rozhodnutí považováno za „povolení“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337.

               34

               Co se týče věci v původním řízení, Soudní dvůr nemá k dispozici dostatečné poznatky, které by mu umožňovaly provést posouzení důsledků rozhodnutí obecního zastupitelstva Braine-le-Château ze dne 14. května 2008 pro skládku Cour-au-Bois Nord, které každopádně přísluší předkládajícímu soudu.

               35

               Předkládajícímu soudu tak přísluší, aby ověřil, zda konečné rozhodnutí týkající se plánu úprav předloženého provozovatelem dotčeným v původním řízení podle čl. 14 písm. b) směrnice 1999/31 povoluje změnu nebo rozšíření dotčeného zařízení nebo místa prostřednictvím prací nebo zásahů měnících jeho fyzický stav, které by mohly mít závažný negativní vliv na životní prostředí, a představovat tudíž „záměr“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337 a bodu 13 první odrážky její přílohy II.

               36

               Při posuzování existence závažného negativního vlivu na životní prostředí v rámci tohoto ověření musí být zohledněno to, že účelem plánu úprav schváleného takovým konečným rozhodnutím je, jak vyplývá z dvacátého šestého bodu odůvodnění směrnice 1999/31, přijetí opatření nutných pro přizpůsobení stávající skládky ustanovením této směrnice, a že toto rozhodnutí je tedy v souladu s politikou ochrany životního prostředí.

               37

               Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že konečné rozhodnutí o dalším provozování stávající skládky přijaté podle čl. 14 písm. b) směrnice 1999/31 na základě plánu úprav představuje „povolení“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337 pouze tehdy, když toto rozhodnutí povoluje změnu nebo rozšíření daného zařízení nebo místa prostřednictvím prací nebo zásahů měnících jejich fyzický stav, které by mohly mít závažný negativní vliv na životní prostředí ve smyslu bodu 13 přílohy II směrnice 85/337, a představovat tak „záměr“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 této směrnice.

         K nákladům řízení

               38

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Konečné rozhodnutí o dalším provozování stávající skládky přijaté podle čl. 14 písm. b) směrnice Rady 1999/31/ES ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů na základě plánu úprav představuje „povolení“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 85/337EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/35/ES ze dne 26. května 2003, pouze tehdy, když toto rozhodnutí povoluje změnu nebo rozšíření daného zařízení nebo místa prostřednictvím prací nebo zásahů měnících jejich fyzický stav, které by mohly mít závažný negativní vliv na životní prostředí ve smyslu bodu 13 přílohy II uvedené směrnice 85/337, a představovat tak „záměr“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 této směrnice.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 1. února 1979. # Giuseppe Bardi proti Azienda Agricola Paradiso. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura di Cecina - Itálie. # Věc 121/78.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. října 2011.#Aurora Sousa Rodríguez a další proti Air France SA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra - Španělsko.#Řízení o předběžné otázce - Letecká doprava - Nařízení (ES) č. 261/2004 - Článek 2 písm. l) - Náhrady cestujícím v případě zrušení letu - Pojem ‚zrušení‘ - Článek 12 - Pojem ‚další náhrady‘ - Náhrada škody podle vnitrostátního práva.#Věc C-83/10.

text:
      Věc C-83/10
      Aurora Sousa Rodríguez a další
      v.
      Air France SA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra)
      „Řízení o předběžné otázce – Letecká doprava – Nařízení (ES) č. 261/2004 – Článek 2 písm. l) – Náhrady cestujícím v případě zrušení letu – Pojem ‚zrušení‘ – Článek 12 – Pojem ‚další náhrady‘ – Náhrada škody podle vnitrostátního práva“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Doprava – Letecká doprava – Nařízení č. 261/2004 – Společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě
            odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letu – Zrušení – Pojem
      (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 261/2004, čl. 2 písm. l) a čl. 5 odst. 3)
      2.        Doprava – Letecká doprava – Nařízení č. 261/2004 – Společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě
            odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letu – Další náhrady – Dosah – Náhrada nehmotné újmy – Zahrnutí
      (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 261/2004, články 8, 9 a 12; Montrealská úmluva z roku 1999)
      1.        Pojem „zrušení“, tak jak je definován v čl. 2 písm. l) nařízení č. 261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a
         pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se
         zrušuje nařízení č. 295/91, musí být vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje výlučně na případ, v němž dotčené letadlo vůbec
         nevzlétne, ale zahrnuje rovněž případ, v němž toto letadlo vzlétlo, ale bylo ať už z jakéhokoli důvodu následně nuceno vrátit
         se na letiště odletu a cestující z uvedeného letadla byli převedeni na jiné lety.

      Důvod, proč bylo letadlo nuceno vrátit se na letiště odletu, nemá v tomto ohledu žádný vliv. Tento důvod je totiž relevantní
         pouze pro účely určení, zda je uvedené zrušení případně způsobeno mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zabránit,
         i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata, ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení č. 261/2004, a přitom v takovém případě
         povinnost k náhradě škody nevzniká.

      (viz body 34–35, výrok 1)
      2.        Pojem „další náhrady“ uvedený v článku 12 nařízení č. 261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím
         v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení
         č. 295/91, musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátnímu soudu umožňuje za podmínek stanovených Montrealskou úmluvou o
         sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu nebo vnitrostátním právem přiznat náhradu škody, včetně nehmotné
         újmy, způsobené v důsledku porušení smlouvy o letecké přepravě. Naproti tomu nemůže tento pojem „další náhrady“ vnitrostátnímu
         soudu sloužit jako právní základ k tomu, aby uložil leteckému dopravci povinnost nahradit cestujícím, jejichž let byl zpožděn
         nebo zrušen, výdaje, které posledně uvedení museli vynaložit v důsledku nesplnění povinností uvedeného dopravce poskytnout
         cestujícím pomoc a péči stanovených v článcích 8 a 9 tohoto nařízení.

      (viz bod 46, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      13. října 2011 (*)

      „Řízení o předběžné otázce – Letecká doprava – Nařízení (ES) č. 261/2004 – Článek 2 písm. l) – Náhrady cestujícím v případě zrušení letu – Pojem ‚zrušení‘ – Článek 12 – Pojem ‚další náhrady‘ – Náhrada škody podle vnitrostátního práva“
      Ve věci C‑83/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Juzgado de lo Mercantil
         nº 1 de Pontevedra (Španělsko) ze dne 1. února 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 11. února 2010, v řízení

      Aurora Sousa Rodríguez,
      Yago López Sousa,
      Rodrigo Manuel Puga Lueiro,
      Luis Ángel Rodríguez González,
      María del Mar Pato Barreiro,
      Manuel López Alonso,
      Yaiza Pato Rodríguez
      proti
      Air France SA,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za A. Sousa Rodríguez, Y. López Sousu, R. M. Puga Lueira, L. Á. Rodríguez Gonzáleze, M. del Mar Pato Barreiro, M. López Alonsa
         a Y. Pato Rodríguez J. Portela Leirosem, Procurador de los Tribunales, ve spolupráci s J. González Pérezem, abogado,

      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a M. Perrotem, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Russo, avvocato dello Stato,
      –        za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,
      –        za vládu Spojeného království S. Hathawayem, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Beardem, barrister,
      –        za Evropskou komisi L. Lozano Palacios a K. Simonssonem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 28. června 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 písm. l) a článku 12 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES)
         č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě
         odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst.
         L 46, s. 1; Zvl. vyd. 07/08, s. 10; oprava v Úř. věst. L 92, 4.4.2009, s. 5).

      2        Uvedená žádost byla podána ve sporu mezi sedmi cestujícími a společností Air France SA (dále jen „Air France“) ve věci odškodnění
         za újmu, kterou uvedení cestující podle svého názoru utrpěli v důsledku významného zpoždění a nepříjemností způsobených technickými
         problémy letadla této letecké společnosti na letu mezi Paříží (Francie) a Vigem (Španělsko).

       Právní rámec
       Mezinárodní právo
      3        Evropské společenství se zúčastnilo mezinárodní diplomatické konference o leteckém právu, která se konala v Montrealu od 10.
         do 28. května 1999 a na které byla dne 28. května 1999 přijata Úmluva o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou
         dopravu (dále jen „Montrealská úmluva“), a Společenství tuto úmluvu podepsalo 9. prosince 1999.

      4        Dne 5. dubna 2001 přijala Rada Evropské unie rozhodnutí 2001/539/ES o uzavření Úmluvy o sjednocení některých pravidel pro
         mezinárodní leteckou dopravu (Montrealská úmluva) Evropským společenstvím (Úř. věst. L 194, s. 38; Zvl. vyd. 07/05, s. 491).
         Tato úmluva vstoupila v platnost ve vztahu k Evropské unii dne 28. června 2004.

      5        Článek 19 Montrealské úmluvy, nadepsaný „Zpoždění“, který je součástí kapitoly III této úmluvy, nadepsané „Odpovědnost dopravce
         a rozsah náhrad škody“, stanoví:

      „Dopravce odpovídá za škody způsobené zpožděním při letecké dopravě cestujících, zavazadel nebo nákladu. Dopravce však neodpovídá
         za škody způsobené zpožděním, je-li prokázáno, že on, jeho zaměstnanci a zprostředkovatelé [zástupci] učinili všechna opatření,
         která lze přiměřeně požadovat, k tomu, aby se předešlo takové škodě, nebo že dopravce, jeho zaměstnanci či zprostředkovatelé
         [zástupci] nemohli taková opatření učinit.“

      6        Článek 22 odst. 1 této úmluvy, nadepsaný „Meze odpovědnosti za zpoždění, zavazadla a dopravovaný náklad“, který je součástí
         téže kapitoly III, stanoví:

      „V případě škody způsobené zpožděním při přepravě osob, jak je uvedeno v článku 19, je odpovědnost dopravce za každého cestujícího
         omezena na 4150 zvláštních práv čerpání.“

      7        Článek 29 Montrealské úmluvy, nadepsaný „Základ pro uplatnění nároků“, stanoví:

      „Náhradu za škodu vzniklou při přepravě cestujících, zavazadel a nákladu na základě této úmluvy, přepravní smlouvy nebo obecné
         občanskoprávní odpovědnosti nebo jinak lze žádat pouze na základě podmínek a mezí odpovědnosti stanovených v této úmluvě [...]“

       Unijní právo
       Nařízení (ES) č. 2027/97
      8        Článek 1 nařízení Rady (ES) č. 2027/97 ze dne 9. října 1997 o odpovědnosti leteckého dopravce při letecké dopravě cestujících
         a jejich zavazadel (Úř. věst. L 285, s. 1; Zvl. vyd. 07/03, s. 489), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 889/2002
         ze dne 13. května 2002 (Úř. věst. L 140, s. 2; Zvl. vyd. 07/06, s. 246, dále jen „nařízení č. 2027/97“), stanoví:

      „Toto nařízení provádí příslušná ustanovení Montrealské úmluvy [...]“
      9        Článek 3 odst. 1 nařízení č. 2027/97 stanoví:

      „Odpovědnost leteckého dopravce Společenství, pokud jde o cestující a jejich zavazadla, se řídí ustanoveními Montrealské úmluvy
         pro danou odpovědnost.“

       Nařízení č. 261/2004
      10      Desátý a sedmnáctý bod odůvodnění nařízení č. 261/2004 uvádí:

      „(10) Cestujícím, kterým byl odepřen nástup na palubu proti jejich vůli, by se mělo umožnit zrušení jejich letů a proplacení jejich
         letenek nebo pokračování za uspokojivých podmínek, přičemž by o ně mělo být dostatečně postaráno, zatímco čekají na pozdější
         let.

      [...]
      (17)      O cestující, jejichž lety jsou zpožděné o určitou dobu, by mělo být dostatečně postaráno a měla by jim být poskytnuta možnost
         zrušení jejich letů a proplacení jejich letenek nebo pokračování za uspokojivých podmínek.“

      11      Článek 1 odst. 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Předmět“, stanoví:

      „Toto nařízení stanoví za podmínek v něm stanovených minimální práva cestujících, jestliže:
      a)      je jim odepřen nástup na palubu proti jejich vůli;
      b)      je jejich let zrušen;
      c)      je jejich let zpožděn.“
      12      Článek 2 písm. l) uvedeného nařízení pod nadpisem „Definice“ stanoví:

      „Pro účely tohoto nařízení se:
      [...]
      l)      ‚zrušením‘ rozumí neuskutečnění letu, který byl dříve plánován a na který bylo rezervováno alespoň jedno místo.“
      13      Článek 5 odst. 1 až 3 téhož nařízení, nadepsaný „Zrušení“, stanoví:

      „1.      V případě zrušení letu:
      a)      je dotčeným cestujícím nabídnuta provozujícím leteckým dopravcem pomoc v souladu s článkem 8;
      b)      je dotčeným cestujícím nabídnuta provozujícím leteckým dopravcem pomoc v souladu s čl. 9 odst. 1 písm. a) a odst. 2 a v případě
         přesměrování, jestliže [důvodně] očekávatelný čas nového odletu je alespoň následující den po plánovaném odletu zrušeného
         letu, pomoc stanovená v čl. 9 odst. 1 písm. b) a c);

      c)      mají dotčení cestující v souladu s článkem 7 právo na náhradu škody od provozujícího leteckého dopravce, jestliže
      i)      nejsou o zrušení informováni alespoň dva týdny před plánovaným časem odletu, nebo
      ii)      nejsou o zrušení informováni ve lhůtě od dvou týdnů do sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není jim nabídnuto přesměrování,
         které by jim umožnilo odletět nejpozději [nejdříve] dvě hodiny před plánovaným časem odletu a dosáhnout jejich cílového místa
         určení nejpozději čtyři hodiny po plánovaném čase příletu, nebo

      iii)      nejsou informování o zrušení ve lhůtě kratší sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není jim nabídnuto přesměrování jejich
         letu, které by jim umožnilo odletět nejpozději [nejdříve] jednu hodinu před plánovaným časem odletu a dosáhnout cílového místa
         určení nejpozději dvě hodiny po plánovaném čase příletu.

      2.      Jestliže jsou cestující informováni o zrušení, musí jim být poskytnuto vysvětlení ohledně možné náhradní dopravy.
      3.      Provozující letecký dopravce není povinen platit náhradu v souladu s článkem 7, jestliže může prokázat, že zrušení je způsobeno
         mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata.“

      14      Článek 6 odst. 1 nařízení č. 261/2004, nadepsaný „Zpoždění“, stanoví:

      „Jestliže provozující letecký dopravce důvodně očekává, že let bude oproti plánovanému času odletu zpožděn:
      a)      o dvě hodiny nebo více v případě letů o délce nejvýše 1500 kilometrů, nebo
      b)      o tři hodiny nebo více v případě všech letů ve Společenství delších než 1500 kilometrů a všech ostatních letů o délce od 1500
         kilometrů do 3500 kilometrů, nebo

      c)      o čtyři hodiny nebo více v případě všech letů nespadajících pod písmeno a) nebo b),
      nabídne provozující letecký dopravce cestujícím
      i)      pomoc stanovenou v čl. 9 odst. 1 písm. a) a odst. 2 a
      ii)      pomoc stanovenou v čl. 9 odst. 1 písm. b) a c), jestliže důvodně očekávaný čas odletu je alespoň o den později než čas odletu
         původně oznámený, a

      iii)      pomoc stanovenou v čl. 8 odst. 1 písm. a), jestliže zpoždění trvá alespoň pět hodin.“
      15      Článek 7 odst. 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Právo na náhradu škody“ ,stanoví:

      „1.      Odkazuje-li se na tento článek, obdrží cestující náhradu ve výši:
      a)      250 EUR u všech letů o délce nejvýše 1500 kilometrů;
      […]“
      16      Článek 8 uvedeného nařízení, nadepsaný „Právo na proplacení výdajů nebo na přesměrování“, stanoví:

      „1.      Odkazuje-li se na tento článek, je cestujícím nabídnuta možnost volby mezi:
      a)      –       náhradou pořizovací ceny letenky do sedmi dní způsobem stanoveným v čl. 7 odst. 3, a to za část nebo části neuskutečněné cesty
         a za část nebo části již uskutečněné cesty, jestliže let nadále neslouží účelu vztahujícímu se k původnímu cestovnímu plánu
         cestujícího, spolu s případným

      –        zpátečním letem do původního místa odletu, a to při nejbližší příležitosti;
      b)       přesměrováním za srovnatelných dopravních podmínek a při nejbližší příležitosti na jejich cílové místo určení; nebo
      c)       přesměrováním za srovnatelných dopravních podmínek na jejich cílové místo určení v pozdější době podle přání cestujícího s výhradou
         dostupnosti míst.

      [...]
      3.      [...] [V] případě, kdy místo, město nebo region obsluhuje několik letišť a provozující letecký dopravce nabízí cestujícím
         let do jiného letiště, než které bylo uvedeno v původní rezervaci, nese provozující letecký dopravce náklady na přepravu cestujícího
         z tohoto jiného letiště buď na letiště, které bylo uvedeno v původním knihování [v původní rezervaci], nebo na jiné [nedaleké]
         místo určení dohodnuté s cestujícím.“

      17      Článek 9 odst. 1 a 2 nařízení č. 261/2004, nadepsaný „Právo na poskytnutí péče“, stanoví:

      „1.      Odkazuje-li se na tento článek, jsou cestujícím zdarma nabídnuty:
      a)      strava a občerstvení v rozsahu přiměřeném čekací době;
      b)      ubytování v hotelu, pokud
      –        se pobyt na jednu noc nebo více nocí stane nezbytným, nebo
      –        se nezbytným stane pobyt delší než zamýšlený cestujícím;
      c)      přeprava mezi letištěm a místem ubytování (hotelem nebo jiným zařízením).
      2.      Navíc jsou cestujícím zdarma nabídnuty dva telefonní hovory, podání dvou zpráv telexem nebo faxem nebo elektronickou poštou.“
      18      Článek 12 odst. 1 tohoto nařízení pod nadpisem „Další náhrady“ stanoví:

      „Toto nařízení se použije, aniž jsou dotčena práva cestujících požadovat další náhrady. Náhrady poskytnuté podle tohoto nařízení
         mohou být od dalších náhrad odečteny.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      19      Žalobci v původním řízení uzavřeli s Air France smlouvu o letecké přepravě, podle níž měli být přepraveni z Paříže (Francie)
         do Viga (Španělsko) letem č. 5578 uvedené společnosti. Let byl stanoven na den 25. září 2008 s plánovaným časem odletu v 19:40
         z letiště Paříž – Charles de Gaulle.

      20      Několik minut po vzletu letadla v plánovaném čase rozhodl pilot z důvodu technických potíží letadla o návratu do místa odletu,
         na letiště Paříž – Charles de Gaulle. Žádná okolnost v soudním spise v původním řízení nesvědčí o tom, že by letadlo po návratu
         na letiště odletu opět vzlétlo a se zpožděním dospělo na své místo určení.

      21      Tři z cestujících dotčeného letu byli požádáni, aby letěli následující den, dne 26. září 2008, s plánovaným odletem v 7:05
         z letiště Paříž – Orly do místa určení v Porto (Portugalsko), z něhož se do Viga přepravili prostřednictvím taxislužby. Jinému
         cestujícímu bylo nabídnuto, aby letěl tentýž den z Paříže do Viga přes Bilbao. Zbývající cestující umístila Air France na
         svůj let Paříž – Vigo s odletem rovněž dne 26. září 2008 ve stejný čas, jako byl čas letu, u něhož došlo k potížím (19:40).
         S výjimkou jednoho nebyl žádný z cestujících z letu z předešlého dne ubytován na náklady společnosti Air France ani nebyla
         žádnému cestujícímu ze strany této letecké společnosti poskytnuta pomoc.

      22      Sedm z cestujících na letu č. 5578, totiž žalobci v původním řízení, podalo proti společnosti Air France žalobu na náhradu
         škody s příslušenstvím k Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra (obchodní soud v Pontevedra) z důvodu porušení smlouvy
         o letecké přepravě.

      23      Žalobci v původním řízení se domáhají náhrady škody podle článku 7 nařízení č. 261/2004 ve výši paušální částky 250 eur pro
         každého z nich, jak je stanoveno v tomto ustanovení. Jeden z cestujících mimoto požaduje náhradu výdajů, které musel vynaložit
         za svůj převoz z letiště Porto do Viga prostřednictvím taxislužby. Jiný žalobce požaduje náhradu svých výdajů vynaložených
         za stravu na letišti v Paříži, jakož i výdajů spojených s péčí o psa, která byla o den delší, než bylo původně předpokládáno.
         Všichni žalobci se konečně domáhají toho, aby bylo společnosti Air France uloženo zaplacení dodatečné částky z důvodu náhrady
         nehmotné újmy, kterou podle svého názoru utrpěli.

      24      Za těchto okolností se Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Je třeba pojem ‚zrušení‘ definovaný v čl. 2 písm. l) [nařízení č. 261/2004] vykládat pouze ve smyslu neuskutečnění plánovaného
         odletu nebo také ve smyslu jakékoli okolnosti, v jejímž důsledku let, na který jsou rezervována místa, odletí, ale nedorazí
         do cíle, včetně nuceného návratu z technických příčin na letiště odletu?

      2)      Je třeba pojem ‚další náhrady‘ použitý v článku 12 uvedeného nařízení vykládat v tom smyslu, že vnitrostátní soud může v případě
         zrušení přiznat náhradu škody, včetně nehmotné újmy, za porušení smlouvy o letecké přepravě v souladu s pravidly stanovenými
         ve vnitrostátních právních předpisech a judikatuře v oblasti porušení smluvních závazků, nebo se musí taková náhrada naopak
         týkat jen řádně odůvodněných výdajů vynaložených cestujícími, které nejsou náležitě nahrazeny leteckým dopravcem v souladu
         s požadavky podle článků 8 a 9 [nařízení č. 261/2004], i když tato ustanovení nebyla výslovně uplatněna, nebo jsou konečně
         obě výše zmíněná pojetí pojmu ‚další náhrady‘ vzájemně slučitelná?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      25      Podstatou otázky předkládajícího soudu, který má pro účely přiznání náhrady škody cestujícím na základě ustanovení článku
         5 ve spojení s ustanoveními článku 7 nařízení č. 261/2004 rozhodnout, zda lze dotčený let kvalifikovat jako „zrušený“ ve smyslu
         čl. 2 písm. l) tohoto nařízení, je, zda se pojem „zrušení“ vztahuje výlučně na případ, v němž dotčené letadlo vůbec nevzlétne,
         nebo zda rovněž zahrnuje případ, v němž bylo toto letadlo, třebaže vzlétlo, nuceno se vrátit v důsledku technických potíží
         stroje na letiště odletu.

      26      Úvodem je třeba připomenout, že čl. 2 písm. l) uvedeného nařízení definuje „zrušení“ jako „neuskutečnění letu, který byl dříve
         plánován a na který bylo rezervováno alespoň jedno místo“. Předtím než bude možné rozhodnout o významu pojmu „zrušení“, je
         tedy třeba upřesnit význam pojmu „let“ ve smyslu uvedeného článku.

      27      V tomto ohledu již měl Soudní dvůr za to, že se „let“ v zásadě skládá z jedné operace letecké dopravy, a tak určitým způsobem
         představuje „jednotku“ této dopravy provedenou leteckým dopravcem, který určuje její letový řád (rozsudek ze dne 10. července
         2008, Emirates Airlines, C‑173/07, Sb. rozh. s. I‑5237, bod 40). Mimoto Soudní dvůr upřesnil, že letový řád je zásadním prvkem
         letu, neboť let se uskutečňuje podle plánu předem stanoveného dopravcem (rozsudek ze dne 19. listopadu 2009, Sturgeon a další,
         C‑402/07 a C‑432/07, Sb. rozh. s. I‑10923, bod 30).

      28      Jelikož pojem „letový řád“ označuje trasu, kterou má letadlo uskutečnit z letiště odletu na letiště příletu podle stanoveného
         časového plánu, vyplývá z toho, že aby mohl být let považován za uskutečněný, nestačí, aby letadlo vzlétlo v souladu se stanoveným
         letovým řádem, ale je rovněž třeba, aby dosáhlo svého místa určení, tak jak je uvedeno ve zmíněném letovém řádu. V důsledku
         okolnosti, že byl zajištěn vzlet, ale letadlo se následně vrátilo na letiště odletu, aniž dosáhlo místa určení uvedeného v letovém
         řádu, přitom nelze mít za to, že by se let, tak jak byl původně plánován, uskutečnil.

      29      Kromě toho z definice podle čl. 2 písm. l) nařízení č. 261/2004 nijak nevyplývá, že by „zrušení“ původně plánovaného letu
         ve smyslu uvedeného článku vyžadovalo nad rámec skutečnosti, že tento let nebyl uskutečněn, přijetí výslovného rozhodnutí
         o jeho zrušení.

      30      V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že je v zásadě možné dospět k závěru, že ke zrušení došlo i tehdy, pokud je původně plánovaný
         a zpožděný let přesunut na jiný let, tedy jestliže je upuštěno od původního plánu daného letu a jeho cestující se připojí
         k cestujícím jiného, rovněž plánovaného letu, a to bez ohledu na let, který si takto transferovaní cestující rezervovali (výše
         uvedený rozsudek Sturgeon a další, bod 36).

      31      V takové situaci není nijak nezbytné, aby všichni cestující, kteří si rezervovali místo na původně plánovaném letu, byli přepraveni
         jiným letem. V tomto ohledu je relevantní pouze individuální situace každého takto přepravovaného cestujícího, tedy skutečnost,
         že od původního plánu letu bylo v případě dotyčného cestujícího upuštěno.

      32      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že jak čl. 1 odst. 1 písm. b), tak i desátý a sedmnáctý bod odůvodnění nařízení č. 261/2004
         v jeho různých jazykových verzích hovoří o zrušení „jejich“ letu.

      33      Je nesporné, že všichni žalobci v původním řízení byli převedeni na jiné lety plánované na den následující den stanoveného
         odletu, což jim umožnilo dosáhnout jejich cílového místa určení, totiž Viga, v případě některých z nich prostřednictvím navazujícího
         spoje. „Jejich“ původně plánovaný let je tudíž třeba kvalifikovat jako „zrušený“.

      34      Konečně je třeba uvést, že důvod, proč bylo letadlo nuceno vrátit se na letiště odletu, a tedy nedosáhlo svého cílového místa
         určení, nemá na kvalifikaci letu jako „zrušeného“ ve smyslu výše uvedené definice podle čl. 2 písm. l) nařízení č. 261/2004
         žádný dopad. Tento důvod je totiž relevantní pouze v rámci rozhodování o náhradě škody způsobené cestujícím v důsledku zrušení
         jejich letu pro účely určení, zda je uvedené zrušení případně „způsobeno mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zabránit,
         i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata“, ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení č. 261/2004, a přitom v takovém případě
         povinnost k náhradě škody nevzniká.

      35      S ohledem na předcházející úvahy je třeba na první otázku odpovědět, že pojem „zrušení“, tak jak je definován v čl. 2 písm. l)
         nařízení č. 261/2004, musí být v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje
         výlučně na případ, v němž dotčené letadlo vůbec nevzlétne, ale zahrnuje rovněž případ, v němž toto letadlo vzlétlo, ale bylo
         ať už z jakéhokoli důvodu následně nuceno vrátit se na letiště odletu a cestující z uvedeného letadla byli převedeni na jiné
         lety.

       Ke druhé otázce
      36      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda může vnitrostátní soud v rámci „dalších náhrad“ stanovených v článku
         12 nařízení č. 261/2004 uložit leteckému dopravci, aby poskytl náhradu za jakýkoli druh újmy, včetně újmy nehmotné, způsobené
         porušením smlouvy o letecké přepravě, a to v souladu s vnitrostátními předpisy. Zejména si klade otázku, zda tyto další náhrady
         mohou zahrnovat náhrady výdajů, které musel cestující vynaložit z důvodu, že letecký dopravce nesplnil povinnosti poskytnout
         cestujícím pomoc a postarat se o ně, které pro něj vyplývají z článků 8 a 9 nařízení č. 261/2004.

      37      Úvodem je třeba připomenout, že článek 1 nařízení č. 261/2004 zdůrazňuje minimální povahu práv, která zakládá ve prospěch
         cestujících v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu proti jejich vůli, zrušení jejich letu či zpoždění letu.
         Mimoto článek 12 tohoto nařízení, nadepsaný „Další náhrady“, stanoví, že se uvedené nařízení použije, aniž jsou dotčena práva
         cestujících požadovat další náhrady. Je v něm rovněž uvedeno, že náhrady poskytnuté podle téhož nařízení mohou být od takových
         náhrad odečteny.

      38      Z těchto ustanovení vyplývá, že náhrady poskytnuté cestujícím v letecké dopravě na základě článku 12 nařízení č. 261/2004
         mají doplňovat uplatňování opatření stanovených v uvedeném nařízení, tak aby cestující byli odškodněni za veškerou újmu, která
         jim byla způsobena v důsledku nesplnění smluvních závazků leteckým dopravcem. Toto ustanovení tedy umožňuje vnitrostátnímu
         soudu uložit leteckému dopravci, aby poskytl náhradu za škodu způsobenou cestujícím porušením smlouvy o letecké přepravě na
         základě jiného právního základu, než je nařízení č. 261/2004, to znamená zejména za podmínek stanovených v Montrealské úmluvě
         nebo ve vnitrostátním právu.

      39      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že samotná standardizovaná a okamžitá opatření přijatá na
         základě nařízení č. 261/2004 nebrání tomu, aby dotyční cestující v případě, že jim totéž nesplnění smluvních závazků leteckým
         dopravcem způsobí vedle toho i škody zakládající nárok na náhradu škody, mohli kromě toho podat žaloby na náhradu uvedených
         škod za podmínek stanovených Montrealskou úmluvou (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04,
         Sb. rozh. s. I‑403, bod 47).

      40      Konkrétně ustanovení článků 19, 22 a 29 Montrealské úmluvy, která jsou podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2027/97 použitelná
         i ve vztahu k odpovědnosti leteckého dopravce usazeného na území členského státu, upřesňují podmínky, za nichž mohou být poté,
         co došlo ke zpoždění nebo zrušení letu, dotyčnými cestujícími podány žaloby směřující k dosažení individualizované nápravy
         tím, že jim bude odpovědnými dopravci poskytnuta náhrada škody vyplývající z porušení smlouvy o letecké přepravě spolu s příslušenstvím.

      41      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 6. května 2010, Walz (C‑63/09, Sb. rozh. s. I-04239,
         bod 29), rozhodl, že pojmy „újma“ a „škoda“ uvedené v kapitole III Montrealské úmluvy musejí být chápány tak, že zahrnují
         jak majetkovou, tak i nemajetkovou složku újmy. Z toho vyplývá, že újmou, která může zakládat nárok na náhrady podle článku
         12 nařízení č. 261/2004, může být újma povahy nejen majetkové, ale i nemajetkové.

      42      Naproti tomu vnitrostátní soud nemůže v rámci „dalších náhrad“ na základě článku 12 nařízení č. 261/2004 leteckému dopravci
         uložit, aby cestujícím, jejichž let byl zpožděn nebo zrušen, nahradil výdaje, které museli tito cestující vynaložit z důvodu,
         že tento letecký dopravce nesplnil povinnosti poskytnout cestujícím pomoc (náhrada pořizovací ceny letenky nebo přesměrování
         na cílové místo určení, převzetí nákladů na přepravu mezi letištěm příletu a letištěm, které bylo uvedeno v původní rezervaci)
         a péči (výdaje za stravu, ubytování a komunikaci), které pro něj vyplývají z článků 8 a 9 tohoto nařízení.

      43      Nároky uplatněné cestujícími v letecké dopravě na základě takových práv, která jsou jim přiznána uvedeným nařízením v jeho
         článcích 8 a 9, totiž nelze podřadit pod pojem „další“ náhrady ve smyslu, v jakém byly tyto náhrady definovány v bodě 38 tohoto
         rozsudku.

      44      Nicméně, pokud dopravce nesplní povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 8 a 9 nařízení č. 261/2004, je odůvodněné, aby
         cestující v letecké dopravě uplatnili nárok na náhradu škody na základě povinností stanovených v uvedených článcích.

      45      Konečně, jelikož vnitrostátní soud zmínil otázku, zda jsou práva cestujících v letecké dopravě stanovená v článcích 8 a 9
         nařízení č. 261/2004 podmíněna skutečností, že se uvedených ustanovení posledně uvedení dovolávali, je důležité zdůraznit,
         že – jak uvedla generální advokátka v bodě 61 svého stanoviska – nařízení č. 261/2004 neobsahuje nic, co by bránilo přiznání
         náhrady škody v důsledku nesplnění povinností stanovených v článcích 8 a 9 uvedeného nařízení v případě, kdy tato ustanovení
         nebyla cestujícími v letecké dopravě uplatněna.

      46      S ohledem na předcházející úvahy je na druhou otázku třeba odpovědět, že pojem „další náhrady“ uvedený v článku 12 nařízení
         č. 261/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátnímu soudu umožňuje za podmínek stanovených Montrealskou úmluvou
         nebo vnitrostátním právem přiznat náhradu škody, včetně nehmotné újmy, způsobené v důsledku porušení smlouvy o letecké přepravě.
         Naproti tomu nemůže tento pojem „další náhrady“ vnitrostátnímu soudu sloužit jako právní základ k tomu, aby uložil leteckému
         dopravci povinnost nahradit cestujícím, jejichž let byl zpožděn nebo zrušen, výdaje, které posledně uvedení museli vynaložit
         v důsledku nesplnění povinností uvedeného dopravce poskytnout cestujícím pomoc a péči stanovených v článcích 8 a 9 tohoto
         nařízení.

       K nákladům řízení
      47      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Pojem „zrušení“, tak jak je definován v čl. 2 písm. l) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února
            2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu,
            zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91, musí být v takové situaci, jako je situace
            dotčená v původním řízení, vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje výlučně na případ, v němž dotčené letadlo vůbec nevzlétne,
            ale zahrnuje rovněž případ, v němž toto letadlo vzlétlo, ale bylo ať už z jakéhokoli důvodu následně nuceno vrátit se na letiště
            odletu a cestující z uvedeného letadla byli převedeni na jiné lety.
      2)      Pojem „další náhrady“ uvedený v článku 12 nařízení č. 261/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátnímu soudu umožňuje
            za podmínek stanovených Montrealskou úmluvou o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu nebo vnitrostátním
            právem přiznat náhradu škody, včetně nehmotné újmy, způsobené v důsledku porušení smlouvy o letecké přepravě. Naproti tomu
            nemůže tento pojem „další náhrady“ vnitrostátnímu soudu sloužit jako právní základ k tomu, aby uložil leteckému dopravci povinnost
            nahradit cestujícím, jejichž let byl zpožděn nebo zrušen, výdaje, které posledně uvedení museli vynaložit v důsledku nesplnění
            povinností uvedeného dopravce poskytnout cestujícím pomoc a péči stanovených v článcích 8 a 9 tohoto nařízení.
      Podpisy.
      *                      Jednací jazyk: španělština.