title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. dubna 2005. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Nařízení (EHS) č. 2913/92 a 2454/93 - Vnější tranzit Společenství - Celní orgány - Postupy k vybírání cla na vstupu - Lhůty - Nedodržení - Vlastní zdroje Společenství - Poskytnutí - Lhůta - Nedodržení - Úroky z prodlení - Dotčený členský stát - Neuhrazení. # Věc C-460/01.

text:
      Věc C-460/01
      Komise Evropských společenství
      v.
      Nizozemské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Nařízení (EHS) č. 2913/92 a 2454/93 – Vnější tranzit Společenství – Celní orgány – Postupy k vybírání cla na vstupu – Lhůty – Nedodržení – Vlastní zdroje Společenství – Poskytnutí – Lhůta – Nedodržení – Úroky z prodlení – Dotčený členský stát – Neuhrazení“
      Stanovisko generální advokátky C. Stix-Hackl přednesené dne 13. července 2004
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. dubna 2005.
      Shrnutí rozsudku
      1.     Volný pohyb zboží – Tranzitní režim Společenství – Vnější tranzit Společenství – Porušení předpisů nebo nesrovnalosti – Povinnosti
            členských států – Nedodržení lhůt stanovených pro postupy k vybírání cla na vstupu – Nesplnění povinnosti
      (Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 218 odst. 3 a čl. 221 odst. 1; nařízení Komise č. 2454/93, čl. 379 odst. 2)
      2.     Vlastní zdroje Evropských společenství – Vyměření a poskytnutí členskými státy – Připsání na účet Komise – Opožděné připsání
            – Nesplnění povinnosti – Povinnost platit úroky z prodlení
      (Nařízení Rady č. 1552/89, články 2 a 11 a č. 2913/92, čl. 218 odst. 3, a čl. 221 odst. 1)
      1.     Pokud v rámci tranzitního režimu Společenství hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu Společenství nepředložil
         ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena ve lhůtě celnímu úřadu
         určení, důkazy o řádném provedení dotčené tranzitní operace, nesplňuje členský stát, který neprovedl zaúčtování celního dluhu
         a dotčených ostatních poplatků, a nesdělil jeho částku dlužníku nejpozději tři dny po lhůtě stanovené v čl. 218 odst. 3 a
         čl. 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, povinnosti, které pro něj vyplývají z čl.
         379 odst. 2 třetí věty nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92.

      Ze samotného znění posledně uvedeného ustanovení totiž vyplývá, že členské státy mají povinnost uložit clo v okamžiku uplynutí
         tříměsíční lhůty tam uvedené. Tento výklad je nutno přijmout rovněž za účelem zajištění rychlého a jednotného použití předpisů
         v oblasti výběru celního dluhu příslušnými orgány v zájmu účinného a rychlého poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství.

      (viz body 69, 94 a výrok)
      2.     Opožděné vyrozumění dlužníka celního dluhu o částce dovozního cla ze strany členského státu za porušení čl. 218 odst. 3 a
         čl. 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, zahrnuje v rámci tranzitního režimu Společenství
         nezbytně také zpoždění ve vyměření nároku Společenství na vlastní zdroje ve smyslu článku 2 nařízení č. 1552/89, kterým se
         provádí rozhodnutí 88/376 o systému vlastních zdrojů Společenství, a jakékoli zpoždění v připsání na účet Komise způsobuje
         na základě článku 11 tohoto nařízení povinnost zaplacení úroků z prodlení za celé období prodlení dotyčným členským státem.
         Tyto úroky jsou splatné bez ohledu na důvod zpoždění, s jakým byly tyto zdroje převedeny na účet Komise.

      (viz body 85, 91, 94 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      14. dubna 2005 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Nařízení (EHS) č. 2913/92 a 2454/93 – Vnější tranzit Společenství – Celní orgány – Postupy k vybírání cla na vstupu – Lhůty – Nedodržení – Vlastní zdroje Společenství – Poskytnutí – Lhůta – Nedodržení – Úroky z prodlení – Dotčený členský stát – Neuhrazení“
      Ve věci C‑460/01,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 28. listopadu 2001,
      Komise Evropských společenství, zastoupená G. Wilmsem a H. M. H. Speyartem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Nizozemskému království, zastoupenému H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen a J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka:  C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře:  M.‑F. Contet, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. května 2004,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. července 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že mezi 1. lednem 1991 a 31. prosincem 1995
         Nizozemské království tím, že:

      –       nezaúčtovalo a nevybralo celní dluh a dotčené ostatní poplatky nejpozději tři dny po stanovené lhůtě, nebo k pozdějšímu datu,
         jaké vyplývá z použití nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1182/71 ze dne 3. června 1971, kterým se určují pravidla pro lhůty,
         data a termíny (Úř. věst. L 124, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 51), když hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu Společenství
         nepředložil ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena ve lhůtě
         celnímu úřadu určení, důkazy o řádném provedení dotčené tranzitní operace,

      –       neposkytlo včas odpovídající vlastní zdroje k dispozici Komisi a
      –       odmítlo zaplatit odpovídající úroky z prodlení,
      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce druhé věty nařízení Komise (EHS) č. 1062/87
         ze dne 27. března 1987, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství
         (Úř. věst. L 107, s. 1), čl. 49 odst. 2 třetí věty nařízení Komise (EHS) č. 1214/92 ze dne 21. dubna 1992, kterým se stanoví
         prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství (Úř. věst. L 132, s. 1), a čl. 379 odst.
         2 třetí věty nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým
         se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „prováděcí nařízení“), jakož
         i z článků 2, 9, 10 a 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS,
         Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 176).

       Právní rámec
       Celní právo Společenství
      2       Během období od 1. ledna 1991 do 31. prosince 1995, na které se vztahuje tato žaloba, byly postupně použitelné různé, i když
         podstatou shodné, právní předpisy.

      3       Pokud jde o režim tranzitu Společenství, použila se během let 1991 a 1992 nařízení Rady (EHS) č. 222/77 ze dne 13. prosince
         1976 o tranzitu Společenství (Úř. věst. 1977, L 38,  s. 1), změněné naposledy nařízením (EHS) č. 474/90 ze dne 22. února 1990
         (Úř. věst. L 51, s. 1, dále jen „nařízení č. 222/77“), a nařízení Komise (EHS) č. 1062/87 ze dne 27. března 1987, změněné
         naposledy nařízením (EHS) č. 2560/92 ze dne 2. září 1992 (Úř. věst. L 257, s. 5, dále jen „nařízení č. 1062/87“). Během roku
         1993 byla použitelná nařízení Rady (EHS) č. 2726/90 ze dne 17. září 1990 o tranzitu Společenství (Úř. věst. L 262, s. 1),
         a nařízení Komise č. 1214/1992, ve znění nařízení Komise (EHS) č. 3712/92 ze dne 21. prosince 1992 (Úř. věst. L 378, s. 15,
         dále jen „nařízení č. 1214/92“).

      4       Co se týče režimu celního dluhu, použila se od roku 1991 do konce roku 1993 nařízení Rady (EHS) č. 2144/87 ze dne 13. července
         1987 o celním dluhu (Úř. věst. L 201, s. 15), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 4108/88 ze dne 21. prosince 1988 (Úř. věst.
         L 361, s. 2, dále jen „nařízení č. 2144/87“) a nařízení Komise (EHS) č. 597/89 ze dne 8. března 1989, kterým se stanoví prováděcí
         pravidla k nařízení č. 2144/87 (Úř. věst. L 65, s. 11).

      5       V oblasti zaúčtování a vybrání celního dluhu se do 1. ledna 1994 použilo nařízení Rady (EHS) č. 1854/89 ze dne 14. června
         1989 o účtování a podmínkách platby dovozního nebo vývozního cla při vzniku celního dluhu (Úř. věst. L 186, s. 1).

      6       Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl.
         vyd. 02/04, s. 307, dále jen „kodex“), kodifikovalo právní předpisy v oblasti celního práva Společenství. Kodex je proveden
         nařízením nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým
         se vydává celní kodex Společenství. Tyto texty jsou použitelné od 1. ledna 1994.

      7       S ohledem na meritorní shodnost jednotlivých režimů celního práva použitelných postupně během období, na které se vztahuje
         projednávaná žaloba, odkazují účastníci řízení ve svých argumentacích před Soudním dvorem pouze na předpisy použitelné od
         1. ledna 1994, tedy na kodex a prováděcí nařízení. Z tohoto důvodu je v následující tabulce obsažen jednoduchý výčet ustanovení
         použitelných postupně během sporných období. Naopak znění ustanovení kodexu a prováděcího nařízení jsou uvedena po této tabulce.

               Kalendářní roky 1991 a 1992

               Kalendářní rok 1993

               Kalendářní roky 1994 a 1995

               čl. 1 odst. 2 nařízení č. 222/77

               článek 1 a čl. 3 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2726/90

               čl. 91 odst. 1 písm. a) a čl. 91 odst. 2 písm. a) kodexu

               článek 13 nařízení č. 222/77

               čl. 11 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 2726/90

               čl. 96 odst. 1 písm. a) kodexu

               čl. 2 odst. 1 písm. c) nařízení č. 2144/87

               článek 203 kodexu

               čl. 2 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2144/87

               článek 204 kodexu

               čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1854/89

               čl. 217 odst. 1 kodexu

               čl. 3 odst. 3 nařízení č. 1854/89

               čl. 218 odst. 3 kodexu

               článek 4 nařízení č. 1854/89

               článek 219 kodexu

               čl. 6 odst. 1 a článek 7 nařízení č. 1854/89

               čl. 221 odst. 1 a 3 kodexu

               čl. 26 odst. 1 a 3 nařízení č. 222/77

               čl. 22 odst. 1 a 4 nařízení č. 2726/90

               čl. 356 odst. 1 a 5 prováděcího nařízení

               čl. 36 odst. 3 nařízení č. 222/77

               čl. 34 odst. 3 nařízení č. 2726/90

               článek 378 prováděcího nařízení

               článek 11a nařízení č. 1062/87

               článek 49 nařízení č. 1214/92

               článek 379 prováděcího nařízení

               článek 11b nařízení č. 1062/87

               článek 50 nařízení č. 1214/92

               článek 380 prováděcího nařízení

          Kodex
      8       Podle čl. 91 odst. 1  písm. a) a odst. 2 písm. a) kodexu:
      „1.      Režim vnějšího tranzitu umožňuje přepravu mezi dvěma místy přes celní území Společenství:
      a)      zboží, které není zbožím Společenství, aniž by toto zboží podléhalo dovozním clům a dalším poplatkům nebo obchodněpolitickým
         opatřením;

      […]
      2.      Přeprava podle odstavce 1 se uskutečňuje:
      […] v režimu vnějšího tranzitu Společenství,
      […].“
      9       Podle čl. 96 odst. 1 písm. a) a b) kodexu:
      „Hlavním povinným je držitel režimu vnějšího tranzitu Společenství. Je povinen:
      a)      předložit zboží ve stanovené lhůtě celnímu úřadu určení v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá celními orgány
         ke ztotožnění zboží;

      b)      dodržovat předpisy vztahující se na tranzitní režim Společenství.“
      10     Podle článku 203 kodexu:
      „1.      Celní dluh při dovozu zboží vzniká
      –       odnětím zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu.
      2.      Celní dluh vzniká okamžikem, kdy je zboží odňato celnímu dohledu.
      3.      Dlužníky jsou
      –       osoba, která zboží odňala celnímu dohledu,
      –       každá osoba, která se tohoto odnětí zúčastnila a byla nebo měla si být vědoma, že zboží je odnímáno celnímu dohledu,
      –       každá osoba, která získala nebo držela dotyčné zboží a v okamžiku získání nebo přijetí zboží si byla nebo měla být vědoma,
         že zboží bylo odňato celnímu dohledu,

      –       případně také osoba, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží nebo z použití celního režimu, do
         kterého bylo zboží propuštěno“.

      11     Podle článku 204 kodexu:
      „1.      Celní dluh při dovozu zboží vzniká
      a)      nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití z celního
         režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno, nebo

      b)      nedodržením některé podmínky stanovené pro propuštění zboží do daného režimu nebo pro udělení snížené nebo nulové sazby dovozního
         cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům,

      v jiných případech, než jsou uvedeny v článku 203, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění
         dočasného uskladnění nebo daného celního režimu.

      2.      Celní dluh vzniká buď okamžikem, kdy přestane být plněna povinnost, jejímž nesplněním celní dluh vzniká, nebo okamžikem, kdy
         je zboží propuštěno do daného režimu, zjistí-li se dodatečně, že podmínky stanovené pro přiznání snížené nebo nulové sazby
         dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům nebyly ve skutečnosti splněny.

      3.      Dlužníkem je osoba, která má buď plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží podléhajícího dovoznímu clu, nebo
         z použití režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno, nebo plnit podmínky spojené s propuštěním zboží do daného režimu.“

      12     Článek 215 kodexu stanoví:
      „1.      Celní dluh vzniká na místě, kde nastaly skutečnosti vedoucí ke vzniku celního dluhu.
      2.      Není-li možno určit místo podle odstavce 1, má se za to, že celní dluh vzniká na místě, kde se podle zjištění celních orgánů
         zboží nacházelo v situaci vedoucí ke vzniku celního dluhu.

      3.      Jestliže není celní režim ve vztahu k určitému zboží ukončen, má se za to, že celní dluh vznikl na místě, kde zboží
      –       bylo do tohoto režimu propuštěno nebo
      –       vstoupilo v tomto režimu do Společenství.
      4.      Jestliže informace dostupné celním orgánům umožní zjistit, že celní dluh vznikl již dříve, v okamžiku, kdy se zboží nacházelo
         na jiném místě, má se za to, že celní dluh vznikl na místě, o kterém lze zjistit, že se na něm zboží nacházelo k časově nejvzdálenějšímu
         okamžiku, ke kterému lze zjistit existenci celního dluhu.“

      13     Článek 217 odst. 1 kodexu uvádí:
      „Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ,částku cla‛), jakmile
         mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).“

      14     Na základě čl. 218 odst. 3 kodexu:
      „Vznikl-li celní dluh za jiných podmínek, než které jsou uvedeny v odstavci 1, je nutno odpovídající částku cla zaúčtovat
         do dvou dnů ode dne, kdy celní orgány mohou

      a)      vypočítat částku příslušného cla
      a
      b)      určit dlužníka.“
      15     V souladu s článkem 219 kodexu:
      „1.      Lhůty pro zaúčtování stanovené v článku 218 lze prodloužit
      a)      z důvodů vyplývajících ze správního uspořádání členských států, a zejména tehdy, jsou-li účty centralizovány, a
      b)      brání-li zvláštní okolnosti celním orgánům, aby tyto lhůty dodržely.
      Takto prodloužené lhůty nesmí být delší než 14 dní.
      2.      Lhůty uvedené v odstavci 1 se nepoužijí za nepředvídatelných okolností nebo v případech vyšší moci.“
      16     Podle čl. 221 odst. 1 a 3 kodexu:
      „1.      Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.
      […]
      3.      Sdělení dlužníkovi nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu. Avšak jestliže celní orgány nemohly
         určit přesnou částku cla dlužnou ze zákona následkem trestného činu, lze toto sdělení provést i po uplynutí zmíněné tříleté
         lhůty, pokud to platné předpisy dovolují.“

      17     Článek 236 odst. 1 kodexu stanoví:
      „Dovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaplaceno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona
         nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.

      Dovozní nebo vývozní clo se promine, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaúčtováno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona
         nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.

      Clo se nevrátí ani nepromine, jestliže skutečnosti, které vedly k zaplacení nebo k zaúčtování částky, která nebyla dlužná
         ze zákona, vyplývají z úmyslného jednání zúčastněné osoby.“

       Prováděcí nařízení
      18     Podle čl. 356 odst. 1 a 5 prováděcího nařízení:
      „1.      Celním orgánům se předkládá zboží a prohlášení T1.
      […]
      5.      Je-li zboží předloženo celnímu úřadu určení po uplynutí lhůty stanovené celním úřadem odeslání, považuje se lhůta za dodrženou,
         je-li celnímu úřadu určení věrohodně prokázáno, že nedodržení lhůty bylo způsobeno okolnostmi, jež nelze přičítat dopravci
         nebo hlavnímu povinnému.“

      19     Článek 378 prováděcího nařízení uvádí:
      „1.      Aniž je dotčen článek 215 kodexu, jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení
         předpisů nebo nesrovnalostí, považuje se toto porušení předpisů nebo nesrovnalosti za spáchané

      –       v členském státě, o jehož celní úřad odeslání se jedná,
      –       v členském státě, o jehož celní úřad tranzitu se jedná při vstupu do Společenství a kterému bylo odevzdáno potvrzení o přestupu
         hranice,

      není-li ve lhůtě stanovené v čl. 379 odst. 2 celním orgánům věrohodně prokázáno řádné provedení operace nebo místo, na kterém
         byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.

      2.      Jestliže se porušení předpisů nebo nesrovnalosti při neexistenci takového důkazu považují za spáchané v členském státě odeslání
         nebo v členském státě vstupu ve smyslu odst. 1 druhé odrážky, uloží tento členský stát cla a jiné dávky týkající se daného
         zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů.

      3.      Jestliže se před uplynutím lhůty tří let ode dne registrace prohlášení T1 zjistí členský stát, ve kterém byly spáchány porušení
         předpisů nebo nesrovnalosti, uloží tento členský stát cla a ostatní poplatky (s výjimkou těch, které se ukládají podle odstavce
         2 jako vlastní příjmy Společenství) týkající se daného zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů.
         Jakmile se prokáže zaplacení těchto cel a ostatních dávek, vrátí se původně uložená cla a ostatní poplatky (s výjimkou těch,
         které byly uloženy podle odstavce 2 jako vlastní příjmy Společenství).

      4.      Záruka, která se vztahuje na uskutečněnou tranzitní operaci, se uvolní teprve po uplynutí uvedené tříleté lhůty nebo případně
         po zaplacení cla nebo jiných dávek platných v členském státě, v němž byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.

      Členské státy přijmou opatření potřebná k zamezení porušování předpisů a nesrovnalostí a k jejich účinnému trestání.“
      20     Podle článku 379 prováděcího nařízení:
      „1.      Jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti,
         oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace
         prohlášení pro tranzitní režim Společenství.

      2.      V oznámení podle odstavce 1 musí být uvedena zejména lhůta, ve které je celnímu úřadu odeslání třeba věrohodně prokázat řádné
         provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Tato lhůta činí tři měsíce ode dne oznámení
         podle odstavce 1. Není-li tento důkaz předložen, uloží příslušný členský stát po uplynutí lhůty odpovídající clo a ostatní
         dávky. Jestliže tento členský stát není členským státem, v němž se nachází celní úřad odeslání, sdělí tyto skutečnosti neprodleně
         uvedenému členskému státu.“

      21     V souladu s článkem 380 prováděcího nařízení:
      „Řádné provedení tranzitní operace ve smyslu čl. 378 odst. 1 se příslušným orgánům věrohodně prokazuje zejména:
      a)      předložením dokladu potvrzeného celními orgány, z nějž vyplývá, že dotyčné zboží bylo předloženo celnímu úřadu určení nebo
         v případech uvedených v článku 406 schválenému příjemci. Tento doklad musí obsahovat údaje nezbytné ke ztotožnění zboží;

      b)      předložením celního dokladu o propuštění pro domácí spotřebu vystaveného ve třetí zemi nebo opisu nebo fotokopie tohoto dokladu;
         opis nebo fotokopie musí ověřit buď subjekt, který vydal prvopis dokladu, orgán dotyčné třetí země, nebo orgán členského státu.
         Tento doklad musí obsahovat údaje nezbytné ke ztotožnění zboží.“

      22     Článek 859 prováděcího nařízení stanoví:
      „Následující nedostatky se považují za nedostatky, které nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění ani
         daného celního režimu ve smyslu čl. 204 odst. 1 kodexu, jestliže

      –       se nejedná o pokus odnětí zboží celnímu dohledu,
      –       nevznikají hrubou nedbalostí zúčastněné osoby a
      –       jsou dodatečně splněny veškeré formality potřebné k napravení situace daného zboží:
      1)      překročení lhůty, ve které musí být zboží přiděleno některé celně schválené určení stanovené v rámci dočasného uskladnění
         nebo daného celního režimu, pokud by tato lhůta byla prodloužena, kdyby o to zúčastněná osoba včas požádala;

      2)      překročení lhůty pro předložení zboží celnímu úřadu určení u zboží propuštěného do některého tranzitního režimu, je-li zboží
         předloženo později;

      3)      okolnost, že zboží se podrobilo manipulaci bez předchozího povolení celních orgánů, u zboží dočasně uskladněného nebo propuštěného
         do režimu uskladňování pod celním dohledem, jestliže by tyto manipulace byly povoleny, kdyby o to bylo požádáno;

      4)      použití zboží za jiných podmínek, než které jsou stanoveny v povolení u zboží propuštěného do režimu dočasného použití, pokud
         by toto použití bylo povoleno v témže režimu, kdyby o to bylo požádáno;

      5)      nepovolené přemístění zboží u zboží dočasně uskladněného nebo propuštěného do některého celního režimu, pokud toto zboží může
         být předloženo celním orgánům na jejich žádost;

      6)      výstup zboží z celního území Společenství nebo jeho umístění do svobodného pásma či svobodného skladu bez splnění předepsaných
         formalit u zboží dočasně uskladněného nebo propuštěného do některého celního režimu;

      7)      převod zboží bez oznámení celním orgánům dříve, než dosáhlo stanoveného určení, u zboží, na něž se s ohledem na jeho zvláštní
         použití uplatňuje zvýhodněné sazební zacházení, pokud

      a)      je převod zaznamenán v evidenci zboží zcizitele,
      b)      nabyvatel je držitelem oprávnění týkajícího se dotyčného zboží.“
      A –  Režim vlastních zdrojů Společenství
      23     V souladu s čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí Rady 88/376/EHS, Euratom ze dne 24. června 1988 o systému vlastních zdrojů
         Společenství (Úř. věst. L 185, s. 24):

      „Následující příjmy tvoří vlastní zdroje plynoucí do rozpočtu Společenství:
      a)      dávky, prémie, doplňkové nebo vyrovnávací částky, dodatečné částky nebo položky a jiné poplatky, které vyměřily nebo vyměří
         orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi v rámci společné zemědělské politiky, jakož i dávky a jiné poplatky stanovené
         v rámci společné organizace trhu cukrem;

      b)      cla podle Společného celního sazebníku a jiná cla, která vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi,
         jakož i cla na výrobky spadající do působnosti Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli“.

      24     Podle článku 2 nařízení č. 1552/89:
      „1.      Pro účely použití tohoto nařízení se nároky Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí
         88/376/EHS, Euratom považují za vyměřené, jakmile je o dlužné částce vyrozuměn příslušným orgánem členského státu dlužník.
         Toto vyrozumění je provedeno jakmile je dlužník známý a částka cla může být vypočtena příslušnými správními orgány při dodržení
         všech ustanovení práva Společenství použitelných v této oblasti.

      2.      Musí-li být vyrozumění opraveno, použije se odstavec 1.“ (neoficiální překlad)

      25     Podle čl. 6 odst. 1 a 2 písm. a) a b) tohoto nařízení:
      „1.      Účty vlastních zdrojů vede státní pokladna každého členského státu nebo organizace určená každým členským státem, přičemž
         jsou rozděleny podle povahy zdrojů.

      2.      a)     Cla vyměřená v souladu s článkem 2, s výhradou písm. b) tohoto odstavce, musí být zaúčtována [obvyklé označení ,účet A‛] nejpozději
         první pracovní den po devatenáctém dni druhého měsíce následujícího po měsíci, za který je clo vyměřeno.

      b)      Vyměřená cla nezaúčtovaná podle písm. a), protože ještě nebyla vybrána a nebylo poskytnuto žádné zajištění, jsou zapsána ve
         lhůtě stanovené v písm. a) na oddělený účet [obvyklé označení ,účet B‛]. Členské státy mohou postupovat stejným způsobem,
         pokud bylo na vyměřená cla poskytnuto zajištění, a tato cla jsou předmětem sporů, na jejichž základě může dojít k jejich změně.“
         (neoficiální překlad)

      26     V souladu s čl. 9 odst. 1 téhož nařízení:
      „Postupem definovaným v článku 10 připíše každý členský stát vlastní zdroje na účet otevřený na jméno Komise u své státní
         pokladny nebo jím určeného orgánu.

      Vedení tohoto účtu není zpoplatněno.“ (neoficiální překlad)

      27     Na základě čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1552/89:
      „Po snížení o 10 % z důvodu poplatku za výběr podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 88/376 […], připsání vlastních zdrojů uvedených
         v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) tohoto rozhodnutí nastane nejpozději první pracovní den po devatenáctém dni druhého měsíce následujícího
         po tom měsíci, za který bylo clo vyměřeno v souladu s článkem 2.

      Nicméně pro všechna cla vedená na odděleném účtu v souladu s čl. 6 odst. 2 písm. b) musí být připsání provedeno nejpozději
         první pracovní den následující po devatenáctém dni druhého měsíce následujícího po vybrání cla.“  (neoficiální překlad)

      28     Článek 11 téhož nařízení stanoví:
      „V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený
         podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace financování,
         zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená
         sazba se použije na celou dobu prodlení.“ (neoficiální překlad)

       Právní předpisy v oblasti výpočtu lhůt, dat a termínů
      29     Nařízení č. 1182/71 obsahuje obecná pravidla použitelná, v případě neexistence protikladných ustanovení, na lhůty, data a termíny
         stanovené akty Rady a Komise. Pokud kodex nebo prováděcí nařízení neobsahují protikladná ustanovení, použijí se v projednávaném
         případě ustanovení nařízení č. 1182/71.

       Postup před zahájením soudního řízení
      30     Ve dnech 10. až 14. ledna 1994 provedly služby Komise v Nizozemí v celním okrese Rotterdam kontrolu postupů používaných na
         operace tranzitu Společenství.

      31     Dopisem ze dne 6. června 1994 předala Komise nizozemským orgánům zprávu o této kontrole a upozornila je na skutečnost, že
         při použití čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení a dříve použitelných odpovídajících ustanovení byla zjištěna zpoždění v registraci,
         a tedy v poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství pocházejících z dovozů.

      32     Komise v tomto ohledu poznamenává, že čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení zavádí maximální lhůtu jedenácti měsíců mezi vystavením
         prohlášení T1 celními orgány a oznámením hlavnímu povinnému o tom, že nedošlo k  vyřízení tohoto dokumentu. Připojením k této
         lhůtě lhůty tří měsíců zakotvené v čl. 379 odst. 2 téhož nařízení kontroloři Komise stanovili maximální lhůtu čtrnácti měsíců
         mezi vystavením prohlášení T1 a povinným vybráním dotčeného cla celními orgány, pokud tento dokument nebyl vyřízen. Přitom
         podle výše uvedené zprávy o kontrole celní okres Rotterdam tuto lhůtu nedodržel, jelikož v okamžiku kontroly bylo zjištěno,
         že velká část dokladů byla vyřízena více než čtrnáct měsíců.

      33     Dopisem ze dne 24. února 1995 zpochybnily nizozemské orgány výklad příslušných ustanovení obhajovaný Komisí, která dopisem
         ze dne 28. dubna 1995 nizozemským orgánům sdělila, že trvá na vytýkaných skutečnostech.

      34     V tomtéž dopise Komise zdůrazňuje, že použitelná právní úprava Společenství neponechává členským státům žádný prostor pro
         prodloužení výše zmiňované čtrnáctiměsíční lhůty. V tomtéž dopise Komise znovu opakovala svou dříve formulovanou žádost týkající
         se předání údajů o prohlášeních T1 vyřízených opožděně během období od 1. ledna 1991 do 31. prosince 1995.

      35     Ve své odpovědi ze dne 30. srpna 1995 poskytly nizozemské orgány Komisi požadované informace. Na základě těchto informací
         vypočítaly služby Komise úroky dlužné podle článku 11 nařízení č. 1552/89. Za tímto účelem vycházely z předpokladu, že oznámení
         uvedené v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení bylo odesláno poslední den jedenáctého měsíce po registraci dotčeného prohlášení
         T1 takže odpovídající celní dluh měl být zohledněn nejpozději na konci čtrnáctého měsíce následujícího po této registraci.

      36     Dopisem ze dne 17. prosince 1996 obsahujícím podrobnosti těchto výpočtů vyzvala Komise nizozemské orgány, aby jí zaplatily
         úroky z prodlení ve výši 5 323 395,06 NLG, a to před posledním pracovním dnem druhého měsíce následujícího po sdělení této
         žádosti, tedy před 23. únorem 1997.

      37     Dopisem ze dne 1. října 1997 nizozemské orgány informovaly Komisi, že odmítají vyhovět této žádosti. V tomto ohledu uvedly
         svá dříve obhajovaná tvrzení a vyčetly Komisi, že neodpověděla na argumenty předložené v jejich dopise ze dne 30. srpna 1995.

      38     Dopisem ze dne 18. února 1999 Komise zaslala nizozemským orgánům výzvu, na kterou odpověděly dopisem ze dne 22. dubna 1999.
      39     Dne 2. února 2000 vydala Komise odůvodněné stanovisko, na které nizozemské orgány odpověděly dopisem ze dne 28. března 2000.
      40     Jelikož neshledala tuto poslední odpověď jako dostačující, rozhodla se Komise podat tuto žalobu.
      K žalobě
      41     První žalobní důvod Komise vychází z porušení čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení účinného od 1. ledna 1994, a odpovídajících
         předpisů použitelných v období od 1. ledna 1994 do 31. prosince 1993, tedy čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce nařízení č.
         1062/87 a čl. 49 odst. 2 třetí věty nařízení č. 1214/92 z důvodu, že mezi 1. lednem 1991 a 31. prosincem 1995 neprovedlo Nizozemské
         království včas zaúčtování a vybrání celního dluhu v případech opožděného vyřízení operací vnějšího tranzitu Společenství.

      42     Svým druhým žalobním důvodem Komise nizozemským orgánům vytýká, že porušily články 2, 9 a 10 nařízení č. 1552/89 z důvodu,
         že ve stanovené lhůtě neposkytly k dispozici Komisi vlastní zdroje odpovídající celnímu dluhu.

      43     Třetí žalobní důvod vychází z porušení článku 11 nařízení č. 1552/89 z důvodu nezaplacení příslušných úroků z prodlení.
       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 11a odst. 2 druhého pododostavce druhé věty nařízení č. 1062/87, čl. 49 odst.
            2 třetí věty nařízení č. 1214/92 a čl. 379 odst. 2 třetí věty prováděcího nařízení
       Argumenty účastníků řízení
      44     Komise uplatňuje, že článek 96 kodexu a články 356 a 379 prováděcího nařízení zakotvují závazný časový plán činností, který
         musí dodržovat hlavní povinný, celní úřad odeslání a celní úřad určení v rámci operace vnějšího tranzitu Společenství, zejména
         pokud není zásilka přepravovaná podle tohoto režimu předložená celnímu úřadu určení ve lhůtě určené během registrace prohlášení
         pro tranzitní režim.

      45     Komise poznamenává, že v rámci tohoto časového plánu:
      –       musí hlavní povinný předložit dotčenou neporušenou zásilku ve lhůtě uvedené v prohlášení T1 celnímu úřadu určení [čl. 96 odst.
         1 písm. a) kodexu a čl. 356 odst. 1 a 5 prováděcího nařízení],

      –       v případě nepředložení v této lhůtě musí celní úřad odeslání v souladu s čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení oznámit toto
         nepředložení hlavnímu povinnému nejpozději před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim
         a

      –       ode dne výše uvedeného oznámení začíná běžet lhůta tří měsíců, během které má hlavní povinný poslední možnost předložit celnímu
         úřadu odeslání věrohodný důkaz řádného provedení tranzitní operace.

      46     Tento důkaz musí být podle článku 380 prováděcího nařízení předložen formou dokladů potvrzených celními orgány, z nichž vyplývá,
         že buď byla zásilka předložena celnímu úřadu určení, nebo byla propuštěna pro domácí spotřebu v třetí zemi. V praxi se obecně
         jedná o exemplář prohlášení T1 potvrzený celním úřadem určení a dodaný hlavnímu povinnému.

      47     Pokud není v této lhůtě uvedený důkaz předložen, příslušný členský stát uloží cla a ostatní dávky na základě čl. 379 odst.
         2 prováděcího nařízení. Komise má za to, že tato tříměsíční lhůta není závazná pouze pro hlavního povinného, nýbrž zavazuje
         rovněž členský stát celního úřadu odeslání.

      48     Pokud jde o okamžik zaúčtování celního dluhu, Komise připomíná, že podle čl. 217 odst. 1 kodexu členské státy musí vypočítat
         výši cla vyplývající z celního dluhu a zapsat ji do účetních dokladů, jakmile mají potřebné údaje. Jako okamžik, od kterého
         začíná členským státům běžet závazná lhůta pro zaúčtování, článek 218 stanovil moment, ve kterém dotyčný členský stát „může“
         určit dlužníka a vypočítat částku dluhu. Zaúčtování musí následně proběhnout ve lhůtě stanovené v článcích 218 a 219 kodexu,
         tedy do dvou dnů, s možností prodložení maximálně na čtrnáct dnů.

      49     Komise poznamenává, že nejpozději první pracovní den patnáctého měsíce po dni registrace prohlášení T1, nebo dříve, pokud
         celní úřad odeslání zaslal oznámení o neprovedení vyřízení dříve, má posledně uvedený k dispozici všechny nezbytné údaje pro
         výpočet částky cla vyplývajícího z celního dluhu [čl. 217 odst. 1 a čl. 218 odst. 3 písm. a) kodexu] a pro ztotožnění dlužníka,
         v tomto případě hlavního povinného [čl. 218 odst. 3 písm. b) kodexu].

      50     V souladu s články 218 a 219 uvedeného kodexu je třeba zaúčtovat dluh ve lhůtě dvou dnů, přičemž tato lhůta může být za určitých
         okolností prodloužena maximálně na čtrnáct dnů. Dotyčný členský stát musí tedy provést zaúčtování celního dluhu nejpozději
         buď třetí, nebo patnáctý den čtvrtého měsíce po zaslání oznámení uvedeného v čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení.

      51     V důsledku toho nemá členský stát s výhradou případného prodloužení lhůty na základě článku 219 kodexu žádnou diskreční pravomoc,
         která by mu umožnila určovat, kdy je třeba zaučtovat celní dluh. Kromě toho z čl. 221 odst. 1 kodexu vyplývá, že členský stát
         musí uložit clo, jakmile je jeho částka zaúčtována, tak, že sdělí částku dluhu dlužníkovi. Na základě logického uvažování
         totiž uložení cla následuje bezprostředně po tomto zaúčtování, i když čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení neupřesňuje, zda
         má být tato operace provedena rychle.

      52     Nizozemské království zpochybňuje tvrzení, podle kterého ze znění čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení a čl. 218 odst. 3 kodexu
         ve vzájemném spojení vyplývá, že členský stát musí přímo zaúčtovat příslušné clo ve lhůtě dvou dnů od uplynutí tříměsíční
         lhůty od zaslání oznámení o neprovedení vyřízení. Podle něho je tříměsíční lhůta uvedená ve výše zmíněném čl. 379 odst. 2
         procesní lhůtou, a nikoliv lhůtou závaznou. Opačné tvrzení, které obhajuje Komise, by bylo v rozporu se samotným zněním dotčených
         ustanovení, porušovalo by práva procesních subjektů a naráželo by na nepřekonatelné praktické obtíže.

      53     Zaprvé, pokud jde o znění dotyčných ustanovení, žalovaná vláda podotýká, že podle čl. 218 odst. 3 kodexu začíná lhůta dvou
         dnů běžet, až když celní orgány „mohou vypočítat částku příslušného cla a určit dlužníka“, což znamená více než prostou skutečnost
         disponování s dotčenými informacemi. Podle ní, pokud je možné v praxi zaúčtování obvykle provést přímo po uplynutí tříměsíční
         lhůty, není možné z toho vyvodit, že uplynutí této lhůty je třeba považovat za začátek dvoudenní lhůty uvedené v tomto ustanovení.

      54     Článek 379 odst. 2 třetí věta prováděcího nařízení upřesňuje podle ní rovněž výhradně to, že „příslušný členský stát uloží“
         příslušné clo. Tato slova nemají stejný význam jako obrat „zaúčtování celními orgány“ uvedený v čl. 218 odst. 3 kodexu. Dotyčná
         dvě ustanovení mají dva různé adresáty, a lhůta uvedená v posledně uvedeném ustanovení nemůže proto být použita obdobně na
         čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení.

      55     Zadruhé, pokud jde o požadavky týkající se dodržování práv procesních subjektů, žalovaná vláda uplatňuje, že z článku 379
         prováděcího nařízení vyplývá, že pouze po uplynutí tříměsíční lhůty, nebo případně dříve, pokud je předložen odpovídající
         důkaz, mohou celní orgány posoudit, zda byl režim tranzitu Společenství řádně ukončen, v jakém místě došlo k případné nesrovnalosti,
         zda celní dluh vznikl, či nikoliv a který členský stát je příslušný k jeho vybrání. Jinými slovy, až po posouzení důkazních
         prostředků předložených hlavním povinným mají celní orgány k dispozici „potřebné údaje“ ve smyslu článku 217 kodexu, aby mohly
         vypočítat a zaúčtovat celní dluh. Tvrzení, podle kterého musí toto posouzení proběhnout do dvou dnů, včetně výpočtu částky
         cla, by nesplňovalo požadavek přezkumu provedeného s řádnou péčí, a mohlo by tedy poškodit práva procesních subjektů.

      56     Nizozemská vláda dodává, že systém, podle kterého musí celní orgán okamžitě zaúčtovat částku cla, aby byla tato částka následně
         vrácena v případě, že se prokáže, že hlavní povinný přece jen předložil důkaz o řádném vyřízení tranzitu, obsahuje nepřijatelnou
         zátěž pro posledně uvedeného. Taková zátěž je o to více nepřijatelná, že ve velké většině případů to nejsou hlavní povinní,
         kteří nesou odpovědnost za předpokládáné nesrovnalosti v tranzitu, ale celní orgány celního úřadu určení nebo příjemce zásilky.

      57     Zatřetí, pokud jde o nemožnost dodržování dotčených lhůt, nizozemská vláda uplatňuje, že vyřízení je obtížným procesem, a že
         ve lhůtě dvou dnů není možné přezkoumat všechny důkazní prostředky týkající se všech dokumentů, aby byla následně určena osoba
         povinná k zaplacení cla a určena „částka cla“. V praxi jsou předkládány dokumenty různé povahy. Není proto možné během dvou
         dnů určit, zda celní dluh vznikl, případně předat spis příslušnému členskému státu, určit dlužníka, vypočítat „částku cla
         vyplývající z celního dluhu“ a konečně zaslat výzvu k zaplacení.

       Závěry Soudního dvora
      58     Bez dalšího je třeba připomenout, že nizozemská vláda nezpochybňuje faktická zjištění Komise týkající se celních dluhů vzniklých
         z důvodu nesrovnalostí způsobených v režimu vnějšího tranzitu Společenství, dluhů, které během období uvedeného v projednávané
         žalobě, tedy od 1. ledna 1991 do 31. prosince 1995, nebyly vybrány nizozemskými celními orgány ve lhůtě dvou dnů uvedené v článku
         218 kodexu po uplynutí tříměsíční lhůty zmíněné v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení a dříve použitelných odpovídajících
         předpisech. Nicméně na rozdíl od Komise se tato vláda domnívá, že přistoupením k vybrání cla několik měsíců po uplynutí této
         tříměsíční lhůty neporušila své povinnosti vyplývající z celního práva Společenství.

      59     Je namístě v tomto ohledu připomenout, že na základě čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení, pokud zásilka nebyla předložena
         celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu
         povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství.

      60     Pokud v rozsudku ze dne 14. listopadu 2002, SPKR (C‑112/01, Recueil, s. I‑10655, bod 40) Soudní dvůr rozhodl, že nedodržení
         jedenáctiměsíční lhůty samo o sobě nezamezuje vybrání celního dluhu od hlavního povinného, pak rovněž v bodu 34 téhož rozsudku
         poznamenal, že uvedená lhůta je určena správním orgánům a jejím účelem je zajistit, aby tyto orgány rychle a jednotně používaly
         předpisy v oblasti zaplacení celního dluhu za účelem rychlého poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství. Tudíž,
         jak to ostatně připouští nizozemská vláda, dodržování jedenáctiměsíční lhůty, které nemá dopad na vymahatelnost celního dluhu,
         má pro členské státy nicméně závazný charakter s ohledem na jejich povinnosti podle práva Společenství týkající se poskytnutí
         k dispozici vlastních zdrojů Společenství.

      61     Kromě toho v souladu s čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení musí oznámení uvedené v odstavci 1 tohoto článku obsahovat zejména
         lhůtu, ve které je celnímu úřadu odeslání třeba věrohodně prokázat řádné provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení
         předpisů. Tato lhůta činí tři měsíce ode dne oznámení podle odstavce 1 uvedeného článku. Pokud není v okamžiku uplynutí této
         lhůty uvedený důkaz předložen, „uloží“ příslušný členský stát po uplynutí lhůty odpovídající clo a ostatní dávky.

      62     V bodech 24 a 25 rozsudku ze dne 20. ledna 2005, Honeywell Aerospace (C‑300/03, Sb. rozh. s. I‑689) Soudní dvůr rozhodl, že
         ze samotného znění čl. 378 odst. 1 a čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení vyplývá, že požadavek, aby celní úřad odeslání oznámil
         hlavnímu povinnému lhůtu, ve které musí být předloženy požadované důkazy, má závazný charakter a toto oznámení musí předcházet
         vybrání celního dluhu. Tato lhůta slouží k ochraně zájmů hlavního povinného tím, že mu poskytuje tři měsíce na případné předložení
         důkazu řádného provedení tranzitní operace nebo místa, kde byly nesrovnalost nebo porušení předpisů skutečně spáchány. Členský
         stát, o jehož celní úřad odeslání se jedná, tedy může vybrat dovozní clo, jen pokud zejména oznámil hlavnímu povinnému, že
         disponuje tříměsíční lhůtou pro předložení požadovaných důkazů a hlavní povinný je v této lhůtě neposkytl.

      63     Z výše uvedených úvah vyplývá, že v případě, kdy jako v projednávané žalobě sporné zásilky nebyly předloženy celnímu úřadu
         určení a nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, celní úřad odeslání to musí v zájmu rychlého poskytnutí
         k dispozici vlastních zdrojů Společenství oznámit hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti
         měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství. Toto oznámení musí sdělovat zúčastněné osobě, že má
         tříměsíční lhůtu na to, aby celnímu úřadu odeslání věrohodně prokázala řádné provedení tranzitní operace nebo skutečné místo
         porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Pokud v této lhůtě není tento důkaz předložen, „vybere“ příslušný členský stát celní
         dluh.

      64     V tomto kontextu čl. 217 odst. 1 kodexu stanoví, že výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu musí
         „vypočítat“ celní orgány, jakmile „mají potřebné údaje“ a „zapíší ji do účetních dokladů“.

      65     Podle čl. 218 odst. 3 kodexu je nutno „odpovídající částku cla zaúčtovat“ do dvou dnů ode dne, kdy celní orgány „mohou vypočítat
         částku příslušného cla a určit dlužníka“. Článek 219 kodexu umožňuje prodloužit tuto lhůtu na maximálně čtrnáct dní buď z důvodů
         vyplývajících ze správního uspořádání členských států, nebo brání-li zvláštní okolnosti celním orgánům, aby tyto lhůty dodržely.
         Podle čl. 221 odst. 1 kodexu jakmile je částka cla „zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi“.

      66     V rámci projednávané žaloby vytýká Komise nizozemským celním orgánům v podstatě to, že nezahájily postup směřující k vybrání
         celního dluhu ve lhůtě dvou dnů od uplynutí tříměsíční lhůty stanovené v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení. Konkrétněji
         jim vytýká, že ani nezaúčtovaly odpovídající částku cla v souladu s čl. 218 odst. 3 kodexu, ani nesdělily částku dlužníkovi
         podle čl. 221 odst. 1 téhož kodexu.

      67     Nizozemská vláda uplatňuje, že členské státy nemají povinnost přikročit k vybrání celního dluhu neprodleně po uplynutí tříměsíční
         lhůty, která nastává po uplynutí jedenáctiměsíční lhůty uvedené v čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení. Podle uvedené vlády
         není možné posledně uvedenou lhůtu vykládat jako lhůtu závaznou.

      68     Toto tvrzení je třeba odmítnout.
      69     Jak to správně tvrdí Komise, ze samotného znění čl. 379 odst. 2 třetí věty prováděcího nařízení vyplývá, že členské státy
         mají povinnost uložit clo v okamžiku uplynutí tříměsíční lhůty tam uvedené. Tento výklad je nutno přijmout rovněž za účelem
         zajištění rychlého a jednotného použití předpisů v oblasti výběru celního dluhu příslušnými orgány v zájmu účinného a rychlého
         poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství.

      70     Uvedený výklad také není  neslučitelný s čl. 221 odst. 3 kodexu, který opravňuje sdělit částku cla k zaplacení během období
         tří let od vzniku celního dluhu. Toto ustanovení totiž směřuje zejména k zajištění právní jistoty tím, že předepisuje maximální
         lhůtu pro sdělení částky celního dluhu dlužníkovi. Nezpochybňuje tím však povinnosti vyplývající kromě toho pro celní orgány
         z ustanovení kodexu a prováděcího nařízení ve vztahu ke Společenství za účelem zajištění rychlého a jednotného použití předpisů
         v oblasti výběru celního dluhu v zájmu účinného a rychlého poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství.

      71     V souladu s čl. 217 odst. 1, čl. 218 odst. 3 a článkem 219 kodexu musí být zaúčtování částky odpovídající daňovým dluhům takovým,
         jaké jsou uvedeny v projednávané žalobě, provedeno ve lhůtě dvou dnů, jež může být prodloužena celkově na nejvýše čtrnáct
         dnů. Kromě toho musí sdělení částky odpovídající těmto dluhům dlužníkovi proběhnout podle čl. 221 odst. 1 kodexu, jakmile
         byla zaúčtována. Tato lhůta začíná běžet ode dne, kdy mají celní orgány k dispozici nezbytné skutečnosti, a tudíž mohou vypočítat
         částku cla a určit dlužníka. Přitom na rozdíl od toho, co tvrdí nizozemská vláda, tak je tomu právě nejpozději v okamžiku
         uplynutí tříměsíční lhůty uvedené v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení.

      72     Pokud jde nejprve o zjištění existence celního dluhu, je třeba připomenout, že pokud, jako v případech uvedených v projednávané
         žalobě, zásilky v režimu vnějšího tranzitu Společenství nebyly předloženy celnímu úřadu určení ve lhůtě předepsané celním
         úřadem odeslání, má se za to, že celní dluh vznikl a hlavním povinným je dlužník. V takovém případě, a pokud nelze zjistit
         místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, musí celní úřad odeslání v souladu s čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení toto
         oznámit hlavnímu povinnému před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství.

      73     Na základě čl. 379 odst. 2 první a druhé věty musí být v tomto oznámení uvedena lhůta tří měsíců, ve které musí dotčený prokázat
         řádné provedení tranzitní operace. Jak bylo poznamenáno v bodu 62 tohoto rozsudku, příslušné celní orgány mohou přikročit
         k vybrání dluhu, pouze pokud hlavnímu povinnému sdělily, že má k dispozici tříměsíční lhůtu k prokázání řádného provedení
         tranzitní operace a pokud tento důkaz nebyl v této lhůtě předložen.

      74     Přitom, jak poznamenala generální advokátka v bodu 50 svého stanoviska, nic neumožňuje dospět k závěru, že posouzení takových
         důkazů předložených za účelem prokázání řádného provedení operace, jejichž demonstrativní výčet je obsažen v článku 380 prováděcího
         nařízení, a to i za předpokladu, že by byly předloženy poslední den dříve zmíněné tříměsíční lhůty, odůvodňuje odchylku od
         ustanovení článků 218 a 219 kodexu za účelem zúčtování částky cla a jejího sdělení dlužníkovi podle čl. 221 odst. 1 kodexu.

      75     Pokud jde dále o určení dlužníka celního dluhu, je třeba připomenout, že v souladu s čl. 379 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení
         se hlavní povinný považuje po uplynutí této lhůty tří měsíců za osobu povinnou zaplatit celní dluh, a to nezávisle na skutečnosti,
         že je možné zkoumat odpovědnost ostatních subjektů, což podle nizozemské vlády vyžaduje dodatečné lhůty. V důsledku toho zjevně
         mohou celní orgány nejpozději v okamžiku uplynutí tříměsíční lhůty určit hlavního povinného jako dlužníka celního dluhu.

      76     Pokud jde mimoto o určení částky cla, je třeba připomenout, že jak to vysvětluje generální advokátka v bodech 57 až 62 svého
         stanoviska, i když není možné požadovat, aby celní úřad odeslání vypočítával systematicky částku cla odpovídající celnímu
         dluhu při dovozu pro každou zahájenou tranzitní operaci již od podání prohlášení pro tranzitní režim, což je okamžik, od kterého
         má uvedený úřad v zásadě k dispozici údaje nezbytné pro výpočet předmětného cla, nebrání každopádně nic tomu, aby takový výpočet
         byl proveden, jakmile je hlavnímu povinnému oznámena tříměsíční lhůta, ve které má možnost prokázat řádné provedení operace,
         tedy nejpozději v okamžiku uplynutí jedenáctiměsíční lhůty stanovené v čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení.

      77     Pokud jde nakonec o určení celních orgánů, které jsou příslušné k výběru celního dluhu, čl. 378 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení
         zakotvuje domněnku příslušnosti ve prospěch členského státu celního úřadu odeslání. Hlavní povinný může ve lhůtě tří měsíců
         stanovené v čl. 379 odst. 2 téhož nařízení prokázat, že k porušení předpisů došlo v jiném členském státě. Jak Komise správně
         podotkla, nic neumožňuje dospět k závěru, že vyhodnocení dokladů předložených za tímto účelem není možné provést, i za předpokladu,
         že by byly předloženy poslední den tříměsíční lhůty, při dodržení lhůty dvou dnů následující po konci tříměsíční lhůty prodloužené
         ve zvláštních řádně odůvodněných případech o dvanáct dodatečných dnů na maximální lhůtu čtrnácti dnů.

      78     Z výše uvedených úvah vyplývá, že je třeba odmítnout argumentaci nizozemské vlády, podle které je tříměsíční lhůta pouze lhůtou
         indikativní a postup k vybrání cla nemusí být nutně zahájen v okamžiku uplynutí této lhůty z důvodu, že v okamžiku uplynutí
         této lhůty neměly příslušné celní orgány faktickou možnost neprodleně zahájit vybírání celního dluhu.

      79     Nakonec, oproti tvrzení nizozemské vlády, sdělení částky dluhu hlavnímu povinnému neprodleně po uplynutí tříměsíční lhůty
         pro něj nepředstavuje nepřiměřenou zátěž. Pokud se totiž dále ukáže, že operace tranzitu Společenství byla uskutečněna řádným
         způsobem a v povolených lhůtách, nebo že byla ukončena opožděně bez dalších nesrovnalostí, mohou být hlavnímu povinnému vráceny
         zaplacené částky, jak to je od přijetí kodexu výslovně uvedeno v jeho čl. 236 odst. 1, jelikož je prokázáno, že v souladu
         s čl. 204 odst. 1 ve spojení s článkem 859 prováděcího nařízení nemá nesplnění povinnosti zásadní vliv na správné provádění
         daného celního režimu.

      80     V důsledku toho je třeba první žalobní důvod považovat za opodstatněný s ohledem jak na ustanovení kodexu a prováděcího nařízení,
         tak v podstatě shodných předpisů použitelných předtím během období uvedeného v projednávané žalobě.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článků 2, 9 a 10 nařízení č. 1552/89
       Argumenty účastníků řízení
      81     Podle Komise je tento žalobní důvod nevyhnutelným důsledkem porušení popsaného v rámci prvního žalobního důvodu. Články 9
         a 10 nařízení č. 1552/89 stanoví lhůty, ve kterých jsou vlastní zdroje vyměřené na základě článku 2 tohoto nařízení poskytnuty
         k dispozici Komisi, a to prostřednictvím jejich připsání na účet otevřený členskými státy na jméno Komise.

      82     Posledně uvedená v tomto ohledu podotýká, že na základě článku 2 nařízení č. 1552/89 je nárok Společenství na vlastní zdroje
         vyměřený, jakmile je dotčený dlužník vyrozuměn o dlužné částce dotyčným členským státem, přičemž vyrozumění je v zásadě provedeno,
         jakmile je dlužník známý a částka cla může být vypočtena příslušnými správními orgány. Jedná se o shodné podmínky s těmi,
         které jsou zakotveny v článku 217 kodexu pro zaúčtování celního dluhu, i když toto ustanovení kodexu nezmiňuje „vyměření“
         nýbrž „zaúčtování“. Zaúčtováním byl totiž vyměřen celní dluh, který, co se týče částečně vlastních zdrojů, způsobuje použití
         nařízení č. 1552/89.

      83     Zaúčtování celního dluhu tedy rovněž automaticky zahrnuje vyměření odpovídajících vlastních zdrojů. Opožděné zaúčtování tak
         způsobuje automaticky opožděné vyměření, což vyvolává nevyhnutelně opožděné poskytnutí k dispozici. Opožděným neoprávněným
         vyměřením dotčených vlastních zdrojů poskytlo tudíž Nizozemské království rovněž opožděně tyto vlastní zdroje k dispozici
         Komisi.

      84     Nizozemské království podotýká, že v případě neexistence opožděného zaúčtování celního dluhu není možné dále hovořit o opožděném
         poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Komisi. Všechny informace nejsou známy v okamžiku uplynutí tříměsíční lhůty, takže
         nemůže existovat povinnost zaúčtování na základě článku 218 kodexu, a tedy nemůže existovat ani povinnost zaslat oznámení
         dlužníkovi. Není možné tedy ani hovořit o vyměření nároku na vlastní zdroje ve smyslu článku 2 nařízení č. 1552/89, takže
         nemusí dojít k poskytnutí k dispozici Komisi ve lhůtě dvou dnů od uplynutí tříměsíční lhůty ve smyslu článku 10 nařízení č.
         1552/89.

       Závěry Soudního dvora
      85     Opožděné vyrozumění, za porušení čl. 221 odst. 1 a čl. 218 odst. 3 kodexu, odpovídající částky cla, tak jak to vyplývá z přezkumu
         prvního žalobního důvodu, zahrnuje nezbytně také zpoždění ve vyměření nároku Společenství na vlastní zdroje ve smyslu článku
         2 nařízení č. 1552/89. V souladu s posledně uvedeným ustanovením je totiž dotčený nárok vyměřen, „jakmile“ je dlužník vyrozuměn
         o částce příslušným orgánem členského státu, a vyrozumění musí být provedeno, jakmile je dlužník známý a částka cla může být
         vypočtena příslušnými správními orgány při dodržení všech ustanovení práva Společenství použitelných v této oblasti, v tomto
         případě kodexu a prováděcího nařízení.

      86     Podle čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1552/89 připíše každý členský stát způsobem definovaným v článku 10 téhož nařízení vlastní
         zdroje na účet otevřený na jméno Komise u své státní pokladny nebo jím určeného orgánu. Podle odstavce 1 prvního podostavce
         posledně uvedeného ustanovení připsání nastane nejpozději první pracovní den po devatenáctém dni druhého měsíce následujícího
         po tom měsíci, za který bylo clo vyměřeno v souladu s článkem 2 nařízení č. 1552/89.

      87     Je třeba poznamenat, že Nizozemské království nezpochybňuje částku odpovídajících vlastních zdrojů, které, jak to tvrdí Komise,
         byly v důsledku zpoždění v zahájení výběru celního dluhu zapsány opožděně na účet otevřený na jméno Komise u státní pokladny
         nebo jím určeného orgánu.

      88     Za těchto podmínek je rovněž druhý žalobní důvod opodstatněný.
       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 11 nařízení č. 1552/89
       Argumenty účastníků řízení
      89     Komise tvrdí, že došlo rovněž k porušení článku 11 nařízení č. 1552/89, podle kterého zaúčtování provedená opožděně členskými
         státy v její prospěch zakládají povinnost zaplacení úroků z prodlení, jelikož Nizozemské království během předmětné doby opomenulo
         poskytnout k dispozici Komisi úroky z prodlení odpovídající dlužné jistině.

      90     Nizozemské království tvrdí, že v případě neexistence opožděného poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů vyplývajících z opožděného
         zaúčtování celního dluhu ve smyslu kodexu a prováděcího nařízení, nemůže dojít ke vzniku úroků podle článku 11 nařízení č.
         1552/89.

       Závěry Soudního dvora
      91     Na základě článku 11 nařízení č. 1552/89 jakékoli zpoždění v připsání na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 téhož nařízení způsobuje
         povinnost zaplacení úroků z prodlení za celé období prodlení dotyčným členským státem. Tyto úroky jsou splatné bez ohledu
         na důvod zpoždění, s jakým byly tyto zdroje převedeny na účet Komise (viz zejména rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise
         v. Nizozemí, C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, bod 38, a ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767,
         bod 44).

      92     V důsledku toho zpoždění v připsání vlastních zdrojů na účet Komise zjištěná v rámci druhého žalobního důvodu zakládají v souladu
         s článekm 11 nařízení č. 1552/89 nárok na úroky z prodlení, ohledně kterých Nizozemské království nezpochybňuje ani jejich
         částku, ani skutečnost, že nebyly zaplaceny.

      93     Třetí žalobní důvod je tedy rovněž opodstatněný.
      94     S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je namístě dospět k závěru, že mezi 1. lednem 1991 a 31. prosincem 1995 Nizozemské
         království tím, že:

      –       neprovedlo zaúčtování celního dluhu a dotčených ostatních poplatků, a nesdělilo jeho částku dlužníku nejpozději tři dny po
         lhůtě stanovené v čl. 3 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 nařízení č. 1854/89, respektive v čl. 218 odst. 3 a čl. 221 odst. 1 kodexu,
         nebo k pozdějšímu datu, jaké vyplývá z použití nařízení Rady č. 1182/71, když hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu
         Společenství nepředložil ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena
         ve lhůtě celnímu úřadu určení, důkazy o řádném provedení dotčené tranzitní operace,

      –       neposkytlo včas odpovídající vlastní zdroje k dispozici Komisi a
      –       odmítlo zaplatit odpovídající úroky z prodlení,
      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce druhé věty nařízení č. 1062/87, čl. 49
         odst. 2 třetí věty nařízení č. 1214/92, a čl. 379 odst. 2 třetí věty nařízení č. 2454/93, jakož i z článků 2, 9, 10 a 11 nařízení
         č. 1552/89.

       K nákladům řízení
      95     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu
         nákladů řízení ve svém návrhu a Nizozemské království bylo ve sporu neúspěšné, je namístě mu uložit náhradu nákladů  řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Mezi 1. lednem 1991 a 31. prosincem 1995 Nizozemské království tím, že:
      –       neprovedlo zaúčtování celního dluhu a dotčených ostatních poplatků,  a nesdělilo jeho částku dlužníku nejpozději tři dny po
            lhůtě stanovené v čl. 3 odst. 3 a čl. 6 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1854/89 ze dne 14. června 1989 o účtování a podmínkách
            platby dovozního nebo vývozního cla při vzniku celního dluhu, respektive v čl. 218 odst. 3 a čl. 221 odst. 1 nařízení Rady
            (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, nebo k pozdějšímu datu, jaké vyplývá z použití
            nařízení nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1182/71 ze dne 3. června 1971, kterým se určují pravidla pro lhůty, data a termíny,
            když hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu Společenství nepředložil ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem
            odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena ve lhůtě celnímu úřadu určení, důkazy o řádném provedení dotčené
            tranzitní operace,
      –       neposkytlo včas odpovídající vlastní zdroje k dispozici Komisi a
      –       odmítlo zaplatit odpovídající úroky z prodlení,
      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce druhé věty nařízení Komise (EHS) č. 1062/87
            ze dne 27. března 1987, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství,
            ve znění nařízení Komise (EHS) č. 2560/92 ze dne 2. září 1992, čl. 49 odst. 2 třetí věty nařízení Komise (EHS) č. 1214/92
            ze dne 21. dubna 1992, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství,
            ve znění nařízení Komise (EHS) č. 3712/92 ze dne 21. prosince 1992, a čl. 379 odst. 2 třetí věty nařízení Komise (EHS) č.
            2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství,
            jakož i z článků 2, 9, 10 a 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí
            88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství.
      2)      Nizozemskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 2. prosince 2010.#Everything Everywhere Ltd proti Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Spojené království.#Šestá směrnice o DPH - Osvobození - Článek 13 část B písm. d) body 1 a 3 - Sjednání úvěru - Operace týkající se plateb a převodů - Existence dvou oddělených plnění nebo jediného plnění - Dodatečný poplatek účtovaný při využití určitých způsobů platby za mobilní telefonní služby.#Věc C-276/09.

text:
      Věc C-276/09
      Everything Everywhere Ltd, dříve T-Mobile (UK) Ltd
      v.
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]
      „Šestá směrnice o DPH – Osvobození – Článek 13 část B písm. d) body 1 a 3 – Sjednání úvěru – Operace týkající se plateb a převodů – Existence dvou samostatných plnění nebo jediného plnění – Dodatečný poplatek účtovaný při využití určitých způsobů platby za mobilní telefonní služby“
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb
            – Plnění složené z více prvků
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 2 bod 1 a čl. 13 část B písm. d) body 1 a 3]
      Pro účely výběru daně z přidané hodnoty nepředstavuje dodatečný poplatek, který poskytovatel telekomunikačních služeb účtuje
         svým zákazníkům v případě, že zákazníci za tyto služby neplatí prostřednictvím přímého inkasa nebo převodem prostřednictvím
         Bankers’ Automated Clearing System (BACS), ale kreditní kartou, debetní kartou, šekem nebo v hotovosti na přepážce banky nebo
         na přepážce zástupce zmocněného k přijímání plateb na účet tohoto poskytovatele služeb, protiplnění za plnění oddělené a samostatné
         ve vztahu k hlavnímu plnění spočívajícímu v poskytování telekomunikačních služeb.

      Takováto činnost, které by zákazníci nemohli využít nezávisle na využití telekomunikačních služeb, nemá totiž z pohledu zákazníků
         žádný význam který by byl na dotčené telekomunikační službě nezávislý.

      Plnění musí být přitom považováno za vedlejší k plnění hlavnímu, pokud samo o sobě není pro zákazníka cílem, nýbrž prostředkem
         k získání prospěchu z hlavní služby poskytovatele za nejvýhodnějších podmínek.

      (viz body 25, 27, 32 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      2. prosince 2010(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Osvobození – Článek 13 část B písm. d) body 1 a 3 – Sjednání úvěru – Operace týkající se plateb a převodů – Existence dvou oddělených plnění nebo jediného plnění – Dodatečný poplatek účtovaný při využití určitých způsobů platby za mobilní telefonní služby“
      Ve věci C‑276/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Chancery Division (Spojené království) ze dne 8. dubna 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 20. července 2009,
         v řízení

      Everything Everywhere Ltd, dříve T‑Mobile (UK) Ltd,

      proti
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, J. Malenovský a T. von Danwitz (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. září 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Everything Everywhere Ltd, dříve T‑Mobile (UK) Ltd, J. Peacockem, QC, a M. Angiolinim, barrister,
      –        za vládu Spojeného království H. Walker, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s R. Hillem, barrister,
      –        za řeckou vládu S. Spyropoulosem a M. Germanim, jakož i V. Karra, jako zmocněnci,
      –        za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s B. Dohertym, barrister,
      –        za Evropskou komisi R. Lyalem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 části B písm. d) bodů 1 a 3 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze
         dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané
         hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1, dále jen „šestá směrnice“), který stanoví, že od daně z přidané hodnoty
         (dále jen „DPH“) je osvobozeno zejména sjednání úvěru, jakož i operace týkající se plateb a převodů.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Everything Everywhere Ltd, dříve T‑Mobile (UK) Ltd (dále jen „Everything
         Everywhere“), a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“) ve věci režimu poplatků které
         společnost Everything Everywhere účtuje svým zákazníkům v případě, že si zvolí určité způsoby platby svých měsíčních faktur,
         ve vztahu k DPH.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Podle čl. 2 bodu 1 šesté směrnice je předmětem DPH „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku
         osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.

      4        Článek 13 část B šesté směrnice nadepsaný „Ostatní případy osvobození“ stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské země od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy
         stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání
         se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:

      [...]
      d)      tyto operace:
      1.      poskytnutí a sjednání úvěru a správa úvěru osobou, která jej poskytla,
      [...]
      3.      operace včetně sjednání týkající se vkladových a běžných účtů, plateb, převodů, dluhů, šeků a dalších převoditelných cenných
         papírů, s výjimkou vymáhání dluhů,

      [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
      5        Osvobození uvedené v čl. 13 části B písm. d) bodech 1 a 3 šesté směrnice bylo ve Spojeném království provedeno skupinou 5
         body 1 a 5 přílohy 9 k zákonu z roku 1994 o DPH (Value Added Tax Act 1994), která osvobozuje od DPH:

      „1.      [v]ydání, převod nebo přijetí peněz, peněz zajištěných cennými papíry, nebo jakékoli poukázky či příkazu k úhradě, jakož i jakoukoli
         operaci s penězi či obdobnými prostředky;

      [...]
      5.      [p]oskytování zprostředkovatelských služeb týkajících se transakcí uvedených v bodech 1, 2, 3, 4 nebo 6 (bez ohledu na to,
         zda tyto transakce nakonec byly uzavřeny či nikoliv) osobou, která je v postavení zprostředkovatele“.

      6        Poznámky 5 až 5B skupiny 5 přílohy 9 zákona z roku 1994 o DPH stanoví:

      „(5)      Pro účely bodu 5 ,zprostředkovatelské služby‘ spočívají ve spojení, za účelem poskytování finančních služeb
      a)      osob, které vyhledávají nebo by mohly vyhledávat finanční služby, a
      b)      osob, které jsou poskytovali finančních služeb,
      spolu (v případě finančních služeb spadajících pod případy uvedené v bodech 1, 2, 3 nebo 4) s výkonem přípravných prací k uzavření
         smluv o poskytování těchto finančních služeb, avšak nezahrnují poskytování služeb týkajících se průzkumu trhu, návrhu výrobku,
         reklamy, propagačních či podobných služeb, anebo sběr, ověřování a poskytování informací souvisejících s takovými činnostmi.

      (5A)      Pro účely bodu 5 osoba ,vystupuje v postavení pověřeného zprostředkovatele‘ pokaždé, když jedná jako zprostředkovatel, nebo
         jeden ze zprostředkovatelů mezi

      a)      osobou, která je poskytovatelem finančních služeb, a
      b)      osobou, která vyhledává nebo by mohla vyhledávat finanční služby,
      [...]
      (5B)      Pro účely poznámek 5 a 5A se ,finančními službami‘ rozumí jakékoli operace, které spadají pod body 1, 2, 3, 4 nebo 6.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      7        Everything Everywhere je podnikem působícím v oblasti telekomunikací, který poskytuje mobilní telefonní služby. Za využívání
         těchto služeb mohou zákazníci platit předem připsáním prostředků na svůj zákaznický účet, nebo na konci fakturačního období.
         V posledně uvedeném případě Everything Everywhere zasílá svým zákazníkům měsíční fakturu, kterou mohou uhradit různými způsoby.
         Zákazníci tak mají možnost volby mezi platbou:

      –        výběrem provedeným prostřednictvím systému „přímého inkasa“;
      –        převodem prostřednictvím Bankers’ Automated Clearing System (BACS) [automatický mezibankovní platební systém (BACS)], (dále
         jen „převod BACS“);

      –        debetní kartou nebo kreditní kartou, prostřednictvím telefonu nebo internetu;
      –        prostřednictvím třetí osoby jednající jako zástupce zmocněný k přijímání plateb, například na přepážce poštovního úřadu („Post
         Office“);

      –        šekem zaslaným poštou nebo
      –        na přepážce v pobočce banky společnosti Everything Everywhere, a sice HSBC Bank Plc, nebo jiné banky, na bankovní účet společnosti
         Everything Everywhere.

      8        Když zákazník uhradí svou fakturu prostřednictvím systému „přímého inkasa“ nebo převodem BACS, společnost Everything Everywhere
         mu neúčtuje dodatečné poplatky.

      9        Předpokladem výběru prostřednictvím systému „přímého inkasa“ je „zplnomocnění k přímému inkasu“, a sice trvalý příkaz, který
         zákazník dá své bance, aby prováděla platby na žádost společnosti Everything Everywhere. Na tomto základě tato společnost
         prostřednictvím BACS usiluje o převod částky dlužené zákazníkem za každou splatnou platbu. Převod BACS je pokaždé proveden
         z podnětu zákazníka, který dá své bance příkaz k převodu určené částky ze svého účtu na účet společnosti Everything Everywhere.

      10      Naproti tomu každá platba provedená jedním z jiných platebních způsobů uvedených v bodě 7 tohoto rozsudku vede v následujícím
         měsíci k fakturaci dodatečné částky 3 GBP, označované společností Everything Everywhere jako „separate payment handling charge“
         (oddělený poplatek za zpracování platby, dále jen „SPHC“).

      11      SPHC je tak účtován zákazníkovi, který platí debetní nebo kreditní kartou, který prostřednictvím telefonu nebo internetu spustí
         elektronický proces, který vede k převodu dlužné částky z banky vystavující kartu na bankovní účet společnosti Everything
         Everywhere. Totéž platí pro platbu v hotovosti, ať u bankovní přepážky, či u přepážky zástupce zmocněného k přijímání plateb,
         zejména poštovního úřadu, se kterým společnost Everything Everywhere uzavřela smlouvu upravující přijímání takových plateb
         na její účet. Everything Everywhere rovněž účtuje SPHC zákazníkům platícím za mobilní telefonní služby šekem, a to buď předáním
         šeku na přepážce banky, kterou si zvolí, nebo jeho zasláním bance společnosti Everything Everywhere prostřednictvím obálky
         s předtištěnou adresou této banky.

      12      SPHC je upraven všeobecnými podmínkami uplatňovanými společností Everything Everywhere. Je uveden v brožurách společnosti
         Everything Everywhere informujících o jejích tarifech, jakož i na internetové stránce této společnosti. Přibližně 28 % zákazníků
         společnosti Everything Everywhere volí platbu jiným způsobem než systémem „přímého inkasa“ nebo převodem BACS, a v důsledku
         toho jsou povinni platit SPHC.

      13      SPHC se neuplatňuje ani na zákazníky, kteří platí za všechny mobilní telefonní služby předem připsáním prostředků na zákaznický
         účet, ani na firemní zákazníky.

      14      Everything Everywhere má za to, že SPHC musí být považován za protiplnění za službu zpracování plateb provedenou za úhradu,
         a že tento poplatek je tedy osvobozen od DPH na základě čl. 13 části B písm. d) šesté směrnice. V srpnu 2005 podala společnost
         Everything Everywhere žádost týkající se částky 4 063 228,08 GBP představující přeplatek daně zaplacené na výstupu za období
         od srpna 2003 do července 2005 z titulu SPHC. Commissioners tuto žádost zamítl. Everything Everywhere podala proti tomuto
         zamítnutí žalobu k VAT and Duties Tribunal, který potvrdil rozhodnutí Commissioners a shledal, že SPHC podléhá DPH.

      15      Společnost Everything Everywhere podala proti rozhodnutí VAT and Duties Tribunal odvolání k předkládajícímu soudu. Podle jejího
         názoru je podstatou sporu otázka, zda SPHC představuje protiplnění za plnění oddělené od poskytnutí telekomunikačních služeb,
         na které se vztahuje osvobození stanovené v čl. 13 části B písm. d) bodech 1 nebo 3 šesté směrnice.

      16      Předkládající soud zejména uvádí, že účastníci původního řízení uznali, že čl. 13 část B písm. d) bod 3 šesté směrnice již
         byl Soudním dvorem vyložen v rozsudku ze dne 5. června 1997, SDC (C‑2/95, Recueil, s. I‑3017), zejména v bodech 53 a 66 tohoto
         rozsudku, v němž Soudní dvůr rozhodl, že pokud jde o „operaci týkající se převodů“, musí mít poskytované služby za účinek
         převod finančních prostředků a vyvolávat změny právní a finanční situace. Účastníci se nicméně rozcházejí v tom, jak je třeba
         tyto pojmy chápat.

      17      Vzhledem k tomu, že řešení sporu ve věci v původním řízení závisí na výkladu práva Unie, rozhodl High Court of Justice (England
         & Wales) (Civil Division) přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Jaké jsou vlastnosti osvobozené služby, která má za ,účinek převod finančních prostředků a vyvolává změny právní a finanční
         situace‘? Zejména:

      a)      vztahuje se osvobození na služby, které by jinak nemusely být poskytnuty jednou z finančních institucí, spočívající v i) odepsání
         prostředků z jednoho účtu, ii) připsání odpovídající částky na jiný účet nebo iii) plnění úkolu zprostředkování mezi i) nebo
         ii)?

      b)      vztahuje se osvobození na služby, které nezahrnují plnění úkolů spočívajících v odepsání prostředků z jednoho účtu a připsání
         odpovídající částky na jiný účet, ale v případě, že dojde k převodu finančních prostředků, lze mít za to, že byly příčinou
         takového převodu?

      2)      Vztahuje se osvobození uvedené v čl. 13 části B písm. d) bodu 3 šesté směrnice pro ,operace [...] týkající se [...] plateb
         [nebo] převodů‘, na takové služby spočívající v získávání a zpracování plateb kreditními a debetními kartami, jaké poskytuje
         v projednávaném případě osoba povinná k dani? Zejména když má zaslání souborů o úhradách na konci každého dne osobou povinnou
         k dani za účinek to, že automaticky dojde k odpisu částky z účtu zákazníka a připsání částky na účet osoby povinné k dani,
         vztahuje se na tyto služby čl. 13 část B písm. d) bod 3 [šesté směrnice]?

      3)      Závisí odpověď na druhou otázku na tom, zda autorizační kódy k následnému převodu získává osoba povinná k dani sama, nebo
         zda tyto kódy získává prostřednictvím své nabývající banky?

      4)      Vztahuje se osvobození uvedené v čl. 13 části B písm. d) bodu 1 šesté směrnice pro ,sjednání úvěru‘ na takové služby, jaké
         nabízí v projednávaném případě osoba povinná k dani, které jsou vlastní platbám kreditní kartou, přičemž tyto služby mají
         účinek spočívající v umožnění odpisu částky ze zákazníkova účtu z důvodu navýšení kreditu?

      5)      Vztahuje se osvobození pro ,operace [...] týkající se [...] plateb [nebo] převodů‘ na takové služby spočívající v přijímání
         a zpracování plateb prostřednictvím zástupců, kteří jsou třetími stranami, jaké nabízí v projednávaném případě osoba povinná
         k dani (prostřednictvím pošty a Platebního místa)?

      6)      Vztahuje se osvobození pro ,operace [...] týkající se [...] plateb [nebo] převodů‘ na služby spočívající v získávání a zpracování
         plateb provedených šekem zaslaným osobě povinné k dani nebo jejímu zástupci, přičemž tyto platby musí být zpracovány osobou
         povinnou k dani a její bankou?

      7)      Vztahuje se osvobození pro ,operace [...] týkající se [...] plateb [nebo] převodů‘ na takové služby, jaké nabízí v projednávaném
         případě osoba povinná k dani, spočívající v příjmu a zpracování plateb provedených na přepážce banky za účelem připsání peněžní
         částky, prostřednictvím bankovního systému, na bankovní účet osoby povinné k dani?

      8)      Jaké zvláštní faktory je třeba zohlednit při rozhodování, zda takové poplatky (jako jsou v projednávaném případě poplatky
         za zpracování platby), které osoba povinná k dani ukládá svému zákazníkovi a které jsou vnitřně spjaty s volbou zákazníka
         provést platbu osobě povinné k dani využitím určitého platebního způsobu a které jsou takto identifikovány ve smluvní dokumentaci
         a samostatně specifikovány ve fakturách vystavovaných zákazníkům, představují oddělené plnění pro účely DPH?“

       K předběžným otázkám
      18      Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu je, zda zaprvé SPHC představuje protiplnění za plnění poskytované společností
         Everything Everywhere jejím zákazníkům, na které se vztahuje osvobození od DPH uvedené v čl. 13 části B písm. d) bodě 1 šesté
         směrnice (čtvrtá otázka) nebo v uvedeném čl. 13 části B písm. d) bodě 3 (první až třetí a pátá až sedmá otázka), a zda je
         zadruhé uvedené plnění oddělené od poskytování telefonních mobilních služeb (osmá otázka).

      19      Vzhledem k tomu, že by se při neexistenci takového plnění odděleného od poskytování mobilních telefonních služeb na SPHC uplatnil
         stejný daňový režim jako na tyto služby (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 25. února 1999, CPP, C‑349/96, Recueil, s. I‑973,
         bod 32, a ze dne 21. června 2007, Ludwig, C‑453/05, Sb. rozh. s. I‑5083, bod 20), je třeba se nejprve zabývat osmou otázkou.

       K osmé otázce
      20      Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda – pro účely výběru DPH, a zejména použití ustanovení týkajících se osvobození
         stanovených šestou směrnicí – dodatečný poplatek, který poskytovatel telekomunikačních služeb účtuje svým zákazníkům v případě,
         že tito využijí určité způsoby platby, představuje protiplnění za služby zpracování plateb poskytnuté uvedeným poskytovatelem
         jeho zákazníkům, které musí být považováno za plnění oddělené od poskytování telekomunikačních služeb.

      21      Z článku 2 šesté směrnice vyplývá, že každé plnění je třeba obvykle považovat za oddělené a samostatné (viz zejména výše uvedený
         rozsudek CPP, bod 29; rozsudky ze dne 29. března 2007, Aktiebolaget NN, C‑111/05, Sb. rozh. s. I‑2697, bod 22, a ze dne 19. listopadu
         2009, Don Bosco Onroerend Goed, C‑461/08, Sb. rozh. s. I‑11079, bod 35).

      22      Nicméně plnění spočívající z hospodářského hlediska v poskytování jediné služby nemůže být uměle rozděleno, aby nebylo narušeno
         fungování systému DPH (viz zejména výše uvedený rozsudek CPP, bod 29; výše uvedený rozsudek Aktiebolaget NN, bod 22, a rozsudek
         ze dne 22. října 2009, Swiss Re Germany Holding, C‑242/08, Sb. rozh. s. I‑10099, bod 51).

      23      Krom toho platí, že za určitých okolností musí být několik plnění formálně oddělených, která by mohla být poskytnuta odděleně,
         a tak vést střídavě ke zdanění nebo osvobození od daně, považováno za jediné plnění, pokud tato plnění nejsou samostatná (viz
         rozsudky ze dne 21. února 2008, Part Service, C‑425/06, Sb. rozh. s. I‑897, bod 51; ze dne 11. června 2009, RLRE Tellmer Property,
         C‑572/07, Sb. rozh. s. I‑4983, bod 18, a výše uvedený rozsudek Don Bosco Onroerend Goed, bod 36).

      24      Je tomu tak zejména tehdy, když je konstatováno, že jedno nebo více plnění představují hlavní plnění, zatímco zbývající jedno
         nebo více plnění představují jedno nebo více vedlejších plnění sdílejících s hlavním plněním stejný daňový režim (viz zejména
         výše uvedený rozsudek CPP, bod 30; rozsudek ze dne 15. května 2001, Primback, C‑34/99, Recueil, s. I‑3833, bod 45, a výše
         uvedený rozsudek RLRE Tellmer Property, bod 18, jakož i usnesení ze dne 14. května 2008, Tiercé Ladbroke a Derby, C‑231/07
         a C‑232/07, bod 21).

      25      Konkrétně musí být plnění považováno za vedlejší k plnění hlavnímu, pokud samo o sobě není pro zákazníka cílem, nýbrž prostředkem
         k získání prospěchu z hlavní služby poskytovatele za nejvýhodnějších podmínek (viz zejména výše uvedené rozsudky CPP, bod
         30; Primback, bod 45, a RLRE Tellmer Property, bod 18, jakož i výše uvedené usnesení Tiercé Ladbroke a Derby, bod 21).

      26      Za účelem určení, zda osoba povinná k dani poskytuje zákazníkovi považovanému za průměrného zákazníka několik oddělených hlavních
         plnění nebo jediné plnění, je třeba vyhledat charakteristické prvky dotčené operace a vzít v úvahu všechny okolnosti, za kterých
         došlo k dotčenému plnění (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky CPP, body 28 a 29; Aktiebolaget NN, body 21 a 22, a Ludwig,
         bod 17, jakož i výše uvedené usnesení Tiercé Ladbroke a Derby, body 19 a 20).

      27      Pokud jde o spor v původním řízení, je třeba konstatovat, že hlavní službou poskytovanou takovým poskytovatelem, jako je společnost
         Everything Everywhere, jeho zákazníkům, je mobilní telefonní služba. Činnost vykonávaná tímto podnikem při fakturaci této
         služby, zejména poskytnutí infrastruktury zákazníkům, která jim umožňuje platit faktury nejen prostřednictvím „přímého inkasa“
         nebo převodem BACS, ale rovněž kreditní kartou, šekem nebo v hotovosti, není sama o sobě pro tyto zákazníky konečným cílem.
         Údajné poskytování služeb, kterých by uvedení zákazníci nemohli využít nezávisle na využití mobilní telefonní služby, nepředstavuje
         z jejich pohledu nic, co by bylo nezávislé na této službě. Umožňuje jim pouze platit faktury za mobilní telefonní služby využitím
         způsobu platby, který se jim jeví jako nejpohodlnější, a krom toho umožňuje poskytovateli služeb navýšit objem služby, kterou
         poskytuje jako hlavní plnění (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Primback, bod 47).

      28      Krom toho přijetí platby, jakož i její zpracování jsou vnitřně spjaty s každým poskytnutím služeb za úhradu. Takovému plnění
         je vlastní, že poskytovatel služeb žádá o to, aby mu bylo zaplaceno, a vyvíjí nezbytné úsilí, aby zákazník mohl provést účinnou
         platbu jako protiplnění za poskytnuté plnění. Každý způsob platby za poskytnutí služeb v zásadě znamená, že poskytovatel učiní
         určité kroky, aby zpracoval platbu, i když rozsah těchto kroků se může v závislosti na způsobu platby lišit. Podle popisu
         jednotlivých způsobů plateb v předkládacím rozhodnutí dokonce i platba prostřednictvím „přímého inkasa“ vyžaduje pro účely
         účinné platby krok ze strany věřitele spočívající v tom, že využije zplnomocnění, které mu bylo uděleno, a požádá banku dotyčného
         zákazníka o provedení převodu dlužné částky (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. října 2010, AXA UK, C‑175/09, Sb. rozh.
         s. I‑0000, body 9, 10 a 33).

      29      Okolnost zdůrazněná v osmé položené otázce, že oddělená cena za údajnou finanční službu je takto označena ve smluvní dokumentaci
         a samostatně specifikována ve fakturách vystavovaných zákazníkům, není rozhodující. Podle judikatury Soudního dvora totiž
         skutečnost, že je fakturována jediná cena nebo že byly smluvně dohodnuty oddělené ceny, nemá rozhodující význam pro účely
         určení, zda existují dvě nebo více oddělených a samostatných plnění nebo jediné hospodářské plnění (viz v tomto smyslu výše
         uvedený rozsudek CPP, bod 31, jakož i rozsudek ze dne 27. října 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, Sb. rozh. s. I‑9433,
         bod 25).

      30      Z toho vyplývá, že záměrem zákazníků společnosti Everything Everywhere, kteří platí své faktury za mobilní telefonní služby
         jedním ze způsobů plateb, který vede k výběru SPHC, není koupit si dvě oddělená plnění, a sice poskytnutí mobilní telefonní
         služby a plnění, jehož předmětem je zajistit zpracování jejich plateb. Z pohledu zákazníka musí být služby zpracování plateb
         údajně poskytované poskytovatelem telekomunikačních služeb jeho zákazníkům při platbě za tyto služby určitými platebními způsoby
         za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, považováno pro účely DPH jako vedlejší plnění ve vztahu
         k hlavnímu plnění spočívajícímu v poskytování telekomunikačních služeb (viz obdobně rozsudek ze dne 22. íjna 1998, Madgett
         a Baldwin, C‑308/96 a C‑94/97, Recueil, s. I‑6229, body 24 a 25).

      31      Tento závěr nemůže vyvrátit zásada daňové neutrality inherentní společnému systému DPH, podle níž nesmí být s podobnými poskytováními
         služeb, která si tak navzájem konkurují, zacházeno z hlediska DPH odlišně (viz zejména rozsudky ze dne 6. května 2010, Komise
         v. Francie, C‑94/09, Sb. rozh. s. I‑4261, bod 40, a ze dne 10. června 2010, Leo-Libera, C‑58/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod
         34), jelikož situace společnosti Everything Everywhere je naprosto odlišná od situace hospodářského subjektu, který svým zákazníkům
         poskytuje finanční služby jako hlavní plnění.

      32      V důsledku toho je třeba na osmou otázku odpovědět tak, že pro účely výběru DPH nepředstavuje dodatečný poplatek, který poskytovatel
         telekomunikačních služeb účtuje svým zákazníkům v případě, že zákazníci za tyto služby neplatí prostřednictvím „přímého inkasa“
         nebo převodem BACS, ale kreditní kartou, debetní kartou, šekem nebo v hotovosti na přepážce banky nebo na přepážce zástupce
         zmocněného k přijímání plateb na účet tohoto poskytovatele služeb, protiplnění za plnění oddělené a samostatné ve vztahu k hlavnímu
         plnění spočívajícímu v poskytování telekomunikačních služeb.

       K první až sedmé otázce
      33      Vzhledem k odpovědi podané na osmou otázku není třeba odpovídat na první až sedmou otázku.

       K nákladům řízení
      34      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Pro účely výběru daně z přidané hodnoty nepředstavuje dodatečný poplatek, který poskytovatel telekomunikačních služeb účtuje
            svým zákazníkům v případě, že zákazníci za tyto služby neplatí prostřednictvím „přímého inkasa“ nebo převodem prostřednictvím
            Bankers’ Automated Clearing System, ale kreditní kartou, debetní kartou, šekem nebo v hotovosti na přepážce banky nebo na
            přepážce zástupce zmocněného k přijímání plateb na účet tohoto poskytovatele služeb, protiplnění za plnění oddělené a samostatné
            ve vztahu k hlavnímu plnění spočívajícímu v poskytování telekomunikačních služeb.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. prosince 1994. # Bayer AG proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Hospodářská soutěž. # Věc C-195/91 P.