title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. října 2004. # Panagiotis Markopoulos a další proti Ypourgos Anaptyxis a Soma Orkoton Elegkton. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Symvoulio tis Epikrateias - Řecko. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce - Osmá směrnice 84/253/EHS - Články 11 a 15 - Schvalování osob pověřených prováděním povinného auditu účetních dokumentů - Možnost schválení osob, které nesložily zkoušku odborné způsobilosti - Podmínky pro schválení státních příslušníků z jiných členských států. # Věc C-255/01.

text:
      Věc C-255/01
      Panagiotis Markopoulos a další
      v.
      Ypourgos Anaptyxis a Soma Orkoton Elegkton
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Symvoulio tis Epikrateias)
      „Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Osmá směrnice 84/253/EHS – Články 11 a 15 – Schvalování osob pověřených prováděním povinného auditu účetních dokumentů – Možnost schválení osob, které nesložily zkoušku odborné způsobilosti – Podmínky pro schválení státních příslušníků z jiných členských států“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Společnosti – Směrnice 84/253 – Schvalování osob pověřených prováděním povinného auditu
            účetních dokumentů – Přechodná ustanovení – Schvalování určitých kategorií odborníků, kteří nesložili zkoušku odborné způsobilosti
            (článek 15) – Podmínky – Lhůta pro výkon takového oprávnění schvalování
      (Směrnice Rady 84/253, čl. 15)
      2.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Společnosti – Směrnice 84/253 – Schvalování osob pověřených prováděním povinného auditu
            účetních dokumentů – Schvalování osob, které získaly část kvalifikace nebo celou kvalifikaci v jiném členském státě (článek
            11) – Podmínky
      (Směrnice Rady 84/253, čl. 11)
      1.        Článek 15 osmé směrnice 84/253, založené na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o EHS, o schvalování osob pověřených prováděním
         povinného auditu účetních dokumentů, umožňuje všem členským státům úředně schválit osoby, které splňují podmínky uvedené v tomto
         článku, tedy osoby, které mají v dotčeném členském státě oprávnění provádět povinný audit dokumentů uvedených v čl. 1 odst.
         1 téže směrnice, a které tuto činnost vykonávaly až do jednoho roku po datu přijetí vnitrostátních předpisů provádějících
         osmou směrnici, aniž by byly povinny nejprve složit zkoušku odborné způsobilosti, a aniž by bylo nezbytné zkoumat, v jakém
         rozsahu vnitrostátní právní úprava platná před přijetím osmé směrnice stanovila nebo nestanovila povinnost zvláštní kategorie
         odborníků složit zkoušku.  Zmíněný článek 15 nicméně brání tomu, aby členský stát využil v něm uvedené oprávnění po uplynutí
         lhůty jednoho roku, která začíná běžet datem použití vnitrostátních předpisů provádějících směrnici, přičemž se v žádném případě
         nemůže jednat o datum pozdější než 1. ledna 1990.

      (viz body 35, 37, 44, 52–53, bod 1 výroku)
      2.        Článek 11 osmé směrnice 84/253, založené na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o EHS o schvalování osob pověřených prováděním
         povinného auditu účetních dokumentů, umožňuje hostitelskému členskému státu úředně schválit k výkonu činnosti povinného auditu
         účetních dokumentů odborníky již schválené v jiném členském státě, aniž by tito odborníci museli složit zkoušku odborné způsobilosti,
         pokud příslušné orgány zmíněného hostitelského členského státu v souladu se zmíněnou směrnicí shledají jejich kvalifikaci
         jako rovnocennou té, jež je požadována vnitrostátní právní úpravou jejich státu.

      Vzhledem k tomu, že neexistují zvláštní ustanovení upravující přezkum rovnocennosti, je na příslušných orgánech, aby tento
         přezkum provedly za dodržování povinností, které členským státům ukládají ustanovení Smlouvy a zejména ustanovení týkající
         se svobody usazování.

      (viz body 62, 67, bod 2 výroku)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      7. října 2004(*)

      „Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Osmá směrnice 84/253/EHS – Články 11 a 15 – Schvalování osob pověřených prováděním povinného auditu účetních dokumentů – Možnost schválení osob, které nesložily zkoušku odborné způsobilosti – Podmínky pro schválení státních příslušníků z jiných členských států“
      Ve věci C-255/01,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES,
      podaná rozhodnutím Symvoulio tis Epikrateias (Řecko) ze dne 12. června 2001, došlým Soudnímu dvoru dne 3. července 2001, v
         řízení:

      Panagiotis Markopoulos a další
      proti
      Ypourgos Anaptyxis,
      Soma Orkoton Elegkton,
      za přítomnosti:
      Georgiose Samothrakise a dalších
      a
      Christose Panagiotidise,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, S. von Bahr a K. Schiemann (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-F. Contet, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. února 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za P. Markopoulose a další N. Alivizatosem, E. Kiousopoulouem, G. Dellisem a K. Giannakopoulosem, Dikigoroi,
      –        za Soma Orkoton Elegkton A. Kalogerasem, Dikigoros,
      –        za G. Samothrakise a další C. Politisem a N. Skandamisem, Dikigoroi,
      –        za Ch. Panagiotidise M. Bachasem, Dikigoros,
      –        za řeckou vládu E.-M. Mamouna a S. Spyropoulosem, jako zmocněnci,
      –        za španělskou vládu S. Ortiz Vaamondem a M. Muñoz Pérezem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství M. Patakia a C. Schmidt, jako zmocněnkyněmi,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 1. dubna 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 11 a 15 osmé směrnice Rady 84/253/EHS ze dne 10. dubna 1984,
         založené na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o EHS o schvalování osob pověřených prováděním povinného auditu účetních dokumentů
         (Úř. věst. L 126, s. 20; Zvl. vyd. 17/01, s. 75; dále jen „osmá směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi P. Markopoulosem a dalšími na jedné straně a Ypourgos Anaptyxis (ministerstvem
         pro rozvoj) a Soma Orkoton Elegkton (dále jen „komora registrovaných auditorů“) na straně druhé, do kterého vstoupili jako
         vedlejší účastníci G. Samothrakis a další a Ch. Panagiotidis, ve věci rozhodnutí této komory zapsat do svého rejstříku 60 uchazečů,
         včetně uvedených vedlejších účastníků původního řízení, aniž by tito uchazeči složili zkoušku odborné způsobilosti, jak stanoví
         článek 4 osmé směrnice.

      3        Předkládající soud v zásadě žádá Soudní dvůr o upřesnění rozsahu oprávnění členského státu, stanoveného v článku 15 osmé směrnice,
         úředně schválit určité kategorie osob k provádění povinného auditu účetních dokumentů, aniž by tyto osoby složily zkoušku
         odborné způsobilosti. Krom toho se předkládající soud táže, zda pokud jde o osoby, které již byly úředně schváleny v jiném
         členském státě, může být prominutí zkoušek v každém případě odůvodněno na základě článku 11 osmé směrnice.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      4        První, druhý, třetí a čtvrtý bod odůvodnění osmé směrnice stanoví:

      „[…] podle směrnice 78/660/EHS musí být audit u ročních účetních závěrek některých forem společností prováděn jednou nebo
         více osobami, které jsou k tomu oprávněny […];

      […] uvedená směrnice byla doplněna směrnicí 83/349/EHS o konsolidovaných účetních závěrkách;
      […] je třeba harmonizovat kvalifikaci osob, které jsou oprávněny k provádění povinného auditu účetních dokumentů […], je třeba
         zabezpečit, aby tyto osoby byly nezávislé a bezúhonné;

      […] je nutné na základě zkoušky odborné způsobilosti zajistit vysokou úroveň teoretických znalostí nezbytných k provádění
         povinného auditu účetních dokumentů, jakož i schopnost využívat těchto znalostí při praktickém provádění tohoto auditu“.

      5        Podle šestého bodu odůvodnění osmé směrnice:

      „[…] členské státy by měly mít […] pravomoc přijímat přechodná opatření ve prospěch odborníků“.
      6        Devátý bod odůvodnění této směrnice stanoví:

      „[…] členský stát bude moci úředně schválit osoby, které v zahraničí získají kvalifikaci rovnocennou kvalifikaci předepsané
         touto směrnicí“.

      7        S ohledem na čtvrtou směrnici Rady 78/660/EHS ze dne 25. července 1978, založenou na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o ročních
         účetních závěrkách některých forem společností (Úř. věst. L 222, s. 11; Zvl. vyd. 17/01, s. 21), a na sedmou směrnici Rady
         83/349/EHS ze dne 13. června 1983, založenou na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o konsolidovaných účetních závěrkách (Úř. věst.
         L 193, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 58), citované v prvním, respektive druhém bodu odůvodnění osmé směrnice, čl. 1 odst. 1 osmé
         směrnice stanoví:

      „Koordinační opatření stanovená touto směrnicí se použijí na vnitrostátní právní a správní předpisy týkající se osob pověřených:
      a)      prováděním povinných auditů účetních závěrek společností a podniků a ověřováním souladu výročních zpráv s těmito ročními účetními
         závěrkami, jsou‑li tento audit a toto ověřování nařízeny předpisy Společenství;

      b)      prováděním povinného auditu konsolidovaných účetních závěrek skupin podniků a ověřováním souladu výročních zpráv s těmito
         konsolidovanými účetními závěrkami, jsou‑li tento audit a toto ověřování nařízeny předpisy Společenství.“

      8        Článek 2 osmé směrnice vyhrazuje provádění povinného auditu dokumentů, uvedených v čl. 1 odst. 1 téže směrnice, osobám, které
         v tomto směru získaly úřední schválení. Na základě článku 4 zmíněné směrnice může být v rámci obecného pravidla takové úřední
         schválení uděleno pouze fyzické osobě, která „dosáhla úrovně vzdělání nutné pro přijetí na vysokou školu, absolvovala program
         teoretického a praktického vzdělávání a složila zkoušku odborné způsobilosti na vysokoškolské úrovni, pořádanou nebo uznávanou
         státem“.

      9        Článek 11 odst. 1 osmé směrnice nicméně stanoví:

      „Orgány členského státu mohou schválit osoby, které získaly část kvalifikace nebo celou kvalifikaci v jiném státě, splňují‑li
         obě tyto podmínky:

      a)      jejich kvalifikaci shledají příslušné orgány jako rovnocennou té, jež je požadována podle práva tohoto členského státu v souladu
         s touto směrnicí, a

      b)      tyto osoby prokáží právnické znalosti požadované v daném členském státě pro provádění povinného auditu účetních dokumentů,
         uvedené v čl. 1 odst. 1. Orgány tohoto členského státu však nemusí toto prokázání požadovat, shledají-li právnické znalosti
         získané v jiném státě za dostačující.“

      10      Články 12 až 19 osmé směrnice se týkají přechodných ustanovení. Podle článku 15 zmíněné směrnice:

      „Odborníci, kteří nebyli úředně schváleni individuálním rozhodnutím příslušných orgánů, avšak mají v některém členském státě
         oprávnění provádět povinný audit dokumentů uvedených v čl. 1 odst. 1 a tuto činnost až do té doby skutečně vykonávali, mohou
         být až do uplynutí jednoho roku po nabytí účinnosti předpisů uvedených v čl. 30 odst. 2 úředně schváleni tímto členským státem
         v souladu s touto směrnicí.“

      11      Článek 19 osmé směrnice uvádí:

      „Odborníci uvedení v článcích 15 a 16 nebo osoby uvedené v článku 18 mohou být odchylně od článku 4 úředně schváleni pouze
         tehdy, shledají‑li příslušné orgány, že jsou způsobilí provádět povinný audit dokumentů uvedených v čl. 1 odst. 1 a že mají
         rovnocennou kvalifikaci jako osoby úředně schválené podle článku 4.“

      12      Podle čl. 30 odst. 1 a 2 osmé směrnice:

      „1.      Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. ledna 1988.
         Neprodleně o nich uvědomí Komisi.

      2.      Členské státy mohou stanovit, že se předpisy uvedené v odstavci 1 použijí až od 1. ledna 1990.“
       Vnitrostátní právní úprava
      13      Jak vysvětlil předkládající soud, před přijetím osmé směrnice bylo provádění povinného auditu účetních dokumentů v Řecku vyhrazeno,
         pokud jde o určité kategorie dokumentů, registrovaným účetním. Tito účetní museli být zapsáni do rejstříku Soma Orkoton Logiston
         (dále jen „komora registrovaných účetních“). Článek 10 odst. 6 vládního nařízení s mocí zákona č. 3329/55 (FEK A’ 230) stanoví,
         že za účelem ověření znalostí uchazečů je kontrolní rada komory registrovaných účetních může nechat složit zkoušky týkající
         se těchto znalostí. V tomto ohledu článek 2 královského nařízení č. 737/61 (FEK A’ 186) stanovil pro všechny tyto uchazeče
         obecnou povinnost absolvovat předběžné výběrové řízení.

      14      Na základě článku 2 vládního nařízení č. 3329/55 byla zmíněným registrovaným účetním udělena „výlučná“ působnost, která zahrnovala
         původně činnosti spočívající v provádění auditu veřejné povahy, přičemž tato působnost byla následně postupně rozšířena na
         provádění auditu různých veřejných podniků založených ve formě akciové společnosti, jakož i různých typů akciových společností
         se soukromým kapitálem. Tito registrovaní účetní měli rovněž na základě článku 3 vládního nařízení č. 3329/55 „fakultativní“
         působnost v rozsahu, v jakém mohli být vybráni k provádění auditu obchodních společností všech forem, jakož i všech právnických
         osob uvedených v občanském zákoníku.

      15      Krom toho působili účetní, kteří mohli provádět pouze činnosti nevyhrazené registrovaným účetním, aniž by museli nejprve uspět
         ve výběrovém řízení nebo úspěšně složit zkoušku. Tato kategorie „běžných účetních“ nezahrnovala pouze řecké státní příslušníky,
         ale rovněž osoby v tomto směru schválené v jiných členských státech.

      16      Z rozhodnutí předkládajícího soudu vyplývá, že vnitrostátní právní úprava byla několikrát pozměněna za účelem provedení osmé
         směrnice ve vnitrostátním právu.

      17      Zaprvé bylo vládní nařízení č. 3329/55 pozměněno nařízením prezidenta č. 15/89 o přizpůsobení právních předpisů týkajících
         se registrovaných účetních ustanovením osmé směrnice (FEK A’ 5/5.1.1989). V tomto ohledu upravený článek 10 vládního nařízení
         č. 3329/55 v podstatě zachovává strukturu komory registrovaných účetních a za účelem uvedení vnitrostátní právní úpravy do
         souladu s osmou směrnicí stanoví přesnou úpravu povinnosti úspěšného složení předběžné zkoušky pro zápis do zmíněné komory.
         V upraveném čl. 10 odst. 9 vládního nařízení č. 3329/55 byla rovněž stanovena možnost jmenovat registrované účetní z osob,
         které obdržely úřední schválení odbornosti od úřadů jiného členského státu, za podmínky, že jejich kvalifikace je shledána
         jako rovnocenná kvalifikaci osob, které byly jmenovány nebo povýšeny jako registrovaní účetní v souladu s ustanoveními odstavce
         1 tohoto článku a které úspěšně složily předběžnou zkoušku.

      18      Nařízení prezidenta č. 15/89 v rámci přechodných ustanovení ve svém čl. 6 odst. 3 a odst. 4 stanovilo možnost jmenovat jako
         registrované účetní až do 1. ledna 1990 a bez nutnosti složení zkoušek odborníky, kteří v Řecku prokazatelně prováděli povinný
         audit ročních účetních závěrek společností nebo konsolidovaných účetních závěrek skupin podniků, zejména za podmínky, že byli
         držiteli vysokoškolského diplomu a že byli shledáni způsobilými provádět povinný audit účetních dokumentů.

      19      Zadruhé, v rámci kumulativního účinku zákona č. 1969/91 (FEK A’ 167/30.10.1991) a nařízení prezidenta č. 226/92 (FEK A’ 120/14.7.1992),
         byla komora registrovaných účetních nahrazena komorou registrovaných auditorů. Článek 10 nařízení prezidenta č. 226/92, definující
         podmínky vstupu do této nové komory, stanovil, že zmíněný vstup je podmíněn složením zkoušky odborné způsobilosti, která byla
         podrobně upravena v článku 11 nařízení prezidenta č. 226/92. Nicméně čl. 24 odst. 4 zmíněného nařízení stanovil, že registrovaní
         účetní, kteří jsou již členy komory registrovaných účetních, jsou ze zákona zapsáni do nové komory registrovaných auditorů.

      20      Článek 24 odst. 2 nařízení prezidenta č. 226/92 stanovil v rámci přechodných ustanovení:

      „2.      Ve výše uvedeném seznamu registrovaných auditorů jsou rovněž zapsáni, na základě své žádosti podané ve lhůtě šesti měsíců
         po zveřejnění tohoto nařízení prezidenta a po úspěšném složení zkoušek v souladu s ustanovením následujícího odstavce:

      a)      držitelé diplomu o ukončeném vysokoškolském vzdělání v oblasti finanční, obchodní nebo průmyslové vydaného v Řecku nebo rovnocenného
         diplomu vydaného v zahraničí, kteří jsou řeckými státními občany nebo mají řecký původ a kteří získali patnáctiletou praxi
         s prováděním auditu ve finanční, účetní nebo právní oblasti v Řecku;

      b)      řečtí státní příslušníci a státní příslušníci jiných členských států Evropských společenství, kteří i) byli úředně schváleni
         k výkonu povolání registrovaného účetního nebo registrovaného auditora v jiném členském státě Evropských společenství a jsou
         uznáni jako registrovaní účetní nebo registrovaní auditoři v zemi Evropských společenství [...] a ii) získali desetiletou
         praxi s prováděním auditu, z čehož nejméně tři roky představuje praxe nabytá v Řecku.“ (neoficiální překlad)
      21      Zatřetí povinnost podstoupit předběžnou zkoušku stanovená v čl. 24 odst. 2 nařízení prezidenta č. 226/92 byla zrušena čl.
         2 odst. 7 nařízení prezidenta č. 121/93 (FEK A’ 53/12.4.1993), na jehož základě museli uchazeči podle čl. 24 odst. 2 písm.
         a) a b) nařízení prezidenta č. 226/92 předložit pracovní dokumentaci týkající se účetních auditů provedených v průběhu jejich
         kariéry pro účely zkoušky a posouzení příslušnou komisí.

      22      Začtvrté čl. 18 odst. 3 zákona č. 2231/94 (FEK A’ 139/31.8.1994) stanovil:

      „Osoby, které jsou již zapsány v rejstříku komory registrovaných auditorů podle článku 13 nařízení prezidenta č. 226/92 a
         nebyly členy komory registrovaných účetních ke dni 30. dubna 1993, jsou povinny složit zkoušku odborné způsobilosti stanovenou
         v článcích 10 a 11 nařízení prezidenta č. 226/92 před svým jmenováním do funkce. Tyto zkoušky jsou organizovány kontrolní
         radou, která rovněž jmenuje zkušební komise. Osoby, které u zkoušky neuspěly nebo se jí nezúčastnily, jsou z rejstříku vyškrtnuty.“
         (neoficiální překlad)
      23      A konečně bylo toto posledně uvedené ustanovení, které zakotvilo povinnost složit zkoušku odborné způsobilosti pro ty, kteří
         chtějí získat úřední schválení jako registrovaný auditor na základě přechodných ustanovení čl. 24 odst. 2 nařízení prezidenta
         č. 226/92, změněno čl. 3 odst. 2 zákona č. 2257/94 (FEK A’ 197/23.11.1994), který stanoví:

      „Za článek 18 odst. 3 zákona č. 2231/94 (FEK A’ 139) se doplňují odstavce 3a, 3b a 3c, které zní následovně: ‚3a. Držitelé
         diplomu o ukončeném vysokoškolském vzdělání podle čl. 10 odst. 1 nařízení prezidenta č. 226/92, kteří doloží nejpozději v okamžiku
         zveřejnění tohoto zákona, že vykonávali činnosti spočívající v provádění auditu v Řecku po dobu 18 let a byli pověřeni prováděním
         auditu v Řecku ke dni 1. ledna 1989, nebo kteří získali úřední schválení pro výkon činnosti registrovaného účetního nebo registrovaného
         auditora v jiném členském státě Evropské unie nebo jedné z následujících zemí: USA, Kanada, Austrálie, Nový Zéland a Jihoafrická
         republika, a kteří ke dni 1. ledna 1989 získali v oblasti provádění auditu desetiletou praxi, z čehož nejméně tři roky představuje
         praxe nabytá v Řecku, jsou osvobozeni od povinnosti složit zkoušku uvedenou v čl. 18 odst. 3 zákona č. 2231/94 a jsou považováni
         za řádně zapsané v rejstříku komory registrovaných auditorů podle článku 13 nařízení prezidenta č. 226/92. Splnění těchto
         podmínek je prověřeno kontrolní radou komory registrovaných auditorů ve lhůtě dvou měsíců. Registrovaní auditoři podle předcházejících
         pododstavců tohoto odstavce, u nichž kontrolní rada komory registrovaných auditorů shledala nedostatečnou kvalifikaci, předloží
         důkazy o své kvalifikaci s ohledem na novou zkoušku před zvláštní třístrannou komisí jmenovanou rozhodnutím ministra národního
         hospodářství a složenou z jednoho profesora vysoké školy z oblasti auditu nebo účetnictví, zástupce obchodní komory a člena
         vědeckého výboru komory registrovaných auditorů. Osoby, u nichž zvláštní komise shledá požadovanou kvalifikaci kromě předcházející
         délky odborné praxe, jsou zapsány jako pomocní registrovaní auditoři a jako registrovaní auditoři jsou zapsáni až po získání
         odborné praxe požadované pododstavcem 3a tohoto odstavce. […]‘“ (neoficiální překlad)
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      24      Navrhovatelé předložili Symvoulio tis Epikrateias návrh na zrušení rozhodnutí kontrolní rady komory registrovaných auditorů
         č. 75 ze dne 19. ledna 1995, kterým zmíněná rada přijala do komory 60 uchazečů, kteří nebyli členy dřívější komory registrovaných
         účetních, aniž by složili zkoušku odborné způsobilosti, z důvodu, že splnili všechny podmínky stanovené v čl. 18 odst. 3a
         zákona č. 2231/94, který byl doplněn čl. 3 odst. 2 zákona č. 2257/94 (dále jen „čl. 18 odst. 3a zákona č. 2231/94“).

      25      Mezi těmito 60 uchazeči jsou některé osoby, které jsou držiteli diplomů o ukončeném vysokoškolském vzdělání v oblasti finanční
         nebo obchodní, mají řeckou státní příslušnost a získaly patnáctiletou praxi v oblasti ekonomie, účetnictví nebo práva, jako
         je tomu v případě G. Samothrakise a dalších, zatímco ostatní osoby jsou řeckými státními příslušníky nebo státními příslušníky
         jiných států, kteří byli úředně schváleni k výkonu povolání registrovaného účetního nebo registrovaného auditora v jiném členském
         státě a vykonávali činnost provádění auditu po dobu deseti let, jako Ch. Panagiotidis.

      26      Vzhledem k tomu, že navrhovatelé vznesli otázku souladu prominutí zkoušky odborné způsobilosti stanoveného v čl. 18 odst.
         3a zákona č. 2231/94, který sloužil jako právní základ pro rozhodnutí č. 75, s osmou směrnicí, a vzhledem k existenci pochybností
         o výkladu článků 11 a 15 osmé směrnice, Symvoulio tis Epikrateias rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         dvě předběžné otázky:

      „1)      Může vnitrostátní zákonodárce na základě článku 15 osmé směrnice […] využít oprávnění uvedeného v tomto článku a stanovit,
         že osoby určitých kategorií mohou být úředně schváleny k provádění auditu účetních dokumentů odchylně od obecného pravidla,
         tedy aniž by se nejprve zúčastnily zkoušky odborné způsobilosti, pokud dotčený členský stát tuto zkoušku zavedl ve svém vnitrostátním
         právu již před přijetím směrnice? Může v každém případě vnitrostátní zákonodárce opakovaně využívat oprávnění přijmout přechodná
         ustanovení na základě výše uvedeného článku směrnice, zejména po uplynutí data 1. ledna 1991 (ustanovení článku 15 ve spojení
         s čl. 30 odst. 2 směrnice)?

      2)      Znamená článek 11 směrnice pouze to, že pokud osoba, která se uchází o úřední schválení k provádění auditu účetních dokumentů
         v členském státě Evropské unie, získala některou část kvalifikace požadovanou v jiném členském státě v rámci právní úpravy
         před harmonizací, může stát, ve kterém se uchází o úřední schválení, shledat, že tato část kvalifikace je získána v tomto
         posledně uvedeném státě, aniž by odchylnou právní úpravou stanovil výjimku z obecného pravidla, podle kterého může být úřední
         schválení uděleno až po úspěšném složení zkoušky odborné způsobilosti? Nebo znamená to, že umožňuje osobě, která byla úředně
         schválena k provádění auditu účetních dokumentů v členském státě v rámci právní úpravy před harmonizací, aby získala odpovídající
         schválení v jiném členském státě bez účasti na zkoušce odborné způsobilosti, výlučně na základě ověření rovnocennosti její
         kvalifikace?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      27      Svou první otázkou, která je rozdělena do dvou částí, se předkládající soud zaprvé táže, zda členský stát může využít oprávnění
         stanovené v článku 15 osmé směrnice za účelem přijetí přechodných ustanovení, na jejichž základě mohou být odborníci určitých
         kategorií úředně schváleni k provádění auditu účetních dokumentů, aniž by nejprve složili zkoušku odborné způsobilosti, která
         je předepsána zmíněnou směrnicí, když tento členský stát zavedl zkoušku odborné způsobilosti ve svém vnitrostátním právu již
         před přijetím osmé směrnice. Předkládající soud se zadruhé táže, v případě kladné odpovědi na první část otázky, zda s ohledem
         na společný účinek článku 15 a čl. 30 odst. 2 osmé směrnice může dotčený členský stát využít zmíněného oprávnění po 1. lednu
         1991, a to opakovaně.

       K první části první otázky
      28      Co se týče první části první otázky, navrhovatelé v původním řízení uplatňují, že oprávnění stanovené v článku 15 osmé směrnice
         nemůže umožnit odchýlení se od vnitrostátních předpisů platných před přijetím této směrnice, jakož i předpisů Společenství
         zavádějících obecnou úpravu atestace odborné způsobilosti účetních. Využití tohoto oprávnění má sloužit k ochraně stavu již
         existujícího ve vnitrostátním právu členských států. Zmíněné oprávnění tudíž nelze použít jako právní základ pro zavedení
         nových vnitrostátních pravidel, které se odchylují jak od obecné úpravy osmé směrnice, tak od dříve existující vnitrostátní
         právní úpravy.

      29      Následkem toho řecký zákonodárce, s přihlédnutím k povinnosti úspěšně složit zkoušku odborné způsobilosti existující ve vnitrostátním
         právu před přijetím osmé směrnice, nemůže využít článků 15 a 30 osmé směrnice za účelem udělení výjimky ze zmíněné povinnosti
         některým odborníkům.

      30      Naopak jak G. Samothrakis a další, tak i řecká vláda a Komise jsou názoru, že oprávnění stanovené v článku 15 osmé směrnice
         není podřazeno právním předpisům, které existovaly v členských státech před vstupem osmé směrnice v platnost. Takový výklad
         by vedl k diskriminaci mezi odborníky, kteří splní podmínky uvedené v článcích 15 a 19 této směrnice.

      31      Komise upřesňuje, pokud jde o řeckou úpravu platnou před přijetím osmé směrnice, že zatímco určitá kategorie osob provádějících
         účetní audit podléhala povinnosti složit zkoušku, ostatní osoby provádějící účetní audit vykonávaly činnosti spadající do
         působnosti osmé směrnice, aniž by nejprve složily zvláštní zkoušky nebo absolvovaly odborná výběrová řízení.

      32      V tomto ohledu navrhovatelé v původním řízení při jednání tvrdili, že podle řeckého práva mohli před přijetím osmé směrnice
         vykonávat určité činnosti pouze registrovaní účetní, a že tedy vedlejší účastníci v původním řízení nemohli mít prospěch z přechodných
         ustanovení přijatých na základě článku 15 této směrnice.

      33      Je třeba nejdříve konstatovat, že článek 15 osmé směrnice je určen všem členským státům. Výkon oprávnění, které tento článek
         stanoví, je omezen pouze podmínkami uvedenými v tomto článku.

      34      Podle těchto podmínek se tedy dotčené oprávnění vztahuje výlučně na „odborní[ky], kteří nebyli úředně schváleni individuálním
         rozhodnutím příslušných orgánů, avšak mají v některém členském státě oprávnění provádět povinný audit dokumentů uvedených
         v čl. 1 odst. 1 a tuto činnost skutečně vykonávali až do [uplynutí jednoho roku po nabytí účinnosti předpisů uvedených v čl.
         30 odst. 2]“.

      35      Pokud tedy určitá osoba splňuje tyto podmínky, může být úředně schválena v souladu s oprávněním uděleným v článku 15 osmé
         směrnice, aniž by bylo nezbytné zkoumat, v jakém rozsahu vnitrostátní právní úprava platná před přijetím osmé směrnice stanovila
         nebo nestanovila povinnost zvláštní kategorie odborníků složit zkoušku.

      36      Nicméně za účelem odpovědi na argument navrhovatelů v původním řízení upřesněný v bodě 28 tohoto rozsudku je třeba uvést,
         že v rozsahu, v němž vnitrostátní právní úprava platná před přijetím osmé směrnice určovala, zda odborník získal oprávnění
         k provádění povinného auditu dokumentů uvedených v čl. 1 odst. 1 zmíněné směrnice, by mělo použití podmínek uvedených v článku
         15 této směrnice za následek, že pokud tato dřívější vnitrostátní právní úprava stanovila povinnost úspěšného složení zkoušky
         odborné způsobilosti za účelem možnosti vykonávat činnost uvedenou osmou směrnicí, odborníci uvedení v článku 15 jako osoby
         případně oprávněné z přechodných ustanovení tohoto článku by v každém případě museli úspěšně složit předmětnou zkoušku.

      37      Za těchto podmínek je třeba uzavřít, že článek 15 osmé směrnice umožňuje všem členským státům úředně schválit osoby, které
         splňují podmínky uvedené v tomto článku, tedy osoby, které mají v dotčeném členském státě oprávnění provádět povinný audit
         dokumentů uvedených v čl. 1 odst. 1 téže směrnice a které tuto činnost vykonávaly až do data uvedeného ve zmíněném článku
         15, aniž by byly povinny nejprve složit zkoušku odborné způsobilosti.

       K druhé části první otázky
      38      Ve druhé části své první otázky, která je sama rozdělena do dvou podčástí, se předkládající soud táže, zda členský stát může,
         pokud dotyčné osoby splňují obě kritéria uvedená v článku 15 osmé směrnice, jednak využít po 1. lednu 1991 oprávnění udělené
         v článku 15 osmé směrnice a jednak tak učinit opakovaně.

      39      Co se týče první podčásti, jak navrhovatelé v původním řízení, tak i španělská vláda v souladu s většinovým názorem předkládajícího
         soudu mají za to, že z článků 15 a 30 osmé směrnice vyplývá, že členský stát může úředně schválit odborníky na základě zmíněného
         článku 15 v průběhu období, které nemůže přesáhnout datum 1. ledna 1991.

      40      V tomto ohledu navrhovatelé v původním řízení upřesňují, že v projednávané věci bylo rozhodnutí č. 75 přijato dne 19. ledna
         1995, tedy v den, ke kterému lhůta stanovená v článku 15 osmé směrnice již uplynula. Většinový názor předkládajícího soudu
         je naopak založen na čl. 18 odst. 3a zákona č. 2231/94, který byl doplněn zákonem č. 2257/94 dne 23. listopadu 1994, což je
         rovněž po 1. lednu 1991.

      41      G. Samothrakis a další, jakož i řecká vláda mají za to, že článek 15 osmé směrnice uděluje odborníkům, kteří jsou v tomto
         článku uvedeni, právo být úředně schválen jako výjimka z obecných ustanovení této směrnice, kteréžto právo nemůže být omezeno
         z důvodu případného prodlení dotčeného členského státu s přijetím vnitrostátních předpisů nezbytných k získání úředního schválení.

      42      Komise je zase toho názoru, že podle znění článku 15 osmé směrnice lhůta jednoho roku, stanovená pro získání úředního schválení
         uvedeného v tomto článku, počíná běžet dnem nabytí účinnosti opatření provádějících zmíněnou směrnici, což je podle ní nařízení
         prezidenta č. 226/92, ve znění nařízení prezidenta č. 121/93. V tomto ohledu upřesňuje, že ačkoliv byl čl. 18 odst. 3a zákona
         č. 2231/94 zveřejněn později než jeden rok po dni účinnosti provedení osmé směrnice řeckou vládou, musí být považován za přijatý
         včas potud, že se zákonodárce v tomto článku omezil na to, že oživil – za účelem jejich retroaktivního použití – přechodná
         ustanovení přijatá včas díky nařízení prezidenta č. 121/93.

      43      Je namístě nejdříve poznamenat, že článek 15 osmé směrnice uvádí, že oprávnění uvedené v tomto článku může být využito „až
         do uplynutí jednoho roku po nabytí účinnosti předpisů uvedených v čl. 30 odst. 2“. V tomto ohledu ačkoliv čl. 30 odst. 1 téže
         směrnice stanoví, že členské státy „uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí
         do 1. ledna 1988“, podle odstavce 2 téhož článku členské státy „mohou stanovit, že se předpisy uvedené v odstavci 1 použijí
         až od 1. ledna 1990“.

      44      Toto posledně uvedené ustanovení tedy členským státům umožňuje odložit použití ustanovení nezbytných k provedení osmé směrnice
         až do 1. ledna 1990. Na tomto základě článek 15 téže směrnice umožňuje členským státům využít oprávnění, které je v něm stanoveno,
         až do jednoho roku po datu přijetí vnitrostátních předpisů provádějících osmou směrnici, přičemž se v žádném případě nemůže
         jednat o datum pozdější než 1. ledna 1990.

      45      Je třeba zaprvé upřesnit, že argument G. Samothrakise a dalších, jakož i řecké vlády, podle kterého článek 15 osmé směrnice
         uděluje odborníkům, kteří jsou v něm uvedeni, právo bez ohledu na případné prodlení členského státu s využitím oprávnění stanoveného
         v tomto článku, nemůže být přijat. Jak uvedl generální advokát v bodě 55 svého stanoviska, jelikož podle článku 15 osmé směrnice
         členský stát „může“ úředně schválit kategorii odborníků uvedených v tomto článku, poskytuje tento článek členským státům pouze
         možnost přijetí přechodných ustanovení, tedy  jim ponechává volné uvážení, které již z povahy věci nemůže sloužit jako právní
         základ pro práva osob, jimž by bylo ku prospěchu případné využití tohoto volného uvážení.

      46      Zadruhé argument Komise, podle kterého lhůta jednoho roku stanovená článkem 15 osmé směrnice začíná běžet ode dne účinnosti
         provedení osmé směrnice do vnitrostátního práva, rovněž nemůže být přijat. V důsledku tohoto argumentu by členským státům
         i v případě opožděného provedení směrnice bylo umožněno, aby využily oprávnění přijmout přechodná ustanovení, jejichž nezbytným
         následkem by bylo odložení úplného přijetí směrnice.

      47      V tomto ohledu, jak bylo uvedeno v bodě 44 tohoto rozsudku, může být oprávnění uvedené v článku 15 osmé směrnice využito až
         do jednoho roku po datu přijetí předpisů provádějících zmíněnou směrnici ve vnitrostátním právu, přičemž se v žádném případě
         nemůže jednat o datum pozdější než 1. ledna 1990. Je namístě shledat, že ustanovení článku 15 ve spojení s článkem 30 osmé
         směrnice vede k dosažení rovnováhy mezi jednak konečným cílem směrnice, který spočívá v zavedení harmonizované úpravy na úrovni
         Společenství, a jednak legitimní ochranou odborníků, kteří již předmětnou činnost vykonávají, tím, že je členským státům povoleno,
         aby v období jednoho roku přijaly ve prospěch těchto odborníků přechodná ustanovení.

      48      Výklad zastávaný Komisí by vedl k narušení této rovnováhy, jelikož by členskému státu bylo umožněno přijetí přechodných ustanovení
         ve lhůtě, která začíná běžet dnem účinnosti provedení dotčené směrnice ve vnitrostátním právu, k němuž by mohlo dojít po uplynutí
         stanovené lhůty.

      49      Je tudíž třeba uzavřít, že článek 15 osmé směrnice brání tomu, aby členský stát odchylně od obecných ustanovení této směrnice
         využil v něm uvedené oprávnění úředně schválit odborníky, aniž by tito odborníci byli povinni nejprve složit zkoušku odborné
         způsobilosti, po uplynutí lhůty jednoho roku, která začíná běžet datem přijetí vnitrostátních předpisů provádějících zmíněnou
         směrnici, přičemž se v žádném případě nemůže jednat o datum pozdější než 1. ledna 1990.

      50      Co se týče druhé podčásti, která se týká zjištění, zda oprávnění uvedené v článku 15 osmé směrnice může být využito opakovaně,
         je namístě poznamenat, že tato otázka vychází z předpokladu, že přijetí vnitrostátního předpisu umožňujícího příslušným orgánům
         úředně schválit odborníka podle zmíněného článku představuje využití zmíněného oprávnění.

      51      Nicméně v rozsahu, v jakém mohly být dotyčné osoby úředně schváleny pouze rozhodnutím příslušných vnitrostátních orgánů, což
         je mimo jiné předvídáno v samotném článku 19 osmé směrnice, lze v projednávané věci za pokus o využití zmíněného oprávnění
         považovat rozhodnutí č. 75, které bylo přijato dne 19. ledna 1995, tedy po konečném datu 1. ledna 1991. Není tedy namístě
         odpovídat na druhou podčást druhé části první otázky.

      52      Ve světle předchozího je třeba odpovědět na první otázku tak, že článek 15 osmé směrnice umožňuje všem členským státům úředně
         schválit osoby, které splňují podmínky uvedené v tomto článku, tedy osoby, které mají v dotčeném členském státě oprávnění
         provádět povinný audit dokumentů uvedených v čl. 1 odst. 1 téže směrnice a které tuto činnost vykonávaly až do data uvedeného
         ve zmíněném článku 15, aniž by byly povinny nejprve složit zkoušku odborné způsobilosti.

      53      Zmíněný článek 15 nicméně brání tomu, aby členský stát využil v něm uvedené oprávnění po uplynutí lhůty jednoho roku, která
         začíná běžet datem použití vnitrostátních předpisů provádějících zmíněnou směrnici, přičemž se v žádném případě nemůže jednat
         o datum pozdější než 1. ledna 1990.

       K druhé otázce
      54      Svou druhou otázkou se předkládající soud v zásadě táže, zda na základě článku 11 osmé směrnice mohou odborníci úředně schválení
         jiným členským státem k provádění auditu účetních dokumentů získat úřední schválení s přihlédnutím k výkonu této činnosti
         v jiném členském státě, aniž by byli povinni složit zkoušku odborné způsobilosti, jak stanoví osmá směrnice.

      55      Navrhovatelé v původním řízení, jakož i řecká vláda mají za to, že – jak jednomyslně shledal předkládající soud – článek 11
         osmé směrnice stanoví pouze posouzení hostitelského členského státu, pokud jde o kvalifikaci získanou v jiném členském státě
         s ohledem na udělení úředního schválení odbornosti na jeho vlastním území, a že neumožňuje tomuto jinému členskému státu udělit
         odborné úřední schválení bez složení zkoušek, jelikož podle jiných ustanovení osmé směrnice upravujících požadovanou kvalifikaci
         představuje složení zkoušky odborné způsobilosti nezbytnou kvalifikaci pro účely udělení úředního schválení odbornosti.

      56      Mimoto upřesňují, že článek 11 osmé směrnice se týká výlučně možnosti shledat jako rovnocennou kvalifikaci obdrženou uchazečem
         v jiném členském státě, a nikoliv uznání úředního schválení obdrženého v jiném státě.

      57      Komise má za to, že jak litera, tak i duch článku 11 osmé směrnice, který směřuje ke konstatování věcné rovnocennosti mezi
         kvalifikací získanou v jednom členském státě a kvalifikací získanou v hostitelském členském státě, podporují výklad, podle
         kterého příslušné orgány hostitelského členského státu posoudí a rozhodnou o rovnocennosti zmíněné kvalifikace s kvalifikací
         získanou v jejich státě, aniž by byly povinny podrobit dotyčné odborníky zkoušce uvedené v článku 4 zmíněné směrnice.

      58      Je třeba nejdříve uvést, že článek 11 osmé směrnice v zásadě upravuje určení příslušnými orgány hostitelského členského státu
         rovnocennosti „kvalifikace“ osob, které získaly část kvalifikace nebo celou kvalifikaci v jiném členském státě.

      59      Pojem „kvalifikace“ však není v osmé směrnici definován. V této souvislosti se lze pouze domnívat, že kvalifikace ve smyslu
         článku 11 zmíněné směrnice odpovídá každému ze zvláštních požadavků stanovených v článku 4 této směrnice, které zahrnují složení
         zkoušky odbornosti. Naopak použití zmíněného pojmu umožňuje příslušným orgánům hostitelského členského státu celkově posoudit
         schopnosti dotyčné osoby, přičemž toto posouzení nezavazuje tyto orgány k tomu, aby požadovaly po dotyčné osobě úspěšné složení
         zkoušky odborné způsobilosti v tomto státě nebo úspěšné složení takové zkoušky v jiném členském státě.

      60      Mimoto je třeba upřesnit, že určení rovnocennosti uvedené v článku 11 osmé směrnice je založeno na skutkovém posouzení, a
         nikoli na formálním konstatování rovnocennosti dané kvalifikace. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že uznávání úředních schválení
         získaných k výkonu regulované činnosti v jiném členském státě upravuje směrnice Rady 89/48/EHS ze dne 21. prosince 1988 o
         obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy
         (Úř. věst. L 19, s. 16; Zvl. vyd. 05/01, s. 337). Avšak i když se tato směrnice vztahuje na rozhodnou dobu z hlediska skutkových
         okolností sporu v původním řízení, otázka položená předkládajícím soudem se týká výkladu osmé směrnice, jejíž přijetí předcházelo
         přijetí směrnice 89/48. Navíc, jak uvedl generální advokát v bodě 74 svého stanoviska, dvanáctý bod odůvodnění osmé směrnice
         jasně stanoví, že tato směrnice se netýká „uznávání úředního schválení osob z jiných členských států za účelem výkonu auditu
         [účetních dokumentů]“, které bude podle tohoto bodu odůvodnění upraveno později.

      61      Krom toho, za účelem zodpovězení druhé položené otázky je namístě upřesnit, že využití oprávnění uvedeného v článku 11 osmé
         směrnice není omezeno na posouzení rovnocennosti pouze kvalifikace získané podle právní úpravy platné před přijetím osmé směrnice
         a že posouzení rovnocennosti by nemělo záviset na okamžiku, kdy byla dotčená kvalifikace získána, tedy před nebo po provedení
         osmé směrnice.

      62      Co se týče samotné povahy posouzení uvedeného v článku 11 osmé směrnice, je třeba shledat, že vzhledem k tomu, že neexistují
         zvláštní ustanovení upravující přezkum rovnocennosti, je na příslušných orgánech, aby tento přezkum provedly za dodržování
         povinností, které členským státům ukládají ustanovení Smlouvy o ES a zejména ustanovení týkající se svobody usazování.

      63      Článek 52 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 43 ES) ukládá členskému státu, který obdrží žádost o povolení činnosti, jejíž
         výkon je podle vnitrostátního práva podmíněn získáním diplomu nebo odborné kvalifikace, aby vzal v úvahu diplomy, osvědčení
         a ostatní listiny, které dotyčná osoba získala za účelem výkonu stejné činnosti v jiném členském státě, tak, že srovná kvalifikaci
         potvrzenou těmito diplomy se znalostmi a kvalifikací požadovanou podle vnitrostátních předpisů (viz rozsudky ze dne 7. května
         1991, Vlassopoulou, C‑340/89, Recueil, s. I‑2357, bod 16, ze dne 16. května 2002, Komise v. Španělsko, C‑232/99, Recueil,
         s. I‑4235, bod 21, a ze dne 13. listopadu 2003, Morgenbesser, C‑313/01, Recueil, s. I‑13467, bod 57).

      64      Pokud lze po tomto srovnávacím zkoumání dospět k tomu, že znalosti a kvalifikace potvrzené zahraničním diplomem odpovídají
         znalostem a kvalifikaci požadovaným vnitrostátními předpisy, je členský stát povinen uznat, že tento diplom splňuje jimi stanovené
         podmínky (rozsudek Vlassopoulou, uvedený výše, bod 19).

      65      Pokud je naopak zřejmé, že rovnocennost mezi těmito znalostmi a kvalifikací a znalostmi a kvalifikací požadovanými vnitrostátními
         předpisy je pouze částečná, má hostitelský členský stát právo požadovat po dotyčné osobě, aby prokázala, že získala chybějící
         znalosti a kvalifikaci. V tomto případě je na příslušných vnitrostátních orgánech, aby posoudily, zda znalosti získané v hostitelském
         členském státě, ať již v rámci studií nebo prostřednictvím praktických zkušeností, mohou být postačující jako důkaz získání
         chybějících znalostí (rozsudek Vlassopoulou, uvedený výše, bod 20).

      66      Jelikož úřední schválení udělená dotčeným osobám uvedeným v rozhodnutí č. 75 byla založena na vnitrostátních předpisech provádějících
         článek 11 osmé směrnice, je na vnitrostátním soudu, aby určil, zda podle čl. 18 odst. 3a zákona č. 2231/94 ve spojení s rozhodnutím
         č. 75 byla zmíněná schválení provedena v souladu s výše uvedenými zásadami.

      67      Ve světle předchozího je třeba odpovědět na druhou otázku tak, že článek 11 osmé směrnice umožňuje hostitelskému členskému
         státu úředně schválit k výkonu činnosti povinného auditu účetních dokumentů odborníky již schválené v jiném členském státě,
         aniž by tito odborníci museli složit zkoušku odborné způsobilosti, pokud příslušné orgány zmíněného hostitelského členského
         státu v souladu se zmíněnou směrnicí shledají jejich kvalifikaci jako rovnocennou té, jež je požadována vnitrostátní právní
         úpravou jejich státu.

       K nákladům řízení
      68      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1) Článek 15 osmé směrnice Rady 84/253/EHS ze dne 10. dubna 1984, založené na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o EHS o schvalování
            osob pověřených prováděním povinného auditu účetních dokumentů, umožňuje všem členským státům úředně schválit osoby, které
            splňují podmínky uvedené v tomto článku, tedy osoby, které mají v dotčeném členském státě oprávnění provádět povinný audit
            dokumentů uvedených v čl. 1 odst. 1 téže směrnice a které tuto činnost vykonávaly až do data uvedeného ve zmíněném článku
            15, aniž by byly povinny nejprve složit zkoušku odborné způsobilosti.
      Zmíněný článek 15 nicméně brání tomu, aby členský stát využil v něm uvedené oprávnění po uplynutí lhůty jednoho roku, která
            začíná běžet datem použití vnitrostátních předpisů provádějících zmíněnou směrnici, přičemž se v žádném případě nemůže jednat
            o datum pozdější než 1. ledna 1990.
      2) Článek 11 osmé směrnice 84/253 umožňuje hostitelskému členskému státu úředně schválit k výkonu činnosti povinného auditu
            účetních dokumentů odborníky již schválené v jiném členském státě, aniž by tito odborníci museli složit zkoušku odborné způsobilosti,
            pokud příslušné orgány zmíněného hostitelského členského státu v souladu se zmíněnou směrnicí shledají jejich kvalifikaci
            jako rovnocennou té, jež je požadována vnitrostátní právní úpravou jejich státu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 12. června 1986. # Michele Bertini a Giuseppe Bisignani a další proti Regione Lazio a Unità sanitarie locali. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Pretura di Roma - Itálie. # Spojené věci 98, 162 a 258/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. ledna 2016.#Vorarlberger Gebietskrankenkasse a Alfred Knauer v. Landeshauptmann von Vorarlberg a Rudolf Mathis.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgerichtshof.#Řízení o předběžné otázce – Nařízení (ES) č. 883/2004 – Článek 5 – Pojem ‚rovnocenné dávky‘ – Shodné nakládání s dávkami ve stáří dvou členských států Evropského hospodářského prostoru – Vnitrostátní právní úprava, která při výpočtu výše pojistného na sociální zabezpečení zohledňuje dávky ve stáří pobírané v jiných členských státech.#Věc C-453/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      21. ledna 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Nařízení (ES) č. 883/2004 — Článek 5 — Pojem ‚rovnocenné dávky‘ — Shodné nakládání s dávkami ve stáří dvou členských států Evropského hospodářského prostoru — Vnitrostátní právní úprava, která při výpočtu výše pojistného na sociální zabezpečení zohledňuje dávky ve stáří pobírané v jiných členských státech“
      Ve věci C‑453/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Verwaltungsgerichtshof (Správní soud, Rakousko) ze dne 10. září 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 29. září 2014, v řízení

         Vorarlberger Gebietskrankenkasse,

         Alfred Knauer

      proti

         Landeshauptmann von Vorarlberg,

      za přítomnosti:

         Rudolfa Mathise,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda třetího senátu vykonávající funkci předsedy čtvrtého senátu, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal (zpravodajka) a K. Jürimäe, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Giacobbo-Peyronnel, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. července 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Vorarlberger Gebietskrankenkasse J. Lercherem, Rechtsanwalt,

               —

               za A. Knauera J. Nagelem a M. Bitriolem, Rechtsanwälte,

               —

               za rakouskou vládu G. Hessem, jako zmocněncem,

               —

               za vládu Spojeného království V. Kaye, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s T. de la Marem, QC,

               —

               za Evropskou komisi M. Kellerbauerem a D. Martinem, jako zmocněnci,

               —

               za Kontrolní úřad ESVO M. Moustakali, X. Lewisem a M. Schneiderem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. listopadu 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72, a oprava Úř. věst. 2004, L 200, s. 1.), jakož i článku 45 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Vorarlberger Gebietskrankenkasse (oblastní zdravotní pojišťovna spolkové země Vorarlbersko, dále jen „zdravotní pojišťovna“) a A. Knauerem na jedné straně a Landeshauptmann von Vorarlberg (hejtman spolkové země Vorarlbersko) na straně druhé, ohledně povinnosti A. Knauera hradit pojistné v rakouském systému zdravotního pojištění z měsíčního důchodu, který je mu vyplácen v rámci zaměstnaneckého důchodového systému Lichtenštejnského knížectví.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Bod 9 odůvodnění nařízení č. 883/2004 zní:

               4

               Článek 3 uvedeného nařízení, nadepsaný „Věcná oblast působnosti“, stanoví:
               „1.   Toto nařízení se vztahuje na veškeré právní předpisy týkající se těchto oblastí sociálního zabezpečení:
               […]

                        d)

                        dávky ve stáří;

                  […]“

               5

               Článek 5 téhož nařízení, nadepsaný „Rovné [shodné] nakládání s dávkami, příjmy, skutečnostmi nebo událostmi“, zní:
               „Nestanoví-li toto nařízení jinak a s ohledem na zvláštní prováděcí předpisy, použije se toto:

                        a)

                        jsou-li podle právních předpisů příslušného členského státu pobírání dávek sociálního zabezpečení a jiného příjmu přiznávány určité právní účinky, příslušná ustanovení těchto právních předpisů se použijí také na pobírání rovnocenných dávek získaných podle právních předpisů jiného členského státu a na příjem získaný v jiném členském státě;

                        b)

                        jsou-li podle právních předpisů příslušného členského státu právní účinky připisovány existenci některých skutečností nebo událostí, přihlíží tento členský stát k podobným skutečnostem nebo událostem, které nastaly v kterémkoli členském státě tak, jako by k nim došlo na jeho území.“

               6

               Článek 9 nařízení č. 883/2004, nadepsaný „Prohlášení členských států o oblasti působnosti tohoto nařízení“, v odstavci 1 stanoví, že členské státy písemně oznámí Evropské komisi mimo jiné i právní předpisy a systémy uvedené v článku 3 tohoto nařízení.

               7

               Článek 30 uvedeného nařízení, nadepsaný „Příspěvky důchodců“, stanoví:
               „1.   Instituce členského státu, která je podle právních předpisů, které uplatňuje, odpovědná za provádění srážek příspěvků na dávky v nemoci […] může vyžadovat a vymáhat tyto srážky vypočtené v souladu s platnými právními předpisy, jen pokud náklady na tyto dávky […] má nést některá instituce uvedeného členského státu.
               2.   Pokud […] je získání dávek v nemoci, mateřství a rovnocenných otcovských dávek podmíněno placením příspěvků nebo obdobných plateb podle právních předpisů členského státu, ve kterém dotyčný důchodce bydlí, nelze tyto příspěvky vybírat z důvodu tohoto bydliště.“

               8

               Článek 53 nařízení č. 883/2004, nadepsaný „Pravidla předcházení souběhu“, v odstavci 1 stanoví:
               „Každý souběh dávek v invaliditě, ve stáří a pozůstalostních dávek vypočtených nebo poskytovaných stejné osobě na základě získaných dob pojištění nebo bydlení se považuje za souběh dávek stejného druhu.“

               9

               Článek 30 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 883/2004 (Úř. věst. L 284, s. 1), nadepsaný „Odvody důchodců“, zní:
               „Pobírá-li osoba důchod z více než jednoho členského státu, výše odvodů srážených z veškerých vyplácených důchodů nesmí být v žádném případě vyšší než částka srážená osobě, která pobírá od příslušného členského státu stejně vysoký důchod.“

               10

               Nařízení č. 883/2004 a č. 987/2009 se podle rozhodnutí Smíšeného výboru [Evropského hospodářského prostoru] č. 76/2011 ze dne 1. července 2011, kterým se mění příloha VI (Sociální zabezpečení) a protokol 37 k Dohodě o EHP (Úř. věst. L 262, s. 33), uplatní i na Lichtenštejnsko.

         Rakouské právo

               11

               Ustanovení § 73a odst. 1 zákona o sociálním zabezpečení (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz), ve znění druhého zákona o změně systému sociálního zabezpečení z roku 2010 (2. Sozialversicherungs-Änderungsgesetz 2010, BGBl. I, 102/2010, dále jen „zákon o sociálním zabezpečení“), stanoví:
               „Poživatel zahraničního důchodu, který spadá do působnosti

                        —

                        [nařízení č. 883/2004] […]

                  […]
               musí, má-li nárok na dávky zdravotního pojištění, hradit pojistné v rámci systému zdravotního pojištění podle § 73 odst. 1 a 1a také z tohoto zahraničního důchodu. Toto pojistné je splatné v okamžiku vyplacení zahraničního důchodu.“

               12

               Co se týče rakouského důchodového systému, zavedeného zákonem o sociálním zabezpečení, předkládající soud vysvětluje, že důchodové pojištění, které zabezpečuje pojištěnce zejména při sociálních událostech souvisejících s věkem, má pojištěnci umožňovat, aby si zachoval životní úroveň odpovídající té, kterou měl před odchodem do důchodu. Předpokladem nároku na starobní důchod je nejen dosažení zákonem stanoveného věku odchodu do důchodu, ale také účast na povinném pojištění po určitý počet dob. Povinné pojištění se vztahuje v zásadě na každou osobu, která je zaměstnaná u určitého zaměstnavatele za odměnu, jež překračuje určitou zanedbatelnou výši. Účastníci povinného důchodového pojištění, kteří chtějí vedle důchodu, na který mají nárok za běžných okolností, pobírat ještě doplňkový důchod, mají možnost se dobrovolně připojistit a hradit pojistné, jehož roční výše je omezena na určitou maximální částku. Co se týče systému důchodového pojištění založeného na průběžném financování, uhrazené pojistné se používá přímo k financování dávek. Správu důchodového pojištění zabezpečují pojišťovny.

         Lichtenštejnské právo

               13

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že lichtenštejnský důchodový systém je založen na třech pilířích – jde o důchodové a pozůstalostní pojištění (první pilíř), zaměstnanecký důchodový systém (druhý pilíř) a soukromě sjednaná připojištění (třetí pilíř).

               14

               Zatímco důchodové a pozůstalostní pojištění je příspěvkovým systémem financovaným z pojistného, zaměstnanecký důchodový systém, který je upraven zákonem o zaměstnaneckém důchodovém systému (Gesetz über die betriebliche Personalvorsorge) ze dne 20. října 1987, je systémem fondovým. Je vázán na systém důchodového a pozůstalostního pojištění, jakož i na pracovní poměr. Účast v zaměstnaneckém důchodovém systému je v zásadě povinná a spolu s důchodovým a pozůstalostním pojištěním má pojištěnci umožňovat, aby si zachoval životní úroveň odpovídající té, kterou měl před odchodem do důchodu. Provádění zaměstnaneckého důchodového systému v zásadě přísluší subjektu, který zřizuje nebo využívá zaměstnavatel, tj. orgánu sociálního zabezpečení. Tyto orgány mohou zabezpečovat pouze minimální zákonné dávky nebo mohou zajišťovat výplatu dávek, které jsou vyšší než tyto minimální dávky – vždy ve stejném právním a organizačním rámci. Vymezení a organizace zaměstnaneckého důchodového systému se v podstatné míře neřídí osobní iniciativou či vůlí osob dotčených sociálními událostmi souvisejícími s věkem.

               15

               Lichtenštejnské knížectví oznámilo zákon o zaměstnaneckém důchodovém systému podle článku 9 nařízení č. 883/2004 jako právní předpis spadající do věcné působnosti tohoto nařízení.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               16

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že A. Knauer a R. Mathis mají bydliště v Rakousku a jako poživatelé rakouského důchodu jsou pojištěni v rámci systému zdravotního pojištění podle zákona o sociálním zabezpečení. Vzhledem k tomu, že dříve pracovali ve Švýcarsku a Lichtenštejnsku, pobírají starobní důchod od penzijního fondu v rámci lichtenštejnského zaměstnaneckého důchodového systému (dále jen „lichtenštejnský penzijní fond“).

               17

               Zdravotní pojišťovna uložila A. Knauerovi a R. Mathisovi, aby od října 2011 hradili z měsíčních důchodů, které jim vyplácí lichtenštejnský penzijní fond, pojistné v rámci systému zdravotního pojištění.

               18

               Dvěma rozhodnutími ze dne 10. prosince 2013 hejtman spolkové země Vorarlbersko výši pojistného v rámci systému zdravotního pojištění, hrazeného A. Knauerem a R. Mathisem, snížil, jelikož se domníval, že do působnosti nařízení č. 883/2004 spadá pouze část zaměstnaneckého důchodového systému – a to ta, která odpovídá minimálním zákonným dávkám – a vztahuje se tak na ni povinnost hradit pojistné, jež je stanovena v § 73a zákona o sociálním zabezpečení. Doplňková část upravená v zákoně o zaměstnaneckém důchodovém systému, jíž odpovídají vyšší než minimální dávky, do zmíněné působnosti naopak nespadá. Stejné platí i o části lichtenštejnského zaměstnaneckého důchodového systému, jíž odpovídají dávky vyplácené z pojistného uhrazeného před vstupem zákona o zaměstnaneckém důchodovém systému v platnost, tj. před 1. lednem 1989. K této části je tudíž třeba přistupovat stejně jako k části doplňkové.

               19

               Zdravotní pojišťovna podala proti těmto dvěma rozhodnutím žalobu u předkládajícího soudu a A. Knauer podal žalobu proti rozhodnutí, které se jej týkalo. Podle zdravotní pojišťovny se má pojistné vypočítat z měsíčních důchodů, které A. Knauerovi a R. Mathisovi vyplácí lichtenštejnský penzijní fond, v plném rozsahu, zatímco A. Knauer je toho názoru, že se z těchto důchodů nemá hradit žádné pojistné.

               20

               Předkládající soud se domnívá, že výsledek porovnání zákonných podmínek přiznání starobních důchodů poskytovaných podle zákona o sociálním zabezpečení na jedné straně a zákona o zaměstnaneckém důchodovém systému na straně druhé naznačuje, že se jedná o rovnocenné dávky ve smyslu čl. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004. Má za to, že uvedené důchody spadají do působnosti tohoto nařízení. Opírají se totiž o právní předpisy dotyčného státu, které se týkají odvětví nebo systému sociálního zabezpečení v oblasti dávek ve stáří, a Lichtenštejnské knížectví oznámilo zákon o zaměstnaneckém důchodovém systému v plném rozsahu jako právní předpis, který spadá do věcné působnosti uvedeného nařízení.

               21

               Předkládající soud má nicméně za to, že nelze vyloučit, že lichtenštejnský zaměstnanecký důchodový systém nelze – bez ohledu na to, že patří do kategorie koordinovaných důchodových systémů, což bylo potvrzeno uvedeným oznámením – považovat za rovnocenný ve smyslu článku 5 téhož nařízení, a to proto, že nabízí pojištěncům možnost si samostatně upravit svůj vlastní důchodový režim, a nelze podle něj vyloučit ani to, že zahrnutí všech dávek vyplácených v rámci uvedeného důchodového systému do vyměřovacího základu pojistného na rakouské zdravotní pojištění je podle unijního práva nutno považovat za protiprávní opatření, jelikož představuje překážku volného pohybu, jehož zásada je zakotvena v článku 45 SFEU.

               22

               Za těchto podmínek se Verwaltungsgerichtshof (Správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

         K předběžné otázce

               23

               Na úvod je třeba zaprvé uvést, že pokud byly dávky ve stáří uvedeny v prohlášení ve smyslu článku 9 nařízení č. 883/2004, spadají do působnosti tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudky Mora Romero, C‑131/96, EU:C:1997:317, bod 25, jakož i Pérez García a další, C‑225/10, EU:C:2011:678, bod 36).

               24

               Je nesporné, že na zaměstnanecký důchodový systém, o který se jedná v původním řízení, se prohlášení Lichtenštejnského knížectví – které je pro účely uplatnění nařízení č. 883/2004 nutno považovat za členský stát – na základě článku 9 tohoto nařízení vztahovalo v plném rozsahu. Je tudíž třeba mít za to, že dávky ve stáří poskytované v rámci tohoto systému spadají do působnosti uvedeného nařízení.

               25

               Zadruhé, i když se otázka obecně vztahuje k článku 5 nařízení č. 883/2004, ve skutečnosti se týká výkladu pojmu „rovnocenné dávky“ ve smyslu čl. 5 písm. a) tohoto nařízení.

               26

               Za těchto okolností je nutno otázku položenou předkládajícím soudem chápat tak, že se jí tento soud táže, zda musí být čl. 5 písm. a) uvedeného nařízení vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, představují dávky ve stáří vyplácené v rámci zaměstnaneckého důchodového systému jednoho členského státu a dávky ve stáří vyplácené v rámci zákonného důchodového systému jiného členského státu, které spadají v obou případech do působnosti téhož nařízení, rovnocenné dávky ve smyslu tohoto ustanovení.

               27

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že pro určení působnosti ustanovení unijního práva, v projednávaném případě čl. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004, je třeba vzít v úvahu zároveň jeho znění, kontext i cíle (viz zejména rozsudek Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, bod 26 a citovaná judikatura).

               28

               Ve znění tohoto ustanovení není upřesněn způsob, jakým je třeba vyložit výraz „rovnocenné dávky“. Jak ovšem uvedl generální advokát v bodě 54 svého stanoviska – na rozdíl od toho, co naznačuje Komise – pojem „rovnocenné dávky“ ve smyslu čl. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004 nemá nutně tentýž význam jako pojem „dávky stejného druhu“, který se vyskytuje v článku 53 tohoto nařízení. Pokud by totiž unijní normotvůrce chtěl uplatnit kritéria vymezená judikaturou týkající se výkladu pojmu „dávky stejného druhu“ v kontextu aplikace pravidel předcházení souběhu, použil by v rámci uplatnění zásady shodného nakládání stejnou terminologii.

               29

               Co se týče kontextu čl. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004, je pravda, že – jak tvrdí rakouská vláda – podmínky, při jejichž splnění může instituce členského státu za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, vyžadovat a vymáhat pojistné na dávky v nemoci, upravují jiná ustanovení, jako jsou například článek 30 tohoto nařízení a článek 30 nařízení č. 987/2009. Tato okolnost nicméně sama o sobě nevylučuje, že tyto podmínky může upravovat i čl. 5 písm. a).

               30

               Z článku 30 nařízení č. 883/2004 a článku 30 nařízení č. 987/2009 ostatně vyplývá, že tyto články zavádí přesně stanovené meze možnosti členských států vyžadovat a vymáhat pojistné mimo jiné na dávky v nemoci. Postupy vyžadování a vymáhání však nemají upravovat tak, aby byly na základě úvodní věty článku 5 nařízení č. 883/2004 vyloučeny z působnosti čl. 5 písm. a).

               31

               Pokud jde o cíl čl. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004, z bodu 9 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že unijní normotvůrce chtěl zásadu shodného nakládání s dávkami, příjmy a skutečnostmi, kterou vytyčila judikatura, zakotvit do textu tohoto nařízení proto, aby byla rozvíjena, a to za současného respektování obsahu a smyslu rozhodnutí Soudního dvora.

               32

               Je tedy třeba předně uvést, že určité dvě dávky ve stáří nelze považovat za rovnocenné ve smyslu čl. 5 písm. a) uvedeného nařízení pouze proto, že spadají do působnosti tohoto nařízení. Kromě toho, že takový výklad nevyplývá z judikatury Soudního dvora, je totiž třeba podotknout, že by mohl zbavit smyslu požadavek rovnocennosti, upravený ve zmíněném ustanovení a unijním normotvůrcem zamýšlený, jelikož toto ustanovení se každopádně uplatní pouze na dávky spadající do působnosti uvedeného nařízení.

               33

               Co se konkrétně týče takových dávek ve stáří, o které se jedná v původním řízení, s přihlédnutím k judikatuře Soudního dvora, na kterou poukazuje unijní normotvůrce v bodě 9 odůvodnění nařízení č. 883/2004, je třeba dále podotknout, že pojem „rovnocenné dávky“ ve smyslu čl. 5 písm. a) tohoto nařízení musí být vykládán tak, že v podstatě odkazuje na dvě dávky ve stáří, které jsou srovnatelné (v tomto smyslu viz rozsudek Klöppel, C‑507/06, EU:C:2008:110, bod 19).

               34

               Co se týče srovnatelnosti takových dávek ve stáří, je třeba vzít v úvahu cíl, který sledují tyto dávky a právní úpravy, kterými byly zavedeny (obdobně viz rozsudek O, C‑432/14, EU:C:2015:643, bod 33).

               35

               Pokud jde o věc v původním řízení, ze samotného znění otázky vyplývá, že dávky ve stáří vyplácené v rámci lichtenštejnského zaměstnaneckého důchodového systému a dávky ve stáří vyplácené v rámci rakouského zákonného důchodového systému sledují stejný cíl, kterým je zajistit jejich poživatelům zachování životní úrovně odpovídající té, kterou měli před odchodem do důchodu.

               36

               Z toho vyplývá, že takové dávky ve stáří, o jaké jde v původním řízení, je nutno považovat za srovnatelné. Jak v tomto ohledu uvedl generální advokát v bodě 60 svého stanoviska, okolnost, že mezi dávkami existují odlišnosti, zejména pokud jde o způsob, jakým se získává nárok na jejich poskytnutí, nebo o možnost pojištěnců pobírat doplňkové fakultativní dávky, nemůže odůvodnit odlišný závěr.

               37

               Konečně se nezdá, že existuje objektivní důvod k tomu, aby s dotyčnými dávkami ve stáří nebylo za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, zacházeno stejně. Takový důvod by mohl být dán případně tehdy, pokud by – jak správně uvedl Kontrolní úřad ESVO – se v Rakousku sráželo pojistné na dávky v nemoci z dávek ve stáří vyplácených v rámci lichtenštejnského zaměstnaneckého důchodového systému, byť bylo takové pojistné sraženo už v Lichtenštejnsku. Ze spisu, který byl předložen Soudnímu dvoru, nicméně nevyplývá, že by tomu tak bylo za okolností, které nastaly ve věci v původním řízení.

               38

               Na položenou otázku je tudíž třeba odpovědět tak, že čl. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, představují dávky ve stáří vyplácené v rámci zaměstnaneckého důchodového systému jednoho členského státu a dávky ve stáří vyplácené v rámci zákonného důchodového systému jiného členského státu, které spadají v obou případech do působnosti téhož nařízení, rovnocenné dávky ve smyslu tohoto ustanovení, jelikož obě kategorie dávek sledují stejný cíl, kterým je zajistit jejich poživatelům zachování životní úrovně odpovídající té, kterou měli před odchodem do důchodu.

         K nákladům řízení

               39

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 5 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, představují dávky ve stáří vyplácené v rámci zaměstnaneckého důchodového systému jednoho členského státu a dávky ve stáří vyplácené v rámci zákonného důchodového systému jiného členského státu, které spadají v obou případech do působnosti téhož nařízení, rovnocenné dávky ve smyslu tohoto ustanovení, jelikož obě kategorie dávek sledují stejný cíl, kterým je zajistit jejich poživatelům zachování životní úrovně odpovídající té, kterou měli před odchodem do důchodu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )   Jednací jazyk: němčina.