title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 18. dubna 2007.#Deloitte Business Advisory NV proti Komisi Evropských společenství.#Veřejné zakázky na služby - Výzva k podávání nabídek týkající se činností hodnocení programů a jiných činností v oblasti veřejného zdraví - Odmítnutí nabídky - Střet zájmů.#Věc T-195/05.

text:
      Věc T-195/05
      Deloitte Business Advisory NV
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejné zakázky na služby – Výzva k podávání nabídek týkající se činností hodnocení programů a jiných činností v oblasti veřejného zdraví – Odmítnutí nabídky – Střet zájmů“
      Rozsudek Soudu (čtvrtého senátu) ze dne 18. dubna 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Rozpočet Evropských společenství – Finanční nařízení – Ustanovení použitelná na nabídková řízení
      (Nařízení Rady č. 1605/2002, článek 94)
      2.     Rozpočet Evropských společenství – Finanční nařízení – Ustanovení použitelná na nabídková řízení
      (Nařízení Komise č. 2342/2002, čl. 146 odst. 3 druhý pododstavec)
      1.     Článek 94 nařízení č. 1605/2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství, se dle
         svého vlastního znění použije na všechny veřejné zakázky financované zcela nebo zčásti z rozpočtu Společenství. Nerozlišuje
         tak podle toho, zda se dotyčné zadávací řízení týká rámcové smlouvy, nebo jiného typu smlouvy.

      Toto ustanovení však umožňuje vyloučit uchazeče ze zadávacího řízení pouze v případě, že je střet zájmů skutečný, a nikoli
         hypotetický. To neznamená, že riziko střetu zájmů pro vyloučení nabídky nepostačuje. Ke konkretizaci střetu zájmů totiž v
         zásadě může dojít až v průběhu provádění smlouvy. Před uzavřením smlouvy může být střet zájmů pouze potenciální, a článek
         94 finančního nařízení tak předpokládá zvážení rizika. Aby mohl uchazeč být vyloučen z řízení, musí být riziko skutečně zjištěno
         v návaznosti na konkrétní posouzení nabídky a situace uchazeče. Pouhá eventualita střetu zájmů k tomuto účelu stačit nemůže.

      Z toho vyplývá, že v době uzavírání rámcové smlouvy musí být vzata v úvahu skutečnost, že k uzavření zvláštních smluv, při
         jejichž zadání se prověřuje neexistence rizika střetu zájmů, bude v zásadě muset dojít dříve, než bude úspěšnému uchazeči,
         s nímž byla uzavřena rámcová smlouva, svěřeno provedení konkrétních úkolů. V takovém případě může být nebezpečí, že nastane
         střet zájmů, konstatováno pouze tehdy, pokud existují rozhodné okolnosti způsobující neschopnost uchazeče zabránit riziku
         zaujatosti při provádění většiny úkolů vyplývajících z rámcové smlouvy.

      (viz body 66–68)
      2.     Článek 146 odst. 3 druhý pododstavec nařízení č. 2342/2002 o prováděcích pravidlech k finančnímu nařízení hodnotícímu výboru
         dává možnost od uchazečů v souvislosti s kritérii vyloučení a výběru požadovat doplňující informace týkající se předložených
         podkladů. Z toho vyplývá, že nemůže být vykládán tak, že hodnotícímu výboru ukládá povinnost taková upřesnění od uchazečů
         požadovat.

      (viz bod 102)
ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého senátu)
      18. dubna 2007(*)

      „Veřejné zakázky na služby – Výzva k podávání nabídek týkající se činností hodnocení programů a jiných činností v oblasti veřejného zdraví – Odmítnutí nabídky – Střet zájmů“
      Ve věci T‑195/05,
      Deloitte Business Advisory NV, se sídlem v Bruselu (Belgie), zastoupená D. Van Heuvenem, S. Ronsem a S. Logiem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené L. Pignataro-Nolin a E. Manhaevem, jako zmocněnci,

      žalované,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost jednak rozhodnutí Komise, kterým byla odmítnuta nabídka konsorcia Euphet v rámci
         veřejné zakázky nazvané „Hodnotící rámcová zakázka, která se vztahuje na oblasti politiky [Generálního ředitelství pro zdraví
         a ochranu spotřebitele], položka č. 1 (veřejné zdraví) – výzva k podávání nabídek SANCO/2004/01/041“, a jednak rozhodnutí
         Komise zadat dotčenou zakázku třetí osobě,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (čtvrtý senát),
      ve složení H. Legal, předseda, I. Wiszniewska‑Białecka a E. Moavero Milanesi, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. října 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
      1       Zadávání veřejných zakázek na služby Komise se řídí ustanoveními části první hlavy V nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002
         ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. L 248,
         s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74, dále jen „finanční nařízení“), jakož i ustanoveními nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002
         ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k finančnímu nařízení (Úř. věst. L 357, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 145, dále
         jen „prováděcí pravidla“).

      2       Podle čl. 89 odst. 1 finančního nařízení:
      „Všechny veřejné zakázky financované zcela nebo zčásti z rozpočtu musí být v souladu se zásadami průhlednosti, úměrnosti,
         rovného zacházení a nediskriminace.“

      3       Podle článku 94 finančního nařízení:
      „Zakázky nelze udělit zájemcům a uchazečům, kteří při zadávání zakázky:
      a)      jsou ve střetu zájmů […]“
      4       Podle článku 99 finančního nařízení:
      „V průběhu zadávacího řízení je styk zadavatele se zájemci nebo uchazeči přípustný pouze za podmínek, které zajišťují průhlednost
         a rovné zacházení. Tento styk nesmí vést ani ke změně podmínek zakázky, ani podmínek původní nabídky.“

      5       Článek 138 prováděcích pravidel stanoví:
      „1.      Zakázky se zadávají jedním z těchto dvou postupů:
      a)      automatickým výběrem nabídky, kdy je zakázka zadána nabídce, která splňuje všechny stanovené podmínky a uvádí nejnižší cenu;
      b)      výběrem hospodářsky nejvýhodnější nabídky.
      2.       Nabídkou hospodářsky nejvýhodnější je nabídka, která představuje nejlepší poměr mezi kvalitou a cenou s ohledem na kritéria
         odůvodněná předmětem zakázky, jako je navrhovaná cena, technická hodnota, estetické a funkční vlastnosti, vliv na životní
         prostředí, provozní náklady, rentabilita, výrobní nebo dodací lhůty, servis a technická pomoc […]“

      6       Podle čl. 146 odst. 3 prováděcích pravidel:
      „Žádosti o účast a nabídky, které nesplňují všechny základní požadavky uvedené v zadávací dokumentaci nebo které nesplňují
         zvláštní požadavky, které jsou v nich uvedeny, jsou vyloučeny.

      Hodnotící výbor však může v souvislosti s kritérii vyloučení a výběru vyzvat zájemce nebo uchazeče o doplnění nebo vyjasnění
         předložených podkladů ve lhůtě, kterou stanoví […]“

      7       Článek 147 odst. 3 prováděcích pravidel uvádí:
      „Zadavatel […] přijme rozhodnutí a uvede v něm alespoň
      a)       jméno a adresu zadavatele a předmět a hodnotu zakázky nebo rámcové smlouvy;
      b)       jména odmítnutých zájemců a uchazečů a důvody pro jejich odmítnutí;
      c)       jména zájemců a uchazečů, jejichž nabídka bude přezkoumána, a důvody pro jejich výběr;
      d)       důvody pro odmítnutí nabídek považovaných za neobvykle nízké;
      e)       jména vybraných zájemců nebo dodavatele a důvody pro jejich výběr z hlediska předem vyhlášených kritérií výběru, a dále část
         zakázky nebo rámcové smlouvy, pro kterou dodavatel zamýšlí dále uzavřít smlouvy se subdodavateli, pokud je to známo;

      f)       v případě vyjednávacích řízení okolnosti uvedené v článcích 126, 127, 242, 244, 246 a 247, které odůvodňují jejich použití;
      g)       případné důvody, pro které zadavatel rozhodl nezadat zakázku.“
      8       Článek 148 odst. 3 prováděcích pravidel stanoví:
      „Pokud po otevření nabídek vyžaduje některá nabídka vyjasnění nebo pokud se jedná o opravu zřejmých administrativních chyb
         v nabídce, může zadavatel navázat styk s uchazečem, přičemž tento styk nesmí vést k žádné změně podmínek nabídky.“

       Skutečnosti předcházející sporu
      9       Dne 14. prosince 2004 Komise v Dodatku k Úřednímu věstníku Evropské unie (Úř. věst. 2004, S 243) zveřejnila vyhlášení nabídkového
         řízení za účelem uzavření rámcové smlouvy nazvané „Hodnotící rámcová zakázka, která se vztahuje na oblasti politiky [Generálního
         ředitelství pro zdraví a ochranu spotřebitele], položka č. 1 (veřejné zdraví) – výzva k podávání nabídek SANCO/2004/01/041“
         (dále jen „rámcová smlouva“).

      10     Z bodu 7.1.3 a 7.1.4 zadávací dokumentace pro nabídkové řízení (dále jen „zadávací dokumentace“) vyplývá, že rámcová smlouva
         se musí týkat zejména hodnocení akčního programu Společenství v oblasti veřejného zdraví zavedeného rozhodnutím Evropského
         parlamentu a Rady č. 1786/2002/ES ze dne 23. září 2002, kterým se přijímá akční program Společenství v oblasti veřejného zdraví
         (2003–2008) (Úř. věst. L 271, s. 1; Zvl. vyd. 15/07, s. 173).

      11     Zadávací dokumentace rozděluje úkoly, které mají být při plnění rámcové smlouvy splněny, na dva hlavní úkoly. První úkol (hlavní
         úkol č. 1) spočívá v provedení určitých studií a poskytování určitých služeb za účelem koncepce a přípravy programů a politiky
         Společenství, jejich hodnocení ex ante, stejně jako „organizace hodnotících činností“. Druhý úkol (hlavní úkol č. 2) spočívá v provádění průběžných a závěrečných
         hodnocení programů, politik a jiných činností a jejich hodnocení ex post. Podle zadávací dokumentace rámcová smlouva také musí umožňovat uzavírání zvláštních smluv podle potřeb Komise. Musí být
         v zásadě uzavřena na dobu 24 měsíců s možností dvojího prodloužení, vždy na dobu 12 měsíců.

      12     Zadávací dokumentace obsahuje mimoto několik výslovných důvodů pro vyloučení uchazečů.
      13     Důvod pro vyloučení, uvedený v bodu 9.1.3 zadávací dokumentace, který přebírá článek 94 finančního nařízení, zní následovně:
      „Zakázky nelze udělit zájemcům a uchazečům, kteří při zadávání zakázky:
      a)      jsou ve střetu zájmů […]“
      14     Za účelem podání nabídky pro dotčenou zakázku žalobkyně, Deloitte Business Advisory NV, vytvořila konsorcium s London School
         of Hygiene and Tropical Medicine (Londýnská škola hygieny a tropického lékařství), Nederlandse Organisatie voor toegepast‑natuurwetenschappelijk
         onderzoek (Nizozemská organizace pro aplikovaný vědecký výzkum, TNO) a Istituto superiore di sanità (Italský vyšší institut
         zdraví) pro hodnocení evropského veřejného zdraví (European Public Health Evaluation Task Force, dále jen „Euphet“), ve spolupráci
         s dalšími entitami, jako například Karolinska Institutet (Švédské výzkumné a vzdělávací centrum medicíny). Žalobkyně jedná
         jako právní zástupce tohoto seskupení.

      15     Dne 10. února 2005 podal Euphet Komisi v rámci nabídkového řízení nabídku. Nabídka Euphet obsahuje odstavec, nazvaný „Nezávislost“,
         který zní následovně:

      „Euphet bere na vědomí a přijímá, že při provádění jeho úkolu při plnění rámcové smlouvy nesmí být žádná z hodnotících organizací
         nebo žádný z jeho zaměstnanců skutečně či potenciálně ve střetu zájmů. Potvrzujeme, že všichni účastníci Euphet jsou zcela
         nezávislí na Komisi a že v tomto ohledu nepředvídáme jakékoli opravdové riziko. Mimoto se zavazujeme, že provedeme předchozí
         podrobnou kontrolu v rámci každé zvláštní smlouvy, abychom zajistili, že týmy, které navrhujeme, budou složeny pouze ze členů
         schopných pracovat zcela nezávisle a provádět objektivní, externí a nezávislé hodnocení. Pokud by v průběhu uskutečňování
         projektů nastal sebemenší problém, který by mohl mít vliv na tuto významnou zásadu, budeme o tom okamžitě informovat Komisi
         a budeme ve shodě s ní hledat řešení.“

      16     Dopisem ze dne 22. dubna 2005 Komise Euphet informovala, že jeho nabídka byla odmítnuta, jelikož hodnotící výbor zabývající
         se zakázkou došel k závěru, že uvnitř Euphet hrozí střet zájmů (dále jen „odmítavé rozhodnutí“). V odmítavém rozhodnutí Komise
         totiž uvádí následující:

      „Hodnotící výbor prozkoumal nabídky, pokud jde o možné střety zájmů […]. Pojem [střet zájmů] je vymezen v návrhu smlouvy,
         který byl součástí zadávací dokumentace. Toto vymezení zní následovně:

      ‚Úspěšný uchazeč o veřejnou zakázku učiní všechna nezbytná opatření k tomu, aby předešel jakékoli situaci, jež by mohla ohrozit
         nestranné a objektivní provedení smlouvy. Takový střet zájmů by se mohl vyskytnout zejména vzhledem k hospodářským zájmům,
         politické nebo národní spřízněnosti, rodinným nebo citovým vazbám nebo jakýmkoli jiným relevantním vazbám či společným zájmům.‘

      V souvislosti se smlouvou o hodnocení se případ [střetu zájmů] může vyskytnout, jestliže se uchazeč podílí nebo podílel na
         provádění předmětu hodnocení. Tato situace by mohla vést k tomu, že by hodnotitel posuzoval svou vlastní práci, a vytvářela
         by tak vysoké riziko, že střet zájmů ovlivní jeho objektivitu, která je v hodnocení stěžejním faktorem. Zadávací dokumentace
         také zdůrazňuje, že v hodnoceních je třeba zajistit objektivitu.

      Následují údaje, které byly zjištěny ohledně zapojení nejvýznamnějších partnerů Euphet do činností [generálního ředitelství
         (GŘ) pro zdraví a ochranu spotřebitele]:

      –       London School of Hygiene and Tropical Medicine uzavřela mnoho smluv o poskytnutí dotace (v seznamu jich je uvedeno 14) s [GŘ
         pro zdraví a ochranu spotřebitele];

      –       TNO uzavřela mnoho smluv o poskytnutí dotace s [GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele] v oblasti veřejného zdraví;
      –       Istituto superiore di sanità uzavřel mnoho smluv o poskytnutí dotace s [GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele] v oblasti veřejného
         zdraví a předpokládá se, že v příštích měsících bude podepsána další smlouva;

      –       Karolinska Institutet uzavřelo mnoho smluv o poskytnutí dotace s [GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele] v oblasti veřejného
         zdraví.

      Hodnotící výbor došel k závěru, že Euphet nepřiznává skutečnost, že někteří z jeho partnerů v rámci konsorcia se podílejí
         výrazným způsobem na provádění programu veřejného zdraví. S ohledem na značné riziko [střetu zájmů] by bylo nutné podrobné
         a konkrétní vysvětlení umožňující dostatečně pochopit, jak by mohl být problém [střetu zájmů] vyřešen a rizika vyloučena.
         Navrhovaný přístup však nepostačuje a uchazeč neposkytl žádnou dostatečnou záruku toho, že bude možno zabránit jakémukoli
         [střetu zájmů].“

      17     Komise v odmítavém rozhodnutí nicméně dodává, že rámcovou smlouvu s úspěšným uchazečem o zakázku nepodepíše před uplynutím
         lhůty dvou týdnů.

      18     Dopisem ze dne 3. května 2005 Euphet zpochybnil postoj Komise a vyzval ji zejména k tomu, aby zareagovala do 4. května 2005,
         s tím, že jinak věc předloží Soudu.

      19     Faxem ze dne 4. května 2005 Komise potvrdila doručení dopisu Euphet a vyjádřila se následovně:
      „Vzhledem k tomu, že potřebujeme více času, abychom mohli přezkoumat otázky položené ve vašem dopisu, nepodepíšeme smlouvu
         předtím, než uplyne dodatečná lhůta patnácti dnů běžící ode dne odeslání tohoto dopisu.“

      20     Faxem ze dne 19. května 2005 Komise odpověděla, že trvá na svém stanovisku odmítajícím nabídku podanou Euphet.
       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      21     Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 19. května 2005 podala žalobkyně tuto žalobu.
      22     Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu téhož dne žalobkyně podala návrh na předběžné opatření směřující jednak k odkladu
         vykonatelnosti odmítavého rozhodnutí a rozhodnutí o přidělení zakázky jinému uchazeči (dále jen „rozhodnutí o přidělení“),
         a jednak směřující k tomu, aby bylo Komisi zakázáno zaprvé oznámit rozhodnutí o zadání dotčené zakázky úspěšnému uchazeči
         o veřejnou zakázku a zadruhé podepsat příslušnou smlouvu, pod sankcí penále ve výši 2,5 milionu eur.

      23     Usnesením ze dne 26. května 2005 předseda Soudu nařídil Komisi, aby nepodepsala rámcovou smlouvu do okamžiku vydání usnesení,
         jímž bude s konečnou platností rozhodnuto o návrhu na předběžná opatření.

      24     Usnesením ze dne 20. září 2005 předseda Soudu návrh na předběžné opatření zamítl.
      25     Na základě zprávy soudce zpravodaje Soud (čtvrtý senát) rozhodl zahájit ústní část řízení.
      26     Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 11. října 2006.
      27     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       prohlásil žalobu za opodstatněnou;
      –       zrušil odmítavé rozhodnutí;
      –       zrušil rozhodnutí o přidělení;
      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      28     Komise navrhuje, aby Soud:
      –       prohlásil žalobu za neopodstatněnou a žalobu zamítl;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      29     Na podporu své žaloby uplatňuje žalobkyně v podstatě dva žalobní důvody vycházející z toho, že Euphet byl protiprávně vyloučen
         z nabídkového řízení z důvodu existence rizika střetu zájmů a že byl protiprávně zbaven možnosti poskytnout doplňující informace
         týkající se střetu zájmů.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z protiprávního vyloučení Euphet z nabídkového řízení z důvodu existence rizika
            střetu zájmů
      30     Argumentace žalobkyně směřuje v podstatě k prokázání toho, že zaprvé odmítavé rozhodnutí neobsahuje odůvodnění k existenci
         střetu zájmů, zadruhé neexistuje střet zájmů a zatřetí došlo k porušení zásady ochrany legitimního očekávání, jakož i článku
         138 prováděcích pravidel.

       K porušení povinnosti uvést odůvodnění existence střetu zájmů
      –       Argumenty účastníků řízení
      31     V první části prvního žalobního důvodu, která vychází z porušení obecné povinnosti odůvodnění a z porušení čl. 147 odst. 3
         prováděcích pravidel, žalobkyně tvrdí, že odmítavé rozhodnutí je, co se týče existence střetu zájmů, chybně a nedostatečně
         odůvodněno.

      32     Komise údajně své odmítavé rozhodnutí chybně odůvodnila, neboť hodnotící výbor, z jehož zprávy toto rozhodnutí některé úryvky
         cituje, nesprávně došel k závěru, že Euphet nepřiznává skutečnost, že někteří z jeho partnerů v rámci konsorcia se podíleli
         výrazným způsobem na provádění programu veřejného zdraví. Nabídka Euphet totiž podle žalobkyně jasně poukázala na účast některých
         partnerů na probíhajících činnostech GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele.

      33     Podle názoru žalobkyně odůvodnila Komise své odmítavé rozhodnutí také nedostatečně, neboť nikdy neupřesnila, proč řešení navrhované
         Euphet nebylo dostačující a proč neposkytovalo žádnou dostatečnou záruku toho, že bude možno zabránit jakémukoli střetu zájmů.
         Žalobkyně mimoto uvádí, že ačkoli výzva k podávání nabídek vyžadovala nejméně sedm odborníků, nabídka Euphet obsahovala 66
         životopisů, z nichž 45 pocházelo od osob, které nemají nic společného s organizacemi uvedenými Komisí, a jednotlivé úkoly
         tedy bylo možné plnit, aniž by došlo ke střetu zájmů. Dvacet osob vykazujících vazby na organizace uvedené Komisí by bylo
         ve střetu zájmů pouze, pokud by byly přiděleny k činnostem typu D hlavního úkolu 2, který obsahuje vícero aspektů, což by
         umožňovalo jejich přidělení k mnoha hodnotícím spisům bez jakéhokoli rizika střetu zájmů. Jelikož byly podmínky výběru zvlášť
         přísné, Euphet podle žalobkyně usiloval o shromáždění velkého počtu odborníků, u nichž bylo možné předpokládat zkušenost v činnostech
         GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele. V důsledku toho bylo dle názoru žalobkyně dostačující a nezbytnou podmínkou navrhnout
         způsob řešení střetů zájmů, což je podmínka, kterou Euphet v projednávané věci splnil.

      34     Podpůrně žalobkyně zdůrazňuje, že skutečnost, že jeden či vícero účastníků Euphet byli příjemci dotací Komise, nemůže zpochybnit
         jejich objektivitu za všech okolností a že se Komise teprve v žalobní odpovědi dovolává této okolnosti a skutečnosti, že řada
         vybraných odborníků byla příjemci dotací z GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele.

      35     Komisi podle žalobkyně přísluší, aby předložila konkrétní důkazy, že daný uchazeč je ve střetu zájmů a zda takové riziko může
         odůvodnit vyloučení uchazeče, quod non, Komise toto musí jasně uvést ve výzvě k podávání nabídek, tak aby takto upozornění uchazeči mohli toto riziko zohlednit
         při sestavování svých týmů.

      36     Komise nejprve popírá výtku, podle níž je odmítavé rozhodnutí chybně odůvodněno, neboť má za to, že se právem domnívala, že
         Euphet nepřiznal skutečnost, že někteří z jeho partnerů v rámci konsorcia se podílejí výrazným způsobem na provádění programu
         veřejného zdraví, o který se jednalo v projednávané věci. Ačkoli totiž životopisy některých partnerů Euphet uváděly jejich
         účast na provádění akčního programu Společenství v oblasti veřejného zdraví, Euphet nepovažoval za užitečné Komisi oznámit
         možné riziko střetu zájmů, když prohlásil toto:

      „Potvrzujeme, že všichni účastníci Euphet jsou zcela nezávislí na Komisi a že v tomto ohledu nepředvídáme jakékoli opravdové
         riziko.“

      37     Mimoto důvod vyloučení týkající se střetu zájmů, vyjádřený v článku 94 finančního nařízení a převzatý do bodu 9.1.3 zadávací
         dokumentace, byl Komisí záměrně formulován obecně, neboť posouzení existence střetu zájmů vyžaduje konkrétní přezkum zadavatelem
         na základě skutečností obsažených ve spise.

      38     Dále má Komise za to, že dostatečně vysvětlila důvody, na jejichž základě se domnívala, že Euphet je ve střetu zájmů. Komise
         dodává, že její dopis ze dne 19. května 2005 nepředstavuje odůvodnění a posteriori, nýbrž odpověď na argumenty uplatněné v podrobném dopise advokátů Euphet ze dne 3. května 2005. Euphet tudíž dostatečně zná
         důvody odmítavého rozhodnutí.

      39     Konečně Komise odmítá tvrzení žalobkyně, podle něhož by stále bylo možné provádět jednotlivé úkoly hodnocení bez rizika střetu
         zájmů, protože nabídka obsahovala 65 životopisů, z nichž 45 pocházelo od osob nemajících žádnou vazbu na partnery Euphet,
         ohledně nichž Komise shledala existenci střetu zájmů. Odborníci navrhovaní Euphet totiž nemají všichni stejnou váhu a Euphet
         ve své nabídce zatřídil odborníky na základě jejich zkušenosti do oblastí „Hodnocení“ a „Veřejné zdraví“. Na tomto základě
         byla vytvořena klasifikace na stupnici A až D. Analýza kvalifikací odborníků navržených Euphet podle Komise ukazuje, že většina
         z těch, kteří mají vyšší známku a o nichž lze předpokládat, že v konkrétním provádění úkolů hodnocení hrají nejdůležitější
         roli, mají vazby na organizace, které byly příjemci značných dotací na provádění činností týkajících se programu Společenství
         v oblasti veřejného zdraví. Každý partner v konsorciu by byl rovněž součástí výboru smluv, který dohlíží na provádění zakázky.
         Mimoto žalobkyně usilovala o vytvoření homogenního týmu a stěží by se dalo věřit tomu, že by tyto organizace nebo odborníci
         mohli být vyloučeni z provádění některých úkolů, aniž by se to projevilo na kvalitě prováděné práce.

      40     Mimoto Komise popírá argument, podle něhož měla „riziko střetu zájmů“ jako konkrétní důvod vyloučení výslovně zmínit v zadávací
         dokumentaci, a tím, že tak neučinila, zbavila Euphet možnosti toto riziko zohlednit.

      41     Zaprvé jsou důvody vyloučení vyčerpávajícím způsobem uvedeny v článcích 93 a 94 finančního nařízení a případ střetu zájmů
         je zmíněn v článku 94 a doslova převzat v zadávací dokumentaci.

      42     Zadruhé byl Euphet během vyhotovování své nabídky dokonale informován o problematice střetů zájmů, poněvadž se v nabídce prohlašuje:
         „Euphet bere na vědomí a přijímá, že při provádění jeho úkolu při plnění rámcové smlouvy nesmí být žádná z hodnotících organizací
         nebo žádný z jeho zaměstnanců skutečně či potenciálně ve střetu zájmů.“ Euphet, jenž si byl vědom skutečnosti, že s prováděním
         úkolů hodnocení týkajících se rámcové smlouvy je neslučitelné riziko nejen skutečného, ale i potenciálního střetu zájmů, přesto
         ve své nabídce tvrdil:

      „Potvrzujeme, že všichni účastníci Euphet jsou zcela nezávislí na Komisi a že v tomto ohledu nepředvídáme jakékoli opravdové
         riziko.“

      43     Zatřetí žalobkyně ve své replice přiznává existenci problému střetu zájmů, jestliže se organizace podílejí na hodnocení politiky
         Společenství, v rámci níž byly příjemci dotací, když uvádí, že „je zjevné, že se společník nebo odborník tohoto společníka
         nemohou podílet na hodnocení spisu, v jehož rámci byl tento společník sám příjemcem dotace“. Komise v této souvislosti připomíná,
         že všichni partneři v dotčeném konsorciu, jakož i někteří z dovolávaných odborníků byli příjemci dotací GŘ pro zdraví a ochranu
         spotřebitele na uskutečnění některých činností při provádění programu Společenství v oblasti veřejného zdraví.

      –       Závěry Soudu
      44     Úvodem je třeba uvést, že argumenty týkající se údajně chybného a nedostatečného odůvodnění odmítavého rozhodnutí se v zásadě
         omezují na argumentaci vztahující se k nesprávnému posouzení Komisí, jakož i k neodůvodněnosti odmítavého rozhodnutí. Tyto
         otázky proto nespadají do posouzení povinnosti uvést odůvodnění uložené Komisi, nýbrž posouzení merita odmítavého rozhodnutí,
         a budou projednány v rámci posouzení druhé části tohoto žalobního důvodu. Výše uvedené argumenty budou posouzeny v rámci této
         části pouze tehdy, pokud mohou být skutečně chápány v tom smyslu, že vycházejí z porušení povinnosti uvést odůvodnění.

      45     V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury závisí povinnost odůvodnění na povaze dotčeného aktu a kontextu,
         ve kterém byl přijat. Z odůvodnění musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, tak aby se jednak dotčené osoby mohly seznámit
         s důvody, které vedly k přijetí opatření, aby mohly chránit svá práva a ověřit, zda rozhodnutí je, či není opodstatněno, a jednak
         soud Společenství mohl vykonávat svůj přezkum legality (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. února 1990, Delacre a další v. Komise,
         C‑350/88, Recueil, s. I‑395, body 15 a 16, a rozsudek Soudu ze dne 9. dubna 2003, Forum des migrants v. Komise, T‑217/01,
         Recueil, s. II‑1563, bod 68).

      46     V projednávané věci odmítavé rozhodnutí výslovně zmiňuje, že důvodem vyloučení nabídky Euphet je riziko střetu zájmů související
         jednak s dotacemi, jejichž příjemci byli hlavní členové Euphet, a jednak s nedostatečnými zárukami, které Euphet v této souvislosti
         navrhl.

      47     Z odmítavého rozhodnutí tak jasně a jednoznačně vyplývají úvahy Komise, které tak jednak dotčeným osobám umožňují seznámit
         se s důvody, které vedly k přijetí opatření, aby mohly chránit svá práva a ověřit, zda rozhodnutí je, či není opodstatněno,
         a jednak umožňují soudu Společenství vykonávat jeho přezkum legality.

      48     Z toho vyplývá, že argumentace žalobkyně vycházející z nedostatku odůvodnění odmítavého rozhodnutí nemůže být přijata. První
         část prvního žalobního důvodu tak musí být zamítnuta.

       K neexistenci střetu zájmů
      –       Argumenty účastníků řízení
      49     V rámci druhé části svého prvního žalobního důvodu žalobkyně Komisi vytýká porušení článku 94 finančního nařízení a předpisů
         týkajících se nabídkového řízení.

      50     Zaprvé podle žalobkyně nemůže být Euphet z nabídkového řízení vyloučen pouze na základě existence rizika střetu zájmů. Článek
         9.1.3 zadávací dokumentace sice stanoví, že zakázka nemůže být udělena zájemcům nebo uchazečům, kteří mohou být ve střetu
         zájmů v době uzavírání smlouvy, ale pojem střetu zájmů nicméně není vymezen ani ve výzvě k podávání nabídek, ani v článku
         94 finančního nařízení.

      51     Podle článku II.3.1 rámcové smlouvy pouhý střet zájmů a, a fortiori, pouhé riziko střetu zájmů nejsou samy o sobě důvody pro vyloučení. Postačí, aby dotčená osoba přijala nezbytná opatření
         k zabránění jakémukoli střetu zájmů nebo jeho následkům. Mimoto uvedený článek upravuje mechanismus řešení střetů zájmů, které
         by se mohly objevit v průběhu provádění smluv. Komise tak počítala s rizikem střetu zájmů v rámci veřejné zakázky, takže existence
         takového rizika nemůže odůvodňovat vyloučení.

      52     Žalobkyně dodává, že řešení navrhované Euphet široce přesahuje požadavky návrhu rámcové smlouvy tím, že navrhuje nejen řešení
         a posteriori, tedy během provádění každé zvláštní smlouvy, ale i přezkum a priori, to znamená již ve fázi podání žádosti, podle povahy a předmětu zvláštních smluv. Takový přístup dle žalobkyně umožňuje maximálně
         omezit riziko vzniku střetu zájmů při provádění konkrétního úkolu. Nezávislost personálu Euphet tak byla zaručena v dopise,
         jenž byl přílohou nabídky, zaslaném Euphet Komisi dne 10. února 2005.

      53     Žalobkyně tvrdí, že Komise nemohla od Euphet požadovat více, a to tím spíše, že v den podání žádosti nebyl ještě znám přesný
         obsah zvláštních smluv. Komise tak nemohla Euphet vyloučit bez získání podrobné znalosti obsahu zvláštních smluv, jež mají
         být uzavřeny. Pokud si Komise přála mít možnost vyloučit uchazeče z důvodu rizika střetu zájmů, měla to upřesnit v zadávací
         dokumentaci.

      54     Mimoto podle žalobkyně žádný dokument výzvy k podávání nabídek nestanoví výslovný důvod vyloučení uchazeče, u něhož jeden
         či vícero členů má vztah k probíhajícím projektům GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele, a takový důvod vyloučení nemůže být
         přípustný, neboť není uveden ani v článku 94 finančního nařízení, ani jej nestanoví judikatura.

      55     Žalobkyně rovněž tvrdí, že je třeba rozlišovat, tak jak to učinil předseda Soudu ve svém usnesení ze dne 20. září 2005, mezi
         případem, kdy uchazeči jsou „při zadávání zakázky ve střetu zájmů“, což by odůvodňovalo jejich vyloučení podle článku 94 finančního
         nařízení, a případem rizika střetu zájmů konstatovaného v projednávaném případě Komisí pro odůvodnění vyloučení. S odvoláním
         na bod 88 tohoto usnesení má žalobkyně za to, že přísluší Soudu, aby určil stupeň jistoty potřebné pro odůvodnění vyloučení
         z nabídkového řízení, jakož i prostor pro uvážení, jímž Komise disponuje za účelem konstatování, že riziko střetu zájmů existuje.
         Komise podle názoru žalobkyně může a smí uchazeče vyloučit pouze tehdy, pokud shledá, že skutečně nastal střet zájmů.

      56     Zadruhé žalobkyně Komisi vytýká, že neprovedla konkrétní přezkum nabídky Euphet.
      57     V tomto ohledu se dovolává judikatury, podle které je zakázáno vyloučit uchazeče abstraktním způsobem bez jakéhokoli konkrétního
         přezkumu návrhu na řešení střetu zájmů (rozsudek Soudního dvora ze dne 3. března 2005, Fabricom, C‑21/03 a C‑34/03, Sb. rozh.
         s. I‑1559, a rozsudek Soudu ze dne 17. března 2005, AF Con Management Consultants a další v. Komise, T‑160/03, Sb. rozh. s. II‑981,
         body 75 až 78).

      58     Komise popírá argument týkající se vyloučení Euphet z nabídkového řízení pouze z důvodu existence rizika střetu zájmů.
      59     Nejprve uvádí, že ustanovení článku 94 finančního nařízení, převzatá v bodu 9.1.3 zadávací dokumentace, stanoví, že zakázky
         nelze udělit uchazečům, kteří „při zadávání“ zakázky jsou „ve střetu zájmů“. Tato ustanovení se zejména týkají rizik střetu
         zájmů, která existují již ve fázi řízení o zadávání zakázky a mohou ovlivnit jeho průběh. Existence střetu zájmů dokonce před
         přidělením zakázky je tudíž důvodem odmítnutí nabídky. Jinak by tomu bylo, kdyby střet zájmů, který neexistoval v době přidělení
         zakázky, vznikl v průběhu provádění smlouvy. V posledně uvedeném případě by bylo stanoveno smluvní opatření pro neutralizaci
         případných střetů zájmů. Skutečné riziko střetu zájmů existující ve fázi přidělení je legitimním důvodem vyloučení ze zakázky
         podle článku 94 finančního nařízení. Zjištění existence závažného rizika vzniku střetu zájmů „v budoucnu“ (v době provádění
         zakázky) podle Komise představuje „aktuální“ střet zájmů v rámci přidělení zakázky.

      60     Dále výzva k podávání nabídek sice uchazečům neukládá povinnost rovnou do jejich nabídky zahrnout návrh opravných opatření
         pro případ střetů zájmů, to je však dle Komise vysvětleno samotnou skutečností, že zjištění střetu zájmů dokonce před přidělením
         zakázky má za následek vyloučení dotyčné nabídky podle čl. 9.1.3 zadávací dokumentace a článku 94 finančního nařízení.

      61     Konečně riziko střetu zájmů v případě Euphet nevyžaduje podle Komise žádnou předchozí znalost přesného obsahu zvláštních smluv
         uzavíraných v návaznosti na rámcovou smlouvu. Postačí konstatovat, že vzhledem k předmětu samotné rámcové smlouvy mohou být
         objektivita a nestrannost Euphet při provádění jemu svěřených úkolů vážně zpochybněny.

      62     Co se týče argumentu vycházejícího z neprovedení konkrétního přezkumu nabídky Euphet, Komise odpovídá, že hodnotící výbor
         v projednávané věci konkrétně prověřil, zda existuje střet zájmů. Hodnotící výbor při této příležitosti konstatoval, že všichni
         partneři v konsorciu, jakož i někteří z dovolávaných odborníků byli příjemci dotací GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele na
         uskutečnění některých činností při provádění programu Společenství v oblasti veřejného zdraví. Účast těchto organizací na
         provádění předmětu hodnocení by mohla vést k tomu, že by v rámci průběžného hodnocení nebo hodnocení ex post hodnotily svou vlastní práci, což by ohrozilo jejich objektivitu a nestrannost. Mimoto by v rámci hodnocení ex ante rovněž existovalo riziko střetu zájmů, protože organizace, které jsou pravidelně příjemci dotací poskytovaných při provádění
         některých programů, by mohly ovlivnit pozdější vývoj a směrování těchto programů.

      63     Komise odmítá myšlenku, podle níž střet zájmů může nastat pouze při průběžných a ex post hodnoceních individuálních programů. Jelikož je totiž účelem hodnocení ex ante podpořit a určovat směr budoucí politiky Komise v oblasti veřejného zdraví, měly by organizace, které jsou pravidelně příjemci
         dotací, při definování hlavních směrů budoucího akčního programu tendenci klást do popředí své vlastní zájmy.

      –       Závěry Soudu
      64     Rozhodnutí o odmítnutí nabídky podané Euphet bylo odůvodněno rizikem střetu zájmů konstatovaného u uchazeče, tím, že uchazeč
         nepřiznal existenci takového rizika, a tím, že nabídka neobsahovala konkrétní návrhy umožňující, aby toto riziko bylo odstraněno.
         Nejdříve je tudíž třeba určit jednak, zda Komise byla oprávněna odvolávat se na existenci rizika střetu zájmů za účelem odmítnutí
         nabídky podané Euphet, a jednak, zda důvodem odmítavého rozhodnutí byla skutečně existence tohoto rizika. Dále bude třeba
         přezkoumat, zda Komise mohla skutečně oprávněně mít za to, že dovolávané riziko střetu zájmů v projednávaném případě skutečně
         existuje.

      65     Právním základem odmítavého rozhodnutí je článek 94 finančního nařízení, převzatý do bodu 9.1.3 zadávací dokumentace, který
         stanoví, že ve fázi přidělení nelze zakázky udělit uchazečům, kteří „při zadávání“ zakázky jsou „ve střetu zájmů“. Mimoto
         odmítavé rozhodnutí jako vymezení střetu zájmů navrhuje znění článku II.3.1 rámcové smlouvy, který stanoví: „Úspěšný uchazeč
         o veřejnou zakázku učiní všechna nezbytná opatření k tomu, aby předešel jakékoli situaci, jež by mohla ohrozit nestranné a objektivní
         provedení smlouvy. Takový střet zájmů by se mohl vyskytnout zejména vzhledem k hospodářským zájmům, politické nebo národní
         spřízněnosti, rodinným nebo citovým vazbám nebo jakýmkoli jiným relevantním vazbám či společným zájmům.“ Článek II.3.1 rovněž
         stanoví, že „se úspěšný uchazeč o veřejnou zakázku ujistí, že jeho zaměstnanci, jeho správní výbor a jeho jednatelé se nenacházejí
         v situaci, která by mohla vést ke střetu zájmů“.

      66     Článek 94 finančního nařízení se dle svého vlastního znění použije na všechny veřejné zakázky financované zcela nebo zčásti
         z rozpočtu Společenství. Nerozlišuje tak podle toho, zda se dotyčné zadávací řízení týká rámcové smlouvy, nebo jiného typu
         smlouvy.

      67     Toto ustanovení však umožňuje vyloučit uchazeče ze zadávacího řízení pouze v případě, že je střet zájmů skutečný, a nikoli
         hypotetický. To neznamená, že riziko střetu zájmů pro vyloučení nabídky nepostačuje. Ke konkretizaci střetu zájmů totiž v zásadě
         může dojít až v průběhu provádění smlouvy. Před uzavřením smlouvy může být střet zájmů pouze potenciální a článek 94 finančního
         nařízení tak předpokládá zvážení rizika. Aby mohl uchazeč být vyloučen z řízení, musí být riziko skutečně zjištěno v návaznosti
         na konkrétní posouzení nabídky a situace uchazeče. Pouhá eventualita střetu zájmů k tomuto účelu stačit nemůže.

      68     Z toho vyplývá, že v době uzavírání rámcové smlouvy musí být vzata v úvahu skutečnost, že k uzavření zvláštních smluv, při
         jejichž zadání se prověřuje neexistence rizika střetu zájmů, bude v zásadě muset dojít dříve, než bude úspěšnému uchazeči,
         s nímž byla uzavřena rámcová smlouva, svěřeno provedení konkrétních úkolů. V takovém případě může být nebezpečí, že nastane
         střet zájmů, konstatováno pouze tehdy, pokud existují rozhodné okolnosti způsobující neschopnost uchazeče zabránit riziku
         zaujatosti při provádění většiny úkolů vyplývajících z rámcové smlouvy.

      69     V projednávané věci se tak odmítavé rozhodnutí právem mohlo týkat skutečného, a nikoli hypotetického střetu zájmů, a právě
         existence takového střetu zájmů Komisi vedla k přijetí tohoto rozhodnutí.

      70     Odmítavé rozhodnutí totiž, jak je uvedeno v bodě 16 výše, poukazuje na to, že nejvýznamnější partneři Euphet jsou zapojení
         do činností GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele, zejména protože jsou příjemci dotací z mnoha smluv v této oblasti, jakož
         i v oblasti veřejného zdraví, zatímco Euphet nepřiznává skutečnost, že někteří z jeho členů se podílejí na provádění programu
         veřejného zdraví.

      71     Komise rovněž uvedla, aniž by jí bylo v tomto bodě odporováno, že nejzkušenější odborníci navrhovaní Euphet mají většinou
         vazby na organizace, které byly příjemci značných dotací od Komise na provádění činností týkajících se programu Společenství
         v oblasti veřejného zdraví.

      72     Komise došla na základě těchto poznatků v odmítavém rozhodnutí a v potvrzujícím dopise ze dne 19. května 2005 k závěru, že
         existuje riziko střetu zájmů, kvalifikované jako „velké“, a usoudila, že střet zájmů v zásadě existoval již ve fázi řízení
         o zadávání zakázky, ačkoli ještě nemohl být konkretizován z hlediska svých následků.

      73     Z toho vyplývá, že Komise skutečně přezkoumala nabídku Euphet na základě ustanovení článku 94 finančního nařízení, jakož i bodu
         9.1.3 zadávací dokumentace. Argumentaci žalobkyně týkající se tvrzení, že Komise pro odmítnutí nabídky Euphet vzala v úvahu
         kritéria neuvedená v těchto ustanoveních, tudíž nelze přijmout.

      74     Opačné argumenty žalobkyně nemohou tento závěr zpochybnit.
      75     Argument, podle kterého je článek II.3.1 rámcové smlouvy použitelný pouze na střety zájmů vzniklé v průběhu provádění rámcové
         smlouvy, a nikoli již ve fázi nabídkového řízení, je nerelevantní, jelikož konflikt zájmů v projednávané věci existuje již
         od zadávání zakázky, což odůvodňuje vyloučení nabídky podle článku 94 finančního nařízení a bodu 9.1.3 zadávací dokumentace.
         Ze stejného důvodu žalobkyně marně tvrdí, že návrh řešení střetů zájmů přesahuje požadavky rámcové smlouvy, jelikož obsahuje
         také přezkum a priori, to znamená již ve fázi podání žádosti, podle povahy a předmětu zvláštních smluv.

      76     Vzhledem k tomu, že předmět rámcové smlouvy byl výslovně vymezen, mohla Komise na rozdíl od tvrzení žalobkyně rovněž platně
         konstatovat, že objektivita nejvýznamnějších partnerů Euphet mohla být již od podání nabídky z důvodu přijatých dotací vážně
         zpochybněna, jelikož, jak uvádí i odmítavé rozhodnutí, tato situace může vést k tomu, že by hodnotitel posuzoval svou vlastní
         práci, čímž by vnikl střet zájmů.

      77     Co se dále týče otázky, zda Komise byla v projednávané věci skutečně oprávněna konstatovat existenci střetu zájmů týkajícího
         se Euphet a mít za to, že Euphet takové riziko nepřiznává, je třeba zdůraznit, že jak bylo vysvětleno i výše v bodě 70, Komise
         v odmítavém rozhodnutí uvádí, aniž by jí bylo v tomto bodě žalobkyní odporováno, že hodnotící výbor konstatoval, že nejvýznamnější
         členové Euphet uzavřeli dokonce mnoho smluv o poskytnutí dotace s GŘ pro zdraví a ochranu spotřebitele, zejména v oblasti
         veřejného zdraví. S ohledem na předmět rámcové smlouvy, tedy „hodnocení oblastí politiky GŘ [pro zdraví a ochranu spotřebitele
         ...] (veřejné zdraví)“, Komise měla již ve fázi řízení o zadání zakázky správně za to, že existuje střet zájmů, který může
         ohrozit nestranné a objektivní provádění rámcové smlouvy ze strany Euphet. Mimoto Komise ve svém odmítavém rozhodnutí připomíná,
         že v nabídce Euphet bylo upřesňujícím způsobem uvedeno: „Euphet bere na vědomí a přijímá, že při provádění jejího úkolu při
         plnění rámcové smlouvy nesmí být žádná z hodnotících organizací nebo žádný z jejích zaměstnanců skutečně či potenciálně ve
         střetu zájmů. Potvrzujeme, že všichni účastníci Euphet jsou zcela nezávislí na Komisi a že v tomto ohledu nepředvídáme jakékoli
         opravdové riziko.“ Je tudíž třeba konstatovat, že Komise z toho v odmítavém rozhodnutí správně vyvodila, že „Euphet nepřiznává
         skutečnost, že někteří z jeho partnerů v rámci konsorcia se podílejí výrazným způsobem na provádění programu veřejného zdraví“
         a že „s ohledem na značné riziko [střetu zájmů] by bylo nutné podrobné a konkrétní vysvětlení umožňující dostatečně pochopit,
         jak by mohl být problém [střetu zájmů] vyřešen a rizika vyloučena“.

      78     Z výše uvedeného vyplývá, že Komise mohla platně mít za to, že nabídka Euphet musí být vyloučena z přidělení zakázky na základě
         článku 94 finančního nařízení a článku 9.1.3 zadávací dokumentace.

      79     Co se týče argumentu žalobkyně vycházejícího z toho, že je zakázáno vyloučit uchazeče abstraktním způsobem bez jakéhokoli
         konkrétního přezkumu jeho nabídky, zejména jeho návrhu na řešení střetu zájmů, ten je neopodstatněný.

      80     Z předchozích zjištění totiž vyplývá, že Komise v projednávané věci provedla konkrétní přezkum nabídky podané Euphet předtím,
         než rozhodla o jejím vyloučení z této zakázky. Mimoto tvrzené nepřezkoumání návrhu na řešení střetu zájmů je v této souvislosti
         nerelevantní, protože Komise byla povinna nabídku Euphet odmítnout z důvodu střetu zájmů podle článku 94 finančního nařízení
         a článku 9.1.3 zadávací dokumentace.

      81     S ohledem na výše uvedené nelze argumentaci žalobkyně týkající se neexistence střetu zájmů přijmout a druhá část prvního žalobního
         důvodu musí být zamítnuta.

       K porušení zásady ochrany legitimního očekávání a článku 138 prováděcích pravidel
      –       Argumenty účastníků řízení
      82     V rámci třetí části prvního žalobního důvodu žalobkyně uplatňuje, že řešení střetu zájmů navržené Euphet v jeho nabídce bylo
         Komisí původně přijato, ačkoli se jednalo o jiná generální ředitelství. Tím, že se Komise odklonila od své předchozí politiky,
         porušila zásadu ochrany legitimního očekávání.

      83     Žalobkyně dodává, že pokud Komise zakázku zadala třetí osobě poté, co neprávem odmítla nabídku Euphet, porušila článek 138
         prováděcích pravidel.

      84     Komise namítá, že žalobkyně dostatečně nezdůvodňuje své tvrzení o porušení zásady ochrany legitimního očekávání.
      85     Popírá rovněž, že zadání zakázky třetí osobě představuje porušení článku 138 prováděcích pravidel. Toto ustanovení pouze rozlišuje
         dvě možné formy zadání zakázky, tedy automatický výběr nabídky nebo výběr hospodářsky nejvýhodnější nabídky. Přijetí nabídky
         Euphet do fáze výběru a zadání neznamená, že by mu zakázka musela být nutně zadána.

      –       Závěry Soudu
      86     Podle ustálené judikatury se právo domáhat se ochrany legitimního očekávání, které je jednou ze základních zásad Společenství,
         vztahuje na každého jednotlivce, který se nachází v situaci, ze které vyplývá, že správa Společenství tím, že mu poskytla
         konkrétní ujištění, u něj vyvolala podloženou naději. Taková ujištění jsou tvořena, bez ohledu na formu, ve které jsou sdělena,
         přesnými, nepodmíněnými a shodujícími se informacemi z oprávněných a spolehlivých zdrojů (rozsudek Soudu ze dne 21. července
         1998, Mellett v. Soudní dvůr, T‑66/96 a T‑221/97, Recueil FP, s. I‑A-449 a II‑1305, body 104 a 107).

      87     V projednávané věci se žalobkyně pouze odvolává, aniž by tato svá tvrzení blíže odůvodňovala, na postoj, který Komise zaujala
         v jiných nabídkových řízeních. Takové okolnosti, i za předpokladu, že by byly prokázané, nezakládají konkrétní ujištění poskytnutá
         orgánem, a tudíž nemohou založit legitimní očekávání, že Komise přijme mechanismus navrhovaný Euphet v rámci dotčené smlouvy.

      88     Co se týče tvrzení žalobkyně, podle kterého protiprávní vyloučení Euphet vedlo k zadání zakázky uchazeči, jehož nabídka nebyla
         hospodářsky nejvýhodnější, je nerelevantní, jelikož vzhledem k existenci střetu zájmů konstatovaného u Euphet (viz body 77
         a 78 výše) byla Komise povinna jeho nabídku odmítnout.

      89     Argumentace žalobkyně tak nemůže být přijata. Třetí část prvního žalobního důvodu proto musí být zamítnuta.
      90     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba první žalobní důvod zamítnout v plném rozsahu.
       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z protiprávního zbavení Euphet možnosti poskytnout doplňující informace týkající
            se střetu zájmů
      91     V rámci svého druhého žalobního důvodu žalobkyně v podstatě uplatňuje, že Komise porušila svou povinnost požádat před odmítnutím
         nabídky o doplňující informace, která vyplývá z čl. 146 odst. 3 prováděcích pravidel, ze zásady ochrany legitimního očekávání
         a zásady rovného zacházení.

       Argumenty účastníků řízení
      92     Podle žalobkyně Komise nemohla nabídku Euphet odmítnout, aniž by mu poskytla příležitost se hájit, a hodnotící výbor mu měl
         minimálně umožnit předložit k této otázce svá vyjádření.

      93     Zaprvé žalobkyně Komisi vytýká, že v rozporu s čl. 146 odst. 3 prováděcích pravidel Euphet nevyzvala k předložení doplňujících
         informací k problému střetu zájmů.

      94     Zadruhé se žalobkyně dovolává porušení zásady ochrany legitimního očekávání a tvrdí, přičemž se v tomto ohledu odvolává na
         e-mailovou korespondenci mezi Komisí a uchazečem, že existuje praxe Komise spočívající v tom, že Komise žádá zájemce nebo
         uchazeče o doplňující informace, pokud je to nezbytné. Tato praxe je dle žalobkyně mimoto potvrzena judikaturou Soudního dvora
         v oblasti veřejných zakázek, zejména rozsudkem Fabricom, bod 57 výše. Tím, že Komise o doplňující informace nepožádala, jednala
         podle žalobkyně v rozporu s ustálenou praxí, potvrzenou judikaturou, a porušila zásadu ochrany legitimního očekávání. Mimoto
         Komise údajně za jiných okolností uchazeči ohroženému vyloučením poskytla možnost se hájit. Krom toho žalobkyni není znám
         jiný případ, kdy byl uchazeč vyloučen na základě rizika střetu zájmů. Jestliže Komise nebyla schopna prokázat, že takové případy
         existují, nemůže takové vyloučení stanovit, aniž by porušila zásadu ochrany legitimního očekávání.

      95     Zatřetí žalobkyně, která se v tomto ohledu dovolává porušení zásad rovného zacházení a zákazu diskriminace uvedených v čl. 89
         odst. 1 a článku 99 finančního nařízení, vznáší otázku, zda Komise v rámci dotčené výzvy k podávání nabídek nabídla jiným
         uchazečům možnost poskytnout doplňující informace. Žalobkyně poukazuje na rozpor v argumentaci Komise, která na jedné straně
         ve své žalobní odpovědi tvrdí, že „po otevření nabídek nebyl žádnému uchazeči zaslán požadavek na doplňující informace“, ale
         na druhé straně ve své duplice předložené dne 24. června 2005 v rámci řízení o předběžném opatření zahájeného před předsedou
         Soudu uvádí, že některé uchazeče požádala o to, aby prokázali, že jejich nabídky byly odeslány ve stanovené lhůtě, což Komise
         učinila po otevření nabídek nebo alespoň po dni ukončení jejich podávání. Žalobkyně má za to, že pokud tito uchazeči byli
         požádáni o informace, zatímco Euphet nebyla poskytnuta možnost se hájit, dokonce ani vysvětlit své stanovisko k riziku střetu
         zájmů, Komise porušila zásadu rovného zacházení mezi uchazeči.

      96     Komise tvrdí, že má povinnost vyslechnout uchazeče pouze, pokud má na základě článku 96 finančního nařízení v úmyslu uložit
         správní nebo finanční sankce, jako jsou vyloučení z budoucích zakázek a dotací, a nikoli, když jej vyloučí ze zadání určité
         zakázky na základě článku 94 finančního nařízení.

      97     V tomto ohledu nejprve poukazuje na to, že čl. 146 odst. 3 prováděcích pravidel jí neukládá žádnou povinnost požadovat na
         uchazeči upřesnění týkající se poskytnutých podkladů. Každopádně podle článku 99 finančního nařízení a čl. 148 odst. 3 prováděcích
         pravidel nesmí vést kontakty mezi Komisí a uchazeči ke změně podmínek nabídky.

      98     Zadruhé Komise popírá existenci obecné praxe spočívající v systematickém požadování doplňujících informací od uchazeče před
         jeho vyloučením z důvodu střetu zájmů. Mimoto e-mailová korespondence s Komisí předložená žalobkyní v záležitosti jiného zadávacího
         řízení se podle Komise týká požadavku na doplňující informace ohledně některých náležitostí nabídky a nijak neprokazuje, že
         ustálenou praxí Komise bylo vyslechnout uchazeče před odmítnutím jejich nabídky na základě jednoho z kritérií vyloučení uvedených
         ve finančním nařízení.

      99     Skutečnost, že se žalobkyně dovolává rozsudku Fabricom, bod 57 výše, je podle Komise v tomto ohledu nerelevantní, neboť Soudní
         dvůr v něm shledal protiprávními belgické právní předpisy, které automaticky vylučovaly osoby pověřené přípravnými pracemi
         spojenými s veřejnou zakázkou z účasti na řízení o zadání této zakázky, zatímco v projednávané věci Euphet nebyl Komisí vyloučen
         z účasti na zadávacím řízení. Euphet nejprve podal nabídku, u níž Komise poté prověřila existenci střetu zájmů na základě
         údajů obsažených v této nabídce a vzhledem k povaze zadávané zakázky. K odmítnutí nabídky tak došlo v důsledku takového střetu
         zájmů. Argumentace žalobkyně spočívající v tvrzení, že Euphet byl obětí automatického vyloučení, jelikož konkrétní posouzení
         existence střetu zájmů bylo možné až po přidělení zakázky, a přesněji v době uzavření zvláštní smlouvy při plnění rámcové
         smlouvy, tak dle Komise není slučitelná s ustanoveními článku 94 finančního nařízení. Tento článek totiž umožňuje z dotčeného
         přidělení zakázky vyloučit zájemce nebo uchazeče, kteří jsou ve střetu zájmů dokonce již před přidělením zakázky.

      100   Zatřetí Komise zdůrazňuje, že po otevření nabídek nebyl žádnému uchazeči zaslán požadavek na informace týkající se případného
         střetu zájmů. Pokud jde o údajný rozpor v její argumentaci, Komise namítá, že skutečně některé uchazeče požádala, aby prokázali,
         že jejich nabídky byly odeslány ve stanovené lhůtě, a to z důvodu špatně čitelného poštovního razítka na obálkách obsahujících
         tyto nabídky. Tato situace však dle Komise není srovnatelná se situací Euphet. Jak to ve svém usnesení ze dne 20. září 2005,
         Deloitte Business Advisory v. Komise (T‑195/05 R, Sb. rozh. s. II‑3485, bod 120) konstatoval i předseda Soudu, špatná čitelnost
         poštovního razítka na obálkách obsahujících nabídky není srovnatelná s nedostatky v obsahu samotné nabídky.

       Závěry Soudu
      101   Pokud jde zaprvé o otázku, zda Komise měla Euphet vyzvat k předložení doplňujících informací k problému střetu zájmů, je třeba
         připomenout, že čl. 146 odst. 3 první pododstavec prováděcích pravidel stanoví, že pokud žádosti o účast a nabídky nesplňují
         všechny základní požadavky uvedené v zadávací dokumentaci nebo nesplňují zvláštní požadavky, které jsou v nich uvedeny, jsou
         tyto nabídky vyloučeny. Podle čl. 146 odst. 3 druhého pododstavce však hodnotící výbor může v souvislosti s kritérii vyloučení
         a výběru vyzvat zájemce nebo uchazeče o doplnění nebo vyjasnění předložených podkladů ve lhůtě, kterou stanoví.

      102   Ze samotného znění čl. 146 odst. 3 druhého pododstavce prováděcích pravidel vyplývá, že toto ustanovení hodnotícímu výboru
         dává možnost od uchazečů v souvislosti s kritérii vyloučení a výběru požadovat doplňující informace týkající se předložených
         podkladů. Z toho vyplývá, že toto ustanovení nemůže být vykládáno tak, že hodnotícímu výboru ukládá povinnost taková upřesnění
         od uchazečů požadovat (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Soudu ze dne 8. května 1996, Adia Interim v. Komise, T‑19/95,
         Recueil, s. II‑321, bod 44).

      103   V projednávané věci tudíž Komise platně mohla rozhodnout o vyloučení nabídky Euphet z řízení o zadání zakázky z důvodu střetu
         zájmů ve smyslu článku 94 finančního nařízení a článku 9.1.3 zadávací dokumentace, aniž by měla povinnost požadovat doplňující
         informace podle čl. 146 odst. 3 druhého pododstavce prováděcích pravidel.

      104   Pokud jde zadruhé o údajné porušení zásady ochrany legitimního očekávání, je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury
         uvedené výše v bodě 86 se nikdo nemůže dovolávat porušení zásady ochrany legitimního očekávání, pokud neexistují konkrétní
         ujištění, která by mu správa poskytla.

      105   V projednávané věci žalobkyně vychází z obecné praxe Komise, jež je mimoto podle žalobkyně potvrzena judikaturou, spočívající
         v systematickém požadování doplňujících informací od uchazeče před jeho vyloučením.

      106   Písemnosti předložené žalobkyní se přitom týkají jediné výzvy k podávání nabídek, na kterou sama odpověděla, a sice výzvy
         k podávání nabídek PO/2004-62/B3, nazvané „Plánované hodnocení činností jednotky Televizní a rozhlasová studia a služby“.
         Navíc požadavek na doplnění informací vyslovený v této věci hodnotícím výborem se týkal jednak otázky, zda „skutečnost, že
         Deloitte má na evropském kontinentu své zastoupení celkově ve 300 městech, [potvrzuje] její schopnost zabezpečit výkony, které
         jsou předmětem této zakázky ve všech členských státech EU“, a jednak nedoručení „osvědčení o řádném provedení“, a nikoli rizika
         střetu zájmů.

      107   Mimoto žalobkyně nepředkládá žádný konkrétní poznatek, z něhož by vyplývalo, že Komise Euphet poskytla konkrétní ujištění,
         že od hodnotícího výboru obdrží požadavek na doplnění informací k otázce, zda nastalo riziko střetu zájmů a zda odpověď poskytnutá
         Euphet na tuto otázku je dostatečná.

      108   Za těchto podmínek žalobkyně nemůže namítat porušení zásady ochrany legitimního očekávání.
      109   Toto zjištění není vyvráceno tím, že se žalobkyně dovolává rozsudku Fabricom, bod 57 výše, který se zabývá právní otázkou
         a faktickou situací, které nejsou analogické se sporem, o němž má Soud rozhodnout v rámci projednávané žaloby.

      110   Zatřetí je namístě odmítnout argument žalobkyně vycházející z porušení zásad rovného zacházení a zákazu diskriminace, pokud
         jde o tvrzení, že Komise požádala o informace jiné uchazeče, zatímco Euphet neměl možnost se hájit ani vysvětlit své stanovisko
         k riziku střetu zájmů. Zásada rovného zacházení vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými
         situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (rozsudek Fabricom, bod 57 výše, bod 27). Uchazeč, jehož
         nabídka je obsažena v obálce, na které je poštovní razítko špatně čitelné, se nenachází v situaci srovnatelné se situací uchazeče,
         jehož nabídka má nedostatky, protože v prvním případě je nedostatek zjištěný Komisí přičitatelný skutečnostem nezávislým na
         vůli uchazeče, zatímco v druhém případě je zjištěný nedostatek přičitatelný nedostatkům v obsahu nabídky. Odmítnutí nabídky
         Euphet tedy neporušuje zásadu rovného zacházení.

      111   Porušení zásad rovného zacházení a zákazu diskriminace uvedených v článcích 89 a 99 finančního nařízení Komisí proto nebylo
         prokázáno.

      112   Je tedy namístě druhý žalobní důvod, a v důsledku toho návrhové žádání směřující ke zrušení odmítavého rozhodnutí zamítnout.

      113   Co se týče návrhu na zrušení rozhodnutí o přidělení zakázky třetí osobě, je nezbytné jej zamítnout v důsledku zamítnutí návrhu
         na zrušení předchozího rozhodnutí, se kterým je úzce spjatý.

      114   Z toho vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.
       K nákladům řízení
      115   Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl ve věci úspěch, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
         to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

      116   Jelikož žalobkyně neměla v projednávané věci úspěch, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení o předběžném
         opatření.

      Z těchto důvodů
      SOUD (čtvrtý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni, Deloitte Business Advisory NV, se ukládá náhrada nákladů řízení, včetně nákladů řízení o předběžném opatření.

               Legal

                Wiszniewska-Białecka

                Moavero Milanesi

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 18. dubna 2007.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      H. Legal

         * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. května 1986. # Marguerite Johnston proti Chief Constable of the Royal Ulster Constabulary. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Industrial Tribunal, Belfast (Northern Ireland) - Spojené království. # Rovné zacházení pro muže a ženy - Ozbrojený člen pomocné policie. # Věc 222/84.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA15. května 1986 (*)„Rovné zacházení pro muže a ženy – Ozbrojený člen pomocné policie“Ve věci 222/84,jejímž
 předmětem je žádost zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS Industrial Tribunal of Northern Ireland
v Belfastu, směřující k získání, ve sporu probíhajícím před
tímto soudem meziMarguerite JohnstonaChief Constable of the Royal Ulster Constabulary,rozhodnutí
 o předběžné otázce týkající se výkladu směrnice Rady 76/207/EHS ze
 dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro
muže a ženy (Úř. věst. L 39, s. 40; Zvl. vyd. 05/01,
s. 187), a článku 224 Smlouvy o EHS,SOUDNÍ DVŮR,ve
 složení Mackenzie Stuart, předseda, T. Koopmans, U. Everling, K.
Bahlmann a R. Joliet, předsedové senátů, O. Due, Y. Galmot, C.
Kakouris a T. F. O´Higgins, soudci,generální advokát: M. Darmon,vedoucí soudní kanceláře: P. Heim,s ohledem na vyjádření předložená:–        za
 M. Johnston písemně a ústně A. Lesterem, QC, a D. Smythem,
barrister, zmocněnými Murphy, Kerr & Co., solicitors,–        za
 Spojené království písemně S. J. Hay, z Treasury Solicitor´s
Departement, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. Campbellem,
Senior Crown Counsel, a R. Plenderem, barrister, jakož i ústně
 F. Jacobsem, QC, a R. Plenderem, barrister,–        za Dánské království ústně L. Mikaelsenem,–        za
 Komisi Evropských společenství ústně a písemně A. Toledanem
Laredem, hlavním právním poradcem, a J. Currallem, členem její
právní služby,po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. ledna 1986,vydává tentoRozsudek1        Rozhodnutím
 ze dne 8. srpna 1984, došlým Soudnímu dvoru dne 4. září 1994,
položil Industrial Tribunal of Northern Ireland v Belfastu na
základě článku 177 Smlouvy o EHS několik předběžných otázek
týkajících se výkladu směrnice Rady 76/207 ze dne 9. února 1976
o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy (Úř. věst.
 L 39, s. 40; Zvl. vyd. 05/01, s. 187), a článku 224
 Smlouvy o EHS. 2        Tyto
 otázky byly položeny v rámci sporu mezi M. Johnston a Chief
Constable Royal Ulster Constabulary (dále jen RUC). Posledně uvedený je
orgán příslušný ke jmenování členů pomocných policejních sil v RUC
Reserve v Severním Irsku, a to především na pracovní místa na
plný úvazek v RUC „Full-time Reserve“, na základě smluv uzavíraných
 na tři roky, které lze prodloužit. Spor se týká toho, že Chief
Constable odmítl prodloužit smlouvu M. Johnston jakožto člence RUC
Full-time Reserve a zajistit pro ni odborné vzdělání nezbytné
k zacházení se střelnými zbraněmi. 3        Z předkládacího
 rozhodnutí vyplývá, že ustanovení Royal Ulster Constabulary Reserve
(Appointment and Conditions of Service ) Regulations ( NI ) 1973, která
upravují podmínky jmenování a pracovní podmínky u pomocné
policie, nečiní žádný rozdíl, který by byl v projednávaném případě
důležitý, mezi muži a ženami. Z článku 10 a 19 Sex
Discrimination (Northern Ireland) Order 1976 – SI 1979, č.1042 (NI 15)
–, který stanoví pravidla směřující k odstranění diskriminace na
základě pohlaví a k zavedení zásady rovnosti, pokud jde
o přístup k zaměstnání, odborné vzdělávání a postup
v zaměstnání a pracovní podmínky, mimoto vyplývá, že zákaz
diskriminace se vztahuje na zaměstnání u policie a že se nesmí
 v tomto ohledu zacházet rozdílně se ženami a muži,
s výjimkou požadavků týkajících se vzrůstu, uniformy, vybavení nebo
 příspěvků na uniformu nebo vybavení. Nicméně podle čl. 53 odst. 1
Sex Discrimination Order žádné z jeho ustanovení zakazujících
diskriminaci,„nemůže mít za následek to, že
 se stane protiprávním akt přijatý za účelem ochrany bezpečnosti státu
nebo ochrany bezpečnosti či veřejného pořádku“a, podle odstavce 2 tohoto článku, „osvědčení
 podepsané ministrem nebo jeho jménem a osvědčující, že akt popsaný
 v osvědčení byl přijat z jednoho z důvodů uvedených
v odstavci 1, je nezvratným důkazem toho, že tento akt byl přijat
za tímto účelem“.4        Ve
 Spojeném království obvykle policisté při výkonu svých funkcí nenosí
střelné zbraně, s výjimkou zvláštních operací, přičemž v tomto
 ohledu se nečiní žádný rozdíl mezi muži a ženami. Vzhledem
k tomu, že v Severním Irsku již mnoho let dochází ke zvýšenému
 počtu útoků, jejichž oběťmi jsou policisté, Chief Constable RUC měl za
to, že tuto praxi již není možné dále zachovat. Rozhodl, že v RUC
a v RUC Reserve budou muži nosit střelné zbraně při běžném
výkonu svých funkcí, ale ženy jimi nebudou vybaveny a nebudou
proškoleny v zacházení se střelnými zbraněmi.5        Za
 těchto okolností se v roce 1980 Chief Constable domníval, že počet
 žen v RUC je pro zvláštní úkoly, které jsou obvykle svěřovány
zaměstnancům z řad žen, dostatečný. Vzhledem k tomu, že obecné
 úkoly policie často zahrnují úkoly vyžadující nošení zbraní, domníval
se, že tyto úkoly již nemají být svěřovány ženám, a rozhodl, že
ženám budou nabízeny či prodlužovány pracovní smlouvy v RUC
Full-time Reserve jen tehdy, pokud budou plnit úkoly vyhrazené
zaměstnancům z řad žen. Po tomto rozhodnutí již nebyla ženám
nabídnuta ani prodloužena žádná pracovní smlouva u RUC Full-time
Reserve, s výjimkou jediného případu. 6        Podle
 předkládacího rozhodnutí byla M. Johnston v letech 1974–1980
členkou RUC Full-time Reserve. Účinně plnila obecné úkoly uniformované
policie, jako bylo držení pohotovostí na stanici, účast na výjezdech
hlídek, řízení policejního automobilu a prohlídky osob přivedených
na stanici. Při plnění těchto úkolů nebyla ozbrojena a mimo
policejní stanici byla obvykle doprovázena ozbrojeným mužem RUC
Full-time Reserve. V roce 1980 jí Chief Constable odmítl prodloužit
 pracovní smlouvu z důvodu své výše uvedené nové politiky vůči
ženám, jež jsou členkami RUC Full-time Reserve. 7        Marguerite
 Johnston podala žalobu k Industrial Tribunal proti tomu, že
v důsledku uplatňování této nové politiky jí bylo odmítnuto
prodloužení pracovní smlouvy a zajištění odborného vzdělání
nezbytného k zacházení se střelnými zbraněmi, a uplatňovala,
že se stala předmětem protiprávní diskriminace zakázané Sex
Discrimination Order. 8        V průběhu
 řízení před Industrial Tribunal předložil Chief Constable osvědčení
Secretary of State, kterým tento ministr vlády Spojeného království
osvědčil, podle článku 53 výše uvedeného Sex Discrimination Order, že
„akt, kterým Royal Ulster Constabulary odmítla nabídnout M. Johnston
nové zaměstnání na plný úvazek u Royal Ulster Constabulary, byl
přijat za účelem: a) ochrany bezpečnosti státu a b) ochrany
bezpečnosti a veřejného pořádku“.9        Marguerite
 Johnston se odvolávala na směrnici 76/207. Cílem této směrnice je totiž
 podle jejího článku 1 zavést zásadu rovného zacházení pro muže
a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání včetně postupu
v zaměstnání a k odbornému vzdělávání a pokud jde
o pracovní podmínky. Touto zásadou se podle čl. 2 odst. 1
rozumí vyloučení jakékoli diskriminace na základě pohlaví, nicméně
s výhradou výjimek, které připouštějí odstavce 2 a 3. Za
účelem uplatňování této zásady v různých oblastech ukládají články 3
 až 5 členským státům, aby především zrušily všechny právní
a správní předpisy, které této zásadě odporují a aby
přezkoumaly právní a správní předpisy, které byly původně určeny
k ochraně, ale již nejsou opodstatněné. Podle článku 6 musí mít
každá osoba, která se cítí poškozená diskriminací možnost domáhat se
nápravy soudní cestou. 10      Aby
 byl Industrial Tribunal schopen projednávaný spor rozhodnout, položil
Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1
 )  Musí být směrnice Rady 76/207, posuzovaná jak samostatně, tak
s přihlédnutím k okolnostem projednávané věci, vykládána
v tom smyslu, že umožňuje členskému státu vyloučit ze svého rozsahu
 působnosti takovou diskriminaci založenou na pohlaví, pokud jde
o přístup k zaměstnání, ke které dochází za účelem ochrany
bezpečnosti státu nebo ochrany veřejného pořádku nebo veřejné
bezpečnosti? 2 )
      Umožňuje tato směrnice, posuzovaná
jak samostatně, tak s přihlédnutím k okolnostem projednávané
věci, zařadit zaměstnání na plný úvazek ozbrojeného člena pomocné
policie nebo odborné vzdělání nezbytné k zacházení se
střelnými zbraněmi v tomto zaměstnání, mezi ty pracovní činnosti,
a popřípadě i vzdělávání k nim vedoucí, u nichž
z důvodů jejich povahy nebo podmínek jejich výkonu představuje
pohlaví pracovníka určující prvek ve smyslu čl. 2 odst. 2? 3
 )       Jaké jsou zásady a kritéria,
 které musejí členské státy uplatňovat při rozhodování, zda „pohlaví
představuje určující prvek“ ve smyslu čl. 2 odst. 2, pokud jde
jednak o „pracovní činnosti“ ozbrojeného člena pomocné policie,
a jednak o „vzdělání k nim vedoucí“, buď z důvodu
jejich povahy, nebo podmínek jejich výkonu? 4
 )       Může politika, uplatňovaná
velitelem policie, odpovědným ze zákona za řízení a kontrolu
policie, podle níž nesmí ženy jako členky policie nosit střelné zbraně, –
 s ohledem na okolnosti projednávané věci – představovat
‚ustanovení týkající se ochrany ženy‘ ve smyslu čl. 2 odst. 3 nebo
,správní předpis‘ ,určený k ochraně‘ ve smyslu čl. 3 odst. 2
písm. c) směrnice? 5 )
      V případě kladné odpovědi na otázku
4, jaké zásady a kritéria musejí členské státy uplatňovat při
rozhodování, zda je ,předpis určený k ochraně‘ opodstatněný ve
smyslu čl. 3 odst. 2 písm. c)? 6 )
       Může se žalobkyně za okolností
projednávané věci dovolávat zásady rovného zacházení obsažené
v předmětných ustanoveních směrnice před vnitrostátními soudy
členských států? 7 )       V případě kladné odpovědi na otázku 6 a
 )       Musí být článek 224 Smlouvy
o EHS, posuzovaný samostatně, vykládán v tom smyslu, že
opravňuje členské státy, pokud mají závažné vnitřní problémy narušující
veřejný pořádek, aby se vyhnuly povinnostem, které pro ně za běžných
podmínek ze směrnice vyplývají (nebo pro zaměstnavatele v jejich
rozsahu pravomocí)? b )
      Může se v takovém případě
jedinec dovolávat skutečnosti, aby zabránil členskému státu uplatňovat
článek 224 Smlouvy o EHS, že tento členský stát neprovedl
konzultace s ostatními členskými státy?“ 11      Aby
 bylo možno poskytnout na tyto otázky odpovědi užitečné pro řešení sporu
 v původním řízení, je namístě upřesnit situaci, o které má
Industrial Tribunal rozhodnout. Jak vyplývá z předkládacího
rozhodnutí, Chief Constable před Industrial Tribunal uznal, že mezi
ustanoveními Sex Discrimination Order může jeho stanovisko odůvodňovat
pouze článek 53. Marguerite Johnston připustila, že osvědčení, které
vydal Secretary of State, by jí zbavilo možnosti jakéhokoliv opravného
prostředku, pokud by bylo uplatněno pouze vnitrostátní právo, a za
účelem vyloučení účinků článku 53 Sex Discrimination Order se opřela
o ustanovení směrnice.12      Zdá
 se tedy, že otázky položené Industrial Tribunal směřují především ke
zjištění, zda je slučitelné s právem Společenství a se
směrnicí 76/207, aby takové pravidlo, jako je to stanovené v čl. 53
 odst. 2 Sex Discrimination Order, bránilo vnitrostátnímu soudu
plně vykonávat svůj soudní přezkum (část šesté otázky). Dále mají otázky
 položené Industrial Tribunal tomuto soudu umožnit, aby posoudil, zda
a za jakých podmínek umožňují ustanovení směrnice v situaci,
jako je situace v projednávané věci, rozdílné zacházení pro muže
a ženy v zaměstnáních u policie z důvodů ochrany
veřejné bezpečnosti, tak jak jsou stanoveny v čl. 53 odst. 1
Sex Discrimination Order (první až pátá otázka). Položené otázky musí
kromě jiného předkládajícímu soudu umožnit zjistit, zda tato ustanovení
směrnice mohou být případně dovolávána proti odporujícímu pravidlu
vnitrostátního práva (jiná část šesté otázky). Podle odpovědí na tyto
otázky, které mají být poskytnuty, by konečně mohla vyvstat otázka, zda
článek 224 Smlouvy o EHS může být v takovém případě, jako je
projednávaný případ, dovoláván členským státem, aby se mohl vyhnout
povinnostem, které pro něj ze směrnice vyplývají (sedmá otázka).  K právu na účinnou soudní ochranu 13      Je
 tedy třeba nejprve přezkoumat tu část šesté otázky, která směřuje ke
zjištění, zda právo Společenství, a konkrétněji směrnice 76/207,
ukládá členským státům povinnost zajistit pomocí jejich vnitrostátních
soudů účinný přezkum dodržování ustanovení směrnice
a vnitrostátních právních předpis, které ji mají provádět. 14      Podle
 M. Johnston je ustanovení, jako je čl. 53 odst. 2 Sex
Discrimination Order, v rozporu s článkem 6 směrnice
v rozsahu, v němž brání výkonu jakéhokoli soudního přezkumu
příslušným vnitrostátním soudem. 15      Vláda
 Spojeného království poukazuje na to, že článek 6 směrnice neukládá
členským státům povinnost, aby podrobily soudnímu přezkumu jakoukoliv
otázku, která může při uplatňování směrnice vyvstat, a to i
v oblasti národní bezpečnosti a veřejné bezpečnosti. Důkazů,
jako je důkaz čl. 53 odst. 2 Sex Discrimination Order, je ve
vnitrostátním procesním právu mnoho. Své odůvodnění nalézají ve
skutečnosti, že otázky národní bezpečnosti a veřejné bezpečnosti
mohou být užitečně posouzeny pouze příslušným politickým orgánem, tedy
ministrem, který vydává předmětné osvědčení. 16      Komise
 se domnívá, že uznání skutečnosti, že osvědčení ministra má takový
účinek, jaký je stanoven v čl. 53 odst. 2 Sex Discrimination
Order, by znamenalo popřít veškerý právní přezkum, a bylo by tedy
v rozporu se základní zásadou práva Společenství a s článkem 6
 směrnice.17      V tomto
 ohledu je třeba nejprve připomenout, že článek 6 směrnice ukládá
členským státům povinnost zavést do jejich vnitrostátního právního řádu
nezbytná opatření, aby umožnily každé osobě, která se cítí poškozená
diskriminací, „domáhat se nápravy soudní cestou“. Z tohoto
ustanovení vyplývá, že členské státy mají povinnost přijmout taková
opatření, která budou dostatečně účinná, aby bylo dosaženo cíle
směrnice, a postupovat tak, aby takto přiznaná práva mohla být
účinně dovolávána dotčenými osobami u vnitrostátních soudů. 18      Soudní
 přezkum uložený tímto článkem je výrazem obecné právní zásady, která je
 základem ústavních tradic společných členských státům. Tato zásada byla
 rovněž zakotvena články 6 a 13 evropské úmluvy o ochraně
lidských práv a základních svobod ze dne 4. listopadu 1950.
Jak bylo uznáno ve společném prohlášení Shromáždění, Rady a Komise
ze dne 5. dubna 1977 (Úř. věst. C 103, s. 1)
a judikaturou Soudního dvora, v rámci práva Společenství je
třeba brát v úvahu zásady, jimiž se inspiruje tato úmluva. 19      Na
 základě článku 6 směrnice, vykládaného s přihlédnutím
k uvedené obecné zásadě, má každá osoba právo na účinnou soudní
ochranu před příslušným soudem proti aktům, o kterých se domnívá,
že zasahují do zásady rovného zacházení pro muže i ženy stanoveného
 směrnicí 76/207. Členským státům přísluší zajistit účinný soudní
přezkum dodržování použitelných ustanovení práva Společenství
a vnitrostátních právních předpisů, které mají provádět práva
stanovená směrnicí. 20      Ustanovení,
 které jako čl. 53 odst. 2 Sex Discrimination Order přiznává
takovému osvědčení, jako je osvědčení sporné v projednávané věci,
účinek nevyvratitelného důkazu toho, že jsou splněny podmínky pro
výjimku ze zásady rovného zacházení, umožňuje příslušnému orgánu zbavit
jednotlivce možnosti uplatnit soudní cestou práva přiznaná směrnicí.
Takové ustanovení je tedy v rozporu se zásadou účinného soudního
přezkumu zakotvenou článkem 6 Směrnice. 21      Je
 tedy namístě odpovědět na tuto část šesté otázky položené Industrial
Tribunal tak, že zásada účinného soudního přezkumu zakotvená článkem 6
směrnice Rady 76/207 ze dne 9. února 1976, brání tomu, aby
osvědčení vnitrostátního orgánu, ve kterém je uvedeno, že splňuje
podmínky požadované pro výjimky ze zásady rovného zacházení pro muže
a ženy za účelem ochrany veřejné bezpečnosti, byl přiznán účinek
nevyvratitelného důkazu, vylučující jakoukoliv přezkumnou pravomoc
soudu.  K použitelnosti směrnice 76/207 na opatření přijatá za účelem ochrany veřejné bezpečnosti 22      Je
 třeba dále přezkoumat první otázku, kterou se Industrial Tribunal snaží
 zjistit, zda je s ohledem na neexistenci výslovného ustanovení ve
směrnici 76/207 o opatřeních přijatých za účelem ochrany
bezpečnosti státu nebo ochrany veřejného pořádku a konkrétněji
veřejné bezpečnosti, možné, aby byla směrnice na taková opatření
použitelná.23      Podle
 M. Johnston neexistuje za takovými účely žádná obecná výjimka ze
základní zásady rovnosti, která by se nevztahovala ke zvláštním
pracovním činnostem a jejich povaze a podmínkám jejich výkonu.
 Taková výjimka pouze z toho důvodu, že diskriminace sleduje takový
 cíl, jakým je ochrana veřejné bezpečnosti, by členským státům
umožňovala jednostranně se vyhnout povinnostem, které pro ně ze směrnice
 vyplývají.24      Vláda
 Spojeného království se domnívá, že ochranná ustanovení článků 36, 48,
56, 66, 223 a 224 Smlouvy o EHS prokazují, že ani Smlouva, a
v důsledku toho ani sekundární právo se neuplatňují na oblasti,
kterých se týká otázka vnitrostátního soudu, a neomezují pravomoc
členských států přijímat opatření, která považují za užitečná či
nezbytná za tímto účelem. Opatření, kterých se první otázka týká, tedy
nespadají do rozsahu působnosti směrnice.25      Komise
 navrhuje vykládat směrnici s přihlédnutím k článku 224
Smlouvy o EHS tak, aby odůvodnění veřejnou bezpečností mohlo, za
zvláštních podmínek stanovených tímto článkem a s výhradou soudního
 přezkumu, odůvodnit výjimky z rovného zacházení, i když
striktní podmínky čl. 2 odst. 2 a 3 směrnice nejsou splněny. 26      V tomto
 ohledu je namístě konstatovat, že Smlouva stanoví výjimky použitelné
v situacích, kdy může být zpochybněna veřejná bezpečnost, pouze
v jejích článcích 36, 48, 56, 223 a 224, které se týkají
výjimečných, řádně vymezených případů. Z důvodu jejich omezeného
charakteru nelze tyto články vykládat extenzivně a nelze
z nich vyvodit obecnou výhradu, která by byla vlastní Smlouvě, pro
veškerá opatření přijatá z důvodu veřejné bezpečnosti. Přiznat
obecnou výhradu každému ustanovení práva Společenství by bez zvláštních
podmínek ustanovení Smlouvy mohlo poškodit závazný charakter
a jednotné uplatňování práva Společenství. 27      Z toho
 vyplývá, že v oblasti provádění zásady rovného zacházení pro muže
a ženy neexistuje žádná obecná výhrada u opatření odůvodněných
 ochranou veřejné bezpečnosti, kromě případného uplatnění článku 224
Smlouvy, který se týká zcela výjimečné situace a je předmětem sedmé
 otázky. Skutečnosti, které vedly k tomu, že se příslušný orgán
dovolával požadavků ochrany veřejné bezpečnosti, musí být případně
zohledněny nejprve v rámci uplatňování zvláštních ustanovení
směrnice. 28      Je
 tedy namístě odpovědět na první otázku tak, že diskriminace na základě
pohlaví, k níž dochází z důvodů spočívajících v ochraně
veřejné bezpečnosti, musí být přezkoumána s přihlédnutím
k výjimkám ze zásady rovného zacházení pro muže a ženy
stanoveným směrnicí 76/207.  K výjimkám připuštěných z důvodu podmínek výkonu pracovní činnosti 29      Druhá
 a třetí otázka Industrial Tribunal se týká výkladu výjimky ze
zásady rovného zacházení stanovené čl. 2 odst. 2 směrnice, aby byl
schopen posoudit, zda se na takové rozdílné zacházení, jako je to, které
 je předmětem sporu, vztahuje tato výjimka. Za tímto účelem chce znát
kritéria a zásady, podle kterých je namístě určit, zda taková
činnost, jako je činnost dotčená v projednávané věci, spadá do
činností, u nichž „z důvodů jejich povahy nebo podmínek jejich
výkonu představuje pohlaví pracovníka určující prvek“. 30      Marguerite
 Johnston se domnívá, že na tuto otázku nelze odpovědět takto obecně.
Vždy prý vykonávala své funkce u policie k plné spokojenosti.
Ženy jsou zcela způsobilé k tomu, aby byly vyškoleny za účelem
zacházení se střelnými zbraněmi. Industrial Tribunal by měl rozhodnout
s ohledem na konkrétní úkoly, které plnila, zda je možná výjimka na
 základě čl. 2 odst. 2 směrnice. Toto ustanovení ji neumožňuje
zcela vyloučit ze všech zaměstnání ve RUC Full-time Reserve. 31      Podle
 vlády Spojeného království mají členské státy diskreční pravomoc za
účelem posouzení, zda podmínky výkonu pracovní u policie brání
z důvodu požadavků národní bezpečnosti a veřejné bezpečnosti
či veřejného pořádku tomu, aby tato činnost byla vykonávána ženou
vybavenou střelnými zbraněmi. Členské státy mohou v tomto ohledu
brát v úvahu kritéria, jako jsou rozdílná fyzická síla,
pravděpodobná reakce veřejnosti při spatření ozbrojených policistek
a riziko útoků proti nim. Jelikož rozhodnutí Chief Constable bylo
přijato na základě uplatnění těchto kritérií, spadá pod čl. 2
odst. 2 směrnice. 32      Komise
 se domnívá, že z důvodu podmínek pro výkon činnosti ozbrojeného
policisty, ale nikoliv z důvodu její povahy, může být tato činnost
považována za činnost, u které je pohlaví určujícím prvkem. Výjimka
 však musí být odůvodněna ve vztahu ke zvláštním úkolům, a nikoliv
k celkově posuzovanému zaměstnání. Je třeba především respektovat
zásadu proporcionality. Je věcí vnitrostátního soudu posoudit spornou
diskriminaci pod tímto úhlem. 33      V tomto
 ohledu je třeba nejprve konstatovat, že pokud příslušné policejní
orgány v Severním Irsku rozhodly z důvodu požadavků ochrany
veřejné bezpečnosti, že se již nebudou řídit pravidlem, které je obecně
uplatňováno v ostatních částech Spojeného království, totiž že
policie není při běžném výkonu svých funkcí ozbrojena, toto rozhodnutí
neobsahuje žádné rozlišení mezi muži a ženami, a nespadá tedy
do rozsahu působnosti zásady rovného zacházení. Teprve tehdy, když Chief
 Constable rozhodl, že ženy nebudou vybaveny střelnými zbraněmi
a ani nebudou proškoleny pro účely jejich používání, že hlavní
úkoly policie budou nadále vyhrazeny ozbrojeným mužům a že pracovní
 smlouvy žen u RUC Full-time Reserve, které byly dříve, jako M.
Johnston, pověřeny hlavními úkoly policie, nebudou prodlužovány,
neznamená, musejí být tato opatření posuzována s přihlédnutím
k ustanovení směrnice. 34      Vzhledem
 k tomu, že Sex Discrimination Order je podle výslovného ustanovení
 uplatňován, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, na pracovní
místa u policie, a že se v tomto ohledu nečiní žádný
rozdíl mezi muži a ženami, povahu pracovní činnosti u policie
nelze brát v úvahu za účelem odůvodnění sporné diskriminace. Je
však namístě přezkoumat, zda z důvodu zvláštních podmínek výkonu
činnosti popsané v předkládacím rozhodnutí představuje pohlaví
určující prvek pro tuto činnost. 35      Jak
 vyplývá z předkládacího rozhodnutí, Chief Constable přijal
politiku vůči ženám v RUC Full-time Reserve, neboť se domníval, že
pokud by ženy byly vybaveny zbraněmi, mohly by se stát častěji předmětem
 útoků, a jejich zbraně by mohly padnout do rukou útočníků,
veřejnost by nesla s nelibostí to, že ženy nosí zbraně, což by bylo
 příliš v rozporu s ideálem neozbrojené policie,
a ozbrojené ženy by byly méně efektivní v činnosti policie
v sociálních oblasti při kontaktu s rodinami a dětmi,
které jejich služby výjimečně oceňují. Chief Constable tak odůvodnil
svoji politiku s ohledem na zvláštní podmínky, za kterých musí
probíhat činnost policie za situace existující v Severním Irsku
a vzhledem k požadavkům ochrany veřejné bezpečnosti za stavu,
kdy dochází k závažným vnitřním problémům. 36      Pokud
 jde o to, zda se na takové odůvodnění může vztahovat čl. 2
odst. 2 směrnice, je třeba nejprve podotknout, že jakožto derogace
individuálního práva zakotveného směrnicí se toto ustanovení musí
vykládat striktně. Je však namístě připustit, že podmínky výkonu
pracovní činnosti členů ozbrojené policie jsou určeny prostředím, ve
kterém jsou tyto činnosti vykonávány. V tomto ohledu nelze vyloučit
 možnost, že v situaci, kdy nastanou závažné vnitřní problémy, může
 nošení střelných zbraní policistkami vyvolat další rizika útoků na tyto
 ženy, a být tak v rozporu s požadavky veřejné
bezpečnosti. 37      Za
 takových okolností mohou být podmínky výkonu některých policejních
činností takové, že se pohlaví stává určujícím prvkem pro jejich výkon.
Členský stát tedy může vyhradit tyto úkoly stejně tak jako vzdělání
k nim vedoucí mužům. V takovém případě mají členské státy
povinnost, jak vyplývá z čl. 9 odst. 2 směrnice, pravidelně
kontrolovat předmětné činnosti za účelem posouzení, zda vzhledem ke
společenskému vývoji musí být výjimka z obecného režimu směrnice
stále zachována. 38      Je
 třeba mimoto připomenout, že při určování dosahu každé derogace
takového individuálního práva, jako je rovné zacházení pro muže
a ženy zakotvené směrnicí, je třeba respektovat zásadu
proporcionality, která je součástí obecných právních zásad, které tvoří
základ právního řádu Společenství. Tato zásada vyžaduje, aby odchylky
nepřekročily meze toho, co je vhodné a nezbytné k dosažení
sledovaného cíle, a dále vyžaduje, aby byla zásada rovného
zacházení v co největším možném rozsahu uvedena do souladu
s požadavky veřejné bezpečnosti, jež jsou určující pro podmínky
výkonu předmětné činnosti. 39      V rámci
 rozdělení pravomocí stanoveného článkem 177 Smlouvy o EHS přísluší
 vnitrostátnímu soudu určit, zda důvody, z nichž vycházel Chief
Constable, jsou skutečně opodstatněné a odůvodňují konkrétní
opatření přijaté v případě M. Johnston. Přísluší mu rovněž
zajistit respektování zásady proporcionality a ověřit, zda nebylo
možné vyhnout se zamítnutí prodloužení pracovní smlouvy M. Johnston
 přeřazením žen na úkoly, které mohou být vykonávány beze zbraní
a nemohou přitom ohrozit sledované cíle. 40      Je
 tedy namístě na druhou a třetí otázku položenou Industrial
Tribunal odpovědět tak, že čl. 2 odst. 2 směrnice 76/207 musí být
vykládán v tom smyslu, že při posuzování, zda z důvodu
podmínek výkonu policejní činnosti představuje pohlaví pro tuto pracovní
 činnost určující prvek, může členský stát vzít v úvahu požadavky
ochrany veřejné bezpečnosti a ve vnitřní situaci charakterizované
četnými útoky vyhradit obecné úkoly policie mužům vybaveným střelnými
zbraněmi.  K výjimkám připuštěným z důvodu ochrany žen41      Ve
 své čtvrté a páté otázce Industrial Tribunal dále žádá, aby Soudní
 dvůr vyložil pojmy „ochrana žen“ ve smyslu čl. 2 odst. 3 směrnice
i „předpis určený k ochraně“ ve smyslu čl. 3 odst. 2
písm. c), z nichž vychází některé vnitrostátní předpisy, aby
byl schopen posoudit, zda sporné rozdílné zacházení může spadat do
rozsahu působnosti výjimek ze zásady stejného zacházení stanovených pro
tyto účely. 42      Podle
 M. Johnston musejí být tato ustanovení vykládána striktně a mají
ženám zajistit zvláštní zacházení pouze za účelem ochrany jejich zdraví
a bezpečnosti v případě těhotenství či mateřství. To však není
 případ úplného vyloučení žen z ozbrojené služby u policie.43      Vláda
 Spojeného království uplatňuje, že cílem politiky uplatňované
v RUC Full-time Reserve vůči ženám je chránit ženy tak, aby bylo
zabráněno, že se stanou předmětem útoků. Pojem ochrany žen může
v době závažných problémů takový cíl sledovat. Komise je rovněž
toho názoru, že taková výjimečná situace, jako je situace
v Severním Irsku, a nebezpečí, která z ní vyplývají pro
policistky vybavené střelnými zbraněmi, mohou být brány v úvahu
z pohledu ochrany žen. 44      V tomto
 ohledu je namístě podotknout, že stejně jako čl. 2 odst. 2
směrnice musí být jeho odstavec 3, který rovněž určuje dosah čl. 3
odst. 2 písm. c), vykládán striktně. Z výslovné poznámky
o těhotenství a mateřství vyplývá, že se směrnice snaží
zajistit jednak ochranu biologického stavu ženy, a jednak zvláštní
vztahy mezi ženou a jejím dítětem. Toto ustanovení směrnice tedy
neumožňuje vyloučit ženy ze zaměstnání z toho důvodu, že veřejné
mínění vyžaduje, aby byly chráněny více než muži proti rizikům
ohrožujícím stejným způsobem muže i ženy, která se odlišují od
takových zvláštních potřeb ochrany žen, jako jsou ty, které jsou
výslovně uvedeny. 45      Nezdá
 se, že by rizika a nebezpečí, kterým jsou vystaveny ženy při
výkonu svých funkcí u policie za takové situace, jako je situace
v Severním Irsku, byla jiná než rizika, kterým je vystaven také
každý muž při výkonu stejných funkcí. Celkové vyloučení žen
z takové pracovní činnosti z důvodu obecného
a nespecifikovaného rizika pro ženy z důvodů ochrany veřejné
bezpečnosti nespadá do rámce rozdílného zacházení, které čl. 2
odst. 3 směrnice připouští ve snaze o ochranu žen. 46      Je
 tedy namístě na čtvrtou a pátou otázku Industrial Tribunal
odpovědět tak, že rozdílné zacházení pro muže i ženy, které čl. 2
odst. 3 směrnice 76/207 připouští ve snaze o ochranu žen,
neobsahuje taková rizika a nebezpečí, kterým je v dané situaci
 vystaven každý ozbrojený policista při výkonu svých funkcí, jež se
netýkají specificky žen jako takových. K účinku směrnice 76/207 47      Industrial
 chce dále ve své šesté otázce vědět, zda se jednotlivec může
v rámci sporu před vnitrostátním soudem dovolávat ustanovení
směrnice. Vzhledem k tomu, co předchází, se tato otázka týká
konkrétněji článků 2 a 6 směrnice.48      Marguerite
 Johnston má za to, že čl. 2 odst. 1 směrnice je bezpodmínečný
a dostatečně jasný a přesný, aby měl přímý účinek. Je možné se
 ho dovolávat proti Chief Constable jakožto veřejnému orgánu.
V každém případě má směrnice horizontální přímý účinek i vůči
jednotlivcům. 49      Podle
 vlády Spojeného království je čl. 2 odst. 1 směrnice podmínečným
ustanovením, protože podléhá odchylkám, které mohou členské státy
posoudit podle svého volného uvážení. Chief Constable je ústavně
nezávislý na státu, a celá věc by se ho v projednávané věci
týkala pouze jako zaměstnavatele; směrnice nemá v takových vztazích
 přímý účinek. 50      Komise
 má za to, že věc může být rozhodnuta v rámci vnitrostátního práva
a že není namístě rozhodnout o přímém účinku článků 2 a 3
 směrnice.51      V tomto
 ohledu je namístě nejprve uvést, že ve všech případech, kdy je určitá
směrnice provedena správně, její účinky zasahují jednotlivce
prostřednictvím prováděcích opatření přijímaných dotčeným členským
státem. To, zda je možné se dovolávat čl. 2 odst. 1 před
vnitrostátním soudem, je tedy bezpředmětné, pokud je nesporné, že
vnitrostátní právo toto ustanovení provedlo. 52      Výjimka
 ze zásady rovného zacházení, kterou umožňuje čl. 2 odst. 2, jak
bylo uvedeno výše, představuje pro členské státy pouze možnost. Je na
příslušném vnitrostátním soudu, aby zjistil, zda bylo využito této
možnosti prostřednictvím ustanovení vnitrostátních právních předpisů,
a aby posoudil jejich obsah. To, zda se jednotlivec může dovolávat
některého ustanovení směrnice, aby zabránil použití výjimky stanovené
vnitrostátními právními předpisy, vyvstává pouze tehdy, pokud tato
výjimka překračuje meze výjimek povolených čl. 2 odst. 2 směrnice. 53      V tomto
 kontextu je třeba nejprve podotknout, jak již Soudní dvůr uvedl
v rozsudcích ze dne 10. dubna 1984 (Von Colson a Kamann,
14/83, Recueil, s. 1891; Harz, 79/83, Recueil, s. 1921), že
povinnost členských států, vyplývající ze směrnice, dosáhnout jí
stanoveného výsledku, jakož i jejich povinnost podle článku 5
Smlouvy přijmout veškerá obecná i zvláštní opatření ke splnění této
 povinnosti, jsou uloženy všem orgánům členských států, včetně soudních
orgánů v rámci jejich pravomocí. Z toho vyplývá, že při
uplatňování vnitrostátního práva, a zvláště pak ustanovení
vnitrostátního zákona přijatého speciálně za účelem provedení směrnice
76/207, má vnitrostátní soud povinnost vykládat své vnitrostátní právo
s přihlédnutím k textu a účelu směrnice, aby bylo
dosaženo výsledku uvedeného v čl. 189 odst. 3 Smlouvy
o EHS. Je tedy na Industrial Tribunal, aby vyložil ustanovení Sex
Discrimination Order, a zvláště jeho čl. 53 odst. 1
s přihlédnutím k ustanovením směrnice, tak jak byla vyložena
výše, aby byla zajištěna její plná účinnost. 54      V případě,
 že by i s ohledem na předcházející vyvstala otázka, zda se
jednotlivec může dovolávat směrnice proti výjimce stanovené
vnitrostátními právními předpisy, je třeba připomenout ustálenou
judikaturu Soudního dvora (viz zejména rozsudek ze dne 19. ledna
1982, Becker, 8/81, Recueil, s. 53). V poslední době Soudní
dvůr konkrétněji rozhodl ve svém rozsudku ze dne 26. února 1986
(Marshall, 152/84, Recueil, 1986, s. 723 ), že některá ustanovení
směrnice 76/207 jsou z hlediska jejich obsahu bezpodmínečná
a dostatečně přesná a že jednotlivci jsou oprávněni se jich
dovolávat proti členskému státu, pokud je tento stát nesprávně provedl.55      Toto
 zjištění bylo učiněno ve výše uvedeném rozsudku ze dne 26. února
1986, pokud jde o uplatňování zásady rovného zacházení, stanovené
čl. 2 odst. 1 směrnice, na podmínky propouštění, uvedené v čl.
 5 odst. 1. To samé platí pro uplatňování zásady čl. 2 odst. 1
 na podmínky přístupu k zaměstnání, odbornému vzdělávání
a zdokonalování, na které se vztahují čl. 3 odst. 1 a 4 a
 o které se jedná v projednávaném případě. 56      Výše
 uvedeným rozsudkem ze dne 26. února 1986 Soudní dvůr rovněž
rozhodl, že jednotlivci se mohou dovolávat směrnice proti státnímu
orgánu, aniž by byl činěn rozdíl podle toho, zda tento státní orgán
jedná jako zaměstnavatel, nebo jako veřejný orgán. Pokud jde
o orgán jako je Chief Constable, je třeba podotknout, že
z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Chief Constable je úředníkem
 odpovědným za vedení policejních služeb. Takový veřejný orgán, pověřený
 státem udržováním pořádku a veřejné bezpečnosti, nejedná jakožto
jednotlivec bez ohledu na své vztahy k ostatním státním orgánům.
Nemůže těžit z toho, že stát, jehož je orgánem, porušuje právo
Společenství. 57      Je
 tedy namístě na šestou otázku odpovědět tak, že jednotlivci se mohou
dovolávat proti státnímu orgánu pověřenému udržováním pořádku
a veřejné bezpečnosti, který jedná jako zaměstnavatel, uplatňování
zásady rovného zacházení pro muže a ženy, stanovené čl. 2
odst. 1 směrnice 76/207, na podmínky přístupu k zaměstnání,
odbornému vzdělávání a zdokonalování, na něž se vztahují čl. 3
odst. 1 a 4, aby zabránili uplatnění výjimky z této
zásady stanovené vnitrostátními právními předpisy v rozsahu,
v němž překračují meze výjimek povolených čl. 2 odst. 2.58      Pokud
 jde o článek 6 směrnice, který je v projednávaném případě
rovněž použitelný, jak již bylo vyloženo výše, Soudní dvůr již ve svých
výše uvedených rozsudcích ze dne 10.dubna 1984 rozhodl, že tento článek
neobsahuje – pokud jde o sankce za případnou diskriminaci – žádnou
bezpodmínečnou a dostatečně přesnou povinnost, které by se mohl
jednotlivec dovolávat. Naopak v rozsahu, v němž z tohoto
článku vykládaného s přihlédnutím k obecné zásadě, jejímž je
výrazem, vyplývá, že každá osoba, která se cítí poškozená diskriminací
mezi muži a ženami, musí mít právo na účinnou soudní ochranu, je
toto ustanovení dostatečně přesné a bezpodmínečné, aby bylo možné
se ho dovolávat proti členskému státu, který nezajistil jeho úplné
uplatnění ve svém vnitrostátním právním řádu. 59      Je
 tedy namístě v odpověď na tuto část šesté otázky konstatovat, že
ustanovení článku 6, podle kterého musí mít každá osoba, která se cítí
poškozená diskriminací mezi muži a ženami, právo na účinnou soudní
ochranu, může být dovoláváno jednotlivci proti členskému státu, který
nezajistil jeho úplné uplatnění ve svém vnitrostátním právním řádu.  K článku 224 Smlouvy o EHS60      Pokud
 jde o sedmou otázku týkající se výkladu článku 224, z výše
uvedeného vyplývá, že čl. 2 odst. 2 směrnice 76/207 umožňuje
členskému státu, aby vzal v takovém případě, jako je projednávaný
případ, v úvahu požadavky ochrany veřejné bezpečnosti. Pokud jde
o požadavek, aby byl zajištěn soudní přezkum dodržování pravidel
stanovených směrnicí, z žádné části spisu a z žádného
vyjádření předloženého Soudnímu dvoru nevyplývá, že závažné vnitřní
problémy v Severním Irsku znemožňují fungování soudního přezkumu,
nebo že by opatření nezbytná k ochraně veřejné bezpečnosti byla
zbavena své účinnosti z důvodu provádění takového přezkumu
vnitrostátními soudy. Za těchto podmínek v projednávané věci
nevyvstává otázka, zda článek 224 Smlouvy o EHS může být dovoláván
členským státem, aby se vyhnul povinnostem, které pro něj vyplývají
z práva Společenství a především ze směrnice. 61      Sedmá otázka je tedy s ohledem na odpovědi na ostatní otázky bezpředmětná. K nákladům řízení62      Výdaje
 vzniklé vládě Spojeného království a dánské vládě, jakož
i Komisi Evropských společenství, které předložily Soudnímu dvoru
vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde
 o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem
ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí
o nákladech řízení příslušný uvedený soud.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRo otázkách, které mu byly položeny rozhodnutím Industrial Tribunal of Northern Ireland ze dne 8. srpna 1984, rozhodl takto:1)      Zásada
 účinného soudního přezkumu zakotvená článkem 6 směrnice Rady 76/207 ze
dne 9. února 1976 brání tomu, aby byl osvědčení vnitrostátního
orgánu, ve kterém je uvedeno, že splňuje podmínky požadované pro výjimky
 ze zásady rovného zacházení pro muže a ženy za účelem ochrany
veřejné bezpečnosti, přiznán účinek nevyvratitelného důkazu, vylučující
jakoukoliv přezkumnou pravomoc soudu. Ustanovení článku 6, podle kterého
 musí mít každá osoba, která se cítí poškozená diskriminací mezi muži
a ženami, právo na účinnou soudní ochranu, může být dovoláváno
jednotlivci proti členskému státu, který nezajistil jeho úplné uplatnění
 ve svém vnitrostátním právním řádu. 2)      Diskriminace
 na základě pohlaví, k níž dochází z důvodů spočívajících
v ochraně veřejné bezpečnosti, musí být přezkoumána
s přihlédnutím k výjimkám ze zásady rovného zacházení pro muže
 a ženy stanoveným směrnicí 76/207. 3)      Článek
 2 odst. 2 směrnice 76/207 musí být vykládán v tom smyslu, že
při posuzování, zda z důvodu podmínek výkonu policejní činnosti
představuje pohlaví pro tuto pracovní činnost určující prvek, může
členský stát vzít v úvahu požadavky ochrany veřejné bezpečnosti
a ve vnitřní situaci charakterizované četnými útoky tak vyhradit
obecné úkoly policie mužům vybaveným střelnými zbraněmi.4)      Rozdílné
 zacházení pro muže a ženy, které čl. 2 odst. 3 směrnice
76/207 připouští ve snaze o ochranu žen, neobsahuje taková rizika
a nebezpečí, kterým je v dané situaci vystaven každý ozbrojený
 policista při výkonu svých funkcí, jež se netýkají specificky žen jako
takových. 5)      Jednotlivci
 se mohou dovolávat proti státnímu orgánu pověřenému udržováním pořádku
a veřejné bezpečnosti, který jedná jako zaměstnavatel, uplatňování
zásady rovného zacházení pro muže a ženy, stanovené čl. 2
odst. 1 směrnice 76/207, na podmínky přístupu k zaměstnání,
odbornému vzdělávání a zdokonalování, na něž se vztahují čl. 3
odst. 1 a 4, aby zabránili uplatnění výjimky z této
zásady stanovené vnitrostátními právními předpisy v rozsahu,
v němž překračují meze výjimek povolených čl. 2 odst. 2.Mackenzie StuartKoopmansEverlingBahlmannJolietDueGalmotKakourisO´HigginsTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. května 1986.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart* Jednací jazyk: angličtina.