title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. června 2011.#Gebr. Weber GmbH proti Jürgen Wittmer (C-65/09) a Ingrid Putz proti Medianess Electronics GmbH (C-87/09).#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof (C-65/09) a Amtsgericht Schorndorf (C-87/09) - Německo.#Ochrana spotřebitele - Prodej spotřebního zboží a záruky na toto zboží - Směrnice 1999/44/ES - Článek 3 odst. 2 a 3 - Výměna vadného zboží jako jediný způsob zjednání nápravy - Vadné zboží již nainstalované spotřebitelem - Povinnost prodávajícího odstranit vadné zboží a nainstalovat náhradní zboží - Absolutní nepřiměřenost - Důsledky.#Spojené věci C-65/09 a C-87/09.

text:
      Spojené věci C-65/09 a C-87/09
      Gebr. Weber GmbH
      v.
      Jürgen Wittmer
      a
      Ingrid Putz
      v.
      Medianess Electronics GmbH
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Bundesgerichtshof)
      „Ochrana spotřebitele – Prodej spotřebního zboží a záruky na toto zboží – Směrnice 1999/44/ES – Článek 3 odst. 2 a 3 − Výměna vadného zboží jako jediný způsob zjednání nápravy − Vadné zboží již nainstalované spotřebitelem
         − Povinnost prodávajícího odstranit vadné zboží a nainstalovat náhradní zboží – Absolutní nepřiměřenost – Důsledky“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Ochrana spotřebitelů – Prodej spotřebního zboží a záruky na toto zboží – Práva spotřebitele
            – Zboží dodané v rozporu se smlouvou – Uvedení spotřebního zboží, které je nutno vyměnit, do bezvadného stavu
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44, bod 1 odůvodnění a čl. 3 odst. 2 a 3)
      2.        Sbližování právních předpisů – Ochrana spotřebitelů – Prodej spotřebního zboží a záruky na toto zboží – Práva spotřebitele
            – Zboží dodané v rozporu se smlouvou – Uvedení spotřebního zboží, které je nutno vyměnit, do bezvadného stavu
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44, čl. 3 odst. 3 a 5, poslední odrážka)
      1.        Článek 3 odst. 2 a 3 směrnice 1999/44/ES o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží musí být vykládán
         v tom smyslu, že pokud je spotřební zboží, které není v souladu se smlouvou a které spotřebitel v dobré víře nainstaloval
         v souladu s jeho povahou a zamýšleným použitím předtím, než se projevila vada, uvedeno do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím
         výměny, má prodávající povinnost sám toto zboží odstranit z místa, kde bylo nainstalováno, a nainstalovat zde zboží náhradní,
         anebo nahradit náklady na toto odstranění a instalaci náhradního zboží. Tato povinnost je nezávislá na otázce, zda se prodávající
         na základě kupní smlouvy zavázal původně koupené spotřební zboží nainstalovat.

      Takový výklad odpovídá cíli směrnice, který podle prvního bodu odůvodnění této směrnice spočívá v zajištění vysoké úrovně
         ochrany spotřebitele. V situaci, kdy nedošlo k zavinění u žádné z obou stran smlouvy, je tak odůvodnitelné, aby prodávající
         nesl náklady na odstranění zboží, které je v rozporu se smlouvou, a na instalaci náhradního zboží, pokud by těmto dodatečným
         výdajům bylo možné předejít, kdyby prodávající původně řádně splnil své smluvní závazky, a pokud jsou tyto výdaje nutné k
         uvedení zboží do bezvadného stavu.

      V případě, že prodávající neodstraní zboží, které je v rozporu se smlouvou, a nenainstaluje náhradní zboží sám, vnitrostátnímu
         soudu přísluší určit výši nutných nákladů na uvedené odstranění a instalaci, jejichž náhrady se může spotřebitel domáhat.

      (viz body 55, 57, 61–62, výrok 1)
      2.        Článek 3 odst. 3 směrnice 1999/44 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží musí být vykládán
         v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní legislativa přiznávala prodávajícímu právo odmítnout výměnu zboží, které je
         v rozporu se smlouvou, jako jediný možný způsob zjednání nápravy z důvodu, že tato výměna pro něj v důsledku povinnosti odstranit
         toto zboží z místa, kde bylo instalováno, a povinnosti nainstalovat zde zboží náhradní, znamená vynaložit výdaje nepřiměřené
         hodnotě, kterou by zboží mělo v případě souladu se smlouvou, a významu rozporu se smlouvou. Toto ustanovení však nebrání tomu,
         aby byl nárok spotřebitele na náhradu nákladů na odstranění vadného zboží a instalaci náhradního zboží v takovém případě omezen
         na povinnost prodávajícího nahradit náklady v přiměřené výši.

      Při posouzení, zda třeba snížit nárok spotřebitele na náhradu uvedených nákladů musí předkládající soud zohlednit jednak hodnotu,
         kterou by zboží mělo, pokud by bylo v souladu se smlouvou, a význam rozporu se smlouvou, a jednak cíl směrnice spočívající
         v zaručení vysoké úrovně ochrany spotřebitele.

      V případě snížení nároku na náhradu uvedených nákladů je dále třeba přiznat spotřebiteli možnost požadovat namísto výměny
         zboží, které je v rozporu se smlouvou, přiměřené snížení ceny nebo odstoupení od smlouvy v souladu s čl. 3 odst. 5 poslední
         odrážkou směrnice, jelikož skutečnost, že spotřebitel může dosáhnout uvedení zboží do souladu se smlouvou pouze tehdy, když
         ponese část těchto nákladů, pro něj představuje značnou obtíž.

      (viz body 76–78, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      16. června 2011(*)

      „Ochrana spotřebitele – Prodej spotřebního zboží a záruky na toto zboží – Směrnice 1999/44/ES – Článek 3 odst. 2 a 3 − Výměna vadného zboží jako jediný způsob zjednání nápravy − Vadné zboží již nainstalované spotřebitelem
         − Povinnost prodávajícího odstranit vadné zboží a nainstalovat náhradní zboží – Absolutní nepřiměřenost – Důsledky“

      Ve spojených věcech C‑65/09 a C‑87/09,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími Bundesgerichtshof
         (C‑65/09) a Amtsgericht Schorndorf (C‑87/09) (Německo) ze dne 14. ledna a 25. února 2009, došlými Soudnímu dvoru dne 16. února
         a 2. března 2009, v řízeních

      Gebr. Weber GmbH (C‑65/09)

      proti
      Jürgen Wittmer,

      a
      Ingrid Putz (C‑87/09)

      proti
      Medianess Electronics GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, M. Ilešič (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. února 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Gebr. Weber GmbH R. Lindnerem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Kemper, jako zmocněnci,
      –        za belgickou vládu T. Maternem, jako zmocněncem,
      –        za španělskou vládu J. López-Medel Basconesem, jako zmocněncem,
      –        za rakouskou vládu E. Riedlem a E. Handl-Petzem, jako zmocněnci,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi W. Wilsem a H. Krämerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. května 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 3 odst. 2 a čl. 3 odst. 3 třetího pododstavce směrnice Evropského
         parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží
         (Úř. věst. L 171, s. 12; Zvl. vyd. 15/04, s. 223, dále jen „směrnice“).

      2        Tyto otázky byly položeny v rámci dvou sporů − ve věci C‑65/09 mezi společností Gebr. Weber GmbH (dále jen „Gebr. Weber“)
         a J. Wittmerem v otázce dodání dlaždic v souladu s kupní smlouvou, jakož i vyplacení náhrady škody, a ve věci C‑87/09 mezi
         I. Putz a společností Medianess Electronics GmbH (dále jen „Medianes Electronics“) v otázce náhrady kupní ceny za myčku nádobí,
         která nebyla v souladu se smlouvou, výměnou za vrácení tohoto spotřebiče.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        První bod odůvodnění směrnice stanoví:

      „vzhledem k tomu, že podle čl. 153 odst. 1 a 3 [ES] přispěje Společenství k dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele prostřednictvím
         opatření, která Společenství přijme podle článku 95 [ES]“.

      4        Devátý až jedenáctý bod odůvodnění směrnice jsou následujícího znění:

      „(9)      vzhledem k tomu, že prodávající je přímo odpovědný spotřebiteli za soulad zboží se smlouvou; […] že prodávající však musí
         mít podle vnitrostátních právních předpisů možnost uplatnit postih proti výrobci, který předchází prodávajícímu ve stejném
         smluvním řetězci nebo proti jinému prostředníkovi, ledaže by se tohoto svého práva vzdal; že tato směrnice nemá vliv na zásadu
         smluvní volnosti ve vztazích mezi prodávajícím, výrobcem, předchozím prodávajícím nebo jinými prostředníky; že vnitrostátní
         právní předpisy stanoví, proti komu a jakým způsobem může prodávající postih uplatnit;

      (10) vzhledem k tomu, že v případě rozporu zboží se smlouvou, musí mít spotřebitel právo požadovat bezplatné uvedení zboží
         do stavu odpovídajícího smlouvě, přičemž se může rozhodnout mezi opravou a náhradním dodáním [mezi opravou a výměnou] zboží,
         v opačném případě pak musí mít právo na snížení kupní ceny nebo na odstoupení od smlouvy;

      (11) vzhledem k tomu, že nejprve může spotřebitel požadovat u prodávajícího opravu zboží nebo náhradu [výměnu] zboží, ledaže
         by takové zjednání nápravy bylo neproveditelné nebo neúměrné [nepřiměřené]; že se musí objektivně zjišťovat, zda je takové
         zjednání nápravy neúměrné [nepřiměřené]; že za neúměrné [nepřiměřené] je považováno takové zjednání nápravy, které v porovnání
         s jinými formami přináší nepřiměřené náklady; že při odpovědi na otázku, zda se jedná o nepřiměřené náklady, bude rozhodující,
         zda náklady na zjednání takové nápravy by byly jednoznačně vyšší než náklady na zjednání jiné formy nápravy“.

      5        Článek 1 směrnice nadepsaný „Oblast působnosti a definice“ stanoví:

      „1. Cílem této směrnice je sblížit právní a správní předpisy jednotlivých členských států týkající se některých aspektů prodeje
         spotřebního zboží a záruk na spotřební zboží s cílem zajistit jednotnou základní úroveň ochrany spotřebitele v rámci vnitřního
         trhu.

      2. Pro účely této směrnice se rozumí:
      […]
      f)       ,nápravou‘ v případě rozporu se smlouvou uvedení spotřebního zboží do stavu, který odpovídá smlouvě.
      […]“.
      6        Článek 2 směrnice nadepsaný „Soulad se smlouvou“ stanoví:

      „1. Prodávající je povinen předat spotřebiteli zboží, které je v souladu s kupní smlouvou.
      […]
      5. Jakákoli vada mající původ v nesprávné montáži [instalaci] spotřebního zboží se považuje za rozpor zboží se smlouvou v případě,
         že montáž [instalace] byla součástí kupní smlouvy a byla prováděna prodávajícím nebo na jeho odpovědnost.

      Totéž platí i v případě, že byl výrobek určený k montáži namontován [instalaci nainstalován] spotřebitelem a nesprávná montáž
         [instalace] nastala v důsledku chyby v návodu k montáži [instalaci].“

      7        Článek 3 směrnice nadepsaný „Práva spotřebitele“ stanoví:

      „1. Prodávající odpovídá spotřebiteli za každý rozpor se smlouvou existující v okamžiku dodání spotřebního zboží.
      2. V případě rozporu se smlouvou má spotřebitel nárok buď na bezplatné uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě
         prostřednictvím opravy, nebo náhradního dodání zboží [výměny] podle ustanovení odstavce 3 nebo na přiměřené snížení kupní
         ceny nebo na odstoupení od smlouvy podle ustanovení odstavců 5 a 6. [V případě rozporu se smlouvou má spotřebitel nárok buď
         na bezplatné uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím opravy nebo výměny podle ustanovení
         odstavce 3, nebo na přiměřené snížení kupní ceny nebo na odstoupení od smlouvy podle ustanovení odstavců 5 a 6.]

      3. Spotřebitel může požadovat u prodávajícího nejprve bezplatnou opravu nebo bezplatné náhradní dodání [bezplatnou výměnu]
         spotřebního zboží za předpokladu, že takové plnění není nemožné nebo nepoměrné [nepřiměřené].

      Zjednání nápravy se považuje za nepoměrné [nepřiměřené] v případě, že by pro prodávajícího znamenalo vznik nákladů, které
         by ve srovnání s ostatními možnostmi [s druhým způsobem] zjednání nápravy zohlednily [byly nepřiměřené s ohledem na]:

      –        hodnotu, kterou by spotřební zboží mělo bez rozporu se smlouvou,
      –        význam rozporu se smlouvou
            a
      –        značné obtíže, které by zjednání nápravy představovalo pro spotřebitele.
      Oprava nebo náhradní dodání [výměna] zboží se musí uskutečnit v přiměřené lhůtě a bez značných obtíží pro spotřebitele, přičemž
         je třeba vzít v úvahu druh spotřebního zboží a účel, pro který spotřebitel spotřební zboží vyžadoval.

      4. Výraz ,bezplatný‘ v odstavcích 2 a 3 zahrnuje [nutné] náklady vynaložené na uvedení spotřebního zboží do stavu souladu,
         zejména náklady spojené se zasláním a náklady na vynaloženou práci a materiál.

      5. Spotřebitel může požadovat přiměřené snížení kupní ceny nebo může odstoupit od smlouvy:
      –        jestliže nemá nárok na opravu ani na náhradní dodání [výměnu] zboží
            nebo
      –        jestliže prodávající nezjednal nápravu v přiměřené lhůtě
            nebo
      –        jestliže prodávající nezjednal nápravu bez značných obtíží pro spotřebitele.
      6. Při nevýznamném rozporu se smlouvou nemá spotřebitel právo odstoupit od smlouvy.“
      8        Článek 4 směrnice nadepsaný „Právo postihu“ stanoví:

      „Je-li konečný prodávající odpovědný za rozpor se smlouvou, která vznikla v důsledku jednání nebo opomenutí výrobce, předcházejícího
         prodávajícího ve stejném smluvním řetězci nebo jiného prostředníka, může konečný prodávající uplatnit postih proti ručiteli
         nebo ručitelům ve smluvním řetězci. Vnitrostátní právní předpisy stanoví ručitele, proti kterému nebo proti kterým může prodejce
         uplatnit postih, jakož i příslušné postupy a podmínky uplatnění.“

      9        Článek 5 směrnice nadepsaný „Lhůty“ v odst. 1 první větě stanoví:

      „Prodávající odpovídá podle ustanovení článku 3 v případě, že se rozpor se smlouvou projeví ve lhůtě dvou let po dodání zboží.“
      10      Článek 7 směrnice nadepsaný „Závaznost“ stanoví:

      „1. Smluvní podmínky nebo dohody sjednané s prodávajícím před oznámením rozporu se smlouvou, na jejichž základě pozbývají
         práva zaručená touto směrnicí přímo nebo nepřímo platnosti nebo jsou omezena, nejsou pro spotřebitele podle vnitrostátního
         práva závazné.

      […]“
      11      Článek 8 směrnice nadepsaný „Vnitrostátní právo a minimální ochrana“ stanoví:

      „1. Jiné nároky, které může spotřebitel uplatnit na základě vnitrostátních právních předpisů o smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti,
         nejsou touto směrnicí dotčeny.

      2. Členské státy mohou za účelem zajištění vyšší úrovně ochrany spotřebitele v oblasti působnosti této směrnice přijmout nebo
         ponechat v platnosti přísnější předpisy, které jsou v souladu se Smlouvou.“

       Vnitrostátní právní úprava
      12      Ustanovení § 433 odst. 1 německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen „BGB“) nadepsaného „Závazky vyplývající
         z kupní smlouvy“ stanoví:

      „Kupní smlouvou se prodávající zavazuje dodat kupujícímu zboží a převést na něj vlastnictví. Prodávající je povinen převést
         na kupujícího zboží prosté právních a faktických vad.“

      13      Ustanovení § 434 BGB nadepsaného „Faktické vady“ stanoví:

      „1. Zboží je prosté faktických vad, pokud má v okamžiku přechodu nebezpečí škody na věci sjednané vlastnosti. […]“
      14      Ustanovení § 437 BGB nadepsaného „Práva kupujícího v případě vady věci“ zní následovně:

      „V případě vady věci může kupující, pokud jsou splněny podmínky následujících ustanovení a není-li stanoveno jinak,
      1)       požadovat dodatečné plnění v souladu s ustanovením § 439,
      2)       odstoupit od smlouvy podle ustanovení § 440, § 323 a § 326 odst. 5 nebo požadovat snížení kupní ceny v souladu s § 441,
      3)       požadovat náhradu škody podle ustanovení §§ 440, 280, 281, 283 a § 311a nebo náhradu vynaložených nákladů podle § 284.“
      15      Ustanovení § 439 BGB nadepsaného „Dodatečné splnění závazku“ je formulováno následovně:

      „1. Z titulu dodatečného plnění může kupující požadovat buď odstranění vady, nebo dodání zboží bez vady.
      2. Prodávající nese nutné náklady na dodatečné splnění závazku, zejména náklady na dopravu, zaslání, vynaloženou práci a materiál.
      3. Prodávající […] může odmítnout způsob dodatečného splnění závazku zvolený kupujícím, pokud by v jeho rámci musel vynaložit
         nepřiměřené náklady. V tomto ohledu se zohlední zejména hodnota, kterou by mělo zboží v bezvadném stavu, význam vady a otázka,
         zda by bylo možné uskutečnit jiný způsob dodatečného splnění závazku, aniž by to bylo podstatným způsobem na úkor kupujícího.
         Právo kupujícího se v tomto případě omezuje na jiný způsob dodatečného splnění závazku; tím není dotčeno právo prodávajícího
         odmítnout i tento způsob splnění závazku za podmínek stanovených v první větě.

      4. Dodá-li prodávající v rámci dodatečného splnění závazku bezvadné zboží, může od kupujícího požadovat vrácení vadného zboží
         […]“

       Spory v původním řízení a předběžné otázky
       Ve věci C‑65/09
      16      J. Wittmer a společnost Gebr. Weber uzavřeli smlouvu o koupi leštěných podlahových dlaždic za cenu 1 382,27 eur. Poté, co
         nechal položit zhruba dvě třetiny těchto dlaždic ve svém domě, J. Wittmer zjistil, že se na těchto dlaždicích objevily tmavé
         odstíny, které jsou rozeznatelné pouhým okem.

      17      J. Wittmer proto uplatnil reklamaci, kterou společnost Gebr. Weber po domluvě s výrobcem uvedených dlaždic odmítla. Žalobce
         inicioval samostatné důkazní řízení, v průběhu kterého určený znalec došel k závěru, že se v případě uvedených reklamovaných
         tmavých odstínů jedná o drobné mikrostopy po broušení, které není možné odstranit, takže náprava tohoto stavu je možná pouze
         kompletní výměnou těchto dlaždic. Znalec vyčíslil s tím spojené náklady částkou ve výši 5 830,37 eur.

      18      Po marné výzvě k poskytnutí plnění zaslané společnosti Gebr. Weber, J. Wittmer tuto společnost zažaloval u Landgericht Kassel
         a domáhal se dodání bezvadných dlaždic a zaplacení částky 5 830,57 eur. Tento soud uložil společnosti Gebr. Weber povinnost
         zaplatit J. Wittmerovi částku 273,10 eur z titulu snížení kupní ceny a ve zbývající části žalobu zamítl. Na základě odvolání
         podaného J. Wittmerem proti rozhodnutí Landgericht Kassel uložil Oberlandesgericht Frankfurt společnosti Gebr. Weber povinnost
         dodat nové bezvadné dlaždice a zaplatit J. Wittmerovi částku 2 122,37 eur za náklady na odstranění a výměnu dlaždic, které
         byly v rozporu se smlouvou, a ve zbývající části žalobu zamítl.

      19      Společnost Gebr. Weber podala proti rozsudku Oberlandesgericht Frankfurt opravný prostředek „Revision“ k Bundesgerichtshof,
         který uvádí, že jeho rozhodnutí závisí na otázce, zda odvolací soud správně dospěl k závěru, že J. Wittmer může požadovat
         náhradu nákladů na odstranění vadných dlaždic. Jelikož se J. Wittmer nemůže na základě německého práva takové náhrady dovolávat,
         odpověď na tuto otázku závisí na výkladu čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice, v souladu s níž bude případně nutné ustanovení § 439
         BGB vyložit.

      20      Bundesgerichtshof k této otázce poznamenává, že z pojmu „[náhradní dodání zboží] výměna“ v čl. 3 odst. 2 směrnice lze dovodit
         nejenom povinnost dodat zboží v souladu se smlouvou, ale též povinnost vyměnit vadné zboží, a tedy přistoupit k jeho odstranění.
         Z povinnosti zohlednit povahu a určení zboží, která je zakotvena v uvedeném čl. 3 odst. 3 a pojí se k povinnosti uvést zboží
         do stavu odpovídajícího smlouvě, lze mimoto dovodit, že povinnost prodávajícího zahrnuje v rámci výměny zboží nejen dodání
         zboží v souladu se smlouvou, ale i odstranění vadného zboží s cílem umožnit užívání náhradního zboží v souladu s jeho povahou
         a určením.

      21      Bundesgerichtshof nicméně uvádí, že by zmíněnou otázku nebylo nutné řešit, pokud by společnost Gebr. Weber byla oprávněna
         odmítnout nahradit náklady na odstranění dlaždic, které jsou v rozporu se smlouvou, z důvodu, že tyto náklady jsou nepřiměřené.
         Tento soud vysvětluje, že na základě ustanovení § 439 odst. 3 BGB může prodávající odmítnout způsob dodatečného splnění závazku
         zvolený kupujícím nejen v případě, že je pro něj tento způsob splnění spojen s nepřiměřenými náklady v porovnání s jiným způsobem
         dodatečného splnění (tzv. relativní nepřiměřenost), nýbrž také tehdy, když jsou náklady dodatečného splnění závazku zvoleného
         kupujícím, byť by se jednalo o jediný možný způsob dodatečného splnění, nepřiměřené z povahy věci (tzv. absolutní nepřiměřenost).
         V projednávaném případě přestavuje žádost o dodatečné splnění závazku dodáním dlaždic v souladu se smlouvou takový případ
         „absolutní nepřiměřenosti“, jelikož ukládá společnosti Gebr. Weber povinnost nést kromě nákladů na toto dodání ve výši 1 200
         eur i náklady na odstranění vadných dlaždic ve výši 2 100 eur, tj. sumu v celkové výši 3 300 eur, která představuje více než
         150 % hodnoty bezvadného zboží, podle níž se přiměřenost takové žádosti a priori posuzuje.

      22      Bundesgerichtshof je však toho názoru, že možnost odmítnout dodatečné splnění závazku z důvodu takové absolutní nepřiměřenosti
         nákladů na toto plnění, kterou přiznává prodávajícímu vnitrostátní právo, by mohla být v rozporu s čl. 3 odst. 3 směrnice,
         který vzhledem ke své formulaci podle všeho odkazuje pouze na relativní nepřiměřenost. Nelze však vyloučit, že odmítnutí založené
         na absolutní nepřiměřenosti spadá pod pojem „nemožnost“ upravený v tomtéž čl. 3 odst. 3, jelikož nelze předpokládat, že směrnice
         zahrnuje pouze případ fyzické nemožnosti plnění a ukládá prodávajícímu povinnost dodatečného splnění závazku bez zohlednění
         hospodářského hlediska.

      23      Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být ustanovení čl. 3 odst. 3 prvního a druhého pododstavce směrnice […] vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátní
         právní úpravě, podle které může prodávající v případě, že je dodané spotřební zboží v rozporu s kupní smlouvou, odmítnout
         způsob nápravy požadovaný spotřebitelem, pokud by pro prodávajícího tento způsob nápravy znamenal vznik nákladů, které by
         ve srovnání s hodnotou, kterou by spotřební zboží mělo, kdyby nebylo v rozporu s kupní smlouvou, a ve srovnání s významem
         rozporu s kupní smlouvou, byly neúměrné (absolutně nepřiměřené)?

      2)      Pokud je odpověď na první otázku kladná, musí být ustanovení čl. 3 odst. 2 a 3 třetího pododstavce směrnice […] vykládána
         v tom smyslu, že prodávající musí v případě uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny
         nést náklady na odstranění spotřebního zboží, které je v rozporu se smlouvou, z místa, kde jej spotřebitel nainstaloval v souladu
         s jeho povahou a zamýšleným použitím?“

       Ve věci C‑87/09
      24      I. Putz a společnost Medianess Electronics uzavřely prostřednictvím internetu smlouvu o koupi nové myčky nádobí v ceně 367
         eur včetně nákladů na dodání ve výši 9,52 eur. Smluvní strany si sjednaly, že toto zboží bude dodáno „až před dveře domu“
         I. Putz. Dodání myčky a zaplacení ceny proběhlo podle dohody.

      25      Poté, co si I. Putz nechala myčku na nádobí ve svém domě nainstalovat, se projevila vada, která nemohla být způsobena instalací
         tohoto spotřebiče a kterou nebylo možné odstranit opravou.

      26      Smluvní strany se tudíž dohodly na výměně uvedené myčky nádobí. I. Putz z tohoto titulu požadovala, aby společnost Medianess
         Electronics dodala nejen novou myčku nádobí, ale rovněž odstranila vadný přístroj a nainstalovala přístroj náhradní, anebo
         aby nahradila náklady na odstranění a novou instalaci, což tato společnost odmítla. Po marné výzvě k poskytnutí plnění zaslané
         společnosti Medianess Electronics I. Putz od kupní smlouvy odstoupila.

      27      I. Putz pak podala na společnost Medianess Eletronics žalobu k Amtsgericht Schorndorf a domáhala se náhrady kupní ceny oproti
         vrácení vadné myčky na nádobí.

      28      Předkládací rozhodnutí upřesňuje, že podle německého práva závisí platnost odstoupení od kupní smlouvy na otázce, zda I. Putz
         dala společnosti Medianess Electronics přiměřenou lhůtu pro dodatečné splnění závazku, která marně uplynula, a přitom požadovala
         pouze to, co posledně jmenovaná dlužila. K řešení sporu je proto nezbytné zodpovědět otázku, zda byla I. Putz oprávněna požadovat,
         aby společnost Medianess Electronics vadný spotřebič odstranila a nainstalovala spotřebič nový, anebo aby uhradila náklady
         na provedení těchto úkonů.

      29      Amtsgericht Schorndorf v tomto ohledu uvádí, že podle německého práva nemá prodávající bez zavinění na své straně povinnost
         odstranit vadné zboží či nainstalovat zboží náhradní, a to ani v případě, že spotřebitel vadné zboží instaloval v souladu
         s jeho určením již před tím, než se vada projevila. Je však toho názoru, že taková povinnost by mohla vyplývat ze směrnice,
         jelikož tato směřuje k zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitele a v čl. 3 odst. 3 třetím pododstavci stanoví, že výměna
         zboží se musí uskutečnit bez značných obtíží pro spotřebitele.

      30      Tento soud poznamenává, že pokud nejsou kupujícímu nahrazeny náklady na instalaci náhradního zboží, vynaloží tyto náklady
         dvakrát, tj. poprvé při instalaci vadného zboží a podruhé při instalaci zboží náhradního. Pokud by dodání proběhlo v souladu
         se smluvním ujednáním, musel by je přitom vynaložit pouze jedenkrát. Amtsgericht Schorndorf je toho názoru, že by bylo samozřejmě
         možné, aby prodávající povinně nesl náklady na instalaci náhradního zboží pouze v případě zavinění na své straně. Nicméně
         skutečnost, že zavinění není na straně spotřebitele a že vadu je třeba přičítat spíše prodávajícímu než spotřebiteli, je důvodem
         pro to, aby byl posledně jmenovanému nárok přiznán bez ohledu na zavinění prodávajícího, pro kterého je ostatně snazší uplatnit
         postih vůči výrobci.

      31      Pokud jde o odstranění vadného zboží, předkládající soud konstatuje, že stav odpovídající smlouvě zahrnuje nejen to, že je
         dodáno bezvadné zboží, ale i skutečnost, že vadné zboží nezůstane u kupujícího, což by svědčilo ve prospěch výkladu, že povinnost
         takové zboží odstranit má prodávající. Okolnost, že vadné zboží zůstane u spotřebitele, by mu mimoto mohla přinést značné
         obtíže. Konečně pojem „výměna“, na který článek 3 směrnice odkazuje, podle všeho naznačuje, že povinnost prodávajícího není
         omezena na pouhé dodání bezvadného náhradního zboží, ale rovněž mu ukládá povinnost vyměnit vadné zboží za náhradní.

      32      Za těchto podmínek se Amtsgericht Schorndorf rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      1)       Je třeba ustanovení čl. 3 odst. 2 a 3 třetího pododstavce směrnice […] vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní
         úpravě, podle které prodávající v případě uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny
         nemusí nést náklady na instalaci náhradního zboží v místě, kde spotřebitel nainstaloval zboží, které je v rozporu se smlouvou,
         v souladu s jeho povahou a zamýšleným použitím, nebyl-li závazek provést instalaci původně ujednán ve smlouvě?

      2)       Je třeba ustanovení čl. 3 odst. 2 a 3 třetího pododstavce směrnice […] vykládat v tom smyslu, že prodávající v případě uvedení
         spotřebního zboží do stavu odpovídajícího kupní smlouvě prostřednictvím výměny musí nést náklady na odstranění vadného spotřebního
         zboží z místa, kde jej spotřebitel nainstaloval v souladu s jeho povahou a zamýšleným použitím?“

       Ke spojení věcí
      33      Vzhledem k souvislosti věcí C‑65/09 a C‑87/09 je třeba je v souladu s článkem 43 jednacího řádu ve spojení s článkem 103 téhož
         řádu spojit pro účely rozsudku.

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti otázek ve věci C‑65/09
      34      Společnost Gebr. Weber tvrdí, že obě otázky položené ve věci C‑65/09 jsou nepřípustné. První otázka je hypotetická, jelikož
         odpověď na ni není relevantní pro řešení sporu v původním řízení. Německé právo totiž neukládá prodávajícímu bez zavinění
         na jeho straně povinnost vadné zboží odstranit, takže žádost o náhradu nákladů na toto odstranění musí být zamítnuta bez ohledu
         na jejich výši. Nepřípustnost první otázky má rovněž za následek nepřípustnost druhé otázky, jelikož předkládající soud položil
         druhou v závislosti na kladné odpovědi na otázku první.

      35      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU založeného na jasné dělbě činností mezi
         vnitrostátními soudy a ním dvorem, je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost
         za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné
         otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky
         týkají výkladu práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 22. června 2006, Conseil
         général de la Vienne, C‑419/04, Sb. rozh. s. I‑5645, bod 19; ze dne 18. července 2007, Lucchini, C‑119/05, Sb. rozh. s. I‑6199,
         bod 43; a ze dne 17. února 2011, TeliaSonera, C‑52/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 15).

      36      Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad
         práva Unie nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo
         také tehdy, pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které
         jsou mu položeny (viz zejména výše uvedené rozsudky Conseil général de la Vienne, bod 20; Lucchini, bod 44 a TeliaSonera,
         bod 16).

      37      Je však nutno konstatovat, že v projednávané věci tomu tak není.

      38      Svými otázkami totiž Bundesgerichtshof žádá o výklad směrnice právě z důvodu, aby mohl určit, zda je s ní vnitrostátní právo
         v souladu, jelikož toto zaprvé právo neukládá prodávajícímu povinnost nahradit náklady na odstranění vadného zboží, a zadruhé
         mu nabízí možnost odmítnout dodání náhradního zboží, pokud jsou s tímto dodáním zejména z důvodu uvedených nákladů spojeny
         nepřiměřené výdaje. Z předkládacího rozhodnutí ostatně vyplývá, že odpověď na tyto otázky je rozhodující pro výsledek sporu
         v původním řízení, jelikož Bundesgerichtshof uvedl, že může uvedené právo případně vyložit v souladu se směrnicí. V tomto
         kontextu je pořadí, v němž jsou otázky položeny, bez významu. K tomuto je třeba rovněž uvést, že sama společnost Gebr. Weber
         ve vyjádřeních k věci samé tvrdila, že k odpovědi na první otázku je třeba znát rozsah povinnosti vyměnit vadné zboží vyplývající
         z čl. 3 odst. 3 směrnice, a tudíž obdržet odpověď na druhou otázku, a navrhla, aby byla tato otázka posouzena na prvním místě.

      39      Námitka nepřípustnosti vznesená společností Gebr. Weber musí být v důsledku toho zamítnuta.

       K povinnosti prodávajícího odstranit zboží, které je v rozporu se smlouvou, a nainstalovat náhradní zboží
      40      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu ve věci C‑65/09, jakož i první a druhé otázky předkládajícího soudu ve věci C‑87/09,
         které je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být ustanovení čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice vykládáno v tom smyslu, že pokud
         je spotřební zboží, které není v souladu se smlouvou a které spotřebitel nainstaloval v souladu s jeho povahou a zamýšleným
         použitím předtím, než se projevila vada, uvedeno do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny, má prodávající povinnost
         sám toto zboží odstranit z místa, kde bylo nainstalováno, a nainstalovat zde zboží náhradní, anebo nahradit náklady na toto
         odstranění a instalaci náhradního zboží, ačkoliv kupní smlouva nestanoví prodávajícímu povinnost původně koupené spotřební
         zboží nainstalovat.

      41      Společnost Gebr. Weber a německá, belgická a rakouská vláda mají za to, že na tuto otázku je třeba odpovědět záporně. Pojem
         „výměna“ použitý v čl. 3 odst. 2 prvním pododstavci směrnice zahrnuje pouze dodání zboží v souladu s kupní smlouvou, a tento
         článek by proto neměl prodávajícímu ukládat povinnosti, které nejsou upraveny touto smlouvou. Takové povinnosti odstranit
         vadné zboží a nainstalovat zboží náhradní nevyplývají ani z uvedeného čl. 3 odst. 3 a 4, podle nichž musí výměna proběhnout
         „bezplatně“ a „bez značných obtíží pro spotřebitele“. Tyto podmínky se totiž vážou pouze k dodání náhradního zboží a jejich
         cílem není uložit prodávajícímu povinnosti, které jdou nad rámec uvedené smlouvy, ani chránit spotřebitele před výdaji a obtížemi
         vyplývajícími z toho, že na vlastní odpovědnost užíval vadné zboží. Škoda vzniklá v důsledku instalace vadného zboží spotřebitelem
         proto nespadá do působnosti směrnice, ale musí být případně reklamována na základě použitelného vnitrostátního práva v oblasti
         smluvní odpovědnosti.

      42      Španělská a polská vláda, jakož i Komise zastávají opačné stanovisko. Španělská vláda je toho názoru, že prodávající musí
         nést všechny náklady spojené s výměnou vadného zboží včetně výdajů na odstranění tohoto zboží a instalaci zboží náhradního,
         jelikož v opačném případě by spotřebitel musel vynaložit tyto výdaje dvakrát, což by se neslučovalo s vysokou úrovní ochrany,
         k níž směrnice směřuje. Polská vláda zdůrazňuje, že cíl sledovaný čl. 3 odst. 3 a 4 této směrnice spočívá v zajištění, že
         spotřebitel nevynaloží žádné výdaje na uplatnění primárních prostředků právní ochrany stanovených směrnicí, tj. na opravu
         či výměnu vadného zboží. Podle Komise umožňuje paralelismus mezi dvěma způsoby zjednání nápravy vadného zboží zavedený čl. 3
         odst. 2 a 3 směrnice dojít k závěru, že předmětem výměny stejně jako opravy je zboží v situaci, v níž se nachází v okamžiku,
         kdy se projevila vada. Pokud již bylo vadné zboží nainstalováno v souladu s jeho povahou a zamýšleným použitím, musí k jeho
         uvedení do souladu se smlouvou dojít právě v této situaci. Výměna by proto měla být provedena takovým způsobem, aby bylo nové
         zboží postaveno do stejné situace, jako byla situace, v níž se nacházelo vadné zboží. Ostatně skutečnost, že by si spotřebitel
         musel vadné zboží bez jeho odstranění prodávajícím ponechat a nemohl používat náhradní zboží z důvodu, že nebylo nainstalováno,
         představuje „značnou obtíž pro spotřebitele“ ve smyslu čl. 3 odst. 3.

      43      Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 1 směrnice prodávající odpovídá spotřebiteli za každý rozpor se smlouvou
         existující v okamžiku dodání zboží.

      44      Článek 3 odst. 2 směrnice uvádí nároky, které může spotřebitel uplatnit vůči prodávajícímu v případě, že je dodané zboží v rozporu
         se smlouvou. Zaprvé má spotřebitel nárok požadovat uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě. Není-li možné
         toto uvedení do stavu odpovídajícího smlouvě, může dále požadovat snížení ceny nebo odstoupit od smlouvy.

      45      Pokud jde o uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě, čl. 3 odst. 3 směrnice upřesňuje, že spotřebitel může
         požadovat u prodávajícího bezplatnou opravu nebo bezplatnou výměnu spotřebního zboží za předpokladu, že takové plnění není
         nemožné nebo nepřiměřené.

      46      Soud již měl příležitost uvést, že ze znění článku 3 směrnice, ostatně i z relevantních přípravných prací na ní, vyplývá,
         že zákonodárce Unie zamýšlel učinit z bezplatného uvedení spotřebního zboží prodávajícím do stavu odpovídajícího smlouvě podstatný
         prvek ochrany, kterou spotřebiteli tato směrnice zaručuje. Cílem této povinnosti prodávajícího spočívající v bezplatném uvedení
         zboží do stavu odpovídajícího smlouvě buď formou opravy, nebo výměny zboží, které je v rozporu se smlouvou, je ochrana spotřebitele
         před rizikem finančních nákladů, které by mohly odradit spotřebitele od uplatnění jeho nároků, pokud by neexistovala taková
         ochrana (viz rozsudek ze dne 17. dubna 2008, Quelle, C‑404/06, Sb. rozh. s. I‑2685, body 33 a 34).

      47      Je přitom nutno konstatovat, že pokud by spotřebitel v případě výměny zboží, které není v souladu se smlouvou, nemohl požadovat,
         aby prodávající toto zboží odstranil z místa, kde bylo v souladu s jeho povahou a zamýšleným použitím nainstalováno, a nainstaloval
         v tomtéž místě zboží náhradní, znamenala by pro něj tato výměna dodatečné finanční náklady, které by nemusel vynakládat v případě,
         že by prodávající řádně splnil závazek z kupní smlouvy. Pokud by totiž prodávající původně dodal zboží v souladu s uvedenou
         smlouvou, musel by spotřebitel nést náklady na instalaci pouze jedenkrát a nemusel by nést náklady na odstranění vadného zboží.

      48      Vykládat článek 3 směrnice v tom smyslu, že neukládá prodávajícímu povinnost odstranit zboží, které není v souladu se smlouvou,
         a povinnost nainstalovat náhradní zboží, by tak mělo pro spotřebitele ten důsledek, že za účelem výkonu práv, která mu uvedený
         článek přiznává, by musel vynaložit tyto další výdaje v důsledku toho, že prodávající dodal zboží, které je v rozporu se smlouvou.

      49      Na rozdíl od toho, co stanoví čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice, by výměna tohoto zboží v tomto případě neproběhla bez výdajů na
         straně spotřebitele.

      50      Náklady na odstranění zboží, které není v souladu se smlouvou, a na instalaci náhradního zboží sice nepatří mezi náklady výslovně
         uvedené ve výčtu v čl. 3 odst. 4 směrnice, který definuje výraz „bezplatný“ tak, že zahrnuje „[nutné] náklady vynaložené na
         uvedení spotřebního zboží do stavu souladu, zejména náklady spojené se zasláním a náklady na vynaloženou práci a materiál“.
         Soudní dvůr však již judikoval, že z příslovce „zejména“, jež použil zákonodárce Unie, vyplývá, že tento výčet je demonstrativní,
         a nikoli taxativní povahy (viz výše uvedený rozsudek Quelle, bod 31). Tyto výdaje jsou mimoto nutné k tomu, aby zboží, které
         není v souladu se smlouvou, bylo možné vyměnit, a představují tedy „nutné náklady vynaložené na uvedení spotřebního zboží
         do stavu souladu“ ve smyslu čl. 3 odst. 4.

      51      Jak poznamenává i Komise, ze systematiky čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice ostatně vyplývá, že oba způsoby uvedení zboží do bezvadného
         stavu stanovené v uvedeném článku směřují k zajištění stejného stupně ochrany spotřebitele. Přitom je nesporné, že obecně
         se oprava zboží, které není v souladu se smlouvou, uskuteční na tomto zboží v situaci, v níž se zboží nachází v okamžiku,
         kdy se projevila vada, takže spotřebitel v tomto případě nenese náklady na odstranění a novou instalaci.

      52      Je ostatně třeba uvést, že na základě čl. 3 odst. 3 směrnice se každá oprava a každá výměna vadného zboží musí uskutečnit
         nejen bezplatně, ale i v přiměřené lhůtě a bez značných obtíží pro spotřebitele. Tyto tři podmínky jsou projevem zjevné vůle
         zákonodárce Unie zajistit spotřebiteli účinnou ochranu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Quelle, bod 35).

      53      Vzhledem k této vůli zákonodárce nelze výraz „bez značných obtíží pro spotřebitele“ v čl. 3 odst. 3 třetím pododstavci směrnice
         vykládat restriktivně, jak navrhují německá, belgická a rakouská vláda. Okolnost, že vadné zboží není odstraněno a náhradní
         zboží není nainstalováno prodejcem, může pro spotřebitele bezpochyby představovat značnou obtíž zejména v situaci, jako je
         situace v původním řízení, v níž lze náhradní zboží užívat v souladu s jeho obvyklým určením pouze tehdy, pokud se nejdříve
         nainstaluje, což vyžaduje, aby bylo předtím odstraněno zboží, které je v rozporu se smlouvou. Uvedený čl. 3 odst. 3 třetí
         pododstavec navíc výslovně stanoví, že musí být zohledněn „druh zboží a účel, pro který spotřebitel zboží vyžadoval“.

      54      Pokud jde o pojem „výměna“, je třeba konstatovat, že jeho přesný význam se v různých jazykových zněních liší. Zatímco v určitých
         zněních, jako například ve španělském („sustitución“), anglickém („replacement“), francouzském („remplacement“), italském
         („sostituzione“), nizozemnském („vervanging“) a portugalském („substituição“) tento pojem odkazuje na úkon jako celek, jehož
         výsledkem je skutečná „výměna“ zboží, které je v rozporu se smlouvou, a ukládá tedy prodávajícímu povinnost podstoupit všechny
         kroky nutné k dosažení tohoto výsledku, jiná jazyková znění jako německé („Ersatzlieferung“) by mohla podporovat poněkud užší
         výklad. Jak však uvádí předkládající soudy, i v tomto posledně uvedeném jazykovém znění není uvedený pojem omezen na pouhé
         dodání náhradního zboží, a může naopak naznačovat existenci povinnosti nahradit jím zboží, které je v rozporu se smlouvou.

      55      Výklad čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice v tom smyslu, že ukládá v případě výměny zboží, které není v souladu se smlouvou, prodávajícímu
         povinnost toto zboží odstranit z místa, kde ho spotřebitel nainstaloval v souladu s jeho povahou a zamýšleným použitím předtím,
         než se projevila vada, a povinnost nainstalovat náhradní zboží, ostatně odpovídá cíli směrnice, který podle prvního bodu odůvodnění
         této směrnice spočívá v zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitele.

      56      V této souvislosti je třeba uvést, že takový výklad nevede ani k nespravedlivému výsledku. I v případě, že vadu zboží nezavinil
         prodávající, se nic nemění na skutečnosti, že prodávající dodal zboží, které je v rozporu se smlouvou, čímž nesplnil řádně
         povinnost, ke které se zavázal ve smlouvě, a musí tedy nést následky tohoto nesprávného splnění smlouvy. Spotřebitel naopak
         zaplatil kupní cenu a řádně tedy splnil svou smluvní povinnost (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Quelle, bod 41).
         Mimoto skutečnost, že spotřebitel, který se spoléhá na bezvadnost dodaného zboží, v dobré víře nainstaloval vadné zboží v souladu
         s jeho povahou a zamýšleným použitím předtím, než se projevila vada, nemůže představovat protiprávní jednání zaviněné uvedeným
         spotřebitelem.

      57      V situaci, kdy nedošlo k zavinění u žádné z obou stran smlouvy, je odůvodnitelné, aby prodávající nesl náklady na odstranění
         zboží, které je v rozporu se smlouvou, a na instalaci náhradního zboží, pokud by těmto dodatečným výdajům bylo možné předejít,
         kdyby prodávající původně řádně splnil své smluvní závazky, a pokud jsou tyto výdaje nutné k uvedení zboží do bezvadného stavu.

      58      Finanční zájmy prodávajícího jsou ostatně chráněny nejenom dvouletou promlčecí lhůtou stanovenou v čl. 5 odst. 1 směrnice
         a možností, kterou mu poskytuje její čl. 3 odst. 3 druhý pododstavec, odmítnout výměnu zboží v případě, že se zjistí, že zjednání
         nápravy je nepřiměřené a znamenalo by pro něj vznik nepřiměřených nákladů (viz výše uvedený rozsudek Quelle, bod 42), ale
         rovněž právem postihu, potvrzeným v článku 4 směrnice, proti odpovědným stranám v rámci stejného smluvního řetězce. Skutečnost,
         že směrnice ukládá prodávajícímu odpovědnost vůči spotřebiteli za každý rozpor se smlouvou existující v okamžiku dodání spotřebního
         zboží (viz výše uvedený rozsudek Quelle, bod 40) je tak kompenzována tím, že prodávající může podle vnitrostátních právních
         předpisů uplatnit postih proti výrobci, proti předcházejícímu prodávajícímu ve stejném smluvním řetězci nebo proti jinému
         prostředníkovi.

      59      Tento výklad čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice je nezávislý na otázce, zda měl prodávající na základě kupní smlouvy povinnost dodané
         zboží nainstalovat. Pokud totiž kupní smlouva podle článku 2 směrnice vymezuje soulad tohoto zboží se smlouvou a tedy zejména,
         co představuje rozpor se smlouvou, nemění to nic na skutečnosti, že povinnosti prodávajícího v důsledku toho, že řádně nesplnil
         smlouvu, vyplývají v případě takového rozporu nejenom z této smlouvy, ale především z pravidel na ochranu spotřebitele, a konkrétně
         z článku 3 směrnice, která ukládají povinnosti, jejichž rozsah je nezávislý na ujednáních uvedené smlouvy a které mohou případně
         jít nad rámec povinností stanovených v této smlouvě.

      60      Práva takto přiznaná spotřebitelům článkem 3 směrnice, jejichž cílem není dát těmto spotřebitelům postavení, které je výhodnější
         než postavení, které by měli na základě kupní smlouvy, ale pouze nastolit situaci, která by nastala, kdyby prodávající původně
         dodal zboží v souladu se smlouvou, jsou na základě článku 7 směrnice vůči prodávajícímu vynutitelná. Z článku 8 odst. 2 této
         směrnice ostatně vyplývá, že ochrana stanovená touto směrnicí je minimální, a přijmou-li členské státy přísnější ustanovení,
         nemohou zasáhnout do záruk stanovených zákonodárcem Unie (viz výše uvedený rozsudek Quelle, bod 36).

      61      Konečně v případě, že prodávající neodstraní zboží, které je v rozporu se smlouvou, a nenainstaluje náhradní zboží sám, vnitrostátnímu
         soudu přísluší určit výši nutných nákladů na uvedené odstranění a instalaci, jejichž náhrady se může spotřebitel domáhat.

      62      Z výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že pokud je spotřební zboží,
         které není v souladu se smlouvou a které spotřebitel v dobré víře nainstaloval v souladu s jeho povahou a zamýšleným použitím
         předtím, než se projevila vada, uvedeno do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny, má prodávající povinnost sám
         toto zboží odstranit z místa, kde bylo nainstalováno, a nainstalovat zde zboží náhradní, anebo nahradit náklady na toto odstranění
         a instalaci náhradního zboží. Tato povinnost je nezávislá na otázce, zda se prodávající na základě kupní smlouvy zavázal původně
         koupené spotřební zboží nainstalovat.

       K možnosti prodávajícího odmítnout nést náklady na odstranění vadného zboží a instalaci náhradního zboží, které jsou nepřiměřené
      63      Podstatou první otázky předkládajícího soudu ve věci C‑65/09 je, zda musí být čl. 3 odst. 3 první a druhý pododstavec směrnice
         vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby mohl prodávající na základě vnitrostátního práva odmítnout vyměnit zboží, které
         není v souladu se smlouvou, z důvodu, že tato výměna pro něj v důsledku povinnosti odstranit toto zboží z místa, kde bylo
         instalováno, a povinnosti nainstalovat zde zboží náhradní, znamená vynaložit výdaje nepřiměřené hodnotě, kterou by zboží mělo
         v případě souladu se smlouvou, a významu rozporu se smlouvou.

      64      Společnost Gebr. Weber, jakož i německá a rakouská vláda navrhují odpovědět na tuto otázku záporně. Cílem směrnice podle nich
         nemůže být uložit prodávajícímu povinnost nést hospodářsky neúměrné náklady v případě, že existuje pouze jediný způsob zjednání
         nápravy. Znění tohoto čl. 3 odst. 3 mimoto pro tento případ nic neuvádí. Vzhledem k systematice uvedeného článku je v takovém
         případě tím spíše třeba uchýlit se ke kritériím stanoveným v jeho odst. 3 druhém pododstavci, jejichž výčet není taxativní.
         Je sice nemožné učinit srovnání s náklady vyplývajícími z alternativního způsobu zjednání nápravy, avšak případnou nepřiměřenost
         lze posoudit za pomoci ostatních kritérií vyjmenovaných v uvedeném pododstavci. S přihlédnutím k cíli tohoto ustanovení spočívajícímu
         v ochraně prodávajícího před neúměrnými hospodářskými obtížemi, je přitom třeba toto ustanovení vyložit takovým způsobem,
         který zajistí takovou ochranu rovněž v situaci, kdy neexistuje alternativní způsob zjednání nápravy.

      65      Belgická, španělská a polská vláda stejně jako Komise naopak navrhují, aby byla uvedená otázka zodpovězena kladně. Uvádějí,
         že ze znění čl. 3 odst. 3 druhého pododstavce směrnice jasně vyplývá, že odkazuje pouze na relativní nepřiměřenost, což ostatně
         potvrzuje jedenáctý bod odůvodnění směrnice. Cílem uvedeného ustanovení je zabránit tomu, aby spotřebitel mohl zneužívat svá
         práva tím, že bude po prodávajícím požadovat určitý způsob zjednání nápravy, i kdyby se jiný způsob pro prodávajícího jevil
         jako méně nákladný a vedl by ke stejnému výsledku. Zatímco tedy tyto dva způsoby zjednání nápravy směřují k tomu, aby byly
         zaručeny tytéž zájmy spotřebitele, tj. splnění smluvních závazků a možnost nakládat se zbožím, které je v souladu se smlouvou,
         podpůrné způsoby zjednání nápravy spočívající ve snížení ceny nebo odstoupení od smlouvy zaručení týchž zájmů neumožňují.
         Pokud by prodávající mohl odmítnout jediný možný způsob zjednání nápravy z důvodu jeho absolutní nepřiměřenosti, spotřebitel
         by měl k dispozici pouze uvedené podpůrné způsoby, a to v rozporu se systematikou uvedeného článku 3, který upřednostňuje
         zachování vzájemnosti závazků z kupní smlouvy, a s cílem směrnice, který spočívá v zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitele.
         Komise však dodává, že nelze vyloučit, že v mimořádných případech, kdy jediný možný způsob zjednání nápravy znamená vynaložení
         výdajů, které jsou hrubě nepřiměřené ve vztahu k zájmu spotřebitele na této nápravě, by se mohlo jednat o případ nemožnosti
         ve smyslu čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice.

      66      Pokud jde o uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě, čl. 3 odst. 3 první pododstavec směrnice upřesňuje,
         že spotřebitel může požadovat u prodávajícího nejprve bezplatnou opravu nebo bezplatnou výměnu spotřebního zboží za předpokladu,
         že takové plnění není nemožné nebo nepřiměřené.

      67      Článek 3 odst. 3 druhý pododstavec směrnice upřesňuje, že zjednání nápravy se považuje za nepřiměřené v případě, že by pro
         prodávajícího znamenalo vznik nákladů, které by ve srovnání s druhým způsobem zjednání nápravy byly nepřiměřené s ohledem
         na hodnotu, kterou by spotřební zboží mělo bez rozporu se smlouvou, na význam rozporu se smlouvou a na otázku, zda by druhý
         způsob zjednání nápravy představoval pro spotřebitele značné obtíže.

      68      Je proto nutno konstatovat, že i když je čl. 3 odst. 3 první pododstavec směrnice v zásadě formulován natolik otevřeně, aby
         mohl rovněž zahrnovat případ absolutní nepřiměřenosti, uvedený čl. 3 odst. 3 druhý pododstavec definuje pojem „nepřiměřený“
         výlučně ve vztahu ke druhému způsobu zjednání nápravy, a tím ho omezuje na případ relativní nepřiměřenosti. Ze znění a systematiky
         čl. 3 odst. 3 směrnice ostatně jasně vyplývá, že odkazuje na dva primární způsoby zjednání nápravy, tj. na výměnu či náhradu
         zboží, které je v rozporu se smlouvou.

      69      Tato zjištění jsou podpořena jedenáctým bodem odůvodnění směrnice, který stanoví, že za nepřiměřené je považováno takové zjednání
         nápravy, které v porovnání s jinými formami přináší nepřiměřené náklady; že při odpovědi na otázku, zda se jedná o nepřiměřené
         náklady, bude rozhodující, zda náklady na zjednání takové nápravy by byly jednoznačně vyšší než náklady na zjednání jiné formy
         nápravy.

      70      I když je pravda, jak tvrdí společnost Gebr. Weber a německá vláda, že některá jazyková znění tohoto jedenáctého bodu odůvodnění,
         a zejména znění německé, jsou poněkud nejednoznačná, jelikož odkazují na „jiné formy zjednání nápravy“ v množném čísle, nemění
         to nic na skutečnosti, že velký počet jazykových znění jako jsou znění anglické, francouzské, italské, nizozemské a portugalské
         nevzbuzují pochybnosti o tom, že zákonodárce zamýšlel v uvedeném bodě odůvodnění stejně jako v čl. 3 odst. 3 směrnice, který
         je ve všech těchto jazykových zněních včetně německého formulován v jednotném čísle, odkázat pouze na druhý způsob zjednání
         nápravy upravený primárně v tomto ustanovení, tj. na opravu zboží, které je v rozporu se smlouvou, nebo na jeho výměnu.

      71      Ukazuje se proto, že zákonodárce Unie zamýšlel dát prodávajícímu právo odmítnout opravu nebo výměnu vadného zboží pouze v případě
         nemožnosti plnění či relativní nepřiměřenosti. V případě, kdy se jako možný jeví pouze jeden z těchto dvou možných způsobů
         nápravy, tedy prodávající nemůže odmítnout jediný způsob zjednání nápravy, jehož prostřednictvím lze zboží uvést do souladu
         se smlouvou.

      72      Tato volba provedená zákonodárcem Unie v čl. 3 odst. 3 druhém pododstavci směrnice souvisí se skutečností, jak uvedly i belgická
         a polská vláda a Komise, že směrnice v zájmu obou smluvních stran upřednostňuje splnění smlouvy prostřednictvím obou primárních
         způsobů zjednání nápravy, oproti zrušení smlouvy či snížení kupní ceny. Tuto volbu lze mimoto vysvětlit okolností, že obecně
         tyto dva posledně jmenované podpůrné způsoby neumožňují zajistit tutéž úroveň ochrany spotřebitele jako uvedení zboží do souladu
         se smlouvou.

      73      I když tedy čl. 3 odst. 3 druhý pododstavec směrnice brání tomu, aby vnitrostátní legislativa přiznávala prodávajícímu právo
         odmítnout jediný možný způsob zjednání nápravy z důvodu jeho absolutní nepřiměřenosti, tento článek nicméně umožňuje účinně
         chránit legitimní finanční zájmy prodávajícího s tím, že tato ochrana se, jak je konstatováno v bodě 58 tohoto rozsudku, připojuje
         k ochraně podle článků 4 a 5 směrnice.

      74      V tomto ohledu je třeba uvést, že pokud jde konkrétně o zvláštní situaci, kterou má na mysli předkládající soud a v níž výměna
         vadného zboží jako jediný možný způsob nápravy vede k nepřiměřeným nákladům z toho důvodu, že je nutné odstranit zboží, které
         je v rozporu se smlouvou, z místa, kde bylo nainstalováno, a nainstalovat náhradní zboží, čl. 3 odst. 3 směrnice nebrání tomu,
         aby bylo právo spotřebitele na náhradu nákladů na odstranění vadného zboží a instalaci náhradního zboží omezeno, pokud je
         to nezbytné, na částku přiměřenou hodnotě, kterou by spotřební zboží mělo, pokud by bylo v souladu se smlouvou, a významu
         rozporu se smlouvou. Takovým omezením totiž není dotčeno právo spotřebitele žádat výměnu zboží, které není v souladu se smlouvou.

      75      V této souvislosti je třeba zdůraznit, že cílem uvedeného článku 3 je nastolit spravedlivou rovnováhu mezi zájmy spotřebitele
         a zájmy prodávajícího tím, že spotřebiteli jako slabší straně smlouvy zaručí úplnou a účinnou ochranu pro případ, že prodávající
         řádně nesplní své smluvní závazky, přičemž zároveň umožňuje zohlednit úvahy hospodářského rázu, kterých se dovolává prodávající.

      76      Při posouzení, zda je ve věci v původním řízení třeba snížit nárok spotřebitele na náhradu nákladů na odstranění zboží, které
         je v rozporu se smlouvou, a na instalaci náhradního zboží, tedy musí předkládající soud zohlednit jednak hodnotu, kterou by
         zboží mělo, pokud by bylo v souladu se smlouvou, a význam rozporu se smlouvou, a jednak cíl směrnice spočívající v zaručení
         vysoké úrovně ochrany spotřebitele. Možnost přistoupit k takovému snížení by tedy neměla vést k tomu, že právo spotřebitele
         na náhradu těchto nákladů v případě, kdy vadné zboží v dobré víře nainstaloval v souladu s jeho povahou a zamýšleným použitím
         předtím, než se projevila vada, bude v praxi zbaveno své podstaty.

      77      Konečně v případě snížení nároku na náhradu uvedených nákladů je třeba přiznat spotřebiteli možnost požadovat namísto výměny
         zboží, které je v rozporu se smlouvou, přiměřené snížení ceny nebo odstoupení od smlouvy v souladu s čl. 3 odst. 5 poslední
         odrážkou směrnice, jelikož skutečnost, že spotřebitel může dosáhnout uvedení zboží do souladu se smlouvou pouze tehdy, když
         ponese část těchto nákladů, pro něj představuje značnou obtíž.

      78      Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 3 odst. 3 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní legislativa
         přiznávala prodávajícímu právo odmítnout výměnu zboží, které je v rozporu se smlouvou, jako jediný možný způsob zjednání nápravy
         z důvodu, že tato výměna pro něj v důsledku povinnosti odstranit toto zboží z místa, kde bylo instalováno, a povinnosti nainstalovat
         zde zboží náhradní, znamená vynaložit výdaje nepřiměřené hodnotě, kterou by zboží mělo v případě souladu se smlouvou, a významu
         rozporu se smlouvou. Toto ustanovení však nebrání tomu, aby byl nárok spotřebitele na náhradu nákladů na odstranění vadného
         zboží a instalaci náhradního zboží v takovém případě omezen na povinnost prodávajícího nahradit náklady v přiměřené výši.

       K nákladům řízení
      79      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původních řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporům probíhajícím
         před předkládajícími soudy, jsou k rozhodnutí o nákladech řízení příslušné uvedené soudy. Výdaje vzniklé předložením jiných
         vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 3 odst. 2 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje
            spotřebního zboží a záruk na toto zboží musí být vykládán v tom smyslu, že pokud je spotřební zboží, které není v souladu
            se smlouvou a které spotřebitel v dobré víře nainstaloval v souladu s jeho povahou a zamýšleným použitím předtím, než se projevila
            vada, uvedeno do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny, má prodávající povinnost sám toto zboží odstranit z místa,
            kde bylo nainstalováno, a nainstalovat zde zboží náhradní, anebo nahradit náklady na toto odstranění a instalaci náhradního
            zboží. Tato povinnost je nezávislá na otázce, zda se prodávající na základě kupní smlouvy zavázal původně koupené spotřební
            zboží nainstalovat.
      2)      Článek 3 odst. 3 směrnice 1999/44 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní legislativa přiznávala prodávajícímu
            právo odmítnout výměnu zboží, které je v rozporu se smlouvou, jako jediný možný způsob zjednání nápravy z důvodu, že tato
            výměna pro něj v důsledku povinnosti odstranit toto zboží z místa, kde bylo instalováno, a povinnosti nainstalovat zde zboží
            náhradní, znamená vynaložit výdaje nepřiměřené hodnotě, kterou by zboží mělo v případě souladu se smlouvou, a významu rozporu
            se smlouvou. Toto ustanovení však nebrání tomu, aby byl nárok spotřebitele na náhradu nákladů na odstranění vadného zboží
            a instalaci náhradního zboží v takovém případě omezen na povinnost prodávajícího nahradit náklady v přiměřené výši.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 13. prosince 2007. # Tamara Diomede Basili proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Žaloba na neplatnost. # Věc F-108/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      13. prosince 2007
      Věc F-108/06
      Tamara Diomede Basili
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Hodnocení – Posudek o vývoji služebního postupu – Hodnocení za rok 2004 – Žaloba na neplatnost – Zástupci zaměstnanců – Stanovisko skupiny ad hoc“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 EA, ve které D. Basili požaduje zrušení jejího posudku o vývoji služebního postupu,
         vyhotoveného za období od 1. ledna do 31. prosince 2004.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Hodnocení – Posudek o vývoji služebního postupu – Vyhotovení – Úředníci vykonávající činnosti zástupců zaměstnanců

      (Služební řád úředníků, příloha II, čl. 1 šestý pododstavec)
      2.      Úředníci – Hodnocení – Posudek o vývoji služebního postupu – Vyhotovení
      1.      I když na základě čl. 6 odst. 3 písm. c) obecných prováděcích ustanovení k článku 43 služebního řádu přijatých Komisí jsou
         hodnotitelé a spolupodepisující úředníci povinni při vypracovávání posudku o vývoji služebního postupu úředníka, který vykonává
         činnost zástupce zaměstnanců, zohlednit stanovisko skupiny ad hoc, nemají povinnost se tohoto stanoviska držet. Pokud se ho nedrží, musí vysvětlit důvody, na jejichž základě se od něj odchýlili.

      Krom toho ze žádného ustanovení služebního řádu či obecných prováděcích ustanovení nevyplývá, že povinnost hodnotitele a spolupodepisujícího
         úředníka zohlednit stanovisko skupiny ad hoc je zavazuje k tomu, aby udělili úředníkovi zvláštní body, které se přidají k bodům určeným k ohodnocení jeho činnosti vykonávané
         v rámci pracovního místa.

      Taková povinnost ani implicitně nevyplývá z čl. 1 posledního pododstavce přílohy II služebního řádu, podle kterého úředníkovi
         nesmí být na újmu výkon činností zástupce zaměstnanců.

      (viz body 37, 38 a 47)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 25. října 2005, Fardoom a Reinard v. Komise, T‑43/04, Sb. VS s. I‑A‑329 a II‑1465, bod 87; 17. května
         2006, Lavagnoli v. Komise, T‑95/04, Sb. VS s. I-A-2-121 a II-A-2-569, bod 84

      2.      Pravidla obecných prováděcích ustanovení k článku 43 služebního řádu přijatá Komisí ohledně rozdělení pravomocí hodnotitele,
         spolupodepisujícího úředníka a revizního hodnotitele v rámci postupu hodnocení úředníka představují vnitřní organizační pravidla
         orgánu. Odchýlení se od těchto pravidel může způsobit neplatnost aktu přijatého správou pouze tehdy, pokud taková odchylka
         mohla narušit některou ze záruk, kterých úředníci požívají na základě služebního řádu nebo pravidel řádné správy v oblasti
         řízení zaměstnanců.

      (viz bod 61)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 30. května 1973, De Greef v. Komise, 46/72, Recueil, s. 543, bod 18; Drescig v. Komise, 49/72, Recueil, s. 565,
         bod 10

      Soud prvního stupně: 7. února 2007, Caló v. Komise, T‑118/04 a T‑134/04, Sb. VS s. I-A-2-0000 a II-A-2-0000, body 67 a 68


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. března 1974. # Irsko proti Radě Evropských společenství. # Věc 151-73.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 19. listopadu 2009.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. zoo v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Spojené věci T-425/07 a T-426/07.

text:
         ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      19. listopadu 2009 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Přihlášky obrazových ochranných známek Společenství 100 a 300 — Prohlášení o rozsahu ochrany — Článek 38 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 37 odst. 2 nařízení (ES) č. 207/2009] — Nedostatek rozlišovací způsobilosti“
      Ve spojených věcech T-425/07 a T-426/07,

         Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., se sídlem v Częstochowa (Polsko), zastoupená D. Rzążewska, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému O. Montaltem a K. Zajfert, jako zmocněnci,
      žalovanému,
      jejímž předmětem jsou dvě žaloby podané proti rozhodnutím čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 3. září 2007 (věci R 1274/2006-4 a R 1275/2006-4), týkajícím se přihlášek obrazových ochranných známek 100 a 300 k zápisu jako ochranných známek Společenství,
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení I. Pelikánová, předsedkyně, K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,
      s přihlédnutím k žalobám došlým kanceláři Soudu dne 16. listopadu 2007,
      s přihlédnutím k vyjádřením k žalobám došlým kanceláři Soudu dne 21. února 2008,
      s přihlédnutím k usnesení ze dne 27. února 2008 o spojení věcí T-425/07 a T-426/07 pro účely písemné a ústní části řízení,
      s přihlédnutím k usnesení ze dne 29. dubna 2009 o spojení věcí T-425/07 a T-426/07 pro účely rozsudku,
      po jednání konaném dne 26. listopadu 2008,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 15. června 2004 podala žalobkyně, společnost Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) dvě přihlášky ochranných známek Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

               2

               Ochrannými známkami, jejichž zápis byl požadován, jsou níže vyobrazená obrazová označení 100 a 300:

               3

               Výrobky a služby, pro které byl zápis ochranných známek požadován, spadají do tříd 16, 28 a 41 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:

                        —

                        „plakáty; alba; brožury; časopisy; formuláře; tiskoviny; noviny; kalendáře; křížovky; rébusy“, spadající do třídy 16;

                        —

                        „skládanky a skládačky; hádanky; puzzles“, spadající do třídy 28;

                        —

                        „organizování soutěží; vydávání textu“, spadající do třídy 41.

               4

               Dopisy ze dne 4. dubna 2006 informoval průzkumový referent žalobkyni o tom, že označení nemohou být v souladu s čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 207/2009] zapsána pro všechny uvedené výrobky. Žalobkyně ve svých odpovědích ze dne trvala na svém stanovisku.

               5

               Dne 9. srpna 2006 zamítl průzkumový referent zápis označení 100 a 300 na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94 pro následující výrobky:

                        —

                        „plakáty; brožury; časopisy; tiskoviny; noviny“, spadající do třídy 16;

                        —

                        „skládanky a skládačky; hádanky; puzzles“, spadající do třídy 28.

                  Průzkumový referent měl za to, že tato označení jsou popisnými údaji, aniž by použité barvy a grafické prvky mohly tento závěr zpochybnit.

               6

               Dne 27. září 2006 podala žalobkyně dvě odvolání proti rozhodnutím průzkumového referenta.

               7

               Dne 22. února 2007 vyzval předseda čtvrtého odvolacího senátu žalobkyni v souladu s čl. 38 odst. 2 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 37 odst. 2 nařízení č. 207/2009), aby ve lhůtě dvou měsíců prohlásila, že se vzdává uplatnění výlučného práva ve vztahu k číslům 100 a 300 obsaženým v přihlašovaných ochranných známkách. Dvěma dopisy ze dne odmítla žalobkyně učinit požadovaná prohlášení, přičemž se dovolávala způsobilosti čísel k zápisu. Odvolací senát v důsledku toho odvolání zamítl dvěma rozhodnutími ze dne (dále jen „napadená rozhodnutí“).

         Návrhová žádání účastníků řízení

               8

               Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zrušil napadená rozhodnutí v plném rozsahu;

                        —

                        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.

               9

               OHIM navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zamítl žaloby;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               10

               Žalobkyně se na úvod vyjadřuje ke způsobilosti čísel k zápisu a na podporu svých žalob vznáší v podstatě tři žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z porušení čl. 38 odst. 2 nařízení č. 40/94, druhý žalobní důvod vychází z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 a třetí žalobní důvod vychází z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) téhož nařízení.

         Úvodní poznámka

      Argumenty účastníků řízení

               11

               Žalobkyně tvrdí, že článek 4 nařízení č. 40/94 (nyní článek 4 nařízení č. 207/2009) obsahuje obecnou zásadu, na základě níž mohou být čísla zapsána jakožto ochranné známky, a že neexistuje žádný důvod k tomu, že by čísla nemohla sloužit k rozlišení výrobků nebo služeb různých soutěžitelů na trhu.

               12

               OHIM má za to, že tato zásada je správná, ale týká se pouze abstraktní schopnosti čísel rozlišit výrobky a služby na trhu. Tato abstraktní schopnost je podmínkou nezbytnou, ale nedostatečnou pro zápis, neboť označení musí rovněž splňovat požadavky stanovené článkem 7 nařízení č. 40/94.

         Závěry Soudu

               13

               Ze znění článku 4 nařízení č. 40/94 jasně vyplývá, že čísla mohou být zapsána jakožto ochranné známky Společenství.

               14

               Každé označení však k tomu, aby bylo zapsáno, musí splňovat podmínky stanovené v článku 7 nařízení č. 40/94, který brání zápisu označení, která nejsou způsobilá plnit u spotřebitele funkci údaje o obchodním původu výrobků a služeb uvedených v přihlášce k zápisu [rozsudek Soudu ze dne 9. července 2008, Hartmann v. OHIM (E), T-302/06, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 29 a 30]. Číslo může tedy být zapsáno jako ochranná známka Společenství pouze tehdy, pokud má rozlišovací způsobilost ve vztahu k výrobkům a službám uvedeným v přihlášce k zápisu a pokud není pouhým popisem těchto výrobků a služeb.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 38 odst. 2 nařízení č. 40/94

      Argumenty účastníků řízení

               15

               Žalobkyně má za to, že požadavek prohlášení o vzdání se uplatnění výlučných práv ke kterémukoli prvku přihlašovaných ochranných známek postrádá jakékoli odůvodnění, jelikož všechny prvky tvořící uvedené ochranné známky, a zejména číselné prvky „100“ a „300“ mají rozlišovací způsobilost. Žalobkyně upřesňuje, že i kdyby jeden z těchto prvků postrádal rozlišovací způsobilost, získal by ji ve spojení s jinými prvky, neboť v souladu s judikaturou Soudního dvora musí být rozlišovací způsobilost ochranných známek posuzována ve vztahu k celkovému dojmu, který tyto prvky vyvolávají.

               16

               Žalobkyně se dovolává také staršího zápisu označení 100 a 200, jejichž grafický koncept je rozvinutý méně než grafický koncept přihlašovaných ochranných známek, což ji vedlo k tomu, že jednala s důvěrou v právo a jeho výklad provedený OHIM.

               17

               OHIM navrhuje žalobní důvod zamítnout.

         Závěry Soudu

               18

               Obsahuje-li ochranná známka prvek, který postrádá rozlišovací způsobilost a může-li ponechání tohoto prvku ve známce vyvolat pochybnosti o rozsahu přiznané ochrany, čl. 38 odst. 2 nařízení č. 40/94 přiznává OHIM možnost požadovat jako podmínku pro zápis, aby přihlašovatel prohlásil, že nebude uplatňovat výlučné právo ve vztahu k tomuto prvku.

               19

               Funkcí těchto prohlášení, která jsou v praxi známa jako „disclaimers“, je zdůraznění skutečnosti, že výlučné právo přiznané majiteli ochranné známky se nevztahuje na nerozlišující prvky, které ji tvoří. Tímto způsobem se mohou případní přihlašovatelé dozvědět o tom, že nerozlišující prvky zapsané ochranné známky, které jsou předmětem takového prohlášení, zůstávají dostupné.

               20

               Obsah článku 38 nařízení č. 40/94 je upřesněn prostřednictvím pravidla 11 odst. 2 a 3 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189). Důsledky nepředložení prohlášení vyžadovaného OHIM jsou konkrétně stanoveny v pravidle 11 odst. 3 nařízení č. 2868/95. Pokud tak přihlašovatel nepředloží prohlášení vyžadované OHIM ve stanovené lhůtě, může OHIM přihlášku zcela nebo zčásti zamítnout.

               21

               V projednávaném případě se jedná o určení, zda se odvolací senát mohl právem domnívat, aby mohl vůči žalobkyni namítat nepředložení prohlášení na základě čl. 38 odst. 2 nařízení č. 40/94, že jednak prvky „100“ a „300“ přihlašovaných ochranných známek postrádají rozlišovací způsobilost, a jednak jejich ponechání v přihlašovaných ochranných známkách může vyvolávat pochybnosti o rozsahu ochrany, která je jim přiznána.

               22

               Zaprvé, pokud jde o přítomnost prvků postrádajících rozlišovací způsobilost v přihlašovaných ochranných známkách, je třeba uvést, že odvolací senát odkázal zčásti na své rozhodnutí ze dne 7. srpna 2006 (věc R 447/2006-4) týkající se přihlášky slovní ochranné známky 1000 (bod 18 napadených rozhodnutí). V tomto ohledu je třeba uvést, že v souladu s ustálenou judikaturou může být rozhodnutí považováno za dostatečně odůvodněné, odkazuje-li výslovně na jiný dokument, předaný žalobci, jako je tomu v projednávané věci [viz rozsudek Soudu ze dne , Reber v. OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, Sb. rozh. s. II-1927, bod 48 a citovaná judikatura].

               23

               Odvolací senát měl ve svém rozhodnutí ze dne 7. srpna 2006 v podstatě za to, že číslo 1000 může sloužit k označení obsahu brožur a periodik spadajících do třídy 16. Odvolací senát s odkazem na toto rozhodnutí tvrdí, že prvky „100“ a „300“ mohou v projednávaném případě označovat množství, obsah nebo vydání uvedených výrobků spadajících do třídy 16. Krom toho má za to, že uvedené prvky mohou označovat různé složky uvedených výrobků spadajících do třídy 28.

               24

               I když odvolací senát v tomto ohledu nic neuvedl, je třeba mít za to, že tyto výrobky jsou určeny široké veřejnosti. Vzhledem k tomu, že čísla 100 a 300 jsou srozumitelná ve všech jazycích Společenství, dotčená veřejnost je tedy tvořena průměrnými spotřebiteli dotčených výrobků v celém Evropském společenství.

               25

               V projednávaném případě odkazují čísla 100 a 300 na množství a průměrný spotřebitel je bude vnímat bezprostředně a bez dalšího přemýšlení jako popis vlastností dotčených výrobků, zvláště množství plakátů v soupravách určených k prodeji, množství stran publikací nebo množství dílků puzzles a hádanek, které určuje jejich stupeň obtížnosti, jež jsou základními vlastnostmi pro přijetí rozhodnutí o koupi. Relevantní veřejnost tedy bude vnímat tyto číselné prvky jako prvky poskytující informace o výrobcích, na které se ochranné známky vztahují, a nikoliv jako označující původ dotčených výrobků.

               26

               Tento závěr nemůže být vyvrácen argumenty žalobkyně vycházejícími z judikatury Soudního dvora, jež se týká posouzení rozlišovací způsobilosti kombinovaných označení. V projednávaném případě totiž nejde o posouzení rozlišovací způsobilosti ochranných známek tvořených prvky, které při samostatném posouzení nejsou rozlišujícími prvky. Jde o posouzení rozlišovací způsobilosti těchto prvků za účelem zabránění tomu, aby se na ně neoprávněně vztahovalo výlučné právo vyplývající z ochranných známek. Posouzení rozlišovací způsobilosti prvků přihlašovaných ochranných známek v rámci čl. 38 odst. 2 nařízení č. 40/94 se tedy nesmí provádět ve vztahu k celkovému dojmu, který uvedené ochranné známky vyvolávají, ale ve vztahu k prvkům, které je tvoří.

               27

               Zadruhé, pokud jde o existenci pochybností o rozsahu ochrany, odvolací senát v bodech 19 napadených rozhodnutí uvedl, že nelze stanovit, který prvek přihlašovaných ochranných známek určuje rozlišovací způsobilost uvedených ochranných známek, což může vyvolat pochybnosti o rozsahu přiznané ochrany. V projednávaném případě jsou totiž obrazové prvky přihlašovaných ochranných známek, tj. barvy, orámování, stuhy a použitá typografie, příliš obyčejné, aby se prosadily ve vnímání spotřebitelů. Naproti tomu čísla, jakožto jediné slovní prvky, mohou upoutat více pozornosti dotčených spotřebitelů, a zaujímají tak dominantní postavení v dojmu, který přihlašované ochranné známky vyvolávají.

               28

               Pokud by nebyla uložena žádná podmínka pro zápis přihlašovaných ochranných známek, mohl by být tedy vyvolán dojem, že se výlučná práva vztahují na prvky „100“ a „300“, což by tedy bránilo jejich použití v jiných ochranných známkách. Odvolací senát měl tudíž právem za to, že ponechání těchto označení v přihlašovaných ochranných známkách může vyvolat pochybnosti o rozsahu ochrany, která je jim přiznána.

               29

               Žalobkyně přitom svými dopisy ze dne 15. června 2007 odmítla učinit prohlášení, kterými by se vzdala uplatňování výlučných práv ve vztahu k těmto prvkům, přičemž se dovolávala způsobilosti čísel 100 a 300 k zápisu. Tyto dopisy byly ostatně doručeny po uplynutí dvouměsíční lhůty stanovené předsedou odvolacího senátu, aniž by žalobkyně mohla prokázat, navzdory svým tvrzením na jednání, že jí byla poskytnuta dodatečná lhůta. Vzhledem k tomu, že žalobkyně nepředložila prohlášení uvedená v čl. 38 odst. 2 nařízení č. 40/94, jakož i pravidle 11 odst. 2 nařízení č. 2868/95, odvolací senát právem zamítl zápis přihlašovaných ochranných známek na základě pravidla 11 odst. 3 nařízení č. 2868/95.

               30

               Tento závěr nemůže být vyvrácen argumentem vyvozovaným žalobkyní ze skutečnosti, že čísla 100 a 200, jejichž grafický koncept je rozvinutý méně než grafický koncept přihlašovaných ochranných známek, byly zapsány OHIM jakožto ochranné známky Společenství pro výrobky spadající do tříd 16 a 28. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že legalita rozhodnutí odvolacího senátu musí být posuzována výlučně na základě nařízení č. 40/94, a nikoli na základě rozhodovací praxe OHIM [rozsudky Soudu ze dne 21. dubna 2004, Concept v. OHIM (ECA), T-127/02, Recueil, s. II-1113, bod 71, a ze dne , Euro-Information v. OHIM (CYBERCREDIT, CYBERGESTION, CYBERGUICHET, CYBERBOURSE a CYBERHOME), T-211/06, T-213/06, T-245/06, T-155/07 a T-178/07, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 44]. Krom toho v rozsahu, v němž má být tento argument chápán tak, že vychází z porušení zásady rovného zacházení, z ustálené judikatury vyplývá, že uvedené zásady se lze dovolávat pouze v rámci dodržování zásady legality, podle níž nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby [rozsudky Soudu ze dne , Streamserve v. OHIM (STREAMSERVE), T-106/00, Recueil, s. II-723, bod 67, a ze dne , Camper v. OHIM – JC (BROTHERS by CAMPER), T-43/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 93 až 95].

               31

               Z předcházejícího tedy vyplývá, že je třeba první žalobní důvod zamítnout.

               32

               Vzhledem k tomu, že odvolací senát nezaložil napadená rozhodnutí na nedostatku rozlišovací způsobilosti a na popisném charakteru přihlašovaných ochranných známek posuzovaných podle celkového dojmu, který vyvolávají, ale na skutečnosti, že obsahují prvky, na které se použije čl. 38 odst. 2 nařízení č. 40/94, je druhý a třetí žalobní důvod, vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, irelevantní.

               33

               V důsledku toho musí být projednávané žaloby zamítnuty v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               34

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               SOUD (druhý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloby se zamítají.

                           2)

                           Společnosti Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 19. listopadu 2009.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: polština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (samosoudce) ze dne 12. prosince 2007. # Carlo Pagliacci proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Všeobecné výběrové řízení. # Věc T-307/04.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (samosoudce)
      12. prosince 2007
      Věc T-307/04
      Carlo Pagliacci
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Úředníci – Otevřené výběrové řízení – Nezapsání na seznam vhodných kandidátů – Porušení oznámení o výběrovém řízení – Požadované diplomy a odborná praxe“
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí výběrové komise pro výběrového řízení COM/A/1/02, kterým byla žalobci
         přidělena u zkoušek známka, která nepostačovala k zapsaní na seznam úspěšných kandidátů.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí výběrové komise pro výběrového řízení COM/A/1/02, kterým byla žalobci přidělena u zkoušek známka, která nepostačovala
         k zapsaní na seznam úspěšných kandidátů, se zrušuje. Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

      Shrnutí
      Úředníci – Výběrové řízení – Výběrové řízení na základě kvalifikačních předpokladů a zkoušek – Podmínky připuštění
      (Služební řád, příloha III, článek 1)
      Výběrová komise pro výběrové řízení na základě kvalifikačních předpokladů a zkoušek je povinna posoudit v každém jednotlivém
         případě, zda předložené diplomy nebo odborná praxe jednotlivých kandidátů odpovídají úrovni, kterou požaduje služební řád
         a oznámení o výběrovém řízení. V této souvislosti disponuje širokou posuzovací pravomocí a Soud se musí omezit na přezkoumání,
         zda se při jejím výkonu nedopustila zjevného pochybení.

      Výběrová komise je však bez ohledu na svou posuzovací pravomoc vázána zněním oznámení o výběrovém řízení tak, jak bylo uveřejněno.
         Výběrová komise se tedy dopouští zjevného nesprávného posouzení, když umožní, aby se výběrového řízení zúčastnil kandidát,
         jehož diplom o ukončení studia nesplňuje podmínky oznámení o výběrovém řízení.

      (viz body 36 až 38 a 43)
      Odkazy: Soud, 28. listopadu 1991, Van Hecken v. CES, T‑158/89, Recueil, s. II‑1341, bod 22; Soud, 11. února 1999, Mertens
         v. Komise, T‑244/97, Recueil FP, s. I‑A‑23 a II‑91, bod 44; Soud, 21. listopadu 2000, Carrasco Benítez v. Komise, T‑214/99,
         Recueil FP, s. I‑A‑257 a II‑1169, bod 69; Soud, 13. března 2002, Bal v. Komise, T‑139/00, Recueil FP, s. I‑A‑33 a II‑139,
         bod 35; Soud, 13. března 2002, Martínez Alarcón a další v. Komise, T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 a T‑364/00, Recueil FP, s.
         I‑A‑37 a II‑161, bod 61 a uvedená judikatura; Soud, 28. listopadu 2002, Pujals Gomis v. Komise, T‑332/01, Recueil FP, s. I‑A‑233
         a II‑1155, body 39 až 41; Soud, 11. května 2005, de Stefano v. Komise, T‑25/03, Sb. VS s. I‑A‑125 a II‑573, bod 34 a uvedená
         judikatura