Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 1. června 2016.#Mega Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie MAGNEXT – Starší národní slovní ochranná známka MAGNET 4 – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Podobnost označení – Článek 8 odstavec 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-292/12 RENV.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 27. listopadu 2014. # Cantina Broglie 1 Srl proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-154/11.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. října 2011. # Trestní řízení proti Leo Apelt. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Baden-Baden - Německo. # Směrnice 91/439/EHS - Vzájemné uznávání řidičských průkazů - Odnětí vnitrostátního řidičského průkazu členským státem bydliště a vydání řidičského průkazu pro skupiny B a D jiným členským státem - Odmítnutí uznání členským státem bydliště - Povinnost být držitelem platného řidičského průkazu pro skupinu B v okamžiku vydání řidičského průkazu pro skupinu D. # Věc C-224/10.

text:
      Věc C-224/10
      Trestní řízení
      proti
      Leu Apeltovi
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Baden-Baden)
      „Směrnice 91/439/EHS – Vzájemné uznávání řidičských průkazů – Odnětí vnitrostátního řidičského průkazu členským státem bydliště a vydání řidičského průkazu pro skupiny B a D jiným členským
         státem – Odmítnutí uznání členským státem bydliště – Povinnost být držitelem platného řidičského průkazu pro skupinu B v okamžiku vydání řidičského průkazu pro skupinu D“

      Shrnutí rozsudku
      Doprava – Silniční doprava – Řidičské průkazy – Směrnice 91/439 – Vzájemné uznávání řidičských průkazů – Dočasné pozastavení
            řidičského průkazu pro kategorii B v prvním členském státě, následované jeho odnětím – Řidičský průkaz vydaný v druhém členském
            státě během období dočasného pozastavení řidičského průkazu pro kategorii B – Nedodržení podmínky bydliště tímto členským
            státem
      (Směrnice Rady 91/439, ve znění směrnice 2000/56, čl. 1 odst. 2, čl. 5 odst. 1 písm. a), čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst.
            2 a 4)
      Článek 1 odst. 2, čl. 5 odst. 1 písm. a), čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2 a 4 směrnice 91/439 o řidičských průkazech,
         ve znění směrnice 2000/56, nebrání tomu, aby hostitelský členský stát odmítl uznat řidičský průkaz pro vozidla skupiny B a
         D vydaný jiným členským státem, zaprvé pokud držiteli uvedeného řidičského průkazu bylo uděleno řidičské oprávnění pro vozidla
         skupiny B a přitom nebyla splněna podmínka obvyklého bydliště a bylo uděleno poté, co řidičský průkaz vydaný prvním členským
         státem byl policejními orgány tohoto prvního členského státu zadržen, ale bylo uděleno před tím, než bylo v uvedeném prvním
         členském státě rozhodnuto o odnětí řidičského oprávnění soudem, a zadruhé pokud držiteli uvedeného řidičského průkazu bylo
         uděleno řidičské oprávnění pro vozidla skupiny D poté, co bylo rozhodnuto o uvedeném odnětí řidičského oprávnění soudem, a
         poté, co uplynula doba zákazu udělit nové řidičské oprávnění.

      Nedodržení podmínky obvyklého bydliště ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 91/439 totiž může samo o sobě odůvodnit odmítnutí
         členského státu uznat řidičský průkaz vydaný jiným členským státem. Navíc vzhledem k tomu, že řidičský průkaz byl získán v
         době platnosti opatření k dočasnému pozastavení průkazu vydaného v prvním členském státě a že jak toto pozastavení, tak následné
         odnětí řidičského oprávnění soudem jsou odůvodněna skutečnostmi existujícími ke dni vydání druhého řidičského průkaz, nebrání
         čl. 1 odst. 2 a čl. 8 odst. 2 a 4 téže směrnice tomu, aby první členský stát na svém území odmítl uznat řidičské oprávnění
         vyplývající z takového řidičského průkazu.

      Mimoto jak ze znění, tak systematiky směrnice 91/439 vyplývá, že řidičský průkaz pro vozidla skupiny B tvoří základ a nezbytnou
         podmínku pro získání řidičského průkazu pro vozidla skupiny D. Bylo by tedy v rozporu s cílem bezpečnosti provozu na pozemních
         komunikacích uvedeným v prvním a čtvrtém bodě odůvodnění uvedené směrnice, kdyby hostitelský členský stát nemohl odmítnout
         uznat řidičský průkaz pro vozidla skupiny D vydaný na základě řidičského průkazu pro vozidla skupiny B, který je stižen vadou,
         jež odůvodňuje neuznání tohoto posledně uvedeného průkazu.

      (viz body 31, 34, 46–47, 50 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      13. října 2011(*)

      „Směrnice 91/439/EHS – Vzájemné uznávání řidičských průkazů – Odnětí vnitrostátního řidičského průkazu členským státem bydliště a vydání řidičského průkazu pro skupiny B a D jiným členským
         státem – Odmítnutí uznání členským státem bydliště – Povinnost být držitelem platného řidičského průkazu pro skupinu B v okamžiku vydání řidičského průkazu pro skupinu D“

      Ve věci C‑224/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Landgericht Baden-Baden
         (Německo) ze dne 6. května 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 10. května 2010, v trestním řízení proti

      Leu Apeltovi,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, U. Lõhmus, A. Rosas (zpravodaj), A. Ó Caoimh a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za L. Apelta B. Stegem, Rechtsanwalt,
      –        za Evropskou komisi G. Braunem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. června 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 1, čl. 5 odst. 1 písm. a), čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2
         a 4 směrnice Rady 91/439/EHS ze dne 29. července 1991 o řidičských průkazech (Úř. věst. L 237, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 317),
         ve znění směrnice Komise 2000/56/ES ze dne 14. září 2000 (Úř. věst. L 237, s. 45; Zvl. vyd. 07/05, s. 88, dále jen „směrnice
         91/439“), jakož i výkladu čl. 11 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/126/ES ze dne 20. prosince 2006 o řidičských
         průkazech (Úř. věst. L 403, s. 18).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci trestního řízení vedeného proti L. Apeltovi ve věci úmyslného řízení motorového vozidla
         bez řidičského oprávnění.

       Právní rámec
       Unijní právní úprava
      3        Podle prvního bodu odůvodnění směrnice 91/439:

      „[…] pro účely společné dopravní politiky a jako příspěvek ke zlepšení bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích, jakož
         i ulehčení pohybu osob, které se usazují v jiném státě než v tom, ve kterém vykonali zkoušku k získání řidičského oprávnění,
         je třeba, aby existoval řidičský průkaz podle vzoru Společenství, který by členské státy vzájemně uznávaly bez povinnosti
         výměny průkazů.“

      4        Podle čtvrtého bodu odůvodnění směrnice 91/439 je z důvodu bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích třeba stanovit minimální
         požadavky pro vydávání řidičských průkazů.

      5        Článek 1 odst. 1 a 2 směrnice 91/439 zní takto:

      „1.      Členské státy zavedou národní řidičský průkaz podle vzoru Společenství obsaženého v příloze I nebo Ia v souladu s touto směrnicí.
         […]

      2.      Řidičské průkazy vydané členskými státy se vzájemně uznávají.“
      6        Článek 3 této směrnice stanoví:

      „1.      Řidičský průkaz podle článku 1 opravňuje k řízení vozidel těchto skupin:
      [...]
      Skupina B:
      –        motorová vozidla s maximální přípustnou hmotností 3 500 kilogramů a nejvíce osmi sedadly kromě sedadla řidiče; […]
      [...]
      Skupina D:
      –        motorová vozidla užívaná pro přepravu osob s více než osmi sedadly kromě sedadla řidiče; […]
      2.      V rámci skupin A, B, B + E, C, C + E, D a D + E může být vydán zvláštní řidičský průkaz pro řízení vozidel těchto podskupin
         [...]“

      7        Podle čl. 5 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice:

      „1.      Vydávání řidičských průkazů se řídí těmito podmínkami:
      a)      průkazy pro skupiny C a D lze vydat pouze řidičům, kteří jsou již oprávněni řídit vozidla skupiny B.“
      8        Článek 7 odst. 1 téže směrnice stanoví:

      „Řidičské průkazy mohou být vydány pouze žadatelům,
      [...]
      b)      kteří mají obvyklé bydliště na území členského státu, který řidičský průkaz vydal, nebo kteří mohou doložit, že už tam alespoň
         šest měsíců studují.“

      9        V souladu s čl. 7 odst. 5 směrnice 91/439 nesmí být nikdo držitelem více než jednoho řidičského průkazu.

      10      Článek 8 odst. 2 a 4 první pododstavec této směrnice stanoví:

      „2.      S výhradou zachování zásady teritoriality trestních a policejních předpisů může členský stát, ve kterém má držitel řidičského
         průkazu obvyklé bydliště, uplatňovat své vnitrostátní předpisy týkající se omezení, pozastavení, odnětí nebo zrušení řidičského
         oprávnění na držitele řidičského průkazu vydaného jiným členským státem a v případě nutnosti vyměnit za tímto účelem řidičský
         průkaz.

      [...]
      4.      Každý členský stát může odmítnout uznat platnost jakéhokoli řidičského průkazu vydaného jiným členským státem osobě, na kterou
         se na území prvého členského státu vztahuje některé z opatření podle odstavce 2.“

      11      V souladu s oddílem I částí A bodem 1 druhým pododstavcem přílohy II směrnice 91/439 mohou být žadatelé o řidičský průkaz
         jedné skupiny, kteří již složili teoretickou zkoušku pro řidičský průkaz jiné skupiny, vyňati z působnosti společných ustanovení
         bodů 2, 3 a 4.

      12      Oddíl I část A bod 2 uvedené přílohy II stanoví obsah teoretické zkoušky platné pro všechny skupiny vozidel. Zvláštní ustanovení,
         která se týkají skupin A a A1, se nacházejí v bodě 3 tohoto oddílu I části A a zvláštní ustanovení týkající se skupin C, C+E,
         C1, C1+E, D, D+E, D1 a D1+E se nacházejí v bodě 4 uvedeného oddílu I části A.

      13      Článek 11 odst. 1 a 4 směrnice 2006/126 stanoví:

      „1.      Pokud držitel platného řidičského průkazu vydaného jedním členským státem převede obvyklé bydliště do jiného členského státu,
         může požádat o výměnu svého řidičského průkazu za rovnocenný průkaz. Úkolem členského státu provádějícího tuto výměnu je zkontrolovat,
         pro kterou skupinu je předkládaný řidičský průkaz ve skutečnosti stále platný. […]

      [...]
      4.      Členský stát odmítne vydat řidičský průkaz žadateli, jehož řidičský průkaz byl v jiném členském státě omezen, pozastaven nebo
         odejmut.

      Členský stát odmítne uznat platnost každého řidičského průkazu, který jiný členský stát vydal osobě, jejíž řidičský průkaz
         je na území prvního státu omezen, pozastaven nebo odejmut.

      Členský stát může rovněž odmítnout vydat řidičský průkaz žadateli, jehož řidičský průkaz byl v jiném členském státě zrušen.“

       Vnitrostátní právní úprava
      14      Ustanovení § 28 odst. 1 a 4 nařízení o přístupu osob k provozu na pozemních komunikacích (nařízení o řidičských průkazech)
         [Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr, Fahrerlaubnis-Verordnung)] ze dne 18. srpna 1998 (BGBl. 1998
         I, s. 2214), ve znění použitelném v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení, zní takto:

      „1.      Držitelé platného řidičského průkazu Evropské unie nebo Evropského hospodářského prostoru, kteří mají obvyklé bydliště […]
         v Německu, jsou oprávněni – s výhradou omezení podle odstavců 2 až 4 – v rozsahu povoleném jejich řidičským průkazem řídit
         motorová vozidla na vnitrostátním území. […]

      4.      Oprávnění podle odstavce 1 neplatí pro držitele řidičského průkazu Evropské unie nebo Evropského hospodářského prostoru,
      [...]
      3.      kterým bylo řidičské oprávnění v Německu odňato předběžně nebo pravomocně soudem nebo s okamžitou vykonatelností či pravomocně
         správním orgánem […]“

      15      Ustanovení § 21 odst. 1 bodu 1 zákona o provozu na pozemních komunikacích (Straßenverkehrsgesetz), ve znění použitelném v době
         rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení, stanoví:

      „1.      Trest odnětí svobody až na jeden rok nebo pokuta bude uložena tomu, kdo:
      1)      řídí motorové vozidlo, aniž je držitelem k tomu nutného řidičského oprávnění, nebo komu bylo řízení motorového vozidla zakázáno
         podle § 44 trestního zákona nebo § 25 tohoto zákona […].“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      16      Leu Apeltovi, německému státnímu příslušníkovi, byl dne 14. prosince 1998 vydán příslušnými orgány okresu Verden (Německo)
         řidičský průkaz pro skupiny 1a, 1b, 3, 4 a 5.

      17      Dne 23. ledna 2006 byl Leo Apelt v Německu přistižen při řízení vozidla pod vlivem alkoholu. Následující den mu byl řidičský
         průkaz německými policejními orgány zadržen („polizeiliche Verwahrung“).

      18      Dne 31. května 2006 byla L. Apeltovi Amtsgericht Osterholz-Scharmbeck uložena pokuta za řízení pod vlivem alkoholu. Byl mu
         odejmut řidičský průkaz, odňato jeho řidičské oprávnění a uložen zákaz podat žádost o nový řidičský průkaz, přitom doba tohoto
         zákazu uplynula dne 29. listopadu 2006.

      19      Dne 1. března 2006, tedy před tím, než mu byl soudními orgány odňat řidičský průkaz, který byl L. Apeltovi vystaven německými
         orgány, ale po zadržení tohoto průkazu německými policejními orgány, získal L. Apelt od příslušných českých orgánů řidičské
         oprávnění pro vozidla skupiny B, na základě něhož mu byl stejného dne vydán řidičský průkaz. Místo bydliště uvedené na tomto
         řidičském průkazu se nachází v Německu.

      20      Dne 30. dubna 2007, tedy po uplynutí doby zákazu podat žádost o nový řidičský průkaz, jenž byl uložen L. Apeltovi Amtsgericht
         Osterholz-Scharmbeck, získal L. Apelt od českých orgánů řidičské oprávnění pro vozidla skupiny D. Na základě něho mu byl téhož
         dne vydán řidičský průkaz, na kterém je uvedeno místo bydliště nacházející se v České republice, jakož i datum udělení řidičského
         oprávnění pro vozidla kategorie B, a sice 1. března 2006.

      21      Dne 11. července 2009 byl L. Apelt přistižen při řízení autokaru na území obce Achern (Německo). Státní zastupitelství navrhlo
         Amtsgericht Achern, aby trestním příkazem odsoudil L. Apelta za úmyslné řízení motorového vozidla bez řidičského oprávnění.
         Amtsgericht Achern tento návrh zamítl z důvodu, že řidičské oprávnění udělené českými orgány pro vozidla skupiny D, jež bylo
         uděleno po uplynutí doby zákazu, je na německém území platné.

      22      Státní zastupitelství podalo proti tomuto usnesení odvolání u Landgericht Baden-Baden, ve kterém tvrdilo, že řidičské oprávnění
         pro vozidla skupiny B, které je v Německu neplatné, je nepostradatelnou součástí řidičského oprávnění pro vozidla skupiny
         D.

      23      Za těchto podmínek se Landgericht Baden-Baden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      S přihlédnutím k čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 91/439[…], podle něhož lze řidičské průkazy pro vozidla skupiny D vydat pouze
         řidičům, kteří jsou již oprávněni řídit vozidla skupiny B, může členský stát v souladu s článkem 1 a čl. 8 odst. 2 a 4 téže
         směrnice odmítnout uznání platnosti řidičského průkazu vydaného jiným členským státem a zahrnujícího skupiny B a D, zejména
         s ohledem na skupinu D, pokud bylo držiteli tohoto řidičského průkazu uděleno řidičské oprávnění pro skupinu B před odnětím
         řidičského oprávnění soudem v prvním členském státě, a pokud řidičské oprávnění pro skupinu D bylo uděleno až po odnětí řidičského
         oprávnění soudem a po uplynutí období zákazu udělit nové řidičské oprávnění, který byl uložen zároveň s tímto odnětím?

      2)      Pro případ, že by bylo třeba první otázku zodpovědět záporně:
      Může první členský stát odmítnout uznání uvedeného řidičského průkazu, zejména s ohledem na skupinu D, na základě čl. 11 odst. 4
         směrnice 2006/126[…], podle něhož členský stát odmítne uznat platnost každého řidičského průkazu, který jiný členský stát
         vydal osobě, jejíž řidičský průkaz byl na území prvního členského státu odejmut, pokud bylo řidičské oprávnění skupiny B uděleno
         dne 1. března 2006 a řidičské oprávnění skupiny D dne 30. dubna 2007, a pokud byl řidičský průkaz vydán v tento naposledy
         uvedený den?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      24      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda s přihlédnutím k čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 91/439, podle něhož
         lze řidičské průkazy pro skupinu D vydat pouze řidičům, kteří jsou již oprávněni řídit vozidla skupiny B, může členský stát
         v souladu s článkem 1 a čl. 8 odst. 2 a 4 této směrnice odmítnout uznání platnosti řidičského průkazu vydaného jiným členským
         státem pro skupiny B a D, zejména s ohledem na skupinu D, pokud bylo držiteli uvedeného řidičského průkazu uděleno řidičské
         oprávnění pro skupinu B před odnětím řidičského oprávnění soudem v prvním členském státě, a pokud řidičské oprávnění pro skupinu
         D bylo uděleno až po tomto odnětí řidičského oprávnění soudem a po uplynutí období zákazu udělit nové řidičské oprávnění,
         který byl uložen zároveň s tímto odnětím.

      25      Je třeba dodat, že předkládající soud uvádí, že ačkoliv byl řidičský průkaz vydán českými orgány pro vozidla skupiny B před
         tím, než L. Apeltovi bylo v Německu odňato řidičské oprávnění soudem, došlo k tomuto vydání poté, co jeho řidičský průkaz
         byl zadržen německými policejními orgány, a že jak toto zadržení, tak odnětí soudem jsou odůvodněna skutečnostmi existujícími
         ke dni vydání řidičského průkazu pro vozidla skupiny B českými orgány. Kromě toho předkládající soud odkazuje na skutečnost,
         že se místo bydliště L. Apelta, uvedené na tomto posledně uvedeném řidičském průkazu, nachází v Německu.

      26      Přitom v souladu s čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 91/439 mohou být řidičské průkazy mimo jiné vydány pouze žadatelům, kteří
         mají obvyklé bydliště na území členského státu, který řidičský průkaz vydal, nebo kteří mohou doložit, že už tam alespoň šest
         měsíců studují.

      27      K poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu je tedy třeba chápat položenou otázku tak, že jejím smyslem je, zda čl. 1
         odst. 2, čl. 5 odst. 1 písm. a), čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2 a 4 směrnice 91/439 brání tomu, aby hostitelský členský
         stát odmítl uznat řidičský průkaz pro vozidla skupiny B a D vydaný jiným členským státem, pokud zaprvé držiteli uvedeného
         řidičského průkazu bylo uděleno řidičské oprávnění pro vozidla skupiny B a přitom nebyla splněna podmínka obvyklého bydliště
         a bylo uděleno poté, co řidičský průkaz vydaný prvním členským státem byl policejními orgány tohoto prvního členského státu
         zadržen, ale bylo uděleno před tím, než bylo v uvedeném prvním členském státě rozhodnuto o odnětí jeho řidičského oprávnění
         soudem, a zadruhé pokud držiteli uvedeného řidičského průkazu bylo uděleno řidičské oprávnění pro vozidla skupiny D poté,
         co bylo rozhodnuto o odnětí řidičského oprávnění soudem a po uplynutí doby zákazu udělit nové řidičské oprávnění.

      28      Podle ustálené judikatury čl. 1 odst. 2 směrnice 91/349 stanoví, že řidičské průkazy vydané v členských státech budou vzájemně
         uznávány bez jakýchkoli formalit. Toto ustanovení členským státům ukládá jasnou a přesnou povinnost, která neponechává žádný
         prostor pro uvážení ohledně opatření, jež mají být přijata k jejímu splnění (rozsudek ze dne 19. května 2011, Grasser, C‑184/10,
         dosud Sb. rozh. s. I-0000, bod 19 a citovaná judikatura).

      29      Členskému státu vydání přísluší ověřit, zda jsou splněny minimální požadavky uložené unijním právem, zejména podmínky týkající
         se bydliště a způsobilosti k řízení, stanovené čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice, a tudíž zda je vydání řidičského průkazu odůvodněno
         (výše uvedený rozsudek Grasser, bod 20 a citovaná judikatura).

      30      Pokud orgány členského státu vydaly řidičský průkaz v souladu s čl. 1 odst. 1 směrnice 91/439, nejsou jiné členské státy oprávněny
         ověřit dodržení podmínek vydání stanovených touto směrnicí. Držení řidičského průkazu vydaného členským státem totiž musí
         být považováno za důkaz toho, že držitel tohoto řidičského průkazu splňoval zmíněné podmínky v den, kdy mu byl průkaz vydán
         (výše uvedený rozsudek Grasser, bod 21 a citovaná judikatura).

      31      Nicméně z rozsudku ze dne 20. listopadu 2008, Weber (C‑1/07, Sb. rozh. s. I‑8571), vyplývá, že čl. 1 odst. 2 a čl. 8 odst. 2
         a 4 směrnice 91/439 nebrání tomu, aby členský stát na svém území odmítl uznat řidičské oprávnění vyplývající z řidičského
         průkazu vydaného jiným členským státem osobě, které bylo na území prvního členského státu odňato řidičské oprávnění, ačkoli
         bylo o tomto odnětí rozhodnuto po vydání uvedeného průkazu, pokud byl tento řidičský průkaz získán v době platnosti opatření
         k dočasnému pozastavení průkazu vydaného v prvním členském státě a jak toto pozastavení, tak uvedené odnětí jsou odůvodněny
         skutečnostmi existujícími ke dni vydání druhého řidičského průkazu.

      32      Ve věci v původním řízení bylo o odnětí řidičského oprávnění soudem rozhodnuto poté, co byl L. Apeltovi českými orgány vydán
         řidičský průkaz pro vozidla skupiny B. Nicméně tento řidičský průkaz byl vydán přesto, že L. Apeltovi byl řidičský průkaz
         v Německu zadržen policejními orgány.

      33      Jak poznamenal předkládající soud, lze uvedené zadržení považovat za pozastavení uvedené v čl. 8 odst. 2 a 4 směrnice 91/439.
         Uvedená směrnice tudíž nebrání tomu, aby německé orgány odmítly uznat na svém území řidičský průkaz vydaný L. Apeltovi českými
         orgány pro vozidla skupiny B, neboť jak zadržení německými policejními orgány, tak odnětí soudem jsou odůvodněna skutečnostmi
         existujícími ke dni vydání tohoto řidičského průkazu.

      34      V každém případě je třeba připomenout, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že se místo bydliště uvedené na zmíněném řidičském
         průkazu nachází v Německu. Přitom nedodržení podmínky obvyklého bydliště ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 91/439
         může samo o sobě odůvodnit odmítnutí členského státu uznat řidičský průkaz vydaný jiným členským státem.

      35      Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že čl. 1 odst. 2, čl. 7 odst. 1 písm. b), jakož i čl. 8 odst. 2 a 4 směrnice 91/439
         nebrání tomu, aby hostitelský členský stát na svém území odmítl uznat řidičský průkaz vydaný jiným členským státem, jestliže
         je na základě údajů uvedených v tomto průkazu prokázáno, že nebyla dodržena podmínka obvyklého bydliště stanovená čl. 7 odst. 1
         písm. b) této směrnice (výše uvedený rozsudek Grasser, bod 33).

      36      Německé orgány byly tudíž oprávněny odmítnout uznat takový řidičský průkaz, jako je průkaz vydaný L. Apeltovi českými orgány
         pro vozidla skupiny B.

      37      Co se týče otázky, zda může členský stát odmítnout uznat takový řidičský průkaz, jako je průkaz vydaný L. Apeltovi českými
         orgány pro vozidla skupiny D, je třeba uvést, že z čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 91/439 vyplývá, že řidičský průkaz pro
         vozidla skupiny D lze vydat pouze řidičům, kteří jsou již oprávněni řídit vozidla skupiny B.

      38      Komise tvrdí, že vzhledem k tomu, že požadavky stanovené pro získání řidičského průkazu pro vozidla skupiny D jsou přísnější
         než požadavky stanovené pro získání řidičského průkazu pro vozidla skupiny B a že L. Apeltovi byl vydán řidičský průkaz pro
         vozidla skupiny D po uplynutí období zákazu podat žádost o nový řidičský průkaz, nemůže datum udělení řidičského oprávnění
         pro vozidla skupiny B uvedené na uvedeném řidičském průkazu pro vozidla skupiny D ovlivnit povinnost vzájemného uznání řidičského
         průkazu stanovenou směrnicí 91/439.

      39      S touto argumentací nelze souhlasit.

      40      V souladu s čl. 3 odst. 1 směrnice 91/439 může řidičský průkaz podle jejího článku 1 opravňovat k řízení vozidel různých skupin.
         V rámci těchto skupin může být v souladu s čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice vydán zvláštní řidičský průkaz pro řízení vozidel
         různých podskupin.

      41      Pro tyto účely opravňuje řidičský průkaz pro vozidla skupiny B k řízení motorových vozidel s maximální přípustnou hmotností
         3500 kilogramů a nejvíce osmi sedadly kromě sedadla řidiče. Naproti tomu řidičský průkaz pro vozidla skupiny D opravňuje k řízení
         motorových vozidel užívaných pro přepravu osob s více než osmi sedadly kromě sedadla řidiče.

      42      Jak uvedl generální advokát v bodě 33 svého stanoviska, toto rozdělení do skupin a podskupin umožňuje upravit minimální požadavky
         pro vydání řidičského průkazu pro každou z těchto skupin jednotlivě.

      43      Přesněji směrnice 91/439 ve svých přílohách II a III stanoví společný základ pro všechny skupiny řidičských průkazů. Vydání
         každého řidičského průkazu je podmíněno splněním minimálních požadavků stanovených tímto společným základem. Jak uvedl generální
         advokát v bodě 37 svého stanoviska, jedná se například o to, aby řidič uměl ovládat své vozidlo tak, aby nevytvářel nebezpečné
         situace, a vhodně reagovat, pokud taková situace nastane, nebo měl znalosti o bezpečné vzdálenosti mezi vozidly, brzdné dráze
         a ovládání dotčeného vozidla na vozovce.

      44      Vedle těchto minimálních požadavků existují pro každou skupinu, a zejména skupinu D zvláštní zkoušky.

      45      V tomto ohledu je třeba uvést, že z bodu 1 druhého pododstavce oddílu I části A přílohy II směrnice 91/439 vyplývá, že každý
         žadatel o řidičské oprávnění jedné skupiny, který již vlastní řidičské oprávnění pro jinou skupinu, nemusí složit teoretickou
         zkoušku týkající se zejména právních předpisů v oblasti provozu na pozemních komunikacích.

      46      Jak ze znění, tak systematiky směrnice 91/439 vyplývá, že řidičský průkaz pro vozidla skupiny B tvoří základ a nezbytnou podmínku
         pro získání řidičského průkazu pro vozidla skupiny D.

      47      Bylo by tedy v rozporu s cílem bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích uvedeným v prvním a čtvrtém bodě odůvodnění směrnice
         91/439, kdyby hostitelský členský stát nemohl odmítnout uznat řidičský průkaz pro vozidla skupiny D vydaný na základě řidičského
         průkazu pro vozidla skupiny B, který je stižen vadou, jež odůvodňuje neuznání tohoto posledně uvedeného průkazu.

      48      Je tudíž třeba konstatovat, že pokud členský stát může na základě směrnice 91/439 odmítnout uznat platnost řidičského průkazu
         pro vozidla skupiny B vydaného orgány jiného členského státu, je rovněž oprávněn neuznat platnost řidičského průkazu pro vozidla
         skupiny D vydaného na základě uvedeného řidičského průkazu pro vozidla skupiny B.

      49      Vzhledem k tomu, že řidičský průkaz pro vozidla skupiny B vydaný českými orgány L. Apeltovi je stižen vadou, která odůvodňuje
         jeho neuznání, nebrání čl. 1 odst. 2, čl. 5 odst. 1 písm. a), čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2 a 4 směrnice 91/439 tomu,
         aby německé orgány odmítly uznat rovněž řidičský průkaz pro vozidla skupiny D vydaný L. Apeltovi českými orgány na základě
         jeho řidičského průkazu skupiny B.

      50      S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 2, čl. 5 odst. 1 písm. a), čl. 7 odst. 1
         písm. b) a čl. 8 odst. 2 a 4 směrnice 91/439 nebrání tomu, aby hostitelský členský stát odmítl uznat řidičský průkaz pro vozidla
         skupiny B a D vydaný jiným členským státem, zaprvé pokud držiteli uvedeného řidičského průkazu bylo uděleno řidičské oprávnění
         pro vozidla skupiny B a přitom nebyla splněna podmínka obvyklého bydliště a bylo uděleno poté, co řidičský průkaz vydaný prvním
         členským státem byl policejními orgány tohoto prvního členského státu zadržen, ale bylo uděleno před tím, než bylo v uvedeném
         prvním členském státě rozhodnuto o odnětí řidičského oprávnění soudem, a zadruhé pokud držiteli uvedeného řidičského průkazu
         bylo uděleno řidičské oprávnění pro vozidla skupiny D poté, co bylo rozhodnuto o odnětí řidičského oprávnění soudem, a poté,
         co uplynula doba zákazu udělit nové řidičské oprávnění.

       K druhé otázce
      51      Vzhledem k tomu, že skutkové okolnosti sporu v původním řízení nastaly v letech 2006 a 2007, tedy před tím, než bylo možné
         použít čl. 11 odst. 4 směrnice 2006/126, není třeba na druhou otázku odpovídat.

       K nákladům řízení
      52      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 1 odst. 2, čl. 5 odst. 1 písm. a), čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2 a 4 směrnice Rady 91/439/EHS ze dne 29. července
            1991 o řidičských průkazech, ve znění směrnice Komise 2000/56/ES ze dne 14. září 2000, nebrání tomu, aby hostitelský členský
            stát odmítl uznat řidičský průkaz pro vozidla skupiny B a D vydaný jiným členským státem, zaprvé pokud držiteli uvedeného
            řidičského průkazu bylo uděleno řidičské oprávnění pro vozidla skupiny B a přitom nebyla splněna podmínka obvyklého bydliště
            a bylo uděleno poté, co řidičský průkaz vydaný prvním členským státem byl policejními orgány tohoto prvního členského státu
            zadržen, ale bylo uděleno před tím, než bylo v uvedeném prvním členském státě rozhodnuto o odnětí řidičského oprávnění soudem,
            a zadruhé pokud držiteli uvedeného řidičského průkazu bylo uděleno řidičské oprávnění pro vozidla skupiny D poté, co bylo
            rozhodnuto o odnětí řidičského oprávnění soudem, a poté, co uplynula doba zákazu udělit nové řidičské oprávnění.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 20. září 2016.#Ledra Advertising Ltd a další v. Evropská komise a Evropská centrální banka.#Kasační opravný prostředek – Program na podporu stability Kyperské republiky – Memorandum o porozumění o politice zvláštní hospodářské podmíněnosti uzavřené mezi Kyperskou republikou a Evropským mechanismem stability dne 26. dubna 2013 – Úkoly Evropské komise a Evropské centrální banky – Mimosmluvní odpovědnost Evropské unie – Článek 340 druhý pododstavec SFEU – Podmínky – Povinnost zajistit slučitelnost tohoto memoranda o porozumění s unijním právem.#Spojené věci C-8/15 P až C-10/15 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      20. září 2016 (
            *1
         )
      [znění opravené usnesením ze dne 20. prosince 2017]
      „Kasační opravný prostředek – Program na podporu stability Kyperské republiky – Memorandum o porozumění o politice zvláštní hospodářské podmíněnosti uzavřené mezi Kyperskou republikou a Evropským mechanismem stability dne 26. dubna 2013 – Úkoly Evropské komise a Evropské centrální banky – Mimosmluvní odpovědnost Evropské unie – Článek 340 druhý pododstavec SFEU – Podmínky – Povinnost zajistit slučitelnost tohoto memoranda o porozumění s unijním právem“
      Ve spojených věcech C‑8/15 P až C‑10/15 P,
      jejichž předmětem jsou tři kasační opravné prostředky podle článku 56 Statutu Soudního dvora Evropské unie podané dne 9. ledna 2015,

         Ledra Advertising Ltd, se sídlem v Nikósii (Kypr) (C‑8/15 P),

         Andreas Eleftheriou, s bydlištěm v Limassolu (Kypr) (C‑9/15 P),

         Eleni Eleftheriou, s bydlištěm v Limassolu (C‑9/15 P),

         Lilia Papachristofi, s bydlištěm v Limassolu (C‑9/15 P),

         Christos Theophilou, s bydlištěm v Nikósii (C‑10/15 P),

         Eleni Theophilou, s bydlištěm v Nikósii (C‑10/15 P),
      zastoupení A. Paschalidesem, dikigoros, A. Paschalidou, barrister, a A. Rizou, QC, zmocněnými M. C. Paschalidesem, solicitor,
      účastníci řízení podávající kasační opravné prostředky (navrhovatelé),
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:

         Evropská komise, zastoupená J.-P. Keppennem a M. Konstantinidisem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      [ve znění oprav provedených usnesením ze dne 20. prosince 2017] Evropská centrální banka (ECB), zastoupená G. Várhelyim, K. Laurinavičiusem a O. Heinzem, jako zmocněnci, ve spolupráci s H.-G. Kamannem, Rechtsanwalt,
      žalované v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát)
      ve složení K. Lenaerts, předseda, A. Tizzano, místopředseda, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadžev (zpravodaj) a D. Šváby, předsedové senátů, A. Rosas, E. Juhász, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, M. Vilaras a E. Regan, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Illéssy, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. února 2016,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 21. dubna 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svými kasačními opravnými prostředky se Ledra Advertising Ltd ve věci C‑8/15 P, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou a Lilia Papachristofi ve věci C‑9/15 P a Christos Theophilou a Eleni Theophilou ve věci C‑10/15 P domáhají zrušení usnesení Tribunálu Evropské unie ze dne 10. listopadu 2014, Ledra Advertising v. Komise a ECB (T‑289/13, EU:T:2014:981), ze dne 10. listopadu 2014, Eleftheriou a Papachristofi v. Komise a ECB (T‑291/13, nezveřejněné, EU:T:2014:978), a ze dne 10. listopadu 2014, Theophilou v. Komise a ECB (T‑293/13, nezveřejněné, EU:T:2014:979) (dále jen „napadená usnesení“), jimiž Tribunál prohlásil za zčásti nepřípustné a za zčásti neopodstatněné jejich žaloby znějící zaprvé na zrušení bodů 1.23 až 1.27 memoranda o porozumění o politice zvláštní hospodářské podmíněnosti uzavřeného mezi Kyperskou republikou a Evropským mechanismem stability (EMS) dne 26. dubna 2013 (dále jen „memorandum o porozumění ze dne 26. dubna 2013“) a zadruhé na náhradu škody způsobené podle navrhovatelů v důsledku zahrnutí uvedených bodů do tohoto memoranda o porozumění a porušení povinnosti Evropské komise vykonávat dohled.

            Právní rámec

         Smlouva o EMS

               2

               Dne 2. února 2012 byla v Bruselu (Belgie) uzavřena Smlouva o zřízení Evropského mechanismu stability mezi Belgickým královstvím, Spolkovou republikou Německo, Estonskou republikou, Irskem, Řeckou republikou, Španělským královstvím, Francouzskou republikou, Italskou republikou, Kyperskou republikou, Lucemburským velkovévodstvím, Maltou, Nizozemským královstvím, Rakouskou republikou, Portugalskou republikou, Republikou Slovinsko, Slovenskou republikou a Finskou republikou (dále jen „Smlouva o EMS“; citace z uvedené smlouvy použité ve znění tohoto rozsudku jsou neoficiálním překladem). Tato smlouva vstoupila v platnost dne 27. září 2012.

               3

               Bod 1 odůvodnění Smlouvy o EMS zní takto:
               „Evropská rada se dne 17. prosince 2010 shodla na tom, že je potřeba, aby členské státy eurozóny vytvořily stálý mechanismus stability. Evropský mechanismus stability (EMS) bude plnit úlohu, kterou v současné době plní Evropský nástroj finanční stability (EFSF) a Evropský mechanismus finanční stabilizace (EFSM) a která spočívá v poskytování finanční pomoci členským státům eurozóny v případě potřeby.“

               4

               V souladu s články 1 a 2 a čl. 32 odst. 2 uvedené smlouvy mezi sebou smluvní strany této smlouvy, a sice členské státy, jejichž měnou je euro, zřizují mezinárodní finanční instituci s názvem „Evropský mechanismus stability“ (EMS), která má právní subjektivitu.

               5

               Článek 4 odst. 1 a 3 a čl. 4 odst. 4 první pododstavec Smlouvy o EMS stanoví:
               „1.   EMS má radu guvernérů a správní radu, jakož i generálního ředitele a potřebné zaměstnance.
               [...]
               3.   K přijetí rozhodnutí vzájemnou dohodou se vyžaduje jednomyslný souhlas hlasujících členů. Zdržení se hlasování není překážkou přijetí rozhodnutí vzájemnou dohodou.
               4.   Odchylně od odstavce 3 se použije naléhavý hlasovací postup, jestliže se Komise a [Evropská centrální banka (ECB)] shodnou na tom, že nebude-li naléhavě přijato rozhodnutí o poskytnutí nebo o provedení finanční pomoci stanovené v článcích 13 až 18, ohrozí to hospodářskou a finanční udržitelnost eurozóny. [...]“

               6

               Článek 5 odst. 3 Smlouvy o EMS stanoví, že „[z]asedání rady guvernérů [EMS] se mohou účastnit jako pozorovatelé člen Evropské komise odpovědný za hospodářské a měnové záležitosti a prezident [Evropské centrální banky], jakož i předseda Euroskupiny (není-li sám předsedou nebo členem rady guvernérů)“.

               7

               Článek 6 odst. 2 Smlouvy o EMS stanoví, že „[č]len Evropské komise odpovědný za hospodářské a měnové záležitosti a prezident [Evropské centrální banky] mohou každý jmenovat jednoho pozorovatele [do správní rady EMS]“.

               8

               Článek 12 Smlouvy o EMS zakotvuje zásady, jimiž se řídí podpora stability, a ve svém odstavci 1 stanoví:
               „Je‑li to nezbytné k zajištění finanční stability eurozóny jako celku a jejích členských států, může EMS poskytnout členovi EMS podporu stability, jež podléhá přísné podmíněnosti přizpůsobené zvolenému nástroji finanční pomoci. Tato podmíněnost může mít zejména podobu makroekonomického ozdravného programu nebo povinnosti nadále splňovat předem stanovené podmínky pro poskytnutí podpory.“

               9

               Postup pro poskytnutí podpory stability členovi EMS je v článku 13 Smlouvy o EMS popsán následovně:
               „1.   Člen EMS může předložit žádost o podporu stability předsedovi rady guvernérů. V této žádosti se uvede nástroj nebo nástroje finanční pomoci, které mohou připadat v úvahu. Po obdržení této žádosti pověří předseda rady guvernérů Evropskou komisi v součinnosti s ECB:

                        a)

                        posouzením, zda je dáno riziko pro finanční stabilitu eurozóny jako celku nebo jejích členských států, ledaže již ECB předložila analýzu podle čl. 18 odst. 2;

                        b)

                        posouzením, zda je veřejný dluh udržitelný. Je-li to účelné a možné, mělo by být toto posouzení provedeno ve spolupráci s [Mezinárodním měnovým fondem (MMF)];

                        c)

                        posouzením skutečné či potenciální potřeby financování dotyčného člena EMS.

                  2.   Na základě žádosti člena EMS a posouzení provedeného podle odstavce 1 může rada guvernérů v zásadě rozhodnout o poskytnutí podpory stability dotyčnému členovi EMS v podobě programu finanční pomoci.
               3.   Přijme-li rada guvernérů rozhodnutí podle odstavce 2, pověří Evropskou komisi, aby v součinnosti s ECB – a pokud možno společně s MMF – s dotyčným členem EMS vyjednala memorandum o porozumění, v němž bude podrobně vymezena podmíněnost, s níž je tento program finanční pomoci spojen. Obsah memoranda o porozumění bude odrážet závažnost nedostatků, které je třeba řešit, a zvolený nástroj finanční pomoci. Generální ředitel EMS souběžně připraví návrh dohody o programu finanční pomoci, ve kterém se upřesní finanční podmínky a pravidla pomoci a zvolené nástroje a který přijímá rada guvernérů.
               Memorandum o porozumění musí být plně slučitelné s opatřeními na koordinaci hospodářských politik upravenými [Smlouvou o FEU], zejména s veškerými akty práva Evropské unie, včetně veškerých stanovisek, varování, doporučení nebo rozhodnutí určených dotyčnému členovi EMS.
               4.   Evropská komise podepíše memorandum o porozumění jménem EMS, pokud splňuje podmínky stanovené v odstavci 3 a pokud bylo schváleno radou guvernérů.
               5.   Správní rada schválí dohodu o programu finanční pomoci, jež upřesňuje finanční aspekty poskytované podpory stability a případně i pravidla pro vyplacení první tranše pomoci.
               [...]
               7.   Evropská komise dbá v součinnosti s ECB a pokud možno společně s MMF na dodržování podmíněnosti, s níž je program finanční pomoci spojen.“

         Memorandum o porozumění ze dne 26. dubna 2013

               10

               Body 1.23 až 1.27 memoranda o porozumění ze dne 26. dubna 2013 (dále jen „sporné body“), nadepsané „Restrukturalizace a řešení situace Cyprus Popular Bank a Bank of Cyprus“, znějí takto:

                        „1.23.

                        Z již zmíněného posouzení finanční a účetní hodnoty vyplynulo, že se dvě největší kyperské banky nacházejí v platební neschopnosti. K nápravě této situace zahájila vláda provádění plánu řešení a zásadní restrukturalizace. Aby se zabránilo budoucímu nárůstu nerovnovážné situace a zajistilo obnovení životaschopnosti odvětví při současném zachování hospodářské soutěže, byla přijata strategie nevyžadující použití peněz daňových poplatníků; tato strategie sestává ze čtyř složek.

                        1.24.

                        Zaprvé byla prodána veškerá aktiva spojená s Řeckem, odhadované v nejhorším případě na 16,4 miliardy eur (včetně úvěrů v oblasti námořní dopravy), jakož i veškeré s Řeckem spojené závazky, odhadované v nejhorším případě na 15 miliard eur. Nabyvatelem těchto řeckých aktiv a pasiv se stala Piraeus Bank, jejíž restrukturalizaci provedou řecké orgány. Prodej byl uskutečněn na základě dohody podepsané dne 26. března 2013. Jelikož účetní hodnota aktiv činila 19,2 miliardy eur, tento prodej umožnil podstatně snížit objem vzájemných pohledávek mezi Řeckem a Kyprem.

                        1.25.

                        Co se týče pobočky [Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd (dále jen „Cyprus Popular Bank“)] ve Spojeném království, veškeré vklady byly převedeny na britskou dceřinou společnost [Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd (dále jen „Bank of Cyprus“)]. Související aktiva byla včleněna do Bank of Cyprus.

                        1.26.

                        Zadruhé Bank of Cyprus přebírá – postupem spočívajícím v nákupu a sloučení – kyperská aktiva Cyprus Popular Bank v jejich reálné hodnotě, jakož i v nominální hodnotě její pojištěné vklady a její poskytování krizové pomoci v oblasti likvidity. Nepojištěné vklady Cyprus Popular Bank zůstanou i nadále v původním subjektu. Cílem je, aby hodnota převáděného majetku byla vyšší než převedené závazky, tak aby rozdíl odpovídal rekapitalizaci Bank of Cyprus prováděné Cyprus Popular Bank do výše 9 % převedených rizikově vážených aktiv. Rekapitalizace Bank of Cyprus se provede tak, aby tato banka po ukončení programu dosáhla prahové hodnoty pro poměr kmenového kapitálu (core tier 1 ratio) ve výši 9 % za nepříznivých podmínek zátěžového testu, což by mělo přispět k obnovení důvěry a k normalizaci podmínek financování. Převod 37,5 % nepojištěných vkladů v Bank of Cyprus na akcie třídy A spojené s plnými hlasovacími právy a právy na dividendy pokryje společně s dodatečnými vklady do vlastního kapitálu z někdejšího subjektu Cyprus Popular Bank největší část kapitálových potřeb. Část zbývajících nepojištěných vkladů Bank of Cyprus bude dočasně zmrazena.

                        1.27.

                        Zatřetí bude do konce června 2013 provedeno podrobnější a aktualizované nezávislé ocenění aktiv Bank of Cyprus a Cyprus Popular Bank v souladu s požadavky rámce pro řešení problémů bank, s cílem zajistit dosažení cílů kapitalizace. Za tímto účelem budou po konzultaci s Evropskou komisí, ECB a MMF nejpozději do poloviny dubna 2013 dohodnuty podmínky provedení nezávislého ocenění. Po provedení tohoto ocenění bude v případě potřeby uskutečněna další přeměna nepojištěných vkladů na akcie třídy A tak, aby bylo po ukončení programu zajištěno dosažení cíle minimálního poměru kapitálu core tier 1 ve výši 9 % rizikově vážených aktiv. Pokud by ohledně tohoto cíle došlo k překapitalizování Bank of Cyprus, přistoupí se ke zpětnému odkupu akcií, aby bylo možno vyplatit vkladatele ve výši částky odpovídající tomuto překapitalizování.“

         Vnitrostátní právo

               11

               Na základě čl. 3 odst. 1 a čl. 5 odst. 1 O peri exiyiansis pistotikon kai allon idrimaton nomos (zákona o ozdravení úvěrových institucí a dalších finančních institucí) ze dne 22. března 2013, [EE, příloha I (I), č. 4379, 22.3.2013, dále jen „zákon ze dne 22. března 2013“] byla Kentriki Trapeza tis Kyprou (Kyperská centrální banka, dále jen „KCB“) společně s Ypourgeio Oikonomikon (ministerstvem financí) pověřena ozdravením finančních institucí dotčených uvedeným zákonem. Článek 12 odst. 1 zákona ze dne 22. března 2013 za tímto účelem zaprvé stanoví, že KCB může opatřením provést restrukturalizaci dluhů a závazků dotčené instituce, a to snížením, přeměnou, stanovením nových lhůt splatnosti či novací jmenovitého kapitálu anebo zůstatku jakýchkoli stávajících nebo budoucích pohledávek vůči této instituci, popřípadě konverzí dluhopisů do vlastního kapitálu. Zadruhé tento článek stanoví, že pro účely čl. 2 pátého pododstavce zákona ze dne 22 března 2013 jsou z těchto opatření vyloučeny „pojištěné vklady“. Mezi účastníky řízení je nesporné, že se jedná o vklady do 100000 eur.

               12

               To peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 103 [nařízení z roku 2013 o ozdravení vlastními prostředky Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd, regulační správní akt č. 103, EE, příloha III(I), č. 4645, 29.3.2013, s. 769, dále jen „nařízení č. 103“] zavádí rekapitalizaci Bank of Cyprus, a to zejména na náklady jejích nepojištěných vkladatelů, jejích akcionářů a držitelů jejích dluhopisů tak, aby mohla pokračovat v poskytování bankovních služeb. Nepojištěné vklady tak byly přeměněny na akcie Bank of Cyprus (37,5 % z každého nepojištěného vkladu), na převoditelné cenné papíry Bank of Cyprus, a to buď na akcie, nebo na vklady (22,5 % z každého nepojištěného vkladu), a na cenné papíry, jež může KCB převést na vklady (40 % každého nepojištěného vkladu). Toto nařízení vstoupilo v souladu se svým článkem 10 v platnost dne 29. března 2013 v 6:00 hodin.

               13

               Článek 2 ve spojení s článkem 5 to Peri tis Polisis Orismenon Ergasion tis Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 104 [nařízení z roku 2013 o prodeji některých činností Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd, regulační [nelegislativní] správní akt č. 104, EE, příloha III(I), č. 4645, 29.3.2013, s. 781, dále jen „nařízení č. 104“] stanoví, že dne 29. března 2013 v 6:10 hodin dojde k převodu některých aktiv a pasiv Cyprus Popular Bank, a to včetně vkladů nižších než 100000 eur, na Bank of Cyprus. Vklady převyšující částku 100000 eur byly ponechány v Cyprus Popular Bank až do její likvidace.

            Skutečnosti předcházející sporům

               14

               Během prvních měsíců roku 2012 zaznamenaly některé banky se sídlem na Kypru včetně Cyprus Popular Bank a Bank of Cyprus finanční potíže. Kyperská republika tehdy považovala za nezbytné provést rekapitalizaci těchto bank a za tímto účelem předložila předsedovi Euroskupiny žádost o finanční pomoc z EFSF nebo z EMS.

               15

               V prohlášení ze dne 27. června 2012 Euroskupina uvedla, že požadovanou finanční pomoc poskytne EFSF nebo EMS v rámci makroekonomického ozdravného programu, který bude konkretizován v memorandu o porozumění, o němž budou vedena jednání mezi Evropskou komisí ve spolupráci s ECB a MMF na jedné straně a kyperskými orgány na straně druhé.

               16

               Kyperská republika a ostatní členské státy, jejichž měnou je euro, dospěly v březnu 2013 k politické dohodě o návrhu memoranda o porozumění. Euroskupina ve svém prohlášení ze dne 16. března 2013 tuto dohodu uvítala a připomněla několik plánovaných ozdravných opatření, včetně zavedení daně z bankovních vkladů. Euroskupina uvedla, že vzhledem k těmto souvislostem zastává názor, že poskytnutí finanční pomoci schopné zajistit finanční stabilitu Kyperské republiky a eurozóny je v zásadě odůvodněné, a vyzvala zúčastněné strany k urychlení probíhajících jednání.

               17

               Dne 18. března 2013 nařídila Kyperská republika na dny 19. a 20. března 2013 uzavření bank. Kyperské orgány rozhodly, že uzavření bank prodlouží až do 28. března 2013, aby se zabránilo hromadnému vybírání vkladů.

               18

               Dne 19. března 2013 zamítl kyperský parlament návrh kyperské vlády na vydání zákona o zavedení daně ze všech bankovních vkladů na Kypru. Kyperský parlament následně přijal zákon ze dne 22. března 2013.

               19

               V prohlášení ze dne 25. března 2013 Euroskupina uvedla, že dosáhla dohody s kyperskými orgány o základních prvcích budoucího makroekonomického ozdravného programu, který má podporu všech členských států, jejichž měnou je euro, jakož i Komise, ECB a MMF. Euroskupina kromě toho přivítala plány na restrukturalizaci finančního sektoru zmiňované v příloze tohoto prohlášení.

               20

               Dne 25. března 2013 zahájil guvernér KCB proces ozdravení Bank of Cyprus a Cyprus Popular Bank. Dne 29. března 2013 byla za tímto účelem na základě zákona ze dne 22. března 2013 zveřejněna nařízení č. 103 a 104.

               21

               V okamžiku, kdy tato nařízení nabyla účinnosti, byli navrhovatelé vlastníky účtů u Bank of Cyprus nebo Cyprus Popular Bank. Uplatnění opatření stanovených uvedenými nařízeními způsobilo podstatné snížení hodnoty jejich vkladů, kterou navrhovatelé přesně vyčíslili.

               22

               Rada guvernérů EMS na svém zasedání konaném dne 24. dubna 2013:

                        –

                        rozhodla v souladu s návrhem generálního ředitele EMS o poskytnutí podpory stability Kyperské republice v podobě programu finanční pomoci;

                        –

                        schválila návrh memoranda o porozumění, sjednaný mezi Komisí a Kyperskou republikou za spolupráce s ECB a MMF;

                        –

                        zmocnila Komisi k podpisu tohoto memoranda o porozumění jménem EMS.

               23

               Memorandum o porozumění ze dne 26. dubna 2013 bylo podepsáno ministrem financí Kyperské republiky, guvernérem KCB a jménem EMS místopředsedou Komise O. Rehnem.

               24

               Dne 8. května 2013 schválila správní rada EMS dohodu o programu finanční pomoci, jakož i navrhovaný způsob vyplacení první tranše pomoci Kyperské republice. Tato tranše byla rozdělena do dvou plateb provedených dne 13. května 2013 (2 miliardy eur) a 26. června 2013 (1 miliarda eur). Druhá tranše pomoci v řádu 1,5 miliardy eur byla vyplacena dne 27. září 2013.

            Řízení před Tribunálem a napadená usnesení

               25

               Návrhy došlými kanceláři Tribunálu dne 24. května 2013 podali navrhovatelé tři žaloby směřující k tomu, aby:

                        –

                        bylo Komisi a ECB uloženo, aby navrhovatelům vyplatily náhradu odpovídající snížení hodnoty jejich jednotlivých vkladů;

                        –

                        „dále, popř. podpůrně“ zrušil sporné body a

                        –

                        přednostně přezkoumal žalobu a před provedením tohoto přezkumu přijal „nezbytná předběžná opatření na základě článku [279 SFEU] k zachování [jejich] postavení, aniž by tím byla jakkoli ovlivněna stabilizační podpora poskytnutá [Kyperské republice]“.

               26

               Samostatnými podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 24. září 2013 a 1. října 2013 vznesly Komise a Evropská centrální banka na základě článku 114 jednacího řádu Tribunálu námitky nepřípustnosti.

               27

               Napadenými usneseními Tribunál žaloby jako celek odmítl, a to zčásti jako nepřípustné a zčásti pro zjevnou neexistenci jakéhokoli právního základu.

            Návrhová žádání účastníků řízení

               28

               Navrhovatelé navrhují, aby Soudní dvůr:

                        –

                        zrušil napadená usnesení ve vztahu k prvním dvěma návrhovým žádáním v prvním stupni, a sice k návrhu na náhradu škody a k návrhu na zrušení sporných bodů, a

                        –

                        aby věci vrátil Tribunálu k novému posouzení.

               29

               Evropská komise a ECB navrhují, aby Soudní dvůr:

                        –

                        kasační opravné prostředky zamítl a

                        –

                        uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.

               30

               Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 21. srpna 2015 byly věci C‑8/15 P až C‑10/15 P spojeny pro účely ústní části řízení i rozsudku.

            Ke kasačním opravným prostředkům

               31

               Na podporu svých kasačních opravných prostředků se navrhovatelé dovolávají důvodu vycházejícího z pochybení, kterých se dopustil Tribunál při posuzování podmínek vzniku mimosmluvní odpovědnosti Unie.

               32

               Komise a ECB tvrdí, že kasační opravné prostředky jsou nepřípustné, a doplňují, že důvod, který je na podporu kasačních opravných prostředků uváděn, je každopádně třeba zamítnout jakožto neopodstatněný.

         K přípustnosti

               33

               Komise a ECB namítají nepřípustnost kasačních opravných prostředků, a to proto, že navrhovatelé převážně pouze opakují žalobní důvody, které uplatňovali již před Tribunálem, a že zpochybňují posouzení skutkových okolností ze strany Tribunálu, pokud jde o různé důkazní prostředky, které byly předloženy.

               34

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s článkem 256 SFEU a čl. 58 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie je kasační opravný prostředek omezen na právní otázky a musí se zakládat na důvodech vycházejících z nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti Tribunálu, z nedostatků řízení před Tribunálem, které poškozují zájmy účastníka řízení podávajícího kasační opravný prostředek, či z porušení unijního práva Tribunálem (viz zejména rozsudek ze dne 4. září 2014, Španělsko v. Komise, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, bod 42 a citovaná judikatura).

               35

               Mimoto z článku 256 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, jakož i z čl. 168 odst. 1 písm. d) a čl. 169 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení se navrhovatel domáhá, jakož i právní argumenty, kterými je tento návrh konkrétně podpořen (viz zejména rozsudky ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, bod 34, a ze dne 4. září 2014, Španělsko v. Komise, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, bod 43).

               36

               Z článku 169 odst. 2 tohoto jednacího řádu plyne zejména požadavek, aby v rámci dovolávaných žalobních důvodů a právních argumentů byly přesně identifikovány ty body odůvodnění rozhodnutí Tribunálu, které jsou napadány.

               37

               Požadavky kladené na odůvodnění vyplývající z těchto ustanovení tedy nesplňuje kasační opravný prostředek, který se omezuje na opakování nebo doslovné převzetí důvodů a argumentů, které byly uplatněny před Tribunálem, včetně těch, které byly založeny na skutečnostech jím výslovně zamítnutých. Takový kasační opravný prostředek totiž ve skutečnosti představuje návrh směřující k dosažení prostého nového přezkumu žaloby podané Tribunálu, což je mimo pravomoc Soudního dvora (viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Španělsko v. Komise, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, bod 44 a citovaná judikatura).

               38

               Jestliže však navrhovatel zpochybňuje výklad nebo použití unijního práva ze strany Tribunálu, mohou být právní otázky přezkoumané v prvním stupni v rámci kasačního opravného prostředku znovu projednány. Kdyby navrhovatel nemohl tímto způsobem založit svůj kasační opravný prostředek na důvodech a argumentech již použitých před Tribunálem, bylo by totiž řízení o kasačním opravném prostředku zčásti zbaveno svého smyslu (viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Španělsko v. Komise, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, bod 45 a citovaná judikatura).

               39

               V projednávané věci má důvod navrhovatelů prokazovat neexistenci nebo nedostatečné odůvodnění napadených usnesení a zpochybnit odpověď, kterou dal Tribunál na právní otázky, které může Soudní dvůr v rámci kasačního opravného prostředku přezkoumat.

               40

               Kromě toho je sice pravda, že struktura argumentace rozvinuté navrhovateli v rámci jejich kasačních opravných prostředků postrádá na důslednosti, je však třeba konstatovat, že v souladu s čl. 169 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora jsou v nich označeny zpochybňované body odůvodnění napadených usnesení, jakož i právní argumenty, které Soudnímu dvoru umožňují, aby se zhostil přezkumu legality, který mu přísluší.

               41

               Z toho plyne, že kasační opravné prostředky jsou přípustné.

         K věci samé

         Argumentace navrhovatelů

               42

               Navrhovatelé Tribunálu vytýkají, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 45 napadených usnesení rozhodl, že úkoly svěřené Komisi a ECB v sobě nezahrnují výkon žádné vlastní rozhodovací pravomoci. Tribunál tím pominul čl. 13 odst. 4 smlouvy o EMS, když nepřihlédl k okolnosti, že Komise podepsala memorandum o porozumění ze dne 26. dubna 2013, i když toto memorandum o porozumění podle jejich názoru obsahuje protiprávní podmínku. Těmi, kdo skutečně odpovídají za vnitřní rekapitalizaci dotčených kyperských bank, jsou tedy Komise a ECB.

               43

               V tomto ohledu navrhovatelé uvádějí, že před Tribunálem hájili tezi, že skutečnou příčinou poklesu hodnoty jejich vkladů byly podmínky, které byly navázány na program finanční pomoci poskytnuté Kyperské republice, a způsob, jakým Komise a ECB splnění těchto podmínek požadovaly. Tento členský stát byl Komisí a ECB ve skutečnosti donucen, aby pod dohledem úředníků těchto orgánů, kteří za tímto účelem naléhavě zasáhli, přijal nařízení č. 103 a 104. Navrhovatelé v tomto ohledu upřesňují, že Kyperská republika podala žádost o program finanční pomoci, aby mohlo dojít k rekapitalizaci Cyprus Popular Bank a Bank of Cyprus, a nikoli proto, aby k řešení jejich situace došlo prostřednictvím předčasného použití nástroje rekapitalizace z vnitřních zdrojů. Komise a ECB podle navrhovatelů naproti tomu od počátku zastávaly postoj, že je třeba tento nástroj použít.

               44

               Navrhovatelé vytýkají Tribunálu, že nereagoval na jejich argumenty mající prokázat určující povahu role, kterou hrály uvedené orgány v rámci přijímání memoranda o porozumění ze dne 26. dubna 2013, a tedy při vzniku finanční újmy související s rekapitalizací Bank of Cyprus a restrukturalizací Cyprus Popular Bank.

               45

               Navrhovatelé rovněž tvrdí, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když přezkoumával jejich argument, že Komise se zdržela dohledu nad tím, aby bylo memorandum o porozumění ze dne 26. dubna 2013 slučitelné s unijním právem.

               46

               Navrhovatelé tak Tribunálu vytýkají, že adekvátně nezohlednil domnělou nečinnost Komise, i když podle bodu 164 rozsudku ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), platí, že úkoly svěřené Komisi Smlouvou o EMS jí umožňují, jak je to stanoveno v čl. 13 odst. 3 a 4 této smlouvy, dohlížet na slučitelnost memorand o porozumění, která uzavírá EMS, s unijním právem a podle bodu 174 tohoto rozsudku musí být memorandum o porozumění, které se vyjedná s členským státem žádajícím o podporu stability, na základě čl. 13 odst. 3 této smlouvy plně slučitelné s unijním právem. Soudní dvůr dal tedy na srozuměnou, že podmíněnost, která je na program finanční pomoci navázána, musí být v souladu s unijním právem.

               47

               Uplatnění rekapitalizace z vnitřních zdrojů jako je to, které je uvedeno ve sporných bodech, je podle nich přitom zjevným porušením vlastnického práva, což je v rozporu s čl. 17 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a článkem 1 dodatkového protokolu č. 1 k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950.

               48

               Komise a ECB opodstatněnost argumentů rozvinutých navrhovateli zpochybňují.

         Závěry Soudního dvora

               49

               V rámci svého důvodu kasačního opravného prostředku zpochybňují navrhovatelé posouzení provedené Tribunálem v otázce role Komise a ECB při přijímání memoranda o porozumění ze dne 26. dubna 2013. Uvádějí zejména to, že tyto orgány jsou skutečnými původci rekapitalizace z vnitřních zdrojů, ke které na Kypru došlo, a že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když přezkoumával jejich argument o tom, že se Komise zdržela dohledu nad tím, aby bylo memorandum o porozumění ze dne 26. dubna 2013 slučitelné s unijním právem.

               50

               Tento důvod kasačního opravného prostředku se zaprvé týká bodů 44 až 47 napadených usnesení, v nichž Tribunál uvedl, že Komise ani ECB u zrodu přijetí memoranda o porozumění ze dne 26. dubna 2013 nestály, a proto konstatoval, že nemá pravomoc k rozhodování o žalobách na náhradu škody v rozsahu, ve kterém se tyto žaloby opíraly o protiprávnost sporných bodů. Zadruhé se týká bodů 48 až 54 napadených usnesení, v nichž Tribunál v podstatě rozhodl, že navrhovatelé dostatečně neprokázali, že škoda, která jim měla vzniknout, byla způsobena tím, že Komise porušila domnělou povinnost zajistit slučitelnost memoranda o porozumění ze dne 26. dubna 2013 s unijním právem.

               51

               V bodě 44 napadených usnesení Tribunál uvedl, že uvedené memorandum o porozumění bylo přijato společně EMS a Kyperskou republikou a že – jak vyplývá z čl. 13 odst. 4 Smlouvy o EMS – Komise podepisuje memorandum o porozumění pouze jménem EMS. Následně s odkazem na bod 161 rozsudku ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), Tribunál v bodě 45 uvedených usnesení připomněl, že i když Smlouva o EMS Komisi a ECB svěřuje některé úkoly spojené s uskutečňováním cílů této smlouvy, funkce svěřené Komisi a ECB v rámci Smlouvy o EMS v sobě nezahrnují žádnou vlastní rozhodovací pravomoc, a dále, že činnost vykonávaná oběma těmito orgány v rámci téže smlouvy zavazuje pouze EMS.

               52

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že – jak to plyne z prohlášení Euroskupiny ze dne 27. června 2012 – byly Komise a ECB pověřeny, aby s kyperskými orgány vyjednaly makroekonomický ozdravný program, který bude konkretizován v memorandu o porozumění. Tím, že se Komise a ECB účastnily vyjednávání s kyperskými orgány, že poskytovaly technickou podporu, dávaly rady a navrhovaly vodítka, jednaly v mezích pravomocí, které jim svěřuje čl. 13 odst. 3 Smlouvy o EMS. Taková účast Komise a ECB na procesu vedoucím k podpisu memoranda o porozumění ze dne 26. dubna 2013, jakou toto ustanovení předvídá, přitom neumožňuje označit toto memorandum o porozumění za akt, který jim je přičitatelný.

               53

               Jak totiž zdůraznil Soudní dvůr v bodě 161 rozsudku ze dne 27. listopadu 2012, Pringle, (C‑370/12, EU:C:2012:756), jakkoli jsou funkce svěřené Komisi a ECB v rámci Smlouvy o EMS významné, nezahrnují v sobě žádnou vlastní rozhodovací pravomoc. Činnost vykonávaná těmito dvěma orgány v rámci téže smlouvy navíc zavazuje pouze EMS.

               54

               Mimoto jak uvedl generální advokát v bodě 53 svého stanoviska, okolnost, že jeden nebo vícero unijních orgánů mohou v rámci EMS hrát určitou roli, nemění povahu aktů EMS, které nespadají do právního řádu Unie.

               55

               Může-li mít ovšem takového konstatování vliv na podmínky přípustnosti žaloby na neplatnost, již lze podat na základě článku 263 SFEU, není té povahy, že by bylo na překážku tomu, aby bylo možné Komisi a ECB vytýkat protiprávní jednání související případně s přijetím memoranda o porozumění jménem EMS v rámci žaloby na náhradu škody na základě článku 268 a čl. 340 pododstavce druhého a třetího SFEU.

               56

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že úkoly svěřené Komisi a ECB v rámci Smlouvy o EMS nezasahují do působnosti, kterou těmto orgánům svěřují Smlouva o EU a Smlouva o FEU (rozsudek ze dne 27. listopadu 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 162).

               57

               Pokud jde zejména o Komisi, z článku 17 odst. 1 SEU vyplývá, že Komise „podporuje obecný zájem Unie“ a „dohlíží na uplatňování práva Unie“ (rozsudek ze dne 27. listopadu 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 163)

               58

               Úkoly svěřené Smlouvou o EMS Komisi jí kromě toho ukládají, jak je to stanoveno v čl. 13 odst. 3 a 4 této smlouvy, povinnost dbát na slučitelnost memorand o porozumění, které uzavírá EMS, s unijním právem.

               59

               Jak to Komise sama v odpovědi na otázku položenou při jednání připustila, tento orgán si tudíž v rámci Smlouvy o EMS zachovává roli strážce smluv, jak plyne z čl. 17 odst. 1 SEU, takže by byl povinen zdržet se podpisu memoranda o porozumění, o jehož slučitelnosti s unijním právem by měl pochybnosti.

               60

               Z toho plyne, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení při výkladu a uplatňování článku 268 a čl. 340 druhého a třetího pododstavce SFEU, když měl v bodech 46 a 47 napadených usnesení za to, že nemá pravomoc zkoumat žalobu na náhradu škody z důvodu protiprávnosti sporných bodů pouze na základě konstatování, že přijetí uvedených bodů nelze formálně přičítat ani Komisi, ani ECB.

               61

               Kasačním opravným prostředkům je tedy třeba vyhovět a napadená usnesení zrušit.

            K žalobám před Tribunálem

               62

               Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie může Soudní dvůr v případě, že zruší rozhodnutí Tribunálu, sám vydat konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje. Tak tomu v projednávané věci je.

               63

               Soudní dvůr může totiž rozhodnout o žalobě navrhovatelů podle článku 268 a čl. 340 pododstavce druhého a třetího SFEU týkající se náhrady za škodu domněle způsobenou tím, že Komise a ECB do memoranda o porozumění ze dne 26. dubna 2013 zahrnuly sporné body, a současně tím, že Komise byla nečinná, v rozporu se svou povinností dbát v rámci přijímání memoranda o porozumění na to, aby bylo v souladu s unijním právem.

               64

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie ve smyslu čl. 340 druhého pododstavce SFEU je vázán na splnění souboru podmínek, a sice protiprávnosti jednání vytýkaného unijním orgánům, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi jednáním orgánu a uplatňovanou škodou (rozsudek ze dne 14. října 2014, Giordano v. Komise, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, bod 35 a citovaná judikatura).

               65

               Pokud jde o první podmínku, Soudní dvůr již mnohokrát upřesnil, že je třeba, aby bylo prokázáno, že došlo k dostatečně závažnému porušení právní normy, jejímž účelem je založit práva jednotlivcům (viz zejména rozsudky ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, bod 42, a ze dne 10. července 2014, Nikolaou v. Účetní dvůr, C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, bod 53).

               66

               V projednávané věci je právní normou, na jejíž dodržení Komise v rámci přijímání memoranda o porozumění ze dne 26. dubna 2013 podle navrhovatelů nedbala, čl. 17 odst. 1 Listiny. Toto ustanovení, které stanoví, že každý má právo vlastnit zákonně nabytý majetek, je právní normou, jejímž účelem je založit práva jednotlivcům.

               67

               Zdůraznit je kromě toho třeba, že jakkoli členské státy v rámci Smlouvy o EMS neprovádějí unijní právo, takže je Listina v tomto rámci nezavazuje (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, body 178 až 181), zavazuje Listina naproti tomu orgány Unie, a to, jak to uvedl generální advokát v bodě 85 svého stanoviska, i tehdy, kdy jednají mimo právní rámec Unie. Ostatně v rámci přijímání takového memoranda o porozumění, jako je memorandum ze dne 26. dubna 2013, je Komise povinna jak z titulu čl. 17 odst. 1 SEU, který jí svěřuje obecný úkol dohlížet na dodržování unijního práva, tak z titulu čl. 13 odst. 3 a 4 Smlouvy o EMS, který jí ukládá dbát na slučitelnost memorand o porozumění uzavíraných EMS s unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, body 163 a 164), zajistit, že takové memorandum o porozumění bude slučitelné se základními právy zaručenými Listinou.

               68

               Je tedy třeba zkoumat, zda Komise přispěla při přijímání memoranda o porozumění ze dne 26. dubna 2013 k dostatečně závažnému porušení vlastnického práva navrhovatelů ve smyslu čl. 17 odst. 1 Listiny.

               69

               V tomto ohledu je důležité připomenout, že právo na vlastnictví zaručené tímto ustanovením Listiny není absolutní výsadou a že jeho výkon může být předmětem omezení odůvodněných cíli obecného zájmu, které Unie sleduje (viz rozsudky ze dne 16. listopadu 2011, Bank Melli Iran v. Rada, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, bod 113, a ze dne 12. května 2016, Bank of Industry and Mine v. Rada, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, bod 55).

               70

               Jak plyne z čl. 52 odst. 1 Listiny, lze tudíž využívání práva na vlastnictví omezit za podmínky, že tato omezení skutečně odpovídají sledovaným cílům obecného zájmu a nepředstavují vzhledem k sledovanému cíli nepřiměřený a neúnosný zásah, jímž by byla dotčena samotná podstata takto zaručených práv (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. listopadu 2011, Bank Melli Iran v. Rada, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, bod 114, a ze dne 12. května 2016, Bank of Industry and Mine v. Rada, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, bod 56).

               71

               V tomto ohledu je třeba uvést, že – jak plyne z článku 12 Smlouvy o EMS – přijetí takového memoranda o porozumění jako je memorandum, které bylo výsledkem vyjednávání mezi kyperskými orgány a zejména Komisí, odpovídá cíli obecného zájmu sledovanému Unií, a sice cíli zajistit stabilitu bankovního systému celé eurozóny.

               72

               Finanční služby totiž hrají v hospodářství Unie ústřední roli. Banky a úvěrové instituce jsou pro podniky působící na jednotlivých trzích zásadním zdrojem financování. Banky jsou navíc často propojeny a mnoho z nich působí v mezinárodním měřítku. Existuje proto nebezpečí, že se selhání jedné či více bank rychle rozšíří i na další banky v dotčeném členském státě nebo v jiných členských státech. To s sebou následně nese riziko přelití negativních účinků do dalších hospodářských odvětví (rozsudek ze dne 19. července 2016, Kotnik a další, C‑526/14, EU:C:2016:570, bod 50).

               73

               V projednávaném případě zakotvují opatření stanovená ve sporných bodech zejména to, že Bank of Cyprus převezme pojištěné vklady z Cyprus Popular Bank, že dojde ke konverzi 37,5 % nepojištěných vkladů u Bank of Cyprus na akcie spojené s plným hlasovacím právem a právy na dividendy, a dočasně i ke zmražení další části těchto nepojištěných vkladů, s tím, že upřesňují, že byla-li by Bank of Cyprus z hlediska cíle dosáhnout minimální úrovně vlastního kapitálu ve výši 9 % rizikově vážených aktiv překapitalizována, dojde k odkupu akcií, aby byla vlastníkům nepojištěných vkladů poskytnuta kompenzace ve výši odpovídající překapitalizaci.

               74

               S ohledem na cíl zajistit stabilitu bankovního systému v eurozóně a s přihlédnutím k bezprostřednímu riziku finančních ztrát, jimž by byli vystaveni vkladatelé obou dotčených bank, pokud by došlo k úpadku těchto bank, nejsou taková opatření nepřiměřeným a neúnosným zásahem, jímž by byla dotčena samotná podstata práva na vlastnictví navrhovatelů. Tato opatření proto nelze považovat za neodůvodněná omezení tohoto práva (per analogiam viz rozsudek ze dne 10. července 2003, Booker Aquaculture a Hydro Seafood, C‑20/00 a C‑64/00, EU:C:2003:397, body 79 až 86).

               75

               S ohledem na tyto skutečnosti nelze mít za to, že Komise tím, že umožnila přijetí sporných bodů, přispěla k porušení práva na vlastnictví navrhovatelů, jak je zaručeno v čl. 17 odst. 1 Listiny.

               76

               Z toho plyne, že v projednávané věci není splněna první podmínka vzniku mimosmluvní odpovědnosti Unie, takže návrhy na náhradu škody předložené navrhovateli je třeba zamítnout jako právně neopodstatněné.

            K nákladům řízení

               77

               Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení. Podle čl. 138 odst. 2 téhož jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, Soudní dvůr rozhodne o rozdělení nákladů, je-li neúspěšných účastníků řízení více.

               78

               Jelikož kasačním opravným prostředkům bylo vyhověno, avšak žaloby byly zamítnuty, společnost Ledra Advertising, A. Eleftheriou, E. Eleftheriou, L. Papachristofi, Ch. Theophilou a E. Theophilou, jakož i Komise a ECB ponesou každý vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Usnesení Tribunálu Evropské unie ze dne 10. listopadu 2014, Ledra Advertising v. Komise a ECB (T‑289/13, EU:T:2014:981), ze dne 10. listopadu 2014, Eleftheriou a Papachristofi v. Komise a ECB (T‑291/13, nezveřejněné, EU:T:2014:978), a ze dne 10. listopadu 2014, Theophilou v. Komise a ECB (T‑293/13, nezveřejněné, EU:T:2014:979), se zrušují.

                           2)

                           Žaloby podané Tribunálu ve věcech T‑289/13, T‑291/13 a T‑293/13 se zamítají.

                           3)

                           Společnosti Ledra Advertising Ltd, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou, Lilia Papachristofi, Christos Theophilou a Eleni Theophilou, Evropská komise a Evropská centrální banka (ECB) ponesou každý vlastní náklady řízení vynaložené jak v řízení prvním stupni, tak v rámci řízení o kasačních opravných prostředcích.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. dubna 1976. # Merkur-Außenhandel GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo. # Věc 106-75.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. února 1985. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # Kontrola účtů EZOZF. # Věc 55/83.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 21. října 1999. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-430/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. března 1982. # "Nordsee" Deutsche Hochseefischerei GmbH proti Reederei Mond Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG a Reederei Friedrich Busse Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen - Německo. # "Pooling". # Věc 102/81.