title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997. # Hellmut Marschall proti Land Nordrhein-Westfalen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Gelsenkirchen - Německo. # Rovné zacházení pro muže a ženy - Stejné kvalifikační předpoklady u uchazečů opačného pohlaví - Upřednostnění uchazečů ženského pohlaví - Ustanovení o výhradě # Věc C-409/95.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      11. listopadu 1997 (*)

      „Rovné zacházení pro muže a ženy – Stejné kvalifikační předpoklady u uchazečů opačného pohlaví – Upřednostňování uchazeček – Ustanovení o výhradě“
      Ve věci C‑409/95,
      jejímž předmětem je žádost Verwaltungsgericht Gelsenkirchen (Německo), zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy
         o ES, směřující k získání, ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

      Hellmutem Marschallem
      a
      Land Nordrhein-Westfalen,
      rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu čl. 2 odst. 1 a 4 směrnice Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení
         zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a
         o pracovní podmínky (Úř. věst. L 39, s. 40; Zvl. vyd. 05/01, s. 187),

      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, C. Gulmann, H. Ragnemalm a M. Wathelet, předsedové senátů, G. F. Mancini, J. C.
         Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn (zpravodaj), J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann a L.
         Sevón, soudci,

      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: H. A. Rühl, vrchní rada,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Land Nordrhein-Westfalen (spolkovou zemi Severní Porýní-Vestfálsko), zastoupenou Bezirksregierung Arnsber, J. Kokott, profesorkou
         na Heinrich Heine Universität, Düsseldorf,

      –        za španělskou vládu A. J. Navarro Gonzálezem, generálním ředitelem pro právní a institucionální koordinaci, a G. Calvo Díaz,
         abogado del Estado, z právní služby státu, jako zmocněnci,

      –        za francouzskou vládu C. de Salins, zástupkyní ředitele ředitelství pro právní záležitosti ministerstva zahraničních věcí,
         a A. de Bourgoing, chargé de mission u shodného ředitelství, jako zmocněnkyněmi,

      –        za rakouskou vládu W. Okresekem, Ministerialrat Bundeskanzleramt, Verfassungsdienst, jako zmocněncem,
      –        za finskou vládu T. Pynnä, právní poradkyní ministerstva zahraničních věcí, jako zmocněnkyní,
      –        za švédskou vládu L. Nordling, rättschef oddělení vnějšího obchodu ministerstva zahraničních věcí, jako zmocněnkyní,
      –        za vládu Spojeného království L. Nicoll, Treasury Solicitor's Department, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s E. Sharpston,
         barrister,

      –        za norskou vládu B. B. Ekeberg, zastupující vedoucí služby na ministerstvu zahraničních věcí, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství J. Grunwaldem, právním poradcem, a M. Wolfcarius, členkou právní služby, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko, zastoupené J. Kokott, nizozemské vlády, zastoupené
         H. van den Oosterkampem, právním poradcem ministerstva zahraničních věcí, jako zmocněncem, finské vlády zastoupené H. Rotkirchem,
         vedoucím služby pro právní záležitosti ministerstva zahraničních věcí, jako zmocněncem, švédské vlády, zastoupené L. Nordling,
         vlády Spojeného království, zastoupené L. Nicoll, E. Sharpston a M. Beloffem, QC, a Komise Evropských společenství, zastoupené
         J. Grunwaldem a M. Wolfcarius, na jednání konaném dne 11. března 1997,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. května 1997,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Usnesením ze dne 21. prosince 1995, došlým Soudnímu dvoru dne 29. prosince téhož roku, položil Verwaltungsgericht Gelsenkirchen
         na základě článku 177 Smlouvy o ES předběžnou otázku týkající se výkladu čl. 2 odst. 1 a 4 směrnice Rady 76/207/EHS ze dne
         9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání
         a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (Úř. věst. L 39, s. 40; Zvl. vyd. 05/01, s. 187, dále jen „směrnice“).

      2        Tato otázka byla vznesena v rámci sporu mezi H. Marschallem a spolkovou zemí Severní Porýní-Vestfálsko (dále jen „spolková
         země“) ohledně jeho žádosti o povýšení ve školském zařízení ve Schwerte (Německo).

      3        Článek 25 odst. 5 druhá věta Beamtengesetz (služební řád úředníků), ve znění zveřejněném dne 1. května 1981 (GVNW, s. 234),
         naposledy pozměněný článkem 1 sedmého zákona o změně některých právních předpisů o veřejné službě ze dne 7. února 1995 (GVNW,
         s. 102, dále jen „sporné ustanovení“), stanoví:

      „Pokud v oddělení úřadu, který rozhoduje o povýšení, je méně žen než mužů na pracovních místech s kariérním postupem, je třeba
         při povýšení upřednostnit ženy, pokud mají stejnou způsobilost, stejné schopnosti a stejnou pracovní výkonnost jako muži,
         s výjimkou případu, kdy nějaký zvláštní důvod svědčí ve prospěch uchazeče mužského pohlaví.“

      4        Podle vyjádření spolkové země pravidlo přednosti upravené v tomto ustanovení zavádí dodatečné kritérium pro povýšení, tj.
         kritérium ženského pohlaví, které má kompenzovat nerovnoprávné postavení uchazeček ve srovnání s uchazeči. Při stejné kvalifikaci
         uchazečů by totiž zaměstnavatel měl tendenci povýšit spíše muže, neboť při povyšování uplatňuje určitá tradiční kritéria znevýhodňující
         ve skutečnosti ženy, jako je věk, praxe a předpoklad, že uchazeč jako hlava rodiny zajišťuje sám příjem domácnosti.

      5        Podle vyjádření spolkové země tím, že zákonodárce stanovil, že ženy mají mít při povýšení přednost, „s výjimkou případu, kdy
         nějaký zvláštní důvod svědčí ve prospěch uchazeče mužského pohlaví“, záměrně zvolil neurčitý právní pojem, aby tak zajistil
         jeho dostatečnou pružnost a především, aby ponechal úřadu určitý prostor pro uvážení umožňující zohlednit všechny důvody výběru
         konkrétního uchazeče. V důsledku toho může úřad bez ohledu na pravidlo přednosti dát vždy přednost uchazeči mužského pohlaví
         na základě tradičních nebo jiných kritérií pro povýšení.

      6        Z předkládacího usnesení vyplývá, že H. Marschall pracuje jako řádný učitel ve spolkové zemi a jeho plat odpovídá základnímu
         stupni v třídě A 12.

      7        Dne 8. února 1994 podal žádost o povýšení do třídy A 13 („vyučující způsobilý pro výuku na prvním stupni střední školy“) ve
         školském zařízení ve Schwertu. Bezirksregierung Arnsberg jej však informoval, že zamýšlí na toto místo přijmout uchazečku.

      8        Hellmut Marschall podal stížnost, kterou Bezirksregierung zamítl rozhodnutím ze dne 29. července 1994 z toho důvodu, že vybraná
         uchazečka musí být povýšena s ohledem na sporné ustanovení, jelikož oba podle pracovních posudků byli stejně kvalifikovaní,
         a že počet žen v třídě A 13 v době oznámení o uprázdnění pracovního místa byl nižší než počet mužů.

      9        Hellmut Marschall se tedy obrátil k soudu Verwaltungsgericht Gelsenkirchen, aby uložil spolkové zemi jeho povýšení na dané
         místo.

      10      Poté, co předkládající soud shledal, že H. Marschall a vybraná uchazečka mají stejnou kvalifikaci pro dané pracovní místo,
         usoudil, že řešení sporu závisí na slučitelnosti sporného ustanovení s čl. 2 odst. 1 a 4 směrnice.

      11      S poukazem na rozsudek Soudního dvora ze dne 17. října 1995, Kalanke (C‑450/93, Recueil, s. I‑3051) Verwaltungsgericht Gelsenkirchen
         v této souvislosti uvádí, že pravidlo upřednostňující v zásadě ženy, zakotvené ve sporném ustanovením, se jeví jako diskriminace
         ve smyslu čl. 2 odst. 1 směrnice. Tuto diskriminaci nelze odstranit možností dát ve výjimečném případě přednost uchazeči mužského
         pohlaví.

      12      Předkládající soud má rovněž pochybnosti o tom, zda sporné ustanovení spadá do oblasti působnosti výjimky podle čl. 2 odst. 4
         směrnice, který se týká opatření na podporu rovných příležitostí pro muže i ženy. Základ pro hodnocení uchazečů by se tak
         nepřiměřeně zúžil, protože by se přihlíželo pouze k poměru mezi počtem mužů a žen na dané pracovní úrovni. Navíc toto sporné
         ustanovení nezlepšuje konkurenceschopnost žen na trhu práce a jejich schopnost budovat si kariéru na základě rovnosti s muži,
         ale předem určuje výsledek, zatímco čl. 2 odst. 4 směrnice pouze umožňuje opatření na podporu rovných příležitostí.

      13      Za těchto okolností se předkládající soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Brání čl. 2 odst. 1 a 4 směrnice Rady Evropských společenství ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro
         muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (76/207/EHS),
         vnitrostátní právní úpravě, která ukládá přednostně povyšovat ženy v takových odvětvích činnosti veřejné správy, kde jsou
         méně zastoupeny než muži na zkoumaných pracovních místech, pokud mají stejné kvalifikační předpoklady (způsobilost, schopnost
         a pracovní výkonnost), s výjimkou případu, kdy nějaký zvláštní důvod svědčí ve prospěch uchazeče mužského pohlaví (,sofern
         nicht in der Person eines männlichen Mitbewerbers liegende Gründe überwiegen‘)?“

      14      Spolková země, rakouská, španělská, finská, norská a švédská vláda, jakož i Komise mají za to, že takové vnitrostátní pravidlo,
         jako je sporné ustanovení, je opatřením na podporu rovných příležitostí pro muže i ženy, které spadá do oblasti působnosti
         čl. 2 odst. 4 směrnice.

      15      V tomto směru spolková země poznamenává, že upřednostnění uchazeček má být protiváhou tradičních kritérií postupu v zaměstnání,
         aniž by však tato kritéria nahrazovala. Rakouská vláda se domnívá, že předmětné vnitrostátní pravidlo má napravit diskriminační
         postupy při výběru zaměstnanců.

      16      Finská, švédská a norská vláda dodávají, že předmětné vnitrostátní pravidlo podporuje přístup žen k vedoucím funkcím, a tím
         přispívá k rovnováze na trhu práce, který je v současnosti stále ještě do značné míry rozdělen na základě pohlaví, takže ženská
         práce je koncentrovaná na nižších pozicích v hierarchii pracovních funkcí. Podle finské vlády zkušenost z minulosti především
         ukazuje, že opatření zaměřená pouze na poradenství pro volbu povolání a na odborné vzdělávání žen nebo na rozdělení pracovních
         a rodinných povinností nestačí k tomu, aby bylo toto rozdělení pracovního trhu odstraněno.

      17      A konečně spolková země a všechny tyto vlády jsou toho názoru, že sporné ustanovení nezajišťuje absolutní a bezpodmínečnou
         přednost ženám, a že tedy nepřekračuje meze stanovené Soudním dvorem ve výše zmíněném rozsudku Kalanke.

      18      Oproti tomu francouzská vláda a vláda Spojeného království se domnívají, že na sporné ustanovení se výjimka stanovená v čl.
         2 odst. 4 směrnice nevztahuje.

      19      V tomto ohledu uplatňují, že upřednostňováním uchazeček jde toto ustanovení nad rámec podpory rovných příležitostí a má za
         cíl nastolení rovného zastoupení mužů a žen. V důsledku toho se uplatní uvažování ve výše uvedeném rozsudku Kalanke.

      20      Francouzská vláda a vláda Spojeného království dodávají, že ustanovení o výjimce nemění nic na diskriminačním charakteru sporného
         ustanovení. Toto ustanovení se uplatní pouze výjimečně, a nemá tedy vliv v „běžném“ případě, kdy není žádný specifický důvod
         u uchazeče, který by převážil nad obecnou povinností pracovně povýšit uchazku. Navíc je toto ustanovení formulováno obecně
         a neurčitě, což je v rozporu se zásadou právní jistoty.

      21      Z článku 1 odst. 1 směrnice vyplývá, že jejím cílem je zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v členských státech,
         především pokud jde o přístup k zaměstnání včetně povýšení. Tato zásada rovného zacházení znamená podle čl. 2 odst. 1 směrnice
         „vyloučení jakékoli diskriminace na základě pohlaví, buď přímo, nebo nepřímo“.

      22      Z článku 2 odst. 4 vyplývá, že směrnicí „nejsou dotčena opatření na podporu rovných příležitostí pro muže a ženy, zejména
         odstraňování stávajících nerovností ovlivňujících příležitosti žen v oblastech uvedených v čl. 1 odst. 1“.

      23      Ve výše uvedeném rozsudku Kalanke v bodě 16 Soudní dvůr konstatoval, že pokud vnitrostátní právní předpis při postupu v zaměstnání
         automaticky upřednostňuje uchazečky, které mají stejné kvalifikační předpoklady jako uchazeči, v oblastech činností, kde jsou
         na dotyčných pracovních místech ženy méně početné než muži, představuje diskriminaci na základě pohlaví.

      24      Je však třeba konstatovat, že na rozdíl od předmětného ustanovení v rozsudku Kalanke, obsahuje sporné ustanovení klauzuli,
         podle které ženy nemohou být přednostně povýšeny, pokud nějaký zvláštní důvod svědčí ve prospěch uchazeče mužského pohlaví
         („Öffnungsklausel“, dále jen „ustanovení o výhradě“).

      25      V důsledku toho je třeba zkoumat, zda vnitrostátní právní předpis obsahující takové ustanovení má za cíl podporovat rovné
         příležitosti pro muže a ženy ve smyslu čl. 2 odst. 4 směrnice.

      26      Toto ustanovení má přesný a vymezený cíl, a to povolit taková opatření, která přestože se zdají být diskriminační, se snaží
         odstranit nebo zmírnit faktické nerovnosti, které mohou reálně existovat v životě společnosti (rozsudek ze dne 25. října 1988,
         Komise v. Francie, 312/86, Recueil, s. 6315, bod 15, a výše uvedený rozsudek Kalanke, bod 18).

      27      Toto ustanovení tedy povoluje přijetí vnitrostátních opatření v oblasti přístupu k zaměstnání včetně povýšení, která tím,
         že upřednostňují speciálně ženy, zvyšují jejich konkurenceschopnost na trhu práce a schopnost budovat si kariéru na základě
         rovnosti s muži (výše uvedený rozsudek Kalanke, bod 19).

      28      Jak uvedla Rada ve třetím bodě odůvodnění svého doporučení 84/635/EHS ze dne 13. prosince 1984 o podpoře pozitivních opatření
         ve prospěch žen (Úř. věst. L 331, s. 34), „existující právní normy o rovném zacházení, jejichž účelem je přiznat práva jednotlivcům,
         nejsou dostatečné k tomu, aby odstranily veškeré formy faktické nerovnosti, pokud vlády, sociální partneři a další dotčené
         subjekty nepodniknou zároveň akce kompenzující škodlivé následky, jež vyplývají pro ženy v jejich pracovním životě z postojů,
         chování a společenských struktur“ (rozsudek Kalanke, bod 20).

      29      Jak však zdůraznily spolková země a některé vlády, jež předložily svá vyjádření, zdá se, že i při stejných kvalifikačních
         předpokladech je tendence dávat při povyšování přednost mužům před ženami, zejména z důvodů určitých předsudků a přežívajících
         názorů o úloze ženy a jejích schopnostech v pracovním životě a z důvodů obavy, že ženy například častěji přerušují svou kariéru,
         že kvůli domácím a rodinným povinnostem jsou méně flexibilní v organizaci pracovního času nebo že jsou častěji nepřítomné
         kvůli těhotenství, porodům a kojení.

      30      Z těchto důvodů skutečnost, že dva uchazeči opačného pohlaví mají stejné kvalifikační předpoklady, nemusí sama o sobě znamenat,
         že mají rovné příležitosti.

      31      Z toho vyplývá, že vnitrostátní právní předpis, podle něhož při postupu v zaměstnání požívají ženy se stejnými kvalifikačními
         předpoklady jako muži, s výjimkou ustanovení o výhradě, přednostního zacházení v oblastech, ve kterých jsou méně zastoupeny,
         spadá do oblasti působnosti čl. 2 odst. 4, jelikož takový předpis může fungovat jako protiváha škodlivých následků, jež vyplývají
         pro ženy z výše popsaných postojů a chování, a zmírňovat tak faktické nerovnosti, jež mohou reálně existovat v životě společnosti.

      32      Je třeba však připomenout, že jelikož čl. 2 odst. 4 představuje výjimku z individuálního práva zakotveného ve směrnici, nemůže
         toto vnitrostátní opatření zvlášť upřednostňující uchazečky zaručit absolutní a bezpodmínečnou přednost ženám při postupu
         v zaměstnání, aniž by byly překročeny meze oné výjimky uvedené v tomto ustanovení (výše uvedený rozsudek Kalanke, body 21
         a 22).

      33      Na rozdíl od předmětného ustanovení v rozsudku Kalanke, vnitrostátní právní předpis, který, stejně jako ve věci v původním
         řízení, obsahuje ustanovení o výhradě, nepřekračuje tyto hranice, pokud v každém jednotlivém případě zaručuje uchazečům se
         stejnými kvalifikačními předpoklady jako ženy, že všechny žádosti budou objektivně posouzeny s ohledem na všechna kritéria
         týkající se osob uchazečů a pokud vylučuje přednost uchazeček v případě, že jedno nebo více kritérií převáží ve prospěch uchazeče.
         Je však třeba v této souvislosti připomenout, že taková kritéria nesmějí být diskriminační vůči uchazečkám.

      34      Na základě přezkumu dosahu sporného ustanovení, tak jak bylo zavedeno spolkovou zemí, je tedy na předkládajícím soudu, aby
         určil, zda tyto podmínky jsou splněny.

      35      Předkládajícímu soudu je tedy namístě odpovědět tak, že čl. 2 odst. 1 a 4 směrnice nebrání vnitrostátnímu právnímu předpisu,
         který ukládá povinnost v takových oblastech činností veřejné správy, kde jsou na dotyčných pracovních místech ženy méně zastoupeny
         než muži, upřednostnit při postupu v zaměstnání v případě stejných kvalifikačních předpokladu u uchazečů opačného pohlaví,
         pokud jde o jejich způsobilost, schopnosti a pracovní výkonnost, ženy, s výjimkou případu, kdy nějaký zvláštní důvod svědčí
         ve prospěch uchazeče za podmínky, že:

      –        zaručuje v každém jednotlivém případě těm uchazečům, kteří mají stejné kvalifikační předpoklady jako ženy, že jejich žádosti
         budou objektivně posouzeny s ohledem na všechna kritéria týkající se osob uchazečů a pokud vylučuje přednost uchazeček ženského
         pohlaví v případě, že jedno nebo více kritérií svědčí ve prospěch uchazeče, a

      –        tato kritéria nejsou diskriminační vůči uchazečkám.
       K nákladům řízení
      36      Výdaje vzniklé španělské, francouzské, nizozemské, rakouské, finské, švédské vládě, vládě Spojeného království a norské vládě,
         jakož i Komisi Evropských společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení
         má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním
         soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR
      o otázce, kterou mu položil Verwaltungsgericht Gelsenkirchen usnesením ze dne 21. prosince 1995, rozhodl takto:
      Článek 2 odst. 1 a 4 směrnice Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud
            jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky, nebrání vnitrostátnímu právnímu
            předpisu, který ukládá povinnost v takových oblastech činností veřejné správy, kde jsou na dotyčných pracovních místech ženy
            méně zastoupeny než muži, upřednostnit při postupu v zaměstnání v případě stejných kvalifikačních předpokladů u uchazečů opačného
            pohlaví, pokud jde o jejich způsobilost, schopnosti a pracovní výkonnost, ženy, s výjimkou případu, kdy nějaký zvláštní důvod
            svědčí ve prospěch uchazeče, za podmínky, že:
      –        zaručuje v každém jednotlivém případě těm uchazečům, kteří mají stejné kvalifikační předpoklady jako ženy, že jejich žádosti
            budou objektivně posouzeny s ohledem na všechna kritéria týkající se osob uchazečů a pokud vylučuje přednost uchazeček v případě,
            že jedno nebo více kritérií svědčí ve prospěch uchazeče, a
      –        tato kritéria nejsou diskriminační vůči uchazečkám.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann      Ragnemalm

               Wathelet

               Mancini

               Moitinho de Almeida      Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet      Hirsch      Jann

               Sevón

         Vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. listopadu 1997.
      Vedoucí soudní kanceláře                                              Předseda
      R. Grass                                                       G. C. Rodríguez Iglesias
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 23. ledna 2003. # Komise Evropských společenství proti Rakouské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Sbližování právních předpisů. # Věc C-221/00.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího rozšířeného senátu) ze dne 6. března 2002. # Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (T-127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco a Gasteizko Industria Lurra, SA (T-129/99) a Daewoo Electronics Manufacturing España, SA (T-148/99) proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Spojené věci T-127/99, T-129/99 a T-148/99.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 14. prosince 1995. # Trestní řízení proti Patricku Colinovi a Danielu Dupré. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Cour d'appel de Bourges a Tribunal de grande instance de Paris - Francie. # Sazební zařazení zboží. # Spojené věci C-106/94 a C-139/94.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 25. listopadu 2015.#Masafi Co. LLC v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství masafi – Starší národní slovní ochranná známka masafi – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-249/14.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 29. listopadu 2001. # Joseph Griesmar proti Ministre de l'Economie, des Finances et de l'Industrie a Ministre de la Fonction publique, de la Réforme de l'Etat et de la Décentralisation. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'Etat - Francie. # Sociální politika. # Věc C-366/99.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 24. listopadu 1992. # Anklagemyndigheden proti Peter Michael Poulsen a Diva Navigation Corp. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Kriminal- og Skifteretten i Hjørring - Dánsko. # Věc C-286/90.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 17. září 1998. # Primex Produkte Import-Export GmbH & Co. KG, Gebr. Kruse GmbH, Interporc Im- und Export GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Článek 13. # Věc T-50/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. července 1996. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem - Volný pohyb osob. # Věc C-173/94.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 26. ledna 2006. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Články 43 a 49 ES - Omezení svobody usazování a volného pohybu služeb - Podniky a soukromé bezpečnostní služby - Podmínky - Forma právnické osoby - Minimální základní kapitál - Kauce - Minimální počet spolupracovníků - Směrnice 89/48/EHS a 92/51/EHS - Uznávání odborných kvalifikací. # Věc C-514/03.

text:
      Věc C-514/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Španělské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Články 43 ES a 49 ES – Omezení svobody usazování a volného pohybu služeb – Podniky a soukromé bezpečnostní služby – Podmínky – Forma právnické osoby – Minimální základní kapitál – Kauce – Minimální počet spolupracovníků – Směrnice 89/48/EHS a 92/51/EHS – Uznávání odborných kvalifikací“
      Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 7. července 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 26. ledna 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Omezení
      (Články 43 ES a 49 ES)
      2.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Uznávání diplomů a dokladů o vzdělání – Směrnice 92/51
      (Směrnice Rady 92/51)
      1.     Členský stát, který ukládá zahraničním podnikům poskytujícím soukromé bezpečnostní služby řadu podmínek pro výkon jejich činností
         na vnitrostátním území, a sice povinnost:

      – být založeny ve formě právnické osoby;
      – mít určitý minimální základní kapitál;
      – složit kauci u vnitrostátního orgánu;
      – zaměstnávat minimální počet zaměstnanců v rozsahu, v němž dotčený podnik vykonává své činnosti v jiných oblastech než v
         oblasti přepravy a distribuce trhavin;

      – obecnou povinnost jejich zaměstnanců mít zvláštní správní povolení vydané vnitrostátními orgány,
      nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 43 ES a 49 ES.
      (viz body 31, 36, 41, 48, 50, 55–56 a výrok)
      2.     Členský stát, který nepřijal předpisy nezbytné k tomu, aby bylo zajištěno uznávání osvědčení odborné způsobilosti pro výkon
         činnosti soukromého detektiva, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice 92/51 o druhém obecném systému pro
         uznávání odborného vzdělávání a přípravy, kterou se doplňuje směrnice 89/48.

      (viz bod 65 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      26. ledna 2006 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Články 43 ES a 49 ES – Omezení svobody usazování a volného pohybu služeb – Podniky a soukromé bezpečnostní služby – Podmínky – Forma právnické osoby – Minimální základní kapitál – Kauce – Minimální počet spolupracovníků – Směrnice 89/48/EHS a 92/51/EHS – Uznávání odborných kvalifikací“
      Ve věci C‑514/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 8. prosince 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Patakia a L. Escobarem Guerrerem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Španělskému království, zastoupenému E. Braquehaisem Conesou, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues a E. Levits (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 7. července 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že ukládá:
      –       podnikům poskytujícím soukromé bezpečnostní služby a jejich zaměstnancům v prováděcích předpisech povinnost mít španělskou
         státní příslušnost;

      –       podnikům poskytujícím soukromé bezpečnostní služby v rámci režimu zápisu cizinců povinnost:
      a) být v každém případě právnickou osobou,
      b) mít specifický základní kapitál bez ohledu na skutečnost, že tento podnik nepodléhá týmž povinnostem v zemi svého usazení,

      c) složit kauci u Caja General de Depósitos bez ohledu na případné složení kauce v členském státě původu,
      d) zaměstnávat minimální počet zaměstnanců;
      –       zaměstnancům zahraničního podniku poskytujícího soukromé bezpečnostní služby získat nové zvláštní povolení ve Španělsku, ačkoli
         již získali srovnatelné povolení v členském státě usazení uvedeného podniku,

      a nepodřídilo povolání v oboru soukromých bezpečnostních služeb režimu uznávání odborných kvalifikací ve Společenství,
      nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 43 ES a 49 ES, jakož i ze směrnice Rady 89/48/EHS ze dne 21. prosince
         1988 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy
         (Úř. věst. L 19, s. 16; Zvl. vyd. 05/01, s. 337) a ze směrnice Rady 92/51/EHS ze dne 18. června 1992 o druhém obecném systému
         pro uznávání odborného vzdělávání a přípravy, kterou se doplňuje směrnice 89/48 (Úř. věst. L 209, s. 25; Zvl. vyd. 05/02,
         s. 47).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Cílem směrnic 89/48 a 92/51 je zavedení systému uznávání diplomů, jenž má evropským občanům usnadnit výkon všech odborných
         činností, které jsou v hostitelském státě podmíněny ukončením postsekundárního vzdělání. Zatímco směrnice 89/48 se týká univerzitních
         diplomů vydaných po ukončení odborného vzdělávání trvajícího nejméně tři roky, použije se směrnice 92/51 na diplomy vydané
         po ukončení postsekundárního studia v délce alespoň jednoho roku nebo odpovídající délce definované v článku 1 téže směrnice.

      3       Článek 1 směrnice 92/51 stanoví:
      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      […]
      c)      osvědčením způsobilosti jakýkoli doklad o kvalifikaci:

      –       potvrzující vzdělávání a odbornou přípravu, které netvoří součást souboru představujícího diplom ve smyslu směrnice 89/48/EHS
         nebo diplom nebo osvědčení ve smyslu této směrnice,

      nebo
      –       vystavený po posouzení osobních kvalit, dovedností či vědomostí považovaných za důležité pro to, aby žadatel mohl vykonávat
         povolání, příslušným orgánem určeným v souladu s právními a správními předpisy členského státu, aniž by bylo požadováno prokázání
         předchozího vzdělávání;

      […]
      e)      regulovaným povoláním regulovaná odborná činnost nebo soubor činností, které tvoří toto povolání v členském státě;

      f)      regulovanou odbornou činností odborná činnost, u níž jsou přístup k ní nebo její výkon nebo jeden ze způsobů jejího výkonu v členském státě vyhrazeny přímo
         nebo nepřímo na základě právních a správních předpisů držitelům dokladu o vzdělání a odborné přípravě či osvědčení způsobilosti.
         Zejména následující skutečnosti mohou vytvářet způsob výkonu regulované odborné činnosti:

      –       výkon činnosti pod profesním označením, pokud se užívání tohoto označení řídí právními a správními předpisy a je vyhrazeno
         pro držitele určitého dokladu o vzdělání a odborné přípravě nebo osvědčení způsobilosti […]

      […]“
      4       Článek 8 směrnice 92/51 zní takto:
      „Pokud je v hostitelském členském státě přístup k regulovanému povolání nebo jeho výkon podmíněn držením osvědčení způsobilosti,
         nesmí příslušný orgán odmítnout povolit z důvodů neodpovídající kvalifikace státnímu příslušníku členského státu přístup k uvedenému
         povolání nebo jeho výkon za stejných podmínek, jaké platí pro jeho vlastní státní příslušníky, jestliže:

      a)      je žadatel držitelem osvědčení způsobilosti požadovaného v jiném členském státě pro přístup ke stejnému povolání a pro jeho
         výkon na jeho území a toto osvědčení je vydáno některým jiným členským státem, nebo

      b)      žadatel prokáže kvalifikace získané v jiném členském státě,
      které poskytují záruky, zejména v oblasti zdraví, bezpečnosti, ochrany životního prostředí a ochrany spotřebitele, rovnocenné
         těm, které požadují právní a správní předpisy hostitelského členského státu.

      Jestliže žadatel neprokáže držení takového osvědčení nebo kvalifikací, použijí se právní a správní předpisy hostitelského
         členského státu.“

       Vnitrostátní právní úprava
      5       Ve Španělsku je činnost soukromých bezpečnostních služeb upravena zákonem č. 23/1992 ze dne 30. července 1992 o soukromých
         bezpečnostních službách (BOE č. 186, ze dne 4. srpna 1992, s. 27116, dále jen „zákon o soukromých bezpečnostních službách“)
         a královským nařízením č. 2364/1994 ze dne 9. prosince 1994 o schválení nařízení o soukromých bezpečnostních službách (BOE
         č. 8, ze dne 10. ledna 1995, s. 779, dále jen „nařízení o soukromých bezpečnostních službách“).

      6       Článek 5 odst. 1 zákona o soukromých bezpečnostních službách obsahuje taxativní výčet šesti kategorií služeb, jež mohou být
         poskytovány podniky soukromých bezpečnostních služeb, a sice:

      –       ostraha a ochrana majetku, zařízení, představení, soutěží nebo sjezdů;
      –       ochrana určitých osob;
      –       úschova, ostraha, ověřování a třídění mincí, bankovek, cenných papírů a cenných nebo nebezpečných předmětů, jakož i jejich
         přeprava a distribuce;

      –       instalace a údržba bezpečnostních přístrojů, zařízení a systémů;
      –       provoz ústředen pro příjem, ověřování a vysílání výstražných signálů a jejich oznamování veřejným bezpečnostním složkám, jakož
         i poskytování služeb odpovědí na výstrahu, které nespadají do pravomoci těchto veřejných bezpečnostních složek;

      –       plánování a poradenství ohledně činností bezpečnostních služeb uvedených v zákoně.
      7       Podle čl. 7 odst. 1 uvedeného zákona musí podnik, který chce poskytovat takové služby, získat správní povolení ve formě zápisu
         do rejstříku vedeného ministerstvem vnitra. K získání takového zápisu musí dotyčný podnik mít formu právnické osoby, která
         odpovídá jednomu ze čtyř druhů společností definovaných vnitrostátním právem. Nařízení o soukromých bezpečnostních službách
         mimoto podrobuje udělení výše uvedeného povolení dalším podmínkám, které se liší v závislosti na druhu činnosti nebo činností
         vykonávaných dotčeným podnikem.

      8       Dotyčný podnik tak musí mít minimální základní kapitál a prokázat složení záruky. Výše tohoto kapitálu a této záruky jsou
         rozčleněny nejen v závislosti na druhu nebo druzích činností vykonávaných podnikem, ale i v závislosti na rozsahu jeho zeměpisné
         působnosti uvnitř území státu. Pokud jde o záruku, musí být složena u španělského orgánu, Caja General de Depósitos.

      9       Nařízení o soukromých bezpečnostních službách v příloze stanoví podnikům poskytujícím soukromé bezpečnostní služby některé
         zvláštní požadavky podle druhu činností, které vykonávají. V případě, že touto činností je přeprava a distribuce cenných nebo
         nebezpečných předmětů nebo instalace a údržba bezpečnostních přístrojů, zařízení a systémů, požaduje se, aby:

      „1.      Cenné nebo nebezpečné předměty
      a)      […]
      b)      Druhá fáze
      1.      Jednotka složená z velitele bezpečnosti a alespoň třiceti členů dozoru, pokud podnik vykonává svou činnost na celostátní úrovni,
         a šesti členů dozoru plus tří členů za každou provincii, pokud podnik vykonává svou činnost na úrovni Autonomního společenství.

      […]
      2.      Trhaviny
      a)      […]
      b)       Druhá fáze
      1.      Jednotka složená alespoň ze dvou členů dozoru specializovaných na trhaviny pro každý přepravovaný náklad trhavin, se kterým
         podnik nakládá, a jednoho velitele bezpečnosti, pokud počet členů dozoru je vyšší než patnáct.

      […]
      5.      Instalace a údržba bezpečnostních přístrojů, zařízení a systémů
      […]
      2.      Druhá fáze
      a)      Jednotka složená z alespoň jednoho technického inženýra a pěti osob provádějících instalaci těchto zařízení pro podniky, které
         vykonávají svou činnost na celostátní úrovni, a z jednoho technického inženýra a dvou osob provádějících instalaci uvedených
         zařízení pro podniky, které svou činnost vykonávají v rámci Autonomního společenství.“

      10     Podle článku 10 zákona o soukromých bezpečnostních službách ve spojení s článkem 53 nařízení o soukromých bezpečnostních službách
         musí každý zaměstnanec soukromé bezpečnostní služby získat povolení ministerstva vnitra. Za tímto účelem musí být plnoletý,
         jeho věk nesmí dosáhnout hranice stanovené ustanoveními tohoto nařízení, musí mít tělesné a duševní předpoklady nezbytné pro
         výkon své funkce a musí úspěšně složit nezbytné zkoušky osvědčující jeho vědomosti a jeho dovednosti.

      11     Pokud jde konkrétně o výkon povolání soukromého detektiva, čl. 54 odst. 5 písm. b) nařízení o soukromých bezpečnostních službách
         krom toho vyžaduje, aby dotyčné osoby byly držiteli diplomu soukromého detektiva. Vydání tohoto diplomu je podmíněno určitou
         úrovní vzdělání, absolvováním zvláštních kurzů a úspěšným složením zkoušek způsobilosti.

      12     Směrnice 89/48 a 92/51 byly do vnitrostátního práva provedeny královským nařízením č. 1665/1991 ze dne 25. října 1991 o úpravě
         obecného systému uznávání diplomů vydaných po ukončení vysokoškolského vzdělání v členských státech Evropské unie, které vyžadují
         vzdělávání v minimální délce tří let (BOE č. 280, ze dne 22. listopadu 1991, s. 37916), a královským nařízením č. 1396/1995
         ze dne 4. srpna 1995 o úpravě druhého obecného systému uznávání odborného vzdělání v členských státech Evropské unie a dalších
         signatářských států Dohody o evropském hospodářském prostoru a doplnění úpravy zavedené královským nařízením č. 1665/1991
         (BOE č. 197, ze dne 18. srpna 1995, s. 25657). Přílohy obou těchto nařízení obsahují seznamy regulovaných povolání, na něž
         se vztahují dotčené mechanismy uznávání. Povolání uvedená v nařízení o soukromých bezpečnostních službách však nejsou v těchto
         seznamech uvedena.

       Postup před zahájením soudního řízení a písemná část řízení před Soudním dvorem
      13     Komise podala v roce 1997 první žalobu pro nesplnění povinnosti proti Španělskému království mířící na některá ustanovení
         zákona a nařízení o soukromých bezpečnostních službách. Soudní dvůr v rozsudku ze dne 29. října 1998, Komise v. Španělsko
         (C‑114/97, Recueil, s. I‑6717), vydaném v rámci uvedené žaloby, rozhodl, že Španělské království tím, že ponechalo v platnosti
         články 7, 8 a 10 zákona o soukromých bezpečnostních službách, které vyhrazují udělení povolení k výkonu činností soukromých
         bezpečnostních služeb podnikům španělské státní příslušnosti, a že vydávalo licence pro zaměstnance soukromých bezpečnostních
         služeb pouze španělským státním příslušníkům, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývaly ze Smlouvy o ES.

      14     Dopisem ze dne 29. listopadu 1999 Komise španělské vládě oznámila, že vnitrostátní právní a správní předpisy v oblasti soukromých
         bezpečnostních služeb nadále porušují právo Společenství.

      15     Vzhledem k tomu, že Komise neobdržela odpověď španělské vlády ve stanovené lhůtě, vydala dne 24. července 2000 odůvodněné
         stanovisko vyzývající Španělské království, aby přijalo nezbytná opatření, aby bylo ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto
         stanoviska ukončeno tvrzené porušování. Vzhledem k tomu, že se Komise domnívala, že vyjádření předložené španělskými orgány
         v odpovědi na uvedené odůvodněné stanovisko nebylo dostatečné, podala projednávanou žalobu.

      16     Komise ve své replice vzala na vědomí, že v návaznosti na výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko pozměnily španělské orgány
         zákon a nařízení o soukromých bezpečnostních službách, když vypustily podmínku státní příslušnosti. Komise tedy vzala zpět
         žalobní důvod týkající se této podmínky, přičemž ponechala ostatní žalobní důvody.

       K žalobě
      17     Komise se na podporu své žaloby dovolává šesti žalobních důvodů, které se v podstatě týkají podmínek požadovaných španělskými
         právními předpisy pro výkon činnosti soukromých bezpečnostních služeb ve Španělsku.

      18     Tyto žalobní důvody lze vymezit takto:
      1)      neslučitelnost podmínky, podle níž musí mít podnik poskytující soukromé bezpečnostní služby vždy formu právnické osoby, s články
         43 ES a 49 ES;

      2)      neslučitelnost podmínky, podle níž musí mít takový podnik minimální základní kapitál, s články 43 ES a 49 ES;
      3)      neslučitelnost podmínky, podle níž musí takový podnik složit kauci u španělského orgánu, Caja General de Depósitos, s články
         43 ES a 49 ES;

      4)      neslučitelnost podmínky, podle níž musí takový podnik zaměstnávat minimální počet zaměstnanců, s články 43 ES a 49 ES;
      5)      neslučitelnost podmínky, podle níž je vyžadováno zvláštní povolení pro zaměstnance v oblasti bezpečnosti, kteří vykonávají
         svou činnost ve Španělsku, s články 43 ES a 49 ES;

      6)      porušení směrnic 89/48 a 92/51 z důvodu neexistence uznávání odborných kvalifikací.
      19     Před zkoumáním opodstatněnosti každého z těchto žalobních důvodů je třeba úvodem zmínit argumentaci účastníků řízení, jakož
         i připomenout obecné zásady definované ustálenou judikaturou Soudního dvora.

       Obecné poznámky
       Argumentace účastníků řízení
      20     Komise uznává, že činnosti soukromých bezpečnostních služeb nejsou předmětem harmonizace na úrovni Společenství. Restriktivní
         předpisy španělského práva v této oblasti však nerespektují základní požadavky definované ustálenou judikaturou Soudního dvora
         týkající se článků 43 ES a 49 ES. Komise především zpochybňuje údajnou blízkost soukromé a veřejné bezpečnosti. Podle ní není
         přínos dotyčných podniků pro zachování veřejné bezpečnosti odlišný od přínosu, jaký může mít kterýkoli jednotlivec. V projednávaném
         případě Komise tvrdí, že podřízení zahraničního podniku poskytujícího soukromé bezpečnostní služby týmž požadavkům, jaké jsou
         uloženy španělským podnikům – bez přihlédnutí k již případně uloženým povinnostem, zárukám a předpisům témuž podniku v jiném
         členském státě – je neodůvodněnou překážkou jeho usazení na španělském území a představuje vysoce odrazující faktor pro poskytování
         přeshraničních služeb v tomto oboru, především pokud jde o malé a střední podniky.

      21     Podle španělské vlády je soukromá bezpečnost úzce spojena s bezpečností veřejnou a navazuje na ni. Značná část činností v tomto
         oboru tak předpokládá využívání některých prostředků, jež obvykle nejsou povoleny (zejména zbraně). Tyto činnosti mohou mít
         rovněž závažný vliv na svobodný výkon práv a svobod občanů. V tomto oboru tedy členský stát může použít prostředků k zakročení
         a kontrole, které nejsou v ostatních oblastech odůvodněné. Jelikož se přitom jedná o obor, který není harmonizován na úrovni
         Společenství, může být jeho právní úprava v ostatních členských státech výrazně odlišná od španělské právní úpravy, tudíž
         je nezbytné zajistit dodržování zvláštních požadavků, které existují ve Španělsku, zejména požadavků spojených s problémem
         terorismu.

       Závěry Soudního dvora
      22     Komise se ve své žalobě odvolává jak na článek 43 ES zaručující svobodu usazování, tak na článek 49 ES týkající se volného
         pohybu služeb. V tomto ohledu je třeba připomenout, že klíčovým prvkem pro vymezení rozsahu působnosti obou těchto ustanovení
         je otázka, zda dotyčný hospodářský subjekt je, či není usazen v členském státě, v němž nabízí dotčenou službu (hostitelský
         členský stát). Je‑li toto primárně nebo sekundárně prokázáno, spadá jeho situace do působnosti zásady svobody usazování ve
         smyslu článku 43 ES. V opačném případě musí být kvalifikován jako „přeshraniční poskytovatel“ a spadá pod zásadu volného pohybu
         služeb upravenou v článku 49 ES (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard, C‑55/94, Recueil, s. I‑4165,
         body 25 až 28, a ze dne 11. prosince 2003, Schnitzer, C‑215/01, Recueil, s. I‑14847, body 28 až 32). V rámci projednávané
         žaloby se dotčené vnitrostátní právní a správní předpisy zřejmě použijí bez rozdílu jak na podniky poskytující soukromé bezpečnostní
         služby usazené na španělském území, tak na podniky usazené v ostatních členských státech a vykonávající své činnosti ve Španělsku
         příležitostně nebo přechodně.

      23     Soukromé bezpečnostní služby nejsou předmětem harmonizace na úrovni Společenství. Je sice pravda, že za takové situace mají
         členské státy v zásadě nadále pravomoc vymezit podmínky pro výkon činností v tomto oboru, to však nic nemění na tom, že musí
         při výkonu svých pravomocí v této oblasti dodržovat základní svobody zaručené Smlouvou (viz rozsudky ze dne 3. října 2000,
         Corsten, C‑58/98, Recueil, s. I‑7919, bod 31; ze dne 1. února 2001, Mac Quen a další, C‑108/96, Recueil, s. I‑837, bod 24,
         a ze dne 11. července 2002, Gräbner, C‑294/00, Recueil, s. I‑6515, bod 26).

      24     Podle judikatury Soudního dvora vyžaduje článek 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES) nejen odstranění jakékoli diskriminace
         poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoli
         omezení, byť uplatňovaného bez rozdílu jak na tuzemské poskytovatele, tak na poskytovatele z jiných členských států, pokud
         může znemožnit nebo ztížit činnosti poskytovatele usazeného v jiném členském státě, kde legálně poskytuje obdobné služby (rozsudky
         ze dne 9. srpna 1994, Vander Elst, C‑43/93, Recueil, s. I‑3803, bod 14, a ze dne 29. listopadu 2001, De Coster, C‑17/00, Recueil,
         s. I‑9445, bod 29).

      25     Soudní dvůr již mimoto rozhodl, že uvedený článek 59 brání použití jakékoli vnitrostátní právní úpravy, která činí poskytování
         služeb mezi členskými státy obtížnější než čistě vnitrostátní poskytování služeb v určitém členském státě (výše uvedený rozsudek
         De Coster, bod 30).

      26     Je třeba rovněž připomenout, že jakékoli vnitrostátní opatření, jež může ztížit nebo učinit méně atraktivním výkon uvedených
         svobod, může být odůvodněno pouze tehdy, splňuje‑li čtyři podmínky: použije se nediskriminujícím způsobem, odpovídá naléhavým
         důvodům obecného zájmu, je způsobilé k zajištění sledovaného cíle a nepřekračuje meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné
         (viz zejména rozsudky ze dne 31. března 1993, Kraus, C‑19/92, Recueil, s. I‑1663, bod 32; ze dne 4. července 2000, Haim, C‑424/97,
         Recueil, s. I‑5123, bod 57, a výše uvedený rozsudek Mac Quen a další, bod 26).

      27     Takové opatření, pokud se projeví jako uložení určitých podmínek pro výkon zaručených práv, může být zpravidla odůvodněno
         pouze v rozsahu, v němž není dovolávaný obecný zájem chráněn pravidly, kterým poskytovatel služeb podléhá v členském státě,
         kde je usazen (výše uvedený rozsudek Corsten, bod 35). Jinými slovy jsou orgány hostitelského členského státu v zásadě povinny,
         jak podotkla generální advokátka v bodě 45 svého stanoviska, přihlédnout k podmínkám, jež dotyčné hospodářské subjekty a jejich
         zaměstnanci již splňují ve své zemi původu.

      28     Pokud jde konečně o argument španělské vlády týkající se sbližování oblastí soukromé a veřejné bezpečnosti, Soudní dvůr již
         rozhodl, že výjimka upravená v čl. 46 odst. 1 ES povolující členským státům zachovat některé zvláštní režimy pro cizí státní
         příslušníky z důvodů veřejné bezpečnosti se nepoužije pro obecný režim podniků poskytujících soukromé bezpečnostní služby
         (výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, body 45 a 46, jakož i rozsudek ze dne 9. března 2000, Komise v. Belgie, C‑355/98,
         Recueil, s. I‑1221, body 28 a 30).

       K prvnímu žalobnímu důvodu týkajícímu se právní formy podniku
       Argumentace účastníků řízení
      29     Podle Komise povinnost podniku poskytujícího soukromé bezpečnostní služby mít formu právnické osoby takřka ve všech případech
         znamená, že osoba usazená v jiném členském státě, v němž legálně poskytuje takové služby, jako jsou dotčené služby, by byla
         nucena založit právnickou osobu, aby mohla vykonávat své činnosti ve Španělsku, byť dočasným a příležitostným způsobem. Jelikož
         tento požadavek nemá žádnou přímou souvislost se samotnou činností podniku, není nezbytný pro zajištění ochrany příjemců uvedených
         služeb a zachování veřejné bezpečnosti. Veškeré podmínky stanovené španělskou právní úpravou mohou být účinně splněny, aniž
         by podnik byl právnickou osobou.

      30     Španělská vláda namítá, že případné poskytování dotčených služeb fyzickými osobami by nejenže vytvořilo řadu praktických problémů,
         ale je nepřijatelné i z hlediska veřejné bezpečnosti. Aby bylo zaprvé umožněno fyzickým osobám poskytovat veškeré sporné služby,
         bylo by nutné upravit stávající povinnosti v oblasti držení zbraní, které jsou ve Španělsku velice striktní. Poskytování některých
         služeb fyzickou osobou by zadruhé vyloučilo možnost účinné komunikace mezi členy dozoru a sídlem společnosti, jež může mít
         zásadní význam pro bezpečnost chráněných osob a samotného člena dozoru. Zatřetí by nastalo riziko zmatku z důvodu zmnožení
         uniforem zaměstnanců. Zmírnění výše uvedených pravidel by obecně snížilo záruky bezpečnosti, jež jsou španělskými orgány považovány
         za vhodné.

       Závěry Soudního dvora
      31     Je třeba bez dalšího připomenout, že Soudní dvůr již v otázce právní úpravy obdobné španělské právní úpravě kritizované Komisí
         rozhodl, že podmínka, podle níž podnik poskytující soukromé bezpečnostní služby musí mít formu právnické osoby, aby mohl vykonávat
         své činnosti, představuje omezení v rozporu s články 43 ES a 49 ES (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Portugalsko,
         C‑171/02, Recueil, s. I‑5645, body 41 až 44).

      32     V projednávaném případě se španělská vláda za účelem odůvodnění tohoto omezení dovolává ochrany bezpečnosti příjemců dotčených
         služeb a ostatního obyvatelstva. Avšak z důvodů podrobněji rozvedených generální advokátkou v bodě 52 jejího stanoviska nepředstavuje
         požadavek formy právnické osoby přiměřené opatření, jež by umožňovalo dosáhnout sledovaných cílů. Žádný z praktických důvodů
         vyjmenovaných touto vládou totiž nemá přímou spojitost s právní formou podniku.

      33     Za těchto podmínek je první žalobní důvod opodstatněný.
       K druhému žalobnímu důvodu týkajícímu se požadavku minimálního základního kapitálu
       Argumentace účastníků řízení
      34     Komise uplatňuje, že aby se mohl zahraniční podnik poskytující soukromé bezpečnostní služby usadit ve Španělsku nebo zde poskytovat
         přeshraniční služby, musí splnit požadavek minimálního základního kapitálu. Takový požadavek přitom nemůže být odůvodněn ani
         důvody veřejné bezpečnosti, ani ochranou příjemců dotyčných služeb. Podniky poskytující soukromé bezpečnostní služby z ostatních
         členských států totiž tyto cíle zřejmě splňují, aniž by podléhaly podmínkám zvláštního základního kapitálu.

      35     Španělská vláda připomíná, že jelikož jsou soukromé bezpečnostní služby oborem, jenž není na úrovni Společenství harmonizován,
         mohou existovat značné rozdíly mezi Španělským královstvím a ostatními členskými státy, zejména pokud jde o podmínky nošení
         a používání zbraní. S přihlédnutím ke zvláštní situaci tohoto členského státu, jenž čelí hrozbě terorismu, může tento stát
         stanovit striktnější požadavky než ostatní členské státy. Je sice pravda, že i podniky poskytující soukromé bezpečnostní služby
         ve Španělsku podléhají dvěma dodatečným zárukám, a sice povinnému složení kauce a povinnému pojištění, každá z nich však má
         zvláštní funkci. Tyto dvě záruky však samy o sobě nedostačují k dosažení sledovaných cílů bezpečnosti a ochrany občanů.

       Závěry Soudního dvora
      36     Soudní dvůr již v této otázce rozhodl, že podmínka minimálního základního kapitálu uložená podnikům poskytujícím soukromé
         bezpečnostní služby porušuje články 43 ES a 49 ES (výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, body 53 až 57). Odůvodnění,
         jichž se dovolává španělská vláda, zejména zvláštní hrozba terorismu ve Španělsku, nemají žádnou přímou spojitost s výší základního
         kapitálu podniku a nevysvětlují omezování volného pohybu služeb a svobody usazování.

      37     Krom toho existují méně omezující takové prostředky, jež umožňují dosažení cíle ochrany příjemců dotčených služeb, jako jsou
         složení kauce nebo uzavření pojistné smlouvy. I kdyby se kterékoli z těchto dvou opatření v některých případech ukázalo samo
         o sobě jako nedostatečné, jak tvrdí španělská vláda, stále ještě existuje možnost jejich kumulativního použití. Španělská
         vláda tedy nepředložila argumenty, jež by prokázaly, v čem obě výše uvedená opatření nedostačují pro splnění cílů bezpečnosti
         a ochrany občanů.

      38     Za těchto podmínek je druhý žalobní důvod opodstatněný.
       Ke třetímu žalobnímu důvodu týkajícímu se složení kauce u španělského orgánu
       Argumentace účastníků řízení
      39     Komise chápe hlavní účel tohoto požadavku, kterým je poskytnout španělským orgánům částky, jež zaručují pokrytí rizik spojených
         s případnou odpovědností nebo v případě uložení pokuty. Komise nicméně tvrdí, že tato podmínka je nepřiměřená ve vztahu ke
         sledovaným cílům. Zvláště vnitrostátní předpisy neumožňují přihlédnout k případnému zaplacení kauce v členském státě původu
         podniku, což by mělo být v zásadě dostačující.

      40     Pro španělskou vládu jsou zaplacení kauce nebo uzavření pojistné smlouvy legitimními prostředky k zajištění ochrany příjemců
         dotyčných služeb. Nařízení o soukromých bezpečnostních službách sice dotyčným podnikům ukládá povinnost uzavřít smlouvu o pojištění
         občanskoprávní odpovědnosti. Avšak vzhledem k zvláštním hospodářským poměrům na trhu pojištění může tento prostředek poskytnout
         pouze omezenou záruku. Jinými slovy má kauce doplňkovou funkci, nenahrazuje však funkci ostatních dvou záruk, a sice minimálního
         základního kapitálu a pojištění.

       Závěry Soudního dvora
      41     Je třeba podotknout, že povinnost složit kauci u Caja General de Depósitos, jak je upravena ve španělském právu, může ztížit
         nebo učinit méně atraktivním výkon svobody usazování a volného pohybu služeb ve smyslu článků 43 ES a 49 ES. Činí totiž poskytování
         služeb nebo založení dceřiné společnosti nebo pobočky ve Španělsku nákladnějším pro podniky poskytující soukromé bezpečnostní
         služby usazené v ostatních členských státech než pro podniky usazené ve Španělsku. Je třeba určit, zda je tato podmínka odůvodněná.

      42     Soudní dvůr již výslovně rozhodl, že zřízení záruky omezuje svobodu usazování a volný pohyb služeb méně než stanovení minimálního
         základního kapitálu pro zajištění ochrany věřitelů (výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 55).

      43     Podle ustálené judikatury však taková překážka, jako je uvedená překážka, může být odůvodněna pouze v rozsahu, v němž dovolávaný
         obecný zájem již není chráněn pravidly, jimž poskytovatel služeb podléhá v členském státě, ve kterém je usazen (viz výše uvedený
         rozsudek Corsten, bod 35). Dotčená španělská právní úprava přitom požaduje složení kauce u španělského orgánu, Caja General
         de Depósitos, aniž by přihlížela k případné záruce zřízené v členském státě původu. Krom toho za současného stavu vývoje mechanismů
         přeshraničního vymáhání pohledávek a výkonu cizích rozsudků uvnitř Unie se taková tvrdost jeví jako nepřiměřená. Povinnost
         složit kauci překračuje meze toho, co je nezbytné pro zajištění přiměřené ochrany věřitelů.

      44     Z vyjádření španělské vlády sice vyplývá, že tato vláda vyjádřila ochotu přihlédnout ke kaucím složeným u finančních institucí
         jiných členských států za podmínky přikázání a poskytnutí částek týkajících se činností vykonávaných na španělském území.
         V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být existence nesplnění povinnosti posuzována vzhledem
         ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým
         došlo následně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz zejména rozsudky ze dne 30. ledna 2002, Komise v. Řecko, C‑103/00,
         Recueil, s. I‑1147, bod 23, a ze dne 30. května 2002, Komise v. Itálie, C‑323/01, Recueil, s. I‑4711, bod 8). Krom toho se
         jedná o pouhé prohlášení žalované vlády, a nikoli o konkrétní právní nebo správní opatření.

      45     Za těchto podmínek je třetí žalobní důvod opodstatněný.
       Ke čtvrtému žalobnímu důvodu týkajícímu se minimálního počtu zaměstnanců
       Argumentace účastníků řízení
      46     Podle Komise je každý zahraniční podnik poskytující legálně soukromé bezpečnostní služby ve svém členském státě usazení, který
         však nemá počet zaměstnanců požadovaný španělskými právními předpisy, povinen zvýšit jejich počet, i když to samotné činnosti
         nevyžadují. Tato podmínka má odrazující účinek zvláště pro malé a střední podniky, pokud jde jak o výkon práva zřizovat pobočky,
         tak o volný pohyb přeshraničních služeb. Články 43 ES a 49 ES zakazují použití těchto právních předpisů na podnik usazený
         v jiném členském státě, aniž by španělské orgány vzaly v úvahu ne‑li totožné, pak přinejmenším srovnatelné povinnosti, jež
         tento podnik již splnil ve svém státě usazení.

      47     Španělská vláda poukazuje na závazek přijatý španělskými orgány snížit obecným způsobem minimální požadavky na lidské, materiální
         a technické zdroje o 50 %. Požadavky týkající se počtu zaměstnanců v oblasti přepravy trhavin stanovené právními předpisy
         jsou naproti tomu odůvodněné bezpečnostními důvody, souvisejícími zejména se situací Španělska.

       Závěry Soudního dvora
      48     Úvodem je třeba podotknout, že předpisy, které stanoví minimální počet osob zaměstnaných v podnicích poskytujících soukromé
         bezpečnostní služby, se jeví jako překážka svobody usazování a volného pohybu služeb, neboť činí zřízení poboček nebo dceřiných
         společností ve Španělsku nákladnějším a odrazují zahraniční podniky poskytující soukromé bezpečnostní služby od poskytování
         jejich služeb na španělském trhu.

      49     Pokud jde o odůvodnění tohoto omezení, je namístě připomenout, že pouhá skutečnost, že členský stát stanoví méně přísná pravidla,
         než jsou pravidla používaná v jiném členském státě, neznamená sama o sobě, že tato pravidla jsou nepřiměřená a neslučitelná
         s právem Společenství (rozsudky ze dne 10. května 1995, Alpine Investments, C‑384/93, Recueil, s. I‑1141, bod 51; ze dne 12. prosince
         1996, Reisebüro Broede, C‑3/95, Recueil, s. I‑6511, bod 42; výše uvedený rozsudek Mac Quen a další, body 33 a 34, jakož i výše
         uvedený rozsudek Gräbner, body 46 a 47).

      50     S výjimkou přepravy trhavin španělská vláda zevrubným způsobem neprokázala, že minimální počet zaměstnanců vyžadovaný platnými
         právními předpisy nepřekračuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení sledovaného cíle, a sice zajištění požadované úrovně
         bezpečnosti v oblasti přepravy cenných a nebezpečných předmětů, jakož i v oblasti instalace a údržby bezpečnostních a výstražných
         systémů. Čtvrtý žalobní důvod tedy musí být považován za opodstatněný.

      51     Pokud jde o požadavek minimálního počtu zaměstnanců podniků činných v přepravě trhavin uvedených v bodě 2 písm. b) přílohy
         nařízení o soukromých bezpečnostních službách, je třeba konstatovat, že tento požadavek je odůvodněný. S ohledem na bezpečnostní
         důvody dovolávané španělskou vládou se totiž tento požadavek jeví jako způsobilý k uskutečnění tohoto cíle, aniž by překročil
         meze toho, co je nezbytné k jeho uskutečnění.

      52     Čtvrtý žalobní důvod je tedy třeba zamítnout v rozsahu, v němž uvedené španělské právní předpisy požadují minimální počet
         zaměstnanců pro podniky působící v oblasti přepravy nebo distribuce trhavin.

       K pátému žalobnímu důvodu týkajícímu se povolení pro zaměstnance
       Argumentace účastníků řízení
      53     Komise připomíná, že ve Španělsku musejí zaměstnanci zahraničního podniku poskytujícího soukromé bezpečnostní služby ve všech
         případech získat zvláštní správní povolení. Neexistuje přitom žádné ustanovení týkající se uznání povolení, které již bylo
         vydáno v členském státě usazení dotčeného podniku, i když požadavky v dané oblasti jsou obdobné požadavkům platným ve Španělsku.
         Tato formalita je významnou překážkou volného pohybu služeb, neboť zahraniční podnik nemůže do Španělska převést zaměstnance,
         kteří získali povolení v jeho státě usazení.

      54     Španělská vláda vysvětluje, že vnitrostátní právní úprava požaduje po zaměstnancích v oblasti soukromých bezpečnostních služeb
         nejdelší vzdělání na evropské úrovni. Její požadavky jsou tedy velmi odlišné od požadavků platných v ostatních členských státech,
         takže v zásadě nemohou existovat „obdobné požadavky“, jež by umožnily srovnání právních režimů.

       Závěry Soudního dvora
      55     Soudní dvůr již rozhodl, že podmínka, podle níž zaměstnanci podniku poskytujícího soukromé bezpečnostní služby musejí získat
         nové zvláštní povolení v hostitelském členském státě, je neodůvodněným omezením svobodného poskytování služeb tímto podnikem
         ve smyslu článku 49 ES v rozsahu, v němž nepřihlíží ke kontrolám a prověřením, ke kterým již došlo v členském státě původu
         (výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 66, a rozsudek ze dne 7. října 2004, Komise v. Nizozemsko, C‑189/03, Recueil,
         s. I‑9289, bod 30).

      56     Stejně tak pokud jde o svobodu usazování ve smyslu článku 43 ES, ztěžuje výše uvedená podmínka zřízení pobočky v hostitelském
         členském státě. Je tak překážkou výkonu svobody usazování zahraničními podniky poskytujícími soukromé bezpečnostní služby
         ve Španělsku.

      57     Pokud jde o odůvodnění této překážky, Soudní dvůr rozhodl, že podnik je v případě usazení v jiném členském státě v zásadě
         povinen splnit tytéž podmínky, jako jsou podmínky platné pro státní příslušníky hostitelského členského státu (výše uvedený
         rozsudek Gebhard, bod 36). Vzhledem k tomu není obecné uplatnění správního povolovacího řízení na zahraniční podniky poskytující
         bezpečnostní služby jako takové v rozporu s článkem 43 ES. Nicméně jak správně poznamenala generální advokátka v bodech 84
         a 85 svého stanoviska, španělská právní úprava neupravuje možnost přihlédnout k požadavkům, jež jednotliví zaměstnanci těchto
         podniků již splňují ve svém členském státě původu. Taková přísnost přitom překračuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení
         legitimního cíle kontroly výše uvedených zaměstnanců.

      58     Argument španělské vlády, že její požadavky jsou velmi odlišné od požadavků platných v ostatních členských státech, takže
         v zásadě neexistují „obdobné požadavky“ umožňující srovnání příslušných právních režimů, není relevantní.

      59     Za těchto podmínek je rovněž pátý žalobní důvod opodstatněný.
       K šestému žalobnímu důvodu týkajícímu se uznávání odborných kvalifikací
       Argumentace účastníků řízení
      60     Komise připomíná, že povolání upravená nařízením o soukromých bezpečnostních službách jsou regulovanými povoláními ve smyslu
         směrnic 89/48 a 92/51, neboť jejich výkon je podmíněn získáním určitých kvalifikací. Tato povolání však nejsou uvedena v seznamech
         připojených k nařízením provádějícím obě směrnice do vnitrostátního práva a žádný další předpis španělského práva neupravuje
         možnost uznání kvalifikací v této oblasti získaných v ostatních členských státech. Komise připomíná, že z důvodu své stálé
         a časově neomezené platnosti představuje oprávnění požadované španělskou právní úpravou „osvědčení způsobilosti“ uvedené ve
         směrnici 92/51.

      61     Podle španělské vlády nebyla porušena žádná z uvedených směrnic. Ani přístup k povoláním v oboru soukromých bezpečnostních
         služeb, ani jejich výkon totiž nejsou podmíněny získáním jakéhokoli „osvědčení způsobilosti“. Pokud jde o vzdělání požadované
         vnitrostátními předpisy, to je získáno teprve zaměstnáním dotčené osoby. Krom toho je oprávnění požadované zákonem o soukromých
         bezpečnostních službách v rozporu s tvrzením Komise časově omezeno. Pokud totiž podle článku 10 uvedeného zákona zůstane zaměstnanec
         podniku poskytujícího soukromé bezpečnostní služby „nečinný po dobu překračující dva roky, musí se podrobit novým zkouškám,
         aby mohl vykonávat své funkce“. Nejedná se tudíž o „osvědčení způsobilosti“ a situace uvedená v tomto žalobním důvodu nespadá
         do rozsahu působnosti směrnic 89/48 a 92/51.

       Závěry Soudního dvora
      62     Je namístě bez dalšího konstatovat, že Komise tvrdí současné nesplnění povinností vyplývajících ze směrnice 89/48 a směrnice
         92/51. Je však třeba připomenout, že obě tyto směrnice mají rozdílný rozsah působnosti. Směrnice 89/48 se konkrétně týká vysokoškolských
         diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání. Z žaloby podané Komisí však nevyplývá, že by vzdělání,
         jež musejí ve Španělsku získat zaměstnanci podniků poskytujících soukromé bezpečnostní služby a soukromí detektivové, předpokládalo,
         že by tyto osoby dosáhly vysokoškolského vzdělání trvajícího alespoň tři roky. Komise tudíž neprokázala, v čem a jak spadají
         výše uvedená povolání do rozsahu působnosti směrnice 89/48.

      63     Pokud jde o směrnici 92/51, účastníci řízení se shodují v tom, že bezpečnostní personál podniků poskytujících soukromé bezpečnostní
         služby vykonává ve Španělsku regulované povolání ve smyslu čl. 1 písm. e) této směrnice. Avšak za účelem určení, zda je uvedená
         směrnice použitelná na tuto činnost, je třeba zkoumat, zda je udělení správního povolení zaměstnancům soukromých bezpečnostních
         služeb podle španělské právní úpravy podmíněno získáním osvědčení způsobilosti ve smyslu čl. 1 písm. c) téže směrnice. Jak
         přitom správně uvedla generální advokátka v bodech 96 až 100 svého stanoviska, Komise neuvedla jasně, která formální osvědčení
         způsobilosti jsou přesně požadována španělskými orgány v oblasti soukromých bezpečnostních služeb. Žalobní důvod týkající
         se směrnice 92/51 je tedy rovněž neopodstatněný v rozsahu, v němž se vztahuje na tuto oblast.

      64     Pokud jde naproti tomu o povolání soukromého detektiva, požaduje čl. 54 odst. 5 písm. b) nařízení o soukromých bezpečnostních
         službách, aby dotyčné osoby byly držiteli diplomu soukromého detektiva. Udělení tohoto diplomu je podmíněno získáním určité
         úrovně vzdělání, absolvováním zvláštních kurzů a úspěšným složením zkoušek v souladu se zvláštními právními předpisy. Je třeba
         konstatovat, že i když tento dokument není „diplomem“ v úzkém slova smyslu, a sice v tom smyslu, že nepožaduje vzdělání v délce
         alespoň jednoho roku, odpovídá bezpochyby pojmu „osvědčení způsobilosti“ ve smyslu čl. 1 písm. c) druhé odrážky směrnice 92/51,
         neboť je vydán po posouzení osobních kvalit, dovedností či vědomostí důležitých pro výkon dotyčných povolání. Španělská právní
         úprava tak spadá do jejího rozsahu působnosti.

      65     Je přitom namístě konstatovat, že pokud jde o činnost soukromého detektiva, v současné době ve Španělsku v rozporu s požadavky
         směrnice 92/51 neexistuje žádný systém vzájemného uznávání odborných kvalifikací.

      66     Za těchto podmínek je šestý žalobní důvod opodstatněný v rozsahu, v němž se týká uznávání osvědčení odborné způsobilosti pro
         výkon činnosti soukromého detektiva.

       K nákladům řízení
      67     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že v projednávané věci Komise navrhovala, aby Španělskému
         království byla uložena náhrada nákladů řízení, a Španělské království nemělo úspěch v rámci prvního až třetího, jakož i pátého
         žalobního důvodu, jichž se dovolávala Komise, je namístě mu uložit náhradu nákladů řízení spojených s těmito žalobními důvody.

      68     Pokud jde o žalobní důvod týkající se státní příslušnosti, jejž vzala Komise zpět, požadoval každý účastník řízení, aby druhému
         účastníku řízení byla uložena náhrada nákladů řízení. Je tedy třeba použít čl. 69 odst. 5 první pododstavec jednacího řádu
         a uložit Komisi náhradu nákladů řízení, ledaže chování žalovaného odůvodňuje uložení nákladů řízení tomuto žalovanému. Jak
         přitom správně uvedla generální advokátka v bodech 109 a 110 svého stanoviska, jelikož Španělské království pozměnilo nařízení
         o soukromých bezpečnostních službách teprve opožděně, jeho chování vedlo k podání žaloby ze strany Komise. Za těchto okolností
         je třeba uložit náhradu nákladů řízení souvisejících s žalobním důvodem, který byl vzat zpět, tomuto členskému státu.

      69     S ohledem na výše uvedené a s přihlédnutím ke skutečnosti, že ohledně čtvrtého a šestého žalobního důvodu bylo žalobě vyhověno
         pouze částečně, je třeba uložit Španělskému království náhradu tří čtvrtin nákladů řízení Komise a rozhodnout, že ve zbývající
         části ponese každý účastník řízení vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Španělské království tím, že ponechalo v platnosti ustanovení zákona č. 23/1992 ze dne 30. července 1992 o soukromých bezpečnostních
            službách a královského nařízení č. 2364/1994 ze dne 9. prosince 1994 o schválení nařízení o soukromých bezpečnostních službách,
            která ukládají zahraničním podnikům poskytujícím soukromé bezpečnostní služby řadu podmínek pro výkon jejich činností ve Španělsku,
            a sice povinnost:
      –       být založeny ve formě právnické osoby;
      –       mít určitý minimální základní kapitál;
      –       složit kauci u španělského orgánu;
      –       zaměstnávat minimální počet zaměstnanců v rozsahu, v němž dotčený podnik vykonává své činnosti v jiných oblastech než v oblasti
            přepravy a distribuce trhavin;
      –       obecnou povinnost jejich zaměstnanců mít zvláštní správní povolení vydané španělskými orgány, a
      tím, že nepřijalo předpisy nezbytné k tomu, aby bylo zajištěno uznávání osvědčení odborné způsobilosti pro výkon činnosti
            soukromého detektiva, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají jednak z článků 43 ES a 49 ES a jednak ze směrnice Rady
            92/51/EHS ze dne 18. června 1992 o druhém obecném systému pro uznávání odborného vzdělávání a přípravy, kterou se doplňuje
            směrnice Rady 89/48/EHS ze dne 21. prosince 1988 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení
            nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy.
      2)      Žaloba se ve zbývající části zamítá.
      3)      Španělskému království se ukládá náhrada tří čtvrtin nákladů řízení Komise Evropských společenství a ponese vlastní náklady
            řízení.
      4)      Komise Evropských společenství ponese čtvrtinu vlastních nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 16. března 2016.#Hydrex NV v. Evropská komise.#Grantová dohoda na projekt týkající se finančního nástroje pro životní prostředí – Příkaz k navrácení – Rozhodnutí, které je podkladem pro výkon rozhodnutí ve smyslu článku 299 SFEU – Povinnost uvést odůvodnění – Nesprávná posouzení – Vyšší moc.#Věc T-45/15.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. února 1996. # Francouzská republika a Irsko proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci C-296/93 a C-307/93.