title: Rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 18. září 1992. # Automec Srl proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Povinnosti Komise v případě, kdy jí byla předložena stížnost. # Věc T-24/90.

text:
ROZSUDEK SOUDU18. září 1992 (*)„Hospodářská soutěž – Povinnosti Komise v případě, kdy jí byla předložena stížnost“Ve věci T-24/90,Automec Srl,
 společnost podle italského práva, se sídlem v Lancenigo di
Villorba (Itálie), zastoupená advokátem Giuseppem Celonou
z advokátní komory v Miláně a Pierem A. M. Ferrarim,
 advokátem z advokátní komory v Římě, s adresou pro
doručování v Lucemburku v kanceláři Georges Marguese, 20, rue
Philippe II,žalobkyně,protiKomisi Evropských společenství, zastoupené
 Enricem Traversou, členem právního oddělení, jako zmocněncem,
s adresou pro účely doručování v Lucemburku u Roberto Haydera,
 člena právního oddělení, Centre Wagner, Kirchberg,žalované,jejímž
 předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne
28. února 1990, kterým se zamítá návrh žalovaného podle
čl. 3 odst. 2 nařízení Rady č.17 ze dne
6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články 85
 a 86 Smlouvy o EHS (Úř. věst. 1962, 13, s. 204), týkající se
chování společností BMW AG a BMW Italia SpA,SOUD PRVNÍHO STUPNĚEVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,ve
 složení J. L. Cruz Vilaça, předseda, H. Kirschner, B. Vesterdorf,
R. García‑Valdecasas a K. Lenaerts, předsedové senátů, D.
Barrington, A. Saggio, C. Yeraris, R. Schintgen,
C. P. Briët a J. Biancarelli, soudci,generální advokát: D. A. O. Edwardvedoucí soudní kanceláře : H. Jungs přihlédnutím k písemné části řízení a po ústní části řízení konané dne 22. října 1991,po předložení písemného stanoviska generálního advokáta dne 10 března 1992,vydává tentoRozsudek1        Žalobkyně
 je společností s ručením omezeným podle italského práva se sídlem
v Lancenigo di Villorba (provincie Trévise). V roce 1960
uzavřela s BMW Italia SpA (dále jen „BMW Italia“) smlouvu
o autorizovaném prodeji za účelem distribuce motorových vozidel BMW
 ve městě a v provincii Trévise.2        Dopisem
 ze dne 20. května 1983 společnost BMW Italia informovala
žalobkyni o svém úmyslu neobnovit smlouvu, jejíž platnost končila
dnem 31. prosince 1984.3        Žalobkyně
 podala podala proti společnosti BMW Italia u soudu v Miláně
žalobu, kterou se domáhala pokračování v tomto smluvním vztahu. Po
zamítnutí této žaloby se žalobkyně odvolala proti tomuto rozhodnutí ke
Corte d‘appello di Milano (odvolacího soudu v Miláně). Společnost
BMW Italia předložila předsedovi Tribunale di Treviso návrh na obstavení
 veškerého majetku společnosti Automec, na němž je umístěna značka BMW.
Tento návrh byl zamítnut.4        Zatímco
 tato věc byla projednávána před la Corte d‘appello di Milano, žalobkyně
 předložila dne 25. ledna 1988 Komisi návrh podle čl. 3
odst. 2, nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962,
prvního nařízení, kterým se provádějí články 85 a 86 Smlouvy o EHS
(Úř. věst. 1962, 13, s. 204, dále jen „nařízení č. 17“).5        V tomto
 návrhu, po popsání průběhu a obsahu smluvních vztahů, které navázala
s BMW Italia, a popisu obsahu sporů, které proti této společnosti
vedla před vnitrostátními soudy, žalobkyně uplatňovala, že chování BMW
Italia a její německé mateřské společnosti BMW AG porušuje článek 85
Smlouvy o EHS. Podle žalobkyně je distribuční systém BMW, povolený
pro Spolkovou republiku Německo rozhodnutím Komise 75/73/EHS ze dne
13. prosince 1974 v řízení podle článku 85 Smlouvy o EHS
(Úř. věst. 1975, L 29, s. 1, dále jen „rozhodnutí ze dne
13. prosince 1974“), systémem selektivní distribuce, přičemž
žalobkyně splňuje požadovaná kvalitativní kritéria a tvrdí, že BMW
Italia neměla právo jí odmítnout dodávky vozidel a náhradních dílů BMW a
 bránit jí v užívání ochranných známek BMW. Opírajíc se o rozsudek
Soudního dvora ze dne 22. října 1986, Metro v. Komise (75/84,
Recueil, s. 3021, 3091), žalobkyně má za to, že BMW Italia byla povinna
přijmout ji jako distributora.6        Žalobkyně, má tedy za to, že BMW byla povinna–        vyřizovat
 v cenách a za podmínek platných pro další prodejce objednávky
vozidel a náhradních dílů, které jí žalobkyně předložila;–        povolit
 jí používání ochranných známek BMW v mezích nezbytných k běžnému
informování veřejnosti a za obvyklých podmínek v automobilovém
odvětví.7        Žalobkyně
 tedy navrhovala, aby Komise přijala rozhodnutí nařizující BMW Italia a
BMW AG ukončení oznámeného protiprávního jednání a přizpůsobení se výše
uvedeným opatřením a jakýmkoli dalším opatřením, která Komise považuje
za nezbytná nebo užitečná.8        Dopisem
 ze dne 1. září 1988 žalobkyně podala stížnost na nedávný
postup společnosti BMW vůči jejím italským autorizovaným prodejcům s
cílem zabránit jim v prodeji vozidel potenciálním dalším prodejcům pod
hrozbou ztráty jejich autorizovaného postavení. Žalobkyně dodala, že
byla objetí bojkotu ze strany BMW a že ztratila možnost získat vozidla
od italských a zahraničních autorizovaných prodejců této značky, ačkoli
tato vozidla byla k dispozici. V nedávné době tedy nebyla schopna
vyřídit několik objednávek, které obdržela.9        Dne
 30. listopadu 1988 Komise zaslala žalobkyni doporučený dopis
podepsaný ředitelem generálního ředitelství pro hospodářskou soutěž
(dále jen „DG IV“). Ten v něm zaprvé informoval žalobkyni, že
Komise se domnívá, že nemá pravomoc k tomu, aby vyhověla návrhu
žalobkyně na základě údajů, které jí předložila. Dopis v tomto
ohledu upřesňoval, že ačkoliv tyto údaje mohou být vzaty v úvahu
vnitrostátním soudem v rámci sporu týkajícího se náhrady škody
tvrzené žalobkyní, nemůže se jich naproti tomu dovolávat Komise, aby
zavázala BMW obnovit její dodávky žalobkyni. Dopis zadruhé upozornil
žalobkyni na nařízení (EHS) č. 123/85 ze dne
12. prosince 1984, o uplatnění čl. 85 odst. 3
Smlouvy o EHS na kategorie dohod o distribuci a prodejním a
poprodejním servisu motorových vozidel (Úř. věst. 1985, L 15, s. 16,
dále jen „nařízení č. 123/85“), které vstoupilo v platnost
1. července 1985. Komise dodala, že „různí evropští výrobci
motorových vozidel, jak se zdá uvedli své příslušné distribuční smlouvy
do souladu s nařízením. Na základě dostupných informací nelze
předpokládat, že společnost BMW Italia nepřijala opatření za účelem
uvedení její vlastní distribuční sítě do souladu s výše uvedenými
normami Společenství v oblasti hospodářské soutěže“.10      Dne
 17. února 1989 žalobkyně podala proti tomuto dopisu žalobu na
 neplatnost (věc T‑64/89).11      Dne
 26. července 1989 Komise zaslala žalobkyni druhý doporučený
dopis podepsaný i tentokráte generálním ředitelem pro hospodářskou
soutěž. Po vysvětlení, že dopis ze dne 30. listopadu nebyl
jejím konečným stanoviskem, Komise formálně informovala žalobkyni, že
zamýšlí nevyhovět jejímu návrhu ze dne 25. ledna 1988. Komise
odůvodnila své stanovisko tím, že na základě článku 85 Smlouvy
o EHS nemá pravomoci nezbytné ke konstatování, že ukončení smlouvy
o autorizovaném prodeji  nebylo právně účinné a ani k tomu,
aby nařídila obnovení smluvních vztahů mezi stranami podle vzorové
smlouvy, kterou v současné době BMW Italia uplatňuje ve vztazích se
 svými autorizovanými prodejci. Komise dodala, že za předpokladu, že
smlouva o autorizovaném prodeji uplatňovaná BMW odporuje
čl. 85 odst. 1 Smlouvy, může nanejvýš konstatovat protiprávní
jednání a neplatnost smlouvy, která z tohoto protiprávního jednání
vyplývá. Kromě toho upozornila, že smluvní strana nemá právo bránit
druhé smluvní straně, aby běžným způsobem vypověděla smlouvu ve
výpovědní lhůtě stanovené smlouvou, jak tomu bylo v projednávané
věci. Tato informace byla oznámena „podle a pro účely“ článku 6 nařízení
 Komise č. 99/63/EHS, ze dne 25. července 1963,
o slyšeních stanovených v čl. 19 odst. 1 a 2 nařízení
Rady č. 17 (Úř. věst. 1963, 127, s. 2268, dále jen „nařízení
č. 99/63“), přičemž Komise vyzvala žalobkyni, aby předložila své
vyjádření k této věci ve lhůtě dvou měsíců.12      Dopisem
 ze dne 4. října 1989 žalobkyně odpověděla na tuto výzvu
tvrzením, že ve své stížnosti se pouze domáhala práva být účastníkem
systému selektivní distribuce, který byl podle ní zaveden BMW, a nikoliv
 zachování předchozí smlouvy o autorizovaném prodeji. Připomenula, že
její zástupci uvedli, že jedno řízení o otázkách týkajících se této
smlouvy probíhá před italskými soudy. Naproti tomu pokud jde o její
 právo být účastníkem distribučního systému zástupci žalobkyně uvedli,
že toto právo nevyplývá z této smlouvy, ale z „mnoha zásad,
které byly mnohokrát potvrzeny Komisí a Soudním dvorem v
oblasti selektivní distribuce“, když žalobkyně 25 let dokazovala,
že splňuje požadavky BMW. Žalobkyně rovněž uplatňuje, že Komise tím, že
se ve svém dopise ze dne 30. listopadu 1988 dovolává
nedostatku údajů umožňujících předpokládat, že distribuční systém BMW
není slučitelný s nařízením č. 123/85 o blokové výjimce,
použila ve prospěch BMW neoprávněnou presumpci neviny vzhledem
k důkazům, které žalobkyně předložila pokud jde o chování BMW.
 Mimoto je překvapena, že Komise uplatňuje nedostatek pravomoci
k tomu, aby nařídila obnovu smluvních vztahů mezi žalobkyní a BMW,
protože nikdy nic takového nenavrhovala. Žalobkyně se domáhá „svého
práva na obnovení dodávek výrobků BMW, nikoliv na základě výhradního
autorizovaného prodeje, ale jako distributor, který splňuje všechny
podmínky požadované k tomu, aby byla vybrána jako člen distribuční
sítě“. Je tedy proti tomu, aby Komise připisovala jejímu návrhu obsah,
který nemá.13      Dne
 28. února 1990, člen Komise pověřený hospodářskou soutěží
zaslal žalobkyni jménem Komise dopis tohoto znění:„Odvolávám
 se na návrh, který jste předložili Komisi dne 25. ledna 1988
v souladu s čl. 3 odst. 2 nařízení Rady č. 17/62
směřující proti BMW Italia, který upozorňuje na protiprávní jednání
porušující čl. 85 odst. 1 Smlouvy o EHS, kterého se podle
 Vašeho názoru dopustila uvedená společnost.Komise
 přezkoumala skutkové a právní okolnosti, které jste popsali ve Vaší
stížnosti a dala Vám možnost vyjádřit se k úmyslu Komise nevyhovět
zmíněné stížnosti. Tento úmysl Vám byl oznámen předběžným dopisem ze dne
 30. listopadu 1988 a poté ‘dopisem podle článku 6‘ ze dne
26. července 1989.Ve Vaší
odpovědi ze dne 4. října 1989 jste na podporu Vašeho návrhu
neuvedli nové skutečnosti a nové argumenty nebo právní odkazy.
Z toho vyplývá, že Komise nevidí důvod změnit svůj úmysl zamítnout
Váš návrh na zahájení řízení z následujících důvodů:1.      V první
 řadě a s ohledem na návrh, který jste vznesli ve Vaší stížnosti (strana
 7 odstavec 2 první a druhá odrážka: nařídit BMW, aby dodávala
společnosti Automec vozidla a náhradní díly a povolila společnosti
Automec užívat značku BMW), Komise má za to, že na základě čl. 85
odst. 1 Smlouvy nemá pravomoc k vydání příkazu, která by jí
umožňovala uložit výrobci povinnost dodávat jeho výrobky za okolností
projednávaného případu, a to i kdyby Komise zjistila,  že distribuční
systém takového výrobce, jako je BMW Italia, je v rozporu s
čl. 85 odst. 1. Automec krom toho neposkytla žádný údaj
o tom, že BMW Italia má dominantní postavení a že ho zneužila, čímž
 porušila článek 86 Smlouvy, přičemž pouze tento článek Smlouvy by
Komisi případně umožňoval uložit BMW Italia povinnost uzavřít smlouvu se
 společností Automec.2.      S ohledem
 na druhý návrh společnosti Automec (strana 7 stížnosti, odstavec 3:
ukončit protiprávní jednání, které Automec vytýká BMW Italia), Komise
konstatuje, že Automec již předložila italským soudům prvního a  druhého
 stupně spor s BMW Italia o ukončení smlouvy o autorizovaném prodeji,
která v minulosti vázala obě společnosti. Podle Komise nic nebrání
společnosti Automec, aby stejným vnitrostátním soudům předložila otázku
souladu nynějšího distribučního systému BMW Italia s článkem 85;
projednání této otázky vnitrostátním soudem se navíc zdá být snadnějším,
 protože tento soud již dokonale zná smluvní vztahy, které BMW Italia
zavedla se svými distributory.Komise si Vám
 v tomto ohledu dovoluje připomenout, že italský soud je příslušný
nejen  k použití článku 85 a zejména jeho odstavce 2, k čemuž je
příslušná i Komise, ale má také pravomoc, kterou Komise nemá, tedy
případně uložit BMW Italia náhradu škody společnosti Automec
v rozsahu, v němž Automec je schopna dokázat, že odmítnutí
prodeje zmíněným výrobcem jí způsobilo škodu. Článek 6 nařízení
č. 99/63 poskytuje Komisi pravomoc volného uvážení údajů, které
shromáždila při přezkumu určité stížnosti, tedy pravomoc, která jí
umožňuje stanovit různé stupně priority při vyřizování věcí, které jí
jsou předkládány.Na základě předchozích
úvah uvedených v bodě 2 tohoto dopisu, Komise dospěla
k závěru, že v projednávaném případě neexistuje dostatečný
zájem Společenství k důkladnému přezkumu skutečností uvedených
v návrhu.3.      V důsledku
 toho Vás informuji, že z důvodů uvedených v bodech 1 a 2 se
Komise rozhodla nevyhovět návrhu, který jste předložili dne
25. ledna 1988 podle čl. 3 odst. 2 nařízení Rady
č. 17/62.“14      Dne
 10. července 1990, Soud odmítl jako nepřípustnou žalobu na
neplatnost podanou žalobkyní proti dopisu Komise ze dne
30. listopadu 1988 (rozsudek ze dne
10 července 1990, Automec v. Komise, T- 64/89, Recueil,, s.
II- 367), z důvodu, že tento dopis není rozhodnutím
o stížnosti žalobkyně, ale je součástí neformální výměny názorů
v rámci první ze třech postupných fází, v nichž probíhá řízení
 podle čl. 3 odst. 2 nařízení č. 17 a článku 6 nařízení
č. 99/63. Rozsudek nabyl právní moci a je věcí rozhodnutou.15      Co
 se týká dalšího průběhu sporů mezi žalobkyní a BMW Italia před
italskými soudy, žalobkyně při jednání prohlásila, že jak Tribunale di
Milano, tak poté Corte d´appello di Milano zamítly její žalobu směřující
 k uložení společnosti BMW Italia povinnosti pokračovat ve
smluvních vztazích s žalobkyní, přičemž posledně uvedená podala
proti tomuto rozhodnutí kasační stížnost ke Corte suprema di cassazione
(nejvyššího kasačního soudu). Žalobkyně dále dodala, že Tribunale di
Milano vyhověl žalobě BMW Italia směrující k zabránění užívání
ochranných známek BMW v rámci reklamy na vozidla, která jsou předmětem
paralelního dovozu, přičemž předtím byla tato žaloba zamítnuta Pretorem a
 předsedou Tribunale di Treviso. Žalobkyně se proti tomuto rozhodnutí
odvolala ke Corte d´appello di Milano.Řízení16      Za
 těchto okolností žalobkyně podala tuto žalobu návrhem došlým kanceláři
Soudu dne 3. května 1990.17      Písemná
 část řízení měla obvyklý průběh. Na návrh prvního senátu, po slyšení
účastníků řízení, Soud předložil věc k projednání a rozhodnutí
plénu. Předseda Soudu určil generálního advokáta. 18      Na
 základě zprávy soudce zpravodaje a po vyslechnutí stanoviska
generálního advokáta, se Soud rozhodl zahájit ústní část řízení bez
předběžných důkazních opatření. Soud nicméně bez návrhu rozhodl
 přihlédnout k následujícím dokumentům založeným do spisu ve věci
T-64/89 (Automec I) účastníky řízení:–        návrh
 předložený žalobkyní Komisi dne 25. ledna 1988 podle
čl. 3 odst. 2 nařízení č. 17 (příloha 5 k žalobě ve
věci T-64/89);–        dopis
 zaslaný žalobkyní Komisi dne 1. září 1988 (příloha 18
k žalobě ve věci T-64/89);–        dopis
 zaslaný žalobkyní Komisi dne 4. října 1989 (příloha
k vyjádření žalobkyně k incidenčnímu návrhu Komise ve věci
T-64/89).19      Řeči
 účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na
jednání dne 22. října 1991. Generální advokát předložil své
písemné stanovisko dne 10. března 1992, kdy předseda ukončil
ústní část řízení.20      Ve své žalobě žalobkyně navrhuje, aby Soud:–        nařídil spojení této věci s věcí T‑64/89, která je již projednávána;–        prohlásil
 žalobu za přípustnou, přičemž si žalobkyně vyhrazuje právo vzít ji zpět
 poté co rozsudek, kterým se zrušuje údajně individuální rozhodnutí ze
dne 30. listopadu 1988, nabude právní moci jako věc
rozhodnutá;–        zrušil
 individuální rozhodnutí ředitelství pro hospodářskou soutěž a také
nařízení č. 123/85, pokud je nevyhnutelným předpokladem tohoto
rozhodnutí;–        prohlásil,
 že podle článku 176 Smlouvy je Komise povinna přijmout opatření
vyplývající z rozsudku, který bude vydán;–        uložil Komisi náhradu škody;–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.Ve své replice, podané po vydání rozsudku ve věci T‑64/89, navrhla, aby Soud:–        zrušil
 rozhodnutí generálního ředitelství Komise pro hospodářskou soutěž ze
dne 28. února 1990; to po případném prohlášení, že nařízení
č. 123/85 se nevztahuje na systémy selektivní distribuce; nebo
podpůrně, jestliže by toto nařízení muselo být považováno za vztahující
se jak na systémy výhradní distribuce, tak na systémy selektivní
distribuce, zrušit toto nařízení jako odporující nařízení Rady
č. 19/65/EHS, které je právním základem prvně uvedeného nařízení, a
 v každém případě jako stižené vadou zjevné protiprávnosti z
důvodu, že upravilo stejným způsobem dva naprosto rozdílné hospodářské
mechanizmy;–        prohlásil,
 že Komise je povinna na základě článku 176 Smlouvy přijmout opatření
vyplývající z rozsudku, který bude vydán;–        uložil Komisi náhradu škody;–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.21      Komise navrhla, aby Soud:–        zamítl
 návrh žalobkyně, aby bylo nařízeno spojení této věci s věcí
T‑64/89, která je již projednávána;–        zamítl
 žalobu společnosti Automec, jejímž předmětem je zrušení rozhodnutí
Komise ze dne 28. února 1990 ((SG(90) D/2816));–        zamítl návrh, aby byla Komisi uložena náhrada škody;–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení1.      Co se týká předmětu stížnostiArgumentace účastníků řízení22      Žalobkyně
 vytýká Komisi, že nerespektovala předmět její stížnosti, když měla za
to, že se omezuje na návrh, aby Komise nařídila BMW vyřídit její
objednávky a povolit jí užívání ochranných známek BMW, zatímco předmětem
 šetření, které žalobkyně navrhovala, bylo zjistit, zda bojkot jehož je
obětí, vyplývá z distribučního systému BMW nebo, zda je
diskriminačním uplatněním tohoto systému.23      Žalobkyně
 uplatňuje, že navrhovala nejen, aby Komise konstatovala protiprávní
jednání BMW porušující čl. 85 odst. 1 a přijala rozhodnutí
ukládající BMW ukončení protiprávních jednání, kterých se dopustila, ale
 také, aby Komise odňala výjimku udělenou výše zmíněnému systému
selektivní distribuce BMW rozhodnutím ze dne 13. prosince 1974
 a/nebo výhodu blokové výjimky stanovené v nařízení č. 123/85.24      Žalobkyně
 zdůrazňuje, že Komise není vázána zvláštními návrhy, které stěžovatelka
 vznesla, ale že může sama určit obsah příkazu směřujícího k ukončení
protiprávního jednání, pod podmínkou, že tento příkaz je vhodný
k dosažení tohoto cíle a že je v souladu se zásadou
proporcionality.25      Komise
 odpovídá, že hlavním předmětem návrhu společnosti Automec bylo nařídit
BMW, aby obnovila své dodávky a povolila užívání ochranných známek BMW a
 že odmítnutí BMW zásobovat žalobkyni, je hlavním důvodem její stížnosti
 a žaloby. Podle Komise tento návrh splývá s návrhem, aby Komise
nařídila přijetí žalobkyně do distribučního systému BMW.26      Ve
 své duplice Komise zpochybňuje, že jí žalobkyně navrhovala, aby odňala
výhodu výjimky pro systém selektivní distribuce BMW, jak vyplývá z
nařízení č. 123/85 a přijala tak rozhodnutí spadající do  její
výlučné pravomoci.Závěry Soudu27      Soud
 konstatuje, že stížnost žalobkyně obsahuje jednak návrh na přijetí dvou
 zvláštních opatření vůči společnosti BMW, a sice příkaz který této
společnosti nařizuje vyřídit objednávky žalobkyně a příkaz, který jí
nařizuje povolit žalobkyni užívání některých z jejích ochranných
známek. Dále obsahuje obecnější návrh na přijetí rozhodnutí, které
zavazuje společnost BMW ukončit oznámené protiprávní jednání a ukládá jí
 jakékoli jiné opatření, které Komise považuje za nezbytné nebo
užitečné.28      Ve
 vztahu k těmto návrhům je napadené rozhodnutí rozděleno do dvou
částí. V první části Komise, dovolávajíc se své pravomoci, odmítá
přikázat BMW, aby dodávala své výrobky žalobkyni a povolila jí užívat
ochranou známku BMW. Ve druhé části, odkazujíc na spory mezi BMW a
žalobkyní probíhající před italskými soudy, odmítá svou pravomoc volného
 uvážení ve vztahu ke stupni priority, kterou uděluje vyřízení stížnosti
 a nedostatek dostatečného zájmu Společenství na důkladném přezkumu věci
 v rozsahu, v němž stížnost směřuje k vydání rozhodnutí
zavazujícího BMW ukončit údajné protiprávní jednání. Obě části
napadeného rozhodnutí tedy odpovídají dvěma aspektům, které tvoří
stížnost žalobkyně.29      V oznámení
 podle článku 6 nařízení č. 99/63 zaslaném žalobkyni dne
26. července 1989 se hovořilo o návrhu žalobkyně na nařízení
„obnovení“ smluvních vztahů, které udržovala s BMW. Ve
své odpovědi ze dne 4. října 1989, žalobkyně zpochybnila
tento výklad svého návrhu a upřesnila, že se chce domáhat práva být
součástí distribučního systému BMW, který kvalifikuje jako systém
selektivní distribuce, nezávisle na předchozích smluvních vztazích.
Komise vzala toto upřesnění v úvahu a v napadeném rozhodnutí
odstranila jakýkoliv odkaz na údajný návrh žalobkyně na obnovení
předchozích smluvních vztahů.30      V napadeném
 rozhodnutí ostatně nic neumožňuje předpokládat, že se Komise považuje
za vázanou návrhy na zvláštní příkazy, jak byly vzneseny žalobkyní a
 že tedy popřela možnost přijmout, namísto navrhovaných příkazů, jiná
vhodná opatření k ukončení případného protiprávního jednání. První
část napadeného rozhodnutí se totiž omezuje na zodpovězení návrhu na
zvláštní příkazy, jak byl vznesen žalobkyní, aniž by Komise předjímala
otázku, zda může přijmout jiná opatření.31      V druhé
 části napadeného rozhodnutí Komise odpověděla na obecnější návrh na
přijetí rozhodnutí zavazujícího BMW ukončit údajné protiprávní jednání a
 nařizujícího jakákoli opatření, která jsou užitečná k tomuto
účelu.32      Soud
 nakonec konstatuje, že stížnost předložená žalobkyní nesměřovala k
odnětí  výhody blokové výjimky stanovené v nařízení č. 123/85. Ve
své žalobě ve věci T‑64/89 (s. 15 a 17) žalobkyně nepochybně
vytýkala Komisi, že porušila čl. 10 odst. 1 nařízení
č. 123/85, které jí dává pravomoc odejmout výhodu výjimky
vyplývající z použití výše uvedeného nařízení v rozsahu, v němž bylo
použitelné. Tento odkaz učiněný v dokumentu zaslaném Soudu a
nikoliv Komisi však nemůže rozšířit předmět stížnosti, která již byla
podána. V tomto ohledu je vhodné poznamenat, že žalobkyně měla
příležitost ve své odpovědi na dopis, který jí byl zaslán dne
4. října 1989 podle článku 6 nařízení č. 99/63, upřesnit
obsah své stížnosti. V této odpovědi, dané po podání žaloby ve věci
 T‑64/89, však není žádný odkaz na případné odnětí výhody výjimky. Za
těchto okolností Komise nemůže chápat stížnost tak, že směřuje k odnětí
výhody blokové výjimky stanovené nařízením č. 123/85.33      Z toho vyplývá, že Komise respektovala předmět stížnosti podané žalobkyní.2.      Co se týká první části napadeného rozhodnutíArgumentace účastníků řízení34      Na
 rozdíl od první části napadeného rozhodnutí, ve které Komise
prohlašuje, že  nemá dostatek pravomoci k tomu, aby vydala zvláštní
 příkazy navrhované žalobkyní, posledně uvedená uplatňuje jediný žalobní
 důvod vycházející z porušení práva Společenství, zejména článku 3
nařízení č. 17.35      Ve
 své žalobě žalobkyně popírá rozlišení, které Komise činí mezi
pravomocemi jimiž disponuje na základě zmíněného článku, na jedné straně
 v případě porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy a na druhé
straně v případě porušení článku 86. Zdůrazňuje, že ve znění článku 3
nařízení č. 17 takové rozlišení není a že tedy toto ustanovení dává
 Komisi v jednom i druhém případě pravomoc „zavazovat rozhodnutím
podniky … aby ukončily zjištěné protiprávní jednání“.
V projednávaném případě přitom jediným způsobem jak
ukončit porušování článku 85, které spočívá v odmítání
dodávek, je nařídit dodání požadovaného zboží.36      Ve
 své replice žalobkyně zaprvé tvrdí, že neexistence dohody mezi BMW a jí
 samotnou není na překážku použití čl. 85 odst. 1 Smlouvy.
Podle ní chování, které je zdánlivě jednostranné, může spadat do
působnosti čl. 85 odst. 1, zejména když se uskutečňuje
v rámci distribučního systému.37      Žalobkyně
 uplatňuje, že BMW provozuje systém selektivní distribuce.
Z judikatury Soudního dvora však vyplývá (rozsudek ze dne
11. října 1983, Demo-Studio Schmidt v. Komise, 210/81,
Recueil,, s. 3045), že prodejce, který byl bez důvodu vyloučen
ze systému selektivní distribuce může navrhnout Komisi, aby zasáhla
 na základě čl. 3 odst. 2 písm. b) nařízení č. 17 a
že případně může proti odmítnutí ze strany Komise zahájit řízení před
soudem Společenství. Žalobkyně se domnívá, že všechny znaky
protiprávního jednání uvedené ve výše uvedeném rozsudku jsou
v projednávaném případě splněny.38      Mimoto
 žalobkyně má za to, že je nelogické domnívat se, že by Komise mohla,
pokud by takový případ nastal, konstatovat protiprávnost celého
distribučního systému a zakázat BMW, aby ho v budoucnosti
uplatňovala, pokud by nemohla vznášet námitky proti chování výrobce vůči
 jednotlivým prodejcům. Kdyby tomu totiž tak bylo, bylo by snadné
vytvořit „na papíře“ smluvní systémy, které by byly ve značném souladu s
 pravidly hospodářské soutěže, aby poté nebyly uplatňovány
s jistotou, že v praxi Komise nemá žádnou pravomoc zasáhnout. Na
podporu svého tvrzení se dovolává rozsudku Soudního dvora ze dne
17. září 1985, Ford v. Komise (25/84 a 26/84, Recueil, s.
2725), z něhož vyplývá, že Komise může vzít v úvahu, když
přezkoumává smlouvu o autorizovaném prodeji za účelem případné výjimky,
všechny okolnosti uplatňování této smlouvy, mezi které lez počítat
odmítnutí dodávek. Komise by tedy neměla posuzovat pouze „systémy ve
svém celku“, ale rovněž jejich konkrétní použití a dokonce i jejich
nepoužití.39      Žalobkyně
 se domnívá, že případná existence výjimky nebrání takovému přezkumu
konkrétních podmínek použití distribučního systému. Žalobkyně plně
uznává, že Komise nemůže donucovacími prostředky zajistit výkon
rozhodnutí nařizujícího BMW, aby obnovila své dodávky, zdůrazňuje však,
že Komise disponuje pravomocemi k odrazování, zejména formou pokut,
které umožňují dodržovat  takové rozhodnutí.40      Komise
 zdůrazňuje, že odlišná logika, která se projevuje v článcích
85 a 86 Smlouvy, která je podle ní zdůrazněna v rozsudku Soudu ze dne
10. července 1990, Tetra Pak v. Komise (T‑51/89, Recueil,
s. II-309), přiznává rozdílný dosah pravomocím, kterými disponuje
na základě článku 3 nařízení č. 17 v případech porušení jednoho
nebo druhého z těchto dvou ustanovení Smlouvy. Připomíná, že článek
 86 zakazuje dominantnímu podniku uskutečňovat jednostranné chování,
které omezuje hospodářskou soutěž a které může spočívat buď
v úmyslném konání nebo v opomenutí. To je důvod pro který Soudní
dvůr ve svém rozsudku ze dne 6. března 1974, Commercial
Solvents v. Komise (6/73 a 7/73, Recueil, s. 223), potvrdil, že
článek 3 nařízení č. 17 se musí používat v závislosti na
povaze zjištěného protiprávního jednání a jeho použití může rovněž
zahrnovat příkaz uskutečnit určité protiprávně opomenuté úkony nebo
plnění, jako je zákaz pokračovat v některých činnostech, praktikách
 nebo situacích, které jsou v rozporu se Smlouvou.41      Naopak
 v případě porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy se Komise domnívá,
že jak předmět, tak rozsah jejích pravomocí zasahovat je odlišný. Pokud
jde o předmět, to jest o protiprávní jednání, které může
ukončit, Komise zdůrazňuje, že článek 85 zakazuje dohody mezi dvěma nebo
 více podniky, jejichž cílem nebo výsledkem je narušení hospodářské
soutěže. Podle Komise jediná dohoda, na kterou se v projednávaném
případě může vztahovat článek 85 Smlouvy, je dohoda, která existuje mezi
 BMW Italia a jejími nynějšími distributory, a pouze s ohledem na
tuto dohodu, Komise může uplatnit pravomoc zasáhnout, kterou jí svěřuje
čl. 3 odst. 1 nařízení č. 17. Podle Komise rozsudek
Soudního dvora ze dne 28. února 1984, Ford v. Komise (228/82 a
 229/82, Recueil, s. 1129, dále jen „Ford II “),
potvrzuje, že v rámci distribučního systému, samotná dohoda
představovaná smlouvou o autorizovaném prodeji může porušit článek 85
Smlouvy.42      Pokud
 jde o rozsah svých pravomocí v případě porušení čl. 85
odst. 1 Smlouvy, Komise se opírá o tentýž rozsudek na podporu
tvrzení, že jediné rozhodnutí, které může přijmout na základě čl. 3
 odst. 1 nařízení č. 17, je případně konstatovat
neslučitelnost dotyčného distribučního systému s ustanoveními
čl. 85 odst. 1 Smlouvy a zavázat dodavatele, aby ukončil
provádění smlouvy o autorizovaném prodeji jako celku. Dodává, stále
odkazujíc na rozsudek Ford II, že proto není zbavena veškeré možnosti
reagovat na protisoutěžní chování uskutečněné v rámci distribučního
 systému, protože může například uložit pokutu, jestliže je smlouva o
autorizovaném prodeji nadále prováděna.43      Komise
 uvádí, že Automec si nepřeje zrušení distribučního systému, ale naopak
uplatňuje právo být jeho součástí. Toto právo je však zvláštním a
individuálním právem, jehož výkon Komise nemá pravomoc nařídit, jestliže
 to není v rámci působnosti článku 86 Smlouvy.44      Ve
 své duplice Komise dodává, že výše uvedený rozsudek Soudního dvora ze
dne 11. října 1983, 210/81, jehož se dovolává žalobkyně, se
vztahuje na případ současného porušení článků 85 a 86 Smlouvy a že dva
precedenty uvedené Soudním dvorem v tomto rozsudku, totiž jeho výše
 uvedený rozsudek ze dne 6. března 1974, 6/73 a 7/73 a jeho
usnesení ze dne 17. ledna 1980, Camera Care v. Komise
(792/79 R, Recueil, s. 119), se týkají buď porušení článku 86
(Commercial Solvents), nebo případu porušení obou dvou článků 85 a 86
(Camera Care).45      Komise
 tvrdí, že zákaz kartelových dohod a pravomoci, které jí byly svěřeny,
aby zajišťovala dodržování tohoto zákazu, jí neumožňují omezovat smluvní
 svobodu hospodářských subjektů, tím, že by přistoupila až
k uložení povinnosti výrobci přijmout určitého prodejce do svého
distribučního systému. Odvolává se v této věci na stanovisko
generální advokátky Rozès ve věci 210/81 (s. 3067, uvedené výše).46      Nakonec
 Komise zdůrazňuje, že napadené rozhodnutí v ničem nepředjímá ani
otázku, zda distribuční systém BMW Italia je systémem selektivní
distribuce nebo systémem jak výhradní tak selektivní distribuce, tedy
systémem takového typu, na něž se vztahuje nařízení č. 123/85, ani
otázku, zda zmíněný systém je či není protiprávní z hlediska
čl. 85 odst. 1 Smlouvy. Podle Komise, i za předpokladu, že by
konstatovala, že distribuční systém zavedený BMW Italia porušuje
čl. 85, odst. 1, ani článek 85, ani čl. 3 odst. 1
nařízení č. 17 jí nedávají pravomoc uložit BMW Italia povinnost,
aby uzavřela smlouvu se společností Automec.Závěry Soudu47      Soud
 má za to, že je namístě určit, zda Komise porušila právo Společenství,
zejména článek 3 nařízení č. 17 tím, že odmítla návrh na přijetí
zvláštních výše uvedených příkazů z důvodu, že nemá pravomoc
přijímat taková opatření za okolností projednávaného případu.48      Je
 třeba připomenout, že návrh žalobkyně směřoval k tomu, aby bylo
nařízeno BMW Italia vyřídit objednávky, které jí předala; přičemž
směřovala rovněž k tomu, aby bylo nařízeno BMW povolit jí užívat
některé z jejích ochranných známek. Tyto požadavky byly odůvodněny
skutečností, že žalobkyně se domnívala, že splňuje všechny požadované
podmínky pro to, aby byla součástí distribuční sítě BMW. Žalobkyně
v důsledku toho navrhovala Komisi, aby přijala dva zvláštní příkazy
 proti BMW v rámci uplatnění údajného práva žalobkyně být přijata do
distribuční sítě zavedené BMW.49      Jelikož
 Komise odmítla v první části svého rozhodnutí návrh na přijetí
těchto dvou zvláštních příkazů, je namístě přezkoumat, zda by čl. 3
 odst. 1 nařízení č. 17, který zmocňuje Komisi zavazovat
dotčené podniky, aby ukončili Komisí shledaná protiprávní jednání
porušující právo hospodářské soutěže, mohl být společně s  čl. 85
odst. 1 Smlouvy právním základem rozhodnutí, které by vyhovělo
takovému návrhu.50      Článek 85
 odst. 1 zakazuje určité protisoutěžní dohody nebo praktiky. Mezi
důsledky, které může mít porušení tohoto zákazu z hlediska
občanského práva je jen jediný, který je výslovně stanoven v čl. 85
 odst. 2, a sice neplatnost dohody. Přísluší vnitrostátnímu právu,
aby definovalo další důsledky spojené s porušením článku 85
Smlouvy, jako je povinnost nahradit škodu způsobenou třetí osobě  nebo
případná povinnost uzavřít smlouvu (viz pokud jde o možnosti, které
 mají vnitrostátní soudy k dispozici, vnitrostátní postupy, které byly
předmětem rozsudků Soudního dvora ze dne 16. června 1981,
Salonia, 126/80, Recueil, s. 1563, 1774, a ze dne
3. července 1985, Binon, 243/83, Recueil, s. 2015, 2035). Je
to tedy vnitrostátní soud, kdo v takovém případě a podle pravidel
vnitrostátního práva může přikázat hospodářskému subjektu, aby uzavřel
smlouvu s jiným subjektem.51      Vzhledem
 k tomu, že smluvní svoboda musí zůstat pravidlem, nelze
v zásadě přiznávat Komisi v rámci příkazních pravomocí,
kterými disponuje za účelem ukončení porušování čl. 85
odst. 1, pravomoc přikázat určité straně, aby vstoupila do
smluvních vztahů, jelikož je všeobecným pravidlem, že Komise má vhodné
prostředky k tomu, aby uložila podniku ukončení protiprávního
jednání.52      Takové
 omezení smluvní svobody nemůže být odůvodněno zvláště tehdy,
existuje-li více prostředků k ukončení protiprávního jednání. To je
 případ těch porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy, která vyplývají
z používání distribučního systému. Ve skutečnosti taková porušení
mohou být vyloučena také ukončením nebo pozměněním distribučního
systému. Za takových okolností má Komise bezpochyb pravomoc konstatovat
protiprávní jednání a nařídit dotyčným stranám, aby je ukončily,
nepřísluší jí však ukládat stranám svůj výběr chování z různých možností
 chování, které jsou všechny v souladu se Smlouvou.53      Je
 tedy vhodné konstatovat, že za okolností projednávaného případu Komise
nebyla zmocněna přijmout zvláštní příkazy zavazující BMW, aby dodávala
žalobkyni a aby jí povolila užívat ochranné známky BMW. Z toho
vyplývá, že Komise neporušila právo Společenství tím, že z důvodu
nedostatku své pravomoci odmítla návrh na přijetí uvedených příkazů.54      Pravomoc,
 kterou má Komise k přijetí rozhodnutí, které může vyvolat praktické
důsledky rovnající se příkazům požadovaným žalobkyní a možnost
překvalifikovat návrh žalobkyně na návrh směřující k přijetí podobného
rozhodnutí, kterou Komise měla, nemohou tento závěr vyvrátit. Komise se
totiž nedovolávala nedostatku své pravomoci, aby odůvodnila odmítnutí
stížnosti jako celku, ale pouze proto, aby odůvodnila odmítnutí přijmout
 požadovaná zvláštní opatření. V rozsahu, v němž předmět stížnosti jde
nad rámec tohoto zvláštního návrhu, řeší tuto otázkou nikoliv první část
 rozhodnutí, ale jeho část druhá.3.      Co se týká druhé části napadeného rozhodnutí55      Vůči
 druhé části napadeného rozhodnutí žalobkyně uplatňuje v podstatě
čtyři žalobní důvody. První vychází ze skutečnosti, že Komise
údajně porušila článek 155 Smlouvy, článek 3 nařízení č. 17 a
článek 6 nařízení č. 99/63 tím, že odmítla uplatnit svou vlastní
pravomoc. Druhý žalobní důvod uvedený při jednání vychází
z porušení povinnosti odůvodnění zakotvené v článku 190
Smlouvy. Třetí žalobní důvod předložený v její replice vychází
z nepoužitelnosti a protiprávnosti nařízení č. 123/85. Čtvrtý
žalobní důvod vychází ze zneužití pravomoci.a)      K prvnímu
 žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 155 Smlouvy,
článku 3 nařízení č. 17 a článku 6 nařízení č. 99/63 a
k druhému žalobnímu důvodu, který se týká odůvodnění napadeného
rozhodnutíArgumentace účastníků řízení56      Žalobkyně
 především vytýká Komisi, že se vzdala použití svých pravomocí ve
prospěch vnitrostátních soudů, pokud jde o použití článku 85,
zatímco prohlásila v odborném tisku, že „z důvodu čl. 85
odst. 2 nemůže být od vnitrostátních soudů požadována žádná právní
ochrana“ proti protisoutěžním ustanovením vyskytujícím se
v distribučních smlouvách.57      Uplatňuje,
 že právo Společenství stanoví postup pro zamezení protiprávním jednáním
 a že Komise se nemůže vyhnout uplatnění pravomocí, které se k tomu
 vztahují. Odvolává se v tomto ohledu na povinnost, která
v této věci přísluší Komisi na základě Smlouvy, jakož i na výhradní
 a zvláštní pravomoci Komise pokud jde o protiprávní jednání,
výjimky a selektivní distribuci na základě, mimo jiné, ustanovení
nařízení č. 123/85. Žalobkyně zdůrazňuje, že je na ní, aby si
vybrala, zda se obrátí na vnitrostátní soudy nebo na příslušné orgány
Společenství a že Komisi nepřísluší, aby vůči žalobkyni prosazovala svůj
 výběr. Dodává, že věci projednávané u italských soudů mají jiný
předmět, než je předmět její stížnosti.58      V druhé
 řadě žalobkyně tvrdí, že Komise se v projednávaném případě nemůže
dovolávat diskreční povahy svých pravomocí. Právo zamítnout stížnost
přiznané Komisi článkem 6 nařízení č. 99/63 se týká pouze zamítnutí
 ve věci samé v návaznosti na šetření, které umožnilo Komisi shromáždit
údaje nezbytné k použití jejího volného uvážení. Komise je tak
povinna zahájit u každé stížnosti přezkumné řízení, s výjimkou
případů zjevně neopodstatněných stížností. Výše uvedený článek 6, podle
kterého Komise může „nevyhovět“ návrhu se tedy vztahuje k příkazu
ukončit protiprávní jednání a nikoliv k zahájení řízení. Na podporu
svého tvrzení se žalobkyně dovolává výše uvedeného rozsudku Soudního
dvora ze dne 11. října 1983, 210/81, bod 19.59      Ve
 své replice žalobkyně zatřetí popírá, že neexistuje dostatečný zájem
Společenství na důkladnému přezkumu skutečností uvedených ve
stížnosti. Oběžník, rozeslaný dne 7. července 1988 společností
 BMW Italia všem jejím autorizovaným prodejcům odrazující od prodejů
neautorizovaným prodejcům a prodejů „mimo území“, které jsou uzavírány s
 pomocí „zprostředkovatelů nebo obchodníků“, totiž odporuje požadavkům
práva Společenství v oblasti jak selektivní tak výhradní distribuce, a
požadavkům ustanovení čl. 3 bodu 11 nařízení č. 123/85. Sama
Komise dvakrát potvrdila, jednou ve svém oznámení týkajícím se nařízení
č. 123/85 (Úř. věst. 1985, C 17, s. 4, odst. 1 bod 3) a jednou
 ve své Šestnácté zprávě o politice hospodářské soutěže
(bod 30, s. 45), že takové chování porušuje základní pravidla.60      Komise
 se domnívá, že vzhledem k přímé použitelnosti čl. 85
odst. 1 Smlouvy mají Komise a vnitrostátní soud ve skutečnosti
souběžné pravomoci používat toto ustanovení, jak dokládají rozsudky
Soudního dvora ze dne 30. ledna 1974, BRT (127/73, Recueil,
s. 51), a ze dne 10. července 1980, Lauder (37/79,
Recueil, s. 2481).61      Dodává,
 že zúčastněné osoby mají právo obrátit se buď na orgány Společenství
nebo na vnitrostátní orgány, za účelem uplatnění práv, které pro ně
vyplývají z článku 85 Smlouvy, přičemž právní důsledky, které mohou
 vyplývat z jednoho nebo druhého postupu jsou rozdílné. V tomto
ohledu ostatně žalobkyně nepopírá, že italský soud má na rozdíl od
Komise pravomoc uložit BMW Italia náhradu škody, kterou mohlo žalobkyni
způsobit odmítnutí prodávat. 62      Komise
 mimo jiné uvádí, že žalobkyně ani nepopírá, že italské soudy mají
možnost lépe vyřešit případný spor o údajném porušení čl. 85
odst. 1 Smlouvy společností BMW Italia v rozsahu, němž soudy
v Miláně nebo Vicence mohou lépe než Komise přezkoumat návrhy
společnosti Automec a použít čl. 85 odst. 1 a případně
ustanovení nařízení č. 123/85 na distribuční systém BMW Italia.
Pravomoc vnitrostátního soudu, pokud se jedná o rozhodnutí, zda
daná smlouva má výhodu blokové výjimky, byla potvrzena Soudním dvorem
v jeho rozsudku ze dne 3. února 1976, Roubaix (63/75,
Recueil, s. 111)63      Komise
 uvádí, že otázka, zda má či nemá volné uvážení při zamítnutí stížností,
 které jí byly předloženy, aniž by provedla předběžné šetření, je
významnou a zásadní otázkou, pokud jde o výkon jejích kontrolních
pravomocí. Je to poprvé, kdy se soud Společenství má vyjádřit k
rozhodnutí, kterým Komise zamítla stížnost, aniž by důkladně přezkoumala
 skutečnosti uvedené stěžovatelkou a aniž by tyto skutečnosti posoudila.
 Toto rozhodnutí je založeno na existenci pravomoci Komise stanovit ve
veřejném zájmu Společenství různé stupně priority v rámci šetření
stížností.64      Komise
 nepopírá, že každý stěžovatel má právo na odpověď, tedy na konečný akt,
 ve kterém se orgán vyjadřuje k jeho stížnosti. Tvrdí však, že podle
judikatury Soudního dvora (rozsudek ze dne 18. října 1979,
GEMA v. Komise, 125/78, Recueil, s. 3173, 3179), nicméně není
povinna přijmout konečné rozhodnutí, ve kterém konstatuje existenci či
neexistenci údajného protiprávního jednání. Jelikož Komise disponuje
širokým prostorem pro volné uvážení pokud jde o přijetí meritorního
rozhodnutí o  stížnosti, má tím spíše prostor pro volné uvážení
při přijetí aktů v rámci přípravy konečného rozhodnutí, jako
je zahájení šetření. Komise však uznává, že je povinna přezkoumat
stížnosti nediskriminačním způsobem, což potvrzuje, že v tomto
případě učinila. V tomto ohledu uplatňuje, že ověření slučitelnosti
distribučního systému BMW Italia s čl. 85 odst. 1 Smlouvy a
ustanoveními nařízení č. 123/85 by vyžadovalo velmi rozsáhlé a
značně složité šetření, které by musela zahájit takřka  ex nihilo,
 zatímco různé italské soudy, na které se obrátila jak společnost
Automec, tak společnost BMW Italia, znaly smluvní vztahy, které
společnost BMW Italia udržovala se svými prodejci a zejména smluvní
vztahy s žalobkyní v minulosti. Podle Komise uvedené soudy
proto mohou snadněji, než ona sama provést nezbytné šetření, aby
posoudily slučitelnost distribučního systému BMW Italia s pravidly
Společenství v oblasti hospodářské soutěže.65      Komise
 zdůrazňuje, že jsou to její úvahy, jakož i péče o hospodárnost
řízení, které jí přivedly k závěru, že stížnost Automecu
nepředstavuje, s ohledem na tisíce probíhajících řízení před
Komisí, stupeň veřejného zájmu, který je dostatečný k zahájení
dalšího šetření s ohledem na šetření již provedená italskými soudy
před nimiž bylo zahájeno řízení v důsledku „svobodné volby“ dvou
dotyčných podniků.66      Pokud
 jde o obecnou zásadu, podle které má k dispozici volné uvážení,
které jí umožňuje stanovit takové stupně priority, Komise zaprvé tvrdí,
že žádné ustanovení práva Společenství ji nezavazuje zahájit šetření
pokaždé, kdy jí byla předložena stížnost. Ve své duplice uvádí, že
žalobkyně se na podporu svého tvrzení nemůže dovolávat výše uvedeného
rozsudku Soudního dvora ze dne 11. října 1983, 210/81, který
je ojedinělým rozsudkem v rozsahu, v němž v tomto ohledu nelze
 hovořit o ustálené judikatuře.67      Komise
 zadruhé uvádí, že podle italské verze článku 6 nařízení č. 99/63
může nevyhovět stížnosti na základě informací a důkazů „di cui dispone“
(které má k dispozici) a ne na základě informací a důkazů, které
mohla mít k dispozici jako výsledek dlouhého, složitého a
nákladného šetření; zatřetí potvrzuje, že má povinnost dbát na
dodržování veřejného pořádku tím, že postupuje proti takovým chováním,
která jsou svým rozsahem, závažností a délkou trvání velmi závažným
protiprávním zásahem do volné hospodářské soutěže. Uplatňuje, že pokud
by byla povinna vždy zahájit šetření po podání stížnosti, pak by výběr
věcí, ve kterých má být provedeno šetření, náležel spíše podnikům
podávajícím stížnost než samotné Komisi, což by podřizovalo tento výběr
spíše kritériím soukromého než veřejného zájmu.68      Komise
 se dovolává statistických údajů o řízeních v oblasti
hospodářské soutěže, která u ní stále probíhají, aby prokázala
nezbytnost definovat kritéria priority při přezkumu rozdílných věcí
s ohledem na omezený počet svých pracovníků. Vysvětluje, že
z důvodu velkého množství věcí musela ve své Sedmnácté zprávě
o politice hospodářské soutěže (bod 9, s. 24) definovat
následující kritéria priority;„Týkají-li se
 věci velmi důležitých politických otázek, Komise je obvykle vyřizuje
přednostně. V případě věcí, které vyšetřuje z vlastního
podnětu a v případě stížností Komise přezkoumává závažnost údajných
protiprávních jednání. Kromě toho je v případě stížností a oznámení
třeba vzít v úvahu skutečnost, že rozhodnutí musí být přijato
rychle. To jsou zejména případy, ve kterých probíhají řízení před
vnitrostátními soudy. Věci, ve kterých je požadována výhoda oponentního
řízení stanoveného v nařízeních o blokových výjimkách, musí být
vždy považovány za prioritní vzhledem k šestiměsíční lhůtě.
V ostatních případech jsou věci vyřizovány chronologicky.“69      Podle
 Komise je zřejmé, že stížnost žalobkyně neodpovídá žádnému
z těchto kritérií priority, ať už se jedná o závažnost
údajného protiprávního jednání nebo o nezbytnost rozhodnutí Komise,
 které umožní vnitrostátnímu soudu rozhodnout. Pokud jde o toto
poslední kritérium Komise jednak připomíná, že její rozhodnutí nebylo
nezbytné k rozhodnutí italských soudů o sporech, které jim
příslušné strany již předložili. Dále vysvětluje, že toto kritérium se
vztahuje zejména na případ, kdy se věc projednávaná vnitrostátním soudem
 týká platnosti nebo plnění ze smlouvy, která byla oznámena Komisi a pro
 kterou byla požadována výjimka podle čl. 85 odst. 3 Smlouvy,
přičemž použití tohoto ustanovení patří do výhradní pravomoci Komise.
V projednávaném případě tomu tak není, protože použití čl. 85
odst. 3 na distribuční dohody v automobilovém odvětví je
upraveno nařízením č. 123/85. Použití tohoto nařízení však plně
spadá do pravomoci italských soudů, které by v případě pochybností
o platnosti ustanovení tohoto nařízení měly předložit Soudnímu
dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 177 Smlouvy
(rozsudek Evropského soudního dvora ze dne 22. října 1987,
Foto-Frost, 314/85, Recueil, s. 4225).70      Komise
 ještě uplatňuje, že nepříslušnost vnitrostátního soudu
k rozhodnutí o odnětí výjimky v ničem nezpochybňuje její
vlastní tvrzení, protože žalobkyně tvrdí, že bloková výjimka stanovená v
 nařízení č. 123/85 se nevztahuje na distribuční systém BMW Italia a
 podpůrně, že toto nařízení je neplatné.Závěry Soudu71      Soud
  má za to, že podstatou otázky, která mu je tímto žalobním důvodem
 položena, je, jaké jsou povinnosti Komise v případě, kdy jí
fyzická nebo právnická osoba předložila návrh podle článku 3 nařízení
č. 1772      Je
 namístě poznamenat, že nařízení č. 17 a nařízení č. 99/63
udělila osobám, které předložily Komisi stížnost, procesní práva, jako
je právo být informován o důvodech, pro které Komise hodlá
zamítnout jejich stížnost a právo vyjádřit se k těmto důvodům.
Zákonodárce Společenství tak zavázal Komisi k určitým zvláštním
povinnostem. Nicméně ani nařízení č. 17 ani nařízení č. 99/63
neobsahují výslovná ustanovení týkající se postupu ve věci samé v
případě stížnosti a případných vyšetřovacích povinností Komise.73      Za
 účelem definování povinností Komise v této otázce, je vhodné
úvodem připomenout, že Komise odpovídá za provádění a zaměření politiky
Společenství v oblasti hospodářské soutěže (viz rozsudek Soudního
dvora ze dne 28. února 1991, Delimitis, C-234/89, Recueil,
s. 935, 991). Z tohoto důvodu tedy čl. 89 odst. 1 Smlouvy
 pověřil Komisi úkolem dbát na provádění zásad vytyčených
v článcích 85 a 86 a z tohoto důvodu jí ustanovení předpisů
přijatých na základě článku 87 udělila rozsáhlé pravomoci.74      Rozsah
 povinností Komise v oblasti práva hospodářské soutěže musí být
přezkoumáván ve světle čl. 89 odst. 1 Smlouvy, který je
v této oblasti zvláštním vyjádřením obecného úkolu dohledu
svěřeného Komisi článkem 155 Smlouvy. Avšak, jak konstatoval Soudní dvůr
 v rámci článku 169 Smlouvy (rozsudek ze dne
14. února 1989, Star Fruit v. Komise, 247/87, Recueil,
s. 301), tento úkol nezahrnuje povinnost Komise zahájit řízení za
účelem zjištění případného porušení práva Společenství.75      V tomto
 ohledu, Soud uvádí, že z judikatury Soudního dvora (rozsudek ze
dne 18. října 1979, GEMA, uvedený výše, s. 3173, 3189)
vyplývá, že mezi práva udělená stěžovatelům nařízeními č. 17 a
č. 99/63 nepatří právo na obdržení rozhodnutí ve smyslu článku 189
Smlouvy, pokud jde o existenci či neexistenci údajného
protiprávního jednání. Z toho vyplývá, že Komise není povinna
vyjádřit se k této otázce, kromě případů, kdy předmět stížnosti
spadá do jejích výlučných pravomocí, jako je pravomoc odejmout výjimku
udělenou na základě čl. 85 odst. 3 Smlouvy76      Jelikož
 Komise nemá povinnost rozhodnout o existenci či neexistenci
protiprávního jednání, nemůže být nucena, aby vedla vyšetřování, protože
 toto vyšetřování nemůže mít jiný předmět, než vyhledávání důkazů o
existenci nebo neexistenci protiprávního jednání, které není povinna
zjišťovat. V tomto ohledu je namístě připomenout, že na rozdíl od
toho, co stanoví druhá věta čl. 89 odst. 1 Smlouvy
v případě žádostí podaných členskými státy, nařízení č. 17 a
č. 99/63 výslovně nezavazují Komisi vyšetřovat stížnosti, které jí
byly předloženy.77      V tomto
 ohledu je vhodné poznamenat, že nedílnou součástí výkonu činnosti
správního orgánu je pravomoc orgánu pověřeného úkolem veřejné služby
přijímat veškerá organizační opatření nezbytná k výkonu úkolu,
kterým byl pověřen, včetně vymezení priorit, v rámci stanoveném
právním předpisem, pokud takové priority nevymezil zákonodárce. To musí
být zejména případ, kdy byl orgán pověřen tak rozsáhlým a obecným úkolem
 dohledu a kontroly, jako je úkol dohledu a kontroly svěřený Komisi
v oblasti hospodářské soutěže. Proto skutečnost, že Komise uděluje
různé stupně priority spisům, které jí byly předloženy v oblasti
hospodářské soutěže, je slučitelná s povinnostmi, které jí byly
uloženy právem Společenství.78      Tento
 závěr není v rozporu s rozsudky Soudního dvora ze dne
11. října 1983, 210/81, uvedený výše, ze dne
28. března 1985, CICCE (298/83, Recueil, s. 1105), a ze
dne 17. listopadu 1987, BAT a Reynolds v. Komise (142/84 a
156/84, Recueil, s. 4487). V rozsudku Demo-Studio Schmidt měl
Soudní dvůr totiž zato, že Komise „měla povinnost přezkoumat skutečnosti
 uvedené“ stěžovatelkou, aniž by rozhodoval o otázce, zda by Komise
mohla upustit od provedení šetření stížnosti, jelikož v daném
případě Komise přezkoumala skutečnosti uvedené ve stížnosti a tuto
stížnost zamítla z důvodu, že nezjistila žádnou skutečnost
umožňující učinit závěr, že došlo k protiprávnímu jednání. Stejně
tak tato otázka nevyvstala v rámci pozdějších rozsudků ve věcech
CICCE (298/836, uvedený výše) a BAT a Reynolds (142/84 a 156/84, uvedené
 výše).79      Avšak
 i když od Komise nelze požadovat, aby provedla šetření, procesní záruky
 stanovené v článku 3 nařízení č.17 a v článku 6 nařízení
č. 99/63 ji nicméně zavazují pozorně přezkoumávat skutkové a právní
 okolnosti, o kterých byla informována stěžovatelem, aby posoudila
zda tyto okolnosti svědčí o chování, které svou povahou narušuje
hospodářskou soutěž na společného trhu a ovlivňuje obchod mezi členskými
 státy (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 11. října 1983,
Dema-Studio Schmidt, ze dne 28. března 1985, CICCE, a ze dne
17. listopadu 1987, BAT a Reynolds, uvedené výše).80      Když,
 stejně jako v projednávaném případě, Komise uzavřela spis
obsahující stížnost, aniž by provedla šetření, přezkum legality, který
Soud musí provést, je zaměřen na ověření, zda sporné rozhodnutí
nevychází z věcně nesprávných skutkových zjištění, zda není stiženo
 žádným právním pochybením, žádným zjevně nesprávným posouzením nebo
zneužitím pravomoci81      Je
 na Soudu, aby na základě těchto zásad nejprve ověřil, že Komise
provedla přezkum stížnosti, k němuž je povinna, tím, že
s řádnou péčí posoudila skutkové a právní okolnosti uvedené
žalobkyní v její stížnosti a poté, zda Komise správně odůvodnila
své rozhodnutí uzavřít spis obsahující stížnost jednak tím, že vykonala
svou pravomoc „stanovit různé stupně priority při vyřizování věcí, které
 jí byly předloženy“, a dále tím, že zohlednila zájem Společenství,
který vykazuje tato věc, jako kritérium priority.82      V tomto
 ohledu, Soud nejprve konstatuje, zda Komise provedla pozorný přezkum,
v jehož rámci vzala v úvahu nejen skutkové a právní okolnosti
uvedené v samotné stížnosti, ale rovněž podstoupila neformální
výměnu názorů a informací se žalobkyní a jejími advokáty. Komise zamítla
 stížnost až po obeznámení se s podrobnými údaji poskytnutými
žalobkyní při této příležitosti a s vyjádřeními podanými
v odpovědi na dopis zaslaný podle článku 6 nařízení č. 99/63. S
 ohledem na právní a skutkové okolnosti obsažené ve stížnosti Komise
tedy provedla patřičný přezkum této stížnosti a nelze jí vytýkat
nedostatek řádné péče.83      Dále
 pokud jde o odůvodnění sporného rozhodnutí uzavřít spis obsahující
 stížnost, Soud nejprve připomíná, že Komise má právo stanovit různé
stupně priority v rámci přezkumu stížností, které jí byly předloženy.84      Je
 namístě dále přezkoumat zda je legitimní, jak tvrdí Komise, odvolávat
se na zájem Společenství, který věc vykazuje, jako na kritérium
priority.85      V tomto
 ohledu je namístě připomenout, že na rozdíl od civilního soudu jehož
úkolem je chránit subjektivní práva soukromých osob v jejich
vzájemných vztazích, správní orgán musí jednat ve veřejném zájmu.
V důsledku toho je legitimní, aby se Komise odvolávala na zájem
Společenství při stanovní stupně priority udělované různým věcem, které
jí byly předloženy. Toto nepovede k vynětí činnosti Komise ze
soudního přezkumu, protože na základě požadavku odůvodnění stanoveného
v článku 190 Smlouvy se Komise nemůže spokojit s abstraktním
odkazem na zájem Společenství. Je povinna uvést právní a skutkové
důvody, které jí vedly k závěru, že neexistoval dostatečný zájem
Společenství, který by mohl odůvodnit přijetí vyšetřovacích opatření.
Soud kontroluje činnost Komise právě prostřednictvím přezkumu legality
těchto důvodů.86      Za
 účelem posouzení zájmu Společenství na přezkumu věci, Komise musí vzít
v úvahu okolnosti projednávaného případu a zejména právní a
skutkové okolnosti uvedené ve stížnosti, která jí byla předložena. Je na
 Komisi, aby zejména zvážila význam údajného protiprávního jednání pro
fungování společného trhu, pravděpodobnost možnosti prokázat jeho
existenci a rozsah nezbytných vyšetřovacích opatření, za účelem splnění
svého úkolu dohledu nad dodržováním článků 85 a 86 v nejlepších
možných podmínkách.  87      V této
 souvislosti je vhodné přezkoumat, zda je v projednávaném případě
správné, že Komise dospěla k závěru, že neexistoval dostatečný
zájem Společenství na přezkumu věci z důvodu, že žalobkyně, která
již italským soudům předložila spor týkající se ukončení smlouvy o
autorizovaném prodeji, může těmto soudům rovněž předložit otázku
slučitelnosti distribučního systému BMW Italia s čl. 85
odst. 1 Smlouvy.88      V tomto
 ohledu je důležité uvést, že tímto závěrem se Komise neomezila na
prohlášení, že by se obecně neměla zabývat věcí pouze z toho
důvodu, že vnitrostátní soud má pravomoc ji přezkoumat. Vnitrostátnímu
soudu již byly totiž předloženy související spory mezi společností
Automec a BMW Italia týkající se distribučního systému posledně
jmenované společnosti a žalobkyně nepopírala, že italské soudy již znají
 smluvní vztahy mezi BMW Italia a jejími distributory. Za těchto
zvláštních okolností projednávaného případu, důvody týkající se
hospodárnosti řízení a řádného výkonu spravedlnosti svědčí ve prospěch
přezkumu věci soudem, který je již seznámen s podobnými otázkami.89      Pro
 účely posouzení legality sporného rozhodnutí uzavřít spis obsahující
stížnost je nicméně vhodné určit, zda Komise tím, že odkázala podnik
podávající stížnost k vnitrostátnímu soudu, nepřehlédla rozsah ochrany,
jež může vnitrostátní soud zajistit právům tohoto podniku podle
čl. 85 odst. 1 Smlouvy.90      V této
 souvislosti je namístě uvést, že čl. 85 odst. 1 a článek 86
má přímé účinky ve vztazích mezi jednotlivci a uděluje jim jako
procesním subjektům práva, která vnitrostátní soudy musí chránit (viz
rozsudek Soudního dvora ze dne 30. ledna 1974, 127/73, uvedený
 výše). Pravomoc použít uvedená ustanovení přísluší současně Komisi a
vnitrostátním soudům (viz zejména rozsudek Soudního dvora ze dne
28. února 1991, C-234/89, uvedený výše). Toto přidělení
pravomocí je ostatně charakterizováno povinností loajální spolupráce
mezi Komisí a vnitrostátními soudy, která vyplývá z článku 5
Smlouvy (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 28. února 1991,
C-234/89, uvedený výše).91      Je
 tedy třeba přezkoumat, zda Komise mohla počítat s touto
spoluprací, aby zajistila posouzení slučitelnosti distribučního systému
BMW Italia s čl. 85 odst. 1 Smlouvy. 92      Za
 tímto účelem může italský soud nejprve přezkoumat, zda tento systém
obsahuje omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 85 odst. 1.
 V případě pochybnosti, může předložit Soudnímu dvoru žádost o
rozhodnutí o předběžné otázce. Jestliže zjistí, že došlo k omezení
hospodářské soutěže v rozporu s čl. 85 odst. 1, přísluší
mu poté přezkoumat, zda systém podléhá výhodě blokové výjimky na
základě nařízení č. 123/85. Přezkum této otázky rovněž spadá do
jeho pravomoci (viz rozsudek Soudního dvora ze dne
28. února 1991, C-234/89, uvedený výše). V případě
pochybnosti o platnosti nebo výkladu uvedeného nařízení, soud může
rovněž předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce
v souladu s článkem 177 Smlouvy. V každém z těchto
případů může vnitrostátní soud sám rozhodnout o tom, zda je
distribuční systém v souladu s čl. 85 odst. 1 Smlouvy.93      Ačkoliv
 vnitrostátní soud nemá pravomoc nařídit ukončení protiprávního jednání,
 které mohl zjistit, a uložit pokuty podnikům, které se ho dopustily,
jak může učinit Komise, přísluší mu nicméně použít čl. 85
odst. 2 Smlouvy ve vztazích mezi jednotlivci. Tím, že Smlouva
výslovně stanovila tuto občanskoprávní sankci, předpokládá, že
vnitrostátní právo dává soudu pravomoc chránit práva podniků, jež se
staly oběťmi protisoutěžních praktik.94      V projednávaném
 případě však žalobkyně nepředložila žádné důkazy, z nichž by
vyplývalo, že italské právo nestanoví žádný právní prostředek umožňující
 vnitrostátnímu soudu dostatečným způsobem chránit její práva.95      Je
 třeba ještě poznamenat, že v projednávaném případě existence
nařízení o blokové výjimce za předpokladu, že je použitelné, byla
prvkem, který Komise mohla oprávněně vzít v úvahu při posuzování
veřejného zájmu Společenství na provedení šetření takového distribučního
 systému. Jak totiž Komise správně uvedla, hlavním cílem nařízení
o blokové výjimce je omezit oznamování a individuální přezkum
distribučních smluv používaných v daném odvětví. Existence takového
 nařízení mimo jiné usnadňuje použití práva hospodářské soutěže
vnitrostátním soudem96      Tím,
 že odkázala žalobkyni k vnitrostátnímu soudu, Komise nepřehlédla rozsah
 ochrany, kterou tento soud může zajistit právům žalobkyně podle
čl. 85 odst. 1 a 2 Smlouvy.97      Ze
 souhrnu výše uvedeného vyplývá, že přezkum sporného rozhodnutí Soudem
neodhalil právní ani skutkové pochybení nebo zjevně nesprávné posouzení.
 Z toho vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení práva
 Společenství, zejména z článku 155 Smlouvy, článku 3 nařízení
č. 17 a článku 6 nařízení č. 99/63, není opodstatněný.98      Z předcházejících
 úvah navíc nutně vyplývá, že odůvodnění sporného rozhodnutí je
dostatečné, jelikož žalobkyně mohla řádně uplatnit svá práva před Soudem
 a Soud mohl provést přezkum legality.b)      K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti nařízení č. 123/85Argumentace účastníků řízení99      Ve
 své žalobě žalobkyně navrhovala zrušení nařízení č. 123/85
v rozsahu, v němž je „nevyhnutelným předpokladem“ napadeného
rozhodnutí, aniž by však předložila žalobní důvody na podporu tohoto
návrhu. Ve své replice žalobkyně tvrdí, že toto nařízení není
v projednávaném případě použitelné, protože upravuje pouze výhradní
 distribuci a nevztahuje se na selektivní distribuci. Dodává, že kdyby
tomu tak nebylo, bylo by uvedené nařízení neplatné, protože by vyvolalo
evidentní nelogičnost a zjevnou nespravedlnost tím, že podřizuje
jednotné úpravě dva od sebe tak značně odlišné hospodářské mechanizmy,
jako jsou dvě výše uvedené formy distribuce.100    Komise
 opakuje, že se nevyslovila k použitelnosti nebo nepoužitelnosti
uvedeného nařízení na distribuční systém zavedený společností BMW Italia
 v rozsahu, v němž jí žalobkyně neprávem připisuje názor,
podle kterého je toto nařízení v projednávaném případě použitelné a
 může se vztahovat jak na systém výhradní distribuce, tak na systém
selektivní distribuce. Komise trvá na skutečnosti, že se může vyslovit
k povaze tohoto distribučního systému až po provedení důkladného a
adekvátního přezkumu skutkových okolností uvedených v návrhu, ale
že neměla za to, že existuje dostatečný zájem Společenství, aby tak
učinila.Závěry Soudu101    Vzhledem
 k tomu, že je nesporné, že napadené rozhodnutí, které ostatně
neobsahuje žádný odkaz na nařízení č. 123/85 nebo na případnou
slučitelnost distribučního systému BMW Italia s tímto nařízením, se
 nijak nevyslovuje k použitelnosti nařízení č. 123/85
v projednávaném případě, je tento žalobní důvod neúčinný.
V každém případě je tedy třeba jej zamítnout.c)      Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu ze zneužití pravomociArgumentace účastníků řízení102    V rámci
 tohoto žalobního důvodu žalobkyně uplatňuje, že Komise použila pravidla
 Společenství s cílem chránit spíše podnik než hospodářskou soutěž
obecně. Ve své replice dodala, že odmítnutí zahájit šetření i po
předložení výše uvedeného oběžníku ze dne 7. července 1988,
kterým BMW naléhala na své autorizované prodejce, aby neprodávali
vozidla neautorizovaným prodejcům a „zprostředkovatelům nebo
obchodníkům“ potvrzuje vůli Komise zvýhodnit BMW, kterou „navíc zbavila
starosti s povinností podat odůvodnění“. Mimo to žalobkyně tvrdí,
že žádný ze tří dopisů, které jí Komise zaslala neuvádí skutečné důvody,
 které přiměly Komisi k tomu, aby nevzala v úvahu její
stížnost a důkazy, které předložila.103    Komise
 popírá, že porušila svou povinnost přezkoumat stížnost s veškerou
nestranností. Domnívá se, že objektivně vykonala svou pravomoc volného
uvážení pokud jde o přezkum stížností, které jí byly předloženy a
uvádí, že žalobkyně nesmí pouze tvrdit, ale také dokázat, že
v projednávaném případě Komise vykonala uvedenou pravomoc
zneužívajícím a/nebo zaujatým způsobem, čímž sledovala jiný cíl než ten,
 pro který jí tato pravomoc byla svěřena zákonodárcem Společenství.
Komise tvrdí, že neměla žádný úmysl a priori „očistit “ BMW
Italia od podezření, že porušila pravidla hospodářské soutěže, tím
méně ji nechat těžit z takzvané presumpce neviny.104    Ve
 své duplice Komise dodává, že tvrzení žalobkyně, podle kterého žádný
z jejích postupně odesílaných dopisů neuvedl skutečné důvody jejího
 rozhodnutí, je nepřípustné a že „skutečné důvody“ na kterých se
zakládá druhá část napadeného rozhodnutí, jsou výlučně ty, které jsou
uvedeny v dopise ze dne 28. února 1990.Závěry Soudu105    Je
 třeba poznamenat, že tvrzení o zneužití pravomoci lze vzít
v úvahu pouze když žalobce předloží objektivní, relevantní a
shodující se indicie, z nichž vyplývá existence zneužití pravomoci
(viz například rozsudek Soudního dvora ze dne
13. července 1989, Caturla-Poch a De la Fuente v. Parlament,
36/87, Recueil, s. 2471, 2489 a rozsudek Soudu ze dne
27. června 1991, Valverde v. Soudní dvůr, T-156/89, Recueil,
s. II-453).106    Je
 tedy důležité přezkoumat, zda důkazy předložené žalobkyní vedou k
závěru, že Komise v projednávaném případě použila rozhodovací
pravomoc, kterou jí svěřuje nařízení č. 17, za jiným účelem, než je
 ten, pro který jí byla svěřena, totiž za účelem dohledu nad
uplatňováním zásad stanovených články 85 a 86 Smlouvy.107    V tomto
 ohledu je třeba uvést, že žalobkyně neuvedla žádnou konkrétní okolnost,
 ze které lze dovodit, že důvody uvedené Komisí k odůvodnění
uzavření spisu obsahujícího stížnost byly jen záminkami a že skutečně
sledovaným cílem bylo vyhnout se uplatnění pravidel hospodářské soutěže
na podnik BMW. Skutečnost, že Komise neposoudila slučitelnost chování
BMW s článkem 85 neznamená, že jednala svévolně, zejména vzhledem
k tomu, že žalobkyně nepopřela, že takové posouzení by vyžadovalo
rozsáhlé a složité šetření. Oběžník BMW Italia ze dne
7. července 1988, na který se žalobkyně rovněž odvolává,
nemůže nijak prokázat zneužití pravomoci ze strany Komise. Tento dopis
obsahuje pouze pokyny společnosti BMW Italia určené všem jejím
autorizovaným prodejcům a v ničem nenaznačuje, že Komise chtěla chránit
společnosti skupiny BMW přijetím napadeného rozhodnutí. Zůstává uvést,
že žalobkyně předkládá argumenty směřující k prokázání existence
porušení článku 85 společností BMW. Tyto argumenty však nepředstavují
žádné indicie, z nichž by bylo možné dovodit, že Komise byla vedena
 protiprávními úvahami, když se rozhodla neověřovat opodstatněnost
těchto tvrzení.108    Je
 tedy namístě konstatovat, že zneužití pravomoci není prokázáno a že
tento žalobní důvod tak musí být zamítnut.109    Ze
 všech předchozích úvah vyplývá, že návrhová žádání směřující ke zrušení
 musí být zamítnuta. Vzhledem k tomu, že návrhová žádání směřující k
 náhradě škody jsou výlučně založena na stejných žalobních důvodech,
jako jsou žalobní důvody uplatněné na podporu návrhových žádání
směřujících ke zrušení, a vzhledem k tomu, že se Komise nedopustila
 žádné protiprávnosti, je rovněž namístě zamítnout návrh na náhradu
škody, aniž by bylo nezbytné rozhodovat o jeho přípustnosti.K nákladům řízení110    Podle
 ustanovení čl. 85 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku
řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k
tomu, že žalobkyně neměla ve věci úspěch, je namístě jí uložit náhradu
nákladů řízení.Z těchto důvodůSOUDrozhodl takto:1)      Žaloba se zamítá.2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.Cruz Vilaça  Vesterdorf  García-ValdecasasLenaerts  Barrington  SaggioKirschner  Yeraris  SchintgenTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 18. září 1992.Vedoucí soudní kanceláře         Předseda H. Jung       J. L. Cruz Vilaça* Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 5. listopadu 1996. # Marco Mazzocchi-Alemanni proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Spojené věci T-21/95 a T-186/95.