Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. října 2001. # Merz & Krell GmbH & Co. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundespatentgericht - Německo. # Sbližování právních předpisů. # Věc C-517/99.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. ledna 1980. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc 267/78.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. července 1966. # Établissements Consten S.à.R.L. a Grundig-Verkaufs-GmbH proti Komisi Evropského hospodářského společenství. # Spojené věci 56 a 58-64.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA13. července 1966 (*)Ve spojených věcech 56/64 a 58/64,Établissements Consten S.A.R.L.,
 se sídlem v Courbevoie (Seine), zastoupená J. Lassierem,
advokátem u odvolacího soudu v Paříži (Cour d'appel de Paris),
 s adresou pro účely doručování v Lucemburku, J. Welter,
avocat-avoué, 6, rue Willy-Goergen,žalobkyně ve věci 56/64,aGrundig-Verkaufs GmbH,
 společnost s ručením omezeným podle německého práva, se sídlem
ve Fürth (Bavorsko), zastoupená svým jednatelem M. Grundigem ve
spolupráci s H. Hellmannem a K. Pfeifferem, advokáty
 u advokátní komory v Kolíně nad Rýnem, s adresou pro účely
doručování v Lucemburku, A. Neyens, avocat-avoué, 9, rue des
Glacis, žalobkyně ve věci 58/64,podporovanévládou Italské republiky,
 zastoupenou A. Marescou, zplnomocněným ministrem a zástupcem
vedoucího oddělení pro diplomaticko-právní spory ministerstva
zahraničních věcí, jako zmocněncem, ve spolupráci
s P. Peronacim, zástupcem státního generálního advokáta,
s adresou pro účely doručování v Lucemburku, Italské
velvyslanectví, 5, rue Marie-Adélaïde,vedlejším účastníkem v obou věcech,vládou Spolkové republiky Německo,
 zastoupenou U. Everlingem, Ministerialrat a H. Petersem,
 Regierungsrat, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
kancelář velvyslanectví Spolkové republiky Německo, 3, boulevard Royal,vedlejším účastníkem ve věci 58/64,protiKomisi Evropského hospodářského společenství,
 zastoupené jejími právními zástupci G. Le Tallecem (věc C‑56/64)
a J. Thiesingem (věc C‑58/64), jako zmocněnci, s adresou
pro účely doručování v Lucemburku, sekretariát právní služby
evropských výkonných představitelů, 2, place de Metz,žalované,podporovanéWilly Leissner,
 akciovou společností, se sídlem ve Štrasburku, zastoupenou
C. Lappem, členem advokátní komory ve Štrasburku,
s adresou pro účely doručování v Lucemburku, H. Glaesener,
notář, 20, rue Glesener,vedlejším účastníkem,aUNEF,
 společností s ručením omezeným podle francouzského práva, se
sídlem v Paříži, zastoupenou R. Collinem, advokátem
u odvolacího soudu v Paříži (Cour d'appel de Paris) a P.
A. Franckem, advokátem u odvolacího soudu v Bruselu (Cour
d'appel de Bruxelles), s adresou pro účely doručování
v Lucemburku, E. Arendt, avocat-avoué, 6, rue Willy-Goergen,vedlejším účastníkem,jejichž
 předmětem je žaloba na neplatnost rozhodnutí Komise ze dne 23. září
1964 v řízení podle článku 85 Smlouvy (IV/A-00004-03344
„Grundig-Consten“),SOUDNÍ DVŮR,ve
 složení Ch. L. Hammes, předseda, L. Delvaux a W. Strauβ,
předsedové senátů, A. M. Donner, A. Trabucchi (zpravodaj), R. Lecourt
a R. Monaco, soudci,generální advokát: K. Roemer,vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houtte,vydává tentoRozsudek K žalobnímu důvodu týkajícímu se kvalifikace napadeného aktuŽalobkyně
 Consten se dovolává porušení podstatných formálních náležitostí,
jelikož text zveřejněný v Úředním věstníku kvalifikuje napadený akt
 jako směrnici, ačkoli takový akt nemůže být určen jednotlivcům. Jedná-li se o akt určený jmenovitě uvedeným podnikům, je rozhodující pouze text oznámený osobám, kterým byl určen.Tento text obsahuje formulaci „Komise přijala toto rozhodnutí“.  V důsledku toho je tento žalobní důvod neopodstatněný.   K žalobním důvodům týkajícím se porušení práv obhajobyŽalobkyně Consten vytýká Komisi porušení práv obhajoby tím, že jí Komise nesdělila všechny skutečnosti vyplývající ze spisu.Žalobkyně
 Grundig vznáší stejný žalobní důvod, zejména pokud jde o dvě
zprávy vyhotovené francouzskými a německými orgány, ke kterým
Komise přihlížela pro účely svého rozhodnutí. Řízení
 před Komisí podle článku 85 Smlouvy je správním řízením, což znamená,
že zúčastněné osoby mohou před vydáním rozhodnutí předložit svá
vyjádření k námitkám, které Komise hodlá vůči těmto osobám vznést.
 Za tímto účelem musí být informovány o skutkových okolnostech, z nichž tyto námitky vycházejí. Není však nezbytné informovat tyto osoby o obsahu celého spisu.  V projednávané
 věci je zřejmé, že vyjádření Komise ze dne 20. prosince 1963
obsahuje veškeré skutkové okolnosti nezbytné k prokázání přijatých
námitek. Žalobkyním bylo uvedené vyjádření řádně doručeno a mohly se k němu písemně a ústně vyjádřit. Napadené rozhodnutí není založeno na jiných námitkách, než jsou námitky, které byly předmětem uvedeného správního řízení.  Žalobkyně
 Consten tvrdí, že rozhodnutí rovněž porušuje práva obhajoby
z důvodu, že nebere v úvahu hlavní návrhy, které žalobkyně
vznesla před Komisí, zejména návrhy na doplňující šetření.V takovém mimosoudním řízení správní orgán není povinen odůvodnit odmítnutí návrhů účastníků řízení. Není tedy zřejmé, že by v průběhu řízení před Komisí bylo porušeno právo obhajoby účastníků řízení.Tento žalobní důvod je tedy neopodstatněný. K žalobnímu důvodu týkajícímu se zjištění protiprávního jednání ve výroku rozhodnutíNěmecká
 vláda podporuje žalobní důvod vycházející z porušení podstatných
formálních náležitostí z důvodu, že protiprávní jednání mělo být
konstatováno pouze v odůvodnění, a nikoliv ve výroku
rozhodnutí.Zjištění existence protiprávního jednání je základem povinnosti účastníků řízení ukončit protiprávní jednání.Dopad tohoto zjištění na právní postavení dotyčných podniků nezávisí na jeho umístění v rozhodnutí.  Tento žalobní důvod tedy musí být vzhledem k nedostatku právního zájmu zamítnut.  K žalobnímu důvodu týkajícímu se použitelnosti čl.  85 odst. 1 na výhradní smlouvyŽalobkyně tvrdí, že zákaz uvedený v čl.  85 odst. 1 se vztahuje pouze na takzvané horizontální kartelové dohody. Italská
 vláda mimoto tvrdí, že výhradní smlouvy nejsou „dohodami mezi podniky“
ve smyslu uvedeného ustanovení, jelikož strany nemají rovnocenné
postavení. Pokud jde o tyto smlouvy, může být volná hospodářská soutěž chráněna pouze na základě článku 86 Smlouvy.  Znění
 článků 85 a 86 neumožňuje dovodit, že každý z těchto dvou
článků má mít zvláštní použití v závislosti na úrovních postavení
smluvních stran v hospodářském procesu.Článek
 85, který se obecně vztahuje na všechny dohody, které narušují
hospodářskou soutěž na společném trhu, nijak nerozlišuje mezi těmito
dohodami podle toho, zda jsou uzavřeny mezi soutěžícími subjekty
nacházejícími se na stejné hospodářské úrovni nebo mezi subjekty
nacházejícími se na odlišných hospodářských úrovních, které mezi sebou
nesoutěží.V zásadě nelze rozlišovat tam, kde nerozlišuje ani Smlouva. Krom
 toho nelze vyloučit případné použití článku 85 na smlouvu
o výhradním autorizovaném prodeji z důvodu, že dodavatel
a autorizovaný prodejce mezi sebou nesoutěží a nenacházejí se
v rovnocenném postavení. Hospodářská
soutěž může být narušena ve smyslu čl. 85 odst. 1 nejen dohodami, které
omezují hospodářskou soutěž mezi stranami dohody, ale také dohodami,
které vylučují nebo omezují hospodářskou soutěž, ke které by mohlo dojít
 mezi jednou ze stran dohody a třetími osobami. Z tohoto
 důvodu není relevantní, zda se strany dohody nachází na stejné úrovni,
pokud jde o jejich hospodářské postavení a funkci.  To
 platí tím spíše, že prostřednictvím takové dohody by strany mohly
vyloučením nebo omezením hospodářské soutěže třetích osob ve vztahu ke
svým výrobkům usilovat o vytvoření nebo zajištění neodůvodněné
výhody ve svůj prospěch ke škodě spotřebitele nebo uživatele, která je
v rozporu s obecnými cíli článku  85. Je
 tedy možné, že aniž by došlo ke zneužití dominantního postavení, může
dohoda mezi hospodářskými subjekty nacházejícími se na různých
úrovních ovlivnit obchod mezi členskými státy a současně mít za
svůj cíl nebo výsledek vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské
soutěže, a podléhat tak zákazu uvedenému v čl. 85 odst. 1.Mimoto
 by bylo bezpředmětné srovnávat situaci, na kterou se vztahuje článek
85, ve které se nachází výrobce, který je k distributorovi svých
výrobků vázán výhradní smlouvou, se situací výrobce, který do svého
 podniku začlenil distribuci vlastních výrobků jakýmkoliv způsobem,
například prostřednictvím obchodních zástupců, na kterou se článek 85
nevztahuje. Tyto situace jsou právně
odlišné a mají také odlišný význam, neboť účinnost dvou
hospodářských systémů, z nichž jeden do podniku výrobce začleňuje
vlastní distribuci, a druhý nikoli, nemusí být stejná.  I
 když znění článku 85 vztahuje zákaz, s výhradou splnění dalších
podmínek, na dohodu uzavřenou mezi více podniky a vyjímá tak
z tohoto zákazu situaci, kdy jediný podnik provozuje vlastní
distribuční síť, ze znění tohoto článku nevyplývá, že by s pomocí
jednoduché hospodářské analogie, která je ostatně neúplná
a v rozporu s uvedeným ustanovením, měla být legalizována
 smluvní situace založená na dohodě mezi výrobním podnikem
a distribučním podnikem.Ačkoliv
v prvním případě Smlouva hodlá v rámci článku 85 respektovat
vnitřní organizaci podniku a případně ji zpochybnit v rámci
článku 86 pouze v případě závažného zneužití dominantního
postavení, nemůže být stejně zdrženlivá v případě, že narušení
hospodářské soutěže vyplývá z dohody uzavřené mezi dvěma různými
podniky, kterou je obecně třeba jednoduše zakázat.Konečně
 dohoda mezi výrobcem a distributorem, která by směřovala
k obnovení vnitrostátních překážek v obchodě mezi členskými
státy, by mohla být v rozporu s nejzákladnějšími cíli
Společenství.  Smlouva, jejíž preambule
a text mají za cíl odstranění překážek mezi státy a která
v mnoha ustanoveních obsahuje přísnou úpravu, pokud jde
o jejich obnovování, nemůže podnikům umožnit, aby takovéto překážky
 obnovovaly. Článek 85 odst. 1 sleduje
tento cíl, i když se jedná o dohody mezi podniky nacházející
se na různých úrovních hospodářského procesu.Výše uvedené žalobní důvody tedy nejsou opodstatněné.  K žalobnímu důvodu vycházejícímu z nařízení Rady č. 19/65Žalobkyně
 Grundig se táže, zda by se zákaz uvedený v čl. 85 odst. 1
vztahoval na dotčenou smlouvu před přijetím nařízení Rady č. 19/65
o použití čl. 85 odst. 3 na určité kategorie dohod. Žalobkyně uplatnila tento žalobní důvod poprvé v replice.  Okolnost, že uvedené nařízení bylo přijato po podání žaloby, nemůže toto prodlení odůvodnit.  Podstatou
 tohoto žalobního důvodu totiž je, že před přijetím uvedeného nařízení
Komise neměla použít čl. 85 odst. 1, neboť ještě neměla pravomoc
udělovat výjimky podle kategorií dohod.Jelikož
 tato okolnost existovala již před přijetím nařízení č. 19/65, uvedené
nařízení nezakládá novou skutkovou okolnost ve smyslu článku 42
jednacího řádu, která by odůvodnila opožděné uplatnění tohoto žalobního
důvodu.Tento žalobní důvod je tedy nepřípustný. K žalobním důvodům týkajícím se pojmu „dohody, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy“Žalobkyně
 a německá vláda tvrdí, že Komise vycházela z nesprávného
výkladu pojmu dohody, která by mohla ovlivnit obchod mezi členskými
státy, a neprokázala, že bez vytýkané dohody by tento obchod byl
intenzivnější.  Žalovaná odpovídá, že tato
podmínka uvedená v čl. 85 odst. 1 je splněna, pokud se obchod mezi
členskými státy v důsledku dohody vyvíjí v jiných podmínkách,
než jaké by existovaly bez omezení vyplývajícího z dohody,
a pokud vliv dohody na tržní podmínky dosáhne určitého stupně. Tak
 je tomu v projednávaném případě, zejména vzhledem k překážkám
 na společném trhu, které vyplývají z dotčené dohody pro dovoz
výrobků Grundig do Francie a vývoz těchto výrobků z Francie. Smyslem
 výše uvedené podmínky je vymezit hranice působnosti práva Společenství
ve vztahu k působnosti vnitrostátního práva členských států.  Zhoršení
 podmínek hospodářské soutěže způsobené dohodou podléhá zákazu práva
Společenství uvedenému v článku 85 pouze v rozsahu,
v němž tato dohoda může ovlivnit obchod mezi členskými státy,
v opačném případě tomuto zákazu nepodléhá.V
 této souvislosti je důležitá především otázka, zda dohoda je způsobilá
ohrozit, ať již přímo nebo nepřímo, skutečně či potenciálně, svobodu
obchodu mezi členskými státy způsobem, který by mohl narušit dosažení
cílů jednotného trhu mezi státy. Proto
okolnost, že dohoda přispívá ke zvýšení, byť značnému zvýšení, objemu
obchodu mezi státy, dostatečně nevylučuje, že tato dohoda může
„ovlivnit“ tento obchod ve výše uvedeném smyslu. V projednávaném
 případě smlouva mezi Grundig a Consten nesporně ovlivňuje obchod
mezi členskými státy jednak tím, že brání jiným podnikům než Consten
dovážet výrobky Grundig do Francie, a jednak tím, že zakazuje
Consten znovu vyvážet tyto výrobky do jiných zemí společného trhu.Tato
 omezení svobody obchodu stejně jako omezení, která mohou pro třetí
osoby vyplývat ze skutečnosti, že Consten ve Francii přihlásila ochranou
 známku GINT, kterou Grundig označuje všechny své výrobky, postačují ke
splnění daných podmínek. Žalobní důvody uplatněné v tomto ohledu tedy musí být zamítnuty.  K žalobním důvodům týkajícím se kritéria omezení hospodářské soutěžeŽalobkyně
 a německá vláda tvrdí, že jelikož Komise omezila své šetření pouze
 na výrobky Grundig, její rozhodnutí vycházelo z nesprávného
chápání pojmu hospodářské soutěže a systému zákazu stanoveného
v čl. 85 odst. 1.Tento pojem se vztahuje zejména k hospodářské soutěži mezi podobnými výrobky různých značek.  Komise
 měla před prohlášením použitelnosti čl. 85 odst. 1 posoudit na základě
pravidla rozumného uvážení („rule of reason“) hospodářské účinky sporné
smlouvy na hospodářskou soutěž mezi různými značkami.Lze
 předpokládat, že vertikální dohody o výhradním zastoupení
neomezují hospodářskou soutěž a v projednávaném případě žádná
skutečnost neumožňuje tento předpoklad vyvrátit.Předmětná smlouva naopak zvýšila hospodářskou soutěž mezi podobnými výrobky různých značek.Zásada volné hospodářské soutěže se vztahuje na různé úrovně a aspekty hospodářské soutěže.Ačkoliv
 je hospodářská soutěž mezi výrobci obecně viditelnější než mezi
distributory výrobků stejné značky, nevyplývá z toho, že dohoda
směřující k omezení hospodářské soutěže mezi takovými distributory
by neměla podléhat zákazu uvedenému v čl. 85 odst. 1 z pouhého
 důvodu, že by mohla zvýšit hospodářskou soutěž mezi výrobci.Mimoto
 je pro účely použití čl. 85 odst. 1 nadbytečné brát v úvahu
konkrétní účinky dohody, pokud je zřejmé, že jejím cílem je vyloučení,
omezení nebo narušení hospodářské soutěže.Není
 tedy vadou rozhodnutí, jestliže napadené rozhodnutí neobsahuje
jakoukoliv analýzu účinků dohody na hospodářskou soutěž mezi podobnými
výrobky různých značek. Zbývá tedy
přezkoumat, zda napadené rozhodnutí právem použilo zákaz uvedený
v čl. 85 odst. 1 na spornou dohodu z důvodu omezení
hospodářské soutěže v důsledku výhradní distribuce výrobků Grundig.Protiprávní
 jednání shledané v napadeném rozhodnutí vyplývá z absolutní
územní ochrany stanovené uvedenou smlouvou ve prospěch Consten na
základě francouzského práva.Žalobkyně tak
chtěly dvěma hlavními způsoby vyloučit jakoukoli možnost hospodářské
soutěže na úrovni velkoobchodního prodeje výrobků Grundig na území
vymezeném smlouvou. Grundig se jednak
zavázala, že třetím osobám nebude dodávat, a to ani nepřímo,
výrobky určené pro oblast uvedenou ve smlouvě. Restriktivní
 dosah tohoto závazku je zjevný, pokud jej chápeme jako zákaz vývozu
uložený nejen Consten, ale i všem ostatním výhradním autorizovaným
prodejcům Grundig a německým velkoobchodníkům.  Dále
 pak přihlášení ochranné známky GINT společností Consten ve Francii,
kterou Grundig označuje všechny své výrobky, je snahou o posílení
ochrany stanovené spornou dohodou proti riziku paralelních dovozů
výrobků Grundig do Francie, prostřednictvím ochrany, která vyplývá
z práva průmyslového vlastnictví.  Žádná
 třetí osoba by nemohla dovážet výrobky Grundig pocházející
z ostatních členských zemí Společenství za účelem jejich dalšího
prodeje ve Francii, aniž by podstupovala vážná rizika.  Žalovaná tedy právem vzala v úvahu celkový systém distribuce, který Grundig takto zavedla. Za
 účelem zjištění smluvní situace, je třeba posuzovat smlouvu
v hospodářském a právním kontextu, v němž strany dohodu
uzavřely, aniž by to mohlo být považováno za zásah do právních úkonů
nebo situací, které nejsou předmětem řízení před Komisí.  Takto
 zjištěná situace vede k izolaci francouzského trhu a možnosti
 účtovat za předmětné výrobky ceny, které nepodléhají účinné
hospodářské soutěži.  Navíc, čím více
výrobci uspějí ve snahách o individualizaci svých značek
v očích uživatelů, tím více má účinnost hospodářské soutěže mezi
výrobci tendenci se snižovat.Z důvodu
značného dopadu distribučních nákladů na celkovou cenu vlastních nákladů
 se jeví jako důležité podporovat hospodářskou soutěž mezi obchodníky. Snahy obchodníků jsou podporovány hospodářskou soutěží mezi distributory výrobků stejné značky. Dohoda,
 která takto směřuje k izolaci francouzského trhu s výrobky
Grundig a umělému udržování od sebe oddělených vnitrostátních trhů
v rámci Společenství s výrobky velmi rozšířené značky, tedy
narušuje hospodářskou soutěž na společném trhu. Napadené
 rozhodnutí tedy právem konstatuje, že dohoda porušuje čl. 85 odst. 1,
přičemž žádné další úvahy o hospodářských údajích (cenové rozdíly
mezi Francií a Německem, reprezentativní povaha zvažovaného typu
přístroje, výše nákladů vynaložených Consten), nebo o přesnosti
kritérií Komise za účelem srovnání situace na francouzském
a německém trhu, jakož i o případných příznivých účincích
dohody v jiných směrech, nemohou za přítomnosti výše uvedených
omezení jakkoliv vést k odlišnému rozhodnutí v rámci čl. 85
odst. 1. K žalobním důvodům týkajícím se rozsahu zákazu Žalobkyně
 Grundig a německá vláda vytýkají Komisi, že ze zákazu uvedeného ve
 výroku napadeného rozhodnutí nevyjmula ustanovení smlouvy,
u kterých nebyl shledán žádný účinek omezující hospodářskou soutěž,
 v důsledku čehož Komise nedefinovala protiprávní jednání.Z odůvodnění
 a článku 3 napadeného rozhodnutí vyplývá, že protiprávní jednání
shledané v článku 1 výroku nespočívá v závazku Grundig přímo
dodávat ve Francii pouze Consten. Toto
protiprávní jednání vyplývá z ustanovení, která se připojují
k udělení výhradního oprávnění a směřují na základě
vnitrostátního práva k narušení paralelních dovozů výrobků Grundig
do Francie tím, že zavádějí absolutní územní ochranu ve prospěch
výhradního autorizovaného prodejce. Absolutní
 neplatnost uvedená v čl. 85 odst. 2 se vztahuje pouze na části
dohody podléhající zákazu, nebo na celou dohodu, pokud tyto části nejsou
 od samotné dohody oddělitelné.Je tedy na
Komisi, aby se ve výroku napadeného rozhodnutí buď omezila na
konstatování protiprávního jednání pouze ve vztahu k částem dohody
podléhajícím zákazu, nebo aby v odůvodnění rozhodnutí upřesnila
důvody, pro které se jí tyto části nejeví být oddělitelnými od celkové
dohody. Z článku 1 rozhodnutí však
vyplývá, že protiprávní jednání bylo shledáno ve vztahu k celé
dohodě, ačkoliv Komise právně dostačujícím způsobem neodůvodnila nutnost
 neplatnosti celé dohody, v jejímž případě nebylo prokázáno, že
všechna smluvní ustanovení porušují ustanovení čl. 85 odst. 1.Právě
 naopak, situace shledaná jako neslučitelná s čl. 85 odst. 1
nevyplývá ze společného působení všech ustanovení dohody
a jejího celkového účinku, ale z určitých ustanovení smlouvy
ze dne 1. dubna 1957 týkajících se absolutní územní ochrany
a z doplňující dohody o ochranné známce GINT.Článek
 1 napadeného rozhodnutí musí být tedy zrušen, neboť bez platného
odůvodnění rozšiřuje neplatnost uvedenou v čl. 85 odst. 2 na
všechna ustanovení dohody. K žalobním důvodům týkajícím se zjištění protiprávního jednání ve vztahu k dohodě o ochranné známce GINTŽalobkyně
 vytýkají Komisi, že porušila články 36, 222 a 234 Smlouvy
o EHS a že dále překročila meze své pravomoci tím, že
prohlásila, že dohoda o přihlášení ochranné známky GINT slouží
k zajištění absolutní územní ochrany ve prospěch Consten, a že
 z tohoto důvodu vyňala z článku 3 výroku napadeného
rozhodnutí možnost, aby Consten uplatnila svá práva vyplývající
z vnitrostátních právních předpisů o ochranných známkách za
účelem zabránění paralelním dovozům.Žalobkyně
 konkrétněji tvrdí, že vytýkaný účinek na hospodářskou soutěž není
způsoben dohodou, ale zápisem ochranné známky v souladu
s francouzskými právními předpisy, které upravují vznik původního
práva majitele ochranné známky, z něhož vyplývá absolutní územní
ochrana podle vnitrostátního práva.  Účelem
 skutečnosti, že pouze Consten může na základě dohody užívat ve Francii
ochrannou známku GINT, která může být užívána stejným způsobem
v jiných zemích, je umožnit kontrolu a narušovat paralelní
dovozy.Proto dohoda, kterou Grundig, jako
majitel této ochranné známky na základě mezinárodního zápisu, uděluje
oprávnění Consten, aby přihlásila tuto ochrannou známku ve Francii na
své jméno, omezuje hospodářskou soutěž.Ačkoliv
 se Consten podle francouzského práva stala v důsledku přihlášení
ochranné známky GINT původním držitelem práv vztahujících se k této
 ochranné známce, toto přihlášení nicméně provedla právě na
základě dohody s Grundig.Proto tato dohoda může podléhat zákazu uvedenému v čl. 85 odst. 1.Tento
 zákaz by nebyl účinným, pokud by Consten mohla dále užívat ochrannou
známku ke stejnému účelu, jaký má dohoda, která byla shledána
protiprávní.Články 36, 222 a 234
Smlouvy, jichž se dovolávají žalobkyně, nebrání jakémukoliv dopadu práva
 Společenství na výkon vnitrostátních práv o průmyslovém
vlastnictví.Článek 36, který omezuje dosah
norem o liberalizaci obchodu obsažených v hlavě I kapitole 2
Smlouvy nemůže omezovat působnost článku 85.Článek 222 pouze upřesňuje, že „tato smlouva se nijak nedotýká úpravy vlastnictví, uplatňované v členských státech“.Příkaz
 uvedený v článku 3 výroku napadeného rozhodnutí nepoužívat
vnitrostátní práva týkající se ochranných známek za účelem narušení
paralelních dovozů, aniž by bylo dotčeno udělení těchto práv, pouze
omezuje jejich výkon v rozsahu, který je nezbytný v rámci
použití zákazu vyplývajícího z čl. 85 odst. 1.Pravomoc
 Komise vydat takový příkaz uvedená v článku 3 nařízení Rady č.
17/62 je slučitelná s povahou systému pravidel hospodářské soutěže
Společenství, které jsou bezprostředně účinné a přímo zavazují
jednotlivce.Takový systém pravidel
z důvodu své výše uvedené povahy a funkce nepřipouští
zneužívající použití práv vyplývajících z jakéhokoliv
vnitrostátního práva o ochranných známkách s cílem narušit
účinnost práva Společenství v oblasti kartelových dohod. Článek 234, jehož cílem je ochrana práv třetích zemí, nelze v projednávaném případě použít.Výše uvedené žalobní důvody tedy nejsou opodstatněné.  K žalobním důvodům týkajícím se nevyslechnutí dotčených třetích osob  Žalobkyně
 a německá vláda tvrdí, že článek 3 výroku napadeného rozhodnutí se
 ve skutečnosti vztahuje k celkové distribuci výrobků Grundig na
společném trhu.Tím Komise překročila svoji pravomoc a nedodržela právo všech dotčených stran být vyslechnut. Zákaz,
 aby společnost Grundig bránila svým distributorům a výhradním
autorizovaným prodejcům vyvážet do Francie, který pro ni vyplývá
z výše uvedeného článku 3, je důsledkem zákazu absolutní územní
ochrany stanovené ve prospěch Consten.Tento zákaz tedy nepřesahuje rámec řízení, jehož výsledkem bylo použití čl. 85 odst. 1 na dohodu mezi Grundig a Consten.Krom
 toho se napadené rozhodnutí přímo nedotýká právní platnosti dohod
uzavřených mezi Grundig a velkoobchodníky a autorizovanými
prodejci jinými než Consten.Toto rozhodnutí pouze omezuje svobodu jednání Grundig, pokud jde o paralelní dovozy jejích výrobků do Francie.I
 když je žádoucí, aby Komise v co nejvyšší možné míře rozšířila svá
 šetření na subjekty, které mohou být dotčeny jejími rozhodnutími,
samotný zájem zabránit prohlášení protiprávnosti dohody, jejímiž
stranami nejsou, aby zachovali výhody, které pro ně de facto
vyplývají ze situace vytvořené takovou dohodou, nemůže být
dostatečným základem pro odůvodnění práva ostatních autorizovaných
prodejců společnosti Grundig být Komisí z úřední povinnosti vyzván
k účasti v řízení, které se týká vztahů mezi Consten
a Grundig. Tento žalobní důvod tedy není opodstatněný.  K žalobním důvodům týkajícím se použití čl. 85 odst. 3 K podmínkám použitíŽalobkyně
 podporované v několika bodech německou vládou mimo jiné tvrdí, že
všechny podmínky pro udělení výjimky, jejíž existenci napadené
rozhodnutí popírá, jsou v projednávaném případě splněny.Žalovaná
 vychází z názoru, že je na zúčastněných podnicích, aby prokázaly,
že podmínky požadované pro udělení výjimky jsou splněny. Podniky mají právo na to, aby Komise adekvátním způsobem přezkoumala jejich žádosti o použití čl. 85 odst. 3.Za
 tímto účelem Komise nemůže od podniků pouze vyžadovat, aby prokázaly
splnění podmínek požadovaných pro udělení výjimky, ale musí v rámci
 řádného úředního postupu přispět ke zjištění rozhodných skutečností
a okolností svými vlastními prostředky.Výkon pravomoci Komise nutně zahrnuje komplexní hospodářská posouzení. Soudní
 přezkum těchto posouzení musí respektovat jejich povahu a omezit
se na přezkum věcné správnosti skutkových zjištění a právních
kvalifikací, které Komise vyvozuje z těchto skutkových zjištění. Tento
 přezkum se bude především vztahovat na odůvodnění rozhodnutí, které
musí upřesňovat skutkové okolnosti a úvahy, na nichž jsou uvedená
posouzení založena. Napadené rozhodnutí
prohlašuje, že hlavním důvodem odmítnutí výjimky je skutečnost, že není
splněna podmínka uvedená v čl. 85 odst. 3 písm. a).Německá
 vláda vytýká, že uvedené rozhodnutí neodpovídá na otázku, zda aspekty,
u nichž Komise shledala příznivé účinky, zejména předběžné
plánování a záruční a poprodejní služby, mohly být zachovány
nezměněné, pokud by neexistovala absolutní územní ochrana. Napadené rozhodnutí připouští pouze hypoteticky, že dotčená výhradní smlouva přispívá ke zlepšení výroby a distribuce. Dále
 napadené rozhodnutí zkoumá otázku, zda „již nelze dosáhnout zlepšení
distribuce výrobků v důsledku dohody o výhradní distribuci,
pokud se povolí  paralelní dovozy“. Po
posouzení argumentů týkajících se předběžného plánování, sledování trhu
a záručních a poprodejních služeb, rozhodnutí dospělo
k závěru, že „nebyl vznesen ani zjištěn žádný další důvod ve
prospěch nezbytnosti absolutní územní ochrany“.Existence
 zlepšení výroby nebo distribuce dotčených výrobků, která je nezbytná
k udělení výjimky, musí být posuzována v duchu článku 85.Především
 toto zlepšení nemůže být posuzováno ve vztahu ke všem výhodám, které
z dohody vyplývají pro smluvní strany v rámci jejich výrobní
nebo distribuční činnosti, jež jsou obecně nepopiratelnými výhodami,
které ukazují dohodu ve všech jejích aspektech jako nezbytnou
k takto chápanému zlepšení. Tato
subjektivní metoda posouzení, která činí obsah pojmu „zlepšení“ závislým
 na zvláštnostech dotčených smluvních vztahů, neodpovídá cílům článku
85.Kromě toho samotná skutečnost, že
Smlouva stanoví, že omezení hospodářské soutěže musí být „nezbytné“ pro
uvedené zlepšení, jasně naznačuje důležitost, kterou toto zlepšení musí
mít.Toto zlepšení musí spočívat zejména
v citelných objektivních výhodách, které jsou schopné vyvážit
nevýhody jím způsobené v rámci hospodářské soutěže.  Argument
 německé vlády vycházející z názoru, že všechny aspekty dohody
přispívající ke zlepšení zamýšlenému stranami dohody by měly být
zachovány nezměněné, předpokládá, že otázka, zda jsou tyto aspekty nejen
 příznivé, ale také nezbytné ke zlepšení výroby nebo distribuce
dotčených výrobků, je již kladně zodpovězena.Tento
 argument tak směřuje ke snížení významu požadavku nezbytnosti, ale mimo
 jiné také zaměňuje zvláštní zájmy smluvních partnerů s objektivním
 zlepšením uvedeným ve Smlouvě.  Ve svém
posouzení relativního významu různých zkoumaných aspektů Komise naopak
musela jak posoudit účinnost z hlediska obecně zjistitelného
zlepšení výroby a distribuce výrobků, tak zhodnotit, zda by
z toho vyplývající výhoda postačovala k tomu, aby omezení
hospodářské soutěže odpovídající této výhodě byla považována za
nezbytná.S výše uvedeným je
neslučitelné tvrzení vycházející z nezbytnosti zachování všech
ujednání mezi smluvními partnery v rozsahu, v němž mohou
přispět k zamýšlenému zlepšení.Žalobní důvod spolkové vlády založený na nepřesných předpokladech tedy nemůže zpochybnit posouzení Komise.  Žalobkyně
 tvrdí, že povolení paralelních dovozů by mělo za následek, že výhradní
zástupce by již nebyl schopen předběžného plánování.  Určitý stupeň nejistoty je součástí každého plánování budoucích možností prodeje.Takové plánování totiž nutně vychází z řady proměnlivých a náhodných prvků.  Povolení
 paralelních dovozů může jistě obnášet zvýšená rizika pro autorizovaného
 prodejce, který dopředu podává závazné objednávky, pokud jde
o množství zboží, u nějž se domnívá, že jej může prodat.  Takové riziko však patří ke každé obchodní činnosti a v této otázce tedy nemůže odůvodnit zvláštní ochranu.  Žalobkyně
 vytýkají Komisi, že na základě konkrétních skutečností nepřezkoumala,
zda je možné zajistit záruční a poprodejní služby bez absolutní
územní ochrany.  Zdůrazňují zejména význam,
 který má řádné poskytování těchto služeb pro dobrou pověst ochranné
známky Grundig ve vztahu ke všem přístrojům Grundig uvedeným na trh.Povolení
 paralelních dovozů by zavazovalo Consten k tomu, aby odmítala
poskytovat tyto služby ve vztahu k přístrojům dováženým jejími
konkurenty, kteří tyto služby sami nezajišťují dostatečným způsobem.Toto odmítání by rovněž odporovalo zájmům uživatelů.  Pokud
 jde o bezplatnou záruční službu, rozhodnutí uvádí, že kupující
může běžně uplatnit své právo na takovou záruku pouze u svého
dodavatele a za podmínek, které si s ním dohodl.  Žalobkyně toto tvrzení vážně nepopírají.  Za
 daných okolností není zřejmé, že obavy týkající se újmy, kterou by
nedostatečná služba mohla způsobit dobré pověsti výrobků Grundig, jsou
odůvodněné.Společnost UNEF, hlavní
konkurent Consten, která začala prodávat výrobky Grundig ve Francii
později než Consten a musela nést nezanedbatelná rizika, nicméně
poskytuje bezplatnou záruku a placené poprodejní služby za
podmínek, které ve svém souhrnu, zdá se, nepoškodily dobrou pověst
ochranné známky Grundig.Nic ostatně nebrání
 žalobkyním, aby prostřednictvím vhodné reklamy informovaly uživatele
o povaze služeb a jiných výhodách, které případně nabízí
prostřednictvím oficiální distribuční sítě výrobků Grundig.Není tedy pravdou, že by z reklamy, kterou uskutečňuje Consten, měli stejnou výhodu paralelní dovozci.Žalobní důvody uplatněné žalobkyněmi tedy nejsou opodstatněné. Žalobkyně
 vytýkají Komisi, že nepřezkoumala, zda absolutní územní ochrana je
nezbytná k pokrytí značných nákladů Consten vyplývajících
z uvádění výrobků Grundig na francouzský trh.Žalovaná
 namítá, že před přijetím napadeného rozhodnutí si v žádném
okamžiku nebyla vědoma nákladů spojených s uvedením na trh, které
nebyly pokryty.  Toto tvrzení žalované nebylo popřeno.  Komise nemá úřední povinnost vést šetření v této otázce.Mimoto žalobkyně v podstatě tvrdí, že autorizovaný prodejce by bez absolutní územní ochrany nepřijal dohodnuté podmínky.  Tato okolnost však nemá žádný vztah ke zlepšení distribuce uvedenému v čl. 85 odst. 3.Tento žalobní důvod tedy nemůže být přijat.  Žalobkyně
 Grundig mimoto tvrdí, že bez absolutní územní ochrany by výhradní
distributor nebyl schopen pokrýt náklady nezbytné ke sledování trhu,
jelikož by z výsledků jeho úsilí mohli mít prospěch paralelní
dovozci.Žalovaná namítá, že
z uvedeného sledování trhu směřujícího zejména k umožnění
technického zlepšení výrobků určených k vývozu do Francie, které si
 přeje francouzský uživatel, může mít prospěch pouze Consten.Consten,
 ve svém postavení výhradního autorizovaného prodejce, které není
napadeným rozhodnutím zpochybňováno, by však jako jediná dostávala
přístroje s vlastnostmi, které jsou speciálně přizpůsobeny
francouzskému trhu.Tento žalobní důvod tedy není opodstatněný.  Žalobní
 důvody vznesené proti části rozhodnutí, která se v projednávaném
případě týká existence podmínky uvedené v čl. 85 odst. 3 písm. a),
posuzované jednotlivě a v jejich souhrnu se nejeví jako
opodstatněné.Z důvodu kumulativní
povahy podmínek nezbytných k udělení výjimky podle čl. 85
odst. 3 je tedy nadbytečné přezkoumávat žalobní důvody týkající se
dalších podmínek pro udělení výjimky. K neudělení podmíněné výjimkyŽalobkyně
 Grundig se domnívá, že odmítnutí výjimky je založeno na existenci
absolutní územní ochrany ve prospěch Consten, a tvrdí, že
v souladu s čl. 7 pododst. 1 nařízení Rady č. 17/62 měla
Komise alespoň povolit smlouvu o výhradním zastoupení za podmínky,
že paralelní dovozy nebudou omezeny. Jelikož
 taková podmíněná výjimka nebyla udělena, výrok rozhodnutí jde nad rámec
 odůvodnění rozhodnutí, jakož i jeho účelu spočívajícího
v zákazu absolutní územní ochrany.V důsledku částečného zrušení napadeného rozhodnutí je další diskuze o tomto žalobním důvodu bezpředmětná.  K nákladům řízeníPodle
 čl. 69 odst. 3 jednacího řádu může Soudní dvůr rozdělit náklady mezi
účastníky řízení, nebo rozhodnout, že každý z účastníků řízení
ponese vlastní náklady řízení, pokud mají účastníci řízení neúspěch
v jednom nebo více bodech.  O tento případ se jedná v projednávané věci. Je
 tedy třeba uložit náhradu nákladů řízení vynaložených jednak
žalobkyněmi, vládou Italské republiky, vládou Spolkové republiky Německo
 a vedlejšími účastníky, a jednak žalovanou
a společnostmi Leissner a UNEF, jako vedlejšími účastníky.  S ohledem na podání,po vyslechnutí zprávy soudce zpravodaje,po vyslechnutí řečí účastníků řízení,po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta,s ohledem
 na Smlouvu o založení Evropského hospodářského společenství
a zejména články 3, 36, 85, 86, 222 a 234 této smlouvy,s ohledem na nařízení Rady č. 17/62 a č. 19/65,s ohledem na Protokol o statutu Soudního dvora Evropského hospodářského společenství,s ohledem na jednací řád Soudního dvora,SOUDNÍ DVŮRzamítl všechna ostatní obsáhlejší nebo odporující návrhová žádání a rozhodl takto:1)      Rozhodnutí
 Komise Evropského hospodářského společenství ze dne
23. září 1964 v řízení podle článku 85 Smlouvy
(IV‑A/00004‑03344, „Grundig‑Consten“), zveřejněné v Úředním
věstníku Evropských společenství dne 20. října 1964 (s.
2545/64), se zrušuje v rozsahu, v němž článek 1 rozhodnutí
prohlašuje, že článek 85 byl porušen celou smlouvou ze dne
1. dubna 1957, včetně aspektů této smlouvy, které uvedený
článek neporušily.2)      Ve zbývajících částech se žaloby 56/64 a 58/64 zamítají jako neopodstatněné.3)      Žalobkyním, žalované a vedlejším účastníkům řízení se ukládá náhrada vlastních nákladů řízení.HammesDelvauxStrauβDonnerTrabucchiLecourt       Monaco Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. července 1966.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte       Ch. L. Hammes* Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. října 2003. # Trestní řízení proti Marcu Grillimu. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bayerisches Oberstes Landesgericht - Německo. # Volný pohyb zboží - Opatření s rovnocenným účinkem. # Věc C-12/02.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. listopadu 1973. # Bestuur der Sociale Verzekeringsbank proti B. Smieja. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Centrale Raad van Beroep - Nizozemsko. # Věc 51-73.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 25. listopadu 2015.#Masafi Co. LLC v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství JUICE masafi – Starší národní slovní ochranná známka masafi – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-248/14.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. ledna 1997. # Myrianne Coen proti Belgickému státu. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'Etat - Belgie. # Věc C-246/95.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 2. března 2017.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV v. comtech GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Stuttgart.#Rozhodnutí o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Směrnice 2011/83/EU – Článek 21 – Komunikace po telefonu – Provozování telefonní linky obchodníkem s cílem umožnit, aby jej spotřebitel mohl kontaktovat v souvislosti s uzavřenou smlouvou – Zákaz uplatnění vyšší sazby než je základní sazba – Pojem ‚základní sazba‘.#Věc C-568/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      2. března 2017 (
            1
         )
      „Rozhodnutí o předběžné otázce — Ochrana spotřebitelů — Směrnice 2011/83/EU — Článek 21 — Komunikace po telefonu — Provozování telefonní linky obchodníkem s cílem umožnit, aby jej spotřebitel mohl kontaktovat v souvislosti s uzavřenou smlouvou — Zákaz uplatnění vyšší sazby než je základní sazba — Pojem ‚základní sazba‘“
      Ve věci C‑568/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Landgericht Stuttgart (Zemský soud ve Stuttgartu, Německo), ze dne 15. října 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 5. listopadu 2015, v řízení

         Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e. V.

      proti

         comtech GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení A. Prechal (zpravodajka), předsedkyně senátu, C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát M. Szpunar,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e. V. M. Rossem a M. Hammerem, Rechtsanwälte,

               —

               za estonskou vládu K. Kraavi-Käerdi, jako zmocněnkyní,

               —

               za litevskou vládu D. Kriaučiūnasem a K. Mickutė, jako zmocněnci,

               —

               za nizozemskou vládu J. Langerem a M. Bulterman, jako zmocněnci,

               —

               za finskou vládu S. Hartikainenem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi D. Roussanovem a S. Grünheid, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. listopadu 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 21 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e. V., spolkem pro boj proti nekalým obchodním praktikám, a comtech GmbH, německou společností, jejíž hospodářskou činností je prodej elektrických a elektronických přístrojů, ve věci sazby za telefonní hovory uplatňované touto společností v rámci poprodejního servisu.

         Právní rámec

            Unijní právo

               3

               Článek 1 směrnice 2011/83 definuje předmět této směrnice takto:
               „Účelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu dosažením vysoké úrovně ochrany spotřebitele a sblížením určitých aspektů právních a správních předpisů členských států týkajících se smluv uzavíraných mezi spotřebiteli a obchodníky.“

               4

               Článek 6 této směrnice, nadepsaný „Požadavky na informace v případě smluv uzavřených na dálku a smluv uzavřených mimo obchodní prostory“, v odstavci 1 stanoví:
               „Před tím, než je spotřebitel vázán smlouvou uzavřenou na dálku nebo smlouvou uzavřenou mimo obchodní prostory či odpovídající smluvní nabídkou, poskytne obchodník spotřebiteli jasným a srozumitelným způsobem tyto informace:
               […]

                        f)

                        náklady na prostředky komunikace na dálku použité pro uzavření smlouvy, pokud se liší od základní sazby;

                  […]“

               5

               Článek 13 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice zní:
               „Obchodník vrátí veškeré platby, které obdržel od spotřebitele, případně včetně nákladů na dodání, bez zbytečné prodlevy, a v každém případě nejpozději do čtrnácti dnů ode dne, kdy byl informován o rozhodnutí spotřebitele odstoupit od smlouvy v souladu s článkem 11.“

               6

               Článek 19 směrnice 2011/83 stanoví:
               „Členské státy zakážou obchodníkům účtovat spotřebitelům v souvislosti s použitím konkrétního způsobu platby poplatky, které převyšují náklady na použití daného způsobu platby nesené obchodníkem.“

               7

               Článek 21 této směrnice, nadepsaný „Komunikace po telefonu“, zní:
               „Členské státy zajistí, aby v případě, že obchodník provozuje telefonní linku vyhrazenou pro záležitosti týkající se uzavřených smluv, neplatil spotřebitel za hovor s obchodníkem vyšší částku než je běžná [základní] sazba.
               Prvním pododstavcem není dotčeno právo poskytovatelů telekomunikačních služeb účtovat za tyto hovory poplatky.“

            Německé právo

               8

               Ustanovení § 312a Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník), nadepsaný „Obecné povinnosti a zásady použitelné na spotřebitelské smlouvy; meze sjednání úplaty“, stanoví:
               „[…]

                        (5)

                        Každé ujednání, podle kterého má spotřebitel povinnost uhradit úplatu za to, že telefonicky kontaktuje obchodníka kvůli otázkám nebo vysvětlením ohledně smlouvy, která je mezi nimi uzavřena, prostřednictvím telefonního čísla, které obchodník poskytl pro takové účely, je neplatné, pokud sjednaná úplata převyšuje úplatu za pouhé používání telekomunikační služby. Pokud je ujednání podle první věty neplatné, nemá spotřebitel vůči poskytovateli telekomunikačních služeb ani povinnost platit za hovor poplatek. Poskytovatel telekomunikačních služeb je oprávněn požadovat od obchodníka, který sjednal se spotřebitelem neplatné ujednání, úplatu za prosté využití telekomunikační služby.

                  […]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Společnost comtech na své internetové stránce uvádí telefonní číslo pro spojení se zákaznickým servisem zejména pro zákazníky, kteří se společností již uzavřeli smlouvu a chtějí získat informace nebo učinit reklamaci. Toto telefonní číslo začíná předvolbou 0180, která je v Německu obecně používána pro zákaznické servisy s jednotnou vnitrostátní sazbou. Cena hovoru na toto tzv. „nezeměpisné“ číslo je vyšší než cena za běžný hovor na tzv. „zeměpisné“ číslo pevné linky nebo na číslo mobilní sítě. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že cena hovoru na telefonní číslo společnosti comtech začínající předvolbou 0180 je 0,14 eura za minutu při volání z pevné linky a 0,42 eura za minutu při volání z mobilní sítě.

               10

               Podle Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main je poskytnutí telefonní linky zákaznického servisu za vyšší sazbu, než je sazba za běžné hovory, nekalou obchodní praktikou v rozporu s ustanovením § 312a odst. 5 občanského zákoníku. Z toho důvodu spolek vyzval společnost comtech, aby ukončila spornou praxi, a podal žalobu k Landgericht Stuttgart (Zemský soud ve Stuttgartu, Německo).

               11

               Společnost comtech před předkládajícím soudem uvedla, že § 312a odst. 5 občanského zákoníku vykládaný ve světle článku 21 směrnice 2011/83 ukládá, aby dotčený obchodník nedosahoval prostřednictvím zákaznické telefonní linky zisku. Podle společnosti comtech tato ustanovení nebrání tomu, aby sazba za hovory na zákaznickou linku byla vyšší než sazba za tzv. „běžné“ hovory za účelem kompenzování nákladů obchodníka na poskytování linky zákaznického servisu, z kterého nedosahuje zisku.

               12

               Předkládající soud uvádí, že pro vyřešení sporu v původním řízení je nutno podat výklad pojmu „úplata za prosté využití telekomunikační služby“, který je uveden v § 312a odst. 5 občanského zákoníku. Vzhledem k tomu, že sazby takových zákaznických telefonních linek, jako je linka dotčená ve věci v původním řízení, jsou předmětem harmonizace na evropské úrovni stanovené v článku 21 směrnice 2011/83, je zapotřebí podat rovněž výklad tohoto ustanovení směrnice 2011/83. Toto ustanovení podle předkládajícího soudu stanoví, že spotřebitel není povinen platit za telefonní hovor po uzavření smlouvy vyšší částku, než je „běžná [základní] sazba“.

               13

               Podle předkládajícího soudu bylo cílem německého zákonodárce zamezit tomu, aby obchodník dosahoval z poskytování nezeměpisné zákaznické telefonní linky zisku. Takový výklad článku 21 směrnice 2011/83, a tudíž ustanovení § 312a odst. 5 občanského zákoníku, nevylučuje, aby spotřebitel platil za hovor na nezeměpisnou linku více než za běžný hovor, pokud odpovídající příjmy nepřevýší náklady na poskytování takové linky.

               14

               Předkládající soud se táže, zda není nutno pojem „základní sazba“ vykládat úžeji, než jak je vykládán v předchozím bodě, aby byla zajištěna vyšší úroveň ochrany spotřebitele. V takovém případě je neexistence zisku nedostatečná, jelikož hovory na takovou linku, jako je linka dotčená ve věci v původním řízení, mohou být vždy dražší než hovory na běžné linky. Znění a cíl článku 21 naznačují užší výklad.

               15

               Za těchto okolností se Landgericht Stuttgart (Zemský soud ve Stuttgartu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba čl. 21 první pododstavec směrnice [2011/83] vykládat v tom smyslu, že částky, které jsou účtovány spotřebiteli za hovor s obchodníkem v případě, že obchodník zřídil telefonní linku, aby jej spotřebitel mohl kontaktovat v souvislosti s uzavřenou smlouvou, nesmí překročit cenu, kterou by spotřebitel zaplatil za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě?

                        2)

                        Brání čl. 21 první pododstavec směrnice [2011/83] vnitrostátnímu ustanovení, podle kterého musí spotřebitel v případě, že obchodník zřídil zákaznický servis se speciálním číslem (s předvolbou 0180) vyhrazeným pro hovory týkající se uzavřené smlouvy, uhradit částky, které mu účtuje poskytovatel telekomunikačních služeb za využívání této telekomunikační služby, a to i tehdy, pokud tyto částky překročí cenu, kterou by spotřebitel zaplatil za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě?
                        Je třeba čl. 21 první pododstavec směrnice [2011/83] považovat v každém případě za ustanovení, které nebrání takovému vnitrostátnímu ustanovení v případě, že poskytovatel telekomunikačních služeb neodvádí z ceny uhrazené spotřebitelem za hovor na speciální číslo obchodníkovi žádný podíl?“

         K předběžným otázkám

               16

               Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda je třeba pojem „běžná [základní] sazba“ uvedený v článku 21 směrnice 2011/83 vykládat v tom smyslu, že cena za hovor, který se týká uzavřené smlouvy, uskutečňovaný prostřednictvím zákaznické telefonní linky provozované obchodníkem nesmí být vyšší než cena za hovor na běžné zeměpisné číslo pevné linky nebo mobilní sítě, a zda je v tomto ohledu relevantní, zda obchodník prostřednictvím této telefonní linky zákaznického servisu dosahuje zisku, či nikoliv.

               17

               Podle čl. 21 prvního pododstavce směrnice 2011/83 členské státy zajistí, aby v případě, že obchodník provozuje telefonní linku vyhrazenou pro záležitosti týkající se uzavřených smluv, neplatil spotřebitel za hovor s obchodníkem vyšší částku, než je běžná [základní] sazba za hovory na tuto linku.

               18

               Pojem „běžná [základní] sazba“ uvedený v tomto článku není ve směrnici 2011/83 definován.

               19

               Za těchto podmínek musí být význam a dosah tohoto pojmu určeny v souladu s jeho obvyklým smyslem v běžném jazyce, s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém je uvedený pojem použit, a cílům, které sleduje právní úprava, jíž je součástí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2016, TMD,C‑412/15, EU:C:2016:738, bod 26 a citovaná judikatura).

               20

               Pokud jde o obvyklý smysl, pojem „běžná [základní] sazba“ evokuje sazbu stanovenou za běžný hovor. Je třeba ověřit, zda kontext a cíl článku 21 směrnice 2011/83 umožňují konstatovat, že tento pojem je v uvedeném článku použit v tomto obvyklém smyslu.

               21

               Pokud jde o kontext, do kterého je situován tento článek, je třeba uvést, že pojem „základní sazba“ je uveden v čl. 6 odst. 1 písm. f) uvedené směrnice. Toto ustanovení stanoví, že obchodník je povinen informovat spotřebitele, pokud se náklady na prostředky komunikace na dálku použité pro uzavření smlouvy liší od základní sazby.

               22

               Vzhledem k neexistenci ustanovení nasvědčujících opaku, z tohoto ustanovení vyplývá, že základní sazba uvedená v uvedeném ustanovení odpovídá běžným nákladům na běžnou komunikaci, které může spotřebitel očekávat a které nevyžadují, aby obchodník spotřebiteli poskytl informace o těchto nákladech.

               23

               I když článek 6 směrnice 2011/83 míří na fázi před uzavřením smlouvy, nemění to nic na tom, že tento výklad pojmu „běžná [základní] sazba“ obsahuje vodítka pro výklad téhož pojmu uvedeného v článku 21 této směrnice, který se týká fáze po uzavření smlouvy. Je totiž důležité, aby spotřebitel mohl používat telefonní linku poskytnutou obchodníkem za běžné náklady a fortiori po uzavření smlouvy, aby mohl uplatnit svá práva.

               24

               Kromě toho z několika článků směrnice 2011/83 v podstatě vyplývá, že není na spotřebiteli, aby nesl při vykonávání svých práv zakotvených v této směrnici jiné než běžné náklady, a že případné dodatečné náklady tudíž nese obchodník.

               25

               Článek 19 této směrnice v této souvislosti stanoví, pokud jde o použití konkrétního způsobu platby, že „[č]lenské státy zakážou obchodníkům účtovat spotřebitelům v souvislosti s použitím konkrétního způsobu platby poplatky, které převyšují náklady na použití daného způsobu platby nesené obchodníkem“.

               26

               Článek 13 odst. 1 uvedené směrnice dále stanoví, že v případě, že spotřebitel využije svého práva odstoupit od smlouvy, obchodník mu bez zbytečné prodlevy vrátí veškeré platby, které provedl, včetně nákladů na dodání. Soudní dvůr již ve věci práva na odstoupení od smlouvy, jak je upraveno ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku (Úř. věst. 1997, L 144, s. 19; Zvl. vyd. 15/03, s. 319), která předcházela směrnici 2011/83, rozhodl, že prodávající v podstatě nemůže požadovat od spotřebitele kompenzační náhradu za užívání zboží nabytého na základě smlouvy uzavřené na dálku v případě, že spotřebitel ve stanovené lhůtě uplatní své právo odstoupit od smlouvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2009, Messner,C‑489/07, EU:C:2009:502, bod 29). Kromě toho obchodník není oprávněn požadovat po spotřebiteli náklady na dopravu zboží v případě, že tento spotřebitel uplatní své právo odstoupit od smlouvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. dubna 2010, Heinrich Heine,C‑511/08, EU:C:2010:189, bod 59).

               27

               Z kontextu, do kterého je situován článek 21 směrnice 2011/83, tudíž vyplývá, že pojem „běžná [základní] sazba“ se vztahuje na obvyklou sazbu za komunikaci prostřednictvím telefonní linky bez dodatečných nákladů pro spotřebitele.

               28

               Jak uvedl generální advokát v bodě 32 svého stanoviska, tento výklad odráží rovněž cíl sledovaný směrnicí 2011/83, a sice dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitelů, jak je uvedeno v bodech 3 až 5 a 7 odůvodnění této směrnice a v jejím článku 1. Kromě toho je ochrana spotřebitelů v politikách Evropské unie zakotvena v článku 169 SFEU a v článku 38 Listiny základních práv Evropské unie.

               29

               Výklad pojmu „běžná [základní] sazba“ v takovém smyslu, že obchodníci mají právo účtovat vyšší sazby než sazby za běžnou komunikaci na zeměpisné číslo pevné linky nebo mobilní sítě, by totiž v důsledku mohl spotřebitele odradit od použití telefonní linky zákaznického servisu za účelem získání informací o uzavřené smlouvě nebo využití jejich práv mimo jiné ve věci záruky či odstoupení od smlouvy.

               30

               Skutečnost, že podle čl. 21 druhého pododstavce směrnice 2011/83 není dotčeno právo poskytovatelů telekomunikačních služeb účtovat spotřebitelům za telefonní hovory poplatky, nemá žádný dopad na předchozí úvahy za podmínky, že účtované částky nepřesáhnou obvyklé výdaje, které by spotřebitelé nesli za běžný hovor.

               31

               Z toho vyplývá, že obchodník může požadovat po spotřebiteli pouze úplatu nepřevyšující náklady na běžnou telefonickou komunikaci. Za předpokladu, že je dodržena tato hranice, je tak irelevantní okolnost, zda obchodník prostřednictvím této nezeměpisné telefonní linky zákaznického servisu dosahuje zisku, či nikoli.

               32

               Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na položenou otázku je třeba odpovědět tak, že pojem „běžná [základní] sazba“ uvedený v článku 21 směrnice 2011/83 musí být vykládán v tom smyslu, že cena za hovor, který se týká uzavřené smlouvy, uskutečňovaný prostřednictvím telefonní linky zákaznického servisu provozované obchodníkem nesmí být vyšší než cena za hovor na běžné zeměpisné číslo pevné linky nebo mobilní sítě. Pokud je dodržena tato hranice, je irelevantní okolnost, zda dotčený obchodník prostřednictvím této telefonní linky zákaznického servisu dosahuje zisku, či nikoli.

         K nákladům řízení

               33

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                     Pojem „běžná [základní] sazba“ uvedený v článku 21 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, musí být vykládán v tom smyslu, že cena za hovor, který se týká uzavřené smlouvy, uskutečňovaný prostřednictvím telefonní linky zákaznického servisu provozované obchodníkem nesmí být vyšší než cena za hovor na běžné zeměpisné číslo pevné linky nebo mobilní sítě. Pokud je dodržena tato hranice, je irelevantní okolnost, zda dotčený obchodník prostřednictvím této telefonní linky zákaznického servisu dosahuje zisku, či nikoli.

                     Podpisy.

            (
            1
         ) – * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 29. května 1997. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-357/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998. # Baustahlgewebe GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Přípustnost - Hospodářská soutěž - Pokuty. # Věc C-185/95 P.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. března 2006.#Enirisorse SpA proti Sotacarbo SpA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Cagliari - Itálie.#Státní podpory - Články 87 a 88 ES - Pojem ,podpory" - Účast podniku veřejného práva na kapitálu soukromého podniku - Právo na vystoupení s výhradou předchozího vzdání se veškerých práv k majetku společnosti.#Věc C-237/04.

text:
      Věc C-237/04
      Enirisorse SpA
      v.
      Sotacarbo SpA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Cagliari)
      „Státní podpory − Články 87 ES a 88 ES − Pojem ,podpora‘ – Účast podniku veřejného práva na kapitálu soukromého podniku – Právo na vystoupení s výhradou předchozího vzdání se veškerých práv k majetku společnosti“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 12. ledna 2006
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. března 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Předběžné otázky – Přípustnost – Nutnost poskytnout Soudnímu dvoru dostatečná upřesnění ohledně skutkového a právního kontextu
      (Článek 234 ES; statut Soudního dvora, článek 23)
      2.     Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze
      (Články 88 ES a 234 ES)
      3.     Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Podnik – Pojem
      4.     Podpory poskytované státy – Pojem
      (Článek 87 odst. 1 ES)
      5.     Podpory poskytované státy – Pojem
      (Článek 87 odst. 1 ES)
      1.     Potřeba dospět k takovému výkladu práva Společenství, jenž by byl pro vnitrostátní soud užitečný, vyžaduje, aby tento soud
         vymezil skutkový a právní rámec, do něhož jsou začleněny otázky, jež pokládá, nebo aby alespoň vysvětlil skutkové předpoklady,
         na nichž se tyto otázky zakládají. Informace poskytnuté v předkládacím rozhodnutí nemají pouze umožnit Soudnímu dvoru, aby
         podal užitečné odpovědi, ale mají rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným, možnost předložit
         jejich vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora. Je na Soudním dvoru, aby zajistil, že tato možnost bude zachována,
         s ohledem na to, že na základě uvedeného ustanovení jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí. Kromě toho je
         nezbytné, aby vnitrostátní soud podal minimální vysvětlení k důvodům výběru ustanovení práva Společenství, o jejichž výklad
         žádá, a k souvislosti, kterou spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátní právní úpravou použitelnou na spor.

      (viz body 17–18, 21)
      2.     Posouzení slučitelnosti podpor nebo režimu podpor se společným trhem spadá do výlučné pravomoci Komise, jejíž činnost je přezkoumatelná
         soudem Společenství. V důsledku toho nemůže vnitrostátní soud v rámci řízení o předběžné otázce na základě článku 234 ES položit
         Soudnímu dvoru otázku týkající se slučitelnosti státní podpory nebo režimu podpor se společným trhem. Nicméně i když Soudnímu
         dvoru v rámci řízení zahájeného na základě článku 234 ES nepřísluší rozhodovat o slučitelnosti norem vnitrostátního práva
         s právem Společenství ani vykládat vnitrostátní právní a správní předpisy, má pravomoc poskytnout předkládajícímu soudu veškeré
         prvky výkladu vztahující se k právu Společenství, které mu umožní posoudit takovou slučitelnost pro rozhodnutí ve věci, jež
         mu byla předložena.

      (viz body 23–24)
      3.     V kontextu soutěžního práva zahrnuje pojem „podnik“ jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním
         postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování. Jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování služeb
         na daném trhu představuje hospodářskou činnost. V tomto ohledu jednak způsob financování není relevantní, a jednak skutečnost,
         že subjektu byla svěřena určitá poslání obecného zájmu, nemůže bránit tomu, aby dotčené činnosti byly považovány za hospodářské
         činnosti.

      (viz body 28–29, 33–34)
      4.     Kvalifikace podpory vyžaduje, aby byly splněny všechny podmínky uvedené v čl. 87 odst. 1 ES. Zaprvé se musí jednat o státní
         zásah nebo zásah ze státních prostředků. Zadruhé musí být tento zásah způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy. Zatřetí
         musí příjemce zvýhodnit. Začtvrté narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž.

      Pojem „podpora“ zahrnuje nejen pozitivní plnění, ale i zásahy, které v různých formách snižují náklady, které obvykle zatěžují
         rozpočet podniku a které, aniž by byly dotacemi v úzkém slova smyslu, jsou stejné povahy a mají stejné účinky.

      (viz body 38–39, 42)
      5.     Vnitrostátní právní úprava, která dává společníkům společnosti ovládané státem možnost odchylně od obecného práva vystoupit
         z této společnosti za podmínky, že se vzdají veškerých práv k obchodnímu majetku uvedené společnosti, nemůže být kvalifikována
         jako státní podpora ve smyslu článku 87 ES.

       (viz bod 51)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      23. března 2006 (*)

      „Státní podpory − Články 87 ES a 88 ES − Pojem ,podpora‘ – Účast podniku veřejného práva na kapitálu soukromého podniku – Právo na vystoupení s výhradou předchozího vzdání se veškerých práv k majetku společnosti“
      Ve věci C‑237/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale di Cagliari
         (Itálie) ze dne 14. května 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 7. června 2004, v řízení

      Enirisorse SpA
      proti
      Sotacarbo SpA,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris a G. Arestis, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. října 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Enirisorse SpA G. Dorem a C. Dorem, avvocati,
      –       za Sotacarbo SpA F. Angionim, D. Scanem, G. M. Robertim a I. Peregem, avvocati,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
      –       za Komisi Evropských společenství V. Di Buccim a E. Righini, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. ledna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43, 44, 48, 49 a následujících ES v oblasti svobody usazování
         a volného pohybu služeb, jakož i článku 87 ES.

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Enirisorse SpA (dále jen „Enirisorse“) a Sotacarbo SpA (dále jen „Sotacarbo“) ve
         věci odmítnutí posledně uvedené nahradit Enirisorse protihodnotu akcií, které držela v Sotacarbo při svém vystoupení z účasti
         na Sotacarbo.

       Vnitrostátní právní rámec
      3       Článek 2437 italského občanského zákoníku stanoví:
      „Společníci, kteří nesouhlasí s rozhodnutími o změně předmětu podnikání nebo typu společnosti nebo s přemístěním sídla společnosti
         do zahraničí, mají právo ze společnosti vystoupit a získat náhradu za své akcie odpovídající průměrné ceně v posledních šesti
         měsících, pokud jsou obchodovány na burze, nebo nejsou-li obchodovány na burze, v poměru k obchodnímu majetku společnosti
         vyplývajícímu z rozvahy za poslední účetní období.

      Prohlášení o vystoupení musí být oznámeno doporučeným dopisem společníky, kteří se účastnili valné hromady, do tří dnů od
         jejího ukončení, a společníky, kteří se neúčastnili valné hromady, do patnácti dnů od data zápisu rozhodnutí do podnikového
         rejstříku.

      Jakékoli ustanovení, které vylučuje právo na vystoupení ze společnosti nebo jej podstatně ztěžuje, je neplatné.“
      4       Podle článku 5 zákona č. 351 ze dne 27. června 1985 (GURI č. 166 ze dne 16. července 1985, s. 5019, dále jen „zákon č. 351/1985“):
      „1. ENI, ENEL a ENEA jsou oprávněny založit akciovou společnost, jejímž předmětem podnikání je vývoj inovačních a pokročilých
         technologií při využívání uhlí (obohacování, technika spalování, zkapalňování, zplyňování, karbochemie atd.) a za tímto účelem:

               a) zřídit výzkumné středisko uvedené v čl. 1 bodu m) zákona č. 110 ze dne 9. března 1985 v Sardinii;
               b) navrhnout a zřídit zařízení umožňující technologické inovace při využívání uhlí;
               c) zřídit průmyslová zařízení pro využívání uhlí k jiným účelům než spalování.
      2. Náklady na založení akciové společnosti uvedené v tomto článku se započítají proti položkám stanoveným v článku 6 tohoto
         zákona.

      […]
      4. Subjekty uvedené v odstavci 1 tohoto článku jsou oprávněny podílet se vlastními prostředky nebo prostředky, jež jim budou
         přiděleny zákony státu, na investicích nezbytných pro realizaci průmyslové fáze návrhu vývoje pokročilých technologií při
         využívání uhlí.

      […]“
      5       Článek 6 zákona č. 351/1985 stanoví, že „výdaje vyplývající z použití tohoto zákona budou ve výši 80 miliard ITL za rok 1985,
         90 miliard ITL za rok 1986 a 100 miliard ITL za rok 1987 vyrovnány příslušným snížením rozpočtového limitu upraveného pro
         účely tříletého rozpočtu 1985-1987 v kapitole 9001 návrhu rozpočtu ministerstva financí za účetní období 1985, přičemž se
         k tomu použije rezerva ,Intervence ve prospěch Regionu Sardinie v oblasti nerostné energie jako náhrada za oblast všeobecného
         plánu výroby methanu‘“.

      6       Článek 7 odst. 4 a 5 zákona č. 140 ze dne 11. května 1999 (GURI č. 117 ze dne 21. května 1999, s. 4, dále jen „zákon č. 140/1999“)
         stanoví:

      „4. ENI a ENEL jsou po zaplacení dosud nesplacených vkladů oprávněny vystoupit z akciové společnosti uvedené v čl. 5 odst. 1
         zákona č. 351 ze dne 27. června 1985, založené za účelem rozvoje inovačních a pokročilých technologií při využívání uhlí z uhelné
         pánve Sulcis.

      5. Společnost uvedená v odstavci 4 je povinna do devadesáti dnů od nabytí účinnosti tohoto zákona předložit nový program činnosti
         za účelem pokračování jejích činností.“

      7       Článek 33 zákona č. 273 ze dne 12. prosince 2002 (řádný doplněk GURI č. 293 ze dne 14. prosince 2002, dále jen „zákon č. 273/2002“)
         zní takto:

      „Aby byly pro Sotacarbo zajištěny finanční prostředky nezbytné pro provádění programu činnosti uvedeného v čl. 7 odst. 5 zákona
         č. 140 ze dne 11. května 1999, jsou akcionáři společnosti povinni zaplatit dosud nesplacené vklady do šedesáti dnů od nabytí
         účinnosti tohoto zákona a oprávněni vystoupit za podmínky, že se vzdají veškerých práv k obchodnímu majetku společnosti a zaplatí
         dosud nesplacené vklady. Prohlášení o vystoupení, která již byla oznámena Sotacarbo SpA v souladu s čl. 7 odst. 4 výše uvedeného
         zákona č. 140 ze dne 11. května 1999, mohou být odvolána do třiceti dnů od nabytí účinnosti tohoto zákona. Po uplynutí této
         lhůty se vystoupení považuje za konečné s bezvýhradným přijetím výše uvedených podmínek ze strany vystupujícího společníka.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      8       Společnost uvedená v článku 5 zákona č. 351/1985 byla založena pod názvem Sotacarbo. Tři akcionáři byli subjekty veřejného
         práva (Ente nazionale idrocarburi, dále jen „ENI“, a Ente nazionale per l'energia elettrica, dále jen „ENEL“) a veřejný orgán
         (Comitato nazionale per la ricerca e lo sviluppo dell'energia nucleare e delle energie alternative, dále jen „ENEA“). Jak
         vyplývá z článku 6 tohoto zákona, bylo založení Sotacarbo financováno státem.

      9       V roce 1987 zaplatila ENI Sotacarbo částku 12 708 900 033 ITL jako kapitálový vklad za účelem zřízení střediska pro výzkum
         uhlí v Sardinii.

      10     V roce 1992 byly ENI a ENEL zprivatizovány a přeměněny na akciové společnosti. ENI, která již neměla zájem ponechat si svůj
         podíl v Sotacarbo, převedla svou účast na svou dceřinou společnost Enirisorse. Ta využila své možnosti podle čl. 7 odst. 4
         zákona č. 140/1999 vystoupit ze Sotacarbo a zaplatila částku odpovídající části svých dosud nesplacených vkladů. Současně
         požadovala na Sotacarbo náhradu svých akcií v poměru k jejímu obchodnímu majetku.

      11     Sotacarbo této žádosti nevyhověla a dne 12. března 2001 informovala Enirisorse, že během mimořádné valné hromady konané dne
         12. února téhož roku bylo rozhodnuto o zrušení akcií Enirisorse bez náhrady jejich protihodnoty.

      12     Enirisorse podala žalobu u Tribunale di Cagliari za účelem získání náhrady hodnoty sporných akcií. Na podporu své žaloby uplatňovala,
         že čl. 7 odst. 4 zákona č. 140/1999 jí přiznal právo vystoupit ze Sotacarbo a že podle článku 2437 občanského zákoníku byla
         posledně uvedená povinna nahradit jí hodnotu dotčených akcií.

      13     Nabytí účinnosti zákona č. 273/2002, přijatého po podání žaloby společností Enirisorse, a konkrétněji článek 33 tohoto zákona,
         přimělo Enirisorse k návrhu, aby se tento soud obrátil na Soudní dvůr zejména s otázkou, zda takové opatření, jako je opatření
         upravené článkem 33 uvedeného zákona, je státní podporou ve smyslu článku 87 ES.

      14     Tribunale di Cagliari, který se jednak domníval, že článek 33 zákona č. 273/2002 přiznává Sotacarbo podporu, kterou je třeba
         posoudit s ohledem na ustanovení Smlouvy o ES o státních podporách, a který jednak vyjádřil pochybnosti o slučitelnosti tohoto
         článku se zásadou rovného zacházení „v tržním hospodářství“, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Představuje ustanovení článku 33 zákona č. [273/2002] neslučitelnou státní podporu na základě článku 87 ES poskytnutou společnosti
         Sotacarbo SpA, která je navíc protiprávní, neboť nebyla oznámena v souladu s čl. 88 odst. 3 ES?

      2)      Je výše uvedené ustanovení v rozporu s články 43, 44, 48, 49 a následujícími ES v oblasti svobody usazování a volného pohybu
         služeb?“

       K přípustnosti předběžných otázek
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      15     Sotacarbo úvodem uplatňuje, že s ohledem na kritéria stanovená Soudním dvorem ohledně přípustnosti žádostí o rozhodnutí o předběžné
         otázce musejí být otázky položené předkládajícím soudem v projednávaném případě prohlášeny za nepřípustné. Předkládací usnesení
         totiž zaprvé neobsahuje žádný popis zvláštní právní povahy společnosti Sotacarbo, poslání obecného zájmu, které je této společnosti
         svěřeno, a zvláštního režimu, jemuž tato společnost podléhá. Předkládající soud dále nedostatečně popsal vnitrostátní právní
         rámec, do něhož je zasazen článek 33 zákona č. 273/2002. Předkládací usnesení konečně nepodává žádné vysvětlení ohledně vazby
         mezi články Smlouvy, jež jsou předmětem první otázky, a články uvedenými v druhé otázce. Druhá otázka je navíc zcela irelevantní
         pro řešení sporu v původním řízení.

      16     Italská vláda a Komise Evropských společenství připomínají, že jak vyplývá z rozsudku ze dne 17. června 1999, Piaggio (C‑295/97,
         Recueil, s. I‑3735, body 29 až 33), Soudnímu dvoru nepřísluší, aby v rámci řízení o předběžné otázce rozhodoval o slučitelnosti
         případné státní podpory se společným trhem. Soudní dvůr tak může pouze posoudit, zda vnitrostátní ustanovení dotčené v původním
         řízení spadá pod pojem „státní podpora“, či nikoliv. Za těchto podmínek se italská vláda domnívá, že část první předběžné
         otázky směřující k určení, zda opatření v původním řízení je státní podporou neslučitelnou se společným trhem, je nepřípustná.
         Komise navrhuje přeformulovat tuto první otázku, aby Soudní dvůr mohl dát vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď. Pokud jde
         o druhou předběžnou otázku, italská vláda a Komise se domnívají, že tato otázka je nepřípustná, neboť předkládající soud neuvedl
         přesné důvody, které jej vedly k položení této otázky.

       Odpověď Soudního dvora
      17     Nejprve je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury potřeba dospět k takovému výkladu práva Společenství, jenž by byl
         pro vnitrostátní soud užitečný, vyžaduje, aby tento soud vymezil skutkový a právní rámec, do něhož jsou začleněny otázky,
         jež pokládá, nebo aby alespoň vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž se tyto otázky zakládají (viz zejména rozsudky ze dne
         21. září 1999, Brentjens’, C‑115/97 až C‑117/97, Recueil, s. I‑6025, bod 38; ze dne 11. září 2003, Altair Chimica, C‑207/01,
         Recueil, s. I‑8875, bod 24, a ze dne 9. září 2004, Carbonati Apuani, C‑72/03, Sb. rozh. s. I‑8027, bod 10).

      18     Informace poskytnuté v předkládacím rozhodnutí nemají pouze umožnit Soudnímu dvoru, aby podal užitečné odpovědi, ale mají
         rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným, možnost předložit jejich vyjádření v souladu s článkem
         23 statutu Soudního dvora. Je na Soudním dvoru, aby zajistil, že tato možnost bude zachována, s ohledem na to, že na základě
         uvedeného ustanovení jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí (viz zejména usnesení ze dne 30. dubna 1998,
         Testa a Modesti, C‑128/97 a C‑137/97, Recueil, s. I‑2181, bod 6; ze dne 11. května 1999, Anssens, C‑325/98, Recueil, s. I‑2969,
         bod 8, a výše uvedený rozsudek Altair Chimica, bod 25).

      19     V projednávaném případě uvádí předkládací rozhodnutí stručně, ale přesně relevantní vnitrostátní právní rámec, jakož i původ
         a povahu sporu. Z toho vyplývá, že předkládající soud dostatečně vymezil jak skutkový, tak právní rámec, v němž formuloval
         svou žádost o výklad práva Společenství, a že Soudnímu dvoru poskytl veškeré nezbytné informace, aby mu Soudní dvůr mohl dát
         na uvedenou žádost užitečnou odpověď.

      20     Argument Sotacarbo směřující k prohlášení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustnou v plném rozsahu tedy musí
         být zamítnut.

      21     Pokud jde dále konkrétněji o druhou předběžnou otázku, je třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že je nezbytné, aby vnitrostátní
         soud podal minimální vysvětlení k důvodům výběru ustanovení práva Společenství, o jejichž výklad žádá, a k souvislosti, kterou
         spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátní právní úpravou použitelnou na spor (usnesení ze dne 28. června 2000, Laguillaumie,
         C‑116/00, Recueil, s. I‑4979, bod 16, a výše uvedený rozsudek Carbonati Apuani, bod 11).

      22     Je přitom nutno konstatovat, že předkládající soud v projednávaném případě neposkytl žádnou informaci o důvodech svého výběru
         ustanovení práva Společenství uvedených v jeho druhé otázce. Je tedy třeba ji odmítnout jako nepřípustnou.

      23     Pokud jde konečně o první předběžnou otázku, z ustálené judikatury vyplývá, že posouzení slučitelnosti podpor nebo režimu
         podpor se společným trhem spadá do výlučné pravomoci Komise, jejíž činnost je přezkoumatelná soudem Společenství (rozsudky
         ze dne 21. listopadu 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires a Syndicat national des négociants
         et transformateurs de saumon, C‑354/90, Recueil, s. I‑5505, bod 14; ze dne 11. července 1996, SFEI a další, C‑39/94, Recueil,
         s. I‑3547, bod 42, a výše uvedený rozsudek Piaggio, bod 31). V důsledku toho nemůže vnitrostátní soud v rámci řízení o předběžné
         otázce na základě článku 234 ES položit Soudnímu dvoru otázku týkající se slučitelnosti státní podpory nebo režimu podpor
         se společným trhem (usnesení ze dne 24. července 2003, Sicilcassa a další, C‑297/01, Recueil, s. I‑7849, bod 47).

      24     Soudní dvůr však rovněž opakovaně rozhodl, že mu sice v rámci řízení zahájeného na základě článku 234 ES nepřísluší rozhodovat
         o slučitelnosti norem vnitrostátního práva s právem Společenství ani vykládat vnitrostátní právní a správní předpisy, má však
         pravomoc poskytnout předkládajícímu soudu veškeré prvky výkladu vztahující se k právu Společenství, které mu umožní posoudit
         takovou slučitelnost pro rozhodnutí ve věci, jež mu byla předložena (viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1993, Hünermund
         a další, C‑292/92, Recueil, s. I‑6787, bod 8; ze dne 3. května 2001, Verdonck a další, C‑28/99, Recueil, s. I‑3399, bod 28;
         ze dne 12. července 2001, Ordine degli Architetti a další, C‑399/98, Recueil, s. I‑5409, bod 48, a ze dne 27. listopadu 2001,
         Lombardini a Mantovani, C‑285/99 et C‑286/99, Recueil, s. I‑9233, bod 27).

      25     Za těchto podmínek je namístě konstatovat, že první předběžná otázka je přípustná pouze potud, pokud vnitrostátní soud chce
         prokázat, zda takové vnitrostátní opatření, jako je opatření dotčené v původním řízení, které dává společníkům společnosti
         ovládané státem možnost odchylně od obecného práva vystoupit z této společnosti za podmínky, že se vzdají veškerých práv k obchodnímu
         majetku uvedené společnosti, musí být kvalifikováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

       K první otázce
      26     Je třeba bez dalšího připomenout, že takto přeformulovaná otázka se týká pouze výkladu čl. 87 odst. 1 ES. Je tedy namístě
         přezkoumat, zda jsou splněny podmínky pro použití tohoto ustanovení.

      27     Zaprvé je třeba přezkoumat, zda je Sotacarbo podnikem ve smyslu uvedeného ustanovení.
      28     V tomto ohledu je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury zahrnuje pojem „podnik“ v kontextu soutěžního práva jakýkoli
         subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování (viz zejména
         rozsudky ze dne 23. dubna 1991, Höfner a Elser, C‑41/90, Recueil, s. I‑1979, bod 21; ze dne 21. září 1999, Albany, C‑67/96,
         Recueil, s. I‑5751, bod 77; ze dne 12. září 2000, Pavlov a další, C‑180/98 až C‑184/98, Recueil, s. I‑6451, bod 74, a ze dne
         10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, Sb. rozh. s. I‑289, bod 107).

      29     Jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování služeb na daném trhu představuje hospodářskou činnost (rozsudky
         ze dne 16. června 1987, Komise v. Itálie, 118/85, Recueil, s. 2599, bod 7; ze dne 18. června 1998, Komise v. Itálie, C‑35/96,
         Recueil, s. I‑3851, bod 36; výše uvedený rozsudek Pavlov a další, bod 75, a výše uvedený rozsudek Cassa di Risparmio di Firenze
         a další, bod 108).

      30     I když v projednávaném případě přísluší konečné posouzení v tomto ohledu vnitrostátnímu soudu, je třeba konstatovat, že z různých
         podkladů ve spise, které má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že činnost Sotacarbo může mít hospodářskou povahu.

      31     Jak totiž podotýká generální advokát v bodě 25 svého stanoviska, je úkolem Sotacarbo zejména vyvíjet nové technologie využívání
         uhlí a poskytovat odbornou podporu úřadům, veřejným orgánům a společnostem zainteresovaným na vývoji těchto technologií. Hospodářská
         činnost podniku přitom spočívá zpravidla právě v tomto druhu činností. Krom toho je nesporné, že Sotacarbo byla založena za
         účelem dosahování zisku.

      32     V rozporu s tím, co tvrdí italská vláda, není toto posouzení zpochybněno skutečností, že Sotacarbo byla založena subjekty
         veřejného práva a financována z prostředků italského státu za účelem provádění určitých výzkumných činností.

      33     Z ustálené judikatury totiž jednak vyplývá, že způsob financování není pro určení, zda subjekt vykonává hospodářskou činnost,
         relevantní (viz bod 28 tohoto rozsudku).

      34     Soudní dvůr již mimoto rozhodl, že skutečnost, že subjektu byla svěřena určitá poslání obecného zájmu, nemůže bránit tomu,
         aby dotčené činnosti byly považovány za hospodářské činnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. října 2001, Ambulanz
         Glöckner, C‑475/99, Recueil, s. I‑8089, bod 21).

      35     Z toho vyplývá, že skutečnost, že Sotacarbo byla založena za účelem výkonu určitých výzkumných operací, není v rozporu s tvrzením
         posledně uvedené v tomto ohledu určující.

      36     Za těchto podmínek tedy nemůže být vyloučeno, že Sotacarbo vykonává hospodářskou činnost, a že tedy může být kvalifikována
         jako podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

      37     Zadruhé je třeba zkoumat jednotlivé zakládající znaky pojmu „státní podpora“ uvedeného v tomto ustanovení.
      38     Soudní dvůr totiž opakovaně rozhodl, že kvalifikace podpory vyžaduje, aby byly splněny všechny podmínky uvedené v čl. 87 odst. 1 ES
         (viz rozsudek ze dne 21. března 1990, Belgie v. Komise, nazvaný „Tubemeuse“, C‑142/87, Recueil, s. I‑959, bod 25; rozsudky
         ze dne 14. září 1994, Španělsko v. Komise, C‑278/92 až C‑280/92, Recueil, s. I‑4103, bod 20; ze dne 16. května 2002, Francie
         v. Komise, C‑482/99, Recueil, s. I‑4397, bod 68, a ze dne 24. července 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg,
         C‑280/00, Recueil, s. I‑7747, bod 74).

      39     Zaprvé se musí jednat o státní zásah nebo zásah ze státních prostředků. Zadruhé musí být tento zásah způsobilý ovlivnit obchod
         mezi členskými státy. Zatřetí musí příjemce zvýhodnit. Začtvrté narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž (viz výše uvedený
         rozsudek Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, bod 75, a rozsudek ze dne 3. března 2005, Heiser, C‑172/03, Sb. rozh.
         s. I‑1627, bod 27).

      40     Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě se vyjádření předložená účastníky řízení týkají hlavně třetí podmínky, je třeba
         nejprve zkoumat tuto podmínku.

      41     Zatímco žalobkyně v původním řízení tvrdí, že článek 33 zákona č. 273/2002 představuje pro Sotacarbo zvýhodnění ve smyslu
         čl. 87 odst. 1 ES, posledně uvedená společnost, podporovaná Komisí, se domnívá, že tomu tak není.

      42     V tomto ohledu je namístě připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že pojem „podpora“ zahrnuje nejen pozitivní plnění,
         ale i zásahy, které v různých formách snižují náklady, které obvykle zatěžují rozpočet podniku a které, aniž by byly dotacemi
         v úzkém slova smyslu, jsou stejné povahy a mají stejné účinky (viz zejména rozsudek ze dne 8. listopadu 2001, Adria-Wien Pipeline
         a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C‑143/99, Recueil, s. I‑8365, bod 38, a výše uvedený rozsudek Heiser, bod 36).

      43     V projednávaném případě je třeba konstatovat, že zákony č. 140/1999 a č. 273/2002, které, jak připomíná generální advokát
         v bodě 32 svého stanoviska, nemohou být posuzovány izolovaně, zavádějí odchylný režim od ustanovení obecného práva upravujícího
         právo na vystoupení akcionářů akciových společností vyplývající zejména z článku 2437 občanského zákoníku. Ten totiž přiznává
         právo na vystoupení pouze akcionářům, kteří nesouhlasí s rozhodnutími o změně předmětu podnikání nebo typu společnosti či
         o přemístění sídla společnosti do zahraničí.

      44     Zákon č. 140/1999 dává akcionářům Sotacarbo mimořádnou možnost vystoupení prostřednictvím zaplacení dosud nesplacených vkladů,
         kterou by neměli, kdyby tento zákon nebyl přijat, neboť podmínky použití článku 2437 občanského zákoníku nejsou v tomto případě
         v původním řízení splněny.

      45     Článek 33 zákona č. 273/2002 krom toho vylučuje vyplacení akcionářů pouze tehdy, pokud využijí této možnosti odchylné od režimu
         obecného práva.

      46     Uvedená možnost však nemůže být považována za zvýhodnění pro Sotacarbo ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
      47     Jak totiž správně podotýká Komise, vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení nezvýhodňuje ani akcionáře, kteří
         chtějí výjimečně vystoupit ze Sotacarbo, aniž by získali náhradu za své akcie, ani uvedenou společnost, přičemž akcionáři
         jsou oprávněni, avšak nikoli povinni ze společnosti vystoupit, i když podmínky stanovené v tomto ohledu obecným právem nejsou
         splněny.

      48     Z toho vyplývá, že zákon č. 273/2002 pouze zamezuje tomu, aby na rozpočet Sotacarbo byla uvalena zátěž, která by za běžné
         situace neexistovala. Tento zákon se tedy omezuje na zakotvení výjimečné možnosti vystoupit poskytnuté akcionářům uvedené
         společnosti zákonem č. 140/1999, aniž by měla být zmírněna zátěž, kterou by táž společnost musela obvykle nést.

      49     V tomto ohledu je třeba dodat, že kdyby článek 33 zákona č. 273/2002 vyloučil právo na náhradu i v případě vystoupení za podmínek
         článku 2437 občanského zákoníku, mohlo by toto ustanovení představovat zvýhodnění ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Ze spisu předloženého
         Soudnímu dvoru však nevyplývá, že by tomu tak bylo.

      50     Vzhledem k tomu, že podmínky uvedené v čl. 87 odst. 1 ES musejí být splněny kumulativně (viz bod 38 tohoto rozsudku), není
         již namístě zkoumat, zda jsou v projednávaném případě splněny ostatní znaky pojmu „státní podpora“.

      51     Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení,
         která dává společníkům společnosti ovládané státem možnost odchylně od obecného práva vystoupit z této společnosti za podmínky,
         že se vzdají veškerých práv k obchodnímu majetku uvedené společnosti, nemůže být kvalifikována jako státní podpora ve smyslu
         článku 87 ES.

       K nákladům řízení
      52     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, která dává společníkům společnosti ovládané státem
            možnost odchylně od obecného práva vystoupit z této společnosti za podmínky, že se vzdají veškerých práv k obchodnímu majetku
            uvedené společnosti, nemůže být kvalifikována jako státní podpora ve smyslu článku 87 ES.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího rozšířeného senátu) ze dne 14. května 1998. # Mo Och Domsjö AB proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Pokuta - Odůvodnění. # Věc T-352/94.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 23. dubna 1996. # Giuseppe Mancini proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Přípustnost - Lhůta pro podání stížnosti. # Věc T-113/95.