title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 14. listopadu 2013.#Armin Maletic a Marianne Maletic v. lastminute.com Gmbh a TUI Österreich GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landesgericht Feldkirch.#Příslušnost ve věcech občanských a obchodních – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Článek 16 odst. 1 – Cestovní smlouva uzavřená mezi spotřebitelem s bydlištěm v jednom členském státě a cestovní kanceláří usazenou v jiném členském státě – Poskytovatel služeb využívaných cestovní kanceláří usazenou v členském státě bydliště spotřebitele – Právo spotřebitele podat žalobu proti oběma podnikům u soudu v místě svého bydliště.#Věc C‑478/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      14. listopadu 2013 (
            *1
         )
      „Příslušnost ve věcech občanských a obchodních — Nařízení (ES) č. 44/2001 — Článek 16 odst. 1 — Cestovní smlouva uzavřená mezi spotřebitelem s bydlištěm v jednom členském státě a cestovní kanceláří usazenou v jiném členském státě — Poskytovatel služeb využívaných cestovní kanceláří usazenou v členském státě bydliště spotřebitele — Právo spotřebitele podat žalobu proti oběma podnikům u soudu v místě svého bydliště“
      Ve věci C‑478/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Landesgericht Feldkirch (Rakousko) ze dne 20. září 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 24. října 2012, v řízení

         Armin Maletic,

         Marianne Maletic

      proti

         lastminute.com GmbH,

         TUI Österreich GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení C. G. Fernlund, předseda senátu, C. Toader (zpravodajka) a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za TUI Österreich GmbH E. Reinitzerem, Rechtsanwalt,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a S. Nunes de Almeida, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi W. Bogensbergerem a A.‑M. Rouchaud‑Joët, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 16 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).

               2

               Tato otázka byla položena v rámci sporu, v němž stojí A. Maletic s M. Maletic (dále jen manželé Maleticovi) proti společnosti lastminute.com GmbH (dále jen „lastminute.com“) a TUI Österreich GmbH (dále jen „TUI“) ohledně platby ve výši 1201,38 EUR včetně úroků a příslušenství za rezervaci pobytového zájezdu poskytovaného společností TUI, kterou žalobci v původním řízení provedli u lastminute.com.

         Právní rámec

               3

               Body 2, 11 až 13 a 15 odůvodnění nařízení č. 44/2001 zní:

                        „(2)

                        Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je třeba přijmout předpisy, které umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je toto nařízení závazné.

                  […]

                        (11)

                        Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost.

                        (12)

                        Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti.

                        (13)

                        Pokud se týče pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna pravidly pro určení příslušnosti, která jsou jejím zájmům příznivější než obecná pravidla.

                  […]

                        (15)

                        V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby ve dvou členských státech nebyla vydána vzájemně si odporující rozhodnutí. Musí existovat jasný a účinný mechanismus pro řešení souběžně probíhajících řízení, a rovněž pro zamezení obtíží vyplývajících z vnitrostátních rozdílů, pokud jde o stanovení doby, kdy se věc považuje za projednávanou. Pro účely tohoto nařízení by měla být tato doba stanovena samostatně.“

               4

               Podle čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení „mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu“.

               5

               Článek 3 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví, že „[o]soby, které mají bydliště na území některého členského státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány pouze na základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly“.

               6

               Podle čl. 5 bod 1 téhož nařízení 44/2001 může být osoba, která má bydliště na území některého členského státu, v jiném členském státě žalována, pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn.

               7

               Článek 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 stanoví, že tato osoba může být též žalována, je-li žalováno více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště některý z žalovaných, za předpokladu, že právní nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních.

               8

               Článek 15 odst. 1 písm. c) a odst. 3 tohoto nařízení stanoví následující:
               „1.   Ve věcech týkajících se smlouvy uzavřené spotřebitelem pro účel, který se netýká jeho profesionální nebo podnikatelské činnosti, se příslušnost určuje podle tohoto oddílu, aniž jsou dotčeny článek 4 a čl. 5 bod 5,
               […]

                        c)

                        ve všech ostatních případech, kdy byla smlouva uzavřena s osobou, která provozuje profesionální nebo podnikatelské činnosti v členském státě, na jehož území má spotřebitel bydliště, nebo pokud se jakýmkoli způsobem taková činnost na tento členský stát nebo na několik členských států včetně tohoto členského státu zaměřuje, a smlouva spadá do rozsahu těchto činností.

                  […]
               3.   Tento oddíl se nevztahuje na přepravní smlouvy, kromě případu, kdy smlouva poskytuje kombinaci dopravy a ubytování zahrnutou v ceně.“

               9

               Článek 16 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
               „Spotřebitel může podat žalobu proti smluvnímu partnerovi buď u soudů členského státu, na jehož území má tento smluvní partner bydliště, nebo u soudu místa, kde má bydliště spotřebitel.“

               10

               Článek 28 odst. 3 nařízení č. 44/2001 zní takto:
               „Ve smyslu tohoto článku žaloby navzájem souvisejí, pokud je mezi nimi dán tak úzký vztah, že jejich společné projednání a rozhodnutí je vhodné k tomu, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               11

               Manželé Maleticovi bydlí v obci Bludesch (Rakousko), která se nachází v soudním obvodu Bezirksgericht Bludenz (Okresní soud v Bludenzi). Jako soukromé osoby si dne 30. prosince 2011 přes internet na stránce společnosti lastminute.com zarezervovali a zaplatili zájezd do Egypta v datech od 10. do 24. ledna 2012 za 1858 eur. Společnost lastminute.com, která má sídlo v Mnichově (Německo), na své domovské stránce uváděla, že vystupuje jako zprostředkovatel zájezdů a že zájezd je organizován společností TUI, která má sídlo ve Vídni (Rakousko).

               12

               Rezervace žalobců v původním řízení zněla na hotel Jaz Makadi Golf & Spa v Hurghadě (Egypt). Společnost lastminute.com tuto rezervaci potvrdila a předala ji společnosti TUI. Manželé Maleticovi obdrželi od TUI „potvrzení/účetní doklad“ ze dne 5. ledna 2012, v němž byly uvedeny detaily o zájezdu rezervovaném u společnosti lastminute.com se jménem jiného hotelu, a sice Jaz Makadi Star Resort Spa v Hurghadě.

               13

               Žalobci v původním řízení si omylu všimli až po příjezdu do Hurghady a zaplatili doplatek ve výši 1036 eur, aby mohli bydlet v hotelu původně rezervovaném na internetové stránce společnosti lastminute.com.

               14

               Žalobou podanou dne 13. dubna 2012 u Bezirksgericht Bludenz se žalobci v původním řízení se domáhají, aby jim společnosti lastminute.com a TUI společně a nerozdílně zaplatily částku 1201,38 eura včetně příslušenství, a vrátily tak zpět doplatek a nahradily újmu za nepříjemnosti, kterým byli o dovolené vystaveni.

               15

               Bezirksgericht Bludenz se při přezkumu omezil na ověření příslušnosti k rozhodování o žalobě a usnesením ze dne 4. července 2011 ji pro místní nepříslušnost zamítl v rozsahu, v němž se týkala společnosti TUI. Podle tohoto soudu se nařízení č. 44/2001 na spor mezi žalobci v původním řízení a společností TUI nepoužije, jelikož jde o čistě vnitrostátní situaci. Rozhodl, že v souladu s ustanoveními použitelného vnitrostátního práva je příslušným soudem soud v místě bydliště žalované, tj. soud ve Vídni, a nikoli v Bludenzi.

               16

               Pokud však jde o společnost lastminute.com, která má sídlo v Německu, byl tento soud toho názoru, že podmínka stanovená v čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001 týkající se činnosti zaměřené na Rakousko byla splněna. Konstatoval proto, že je příslušný k rozhodnutí ve věci samé. V tomto bodě nabylo usnesení právní moci, jelikož se společnost lastminute.com neodvolala.

               17

               Žalobci v původním řízení podali proti tomuto rozhodnutí odvolání („Rekurs“) k předkládajícímu soudu s tím, že jejich rezervace byla podle nich od samého počátku jako jeden právní úkon neoddělitelně spjata se společností lastminute.com jakožto zprostředkovatelkou zájezdu a se společností TUI jakožto organizátorkou zájezdu. Právě v případě zájezdu podle nich čl. 15 odst. 3 ve spojení s čl. 16 odst. 1 nařízení č. 44/2001 představuje právní základ pro příslušnost soudu, na nějž se žalobci obrátili, a to i ve vztahu ke společnosti TUI.

               18

               Ve své odpovědi na odvolání zastává společnost TUI stanovisko, že Bezirksgericht für Handelssachen Wien má výlučnou příslušnost rozhodnout o žalobě podané proti ní a že soud prvního stupně správně konstatoval, že se v projednávaném případě nejedná o jediný právní úkon. Podle ní je tudíž nutno vycházet z toho, že existují dvě různé smlouvy, a na tomto základě posuzovat otázku příslušnosti.

               19

               Předkládající soud si přeje zjistit, zda taková situace, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, je „čistě vnitrostátní situací“, a jak je v tomto ohledu nutno vykládat pojem „smluvní partner“ podle čl. 16 odst. 1 nařízení č. 44/2001 v situaci, kdy podnikatel v jiném členském státě, než je stát bydliště spotřebitele, nabízí služby jiného podnikatele, který má zapsané sídlo na území tohoto druhého státu, pokud spotřebitel podá proti tomuto „smluvnímu partnerovi“ žalobu s tím, že mu toto ustanovení umožňuje uplatnit nárok před soudy v místě jeho bydliště.

               20

               Vzhledem k tomu, že cílem zvláštní úpravy příslušnosti v oblasti spotřebitelských smluv v článku 15 a následujících nařízení č. 44/2001 je chránit slabší stranu smlouvy tím, že jí dává možnost zvolit si sudiště a omezuje možnost sjednat prorogační doložku, tato ochrana by podle tohoto soudu ztratila smysl, pokud by nebylo možné uplatnit u soudu příslušného na základě čl. 16 odst. 1 nařízení č. 44/2001 nároky, které spotřebiteli plynou z jediného právního úkonu ve formě rezervace, proti oběma smluvním partnerům.

               21

               Za těchto podmínek se Landesgericht Feldkirch rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Má být čl. 16 odst. 1 nařízení [č. 44/2001] zakládající příslušnost soudu místa, kde má spotřebitel bydliště, vykládán v tom smyslu, že v případě, že druhá strana smlouvy (zde zprostředkovatel zájezdu se sídlem v zahraničí) využije smluvního partnera (zde organizátora zájezdu se sídlem v tuzemsku), použije se uvedený článek v případě žaloby proti těmto dvěma osobám i na smluvního partnera se sídlem v tuzemsku?“

         K předběžné otázce

               22

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být pojem smluvní partner podle čl. 16 odst. 1 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, zahrnuje i smluvního partnera hospodářského subjektu, s nímž spotřebitel uzavřel smlouvu, kterýžto partner má sídlo na území členského státu, v němž se nachází bydliště tohoto spotřebitele.

               23

               Společnost TUI tvrdí, že se na ni nařízení č. 44/2001 nepoužije a že okolnosti ve věci v původním řízení vykazují znaky čistě vnitrostátní situace, takže se použijí pouze ustanovení vnitrostátního práva o místní příslušnosti.

               24

               Není však sporu o tom, že se nařízení č. 44/2001 uplatní vůči společnosti lastminute.com a že soud místa bydliště manželů Maleticových je, pokud jde o tuto společnost, příslušný k rozhodování ve věci samé.

               25

               Je tedy nutné zkoumat, zda se nařízení č. 44/2001 za okolností ve věci v původním řízení použije na takového smluvního partnera, jako je společnost TUI, a zda je dán cizí prvek odůvodňující jeho použití.

               26

               Soudní dvůr již v tomto ohledu v souvislosti s Bruselskou úmluvou ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32) ve znění následujících smluv o přistoupení (dále jen Bruselská úmluva) konstatoval, že použití pravidel o příslušnosti v této úmluvě vyžaduje existenci cizího prvku a že mezinárodní povaha dotčeného právního vztahu nemusí pro účely použití článku 2 Bruselské úmluvy (nyní článek 2 nařízení č. 44/2001) nutně vyplývat ze zapojení několika smluvních států z důvodu merita sporu nebo bydliště jednotlivých stran sporu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. března 2005, Owusu, C-281/02, Sb. rozh. s. I-1383, body 25 a 26).

               27

               Je třeba připomenout, že nařízení č. 44/2001 ve vztazích mezi členskými státy nahradilo Bruselskou úmluvu, a proto výklad ustanovení této úmluvy podaný Soudním dvorem platí rovněž pro ustanovení uvedeného nařízení, pokud lze ustanovení těchto nástrojů kvalifikovat jako rovnocenná (rozsudek ze dne 4. května 2010, TNT Express Nederland, C-533/08, Sb. rozh. s. I-4107, bod 36 a citovaná judikatura).

               28

               V bodě 26 tohoto rozsudku sice bylo konstatováno, že mezinárodní povaha dotčeného právního vztahu nemusí nutně vyplývat ze zapojení několika smluvních států z důvodu merita sporu nebo bydliště jednotlivých stran sporu, avšak v souladu s tvrzeními Komise a portugalské vlády je nutné konstatovat, že nařízení č. 44/2001 se uplatní tím spíše za okolností ve věci, o níž se jedná v původním řízení, kdy je cizí prvek dán nejen v souvislosti s lastminute.com, což nebylo zpochybňováno, ale i pokud jde o TUI.

               29

               I za předpokladu, že by takový jediný právní úkon, jako je úkon, kterým manželé Maleticovi rezervovali a zaplatili pobytový zájezd na internetové stránce společnosti lastminute.com, mohl být rozdělen na dva různé smluvní vztahy, tj. jeden s online cestovní agenturou lastminute.com a druhý s organizátorem zájezdů TUI, druhý smluvní vztah nelze kvalifikovat jako „čistě vnitrostátní“, jelikož je s prvním smluvním vztahem neoddělitelně spjat z důvodu, že je realizován prostřednictvím uvedené cestovní agentury nacházející se v jiném členském státě.

               30

               Dále je třeba zohlednit cíle uvedené v bodech 13 a 15 odůvodnění nařízení č. 44/2001 týkající se ochrany spotřebitele jakožto „slabší strany“ smlouvy a minimalizace „možnosti souběžných řízení a [zajištění], aby ve dvou členských státech nebyla vydána vzájemně si odporující rozhodnutí“.

               31

               Tyto cíle brání řešení, které by umožňovalo, aby manželé Maleticovi vedli souběžně v Bludenzi i ve Vídni dvě související řízení proti dvěma hospodářským subjektům zapojeným do rezervace a realizace pobytového zájezdu dotčeného ve věci v původním řízení.

               32

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že pojem „smluvní partner“ podle čl. 16 odst. 1 musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, zahrnuje i smluvního partnera hospodářského subjektu, s nímž spotřebitel uzavřel tuto smlouvu, kterýžto partner má sídlo na území členského státu, v němž se nachází bydliště tohoto spotřebitele.

         K nákladům řízení

               33

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

                     Pojem „smluvní partner“ podle čl. 16 odst. 1 nařízení (ES) č. 44/2001 Rady ze dne 22. prosince 2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, zahrnuje i smluvního partnera hospodářského subjektu, s nímž spotřebitel uzavřel tuto smlouvu, kterýžto partner má sídlo na území členského státu, v němž se nachází bydliště tohoto spotřebitele.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. července 1991. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinností - Volný pohyb služeb. # Věc C-353/89.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 8. března 2006. # Dimitra Lantzoni proti Soudnímu dvoru Evropských společenství. # Úředníci - Povýšení. # Věc T-289/04.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 9. července 2003. # Laboratorios RTB, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství. # Věc T-156/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 29. dubna 2010.#Evropská komise proti Spolkové republice Německo.#Nesplnění povinnosti státem - Veřejné zakázky na služby - Články 43 ES a 49 ES - Směrnice 92/50/EHS a 2004/18/ES - Veřejné záchranné služby - Zdravotní přeprava v naléhavých případech a kvalifikovaná přeprava pacientů - Povinnost transparentnosti - Článek 45 ES - Činnosti, které jsou spjaty s výkonem veřejné moci - Článek 86 odst. 2 ES - Služby obecného hospodářského zájmu.#Věc C-160/08.

text:
      Věc C-160/08
      Evropská komise
      v.
      Spolková republika Německo
      „Nesplnění povinnosti státem – Veřejné zakázky na služby – Články 43 ES a 49 ES – Směrnice 92/50/EHS a 2004/18/ES – Veřejné záchranné služby – Zdravotní přeprava v naléhavých případech a kvalifikovaná přeprava pacientů – Povinnost transparentnosti – Článek 45 ES – Činnosti, které jsou spjaty s výkonem veřejné moci – Článek 86 odst. 2 ES – Služby obecného hospodářského zájmu“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Odchylky – Působnost
      (Články 45 ES a 55 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18; směrnice Rady 92/50)
      2.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Odchylky – Činnosti, které jsou spjaty s výkonem veřejné moci

      (Články 45 ES a 55 ES)
      3.        Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na služby –Směrnice 92/50 a 2004/18 – Smíšené trhy přepravních
            služeb a zdravotních služeb
      (Článek 86 odst. 2 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18, článek 22 a čl. 35 odst. 4 a přílohy II A a II B; směrnice
            Rady 92/50, články 10 a 16 a přílohy I A a I B)
      1.        Podle čl. 45 prvního pododstavce ES ve spojení s článkem 55 ES se ustanovení týkající se svobody usazování a volného pohybu
         služeb nevztahují na činnosti, které jsou v členském státě spjaty, i když jen příležitostně, s výkonem veřejné moci.

      Takové činnosti rovněž nepodléhají působnosti směrnic, které, jako je tomu v případě směrnic 92/50 a 2004/18, mají za cíl
         provedení ustanovení Smlouvy o svobodě usazování a volném pohybu služeb.

      (viz body 73–74)
      2.        Odchylka stanovená v článcích 45 ES a 55 ES musí být omezena na činnosti, které, vzaty samy o sobě, jsou přímo a konkrétně
         spjaty s výkonem veřejné moci. Tak tomu není v případě činností zdravotní přepravy v naléhavých případech a kvalifikované
         přepravy pacientů.

      Spoluúčast na ochraně veřejného zdraví, k níž může být každý jednotlivec vyzván, zejména tím, že poskytne pomoc osobě nacházející
         se v ohrožení života nebo zdraví, totiž nepostačuje k založení účasti na výkonu veřejné moci. Za vyjádření dostatečně kvalifikovaného
         výkonu výsad veřejné moci nebo výsad přesahujících obecné právo nemohou být považovány ani právo poskytovatelů služeb zdravotní
         přepravy používat takové nástroje, jako jsou světelný maják nebo siréna, jakož i právo přednosti v jízdě, které je jim přiznáno
         předpisy o silničním provozu, ani prvky, které souvisejí se zvláštními organizačními pravomocemi v oblasti poskytnutých služeb,
         s pravomocí požadovat informace od třetích osob nebo zásah jiných zvláštních služeb, nebo s účastí na jmenování správních
         úředníků v souvislosti s dotčenými službami a spoluprací s veřejnými orgány, jakož i členy profesionálních sborů pověřených
         výsadami veřejné moci.

      (viz body 78, 80–84)
      3.        Členský stát, který v rámci zadávání zakázek na veřejné služby zdravotní přepravy v naléhavých případech a kvalifikované služby
         přepravy pacientů podle podřízeného modelu, podle kterého je odměna za tyto služby hrazena přímo veřejnými zadavateli, nezveřejnil
         oznámení o výsledcích postupu zadávání veřejných zakázek, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 10 směrnice
         92/50 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby ve spojení s článkem 16 této směrnice nebo, od 1. února
         2006, z článku 22 směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby
         ve spojení s čl. 35 odst. 4 této směrnice.

      Služby zdravotní přepravy v naléhavých případech nebo kvalifikované služby přepravy pacientů totiž spadají jak do kategorie
         2 nebo 3 přílohy I A směrnice 92/50 nebo přílohy II A směrnice 2004/18, tak i kategorie 25 přílohy I B směrnice 92/50 nebo
         přílohy II B směrnice 2004/18, takže se na veřejné zakázky, jejichž předmětem jsou takové služby, použije článek 10 směrnice
         92/50 nebo článek 22 směrnice 2004/18. Z těchto ustanovení vyplývá, že v případech zadávání zakázek na veřejné služby přepravy
         pacientů charakterizovaných převahou hodnoty přepravních služeb nad hodnotou zdravotních služeb je zejména zadavatel za účelem
         zadání dotčené zakázky povinen zveřejnit vyhlášení zakázky na úrovni Unie a zajistit zveřejnění výsledků zadání této zakázky.
         Naproti tomu v případech zadávání zakázek na veřejné služby přepravy pacientů charakterizovaných převahou hodnoty zdravotních
         služeb nad hodnotou přepravních služeb je zadavatel povinen zajistit zveřejnění výsledků zadání zakázky.

      V kontextu, kdy nemůže být vyloučeno, že žádná ze zakázek není charakterizována převahou hodnoty přepravních služeb nad hodnotou
         zdravotních služeb, je třeba určení nesplnění povinností vyplývající ze směrnic 92/50 a 2004/18 omezit na porušení článku
         10 směrnice 92/50 ve spojení s článkem 16 této směrnice nebo, od 1. února 2006, článku 22 směrnice 2004/18 ve spojení s čl.
         35 odst. 4 této směrnice, jelikož uvedené články jsou každopádně použitelné na zakázky, které se týkají zároveň přepravních
         služeb i zdravotních služeb bez ohledu na poměr mezi příslušnou hodnotou těchto služeb v rámci dotčené zakázky.

      Opomenutí zveřejnit výsledky zadání zakázky nemůže být odůvodněno skutečností, že služby přepravy v naléhavých případech jsou
         „službami obecného hospodářského zájmu“ ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES. Takové úvahy, jako je nezbytnost zajistit v oblasti služeb
         zdravotní přepravy křížové dotace mezi ziskovými a méně ziskovými zeměpisnými oblastmi v závislosti na hustotě obyvatelstva
         nebo význam blízkosti služby, totiž nevysvětlují, v čem by povinnost zajistit zveřejnění výsledků zadání dotyčné zakázky mohla
         mařit plnění takového poslání obecného hospodářského zájmu.

      (viz body 92, 113–114, 122, 125, 127–129, 131 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      29. dubna 2010(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Veřejné zakázky na služby – Články 43 ES a 49 ES – Směrnice 92/50/EHS a 2004/18/ES – Veřejné záchranné služby – Zdravotní přeprava v naléhavých případech a kvalifikovaná přeprava pacientů – Povinnost transparentnosti – Článek 45 ES – Činnosti, které jsou spjaty s výkonem veřejné moci – Článek 86 odst. 2 ES – Služby obecného hospodářského zájmu“
      Ve věci C‑160/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 16. dubna 2008,
      Evropská komise, zastoupená M. Kellerbauerem a D. Kukovcem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené M. Lummou a J. Möllerem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      podporované
      Nizozemským královstvím, zastoupeným C. M. Wissels a Y. de Vriesem, jako zmocněnci,

      vedlejším účastníkem,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 11. února 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím, že nezadala
         zakázky v oblasti veřejných služeb zdravotní přepravy v naléhavých případech a kvalifikované služby přepravy pacientů (dále
         jen „veřejné služby přepravy pacientů“) transparentním způsobem, nevyhlásila nabídkové řízení na tyto služby a nezveřejnila
         oznámení o zadání zakázek, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992
         o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322) a směrnice
         Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební
         práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132), jakož i ze zásad svobody usazování a volného pohybu
         služeb, jak jsou stanoveny v článcích 43 ES a 49 ES.

       Právní rámec
       Směrnice 92/50
      2        Podle čl. 1 písm. a) směrnice 92/50 se „veřejnými zakázkami na služby“ rozumějí zakázky sjednané písemně úplatnou smlouvou
         mezi poskytovatelem služeb a zadavatelem.

      3        Článek 3 odst. 2 této směrnice uvádí:

      „Zadavatelé zajistí, aby nedocházelo k diskriminaci jednotlivých poskytovatelů služeb.“
      4        Článek 7 odst. 1 uvedené směrnice stanoví, že se tato směrnice vztahuje na veřejné zakázky na služby, jejichž odhadovaná hodnota
         bez daně z přidané hodnoty není menší než 200 000 eur.

      5        Článek 10 téže směrnice uvádí:

      „Zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené jak v příloze I A, tak I B, jsou zadávány v souladu s ustanoveními hlav III
         až VI, pokud hodnota služeb uvedených v příloze I A je vyšší než hodnota služeb uvedených v příloze I B. Pokud se nejedná
         o tento případ, zadávají se v souladu s články 14 a 16.“

      6        Hlavy uvedené v článku 10 směrnice 92/50, použitelné v plném rozsahu na případy uvedené v první větě uvedeného článku, se
         týkají výběru postupů při zadávání zakázek a pravidel, kterými se řídí veřejné soutěže na určitý výkon (hlava III; články
         11 až 13), obecných technických předpisů (hlava IV; článek 14), obecných pravidel pro vyhlašování (hlava V; články 15 až 22)
         a obecných pravidel pro účast, kvalitativních kritérií výběru a kritérií pro zadání zakázek (hlava VI; články 23 až 37).

      7        Článek 14 této směrnice se týká technických specifikací, které musejí být obsaženy v dokumentech týkajících se zakázky.

      8        Článek 16 uvedené směrnice uvádí:

      „1.      Zadavatelé, kteří zadali zakázku nebo pořádali veřejnou soutěž na určitý výkon, zašlou oznámení o výsledcích řízení Úřadu
         pro úřední tisky Evropských společenství.

      2.      Vyhlášení se zveřejňuje:
      –        v případě veřejných zakázek na služby uvedených v příloze I A, v souladu s články 17 až 20,
      –        v případě veřejných soutěží na určitý výkon, v souladu s článkem 17.
      3.      V případě veřejných zakázek na služby uvedené v příloze I B uvedou zadavatelé ve vyhlášení, zda souhlasí s jeho zveřejněním.
      […]“
      9        Mezi službami vyjmenovanými v příloze I A směrnice 92/50 jsou uvedeny v kategorii 2 „[p]ozemní přeprava včetně přepravy peněz
         a kurýrních služeb, s výjimkou přepravy pošty“, a v kategorii 3 „[l]etecká přeprava cestujících i nákladu, s výjimkou pošty“.
         Mezi službami vyjmenovanými v příloze I B směrnice 92/50 jsou v kategorii 25 uvedeny „[z]dravotnictví a sociální služby“.

       Směrnice 2004/18
      10      Článek 1 odst. 2 písm. a) a d) směrnice 2014/18 obsahuje tyto definice:

      „a) ,Veřejné zakázky‘ jsou úplatné smlouvy uzavřené písemnou formou mezi jedním nebo více hospodářskými subjekty a jedním
         nebo více veřejnými zadavateli, jejichž předmětem je provedení stavebních prací, dodání výrobků nebo poskytnutí služeb ve
         smyslu této směrnice.

      […]
      d)       ,Veřejné zakázky na služby‘ jsou veřejné zakázky jiné než veřejné zakázky na stavební práce nebo na dodávky, jejichž předmětem
         je poskytování služeb uvedených v příloze II.

      […]“
      11      Článek 2 této směrnice uvádí:

      „Veřejní zadavatelé jednají s hospodářskými subjekty na základě zásad rovnosti a zákazu diskriminace a postupují transparentním
         způsobem.“

      12      Podle čl. 7 písm. b) uvedené směrnice se tato vztahuje na veřejné zakázky na služby, jejichž odhadovaná hodnota bez daně z přidané
         hodnoty se rovná hodnotě 249 000 eur nebo je vyšší. Tato částka byla postupně snížena na 236 000 eur nařízením Komise (ES)
         č. 1874/2004 ze dne 28. října 2004, kterým se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES a 2004/18/ES ohledně prahových
         hodnot používaných při postupech zadávání veřejných zakázek (Úř. věst. L 326, s. 17), pak na 211 000 eur nařízením Komise
         (ES) č. 2083/2005 ze dne 19. prosince 2005, kterým se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES a 2004/18/ES ohledně
         prahových hodnot používaných při postupech zadávání veřejných zakázek (Úř. věst. L 333, s. 28).

      13      Směrnice 2004/18 obsahuje v hlavě II, nazvané „Pravidla pro veřejné zakázky“, článek 22, který uvádí:

      „Zakázky, jejichž předmětem jsou jak služby uvedené v příloze II A, tak služby uvedené v příloze II B, se zadávají v souladu
         s články 23 až 55, je-li hodnota služeb uvedených v příloze II A vyšší než hodnota služeb uvedených v příloze II B. V ostatních
         případech se zakázky zadávají v souladu s článkem 23 a čl. 35 odst. 4.“

      14      Články 23 až 55 směrnice 2004/18 použitelné v plném rozsahu na případy uvedené v první větě článku 22 této směrnice, postupně
         uvádějí zvláštní pravidla pro zadávací dokumentaci a dokumenty týkající se zakázky (články 23 až 27), pravidla řízení (články
         28 až 34), pravidla pro zveřejňování a transparentnost (články 35 až 43) a pravidla týkající se průběhu řízení (články 44
         až 55).

      15      Článek 23 směrnice 2004/18 se týká technických specifikací, které musejí být obsaženy v dokumentech týkajících se zakázky.

      16      Článek 35 odst. 4 této směrnice uvádí:

      „Veřejní zadavatelé, kteří zadali veřejnou zakázku nebo uzavřeli rámcovou dohodu, zašlou oznámení o výsledcích zadávacího
         řízení do 48 dnů od zadání zakázky nebo uzavření rámcové dohody.

      […]
      V případě veřejných zakázek na služby uvedené v příloze II B veřejní zadavatelé v oznámení sdělí, zda souhlasí s jeho zveřejněním.
         […]

      […]“
      17      Služby uvedené v kategoriích 2 a 3 přílohy II A, jakož i v kategorii 25 přílohy II B směrnice 2004/18 se shodují se službami
         uvedenými v odpovídajících kategoriích příloh I A a I B směrnice 92/50.

       Skutkový základ žaloby
      18      Komise obdržela řadu stížností zejména od podniků usazených v jiných členských státech než Spolkové republice Německo v souvislosti
         se zadáváním veřejných zakázek na veřejné služby přepravy pacientů v tomto členském státě.

       Obecné souvislosti
      19      V Německu spadá organizace záchranných služeb do pravomoci spolkových zemí.

      20      Ve většině spolkových zemí spadá poskytování záchranných služeb do tzv. „duálního“ systému („duales System“), rovněž nazývaného
         „dělicí model“ („Trennungsmodell“). Tento model spočívá v rozlišení mezi veřejnými záchrannými službami, které představují
         přibližně 70 % veškerých záchranných služeb, a poskytováním záchranných služeb založeným na povoleních udělovaných podle zákonů
         spolkových zemí v této oblasti, které odpovídá přibližně 30 % veškerých uvedených služeb.

      21      Veřejné záchranné služby obecně obsahují poskytování zdravotní přepravy v naléhavých případech a kvalifikované služby přepravy
         pacientů. Zdravotní přeprava v naléhavých případech označuje přepravu zraněných osob v ohrožení života nebo nemocných osob
         v záchranném voze s odbornou péčí. Kvalifikovaná služba přepravy pacientů odpovídá přepravě nemocných, zraněných nebo jiných
         osob odkázaných na cizí pomoc, které nejsou pacienty v kritickém stavu, v záchranném voze s odbornou péčí. Oba tyto typy poskytování
         služeb jsou obecně obyvatelstvu k dispozici nepřetržitě na celém dotyčném území a většinou zahrnují organizaci nepřetržité
         pohotovostní služby a služby zásahových vozidel.

      22      Zdravotní služby jsou k dispozici v případě zdravotní přepravy v naléhavých případech, jakož i, i v menším měřítku, v případě
         kvalifikované služby přepravy pacientů. Avšak většina zásahů při pohotovostní zdravotní přepravě, jakož i všechny zásahy v případě
         kvalifikované služby přepravy pacientů probíhá bez asistence lékaře. V případě zdravotní přepravy v naléhavých případech jsou
         zdravotní služby poskytovány převážně ambulantně. Poskytování služeb pohotovostními lékaři se obecně řídí samostatnými dohodami
         uzavřenými s nemocnicemi.

      23      V oblasti veřejných záchranných služeb územně správní celky jako orgány odpovídající za organizaci těchto služeb uzavírají
         s poskytovateli služeb smlouvy s cílem poskytování uvedených služeb všemu obyvatelstvu jimi spravovaného území. Odměna za
         dotčené služby je hrazena buďto přímo zadavatelem, podle takzvaného „podřízeného modelu“ – pouze něj se týká projednávaná
         žaloba – nebo výběrem finanční protihodnoty smluvní stranou od pacientů nebo od zdravotních pojišťoven, podle takzvaného „koncesionářského
         modelu“.

      24      Autoři stížností zaslaných Komisi tvrdili, že v Německu nejsou veřejné zakázky na veřejné služby přepravy pacientů zpravidla
         vyhlašovány na úrovni Evropské unie a nejsou zadávány transparentně. Někteří z nich tvrdili, že případy, které byly důvodem
         k podání jejich stížnosti, jsou odrazem obecné praxe v tomto členském státě.

      25      Šetření uskutečněná Komisí ukázala, že mezi roky 2001 a 2006 bylo v Úředním věstníku Evropských společenství nebo v Úředním věstníku Evropské unie zveřejněno pouze třináct vyhlášení zakázky pocházejících od jedenácti různých územně správních celků, pokud jde o poskytování
         služeb zdravotní přepravy v naléhavých případech a kvalifikované služby přepravy pacientů. V průběhu téhož období byl údajně
         počet oznámení týkajících se výsledků zadání veřejné zakázky rovněž velmi omezený, došlo pouze ke dvěma zveřejněním.

       Případy, které jsou základem žaloby
      26      Případy oznámené Komisi a z její strany předložené jako příklady praxe, ke které se vztahuje projednávaná žaloba, se týkají
         spolkových zemí Sasko-Anhaltsko, Severní Porýní-Vestfálsko a Dolní Sasko.

       Spolková země Sasko-Anhaltsko
      27      Podle informací Komise používá město Magdeburg od října 2005 „schvalovací řízení“ („Genehmigungsverfahren“) týkající se zadávání
         veřejných zakázek na veřejné služby přepravy pacientů na základě úplatné smlouvy. Poskytování služeb spočívá v poskytnutí
         personálu a vozidel pro zdravotní přepravu v naléhavých případech a kvalifikovanou službu přepravy pacientů pro období mezi
         lety 2007 a 2011. Celkový roční objem zakázky činí 7,84 milionu eur. Vyhlášení zakázky nebylo zveřejněno na úrovni Unie.

       Spolková země Severní Porýní-Vestfálsko
      28      Podle informací Komise město Bonn v roce 2004 zadalo veřejnou zakázku na veřejné služby přepravy pacientů na období od 1. ledna
         2005 do 31. prosince 2008. Předmětem dotčené veřejné zakázky byl zejména provoz čtyř stanovišť záchranné služby. Celková částka
         této zakázky činila nejméně 5,28 milionu eur. Uvedené vyhlášení zakázky nebylo zveřejněno na úrovni Unie, nýbrž na vnitrostátní
         úrovni. Nejméně jeden uchazeč byl vyloučen poté, co projevil svůj zájem, a zadávací řízení nakonec bylo z nedostatku hospodářského
         výsledku zastaveno. Dotčená zakázka byla nakonec zadána stávajícímu poskytovateli.

      29      Rovněž podle informací Komise dal jeden podnik městu Witten najevo zájem o převzetí provozu stanoviště záchranné služby Witten-Herbede.
         Provozování tohoto stanoviště záchranné služby, které představuje zakázku v roční hodnotě 945 753 eur, však bylo zadáno Deutsches
         Rotes Kreuz (Německý červený kříž, dále jen „DRK“). Vyhlášení zakázky nebylo na úrovni Unie zveřejněno.

       Spolková země Dolní Sasko
      30      Podle informací Komise v roce 2004 region Hannover poprvé uskutečnil zadávací řízení týkající se poskytování veřejných služeb
         přepravy pacientů na svém území. Tohoto řízení se mohly zúčastnit pouze subjekty již v dané době pověřené těmito službami,
         totiž Arbeiter-Samariter-Bund (dále jen „ASB“), DRK, Johanniter-Unfall Hilfe (dále jen „JUH“) a RKT GmbH. Objem zakázky, která
         se týká období od 1. ledna 2005 do 31. prosince 2009, činil zhruba 65 milionů eur.

      31      Rovněž podle informací Komise v roce 1993 pověřil kraj Hameln-Pyrmont krajské sdružení DRK poskytováním veřejných služeb přepravy
         pacientů na svém území. Smlouva s původní dobou platnosti v délce deseti let nebyla ukončena. V roce 2003 byla prodloužena
         o dalších deset let, aniž bylo zveřejněno vyhlášení zakázky. Mimoto bylo v roce 1999 vytvořeno nové stanoviště záchranné služby
         v obci Emmerthal, jehož provozováním byl DRK rovněž pověřen, aniž bylo nejprve zveřejněno vyhlášení zakázky. Celková částka
         těchto zakázek činí 7,2 milionu eur ročně.

      32      Komise rovněž obdržela informace, že krajské sdružení DRK od roku 1992 poskytovalo veřejné služby přepravy pacientů na území
         kraje Uelzen. Smlouva uzavřená mezi tímto krajem a krajským sdružením DRK byla v roce 2002 rozšířena o provozování stanoviště
         záchranné služby v Bad Bevensen, aniž bylo zveřejněno vyhlášení zakázky. Týká se celkové částky 4,45 milionu eur ročně.

       Spolková země Sasko
      33      Podle informací, které Komise obdržela, platí existující smlouvy uzavřené mezi Rettungszweckverband Westsachsen na jedné straně
         a ASB, DRK, JUH a profesionálním hasičským sborem Zwickau na straně druhé s původní dobou platnosti v délce čtyř let pro kraje
         Chemnitzer Land, Aue-Schwarzenberg, Zwickauer Land a město Zwickau. V roce 2003 byly tyto smlouvy o celkové hodnotě zakázky
         7,9 milionu eur ročně prodlouženy na další čtyři roky, aniž bylo zveřejněno vyhlášení zakázky. V době skončení platnosti těchto
         smluv byla jejich platnost prodloužena do 31. prosince 2008.

      34      Existující smlouvy mezi Rettungszweckverband Chemnitz/Stollberg na jedné straně a ASB, DRK, JUH a profesionálním hasičským
         sborem Chemnitz na straně druhé s původní dobou platnosti v délce čtyř let platí pro kraj Stollberg a město Chemnitz. Dne
         1. září 2002 byly tyto smlouvy o celkové hodnotě zakázky 3,3 milionu eur ročně prodlouženy na další čtyři roky, aniž bylo
         zveřejněno vyhlášení zakázky. V době skončení platnosti těchto smluv byla jejich platnost prodloužena do 31. prosince 2008.

      35      Existující smlouvy mezi Rettungszweckverband Vogtland na jedné straně a ASB, DRK, JUH, soukromou společností poskytující záchranné
         služby města Plauen, jakož i profesionálním hasičským sborem Plauen na straně druhé s dobou platnosti v délce čtyř let platí
         pro kraj Vogtland a město Plauen. Tyto smlouvy o celkové hodnotě zakázky 3,9 milionu eur ročně byly uzavřeny, aniž bylo zveřejněno
         vyhlášení zakázky, a nabyly účinnosti dne 1. ledna 2002, resp. dne 1. ledna 2004. V době skončení jejich platnosti byly prodlouženy
         do 31. prosince 2008.

       Postup před zahájením soudního řízení
      36      Ve výzvě dopisem ze dne 10. dubna 2006 oznámila Komise Spolkové republice Německo, že možná

      –        v oblasti zadávání úplatných veřejných zakázek týkajících se záchranných služeb, kde převažuje poskytování přepravy ve smyslu
         kategorií 2 nebo 3 přílohy I A směrnice 92/50 nebo přílohy II A směrnice 2004/18, porušovala do 31. ledna 2006 článek 10 směrnice
         92/50 ve spojení s hlavami III až VI uvedené směrnice a od 1. února 2006 článek 22 směrnice 2004/18 ve spojení s články 23
         až 55 uvedené směrnice, a

      –        v oblasti zadávání úplatných veřejných zakázek týkajících se záchranných služeb, kde převažuje poskytování zdravotních služeb
         ve smyslu kategorie 25 přílohy I B směrnice 92/50 nebo přílohy II B směrnice 2004/18, porušovala do 31. ledna 2006 článek
         10 směrnice 92/50 ve spojení s článkem 16 uvedené směrnice a od 1. února 2006 článek 22 směrnice 2004/18 ve spojení s čl. 35
         odst. 4 uvedené směrnice, a každopádně porušila zásady svobody usazování a volného pohybu služeb obsažené v článcích 43 ES
         a 49 ES, zejména zákaz diskriminace, vlastní těmto zásadám.

      37      Spolková republika Německo na tuto výzvu dopisem odpověděla dopisem ze dne 10. července 2006, ve kterém uvedla zejména, že
         úkoly týkající se veřejných záchranných služeb jsou organizovány podle pravidel veřejného práva a že jejich výkon je částí
         státní svrchovanosti. Podle tohoto členského státu tedy dohody týkající se služeb zdravotní přepravy nemohou být označovány
         za „veřejné zakázky na služby“.

      38      Jelikož Komise nebyla s touto odpovědí spokojena, zaslala dne 15. prosince 2006 Spolkové republice Německo odůvodněné stanovisko,
         ve kterém setrvala na vytýkaných skutečnostech formulovaných ve výzvě dopisem a vyzvala tento členský stát k přijetí opatření
         nezbytných k ukončení tohoto porušení ve lhůtě dvou měsíců od přijetí tohoto stanoviska.

      39      Jelikož Spolková republika Německo ve své odpovědi na odůvodněné stanovisko, zaslané dopisem ze dne 22. února 2007, setrvala
         na svém postoji, rozhodla se Komise podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K přípustnosti
      40      Vzhledem k tomu, že podmínky přípustnosti žaloby a žalobních důvodů v ní uvedených jsou nepominutelné podmínky řízení, může
         je Soudní dvůr zkoumat i bez návrhu, v souladu s čl. 92 odst. 2 svého jednacího řádu. Mimoto je oprávněn ověřit bez návrhu
         dodržení procesních záruk svěřených právním řádem Unie (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. května 1991, Interhotel v. Komise,
         C‑291/89, Recueil, s. I‑2257, body 14 a 15).

      41      Je třeba připomenout, že v řízení pro nesplnění povinnosti je cílem postupu před zahájením soudního řízení poskytnout dotyčnému
         členskému státu jednak příležitost splnit své povinnosti vyplývající z práva Unie, a jednak efektivně uplatnit své prostředky
         obrany proti skutečnostem vytýkaným Komisí (rozsudek ze dne 24. června 2004, Komise v. Nizozemsko, C‑350/02, Sb. rozh. s. I‑6213,
         bod 18).

      42      Zachování pravidel tohoto postupu je podstatnou zárukou, kterou Smlouva o ES zamýšlela nejen za účelem ochrany práv předmětného
         členského státu, ale rovněž pro zajištění toho, aby předmětem případného soudního řízení byl jasně vymezený spor (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Nizozemsko, bod 19).

      43      Důsledkem toho je, že předmět řízení zahájeného podle článku 226 ES je omezen postupem před zahájením soudního řízení stanoveným
         tímto ustanovením, a tudíž již nemůže být rozšířen během soudního řízení. Odůvodněné stanovisko Komise a žaloba musejí být
         založeny na stejných důvodech, takže Soudní dvůr nemůže zkoumat důvod, který nebyl uveden v odůvodněném stanovisku, které
         musí obsahovat soudržný a podrobný výklad důvodů, které vedly Komisi k přesvědčení, že dotčený členský stát nesplnil povinnosti,
         které pro něj vyplývají ze Smlouvy (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Nizozemsko, bod 20, jakož i rozsudek ze dne 27. dubna
         2006, Komise v. Německo, C‑441/02, Sb. rozh. s. I‑3449, body 59 a 60).

      44      Z tohoto důvodu přísluší Komisi, aby již ve fázi před zahájením soudního řízení odkázala na konkrétní ustanovení, které nebo
         která vymezují povinnost, jež byla údajně ze strany členského státu porušena (viz rozsudek ze dne 22. března 2007, Komise
         v. Belgie, C‑437/04, Sb. rozh. s. I‑2513, bod 39).

      45      V projednávané věci je třeba jednak uvést, že jak ve výzvě dopisem, tak v odůvodněném stanovisku Komise vymezila žalobní důvod
         vycházející z porušení článků 43 ES a 49 ES tak, že se týká zadávání zakázek na veřejné služby přepravy pacientů charakterizovaných
         převahou hodnoty zdravotních služeb ve smyslu přílohy I B směrnice 92/50 nebo přílohy II B směrnice 2004/18 nad hodnotou přepravních
         služeb ve smyslu přílohy I A směrnice 92/50 nebo přílohy II A směrnice 2004/18.

      46      Co se týče zadávání veřejných zakázek na takové služby charakterizované opačnou převahou, týkaly se výtky Komise v průběhu
         postupu před zahájením soudního řízení porušení směrnic 92/50 a 2004/18. Naproti tomu ve výzvě dopisem a v odůvodněném stanovisku
         nebyl nijak zmíněn žalobní důvod vycházející z porušení článků 43 ES a 49 ES v souvislosti se zadáním uvedených zakázek.

      47      Naopak ve své žalobě Komise nyní žalobní důvod vycházející z porušení článků 43 ES a 49 ES formuluje také vůči zadávání veřejných
         zakázek uvedených v předchozím bodě, což představuje neoprávněné rozšíření předmětu tvrzeného nesplnění povinnosti, tak jak
         byl vymezen ve fázi postupu před zahájením soudního řízení. Proto musí být žalobní důvod vycházející z porušení uvedených
         článků prohlášen za nepřípustný v rozsahu, v němž se týká zadávání těchto zakázek.

      48      Zároveň v rozsahu, v němž podle znění některých pasáží žaloby musí být projednávaná žaloba chápána tak, že obsahuje žalobní
         důvod vycházející z porušení čl. 3 odst. 2 směrnice 92/50 nebo článku 2 směrnice 2004/18 v různých dotčených zadáních veřejných
         zakázek, je třeba poznamenat, že obě tato ustanovení nebyla nijak Komisí jako předmět tvrzeného porušení zmíněna ve fázi postupu
         před zahájením soudního řízení. Žalobní důvod vycházející z porušení uvedených ustanovení je tudíž rovněž nepřípustný.

      49      Konečně je třeba uvést, že z ustanovení čl. 38 odst. 1 ve spojení s čl. 42 odst. 2 jednacího řádu vyplývá, že předmět žaloby
         musí být určen v návrhu a že návrh poprvé formulovaný v replice mění původní předmět žaloby, a proto musí být považován za
         nový návrh, a tudíž být odmítnut jako nepřípustný.

      50      V projednávané věci je třeba konstatovat, že Komise v žalobě výslovně uvedla, že se projednávaná žaloba omezuje na zadávání
         veřejných zakázek ve spolkových zemích Sasko-Anhaltsko, Severní Porýní-Vestfálsko, Dolní Sasko a Sasko, ačkoli ke sporné praxi
         zadávání zakázek dochází i v jiných spolkových zemích.

      51      Za těchto podmínek představuje návrh Komise obsažený v její replice, který směřuje k tomu, aby Soudní dvůr konstatoval existenci
         dotčené praxe v měřítku celého území Spolkové republiky Německo, neoprávněné rozšíření původního předmětu žaloby. Proto musí
         být žalobní důvody formulované Komisí prohlášeny za nepřípustné v rozsahu, v němž se týkají jiných spolkových zemí než těch,
         které jsou určeny v předchozím bodě.

      52      Z toho vyplývá, že žaloba musí být prohlášena za nepřípustnou v rozsahu, v němž směřuje k tomu, aby Soudní dvůr konstatoval:

      –        porušení článků 43 ES a 49 ES, pokud jde o zadávání zakázek na veřejné služby přepravy pacientů charakterizovaných převahou
         hodnoty přepravních služeb ve smyslu přílohy I A směrnice 92/50 nebo přílohy II A směrnice 2004/18 nad hodnotou zdravotních
         služeb ve smyslu přílohy I B směrnice 92/50 nebo přílohy II B směrnice 2004/18;

      –        porušení čl. 3 odst. 2 směrnice 92/50 nebo článku 2 směrnice 2004/18 a
      –        existenci praxe zadávání zakázek na veřejné záchranné služby v rozporu s právem Unie v jiných spolkových zemích než ve spolkových
         zemích Sasko-Anhaltsko, Severní Porýní-Vestfálsko, Dolní Sasko a Sasko.

       K věci samé
       Argumentace účastníků řízení
      53      Komise zaprvé tvrdí existenci porušení článků 10 a 16 směrnice 92/50, jakož i článku 22 a čl. 35 odst. 4 směrnice 2004/18.
         Tvrdí, že bez ohledu na význam hodnoty dopravních služeb a služeb zdravotních v jednotlivých zakázkách uvedených v její žalobě
         nebyly výsledky zadání těchto zakázek nijak zveřejněny.

      54      Komise rovněž tvrdí existenci porušení zásady zákazu diskriminací obsažené v článcích 43 ES a 49 ES, která platí pro veřejné
         zadavatele vedle povinností vyplývajících ze směrnic 92/50 a 2004/18. V tomto ohledu je podmínka týkající se existence nepochybného
         přeshraničního významu stanovená v rozsudku ze dne 13. listopadu 2007, Komise v. Irsko (C‑507/03, Sb. rozh. s. I‑9777, body
         29 a 30), v projednávané věci vzhledem k původu stížností zaslaných Komisi a významu hospodářské hodnoty dotčených služeb
         splněna.

      55      Komise tvrdí, že případy, které jí byly oznámeny, vyplývají z běžné praxe spočívající v zadávání zakázek na veřejné služby
         přepravy pacientů bez dodržování ustanovení práva Unie směřujících k zajištění transparentnosti těchto zakázek a jejich otevření
         hospodářské soutěži. Velmi omezený počet zadávacích řízení zahájených územně správními celky v evropském měřítku, totiž třináct
         vyhlášení zakázky v období šesti let, zveřejněných jedenácti z více než 400 krajů a měst Německa, existenci této praxe potvrzují.

      56      Zadruhé Komise tvrdí, že nezohlednění právní úpravy Unie o veřejných zakázkách na služby ze strany německých územně správních
         celků nemůže být odůvodněno úvahami vycházejícími z výkonu státní svrchovanosti.

      57      Tvrdí, že na služby dotčené v projednávané věci se nevztahují články 45 ES a 55 ES, jelikož jako takové nezakládají přímou
         a konkrétní účast na výkonu veřejné moci. Komise zvlášť zdůrazňuje, že uvedené služby neznamenají, že jejich poskytovatelé
         mají zvláštní donucovací moc nebo zvláštní zásahové pravomoci.

      58      Ani použití světelných majáků a sirén ani přiznání práva přednosti v jízdě ve prospěch poskytovatelů těchto služeb ve smyslu
         německých předpisů o silničním provozu ani okolnost, že opatření pohotovostní záchranné služby mohou být přijata bez souhlasu
         zraněného nebo ambulantním pracovníkem, který nemá úplné lékařské vzdělání, nejsou podle Komise výrazem takové moci nebo takových
         pravomocí.

      59      I kdyby bylo připuštěno, jak tvrdí Spolková republika Německo, že veřejné záchranné služby pro veřejné entity, které za ně
         přebírají odpovědnost, představují úkol znamenající přímý a zvláštní výkon veřejné moci, neznamená však funkční začlenění
         pomocného personálu pověřeného poskytováním služeb zdravotní přepravy do plánování, organizace a správy těchto služeb, že
         tyto osoby mají svrchovaná práva nebo donucovací moc.

      60      Zatřetí Komise zpochybňuje, že čl. 86 odst. 2 ES může být účinně uplatněn v projednávané věci. V tomto ohledu zdůrazňuje,
         že rozsudek ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner (C‑475/99, Recueil, s. I‑8089), není relevantní pro posouzení slučitelnosti
         sporné praxe s právem Unie týkajícím se veřejných zakázek a že použitelnost tohoto ustanovení vyžadovala důkaz, že by použití
         pravidel vnitřního trhu mohlo bránit v poskytování kvalitní, účinné a rentabilní záchranné služby, což Spolková republika
         Německo ani nikdy netvrdila.

      61      Spolková republika Německo nejprve zpochybňuje některé skutečnosti tvrzené Komisí.

      62      Co se zaprvé týče zadávacího řízení uskutečněného městem Bonn, Spolková republika Německo uvádí, že uchazeč byl vyloučen,
         jelikož mu bylo z důvodu nedostatku profesní spolehlivosti odepřeno prodloužení povolení požadovaného zákonem spolkové země
         Severní Porýní-Vestfálsko pro provádění soukromých záchranných služeb, což orgány tohoto města musely zohlednit v rámci zadávání
         veřejné zakázky.

      63      Co se zadruhé týče stanoviště záchranné služby Bad Bevensen, Spolková republika Německo tvrdí, že jediným cílem operace uskutečněné
         smlouvou uzavřenou v dubnu 2004 bylo, aby krajské sdružení DRK převzalo činnosti, personál a materiál sdružení obcí Bevensen,
         jakož i smlouvu z července 1984, kterou uvedené sdružení obcí uzavřelo s krajem Uelzen. Tato smlouva z dubna 2004 navazovala
         na původní smlouvu, na kterou se neuplatňovala směrnice 92/50, jelikož smlouva byla uzavřena v červenci 1984. Tato původní
         smlouva nebyla podstatně změněna, ať už jde o předmět, zeměpisný rozsah trhu, nabídku služeb nebo o způsob financování.

      64      Co se zatřetí týče spolkové země Sasko, Spolková republika Německo uvádí, že tvrzené nesplnění povinností skončilo s ukončením
         platnosti smluv prodloužených mezi roky 2002 a 2004, jakož i se vstupem nové právní úpravy této spolkové země v platnost v lednu
         2005, která napříště ukládá použití transparentního zadávacího řízení na zakázky na veřejné služby přepravy pacientů.

      65      Zadruhé Spolková republika Německo, podporovaná v tomto bodě Nizozemským královstvím, tvrdí, že na veřejné služby přepravy
         pacientů jakožto součást veřejné politiky předcházení rizikům a ochrany zdraví se vztahuje výjimka uvedená v článcích 45 ES
         a 55 ES, což je vyjímá z působnosti práva Unie týkajícího se veřejných zakázek.

      66      V tomto ohledu zdůrazňuje, že kvalifikace dotčené činnosti vzhledem k vnitrostátnímu právu je rozhodná pro posouzení její
         spojitosti s výkonem veřejné moci. V projednávané věci organizace veřejných služeb přepravy pacientů, včetně smluv uzavřených
         s poskytovateli těchto služeb, podléhá pravidlům veřejného práva. Mimoto a především se činnost svěřená těmto poskytovatelům
         podílí na výkonu veřejné moci, o čemž údajně svědčí právo přednosti v jízdě a atributy, které se s ním pojí, totiž používání
         světelného majáku a sirény, které mají řidiči záchranných vozidel.

      67      Spolková republika Německo dodává, že činnosti spojené s veřejnými službami přepravy pacientů typicky předpokládají disponování
         zvláštními pravomocemi, totiž plánováním, organizací a správou služeb, ukládáním informačních a ohlašovacích povinností třetím
         osobám, jakož i rozhodnutími o zásahu určenými jiným zvláštním službám a účastí na jmenování zaměstnanců těchto služeb jakožto
         správních úředníků. Tyto činnosti jsou založeny na úzké koordinaci mezi jednotlivými lidskými a technickými složkami „záchranného
         řetězce“, což je údajně schopna trvale a na celém dotyčném území provádět pouze veřejná moc.

      68      Spolková republika Německo a Nizozemské království tvrdí, že okolnost, že veřejné záchranné služby představují jako takové
         pro veřejnou entitu veřejnou pravomoc, která je jim svěřena, svědčí rovněž ve prospěch funkční spojitosti poskytovatelů těchto
         služeb s výkonem veřejné moci. Totéž platí pro spolupráci těchto poskytovatelů s jinými aktéry, rovněž zúčastněnými v plánování,
         organizaci a správě těchto služeb, jako jsou policejní složky, civilní ochrana a hasičské sbory, které plní úkoly prevence
         nebo ochrany a mohou přijímat evakuační a bezpečnostní opatření, opatření uzávěrek, pomoci v provádění umísťovacích opatření,
         například osob trpících duševními chorobami, jelikož tyto úkoly a tato opatření se vyznačují takovou veřejnou pravomocí.

      69      Zatřetí Spolková republika Německo, rovněž podporovaná v tomto bodě Nizozemským královstvím, podpůrně tvrdí, že služby zdravotní
         přepravy spadají pod pojem „služby obecného hospodářského zájmu“ ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES, s kterým se pojí povolení odchýlit
         se nejen od pravidel hospodářské soutěže (viz výše uvedený rozsudek Ambulanz Glöckner), nýbrž i od základních svobod a pravidel
         o veřejných zakázkách.

      70      Spolková republika Německo uvádí, že odchýlení se od uvedených svobod a pravidel je nezbytné pro umožnění křížových dotací
         mezi zeměpisnými oblastmi s vysokou hustotou obyvatelstva, ve kterých poskytování služeb zdravotní přepravy přináší zisk,
         a zeměpisnými oblastmi s nízkou hustotou obyvatelstva, v tomto ohledu o mnoho méně rentabilními.

      71      Existující vazba mezi záchrannými službami a civilní ochranou podle Spolkové republiky Německo rovněž svědčí ve prospěch odchýlení
         se od pravidel práva Unie o veřejných zakázkách. Povinnost státu zajistit civilní ochranu v případě katastrofy totiž vyžaduje
         ochranu vnitrostátních zdravotních organizací, které jsou povinny poskytnout svou pomoc v takovém případě a účinně zajišťují
         dostupnost velkého počtu dobrovolníků bydlících v blízkosti místa zásahu.

       Závěry Soudního dvora
      72      Vzhledem k důsledkům spojeným s uplatněním čl. 45 prvního pododstavce ES a článku 55 ES je třeba především ověřit, zda jsou
         tato ustanovení v projednávané věci použitelná (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. prosince 2007, Komise v. Itálie, C‑465/05,
         Sb. rozh. s. I‑11091, bod 31).

      –       K výjimce stanovené v čl. 45 prvním pododstavci ES ve spojení s článkem 55 ES
      73      Podle čl. 45 prvního pododstavce ES ve spojení s článkem 55 ES se ustanovení týkající se svobody usazování a volného pohybu
         služeb nevztahují na činnosti, které jsou v členském státě spjaty, i když jen příležitostně, s výkonem veřejné moci.

      74      Jak uvedla generální advokátka v bodě 51 svého stanoviska, takové činnosti rovněž nepodléhají působnosti směrnic, které, jako
         je tomu v případě směrnic 92/50 a 2004/18, mají za cíl provedení ustanovení Smlouvy o svobodě usazování a volném pohybu služeb.

      75      Je tedy třeba ověřit, zda dotčené činnosti služeb zdravotní přepravy spadají mezi činnosti, na něž se vztahuje čl. 45 první
         pododstavec ES.

      76      V tomto ohledu je třeba připomenout, že jakožto výjimky ze základních pravidel svobody usazování a volného pohybu služeb musí
         být články 45 ES a 55 ES vykládány takovým způsobem, jaký omezuje jejich působnost na případy, kdy je to striktně nezbytné
         k hájení zájmů, jejichž ochranu tato ustanovení členským státům umožňují (viz zejména rozsudky ze dne 15. března 1988, Komise
         v. Řecko, 147/86, Recueil, s. 1637, bod 7; ze dne 30. března 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Sb. rozh.
         s. I‑2941, bod 45, a ze dne 22. října 2009, Komise v. Portugalsko, C‑438/08, Sb. rozh. s. I‑10219, bod 34).

      77      Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že posouzení případného použití výjimek stanovených v článcích 45 ES a 55 ES musí vzít
         v úvahu také skutečnost, že uvedené výjimky podléhají omezením stanoveným právem Unie (viz zejména rozsudek ze dne 21. června
         1974, Reyners, 2/74, Recueil, s. 631, bod 50, a výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 35).

      78      Podle ustálené judikatury musí být odchylka stanovená v uvedených článcích omezena na činnosti, které, vzaty samy o sobě,
         jsou přímo a konkrétně spjaty s výkonem veřejné moci (viz výše uvedený rozsudek Reyners, bod 45; rozsudek ze dne 13. července
         1993, Thijssen, C‑42/92, Recueil, s. I‑4047, bod 8, a výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 36).

      79      Jak uvedla generální advokátka v bodě 58 svého stanoviska, taková spjatost znamená dostatečně kvalifikovaný výkon zvláštních
         práv, výsad veřejné moci nebo donucovacích pravomocí.

      80      V projednávané věci je nejdříve třeba zdůraznit, že spoluúčast na ochraně veřejného zdraví, k níž může být každý jednotlivec
         vyzván, zejména tím, že poskytne pomoc osobě nacházející se v ohrožení života nebo zdraví, nepostačuje k založení účasti na
         výkonu veřejné moci (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 29. října 1998, Komise v. Španělsko, C‑114/97, Recueil, s. I‑6717,
         bod 37, a výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 38).

      81      Pokud jde o právo poskytovatelů služeb zdravotní přepravy používat takové nástroje, jako jsou světelný maják nebo siréna,
         jakož i právo přednosti v jízdě, které je jim přiznáno německými předpisy o silničním provozu, ty zajisté vyjadřují přednostní
         význam, který vnitrostátní zákonodárce přikládá veřejnému zdraví, v porovnání s obecnými pravidly silniční dopravy.

      82      Taková práva však sama o sobě nemohou být považována za přímou a konkrétní účast na výkonu veřejné moci, jelikož dotyčným
         poskytovatelům nejsou svěřeny výsady nebo donucovací pravomoc přesahující obecné právo za účelem zajištění jeho dodržování,
         které spadají, jak je mezi účastníky řízení nesporné, do pravomoci policejních a soudních orgánů (viz v tomto smyslu výše
         uvedené rozsudky Komise v. Itálie, bod 39, a Komise v. Portugalsko, bod 44).

      83      Za vyjádření dostatečně kvalifikovaného výkonu výsad veřejné moci nebo výsad přesahujících obecné právo nemohou být považovány
         ani takové prvky, jaké uvádí Spolková republika Německo, které souvisejí se zvláštními organizačními pravomocemi v oblasti
         poskytnutých služeb, s pravomocí požadovat informace od třetích osob nebo zásah jiných zvláštních služeb, nebo s účastí na
         jmenování správních úředníků v souvislosti s dotčenými službami.

      84      Ani skutečnost, rovněž zdůrazněná Spolkovou republikou Německo, že poskytování služeb přepravy pacientů předpokládá spolupráci
         s veřejnými orgány, jakož i členy profesionálních sborů pověřených výsadami veřejné moci, jako jsou členové policejních složek,
         nezakládá spojitost činností těchto služeb s výkonem veřejné moci (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Reyners, bod 51).

      85      Totéž platí pro okolnost, rovněž tvrzenou Spolkovou republikou Německo, že smlouvy týkající se zakázek na dotčené služby spadají
         do veřejného práva a že dotyčné činnosti jsou vykonávány na účet entit veřejného práva, které na sebe berou odpovědnost za
         veřejné záchranné služby (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Jundt, C‑281/06, Sb. rozh. s. I‑12231, body
         36 až 39).

      86      Z toho vyplývá, že použití článků 45 ES a 55 ES na činnosti dotčené v projednávané věci je vyloučeno.

      87      Je tedy třeba zkoumat, zda je nesplnění povinností tvrzené Komisí prokázáno.

      –       K nesplnění povinností tvrzenému Komisí
      88      Úvodem je třeba uvést, že zaprvé z údajů poskytnutých Komisí v jejích písemných vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru vyplývá,
         že projednávaná žaloba je mezi různými způsoby poskytování veřejných služeb přepravy pacientů existujícími ve Spolkové republice
         Německo omezena na takzvaný „podřízený model“, podle něhož poskytovatel, kterému byla zadána zakázka, je přímo odměňován zadavatelem,
         se kterým uzavřel smlouvu, nebo finanční institucí spojenou s tímto zadavatelem.

      89      Zadruhé Spolková republika Německo nezpochybnila tvrzení Komise, podle kterého územně správní celky, které zadaly jednotlivé
         veřejné zakázky označené v žalobě, jsou zadavateli ve smyslu čl. 1 písm. b) směrnice 92/50 nebo čl. 1 odst. 9 směrnice 2004/18
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. listopadu 2004, Komise v. Německo, C‑126/03, Sb. rozh. s. I‑11197, bod 18).

      90      Zatřetí, pokud jde o okolnost tvrzenou Spolkovou republikou Německo, že smlouvy, kterými byly zadány tyto zakázky, spadají
         do veřejného práva, nemůže zastřít existenci smluvního prvku požadovaného v čl. 1 písm. a) směrnice 92/50 nebo v čl. 1 odst. 2
         písm. a) směrnice 2004/18. Jak uvádí Komise, tato okolnost naopak svědčí ve prospěch tohoto prvku (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 12. července 2001, Ordine degli Architetti a další, C‑399/98, Recueil, s. I‑5409, bod 73).

      91      Spolková republika Německo nezpochybňuje, že tyto smlouvy mají písemnou a úplatnou povahu, ani nepopírá číselné údaje Komise,
         podle kterých hodnota jednotlivých dotčených zakázek výrazně překračuje prahové hodnoty pro použití stanovené v článku 7 směrnice
         92/50 nebo směrnice 2004/18.

      92      Začtvrté je mezi účastníky řízení rovněž nesporné, že služby zdravotní přepravy v naléhavých případech nebo kvalifikované
         služby přepravy pacientů, dotčené v projednávané věci, spadají jak do kategorie 2 nebo 3 přílohy I A směrnice 92/50 nebo přílohy
         II A směrnice 2004/18, tak i kategorie 25 přílohy I B směrnice 92/50 nebo přílohy II B směrnice 2004/18, takže se na veřejné
         zakázky, jejichž předmětem jsou takové služby, použije článek 10 směrnice 92/50 nebo článek 22 směrnice 2004/18 (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 24. září 1998, Tögel, C‑76/97, Recueil, s. I‑5357, bod 40).

      93      Naproti tomu Spolková republika Německo vyvrací některé skutečnosti tvrzené Komisí. Zpochybňuje rovněž tvrzení Komise, podle
         kterého uvedené skutečnosti vyplývají z běžné praxe v oblasti zadávání zakázek na veřejné služby přepravy pacientů.

       K tvrzeným skutečnostem
      94      Z ustálené judikatury vyplývá, že pokud se Komise dovolává podrobně odůvodněných stížností, které poukazují na opakovaná nesplnění
         povinností vyplývajících z práva Unie, přísluší dotyčnému členskému státu, aby konkrétním způsobem zpochybnil skutečnosti
         tvrzené v těchto stížnostech (viz rozsudek ze dne 19. března 2009, Komise v. Řecko, C‑489/06, Sb. rozh. s. I‑1797, bod 40
         a citovaná judikatura).

      95      V projednávané věci Spolková republika Německo nezpochybňuje pravdivost skutečností uvedených Komisí, pokud jde o zakázku
         zadanou městem Magdeburg ve spolkové zemi Sasko-Anhaltsko, zakázku spojenou s provozem pohotovostní služby ve Witten-Herbede
         ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko, jakož i zakázky zadané regionem Hannover a krajem Hameln-Pyrmont ve spolkové zemi
         Dolní Sasko; dotčené zakázky jsou uvedeny v bodech 27 a 29 až 31 tohoto rozsudku.

      96      Tento členský stát má naproti tomu výhrady k skutkovým tvrzením Komise týkajícím se veřejných zakázek zadaných městem Bonn,
         krajem Uelzen a některými územně správními celky spolkové země Sasko.

      97      Co se nejprve týče veřejné zakázky zadané městem Bonn, uvedené v bodě 28 tohoto rozsudku, upřesnění poskytnutá Spolkovou republikou
         Německo ohledně důvodů vyloučení jednoho německého uchazeče však nemohou zastřít tvrzení Komise, nezpochybněná tímto členským
         státem, že v rámci této zakázky nebyla dodržena pravidla práva Unie týkající se transparentnosti v oblasti veřejných zakázek.

      98      Pokud jde dále o veřejnou zakázku zadanou krajem Uelzen, uvedenou v bodě 32 tohoto rozsudku, spočívá žalobní důvod vyjádřený
         Komisí, jak vyplývá z diskuse, k níž došlo mezi účastníky řízení před Soudním dvorem, v tom, že v roce 2004 byl v rozporu
         s právem Unie týkajícím se veřejných zakázek rozšířen předmět smlouvy uzavřené v roce 1984 mezi uvedeným krajem a krajským
         sdružením DRK na provoz stanoviště záchranné služby Bad Bevensen.

      99      V tomto ohledu je třeba připomenout, že změna původní zakázky může být považována za podstatnou, a tudíž představující nové
         zadání zakázky ve smyslu směrnice 92/50 nebo směrnice 2004/18, zejména pokud značnou měrou zakázku rozšiřuje o služby, které
         původně nebyly předpokládány (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. června 2008, pressetext Nachrichtenagentur, C‑454/06,
         Sb. rozh. s. I‑4401, bod 36).

      100    V projednávané věci z údajů obsažených ve spise vyplývá, že částka zakázky týkající se provozu stanoviště záchranné služby
         Bad Bevensen činí 673 719,92 eur, tedy částku jasně přesahující prahové hodnoty pro použití stanovené v článku 7 směrnice
         92/50 a směrnice 2004/18.

      101    Za těchto podmínek musí být rozšíření smlouvy uvedené v bodě 98 tohoto rozsudku, jak tvrdí Komise, považováno za podstatnou
         změnu původní zakázky, která vyžadovala dodržování relevantních ustanovení práva Unie týkajícího se veřejných zakázek.

      102    Co se konečně týče zakázek zadaných ve spolkové zemi Sasko, uvedených v bodech 33 až 35 tohoto rozsudku, okolnost tvrzená
         Spolkovou republikou Německo vycházející z ukončení vytýkaného neplnění povinnosti uplynutím platnosti smluv prodloužených
         mezi lety 2002 a 2004 a vstupem v platnost v lednu 2005 nové právní úpravy této spolkové země zavádějící transparentní postup
         zadávání zakázek na veřejné záchranné služby nemůže vyvrátit tvrzení Komise, nezpochybněná tímto členským státem, podle kterých
         uvedené smlouvy byly prodlouženy v době platnosti předcházející právní úpravy s účinností do 31. prosince 2008 bez jakékoli
         transparentnosti na úrovni Unie.

      103    Situace uvedená Komisí v souvislosti s jednotlivými zakázkami spolkové země Sasko tak trvala k datu uplynutí lhůty stanovené
         v odůvodněném stanovisku, jež je relevantní pro posouzení tvrzeného nesplnění povinnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
         6. října 2009, Komise v. Španělsko, C‑562/07, Sb. rozh. s. I‑9553, bod 23), tedy ke dni 16. února 2007.

      104    Z toho vyplývá, že veškeré skutečnosti tvrzené Komisí musí být považovány za prokázané.

       K tvrzené praxi
      105    Spolková republika Německo vytýká Komisi, že se dovolává jednotlivých případů, když poukazuje na existenci obecné praxe zadávání
         zakázek na veřejné služby přepravy pacientů v rozporu s právem Unie.

      106    V tomto ohledu je třeba připomenout, že Komise se může u Soudního dvora domáhat určení nesplnění povinností plynoucích z ustanovení
         práva Unie z důvodu, že orgány členského státu přijaly obecnou praxi, která je s tímto právem v rozporu, přičemž tuto praxi
         osvětlí na konkrétních situacích (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. října 2007, Komise v. Irsko, C‑248/05, Sb. rozh.
         s. I‑9261, bod 64 a citovaná judikatura).

      107    Určení tvrzeného nesplnění povinnosti na základě správní praxe prováděné v členském státě však vyžaduje ze strany Komise dostatečně
         doložené a podrobné prokázání vytýkané praxe. Musí z něj vyplývat, že tato správní praxe vykazuje určitý stupeň stálosti a obecnosti.
         Za tímto účelem se Komise nemůže opírat o žádnou domněnku (viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Komise v. Řecko, C‑156/04,
         Sb. rozh. s. I‑4129, bod 50 a citovaná judikatura, jakož i výše uvedený rozsudek ze dne 19. března 2009, Komise v. Řecko,
         bod 48).

      108    Pokud Komise předložila dostatečné poznatky, které mají prokázat, že orgány žalovaného členského státu vytvořily opakovanou
         a trvající praxi, která je v rozporu s právem Unie, přísluší tomuto členskému státu, aby podstatně a podrobně popřel předložené
         údaje a důsledky z nich vyplývající (viz rozsudek ze dne 26. dubna 2005, Komise v. Irsko, C‑494/01, Sb. rozh. s. I‑3331, bod
         47, jakož i výše uvedený rozsudek ze dne 25. října 2007, Komise v. Irsko, bod 69).

      109    V projednávané věci Spolková republika Německo, jež čelí skutkovým tvrzením Komise týkajícím se opakovaných případů nesplnění
         povinností vyplývajících z práva Unie v rámci zadávání zakázek na veřejné služby přepravy pacientů ve spolkových zemích Sasko-Anhaltsko,
         Severní Porýní-Vestfálsko, Dolní Sasko a Sasko, nebyla schopna, jak vyplývá z bodů 95 až 104 tohoto rozsudku, vyvrátit existenci
         poukazovaných skutečností. Navíc neposkytla skutečnosti, jimiž by mohlo být prokázáno, že v těchto spolkových zemích byly
         ostatní veřejné zakázky zadané podle podřízeného modelu zadány v souladu s právem Unie týkajícím se veřejných zakázek.

      110    Naopak, jak uvedla generální advokátka v bodě 150 svého stanoviska, údaje Komise, které Spolková republika Německo nezpochybnila,
         prokazující velmi omezený počet případů zadání zakázky na veřejné služby přepravy pacientů v souladu s právem Unie potvrzují,
         že ve čtyřech dotčených spolkových zemích funguje praxe přesahující jednotlivé případy, které se dovolává Komise v projednávané
         žalobě.

      111    Z výše uvedeného vyplývá, že praxe tvrzená Komisí musí být považována za prokázanou, pokud jde o spolkové země Sasko-Anhaltsko,
         Severní Porýní-Vestfálsko, Dolní Sasko a Sasko.

      112    V důsledku toho je třeba posoudit existenci porušení směrnic 92/50 a 2004/18, jakož i článků 43 ES a 49 ES, tvrzených Komisí.

       K porušením vycházejícím z nedodržení směrnice 92/50 nebo směrnice 2004/18, jakož i článků 43 ES a 49 ES
      113    Ve své žalobě Komise tvrdí, že v případech zadávání zakázek na veřejné služby přepravy pacientů charakterizovaných převahou
         hodnoty přepravních služeb nad hodnotou zdravotních služeb představuje dotčená praxe porušení článku 10 směrnice 92/50 ve
         spojení s hlavami III až VI této směrnice nebo, od 1. února 2006, článku 22 směrnice 2004/18 ve spojení s články 23 až 55
         této směrnice. Na základě těchto jednotlivých hlav a ustanovení je zejména zadavatel za účelem zadání dotčené zakázky povinen
         zveřejnit vyhlášení zakázky na úrovni Unie a zajistit zveřejnění výsledků zadání této zakázky.

      114    V případech zadávání zakázek na veřejné služby přepravy pacientů charakterizovaných převahou hodnoty zdravotních služeb nad
         hodnotou přepravních služeb Komise uvádí, že dotčená praxe představuje porušení článku 10 směrnice 92/50 ve spojení s článkem
         16 této směrnice nebo, od 1. února 2006, článku 22 směrnice 2004/18 ve spojení s čl. 35 odst. 4 této směrnice. Tato ustanovení
         v podstatě zadavateli ukládají zajistit zveřejnění výsledků zadání dotčené zakázky.

      115    Komise rovněž vznáší žalobní důvod vycházející z porušení článků 43 ES a 49 ES, který však, jak vyplývá z bodů 45 až 47 a 52
         tohoto rozsudku, není přípustný v rozsahu, v němž se týká zadání zakázek spadajících do skupiny případů uvedené v předchozím
         bodě.

      116    V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury přísluší Komisi v rámci řízení o nesplnění povinnosti podle
         článku 226 ES prokázat existenci tvrzeného nesplnění povinnosti tím, že Soudnímu dvoru předloží poznatky nezbytné k přezkoumání
         existence tohoto nesplnění povinnosti, aniž by se mohla opírat o jakékoli domněnky (viz rozsudek ze dne 29. října 2009, Komise
         v. Finsko, C‑246/08, Sb. rozh. s. I‑10605, bod 52 a citovaná judikatura).

      117    Jak uvedla generální advokátka v bodě 113 svého stanoviska, je povinnost Komise přesně prokázat konkrétní předmět tvrzeného
         nesplnění povinností nezbytná k tomu, aby žalovaný stát správně pochopil opatření, která po něm budou požadována v případě
         určení uvedeného nesplnění povinností, aby mohl být obnoven plný soulad vytýkaného stavu s právem Unie.

      118    V projednávané věci vyplývá ze spisu, že Komise, poté, co v odůvodněném stanovisku uvedla, že nemá dostačující informace pro
         určení toho, které služby – zda služby přepravní, nebo služby zdravotní – vykazují převažující hodnotu v určených zakázkách,
         se, jak generální advokátka uvedla v bodě 96 svého stanoviska, záměrně vyhnula rozhodnutí o tomto aspektu v rámci projednávané
         žaloby, aniž by ze spisu vyplývalo, že tato volby byla diktována údajnou nespoluprací ze strany německých orgánů v průběhu
         postupu před zahájením soudního řízení.

      119    Ve své žalobě totiž Komise obecně tvrdila, že jak v zakázkách týkajících se kvalifikovaných služeb přepravy pacientů, tak
         i zakázkách týkajících se služeb zdravotní přepravy v naléhavých případech, může být hodnota zdravotní služeb značná a že
         jelikož sporné zakázky obecně zahrnují současně oba typy služeb, liší se poměr mezi jejich dotčenými hodnotami zakázku od
         zakázky, takže je možno představit si jak zakázky charakterizované převahou hodnoty přepravních služeb nad hodnotou zdravotních
         služeb, tak i zakázky charakterizované obrácenou převahou.

      120    Komise tím, že zvolila přístup založený na takových předpokladech, vědomě upustila od prokázaní toho, že dotčené zakázky nebo
         alespoň některé z nich jsou charakterizovány převahou hodnoty přepravních služeb nad hodnotou zdravotních služeb.

      121    Naopak, pokud jde o směrnice 92/50 a 2004/18, soustředila své žalobní důvody na skutečnost, že bez ohledu na další právní
         členění provedené v článku 10 směrnice 92/50 nebo v článku 22 směrnice 2004/18 byl při zadávání každé z těchto zakázek vzhledem
         k nezveřejnění výsledků zadání uvedených zakázek porušen článek 16 směrnice 92/50 nebo čl. 35 odst. 4 směrnice 2004/18, což
         Spolková republika Německo pro žádnou z dotčených zakázek nezpochybnila.

      122    V takovém kontextu, kdy vzhledem k neexistenci dostatečně konkrétních poznatků poskytnutých Komisí nemůže být vyloučeno, že
         žádná ze zakázek určených v žalobě není charakterizována převahou hodnoty přepravních služeb nad hodnotou zdravotních služeb,
         je třeba určení nesplnění povinností vyplývající ze směrnic 92/50 a 2004/18 omezit na porušení článku 10 směrnice 92/50 ve
         spojení s článkem 16 této směrnice nebo, od 1. února 2006, článku 22 směrnice 2004/18 ve spojení s čl. 35 odst. 4 této směrnice,
         jelikož uvedené články jsou každopádně použitelné na zakázky, které se podobně jako v projednávaném případě týkají zároveň
         přepravních služeb i zdravotních služeb bez ohledu na poměr mezi příslušnou hodnotou těchto služeb v rámci dotčené zakázky.

      123    Jak uvedla generální advokátka v bodě 93 svého stanoviska, Komise se navíc nesnažila prokázat, že zakázky určené v její žalobě
         nebo alespoň některé z nich jsou charakterizovány převahou hodnoty zdravotních služeb nad hodnotou přepravních služeb. Za
         těchto podmínek, kdy vzhledem k neexistenci dostačujících konkrétních údajů nemůže být vyloučeno, že žádná z dotčených zakázek
         není takovou převahou charakterizována, nemůže Soudní dvůr určit údajné nesplnění povinností vyplývajících z článků 43 ES
         a 49 ES. Tento závěr nutně platí i pro otázku, zda zakázky určené Komisí mají nepochybný přeshraniční význam.

      124    Dále je třeba ověřit opodstatněnost argumentace Spolkové republiky Německo a Nizozemského království týkající se odůvodnění
         vycházejícího z čl. 86 odst. 2 ES.

      –       K odůvodnění vycházejícímu z čl. 86 odst. 2 ES
      125    V bodech 55 a 60 výše uvedeného rozsudku Ambulanz Glöckner označil Soudní dvůr služby přepravy v naléhavých případech za „služby
         obecného hospodářského zájmu“ ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES.

      126    Z ustálené judikatury však vyplývá, že členskému státu, který se dovolává čl. 86 odst. 2 ES, přísluší prokázat, že jsou splněny
         veškeré podmínky pro použití tohoto ustanovení (viz zejména rozsudek ze dne 23. října 1997, Komise v. Francie, C‑159/94, Recueil,
         s. I‑5815, bod 101).

      127    V projednávané věci Spolková republika Německo zdůraznila nezbytnost zajistit v oblasti služeb zdravotní přepravy křížové
         dotace mezi ziskovými a méně ziskovými zeměpisnými oblastmi v závislosti na hustotě obyvatelstva. Spolková republika Německo
         rovněž vyzdvihla význam blízkosti služby a spolupráce s dalšími službami zapojenými do záchranných úkolů, což zahrnuje poskytnutí
         personálu nacházejícího se v blízkosti zásahových míst a snadno mobilizovatelného v naléhavém případě nebo při katastrofě.

      128    Takové úvahy by však zajisté mohly být důvodem pro to, jak zdůraznila Komise, aby příslušný zadavatel využil zvláštních opatření,
         jež mají zajistit, zejména způsoby odměňování přizpůsobenými zvláštnostem území, které má být pokryto, nebo povinností dostatečné
         přítomnosti personálu a technických prostředků na místě, aby smluvní strana poskytovala za hospodářsky přijatelných podmínek
         kvalitní a účinné služby přepravy pacientů, dostupné na celém dotyčném území.

      129    Naproti tomu tyto úvahy nevysvětlují, v čem by povinnost zajistit zveřejnění výsledků zadání dotyčné zakázky mohla mařit plnění
         takového poslání obecného hospodářského zájmu.

      130    Z toho vyplývá, že argumentaci založenou na čl. 86 odst. 2 ES nelze přijmout.

      131    Vzhledem ke všem předcházejícím úvahám je třeba určit, že Spolková republika Německo tím, že nezveřejnila oznámení o výsledcích
         postupu zadávání veřejných zakázek, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 10 směrnice 92/50 ve spojení s článkem
         16 této směrnice nebo, od 1. února 2006, z článku 22 směrnice 2004/18 ve spojení s čl. 35 odst. 4 této směrnice v rámci zadávání
         zakázek na veřejné služby zdravotní přepravy v naléhavých případech a kvalifikované přepravy pacientů podle podřízeného modelu
         ve spolkových zemích Sasko-Anhaltsko, Severní Porýní-Vestfálsko, Dolní Sasko a Sasko.

      132    Ve zbývající části musí být žaloba zamítnuta.

       K nákladům řízení
      133    Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 69 odst. 3 tohoto jednacího řádu může Soudní dvůr rozdělit
         náklady nebo rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch
         i neúspěch. Jelikož v projednávané věci Komise i Spolková republika Německo měly ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponesou
         vlastní náklady.

      134    V souladu s čl. 69 odst. 4 prvním pododstavcem téhož jednacího řádu členský stát, který vstoupil do řízení jako vedlejší účastník,
         nese vlastní náklady. Nizozemské království tudíž ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Spolková republika Německo tím, že nezveřejnila oznámení o výsledcích postupu zadávání veřejných zakázek, nesplnila povinnosti,
            které pro ni vyplývají z článku 10 směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných
            zakázek na služby ve spojení s článkem 16 této směrnice nebo, od 1. února 2006, z článku 22 směrnice Evropského parlamentu
            a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby
            ve spojení s čl. 35 odst. 4 této směrnice v rámci zadávání zakázek na veřejné služby zdravotní přepravy v naléhavých případech
            a kvalifikované služby přepravy pacientů podle podřízeného modelu ve spolkových zemích Sasko-Anhaltsko, Severní Porýní-Vestfálsko,
            Dolní Sasko a Sasko.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Evropská komise, Spolková republika Německo a Nizozemské království ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 30. června 2016.#CW v. Rada Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vůči některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Tunisku – Zmrazení finančních prostředků – Zařazení žalobcova jména na základě nového odůvodnění po zrušení předchozích opatření o zmrazení finančních fondů – Právo vlastnit majetek – Přiměřenost – Věcné pochybení – Zneužití pravomoci – Mimosmluvní odpovědnost – Příčinná souvislost.#Věc T-516/13.