title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 24. května 2011.#Evropská komise proti Řecké republice.#Nesplnění povinnosti státem - Článek 43 ES - Svoboda usazování - Notáři - Podmínka státní příslušnosti - Článek 45 ES - Účast na výkonu veřejné moci - Směrnice 89/48/EHS.#Věc C-61/08.

text:
      Věc C-61/08
      Evropská komise
      v.
      Řecká republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 43 ES – Svoboda usazování – Notáři – Podmínka státní příslušnosti – Článek 45 ES – Účast na výkonu veřejné moci – Směrnice 89/48/EHS“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Výjimky – Činnosti spjaté s výkonem veřejné moci – Činnost notáře
            – Vynětí – Podmínka státní příslušnosti pro přístup k povolání notáře – Nepřípustnost
      (Článek 43 ES a čl. 45 první pododstavec ES)
      2.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku – Stav nejistoty daný zvláštními okolnostmi, které nastaly v průběhu legislativního
            procesu – Neexistence nesplnění povinnosti
      (Článek 43 ES, čl. 45 první pododstavec ES a článek 226 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36)
      1.        Členský stát, jehož právní předpisy stanoví pro přístup k povolání notáře podmínku státní příslušnosti, neplní povinnosti,
         které pro něj vyplývají z článku 43 ES, pokud činnosti svěřené notářům v právním řádu tohoto členského státu nejsou spjaty
         s výkonem veřejné moci ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES. V tomto ohledu představuje čl. 45 první pododstavec ES výjimku
         ze základního pravidla svobody usazování, která musí být vykládána způsobem, který omezuje její působnost na případy, kdy
         je to striktně nezbytné k hájení zájmů, jejichž ochranu toto ustanovení členským státům umožňuje. Dále musí být tato výjimka
         omezena na činnosti, které jsou samy o sobě přímo a specificky spjaty s výkonem veřejné moci.

      Při posuzování otázky, zda jsou činnosti svěřené notářům přímo a specificky spjaty s výkonem veřejné moci, je třeba přihlédnout
         k povaze činností vykonávaných notáři. Jednotlivým činnostem vykonávaným notáři v tomto ohledu chybí přímá a specifická účast
         na výkonu veřejné moci ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES, a to i přes významné právní účinky přiznané jejich úkonům,
         neboť zvláštní význam má vůle stran nebo dohled či rozhodnutí soudu.

      Pokud jde totiž o veřejné listiny, jejich předmětem jsou pouze právní úkony nebo dohody, které strany učinily či uzavřely
         dobrovolně, přičemž notář nemůže jednostranně změnit dohodu, o níž má sepsat veřejnou listinu, pokud k tomu předem nezískal
         souhlas stran. Kromě toho povinnost notáře provádět kontrolu sice sleduje cíl obecného zájmu, avšak samotné sledování tohoto
         cíle nemůže odůvodnit skutečnost, že výsady nezbytné za tímto účelem jsou vyhrazeny pouze notářům, kteří jsou státními příslušníky
         dotčeného členského státu, ani nemůže postačovat k tomu, aby byla určitá činnost považována za přímo a specificky spjatou
         s výkonem veřejné moci.

      Pokud jde dále o vykonatelnost, platí, že i když je veřejná listina vykonatelná připojením doložky vykonatelnosti k této listině
         notářem, spočívá tato vykonatelnost na vůli stran učinit právní úkon nebo uzavřít dohodu po ověření jejich souladu s právními
         předpisy notářem a přiznat jim uvedenou vykonatelnost. Stejně tak důkazní síla notářského zápisu o právním úkonu je součástí
         režimu dokazování, a nemá tedy přímý dopad na otázku, zda činnost zahrnující sepsání této listiny sama o sobě představuje
         přímou a specifickou účast na výkonu veřejné moci, a to tím spíše, že notářský zápis bezpodmínečně nezavazuje soud při výkonu
         jeho posuzovací pravomoci, neboť ten přijímá rozhodnutí na základě svého vnitřního přesvědčení.

      Totéž platí i pro další činnosti svěřené notáři, jako jsou úkoly v rámci exekuce, kdy je jeho hlavním úkolem provést veřejnou
         dražbu a v případě příklepu vypracovat zápis z dražby, činnosti v rámci zvláštního konkursního řízení pro podniky v nesnázích,
         činnost v případě neakceptování nebo nezaplacení směnky nebo šeku, právní úkony, jako je vznik a převod věcných práv k nemovitostem,
         darování nemovitosti, dobrovolné uznání otcovství a pořízení závěti, zakládací smlouvy či listiny obchodních společností a
         nadací.

      Pokud jde konečně o zvláštní postavení notářů, je třeba zaprvé uvést, že jelikož se kvalita poskytovaných služeb může mezi
         jednotlivými notáři lišit zejména v závislosti na odborných schopnostech dotyčných osob, vyplývá z toho, že v rozsahu své
         příslušné územní působnosti vykonávají notáři své povolání za podmínek hospodářské soutěže, což není charakteristické pro
         výkon veřejné moci. Zadruhé jsou notáři ve vztahu ke svým klientům přímo a osobně odpovědní za škody způsobené jakýmkoli nesprávným
         postupem při výkonu svých činností.

      (viz body 74, 76–77, 79–84, 86–88, 91–97, 99–100, 102–107, 110)
      2.        Pokud zvláštní okolnosti, jako například nezaujetí jasného postoje zákonodárcem nebo chybějící upřesnění ohledně působnosti
         ustanovení unijního práva, vyvolaly v průběhu legislativního procesu stav nejistoty, nelze konstatovat, že od okamžiku uplynutí
         lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku měly členské státy dostatečně jasnou povinnost k provedení směrnice.

      (viz body 130–132)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      24. května 2011(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 43 ES – Svoboda usazování – Notáři – Podmínka státní příslušnosti – Článek 45 ES – Účast na výkonu veřejné moci – Směrnice 89/48/EHS“
      Ve věci C‑61/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 13. února 2008,
      Evropská komise, zastoupená G. Zavvosem a H. Støvlbækem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      podporovaná
      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným S. Ossowskim, jako zmocněncem,

      vedlejším účastníkem,
      proti
      Řecké republice, zastoupené M . V. Christianosem, jakož i E.-M. Mamouna a A. Samoni-Rantou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalované,
      podporované
      Českou republikou, zastoupenou M. Smolkem, jako zmocněncem,

      Francouzskou republikou, zastoupenou G. de Berguesem a B. Messmerem, jako zmocněnci,

      Litevskou republikou, zastoupenou D. Kriaučiūnasem a E. Matulionytė, jako zmocněnci,

      Republikou Slovinsko, zastoupenou V. Klemenc a Ž. Cilenšek Bončina, jako zmocněnkyněmi,

      Slovenskou republikou, zastoupenou J. Čorbou a B. Ricziovou, jako zmocněnci,

      vedlejšími účastnicemi řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, A. Arabadžev (zpravodaj)
         a J.-J. Kasel, předsedové senátů, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič, C. Toader a M. Safjan, soudci,

      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-A. Gaudissart, vedoucí oddělení,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. dubna 2010,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. září 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že pro přístup k povolání
         notáře stanovila podmínku státní příslušnosti, a tím, že ve vztahu k tomuto povolání neprovedla směrnici Rady 89/48/EHS ze
         dne 21. prosince 1988 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného
         vzdělávání a přípravy (Úř. věst. 1989, L 19, s. 16; Zvl. vyd. 05/01, s. 337), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady
         2001/19/ES ze dne 14. května 2001 (Úř. věst. L 206, s. 1; Zvl. vyd. 05/04, s. 138, dále jen „směrnice 89/48“), nesplnila povinnosti,
         které pro ni vyplývají z článků 43 ES a 45 ES, jakož i ze směrnice 89/48.

       Právní rámec
       Právo Unie
      2        Dvanáctý bod odůvodnění směrnice 89/48 uváděl, že „obecným systémem uznávání vysokoškolských diplomů není dotčeno použití
         [...] článku [45 ES]“.

      3        Článek 2 směrnice 89/48 zněl takto:

      „Tato směrnice se vztahuje na každého státního příslušníka členského státu, který chce vykonávat regulované povolání v hostitelském
         členském státě jako osoba samostatně výdělečně činná nebo jako zaměstnanec.

      Tato směrnice se nevztahuje na povolání, která jsou předmětem zvláštní směrnice, jíž se stanoví podmínky vzájemného uznávání
         diplomů mezi členskými státy.“

      4        Povolání notáře nebylo předmětem žádné právní úpravy takového druhu, jakého je právní úprava uvedená ve zmíněném čl. 2 druhém
         pododstavci.

      5        Směrnice 89/48 stanovila lhůtu k provedení, která v souladu s článkem 12 této směrnice uplynula dne 4. ledna 1991.

      6        Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES ze dne 7. září 2005 o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. L 255, s. 22;
         opravy v Úř. věst. 2007 L 265, s. 27, Úř. věst. 2007 L 271, s. 18, a Úř. věst. 2008 L 93, s. 28) zrušila svým článkem 62 směrnici
         89/48 s účinkem ode dne 20. října 2007.

      7        Čtyřicátý první bod odůvodnění směrnice 2005/36 uvádí, že „[p]oužití čl. 39 odst. 4 [ES] a článku 45 [ES] není touto směrnicí
         dotčeno, zejména pokud jde o notáře“.

       Vnitrostátní právní úprava
       Obecná organizace povolání notáře
      8        V řeckém právním řádu vykonávají notáři svou činnost v rámci svobodného povolání. Organizace tohoto povolání je upravena zákonem
         č. 2830/2000 ze dne 16. března 2000 (FEK A’ 96/16.3.2000, dále jen „notářský řád“).

      9        Podle čl. 1 odst. 1 tohoto notářského řádu má notář za úkol mimo jiné sepisovat zakládací listiny nebo listiny sloužící jako
         důkaz pro účely některých právních úkonů a přijímat takové listiny do úschovy, připojovat k těmto listinám doložku vykonatelnosti,
         ověřovat jiné než veřejné listiny za účelem osvědčení dne jejich vystavení a legalizovat pravost podpisu každého, kdo o to
         požádá.

      10      Totéž ustanovení definuje notáře jako „úřední osobu bez nároku na plat“, a to v tom smyslu, že není placen státem, nýbrž svými
         klienty. Každý má právo volného výběru notáře.

      11      Počet notářů, místo výkonu jejich funkce a jejich sídla se určují zejména v souladu s články 2 a 17 notářského řádu. Podle
         prvně uvedeného ustanovení vykonávají notáři svou působnost na území soudního okresu podle místa svého sídla.

      12      V souladu s článkem 40 notářského řádu se odměny notářů, které zahrnují jednak pevnou složku, jednak proměnlivou složku podle
         hodnoty uvedené v příslušném notářském zápise, stanoví mezirezortním rozhodnutím ministra hospodářství a financí a ministra
         spravedlnosti, posledním takovým rozhodnutím je přitom rozhodnutí 100692(1)/2009.

      13      Podle článku 153 notářského řádu mohou dva nebo více notářů s oprávněním k samostatnému výkonu činností notáře a se sídlem
         v témže soudním okrese vykonávat svou činnost ve formě občanskoprávní společnosti.

      14      Aby mohla být určitá osoba v Řecku jmenována notářským kandidátem, musí být podle článku 19 notářského řádu mimo jiné řeckým
         státním občanem.

       Činnosti notáře
      15      Pokud jde o jednotlivé činnosti notáře v řeckém právním řádu, je nesporné, že jeho hlavní poslání spočívá v sepisování veřejných
         listin o právních úkonech. Účast notáře tak může být povinná či volitelná, v závislosti na právním úkonu, o němž má sepsat
         veřejnou listinu. Touto účastí notář konstatuje splnění všech právem požadovaných podmínek pro uskutečnění daného úkonu, jakož
         i právní subjektivitu stran a jejich způsobilost k právním úkonům.

      16      Z článku 438 občanského soudního řádu zařazeného do kapitoly VIII, nadepsané „Listiny“, vyplývá, že veřejná listina o právních
         úkonech je veřejnou listinou, kterou sepsala úřední osoba a která plně prokazuje – s účinky vůči každému – vše, o čemž se
         potvrzuje, že bylo provedeno úřední osobou nebo před ní.

      17      Notářské zápisy jsou podle čl. 904 odst. 2 občanského soudního řádu vykonatelné. Podle tohoto ustanovení jsou dále vykonatelné
         zejména úřední výzvy a listiny, které zákon uznává za exekuční tituly. Aby byly notářské zápisy vykonatelné, musí k nim být
         podle článku 918 občanského soudního řádu připojena doložka vykonatelnosti.

      18      Podle čl. 1 odst. 2 zákona 2318/1995 ze dne 19. června 1995, kterým se upravuje řád soudních exekutorů (FEK A’ 126/19.6.1995),
         je k provádění nuceného výkonu soudních rozhodnutí, jakož i listin a dokumentů, které jsou exekučními tituly, příslušný soudní
         exekutor.

      19      Z článku 933 a následujících občanského soudního řádu dále vyplývá, že veškeré spory týkající se procesních prostředků k nucenému
         výkonu exekučních titulů se předkládají soudu.

      20      Podstatou činnosti notáře v rámci exekuce je provádění veřejné dražby v souladu s ustanoveními článků 959 až 981, 988 a 998
         až 1021 občanského soudního řádu.

      21      Podle příslušných ustanovení občanského soudního řádu zahájí exekuci na základě exekučního titulu soudní exekutor, který vydává
         dlužníkovi příkaz k zaplacení. Dlužník má k dispozici lhůtu ke splnění svého závazku. V případě, že dlužník v této lhůtě svůj
         závazek nesplní, jsou nemovitosti zajištěny soudním exekutorem a o tomto zajištění je pořízen zápis na úřadu pro evidenci
         dispozic s nemovitostmi. Exekutor pak případně stanoví den konání veřejné dražby, jmenuje notáře a pověří jej provedením prodeje.
         Notář nakonec provede veřejnou dražbu a v případě příklepu vypracuje zápis z dražby, který obsahuje údaj o převodu výtěžku
         z prodejní ceny ve prospěch věřitelů, a případně vyhotoví pořadník věřitelů. V případě sporu o platnost exekučního titulu,
         exekuce nebo pohledávky se spor v souladu s článkem 933 a následujícími občanského soudního řádu předloží soudu.

      22      Některé právní úkony musí být mimoto učiněny ve formě notářského zápisu, a to pod sankcí neplatnosti. Jedná se zejména o vznik
         a převod věcných práv k nemovitostem. Článek 1033 občanského zákoníku stanoví, že k převodu vlastnického práva k nemovitosti
         se vyžaduje dohoda vlastníka a nabyvatele o převodu vlastnického práva na nabyvatele na základě oprávněného důvodu s tím,
         že tato dohoda musí mít formu notářského zápisu. Existují i další úkony, pro jejichž platnost se vyžaduje sepsání notářského
         zápisu a kterými jsou zejména dobrovolné uznání otcovství, darování nemovitosti či pořízení závěti.

      23      Notář je činný rovněž v oblasti práva obchodních společností. Ve formě notářského zápisu tak musí být podle příslušných ustanovení
         zákona 2190/1920 o akciových společnostech (FEK A’ 37/30.3.1963) a zákona 3190/1955 o společnostech s ručením omezeným (FEK
         A’ 91/16.4.1955) sepsány například zakládací smlouvy či listiny akciových společností nebo společností s ručením omezeným,
         jakož i některá rozhodnutí o přeměně nebo fúzi těchto společností, a to pod sankcí neplatnosti. Založení uvedených společností
         kromě toho podléhá schválení ministrem rozvoje nebo příslušným soudem. Obchodní společnost získává právní subjektivitu okamžikem
         zveřejnění svých stanov, zakládacích listin a správního rozhodnutí, kterým se stanovy schvalují, v rejstříku akciových společností
         nebo v rejstříku společností s ručením omezeným a v úředním věstníku. Založení nadace, které musí být podle článku 109 občanského
         zákoníku provedeno ve formě notářského zápisu, taktéž podléhá v souladu s článkem 112 téhož zákoníku schválení příslušným
         orgánem.

       Postup před zahájením soudního řízení
      24      Komise obdržela stížnost týkající se podmínky státní příslušnosti vyžadované v Řecku pro přístup k povolání notáře. Po přezkumu
         této stížnosti Komise dopisem ze dne 14. listopadu 2000 vyzvala Řeckou republiku, aby jí ve lhůtě dvou měsíců předložila vyjádření
         jednak ke slučitelnosti uvedené podmínky státní příslušnosti s čl. 45 prvním pododstavcem ES, jednak k neprovedení směrnice
         89/48 ve vztahu k povolání notáře.

      25      Řecká republika na uvedenou výzvu dopisem odpověděla dopisem ze dne 27. února 2001.

      26      Dne 12. července 2002 zaslala Komise tomuto členskému státu doplňující výzvu dopisem, v níž mu vytkla, že nesplnil povinnosti,
         které pro něj vyplývají z článku 43 ES a čl. 45 prvního pododstavce ES, jakož i ze směrnice 89/48.

      27      Uvedený členský stát na tuto doplňující výzvu dopisem odpověděl dopisem ze dne 8. října 2002.

      28      Jelikož Komise nebyla přesvědčena argumenty uplatňovanými Řeckou republikou, zaslala tomuto členskému státu dne 18. října
         2006 odůvodněné stanovisko, v němž dospěla k závěru, že nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 43 ES a čl. 45
         prvního pododstavce ES, jakož i ze směrnice 89/48. Komise Řeckou republiku vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby
         tomuto odůvodněnému stanovisku vyhověla ve lhůtě dvou měsíců od jeho přijetí.

      29      V dopise ze dne 22. prosince 2006 Řecká republika uvedla důvody, proč má za to, že stanovisko zastávané Komisí není opodstatněné.

      30      Za těchto podmínek se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K přípustnosti vstupu Spojeného království Velké Británie a Severního Irska do řízení jako vedlejší účastník
      31      Řecká republika má za to, že spis vedlejšího účastníka předložený Spojeným královstvím je nepřípustný, protože v rozporu s ustanoveními
         čl. 40 čtvrtého pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 93 odst. 4 jednacího řádu Soudního dvora neobsahuje návrhová žádání
         na podporu návrhových žádání Komise. Tento spis je podle ní nepřípustný také proto, že Spojené království odkazuje zaprvé
         pouze na směrnici 2005/36, zatímco se projednávaná žaloba týká směrnice 89/48, a zadruhé na čl. 39 odst. 4 ES, ačkoli se toto
         ustanovení nijak netýká předmětu sporu.

      32      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 40 čtvrtého pododstavce statutu Soudního dvora se návrhová žádání obsažená
         v návrhu na vstup do řízení omezí na podporu návrhového žádání jednoho z hlavních účastníků řízení.

      33      Článek 93 odst. 4 jednacího řádu Soudního dvora v tomtéž smyslu stanoví, že vedlejší účastník musí přijmout stav řízení, jaký
         je tu v době jeho vstupu do něj.

      34      Závěr, k němuž Spojené království dospívá ve svém spisu vedlejšího účastníka, zní takto:

      „[P]ovolání notáře spadá do působnosti směrnice [2005/36]. Některé činnosti vykonávané notáři lze vyloučit z působnosti [této]
         směrnice pouze tehdy, když Soudní dvůr dospěje k závěru, že se na tyto činnosti vztahuje výjimka uvedená ve čtyřicátém prvním
         bodě odůvodnění [uvedené] směrnice, podle čl. 39 odst. 4 ES nebo článku 45 ES“.

      35      Je třeba podotknout, že Komise ve své žalobě nenavrhuje, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika nesplnila povinnosti, které
         pro ni vyplývají z čl. 39 odst. 4 ES a ze směrnice 2005/36.

      36      I když se však takto popsaný předmět vedlejšího účastenství Spojeného království svým zněním liší od předmětu, který spis
         vedlejšího účastníka může platně mít, z celkového obsahu dotčeného spisu vedlejšího účastníka a z kontextu, do kterého tento
         spis zapadá, plyne, že argumenty předložené Spojeným královstvím mají přispět k tomu, aby úspěch ve věci měla Komise.

      37      Ony dvě námitky, které vznesla Řecká republika, tuto analýzu nevyvracejí. Pokud jde totiž o odkazy na směrnici 2005/36 obsažené
         v uvedeném spisu vedlejšího účastníka, je třeba konstatovat, že podle Spojeného království tato směrnice z převážné části
         jen potvrzuje ustanovení směrnice 89/48, kterou nahradila.

      38      Z tohoto důvodu se uvedený členský stát rozhodl odkazovat ve svých úvahách na směrnici 2005/36, což mělo být chápáno tak,
         že tyto odkazy platí i pro směrnici 89/48.

      39      Co se dále týče odkazů obsažených v tomto spisu vedlejšího účastníka na čl. 39 odst. 4 ES, je třeba poukázat na skutečnost,
         že Spojené království sice výslovně uznává, že se toto ustanovení na projednávanou věc nepoužije, nicméně tvrdí, že judikatura
         Soudního dvora týkající se tohoto článku se naproti tomu musí v kontextu čl. 45 prvního pododstavce ES použít per analogiam.

      40      Je tedy třeba mít za to, že spis vedlejšího účastníka předložený Spojeným královstvím je přípustný.

       K prvnímu žalobnímu důvodu
       Argumentace účastníků řízení
      41      V rámci svého prvního žalobního důvodu se Komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že přístup k povolání
         notáře vyhradila pouze svým státním příslušníkům, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES a čl. 45 prvního
         pododstavce ES. Komise upřesňuje, že tímto žalobním důvodem Řecké republice vytýká, že porušila článek 43 ES, přičemž toto
         porušení není odůvodněno výjimkou upravenou v čl. 45 prvním pododstavci ES.

      42      Komise úvodem tvrdí, že přístup k povolání notáře v některých členských státech podmínce státní příslušnosti nepodléhá a že
         tato podmínka byla jinými členskými státy, jako jsou Španělské království, Italská republika a Portugalská republika, odstraněna.

      43      Komise zaprvé připomíná, že článek 43 ES představuje jedno ze základních ustanovení práva Unie, jehož cílem je zajistit právo
         na vnitrostátní zacházení každému státnímu příslušníkovi členského státu, který se usadí, i když jen sekundárně, v jiném členském
         státě za účelem výkonu samostatné výdělečné činnosti, a zakazuje veškerou diskriminaci na základě státní příslušnosti.

      44      Uvedený orgán i Spojené království tvrdí, že čl. 45 první pododstavec ES musí být předmětem autonomního a jednotného výkladu
         (rozsudek ze dne 15. března 1988, Komise v. Řecko, 147/86, Recueil, s. 1637, bod 8). Vzhledem k tomu, že uvedený článek stanoví
         výjimku ze svobody usazování ve vztahu k činnostem spjatým s výkonem veřejné moci, měl by být vykládán restriktivně (rozsudek
         ze dne 21. června 1974, Reyners, 2/74, Recueil, s. 631, bod 43).

      45      Výjimka stanovená v čl. 45 prvním pododstavci ES by tedy měla být omezena na činnosti, které jako takové zahrnují přímou a specifickou
         účast na výkonu veřejné moci (výše uvedený rozsudek Reyners, body 44 a 45). Podle Komise předpokládá pojem veřejné moci výkon
         rozhodovací pravomoci nad rámec oprávnění vycházejících z obecného práva, který se vyznačuje oprávněním jednat nezávisle na
         vůli jiných subjektů, nebo dokonce proti této jejich vůli. Podle judikatury Soudního dvora se veřejná moc vyznačuje zejména
         výkonem donucovacích pravomocí (rozsudek ze dne 29. října 1998, Komise v. Španělsko, C‑114/97, Recueil, s. I‑6717, bod 37).

      46      Podle názoru Komise i Spojeného království je třeba rozlišovat mezi činnostmi spjatými s výkonem veřejné moci a činnostmi
         vykonávanými v obecném zájmu. Různým povoláním totiž byly v obecném zájmu svěřeny zvláštní pravomoci, aniž jsou však spjata
         s výkonem veřejné moci.

      47      Z oblasti působnosti čl. 45 prvního pododstavce ES jsou rovněž vyloučeny podpůrné činnosti a činnosti, které jinak přispívají
         k fungování orgánu veřejné moci (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. července 1993, Thijssen, C‑42/92, Recueil, s. I‑4047,
         bod 22).

      48      Mimoto Komise a Spojené království připomínají, že se čl. 45 první pododstavec ES vztahuje v zásadě na konkrétní činnosti,
         a nikoli na povolání jako celek, ledaže dotčené činnosti nejsou oddělitelné od souboru činností vykonávaných v rámci uvedeného
         povolání.

      49      Komise zadruhé pokračuje přezkumem jednotlivých činností vykonávaných notářem v řeckém právním řádu.

      50      Pokud jde zaprvé o sepisování veřejných listin o právních úkonech a dohodách, Komise tvrdí, že notář poté, co stranám poskytne
         právní poradenství, pouze osvědčí vůli těchto stran a propůjčí jí právní účinky. Při výkonu této činnosti nemá notář ve vztahu
         ke stranám žádnou rozhodovací pravomoc. Sepsání veřejné listiny je proto podle Komise jen potvrzením jejich předchozí shody.
         Skutečnost, že o některých úkonech musí být povinně sepsána veřejná listina, není podle ní relevantní, jelikož mnohé postupy
         mají povinnou povahu, aniž jsou projevem výkonu veřejné moci.

      51      Stejně je tomu podle Komise v případě zvláštností režimu dokazování spojeného s notářskými zápisy o právních úkonech, jelikož
         srovnatelná důkazní síla je přiznána i jiným úkonům, které nepředstavují výkon veřejné moci, jako jsou protokoly vypracované
         přísežnými lesními strážci. Není podle ní relevantní ani skutečnost, že notáři vzniká při pořizování notářských zápisů o právních
         úkonech odpovědnost. Tak je tomu totiž v případě většiny příslušníků svobodných povolání, jako jsou advokáti, architekti nebo
         lékaři.

      52      Ohledně vykonatelnosti veřejných listin má Komise za to, že k připojení doložky vykonatelnosti dochází před zahájením exekuce
         v pravém slova smyslu a není jeho součástí. Uvedená vykonatelnost tak notářům nedává žádné donucovací pravomoci. Ostatně jakýkoli
         případný spor je řešen nikoli notářem, ale soudem.

      53      Pokud jde zadruhé o úkoly notáře v oblasti práva obchodních společností a sdružovacího práva, má Komise za to, že notář jen
         zajišťuje některé procesní náležitosti stanovené zákonem pro založení právnické osoby. Tyto úkoly navíc podle ní mohou plnit
         i právní poradci a advokáti.

      54      Pokud jde zatřetí o úkoly notáře v oblasti vzniku a převodu věcných práv k nemovitostem, tyto úkoly nezahrnují žádné rozhodovací
         pravomoci nad rámec oprávnění vycházejících z obecného práva. Stejně je tomu v případě úkolů notáře týkajících se provádění
         některých úkonů, jako je zejména darování, dobrovolné uznání otcovství nebo pořízení závěti.

      55      Začtvrté ani účast notáře v exekuci neznamená, že by vykonával veřejnou moc, neboť jeho role se podobá roli dražebníka při
         veřejné dražbě.

      56      Komise a Spojené království konečně doplňují, že věc, ve které byl vydán rozsudek ze dne 30. září 2003, Colegio de Oficiales
         de la Marina Mercante Española (C‑405/01, Recueil, s. I‑10391), na nějž odkazuje několik členských států ve svých písemných
         vyjádřeních, se týkala plnění širokého souboru úkolů v oblasti zachovávání bezpečnosti, výkonu pořádkových pravomocí, jakož
         i pravomocí v oblasti notářské činnosti a v oblasti osobního stavu kapitány a prvními důstojníky obchodních lodí. Soudní dvůr
         tudíž neměl podle názoru Komise a Spojené království příležitost podrobně přezkoumat jednotlivé činnosti vykonávané notáři
         z hlediska čl. 45 prvního pododstavce ES. V důsledku toho není uvedený rozsudek podle nich dostatečný k tomu, aby bylo možné
         dospět k závěru o použití uvedeného ustanovení ve vztahu k notářům.

      57      Řecká republika na úvod tvrdí, že tento žalobní důvod je neopodstatněný potud, pokud se týká tvrzeného porušení článku 43 ES
         ve spojení s článkem 45 ES, ačkoli použití jednoho z těchto ustanovení vylučuje použití druhého.

      58      Pokud jde o pojem účasti na výkonu veřejné moci ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES, tento členský stát se domnívá, že
         tento pojem musí být vykládán v tom smyslu, že se výjimka stanovená v tomto ustanovení vztahuje na činnosti, při nichž se
         uplatňují výsady jdoucí nad rámec obecného práva. Podle tohoto členského státu však Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku
         Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española potvrdil, že se notář účastní na výkonu veřejné moci.

      59      Co se týče přímé a specifické povahy účasti notáře na výkonu veřejné moci, Řecká republika má za to, že tato účast musí být
         posuzována na základě souboru kritérií, tj. zaprvé, že činnosti notáře musejí být klíčové a hlavní, a nikoli pomocné či vedlejší,
         zadruhé, že výkon těchto činností musí být soustavný a řádný, a nikoli příležitostný či mimořádný, zatřetí, že se musí jednat
         o podstatnou část veškerých předmětných činností, a začtvrté, že jejich výkon musí zasahovat do posouzení soudního orgánu
         (viz rozsudky Reyners, uvedený výše, bod 53, a ze dne 10. prosince 1991, Komise v. Řecko, C‑306/89, Recueil, s. I‑5863, bod
         7). V případě činností vykonávaných notářem jsou přitom tato kritéria podle Řecké republiky v řeckém právním řádu splněna.
         Úlohu notáře tak podle ní nelze posuzovat pouze podle výkonu rozhodovací pravomoci, jak to navrhuje Komise.

      60      Povinná účast notáře zejména při zakládání právnických osob a při jejich přeměně, při vzniku a převodu věcných práv k nemovitostem
         a při dohledu nad exekucí podle Řecké republiky dokládá, že se notář přímo a specificky účastní na výkonu veřejné moci.

      61      Řecká republika v tomto ohledu zaprvé poznamenává, že notář vystupuje při zakládání nadace, akciové společnosti, evropské
         akciové společnosti a společnosti s ručením omezeným. Mimoto každá změna právní subjektivity těchto právnických osob vyžaduje
         účast notáře pod sankcí neplatnosti. Přiznávání právní subjektivity těmto subjektům a změny právní formy jsou podle Řecké
         republiky výsadami veřejné moci.

      62      Zadruhé je podle Řecké republiky účast notáře povinná při vzniku a převodu věcných práv k nemovitostem. Bez notářského zápisu
         nemůže dojít k nabytí vlastnického nebo jiného věcného práva. Podle Řecké republiky to platí také pro dobrovolné uznání otcovství,
         darování nemovitosti nebo pořízení závěti.

      63      Zatřetí se notář povinně účastní exekuce a zvláště nucené dražby movitých či nemovitých věcí, plavidel a letadel. Notář je
         tak podle Řecké republiky mimo jiné oprávněn stanovit pořadí věřitelů a vypořádat mezi ně aktiva v případě přikázání pohledávky.
         Podobné úkoly byly podle Řecké republiky svěřeny notáři v rámci zvláštního konkursního řízení pro podniky v nesnázích. V těchto
         případech má notář podle Řecké republiky donucovací pravomoci.

      64      Tento členský stát začtvrté zdůrazňuje, že notářské zápisy jsou exekučními tituly bez nutnosti předchozího zásahu soudce.
         Za tím účelem musí být k těmto zápisům připojena doložka vykonatelnosti. Podle Řecké republiky je notář rovněž příslušný k sepsání
         protestu v případě neakceptování nebo nezaplacení směnky nebo šeku. Tyto činnosti jsou podle Řecké republiky přípravnou fází
         před exekucí nebo před soudním řízením.

       Závěry Soudního dvora
      –       Úvodní úvahy
      65      V rámci svého prvního žalobního důvodu Komise Řecké republice vytýká, že na svém území brání státním příslušníkům ostatních
         členských států v usazování za účelem výkonu povolání notáře tím, že v rozporu s článkem 43 ES vyhrazuje přístup k tomuto
         povolání svým vlastním státním příslušníkům.

      66      Tento žalobní důvod se tedy týká pouze podmínky státní příslušnosti, kterou vyžaduje dotčená řecká právní úprava pro přístup
         k tomuto povolání, posuzované z hlediska článku 43 ES.

      67      V důsledku toho je třeba upřesnit, že se uvedený žalobní důvod netýká ani postavení a organizace povolání notáře v řeckém
         právním řádu, ani jiných podmínek pro přístup k povolání notáře v tomto členském státě, než je podmínka státní příslušnosti.

      68      Konečně je třeba zdůraznit, jak uvedla Komise na jednání, že se první žalobní důvod netýká ani použití ustanovení Smlouvy
         o ES o volném pohybu služeb. Uvedený žalobní důvod se netýká ani použití ustanovení Smlouvy o volném pohybu pracovníků.

      –       K věci samé
      69      Úvodem je třeba připomenout, že článek 43 ES je jedním ze základních ustanovení práva Unie (viz v tomto smyslu zejména výše
         uvedený rozsudek Reyners, bod 43).

      70      Pojem „usazování“ ve smyslu tohoto ustanovení je velmi širokým pojmem zahrnujícím možnost příslušníka Unie podílet se stabilně
         a trvale na hospodářském životě jiného členského státu, než je stát jeho původu, a mít z toho prospěch, a tím podporovat vzájemné
         hospodářské a sociální prolínání uvnitř Evropské unie v oblasti samostatných výdělečných činností (viz zejména rozsudek ze
         dne 22. prosince 2008, Komise v. Rakousko, C‑161/07, Sb. rozh., s. I 10671, bod 24).

      71      Svoboda usazování – přiznaná státním příslušníkům jednoho členského státu na území druhého členského státu – zahrnuje zejména
         právo přístupu k samostatným výdělečným činnostem a právo vykonávat je za stejných podmínek, jaké jsou vymezeny právními předpisy
         členského státu usazení pro jeho vlastní státní příslušníky (viz zejména rozsudek ze dne 28. ledna 1986, Komise v. Francie,
         270/83, Recueil, s. 273, bod 13, a v tomtéž smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Rakousko, bod 27). Jinými slovy, článek
         43 ES zakazuje každému členskému státu, aby ve svých právních předpisech stanovil pro osoby, které využívají svobody usadit
         se na jeho území, podmínky pro výkon jejich činností, které se odlišují od těch, které jsou vymezeny pro jeho vlastní státní
         příslušníky (výše uvedený rozsudek Komise v. Rakousko, bod 28).

      72      Cílem článku 43 ES je tak zajistit právo na národní zacházení každému státnímu příslušníku členského státu, který se usadí
         v jiném členském státě, aby zde vykonával samostatnou výdělečnou činnost, a zakazuje jakožto omezení svobody usazování jakoukoli
         diskriminaci na základě státní příslušnosti vyplývající z vnitrostátních právních předpisů (výše uvedený rozsudek Komise v. Francie,
         bod 14).

      73      V projednávané věci přitom sporné vnitrostátní předpisy vyhrazují přístup k povolání notáře řeckým státním příslušníkům, a tedy
         zakotvují rozdíl v zacházení na základě státní příslušnosti, který je v zásadě zakázaný článkem 43 ES.

      74      Řecká republika nicméně podotýká, že činnosti notáře jsou vyňaty z oblasti působnosti článku 43 ES, jelikož jsou spjaty s výkonem
         veřejné moci ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES. Je tedy třeba nejprve přezkoumat rozsah pojmu „výkon veřejné moci“ ve
         smyslu posledně uvedeného ustanovení a poté ověřit, zda činnosti svěřené notářům v řeckém právním řádu pod tento pojem spadají.

      75      V souvislosti s pojmem „výkon veřejné moci“ ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES je třeba zdůraznit, že při jeho posouzení
         je podle ustálené judikatury třeba vzít v úvahu meze vyplývající ze samotné povahy práva Unie, které toto ustanovení klade
         dovoleným výjimkám ze zásady svobody usazování, aby nemohl být užitečný účinek Smlouvy v oblasti svobody usazování zmařen
         jednostrannými opatřeními přijatými členskými státy (viz v tomto smyslu rozsudky Reyners, uvedený výše, bod 50; ze dne 15.
         března 1988, Komise v. Řecko, uvedený výše, bod 8, a ze dne 22. října 2009, Komise v. Portugalsko, C‑438/08, Sb. rozh., s. I‑10219,
         bod 35).

      76      Je rovněž ustálenou judikaturou, že čl. 45 první pododstavec ES představuje výjimku ze základního pravidla svobody usazování.
         Jako taková musí být tato výjimka vykládána způsobem, který omezuje její působnost na případy, kdy je to striktně nezbytné
         k hájení zájmů, jejichž ochranu toto ustanovení členským státům umožňuje (rozsudky ze dne 15. března 1988, Komise v. Řecko,
         uvedený výše, bod 7; Komise v. Španělsko, uvedený výše, bod 34; ze dne 30. března 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
         C‑451/03, Sb. rozh., s. I‑2941, bod 45; ze dne 29. listopadu 2007, Komise v. Rakousko, C‑393/05, Sb. rozh., s. I‑10195, bod
         35, a Komise v. Německo, C‑404/05, Sb. rozh., s. I‑10239, body 37 a 46, jakož i výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko,
         bod 34).

      77      Mimoto Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, že výjimka stanovená v čl. 45 prvním pododstavci ES musí být omezena na činnosti,
         které jsou samy o sobě přímo a specificky spjaty s výkonem veřejné moci (výše uvedené rozsudky Reyners, bod 45; Thijssen,
         bod 8; Komise v. Španělsko, bod 35; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, bod 46; Komise v. Německo, bod 38, a Komise
         v. Portugalsko, bod 36).

      78      V tomto ohledu se Soudní dvůr vyjádřil v tom smyslu, že z působnosti výjimky stanovené v čl. 45 prvním pododstavci ES jsou
         vyloučeny některé pomocné a přípravné činnosti ve vztahu k výkonu veřejné moci (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Thijssen,
         bod 22; Komise v. Španělsko, bod 38; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, bod 47; Komise v. Německo, bod 38, a Komise
         v. Portugalsko, bod 36), některé činnosti, jejichž výkon – třebaže zahrnuje i pravidelné a systémově dané styky se správními
         a soudními orgány, či dokonce i povinné přispění k plnění jejich úkolů – nezasahuje do posuzovacích a rozhodovacích pravomocí
         uvedených orgánů (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Reyners, bod 51 a 53), nebo také některé činnosti, které nezahrnují
         výkon rozhodovacích pravomocí (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Thijssen, body 21 a 22; ze dne 29. listopadu 2007,
         Komise v. Rakousko, body 36 a 42; Komise v. Německo, body 38 a 44, jakož i Komise v. Portugalsko, body 36 a 41), ani donucovacích
         pravomocí (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, bod 37), či pravomoci k přijetí vynucovacích
         opatření (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 30. září 2003, Anker a další, C‑47/02, Recueil, s. I‑10447, bod 61, jakož i výše
         uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 44).

      79      Ve světle předcházejících úvah je třeba ověřit, zda činnosti svěřené notářům v řeckém právním řádu zahrnují přímou a specifickou
         účast na výkonu veřejné moci.

      80      Za tímto účelem je třeba přihlédnout k povaze činností vykonávaných příslušníky dotčeného povolání (viz v tomto smyslu výše
         uvedený rozsudek Thijssen, bod 9).

      81      Řecká republika a Komise se shodují na skutečnosti, že hlavní činností notářů v řeckém právním řádu je sepisování veřejných
         listin o právních úkonech při splnění všech požadovaných náležitostí. Za tímto účelem musí notář zejména ověřit, že jsou splněny
         všechny právem požadované podmínky pro uskutečnění úkonu. Notářem pořízená veřejná listina o právním úkonu má mimoto kvalifikovanou
         důkazní sílu a je vykonatelná.

      82      V této souvislosti je třeba zdůraznit, že předmětem veřejné listiny jsou podle řeckých právních předpisů právní úkony nebo
         dohody, které strany učinily či uzavřely dobrovolně. Tyto strany totiž samy, v mezích stanovených právními předpisy, rozhodují,
         když předkládají právní úkon nebo dohodu notáři za účelem sepsání veřejné listiny, o rozsahu svých práv a povinností a svobodně
         si volí ujednání, jimiž se chtějí řídit. Úkon notáře tak předpokládá předchozí existenci souhlasu nebo shodné vůle stran.

      83      Mimoto notář nemůže jednostranně změnit dohodu, o níž má sepsat veřejnou listinu, pokud k tomu předem nezískal souhlas stran.

      84      Činnost spočívající v sepisování veřejných listin o právních úkonech svěřená notářům tedy jako taková nezahrnuje přímou a specifickou
         účast na výkonu veřejné moci ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES.

      85      Skutečnost, že o některých právních úkonech nebo dohodách musí být pod sankcí neplatnosti povinně sepsána veřejná listina,
         nemůže tento závěr zpochybnit. Je totiž obvyklé, že platnost různých právních úkonů je ve vnitrostátních právních řádech a za
         stanovených podmínek podmíněna splněním formálních náležitostí nebo také dodržením povinných postupů podmiňujících jejich
         platnost. Tato okolnost tudíž nemůže být dostatečnou oporou názoru, který zastává Řecká republika.

      86      Předcházející závěr nemůže být zpochybněn ani na základě povinnosti notářů ověřit předtím, než přistoupí k sepsání veřejné
         listiny o právním úkonu nebo dohodě, zda jsou splněny všechny právem požadované podmínky pro uskutečnění daného právního úkonu
         nebo uzavření dané dohody, a pokud tomu tak není, povinnosti odmítnout sepsání této listiny.

      87      Notář sice touto kontrolou sleduje cíl obecného zájmu, totiž zajištění legality a právní jistoty právních úkonů mezi jednotlivci.
         Samotné sledování tohoto cíle však nemůže odůvodnit skutečnost, že výsady nezbytné za tímto účelem jsou vyhrazeny pouze notářům,
         kteří jsou státními příslušníky dotčeného členského státu.

      88      Skutečnost, že jednání sleduje cíl obecného zájmu, sama o sobě nestačí k tomu, aby byla daná činnost považována za přímo a specificky
         spjatou s výkonem veřejné moci. Je totiž nesporné, že činnosti vykonávané v rámci různých regulovaných povolání jsou ve vnitrostátních
         právních řádech často spojeny s povinností osob, které je vykonávají, sledovat takový cíl, a přesto tyto činnosti nejsou součástí
         „výkonu veřejné moci“.

      89      Skutečnost, že činnosti notáře sledují cíle obecného zájmu, které mají zejména zaručit legalitu a právní jistotu právních
         úkonů mezi jednotlivci, nicméně představuje naléhavý důvod obecného zájmu, který umožňuje odůvodnit případná omezení článku
         43 ES vyplývající z takových zvláštností – notářské činnosti vlastních, jako je rámec, v němž se pohybují notáři, který zahrnuje
         postupy pro jejich jmenování, omezení jejich počtu a jejich územní působnosti nebo také systém jejich odměňování, nezávislosti,
         neslučitelnosti funkcí, jakož i neodvolatelnosti a nepřeložitelnosti, a to v rozsahu, v němž tato omezení umožňují dosažení
         uvedených cílů a jsou za tímto účelem nezbytná.

      90      Je rovněž pravda, že notář musí odmítnout sepsání veřejné listiny o právním úkonu nebo dohodě, které nesplňují právem požadované
         podmínky, a to nezávisle na vůli stran. Nicméně po takovém odmítnutí mají strany možnost odstranit zjištěné protiprávnosti,
         změnit obsah dotčeného úkonu nebo dotčené dohody, nebo také upustit od učinění takového právního úkonu nebo sjednání takové
         dohody.

      91      Pokud jde o kvalifikovanou důkazní sílu a vykonatelnost notářského zápisu o právním úkonu, nelze zpochybnit, že tyto účinky
         způsobují, že jsou uvedené zápisy spojeny s významnými právními důsledky. Nicméně skutečnost, že daná činnost zahrnuje sepisování
         zápisů s takovýmito důsledky, nemůže být dostatečná k tomu, aby byla tato činnost považována za přímo a specificky spjatou
         s výkonem veřejné moci ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES.

      92      Konkrétně k důkazní síle notářského zápisu o právním úkonu je totiž třeba uvést, že je součástí režimu dokazování zakotveného
         právními předpisy v dotčeném právním řádu. Důkazní síla přiznaná dané listině právními předpisy tedy nemá přímý dopad na otázku,
         zda činnost zahrnující sepsání této listiny sama o sobě představuje přímou a specifickou účast na výkonu veřejné moci, jak
         vyžaduje judikatura (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Thijssen, bod 8, a Komise v. Španělsko, bod 35).

      93      Mimoto nelze tvrdit, že by notářský zápis v důsledku své důkazní síly bezpodmínečně zavazoval soud při výkonu jeho posuzovací
         pravomoci, neboť je nesporné, že soud přijímá rozhodnutí na základě svého vnitřního přesvědčení s přihlédnutím ke všem skutečnostem
         a důkazům shromážděným v průběhu soudního řízení.

      94      V souvislosti s vykonatelností veřejné listiny je třeba uvést, jak uvádí Řecká republika, že tato její povaha umožňuje vynucení
         povinnosti, kterou tato listina potvrzuje bez předchozího zapojení soudu.

      95      Vykonatelnost veřejné listiny však není projevem toho, že by měl notář pravomoci, které by zahrnovaly přímou a specifickou
         účast na výkonu veřejné moci. I když je veřejná listina vykonatelná připojením doložky vykonatelnosti k této listině notářem,
         spočívá tato vykonatelnost na vůli stran učinit právní úkon nebo uzavřít dohodu po ověření jejich souladu s právními předpisy
         notářem a přiznat jim uvedenou vykonatelnost.

      96      Rovněž je třeba ověřit, zda přímou a specifickou účast na výkonu veřejné moci nezahrnují ostatní činnosti svěřené notáři řeckým
         právním řádem, které Řecká republika zmiňuje.

      97      Pokud jde zaprvé o úkoly, jež jsou svěřeny notáři v rámci exekuce, je třeba uvést, že jeho hlavním úkolem je provést veřejnou
         dražbu a v případě příklepu vypracovat zápis z dražby, který obsahuje údaj o převodu výtěžku z prodejní ceny ve prospěch věřitelů,
         a případně vyhotovit pořadník věřitelů.

      98      Je však nutné konstatovat, že notář nemá pravomoc k tomu, aby při zajištění předmětu exekuce postupoval sám. Dále spory o platnost
         exekučního titulu, exekuce nebo pohledávky se v souladu s článkem 933 a následujícími občanského soudního řádu předkládají
         soudu.

      99      Ukazuje se tak, že úkoly svěřené notářům v rámci exekuce jsou plněny pod dohledem soudu, jemuž musí notář předložit případné
         spory a který kromě toho rozhoduje s konečnou platností. V důsledku toho nelze tyto úkoly jako takové považovat za přímo a specificky
         spjaté s výkonem veřejné moci (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Thijssen, bod 21; ze dne 29. listopadu 2007, Komise
         v. Rakousko, body 41 a 42; Komise v. Německo, body 43 a 44, jakož i Komise v. Portugalsko, body 37 a 41).

      100    Tentýž závěr je nutné učinit i ve vztahu k činnosti notáře v rámci zvláštního konkursního řízení pro podniky v nesnázích,
         neboť tato činnost je podobná, jak Řecká republika sama připouští, činnosti notáře v rámci nucené dražby.

      101    Kromě toho je ve vztahu k činnostem notáře uvedeným v bodech 97 až 100 tohoto rozsudku třeba uvést, že jak bylo připomenuto
         v bodě 78 tohoto rozsudku, ani odborné výkony zahrnující případně i povinné přispění k plnění úkolů soudů nepředstavují účast
         na výkonu veřejné moci (výše uvedený rozsudek Reyners, bod 51).

      102    Pokud jde zadruhé o činnost notáře v případě neakceptování nebo nezaplacení směnky nebo šeku, je třeba poukázat na skutečnost,
         což výslovně uznává i Řecká republika, že tato činnost spočívající v sepsání protestu je přípravnou fází buď před exekucí,
         nebo před soudním řízením. Přípravné činnosti ve vztahu k výkonu veřejné moci jsou však podle ustálené judikatury z působnosti
         výjimky stanovené v čl. 45 prvním pododstavci ES vyloučeny (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Thijssen, bod 22; Komise
         v. Španělsko, bod 38; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, bod 47; Komise v. Německo, bod 38, a Komise v. Portugalsko,
         bod 36).

      103    Pokud jde zatřetí o některé právní úkony, jako je vznik a převod věcných práv k nemovitostem, darování nemovitosti, dobrovolné
         uznání otcovství a pořízení závěti, které musejí být pod sankcí neplatnosti sepsány ve formě notářského zápisu, odkazuje se
         na úvahy obsažené v bodech 82 až 95 tohoto rozsudku.

      104    Tytéž úvahy je začtvrté nutné uplatnit i ve vztahu k zakládacím smlouvám či listinám obchodních společností a nadací, které
         musí být pod sankcí neplatnosti sepsány ve formě notářského zápisu. Kromě toho je třeba v této souvislosti uvést, že založení
         uvedených právnických osob podléhá schválení příslušným orgánem a dále že nabývají právní subjektivitu až zápisem do příslušného
         rejstříku a zveřejněním svých stanov, zakládacích smluv či listin a rozhodnutí o schválení stanov v úředním věstníku.

      105    Pokud jde o zvláštní postavení notářů v řeckém právním řádu, postačí připomenout, že jak vyplývá z bodů 77 a 80 tohoto rozsudku,
         je třeba otázku, zda tyto činnosti spadají do působnosti výjimky stanovené v čl. 45 prvním pododstavci ES, posoudit právě
         z hlediska povahy samotných předmětných činností, a nikoli z hlediska tohoto postavení jako takového.

      106    K tomu je nicméně nutné učinit dvojí upřesnění. Zaprvé je nesporné, že s výjimkou případů, kdy určení notáře provádí soud,
         má každá strana právo volného výběru notáře. I když platí, že odměny notářů jsou stanoveny zákonem, nic to nemění na tom,
         že kvalita poskytovaných služeb se může mezi jednotlivými notáři lišit v závislosti zejména na odborných schopnostech dotyčných
         osob. Z toho vyplývá, že v rozsahu své příslušné územní působnosti vykonávají notáři své povolání, jak uvedl generální advokát
         v bodě 18 svého stanoviska, za podmínek hospodářské soutěže, což není pro výkon veřejné moci charakteristické.

      107    Zadruhé je třeba poukázat na skutečnost, kterou uvedla Komise a kterou Řecká republika nepopřela, že notáři jsou ve vztahu
         ke svým klientům přímo a osobně odpovědní za škody způsobené jakýmkoli nesprávným postupem při výkonu svých činností.

      108    K argumentu, který Řecká republika vyvozuje z výše uvedeného rozsudku Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española,
         je třeba uvést, že věc, ve které byl vydán tento rozsudek, se týkala výkladu čl. 39 odst. 4 ES, a nikoli výkladu čl. 45 prvního
         pododstavce ES. Z bodu 42 uvedeného rozsudku mimoto vyplývá, že když Soudní dvůr rozhodl, že funkce svěřené kapitánům a prvním
         důstojníkům plavidel představují účast na uplatňování výsad veřejné moci, mínil tím veškeré úkoly, které kapitáni a první
         důstojníci plní. Soudní dvůr tedy nepřezkoumal jedinou pravomoc v oblasti notářství, která byla svěřena kapitánům a prvním
         důstojníkům plavidel – a sice pravomoc k přijetí, uchovávání a předání závětí – odděleně od jejich ostatních pravomocí, jako
         jsou zejména pravomoci k přijímání vynucovacích opatření a ukládání sankcí, jimiž jsou nadáni.

      109    Nakonec je třeba zamítnout námitku Řecké republiky ohledně rozporu, kterým tento žalobní důvod údajně trpí a který má spočívat
         v tom, že jí Komise vytýká porušení článku 43 ES a zároveň čl. 45 prvního pododstavce ES. V tomto ohledu je třeba uvést, že
         z žaloby posuzované jako celek a v jejím kontextu vyplývá, že Komise žalovanému členskému státu vytýká porušení článku 43 ES
         s tím, že toto porušení nelze odůvodnit z hlediska čl. 45 prvního pododstavce ES. Tato dvě ustanovení Smlouvy je totiž nutno
         zkoumat společně, jak to vyplývá ze všech předchozích úvah, neboť článek 43 ES je pravidlem, k němuž čl. 45 první pododstavec ES
         stanoví výjimku.

      110    Za těchto podmínek je třeba dospět k závěru, že činnosti notáře, jak jsou v současné době vymezeny řeckým právním řádem, nejsou
         spjaty s výkonem veřejné moci ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES.

      111    Je tudíž třeba konstatovat, že podmínka státní příslušnosti požadovaná řeckou právní úpravou pro přístup k povolání notáře
         představuje diskriminaci na základě státní příslušnosti zakázanou článkem 43 ES.

      112    Vzhledem k výše uvedenému je třeba konstatovat, že první žalobní důvod je opodstatněný.

       K druhému žalobnímu důvodu
       Argumentace účastníků řízení
      113    Komise Řecké republice vytýká, že neprovedla směrnici 89/48 ve vztahu k povolání notáře. Podle Komise toto povolání nelze
         vyjmout z oblasti působnosti uvedené směrnice, jelikož notář se přímo a specificky neúčastní výkonu veřejné moci.

      114    Uvedený orgán připomíná, že směrnice 89/48 umožňuje, aby členské státy za účelem zajištění vysoké úrovně kvalifikace, která
         se po notářích požaduje, stanovily buď zkoušku způsobilosti, nebo adaptační období. Mimoto tato směrnice svými účinky nebrání
         výběru nových notářů prostřednictvím výběrového řízení, ale pouze poskytuje přístup k uvedenému výběrovému řízení státním
         příslušníkům jiných členských států. Její použití nemá podle Komise dopad ani na postup pro jmenování notářů.

      115    Kromě toho skutečnost, že otázka použití uvedené směrnice na povolání notáře nebyla v době vypracování této směrnice nikdy
         projednávána a že nebyla přijata žádná odvětvová směrnice týkající se tohoto povolání, není podle Komise právně platným argumentem.

      116    Stejně tak skutečnost, že zákonodárce Unie vyloučil některé činnosti z působnosti aktu Unie, nemůže podle Komise sama o sobě
         znamenat, že by se směrnice 89/48 na předmětné činnosti nepoužila. Jak čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice Evropského parlamentu
         a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického
         obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399), tak i čtyřicátý
         první bod odůvodnění směrnice 2005/36 totiž podle Komise z působnosti těchto směrnic vylučují činnost notáře pouze v rozsahu,
         v němž je přímo a specificky spjata s výkonem veřejné moci. Podle ní se tedy jedná o pouhou výhradu, která nemá na výklad
         čl. 45 prvního pododstavce ES žádný vliv. Pokud jde o čl. 2 odst. 2 písm. l) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES
         ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. L 376, s. 36), který z působnosti této směrnice vylučuje činnosti
         notáře, Komise zdůrazňuje, že rozhodl-li se zákonodárce Unie vyloučit určitou činnost z oblasti působnosti uvedené směrnice,
         neznamená to, že se na tuto činnost vztahuje čl. 45 první pododstavec ES.

      117    Směrnice Rady 77/249/EHS ze dne 22. března 1977 o usnadnění účinného výkonu volného pohybu služeb advokátů (Úř. věst. L 78,
         s. 17) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/5/ES ze dne 16. února 1998 o usnadnění trvalého výkonu povolání advokáta
         v jiném členském státě než v tom, ve kterém byla získána kvalifikace (Úř. věst. L 77, s. 36; Zvl. vyd. 06/03, s. 83) podle
         Komise rovněž nejsou relevantní, protože ze své působnosti vylučují činnost notáře proto, aby určitým členským státům s odlišnou
         právní tradicí, jako například Spojenému království, umožnily odepřít advokátům z jiných členských států výkon typických činností
         notáře, i když jsou ve Spojeném království vykonávány zvláštní kategorií advokátů zvaných „solicitors“.

      118    Pokud jde o usnesení Evropského parlamentu ze dne 23. března 2006 o právních profesích a obecném zájmu na fungování právních
         systémů (Úř. věst. C 292E, s. 105, dále jen „usnesení z roku 2006“), jde podle Komise pouze o čistě politický akt, jehož obsah
         je nejednoznačný, jelikož na jednu stranu Evropský parlament v bodě 17 tohoto usnesení uvedl, že článek 45 ES musí být uplatňován
         na profesi notářů, zatímco na druhou stranu v bodě 2 tohoto usnesení potvrdil stanovisko vyjádřené ve svém usnesení ze dne
         18. ledna 1994 o stavu a organizaci povolání notáře ve dvanácti členských státech Společenství (Úř. věst. C 44, s. 36, dále
         jen „usnesení z roku 1994“), v němž vyjádřil přání, aby pro přístup k povolání notáře byla odstraněna podmínka státní příslušnosti
         stanovená v právní úpravě několika členských států.

      119    Řecká republika na úvod poznamenává, že se projednávaná žaloba týká pouze směrnice 89/48, a nikoli směrnice 2005/36, ačkoli
         před podáním projednávané žaloby byla prvně uvedená směrnice tou druhou zrušena.

      120    Tento členský stát má zaprvé za to, že se směrnice 89/48 na povolání notáře nepoužije, jak to vyplývá z dvanáctého bodu jejího
         odůvodnění. O případném použití této směrnice na toto povolání ostatně nebylo v době vypracování uvedené směrnice nikdy jednáno.
         Kromě toho podle tohoto členského státu neexistuje žádná odvětvová směrnice, která by se na uvedené povolání vztahovala, ačkoli
         k jiným povoláním byly takové směrnice přijaty. Tento výklad je podle tohoto členského státu potvrzen řadou aktů sekundárního
         práva, jako jsou akty citované v bodech 116 a 117 tohoto rozsudku, které ze své působnosti vylučují povolání notáře. Dále
         usnesení z let 1994 a 2006 podle tohoto členského státu svědčí o tom, že podle zákonodárce Unie toto povolání spadá do působnosti
         čl. 45 prvního pododstavce ES.

      121    Řecká republika zadruhé Komisi vytýká, že jasně a vyčerpávajícím způsobem neuvedla veškeré skutkové a právní okolnosti, jež
         zakládají tvrzené porušení směrnice 89/48.

       Závěry Soudního dvora
      –       K přípustnosti
      122    Podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti v rámci žaloby na základě článku 226 ES musí posuzovat z hlediska
         právních předpisů Unie platných v době, kdy uplynula lhůta stanovená dotčenému členskému státu Komisí k tomu, aby vyhověl
         jejímu odůvodněnému stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie, C‑365/97, Recueil, s. I‑7773,
         bod 32; ze dne 5. října 2006, Komise v. Belgie, C‑275/04, Sb. rozh., s. I‑9883, bod 34, a ze dne 19. března 2009, Komise v. Německo,
         C‑270/07, Sb. rozh., s. I‑1983, bod 49).

      123    V projednávané věci uplynula uvedená lhůta dne 18. prosince 2006. K tomuto dni přitom byla směrnice 89/48 stále v platnosti,
         jelikož ji směrnice 2005/36 zrušila až ode dne 20. října 2007. Žaloba vycházející z neprovedení směrnice 89/48 tudíž není
         bezpředmětná (viz obdobně rozsudek ze dne 11. června 2009, Komise v. Francie, C‑327/08, bod 23).

      124    Námitku uplatněnou Řeckou republikou je v důsledku toho třeba zamítnout.

      –       K věci samé
      125    Komise Řecké republice vytýká, že neprovedla směrnici 89/48 ve vztahu k povolání notáře. Je tedy třeba přezkoumat, zda se
         tato směrnice na uvedené povolání vztahuje.

      126    Za tímto účelem je třeba zohlednit legislativní kontext, do něhož směrnice zapadá.

      127    Je proto třeba uvést, že zákonodárce ve dvanáctém bodě odůvodnění směrnice 89/48 výslovně stanovil, že obecným systémem uznávání
         vysokoškolských diplomů zavedeným touto směrnicí „není dotčeno použití [...] článku [45 ES]“. Zde vyjádřená výhrada je projevem
         vůle zákonodárce ponechat činnosti spadající do působnosti čl. 45 prvního pododstavce ES mimo oblast působnosti této směrnice.

      128    V době před přijetím směrnice 89/48 přitom Soudní dvůr neměl příležitost rozhodnout o otázce, zda činnosti notáře spadají,
         či nespadají do působnosti čl. 45 prvního pododstavce ES.

      129    Ostatně v letech následujících po přijetí směrnice 89/48 Parlament ve svých usneseních z let 1994 a 2006 zmíněných v bodě
         118 tohoto rozsudku na jednu stranu uvedl, že se čl. 45 první pododstavec ES musí plně uplatnit na profesi notáře jako takovou,
         zatímco na druhou stranu projevil přání, aby byla odstraněna podmínka státní příslušnosti pro přístup k tomuto povolání.

      130    Mimoto při přijímání směrnice 2005/36, která nahradila směrnici 89/48, zákonodárce Unie dbal na to, aby bylo ve čtyřicátém
         prvním bodě odůvodnění prvně uvedené směrnice upřesněno, že touto směrnicí není dotčeno použití článku 45 ES, „zejména pokud
         jde o notáře“. Zákonodárce Unie však vyjádřením této výhrady nezaujal postoj k použitelnosti čl. 45 prvního pododstavce ES,
         a tudíž ani směrnice 2005/36, ve vztahu k činnostem notáře.

      131    Svědčí o tom zejména přípravné práce na této posledně uvedené směrnici. Parlament totiž ve svém legislativním usnesení k návrhu
         směrnice Evropského parlamentu a Rady o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. 2004, C 97E, s. 230) přijatém v prvním čtení
         dne 11. února 2004 navrhl, aby bylo v textu směrnice 2005/36 výslovně uvedeno, že se tato směrnice nevztahuje na notáře. Jestliže
         tento návrh nebyl přijat v pozměněném návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o uznávání odborných kvalifikací [KOM(2004)
         317 v konečném znění], ani ve společném postoji (ES) č. 10/2005 ze dne 21. prosince 2004 přijatém Radou v souladu s postupem
         stanoveným v článku 251 Smlouvy o založení Evropského společenství za účelem přijetí směrnice Evropského parlamentu a Rady
         o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. 2005 C 58E, s. 1), pak to nebylo z důvodu, že by se zamýšlená směrnice měla na
         povolání notáře vztahovat, ale především z důvodu, že „výjimka ze zásad svobody usazování a volného pohybu služeb ve vztahu
         k činnostem, které jsou přímo a specificky spjaty s veřejnou mocí, je upravena v čl. 45 [prvním pododstavci] ES“.

      132    V tomto ohledu je vzhledem ke zvláštním okolnostem, které doprovázely legislativní proces, jakož i ke stavu nejistoty, který
         tím byl vyvolán, jak vyplývá z legislativního kontextu připomenutého výše, zřejmé, že nelze konstatovat, že by od okamžiku
         uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku měly členské státy dostatečně jasnou povinnost provedení směrnice 89/48
         ve vztahu k povolání notáře.

      133    Druhý žalobní důvod je proto třeba zamítnout.

      134    Vzhledem k výše uvedenému je třeba konstatovat, že Řecká republika tím, že pro přístup k povolání notáře stanovila podmínku
         státní příslušnosti, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES, a ve zbývající části je třeba žalobu zamítnout.

       K nákladům řízení
      135    Podle čl. 69 odst. 3 jednacího řádu může Soudní dvůr rozdělit náklady řízení mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý
         z nich nese vlastní náklady, pokud měl každý účastník řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch. Vzhledem k tomu, že se žalobě
         Komise vyhovuje pouze částečně, je třeba rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.

      136    Podle čl. 69 odst. 4 prvního pododstavce téhož jednacího řádu členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci,
         nesou vlastní náklady. Česká republika, Francouzská republika, Litevská republika, Republika Slovinsko, Slovenská republika
         a Spojené království proto ponesou vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Řecká republika tím, že pro přístup k povolání notáře stanovila podmínku státní příslušnosti, nesplnila povinnosti, které
            pro ni vyplývají z článku 43 ES.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Evropská komise, Řecká republika, Česká republika, Francouzská republika, Litevská republika, Republika Slovinsko, Slovenská
            republika a Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 24. ledna 1995. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Věc C-359/93.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. ledna 1988. # Asociación provincial de armadores de buques de pesca de Gran Sol de Pontevedra (Arposol) proti Radě Evropských společenství. # Přípustnost. # Věc 55/86.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 8. července 2010. # Christophe Lesniak proti Evropské komisi. # Veřejná služba - Úředníci. # Věc F-67/06.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 26. února 2015.#Ministero delle Politiche Agricole, Alimentari e Forestali v. Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc.coop.arl - Federconsorzi in concordato preventivo a Liquidazione Giudiziale dei Beni Ceduti ai Creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte suprema di cassazione.#Řízení o předběžné otázce – Článek 288 třetí pododstavec SFEU – Postup proti opožděným platbám v obchodních transakcích – Směrnice 2000/35/ES – Články 2, 3 a 6 – Směrnice 2011/7/EU – Články 2, 7 a 12 – Právní předpisy členského státu, které umožňují v neprospěch věřitele státu změnit úroky z pohledávky a jež byly přijaty před vstupem těchto směrnic v platnost.#Věc C-104/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      26. února 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Článek 288 třetí pododstavec SFEU — Postup proti opožděným platbám v obchodních transakcích — Směrnice 2000/35/ES — Články 2, 3 a 6 — Směrnice 2011/7/EU — Články 2, 7 a 12 — Právní předpisy členského státu, které umožňují v neprospěch věřitele státu změnit úroky z pohledávky a jež byly přijaty před vstupem těchto směrnic v platnost“
      Ve věci C‑104/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Corte suprema di cassazione (Itálie) ze dne 28. listopadu 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 5. března 2014, v řízení

         Ministero delle politiche agricole, alimentari e forestali

      proti

         Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi, nacházejícímu se ve vyrovnacím řízení,

         Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi,

      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení A. Ó Caoimh, předseda senátu, E. Jarašiūnas (zpravodaj) a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi D. Santosuossem a G. Niccolinim, avvocati,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Fiorentinem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi G. Zavvosem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. Franchi, avvocatessa,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2, 3 a 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích (Úř. věst. L 200, s. 35), jakož i článků 2, 7 a 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/7/EU ze dne 16. února 2011 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích (Úř. věst. L 48, s. 1, a oprava Úř. věst. 2012, L 233, s. 3).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Ministero delle Politiche Agricole, Alimentari e Forestali (ministerstvo zemědělství, potravinářského průmyslu a lesnictví) (dále jen „Ministero“), na jedné straně, a Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl (Italské sdružení zemědělských družstev) nacházejícím se ve vyrovnacím řízení (dále jen „Federconsorzi“) a Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi (Soudní likvidace aktiv postoupených na věřitele Federconsorzi), na straně druhé ve věci úroků z pohledávky Federconsorzi vůči Ministero.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Směrnice 2000/35, která byla s účinkem od 16. března 2013 zrušena směrnicí 2011/7, v článku 1 stanovila, že se tato směrnice vztahuje na veškeré platby, které jsou úhradou za obchodní transakce. Její článek 2 stanovil, že „obchodní transakcí“ je transakce mezi podniky nebo mezi podniky a orgány veřejné moci, která vede k dodání zboží nebo poskytnutí služeb za úplatu“.

               4

               Článek 3 směrnice 2000/35 ukládal členským státům zajistit, aby věřitel měl právo na úrok z prodlení, pokud splnil své smluvní a zákonné povinnosti a neobdržel splatnou částku včas, s výjimkou případu, kdy za takové prodlení není dlužník odpovědný, a zavedl pravidla týkající se dne splatnosti úroků a určování jejich výše. Tento čl. 3 odst. 3 zněl takto:
               „Členské státy stanoví, že dohoda o dni splatnosti nebo o důsledcích opožděné platby, která není v souladu s odst. 1 písm. b) až d) a odstavcem 2, není vymahatelná nebo zakládá nárok na náhradu škody, jestliže při zvážení všech okolností případu, včetně poctivých obchodních zvyklostí a povahy zboží, je tato dohoda výrazně v neprospěch věřitele. Při určení, zda se jedná o dohodu výrazně v neprospěch věřitele, bude mimo jiné vzato v úvahu, zda má dlužník objektivní důvody odchýlit se od odst. 1 písm. b) až d) a odstavce 2. Je-li taková dohoda shledána hrubě nespravedlivou, použijí se zákonná ustanovení, pokud vnitrostátní soud nestanoví jiné podmínky, které jsou spravedlivé.“

               5

               Článek 6 této směrnice stanovil:
               „1.   Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 8. srpna 2002 [...]
               [...]
               2.   Členské státy mohou zachovat nebo uvést v účinnost předpisy, které jsou pro věřitele výhodnější, než je nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí.
               3.   Při provedení této směrnice mohou členské státy vyloučit:
               [...]

                        b)

                        smlouvy, které byly uzavřeny před 8. srpnem 2002 [...]

                  [...]“

               6

               Pokud jde o směrnici 2011/7, její článek 1 stanoví:
               „1.   Cílem této směrnice je boj proti opožděným platbám v obchodních transakcích s cílem zajistit řádné fungování vnitřního trhu, a tím podpořit konkurenceschopnost podniků, a zejména malých a středních podniků.
               2.   Tato směrnice se vztahuje na veškeré platby, které jsou úhradou za obchodní transakce.
               [...]|“

               7

               Definice „obchodní transakce“ uvedená v čl. 2 bodě 1 směrnice 2011/7 je totožná s definicí, která byla dříve obsažená ve směrnici 2000/35.

               8

               Článek 7 směrnice 2011/7/ stanoví:
               „1.   Členské státy stanoví, že každá smluvní podmínka či praxe týkající se dne nebo lhůty splatnosti, sazby úroku z prodlení nebo náhrady nákladů spojených s vymáháním je buď nevymahatelná, nebo zakládá nárok na náhradu škody, pokud je hrubě nespravedlivá vůči věřiteli.
               Při určení, zda je smluvní podmínka či praxe hrubě nespravedlivá vůči věřiteli ve smyslu prvního pododstavce, se zváží všechny okolnosti případu, včetně:

                        a)

                        jakéhokoli hrubého porušení poctivých obchodních zvyklostí v rozporu s dobrou vírou a poctivým jednáním;

                        b)

                        povahy zboží nebo služby a

                        c)

                        skutečnosti, zda má dlužník objektivní důvody odchýlit se od zákonné sazby úroku z prodlení, od lhůty splatnosti uvedené v čl. 3 odst. 5, čl. 4 odst. 3 písm. a) a odst. 4 a 6 nebo od pevné částky uvedené v čl. 6 odst. 1.

                  2.   Pro účely odstavce 1 se smluvní podmínka či praxe, která vylučuje úrok z prodlení, považuje za hrubě nespravedlivou.
               3.   Pro účely odstavce 1 se smluvní podmínka či praxe, která vylučuje náhradu nákladů spojených s vymáháním podle článku 6, považuje za hrubě nespravedlivou, neprokáže-li se něco jiného.
               [...]“

               9

               Článek 12 této směrnice stanoví:
               „1.   Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s články 1 až 8 a 10 do 16. března 2013 [...]
               [...]
               3.   Členské státy mohou zachovat nebo uvést v účinnost předpisy, které jsou pro věřitele výhodnější, než je nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí.
               4.   Při provedení této směrnice se členské státy rozhodnou, zda vyloučí smlouvy, které byly uzavřeny před 16. březnem 2013.“

         Italské právo

               10

               Po druhé světové válce zavedly italské orgány centralizovaný systém řízení dodávek obilovin a jiných potravin, který byl upraven legislativním nařízením č. 169 o převzetí povinností státem vyplývajících z dovozu obilovin, výrobků z obilovin a jiných výrobků určených pro použití v pečivu a pro výrobu těstovin, od hospodářského roku pro obiloviny 1946-47 (decreto legislativo n. 169, assunzione a carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di cereali derivati e prodotti comunque destinati alla pani-pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946–47) ze dne 23. ledna 1948, poté zákonem č. 1294 o nákupech surovin, potravin a jiných základních výrobků v zahraničí na účet státu (legge n. 1294 – Acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali) ze dne 22. prosince 1957 (GURI č. 9 ze dne 13. ledna 1958).

               11

               V tomto legislativním rámci byla správa povinných zásob těchto potravin svěřena stávajícím organizacím zemědělců zřízeným ve formě družstev v každé provincii. Federconsorzi byla organizací zřízenou na celostátní úrovni, která sdružovala všechna tato družstva, jež byla státem pověřena zajišťovat dodávky potravin a měla povinnost každoročně předkládat státu, který jim nahrazoval výdaje, zprávy o svém hospodaření.

               12

               Zemědělská družstva byla reformována zákonem č. 410 o nové právní úpravě zemědělských družstev (legge n. 410 – Nuovo ordinamento dei consorzi agrari) ze dne 28. října 1999 (GURI č. 265 ze dne 11. listopadu 1999), kterým bylo Federconsorzi zrušeno a bylo zahájeno řízení o vyrovnání s věřiteli. Nesplacené pohledávky jsou upraveny v čl. 8 odst. 1 tohoto zákona takto:
               „Pohledávky vzniklé ze správy povinných zásob a uvádění tuzemských zemědělských produktů na trh prováděných zemědělskými družstvy na účet a v zájmu státu, jejichž držiteli jsou tato zemědělská družstva ke dni vstupu tohoto zákona v účinnost, které vyplývají z finančních výkazů schválených závaznými a vykonatelnými vyhláškami ministerstva zemědělství a lesnictví a které zaregistroval Corte dei conti [Účetní dvůr], jakož i výdaje a úroky počítané ode dne příslušné účetní závěrky uvedené ve stejných vyhláškách až do 31. prosince 1997, zanikají přidělením dluhopisů ministra financí, rozpočtu a hospodářského plánování družstvům.“

               13

               Tento článek byl pozměněn zákonem č. 388 o ustanoveních pro sestavení ročního a víceletého státního rozpočtu (finanční zákon na rok 2001) [legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001)] ze dne 23. prosince 2000 (běžný doplněk GURI č. 302 ze dne 29. prosince 2000), jehož článek 130 stanoví:
               „[...]

                        b)

                        v čl. 8 prvním pododstavci je in fine vložen následující pododstavec: ‚Úroky uvedené v tomto pododstavci se vypočtou: do 31. prosince 1995 na základě oficiální diskontní sazby navýšené o 4,4 procentního bodu s roční kapitalizací a pro roky 1996 a 1997 jen na základě zákonných úrokových sazeb‘.

                  [...]“

               14

               Nařízení s mocí zákona č. 16 o naléhavých ustanoveních v oblasti daňového zjednodušení, zlepšení efektivity a posílení kontrolních postupů (decreto-legge n. 16 – Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento) ze dne 2. března 2012 (GURI č. 52 ze dne 2. března 2012, dále jen „nařízení s mocí zákona č. 16/2012“), které bylo po novelizaci přeměněno na zákon č. 44 ze dne 26. dubna 2012 (řádný doplněk ke GURI č. 99 ze dne 28. dubna 2012) a jež bylo přijato poté, co byl ve věci v původním řízení podán kasační opravný prostředek ke Corte suprema di cassazione (Kasační soud), v článku 12 stanoví:
               „Z jiných pohledávek vzniklých ze správy povinných zásob a uvádění tuzemských zemědělských produktů na trh prováděných zemědělskými družstvy na účet a v zájmu státu než z těch, které zanikly podle čl. 8 odst. 1 zákona č. 410 ze dne 28. října 1999 ve znění článku 130 zákona č. 388 ze dne 23. prosince 2000, které vyplývají z finančních výkazů schválených závaznými a vykonatelnými vyhláškami ministerstva zemědělství a lesnictví, které zaregistroval Corte dei conti a které zaniknou vůči osobám, jež na ně mají nárok, jakož i z výdajů a úroků počítaných ode dne příslušné účetní závěrky uvedené v týchž vyhláškách, plynou úroky, které se počítají do 31. prosince 1995 na základě oficiální diskontní sazby navýšené o 4,4 procentního bodu s roční kapitalizací a pro pozdější období jen na základě zákonných úrokových sazeb.“

               15

               Směrnice 2000/35 byla kromě toho provedena do italského právního řádu legislativním nařízením č. 231 (decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali) ze dne 9. října 2002 (GURI č. 249 ze dne 23. října 2002), které v článku 11 stanoví, že jeho ustanovení se nevztahují na smlouvy uzavřené před 8. srpnem 2002.

               16

               Legislativní nařízení č. 192 o změně legislativního nařízení č. 231 ze dne 9. října 2002 určené k úplnému provedení směrnice 2011/7/EU o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích na základě čl. 10 prvního pododstavce zákona č. 180 ze dne 11. listopadu 2011 (decreto legislativo n. 192 – Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n. 180) ze dne 9. listopadu 2012 (GURI č. 267 ze dne 15. listopadu 2012) provedlo směrnici 2011/7. V článku 3 stanoví, že jeho ustanovení se vztahují na transakce uskutečněné od 1. ledna 2013.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               17

               Rozsudkem ze dne 22. listopadu 2004 Corte d’appello di Roma (Odvolací soud v Římě) stanovil výši pohledávky Federconsorzi jakožto postupníka pohledávek, které vznikly 58 provinčním zemědělským družstvům vůči ministerstvu z titulu výdajů, které vynaložilo do roku 1967 na správu povinných zásob, na 511878997,39 eura. Tento soud k výpočtu této částky nepoužil čl. 8 odst. 1 zákona č. 410 ze dne 28. října 1999, jelikož měl za to, že cílem tohoto ustanovení bylo jen urovnání sporů probíhajících se zemědělskými družstvy a že se nevztahuje na jiné osoby, které se staly postupníky pohledávek těchto družstev. Rozhodl, že úroky běžely od 31. ledna 1982, tj. ode dne, kdy byla uvedená pohledávka zjištěna, započetl vzájemné pohledávky obou účastníků řízení k 4. červenci 1991 a určil úroky ze zůstatku na základě jejich pololetní kapitalizace za období od 5. července 1991 do 30. června 2004, přičemž z celé této částky měly běžet úroky do skutečného zaplacení pohledávky.

               18

               Tento rozsudek byl zrušen rozsudkem Corte suprema di cassazione ze dne 13. prosince 2007, který vrátil věc Corte d’appello di Roma, jenž rozsudkem ze dne 14. října 2011 znovu konstatoval, že dluh Ministero činil ke dni 30. června 2004 částku 551878997,39 eura navýšenou o dodatečné úroky ve výši oficiální diskontní sazby navýšené o 4,4 procentního bodu s pololetní kapitalizací od 1. července 2004 do skutečného zaplacení pohledávky. Tento soud mimo jiné uvedl, že stát udělil Federconsorzi pověření ze zákona, jehož cílem bylo přenesení úkolu zajišťování dodávek potravin, přičemž výkon tohoto pověření byl spojen s plnou správní a finanční autonomií, povinností každoročně předkládat finanční výkazy a právem na náhradu výdajů.

               19

               Ministero podalo kasační opravný prostředek proti tomuto rozsudku, přičemž se dovolávalo zejména porušení čl. 8 odst. 1 zákona č. 410 ze dne 28. října 1999.

               20

               V průběhu řízení insolvenční správce Federconsorzi mimo jiné tvrdil, že čl. 12 odst. 6 nařízení s mocí zákona č. 16/2012, které bylo přijato poté, co byl podán kasační opravný prostředek a jehož uplatnění se domáhalo Ministero, není v souladu se směrnicemi 2000/35 a 2011/7. Poukazoval v tomto ohledu na to, že tímto legislativním aktem, který byl přijat po vstupu těchto směrnice v platnost, italský stát svému věřiteli vnutil nejen snížení úroků z prodlení přirůstajících do roku 1995 tím, že místo jejich pololetní kapitalizace provedl jejich roční kapitalizaci, ale i použití jen zákonných úrokových sazeb od roku 1995, ačkoli uvedené směrnice podle něj brání tomu, aby vnitrostátní zákonodárce vyloučil nárok věřitele státu na úroky z prodlení se splácením již existujících pohledávek, včetně pohledávek vyplývajících ze vztahů vzniklých před 8. srpnem 2002 nebo před 16. březnem 2013.

               21

               Ministero navrhuje, aby směrnice 2000/35 a legislativní nařízení č. 231 ze dne 9. října 2002 nebyly použity na skutečnosti původního sporu z důvodu, že nedošlo k obchodní transakci mezi účastníky řízení, nýbrž byl mezi nimi založen vztah v oblasti veřejného práva, a že tato směrnice a toto legislativní nařízení se nevztahují na smlouvy uzavřené před 8. srpnem 2002.

               22

               Corte suprema di cassazione úvodem uvádí, že čl. 12 odst. 6 nařízení s mocí zákona č. 16/2012 je použitelný na spor v původním řízení, jelikož v době nabytí účinnosti tohoto nařízení s mocí zákona nebylo o použitelné sazbě úroků a placení úroků z úroků rozhodnuto pravomocným rozhodnutím.

               23

               Předkládající soud zaprvé uvádí, že nelze vyloučit, že pověření ze zákona existující ve vztahu mezi státem a zemědělskými družstvy ke správě povinných zásob je obchodní transakcí ve smyslu směrnic 2000/35 a 2011/7.

               24

               Zadruhé má za to, že tvrzení insolvenčního správce Federconsorzi, že tyto směrnice neumožňují přijetí ustanovení použitelných na vztahy vzniklé před 8. srpnem 2002 nebo před 16. březnem 2013, které vylučují placení úroků z prodlení, není zjevně neopodstatněné. Má tudíž za to, že je nezbytné posoudit soulad čl. 12 odst. 6 nařízení s mocí zákona č. 16/2012 s ustanoveními unijního práva.

               25

               Za těchto podmínek se Corte suprema di cassazione rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Vztahuje se definice obchodní transakce ve smyslu článku 2 směrnice 2000/35 a článku 2 směrnice 2011/7 na vztah pověření, který ze zákona existuje mezi státní správou a zemědělskými družstvy (vztah, na základě kterého vznikla pohledávka, jež byla později družstvy postoupena Federconsorzi a tímto sdružením v rámci insolvenčního řízení na jeho věřitele) pro dodávky a distribuci zemědělských výrobků, tak jak vyplývá z legislativního nařízení č. 169 ze dne 23. ledna 1948 a ze zákona č. 1294 ze dne 22. prosince 1957?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku, znamená povinnost provést směrnice 2000/35 (čl. 6 odst. 2) a 2011/7 (čl. 12 odst. 3) s možností ponechat v platnosti příznivější právní předpisy povinnost neměnit in peius, či dokonce vyloučit sazbu úroku z prodlení, která se použije na vztahy již existující v okamžiku vstupu směrnic v platnost?

                        3)

                        V případě kladné odpovědi na druhou otázku, musí se povinnost neměnit in peius sazbu úroku z prodlení, která se použije na již existující vztahy, posuzovat tak, že se vztahuje na jednotnou regulaci úroků, která v určitém období (v projednávaném případě od 31. ledna 1982 do 31. prosince 1995) přiznávala jiné než zákonem stanovené sazby a kapitalizaci, byť na ročním, a nikoli pololetním základě, jak požadoval věřitel, a po uplynutí výše uvedeného období pouze zaplacení zákonného úroku, a to na základě právní úpravy, která s ohledem na okolnosti projednávaného sporu […] není pro věřitele nezbytně nepříznivá?

                        4)

                        Implikuje povinnost provést směrnice 2000/35 (článek 6) a 2011/7 (článek 12) v rozsahu, v němž tyto ve vztahu k zákazu zneužívání smluvní svobody na úkor věřitele stanoví v čl. 3 odst. 3 a článku 7 neúčinnost nekalých smluvních ujednání a praktik, zákaz, aby stát přijal právní předpisy, které s ohledem na vztahy, jejichž stranou je stát a které existují v okamžiku vstupu směrnic v platnost, vylučují placení úroků z prodlení?

                        5)

                        V případě kladné odpovědi na čtvrtou otázku, vztahuje se povinnost nezasahovat do existujících vztahů, jejichž stranou je stát, prostřednictvím právního předpisu vylučujícího úroky z prodlení na jednotnou regulaci úroků, která v určitém období (v projednávaném případě od 31. ledna 1982 do 31. prosince 1995) přiznávala jiné než zákonem stanovené sazby a kapitalizaci, byť na ročním, a nikoli pololetním základě, jak požadoval věřitel, a po uplynutí výše uvedeného období pouze zaplacení zákonného úroku, a to na základě právní úpravy, která s ohledem na okolnosti projednávaného sporu (viz bod 3 výše) není pro věřitele nezbytně nepříznivá?“

         K předběžným otázkám

               26

               Úvodem je třeba uvést, že nařízení s mocí zákona č. 16/2012 bylo přijato za platnosti směrnice 2000/35, ačkoli již byla přijata a vstoupila v platnost směrnice 2011/7, ale neuplynula doba pro provedení této směrnice.

               27

               Kromě toho, jak vyplývá z bodů 15 a 16 tohoto rozsudku, Italská republika využila možnosti vyloučit při provedení této směrnice smlouvy, které byly uzavřeny před 8. srpnem 2002, kterou čl. 6 odst. 3 písm. b) směrnice 2000/35 dává členským státům, a po přijetí nařízení s mocí zákona č. 16/2012 využila rovněž možnosti upravené v čl. 12 odst. 4 směrnice 2011/7 vyloučit smlouvy uzavřené před 16. březnem 2013.

               28

               Z předkládacího rozhodnutí však vyplývá, že pohledávka Federconsorzi, o kterou se ve věci v původním řízení jedná, vznikla v rámci vztahů, které předkládající soud kvalifikoval jako pověření ze zákona platné do roku 1967, které existovalo ve vztahu mezi Italským státem a zemědělskými družstvy, přičemž tato pohledávka vznikla na základě postoupení pohledávek vzniklých z důvodu výdajů vynaložených v rámci uvedeného pověření těmito družstvy před tímto datem na účet a v zájmu státu.

               29

               Předkládající soud se nicméně táže, zda z povinnosti provést směrnice 2000/35 a 3011/7, jakož i z čl. 3 odst. 3 a článku 6 směrnice 2000/35 a z článků 7 a 12 směrnice 2011/7 vyplývá, že Italská republika nemohla právoplatně uvést v účinnost nařízení s mocí zákona č. 16/2012 přeměněné na zákon, které umožňuje změnit úroky z pohledávky Federconsorzi v jeho neprospěch.

               30

               S ohledem na tyto skutečnosti je třeba mít za to, že předkládající soud se svou druhou až pátou otázkou, které je třeba zkoumat společně a na prvním místě, táže, zda čl. 288 třetí pododstavec SFEU, čl. 3 odst. 3 a článek 6 směrnice 2000/35, jakož i články 7 a 12 směrnice 2011/7 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát, který využil možnosti upravené v čl. 6 odst. 3 písm. b) první z těchto směrnic, mohl ve lhůtě k provedení druhé z nich uvést v účinnost takové právní předpisy, jako jsou ty, o které se jedná v původním řízení, jež mohou v neprospěch věřitele státu změnit úroky z pohledávky vzniklé z plnění smlouvy uzavřené před 8. srpnem 2002.

               31

               V tomto ohledu stačí uvést, že možnost členského státu vyloučit při provedení směrnice 2000/35 smlouvy uzavřené před 8. srpnem 2002, které přijetím článku 11 legislativního nařízení č. 231 ze dne 9. října 2002 využila Italská republika, je výslovně upravena v čl. 6 odst. 3 písm. b) této směrnice a důsledkem jejího využití je, že veškerá ustanovení této směrnice jsou ratione temporis nepoužitelná na tyto smlouvy.

               32

               Kromě toho změna úroků z pohledávky vzniklé z plnění smlouvy uzavřené před 16. březnem 203 provedená v neprospěch věřitele státu legislativním nařízením přijatým ve lhůtě k provedení směrnice 2011/7 nemůže být v žádném případě považována za změnu, která by mohla vážně ohrozit dosažení výsledku stanoveného touto směrnicí (viz rozsudek Inter-Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, bod 45), jelikož čl. 12 odst. 4 této směrnice umožňuje členským státům, aby vyloučily smlouvy uzavřené před tímto datem, takže dotčený členský stát mohl využít této možnosti.

               33

               Z povinnosti provést směrnici 2011/7 nemůže tudíž vyplývat a z čl. 12 odst. 3 umožňujícího členským státům zachovat nebo uvést v účinnost předpisy, které jsou pro věřitele výhodnější, než je nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí, nebo z článku 7 téže směrnice týkajícího se nespravedlivých smluv, smluvních podmínek nebo praxe, nelze vyvodit, že členský stát, který využil možnosti upravené v čl. 6 odst. 3 písm. b) směrnice 2000/35, nemůže během lhůty k provedení směrnice 2011/7 v neprospěch věřitele státu změnit úroky z pohledávky vzniklé z plnění smlouvy uzavřené před 8. srpnem 2002, aby však nebyly dotčeny opravné prostředky proti takové změně, které mohou případně existovat ve vnitrostátním právu.

               34

               I kdyby ve věci v původním řízení mohl být vztah, který vznikl mezi italským státem a zemědělskými družstvy, kvalifikován jako „obchodní transakce“ ve smyslu článku 2 směrnice 2011/7, a spadal by tedy do věcné působnosti této směrnice, nebránila by tato směrnice v žádném případě tomu, aby bylo přijato nařízení s mocí zákona č. 16/2012.

               35

               S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou až pátou otázku odpovědět tak, že čl. 288 třetí pododstavec SFEU, čl. 3 odst. 3 a článek 6 směrnice 2000/35, jakož i články 7 a 12 směrnice 2011/7 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát, který využil možnosti upravené v čl. 6 odst. 3 písm. b) první z těchto směrnic, přijal ve lhůtě k provedení druhé z uvedených směrnic takové právní předpisy, jako jsou ty, o které se jedná v původním řízení, jež mohou v neprospěch věřitele státu změnit úroky z pohledávky vzniklé z plnění smlouvy uzavřené před 8. srpnem 2002.

               36

               S ohledem na odpověď danou na druhou až pátou otázku není nutné na první otázku odpovídat.

         K nákladům řízení

               37

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

                     Článek 288 třetí pododstavec SFEU, čl. 3 odst. 3 a článek 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích, jakož i články 7 a 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/7/EU ze dne 16. února 2011 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát, který využil možnosti upravené v čl. 6 odst. 3 písm. b) první z těchto směrnic, přijal ve lhůtě k provedení druhé z uvedených směrnic takové právní předpisy, jako jsou ty, o které se jedná v původním řízení, jež mohou v neprospěch věřitele státu změnit úroky z pohledávky vzniklé z plnění smlouvy uzavřené před 8. srpnem 2002.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 4. září 2015.#National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) a další v. Rada Evropské unie.#„Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vůči Iránu s cílem zabránit šíření jaderných zbraní – Zmrazení finančních prostředků – Žaloba na neplatnost – Infrastátní entita – Aktivní legitimace a právní zájem na podání žaloby – Přípustnost – Povinnost uvést odůvodnění – Uvedení a volba právního základu – Pravomoc Rady – Zásada předvídatelnosti unijních aktů – Pojem ,přidružená entita‘ – Zjevně nesprávné posouzení – Právo na obhajobu – Právo na účinnou soudní ochranu – Proporcionalita – Právo vlastnit majetek“.#Věc T-577/12.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 18. března 2015. # Jean-Marie Cahier a další proti Radě Evropské unie a Evropské komisi. # Věci T-195/11, T-458/11, T-448/12 a T-41/13.