title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 23. dubna 2009.#VTB-VAB NV proti Total Belgium NV (C-261/07) a Galatea BVBA proti Sanoma Magazines Belgium NV (C-299/07).#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank van koophandel te Antwerpen - Belgie.#Směrnice 2005/29/ES - Nekalé obchodní praktiky - Vnitrostátní právní úprava zakazující vázané nabídky spotřebitelům.#Spojené věci C-261/07 a C-299/07.

text:
      Spojené věci C-261/07 a C-299/07
      VTB-VAB NV
      v.
      Total Belgium NV
       a
      Galatea BVBA
      proti
      Sanoma Magazines Belgium NV
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, podané rechtbank van koophandel te Antwerpen)
      „Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky – Vnitrostátní právní úprava zakazující vázané nabídky spotřebitelům“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Akty orgánů – Směrnice – Provedení členskými státy
      2.        Akty orgánů – Směrnice – Provedení členskými státy – Povinnosti členských států během lhůty k provedení
      (Článek 10 druhý pododstavec ES a čl. 249 třetí pododstavec ES)
      3.        Sbližování právních předpisů – Nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům – Směrnice 2005/29
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29)
      1.        Za patřící do působnosti směrnice mohou být považovány nejen vnitrostátní předpisy, jejichž výslovným účelem je provedení
         této směrnice, ale rovněž od data vstupu v platnost uvedené směrnice vnitrostátní předpisy existující před tímto datem, které
         mohou zajistit dosažení souladu vnitrostátního práva s touto směrnicí.

      (viz bod 35)
      2.        V době běhu lhůty k provedení směrnice se členské státy, které jsou jejími příjemci, musejí zdržet přijímání předpisů, které
         by mohly vážně ohrozit výsledek stanovený touto směrnicí.

       Taková povinnost platí pro všechny orgány dotčených členských států, včetně vnitrostátních soudů. Od data, k němuž směrnice
         vstoupila v platnost, se soudy členského státu tudíž musejí zdržet v co největším možném rozsahu výkladu vnitrostátního práva,
         který by mohl vážně ohrozit dosažení cíle sledovaného touto směrnicí po uplynutí lhůty pro její provedení.

      (viz body 38–39)
      3.        Směrnice 2005/29 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice 84/450, 97/7, 98/27
         a 2002/65 a nařízení č. 2006/2004 musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která až na
         určité výjimky a aniž by zohlednila konkrétní okolnosti projednávané věci – tedy obecným a preventivním způsobem –zakazuje
         jakoukoli vázanou nabídku učiněnou prodávajícím spotřebiteli.

      Tato právní úprava totiž stanovuje zásadu zákazu vázaných nabídek, ačkoli takové praktiky nejsou uvedeny v příloze I směrnice,
         která taxativně vyjmenovává obchodní praktiky, které jsou jako jediné zakázány za všech okolností, a které tudíž není třeba
         posuzovat v jednotlivých případech. Tímto způsobem uvedená právní úprava naráží na obsah článku 4 směrnice, který členským
         státům výslovně zakazuje zachovávat nebo přijímat více omezující vnitrostátní opatření, i když taková opatření směřují k dosažení
         vyšší ochrany spotřebitele

      (viz body 60–61, 63, 68 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      23. dubna 2009(*)

      „Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky – Vnitrostátní právní úprava zakazující vázané nabídky spotřebitelům“
      Ve spojených věcech C‑261/07 a C‑299/07,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími rechtbank van
         koophandel te Antwerpen (Belgie) ze dne 24. května a 21. června 2007, došlými Soudnímu dvoru dne 1. a 27. června 2007, v řízeních

      VTB-VAB NV (C‑261/07)

      proti
      Total Belgium NV,
      a
      Galatea BVBA (C‑299/07)

      proti
      Sanoma Magazines Belgium NV,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Tizzano (zpravodaj), A. Borg Barthet, E. Levits a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. června 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za VTB-VAB NV L. Eliaertsem a B. Gregoirem, advocaten,
      –        za Total Belgium NV J. Stuyckem, advocaat,
      –        za Sanoma Magazines Belgium NV P. Maeyaertem, advocaat,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck a T. Maternem, jako zmocněnci, ve spolupráci s E. Balatem, avocat,
      –        za španělskou vládu M. Muñoz Pérezem, jako zmocněncem,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a R. Loosli-Surrans, jako zmocněnci,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství W. Wilsem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 21. října 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 49 ES a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES
         ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS,
         směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004
         („směrnice o nekalých obchodních praktikách“) (Úř. věst. L 149, s. 22, dále jen „směrnice“).

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů jednak mezi VTB-VAB NV (dále jen „VTB“) a Total Belgium NV (dále jen „Total
         Belgium“) a jednak mezi Galatea BVBA (dále jen „Galatea“) a Sanoma Magazines Belgium NV (dále jen „Sanoma“) ve věci obchodních
         praktik společnosti Total Belgium a společnosti Sanoma, které byly společností VTB, jakož i společností Galatea považovány
         za nekalé.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Pátý, šestý, jedenáctý a sedmnáctý bod odůvodnění směrnice uvádějí:

      „(5)      [...] překážky pro volný pohyb služeb a zboží přes hranice a svobodu usazování [...] by měly být odstraněny. Tyto překážky
         lze odstranit pouze zavedením jednotných pravidel na úrovni Společenství, která stanoví vysokou míru ochrany spotřebitele,
         a vyjasněním některých právních pojmů na úrovni Společenství v rozsahu nezbytném pro řádné fungování vnitřního trhu a pro
         splnění požadavku právní jistoty.

      (6)      Tato směrnice proto sbližuje právní předpisy členských států o nekalých obchodních praktikách včetně klamavé reklamy, jež
         přímo poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů, a tím nepřímo poškozují ekonomické zájmy oprávněných soutěžitelů. [...]

      (11)      Vysoká úroveň sjednocení dosažená sbližováním vnitrostátních právních předpisů prostřednictvím této směrnice vytváří vysokou
         společnou úroveň ochrany spotřebitele. Tato směrnice zavádí jednotný obecný zákaz těch nekalých obchodních praktik, které
         narušují ekonomické chování spotřebitelů. Rovněž stanoví pravidla pro agresivní obchodní praktiky, které dosud nejsou na úrovni
         Společenství upraveny.

      (17)      Pro zajištění vyšší právní jistoty je žádoucí určit takové obchodní praktiky, jež jsou za všech okolností nekalé. Příloha
         I proto uvádí taxativní výčet všech takových praktik. Pouze tyto obchodní praktiky lze pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba
         provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9. Tento seznam lze změnit pouze revizí této směrnice.“

      4        Článek 1 směrnice stanoví:

      „Účelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením
         právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy
         spotřebitelů.“

      5        Článek 2 směrnice stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      [...]
      d)      ‚obchodními praktikami vůči spotřebiteli‘ (dále také jen ‚praktiky‘) jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní
         komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu
         spotřebiteli;

      [...]“
      6        Článek 3 odst. 1 směrnice stanoví:

      „Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí
         týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.“

      7        Podle článku 4 směrnice:

      „Členské státy neomezí svobodu poskytování služeb ani volný pohyb zboží z důvodů spadajících do oblasti, kterou tato směrnice
         sbližuje.“

      8        Článek 5 směrnice, nazvaný „Zákaz nekalých obchodních praktik“, zní takto:

      „1.      Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.
      2.      Obchodní praktika je nekalá, pokud:
      a)      je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče
      a
      b)      podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení
         vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů,
         ve vztahu k danému produktu.

      3.      Obchodní praktiky, jež mohou podstatně narušit ekonomické chování pouze určité jednoznačně vymezitelné skupiny spotřebitelů,
         kteří jsou z důvodu duševní nebo fyzické slabosti, věku nebo důvěřivosti zvlášť zranitelní takovou praktikou nebo produktem,
         který propaguje, způsobem, který může obchodník rozumně očekávat, se hodnotí z pohledu průměrného člena dané skupiny. Tím
         nejsou dotčeny běžné a oprávněné reklamní praktiky zveličených prohlášení nebo prohlášení, která nejsou míněna doslovně.

      4.      Obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou-li
      a)      klamavé ve smyslu článků 6 a 7,
      nebo
      b)      agresivní ve smyslu článků 8 a 9.
      5.      V příloze I je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností. Tento jednotný výčet platí
         ve všech členských státech a může být změněn pouze revizí této směrnice.“

      9        Článek 6 směrnice, nazvaný „Klamavá jednání“, stanoví:

      „1.      Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud obsahuje nesprávné informace, a je tedy nepravdivá, nebo pokud jakýmkoli
         způsobem, včetně celkového předvedení, uvádí nebo je schopná uvést průměrného spotřebitele v omyl ve vztahu k jednomu nebo
         k více z níže uvedených bodů, i když informace jsou věcně správné, což v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele
         o obchodní transakci, které by jinak neučinil:

      a)      existence nebo podstata produktu;
      b)      hlavní znaky produktu, jako je jeho dostupnost, výhody, rizika, provedení, složení, příslušenství, poprodejní služby zákazníkům
         a vyřizování reklamací a stížností, výrobní postup a datum výroby nebo dodání, způsob dodání, způsobilost k účelu použití,
         možnosti použití, množství, specifikace, zeměpisný nebo obchodní původ, očekávané výsledky jeho použití nebo výsledky a podstatné
         části zkoušek nebo kontrol provedených na produktu;

      c)      rozsah závazků obchodníka, motivy pro obchodní praktiku a podstata prodejního postupu, prohlášení nebo symbol týkající se
         přímého nebo nepřímého sponzorování nebo schválení obchodníka nebo produktu;

      d)      cena nebo způsob výpočtu ceny anebo existence konkrétní cenové výhody;
      e)      nutnost servisu, náhradních dílů, výměny nebo opravy;
      f)      podstata, charakteristické rysy a práva obchodníka nebo jeho zástupce, například jeho totožnost a majetek, způsobilost, postavení,
         schválení, přidružení nebo vztahy, práva průmyslového, obchodního nebo duševního vlastnictví nebo jeho ocenění a vyznamenání;

      g)      práva spotřebitele, včetně práva na náhradní dodání nebo vrácení kupní ceny podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES
         ze dne 25. května 1999 o určitých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží [(Úř. věst. L 171, s. 12; Zvl.
         vyd. 15/04, s. 223)], nebo rizika, kterým může být vystaven.

      2.      Obchodní praktika je rovněž považována za klamavou, pokud ve věcných souvislostech, s přihlédnutím ke všem jejím rysům a okolnostem,
         vede nebo může vést k tomu, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil, a zahrnuje:

      a)      jakékoli uvádění produktu na trh, včetně srovnávací reklamy, které vede k záměně s jinými produkty, ochrannými známkami, obchodními
         firmami nebo jinými rozlišovacími znaky jiného soutěžitele;

      b)      skutečnost, že obchodník nedodržuje závazky obsažené v kodexu chování, k jejichž dodržování se zavázal, pokud:
      i)      se nejedná o záměr závazku, ale o jednoznačný závazek, který lze ověřit,
      a
      ii)      obchodník v obchodní praktice uvádí, že je vázán kodexem.“
      10      Článek 7 směrnice, nazvaný „Klamavá opomenutí“, stanoví:

      „1.      Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům, okolnostem
         a omezením sdělovacího prostředku opomene uvést závažné informace, které v dané souvislosti průměrný spotřebitel potřebuje
         pro rozhodnutí o obchodní transakci, čímž způsobí nebo může způsobit, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní
         transakci, které by jinak neučinil.

      2.      Za klamavé opomenutí je také považováno, pokud obchodník závažné informace uvedené v odstavci 1 zatají nebo poskytne nejasným,
         nesrozumitelným nebo dvojznačným způsobem nebo v nevhodný čas vzhledem k okolnostem popsaným v uvedeném odstavci anebo neuvede
         obchodní záměr obchodní praktiky, není-li patrný ze souvislosti a pokud to v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí
         spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil.

      3.      Pokud sdělovací prostředek, jímž se obchodní praktika šíří, klade omezení na prostor a čas, je třeba při rozhodování o tom,
         zda došlo k opomenutí informací, vzít v úvahu tato omezení i veškerá opatření, která obchodník přijal k zajištění přístupu
         spotřebitelů k informacím jinými prostředky.

      4.      V případě výzvy ke koupi se za závažné považují tyto informace, nejsou-li patrné ze souvislosti:
      a)      hlavní znaky produktu v rozsahu odpovídajícím danému sdělovacímu prostředku a produktu;
      b)      adresa a totožnost obchodníka, například jeho obchodní firma, a případně adresa a totožnost obchodníka, jehož jménem jedná;
      c)      cena včetně daní, nebo pokud z povahy produktu vyplývá, že cenu nelze rozumně stanovit předem, způsob jejího výpočtu, a případně
         i veškeré další poplatky za dopravu, dodání nebo poštovné, nebo pokud tyto poplatky nelze rozumně stanovit předem, skutečnost,
         že k ceně mohou být účtovány takové další poplatky;

      d)      ujednání o platebních podmínkách, dodání, plnění a vyřizování reklamací a stížností, pokud se odchylují od požadavků náležité
         profesionální péče;

      e)      u produktů a obchodních transakcí, u kterých existuje právo na odstoupení nebo zrušení, existence takového práva.
      5.      Požadavky na informace stanovené právními předpisy Společenství v souvislosti s obchodní komunikací, včetně reklamy a uvádění
         na trh, jejichž demonstrativní výčet je uveden v příloze II, jsou považovány za podstatné.“

      11      Článek 8 směrnice, nazvaný „Agresivní obchodní praktiky“, stanoví:

      „Obchodní praktika je považována za agresivní, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům a okolnostem
         obtěžováním, donucováním včetně použití fyzické síly nebo nepatřičným ovlivňováním výrazně zhoršuje nebo může výrazně zhoršit
         svobodnou volbu nebo chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu, čímž způsobí nebo může způsobit, že spotřebitel
         učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.“

      12      Článek 9 směrnice, nazvaný „Použití obtěžování, donucování a nepatřičného ovlivňování“, zní takto:

      „Při určení, zda obchodní praktika používá obtěžování, donucování včetně použití fyzické síly nebo nepatřičné ovlivňování,
         se bere v úvahu:

      a)      její načasování, místo, povaha nebo doba trvání;
      b)      použití výhrůžného nebo urážlivého jazyka nebo chování;
      c)      vědomé využití obchodníkem jakéhokoli konkrétního neštěstí nebo takových závažných okolností, které vedou ke zhoršení úsudku
         spotřebitele, k ovlivnění rozhodnutí spotřebitele ve vztahu k produktu;

      d)      veškeré obtížné nebo neúměrné mimosmluvní překážky uložené obchodníkem v případě, že spotřebitel chce uplatnit svá smluvní
         práva, včetně práv na vypovězení smlouvy nebo na přechod na jiný produkt nebo k jinému obchodníkovi;

      e)      výhrůžka právně nepřípustným jednáním.“
      13      Nakonec podle článku 19 směrnice:

      „Členské státy přijmou a zveřejní právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 12. 6. 2007.
         [...]

      Budou tyto předpisy používat ode dne 12. 12. 2007. [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
      14      Článek 54 zákona ze dne 14. července 1991 o obchodních praktikách a o informování a ochraně spotřebitele (Moniteur belge ze dne 29. srpna 1991, dále jen „zákon z roku 1991“) zní takto:

      „Ve smyslu tohoto článku se jedná o vázanou nabídku, pokud je úplatné nebo bezplatné nabytí zboží či přijetí služeb, jiných
         výhod nebo poukázek opravňujících k jejich nabytí, vázáno na koupi jiného, byť totožného zboží nebo služby.

      Kromě níže uvedených výjimek nesmějí prodejci činit spotřebitelům vázané nabídky. Zakázány jsou rovněž vázané nabídky, které
         spotřebitelům činí více prodejců jednajících se stejným úmyslem.“

      15      Články 55 až 57 zákona z roku 1991 stanoví z tohoto zákazu několik výjimek.

      16      Článek 55 zákona z roku 1991 stanoví následující:

      „Za globální cenu lze učinit vázanou nabídku
      1.      zboží nebo služeb tvořících jeden celek;
      Král může na návrh příslušných ministrů a ministra financí označit služby nabízené ve finančním odvětví, které představují
         jeden celek;

      2.      totožné zboží nebo služby, za předpokladu, že:
      a)      každé zboží a veškeré služby mohou být ve stejné provozovně nabyty za obvyklou cenu odděleně;
      b)      kupující je srozumitelně informován o této možnosti a o jednotkové ceně každého zboží a každé služby;
      c)      případná sleva poskytnutá kupujícímu na soubor zboží nebo služeb činí nejvýše jednu třetinu součtu jednotkových cen.“
      17      Podle článku 56 zákona z roku 1991:

      „Následující zboží a služby lze zdarma nabízet společně s hlavním zbožím, respektive službou:
      1.      příslušenství hlavního zboží, které výrobce zboží tomuto zboží zvlášť přizpůsobil a které je dodáváno společně s tímto zbožím
         za účelem rozšíření, zjednodušení jeho využití;

      2.      obaly nebo pouzdra použité za účelem ochrany a úpravy zboží, přičemž se zohlední druh a cena tohoto zboží;
      3.      drobné zboží a služby obvyklé v obchodním styku, jakož i dodávka, montáž, kontrola a údržba prodávaného zboží;
      4.      vzorky ze sortimentu výrobce nebo dodavatele hlavního zboží, pokud jsou nabízeny v množství či mírách nezbytně nutných pro
         posouzení vlastností zboží;

      5.      barvotisky, nálepky a obrazy nepatrné obchodní hodnoty;
      6.      poukázky opravňující k účasti na povolených loteriích;
      7.      předměty s nesmývatelnými a jasně viditelnými reklamními nápisy, které jsou jako takové neprodejné, pod podmínkou, že nákupní
         cena zaplacená prodávajícím činí nejvýše 5 % prodejní ceny hlavního zboží či služby, s nímž jsou distribuovány.“

      18      Nakonec článek 57 zákona z roku 1991 stanoví:

      „Následující zboží a služby zdarma lze rovněž nabízet společně s hlavním zbožím, respektive službou:
      1.      poukázky opravňující k nabytí totožného výrobku nebo služby, pokud sleva vyplývající z tohoto nabytí nepřekročí procentní
         podíl stanovený v čl. 55 odst. 2;

      2.      poukázky opravňující k nabytí jedné z výhod stanovených v čl. 56 odst. 5 a 6;
      3.      poukázky zakládající právo výlučně k navrácení v penězích pod podmínkou:
      a)      že uvádějí hodnotu v penězích, kterou představují;
      b)      že v prodejnách výrobků nebo v provozovnách služeb bude jasně uvedena sazba nebo výše nabídnutého navrácení, stejně jako výrobky
         nebo služby, jejichž nabytí zakládá právo k získání těchto poukázek;

      4.      poukázky spočívající v dokumentech zakládajících po nabytí určitého počtu výrobků nebo služeb právo na bezplatnou nabídku
         nebo nižší cenu při nabytí výrobku nebo podobné služby, pokud je tato výhoda poskytována stejným prodejcem a nepřesahuje třetinu
         ceny výrobků nebo služeb dříve nabytých.

      Poukázky musí uvádět případně skončení doby platnosti, jakož i podmínky nabídky.
      Pokud prodejce ukončí svou nabídku, má spotřebitel právo na nabídnuté zvýhodnění v poměru k dříve provedeným nákupům.“
      19      Dne 5. června 2007 přijalo Belgické království zákon, kterým se mění zákon ze dne 14. července 1991 o obchodních praktikách
         a o informování a ochraně spotřebitele (Moniteur belge ze dne 21. června 2007, s. 34272, dále jen „zákon ze dne 5. června 2007“), který podle svého článku 1 provádí ustanovení
         směrnice.

       Spory v původním řízení a předběžné otázky
       Věc C‑261/07
      20      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ode dne 15. ledna 2007 nabízí společnost Total Belgium, pobočka společnosti Total,
         která se zabývá zejména distribucí pohonných hmot na čerpacích stanicích, spotřebitelům, kteří jsou vlastníky karty Total
         Club, asistenční služby v délce trvání tří týdnů za každé načerpání alespoň 25 litrů pro motorové vozidlo nebo 10 litrů pro
         moped.

      21      Dne 5. února 2007 podala společnost VTB, která působí v oblasti poskytování asistenční služby při poruchách vozidel, u rechtbank
         van koophandel te Antwerpen žalobu proti společnosti Total Belgium, kterou se domáhá zdržení se této obchodní praktiky s odůvodněním,
         že tato praktika představuje vázanou nabídku zakázanou článkem 54 zákona z roku 1991.

      22      Za těchto podmínek se rechtbank van koophandel te Antwerpen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Brání směrnice [...] takovému vnitrostátnímu ustanovení, jakým je článek 54 zákona [z roku 1991], který s výhradou případů,
         které jsou v něm taxativně uvedeny, zakazuje jakoukoliv vázanou nabídku prodávajícího spotřebiteli, včetně nabídky, při které
         je zboží, které spotřebitel musí koupit, spojeno s bezplatnou službou, jejíž odběr je vázán na koupi zboží, a to bez ohledu
         na okolnosti případu, zejména bez ohledu na vliv, který může mít konkrétní nabídka na průměrného spotřebitele, a bez ohledu
         na to, zda je na tuto nabídku třeba za konkrétních okolností nahlížet tak, že je v rozporu s povinností náležité profesionální
         péče nebo poctivými obchodními zvyklostmi?“

       Věc C‑299/07
      23      Předmětem původního řízení je žaloba společnosti Galatea, která provozuje obchod s prádlem v Schoten (Belgie), proti společnosti
         Sanoma, dceřiné společnosti finské skupiny Sanoma vydávající dámské časopisy a rovněž týdeník Flair.

      24      Vydání Flair ze dne 13. března 2007 obsahovalo přílohu včetně poukázky, zakládající v období od 13. března do 15. května 2007 nárok na
         slevy ve výši od 15 % do 25 % na výrobky prodávané v některých obchodech s prádlem ve vlámském regionu.

      25      Dne 22. března 2007 podala společnost Galatea u rechtbank van koophandel te Antwerpen žalobu, kterou se domáhá zdržení se
         dotčené praktiky s odůvodněním, že společnost Sanoma porušuje zejména článek 54 zákona z roku 1991.

      26      Za těchto podmínek se rechtbank van koophandel te Antwerpen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Brání článek 49 ES upravující volný pohyb služeb, jakož i směrnice [...] takovému vnitrostátnímu ustanovení, jakým je článek
         54 zákona [z roku 1991], který s výhradou případů, které jsou v tomto zákoně taxativně uvedeny, zakazuje jakoukoliv vázanou
         nabídku prodávajícího spotřebiteli, při které je úplatné nebo bezplatné nabytí zboží či přijetí služeb, jiných výhod nebo
         poukázek opravňujících k jejich nabytí vázáno na koupi jiného, byť i totožného zboží nebo služby, a to bez ohledu na okolnosti
         konkrétního případu, zejména bez ohledu na vliv, který konkrétní nabídka může mít na průměrného spotřebitele, a bez ohledu
         na to, zda je na tuto nabídku třeba za konkrétních okolností nahlížet tak, že je v rozporu s povinností náležité profesionální
         péče nebo poctivými obchodními zvyklostmi?“

      27      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 29. srpna 2007 byly věci C‑261/07 a C‑299/07 spojeny pro účely písemné a ústní části
         řízení, jakož i pro účely rozsudku.

       K předběžným otázkám
      28      Podstatou otázek předkládajícího soudu je, zda směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní
         úpravě, jako je článek 54 zákona z roku 1991, který až na určité výjimky a aniž by zohlednil konkrétní okolnosti projednávané
         věci, stanoví obecnou zásadu zákazu vázaných nabídek prodávajícího spotřebiteli.

       K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci C‑261/07
      29      Společnost VTB zpochybňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, neboť se týká výkladu směrnice, jejíž lhůta
         pro provedení stanovená na 12. prosince 2007 ke dni, ke kterému bylo předkládací rozhodnutí vydáno, a to 24. května 2007,
         ještě neuplynula.

      30      Ze stejných důvodů a aniž by výslovně vznesly námitku nepřípustnosti, mají španělská a belgická vláda za to, že směrnici na
         spor v původním řízení nelze uplatnit. Španělská vláda zejména uvádí, že soud se nemůže odchýlit od vnitrostátní právní úpravy
         z důvodu porušení směrnice, dokud neuplynula lhůta pro provedení této směrnice.

      31      Tyto argumenty nicméně nelze přijmout.

      32      V tomto ohledu je třeba připomenout ustálenou judikaturu, podle níž v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními
         soudy stanovené článkem 234 ES je věcí pouze vnitrostátních soudů, kterým byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost za
         soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné
         otázce pro vydání jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené
         otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 13. března
         2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 38; ze dne 22. května 2003, Korhonen a další, C‑18/01, Recueil, s. I‑5321,
         bod 19, jakož i ze dne 19. dubna 2007, Asemfo, C‑295/05, Sb. rozh. s. I‑2999, bod 30).

      33      Z toho plyne, že domněnka relevance, která se váže k předběžným otázkám položeným vnitrostátními soudy, může být vyvrácena
         jen ve výjimečných případech, zejména pokud je zjevné, že žádaný výklad ustanovení práva Společenství, jichž se tyto otázky
         týkají, nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení (viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman,
         C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 61, jakož i ze dne 1. dubna 2008, Gouvernement de la Communauté française et gouvernement
         wallon, C‑212/06, Sb. rozh. s. I‑1683, bod 29).

      34      V projednávané věci je nutno konstatovat, že není zjevné, že je projednávaná předběžná otázka irelevantní ve vztahu k rozhodnutí,
         které má vydat předkládající soud.

      35      Z judikatury totiž jednak vyplývá, že za patřící do působnosti směrnice mohou být považovány nejen vnitrostátní předpisy,
         jejichž výslovným účelem je provedení této směrnice, ale rovněž od data vstupu v platnost uvedené směrnice vnitrostátní předpisy
         existující před tímto datem, které mohou zajistit dosažení souladu vnitrostátního práva s touto směrnicí (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 7. září 2006, Cordero Alonso, C‑81/05, Sb. rozh. s. I‑7569, bod 29).

      36      I když je pravda, že ve věci v původním řízení byl zákon ze dne 5. června 2007, kterým se mění zákon z roku 1991 a který formálně
         směřuje k provedení směrnice, přijat až poté, co nastaly skutečnosti v původním řízení a po přijetí předkládacího rozhodnutí,
         nic to nemění na tom, že jak vyplývá z tohoto rozhodnutí a jak na jednání připustila belgická vláda, sporná ustanovení obsažená
         v článcích 54 až 57 zákona z roku 1991, a sice ustanovení zavádějící zásadu obecného zákazu vázaných nabídek a stanovující
         určité výjimky z této zásady, nebyla zákonem ze dne 5. června 2007 ani zrušena, ani pozměněna.

      37      Jinými slovy, jak v době skutkových okolností věci v původním řízení, tak v okamžiku přijetí předkládacího rozhodnutí měly
         vnitrostátní orgány za to, že tato ustanovení existující před tímto datem mohla od vstupu této směrnice v platnost dne 12.
         června 2005 zajistit provedení směrnice, a že tudíž mohla spadat do její působnosti.

      38      Dále v každém případě z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v době běhu lhůty k provedení směrnice se členské státy, které
         jsou jejími příjemci, musejí zdržet přijímání předpisů, které by mohly vážně ohrozit výsledek stanovený touto směrnicí (rozsudky
         ze dne 18. prosince 1997, Inter-Environnement Wallonie, C‑129/96, Recueil, s. I‑7411, bod 45; ze dne 8. května 2003, ATRAL,
         C‑14/02, Recueil, s. I‑4431, bod 58, a ze dne 22. listopadu 2005, Mangold, C‑144/04, Sb. rozh. s. I‑9981, bod 67).

      39      Soudní dvůr měl v tomto ohledu příležitost upřesnit, že taková povinnost platí pro všechny orgány dotčených členských států,
         včetně vnitrostátních soudů. Od data, k němuž směrnice vstoupila v platnost, se soudy členského státu tudíž musejí zdržet
         v co největším možném rozsahu výkladu vnitrostátního práva, který by mohl vážně ohrozit dosažení cíle sledovaného touto směrnicí
         po uplynutí lhůty pro její provedení (viz zvláště rozsudek ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, Sb. rozh.
         s. I‑6057, body 122 a 123).

      40      Vzhledem k tomu, že směrnice již v době skutkových okolností věci v původním řízení vstoupila v platnost, výklad požadovaný
         rechtbank van koophandel te Antwerpen, který se týká ústředních ustanovení směrnice, musí být považován za užitečný pro předkládající
         soud k tomu, aby mohl rozhodnout ve věci, která mu byla předložena, a zároveň vyhovět uvedené povinnosti zdržet se jednání.

      41      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba mít za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná předkládajícím soudem
         ve věci C‑261/07 je přípustná.

       K věci samé
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      42      Total Belgium, Sanoma, portugalská vláda a Komise Evropských společenství zastávají názor, že směrnice brání zákazu vázaných
         nabídek, jak jej stanoví článek 54 zákona z roku 1991.

      43      Total Belgium, Sanoma a Komise v tomto ohledu uvádějí, že vázané nabídky spadají pod pojem „obchodní praktiky“ ve smyslu směrnice.
         Vzhledem k tomu, že tato směrnice provádí plnou harmonizaci v oblasti nekalých obchodních praktik, mohou být podle čl. 5 odst. 5
         směrnice členskými státy „za všech okolností“ zakázány pouze a jedině takové praktiky, které jsou uvedeny v příloze I směrnice.
         Jelikož vázané nabídky v této příloze uvedeny nejsou, nemohou být tudíž jako takové zakázány, ale mohou být zakázány pouze
         tehdy, jestliže vnitrostátní soud vzhledem ke konkrétním okolnostem případu konstatoval, že jsou podmínky stanovené článkem
         5 směrnice splněny. V důsledku toho, jak tvrdí rovněž portugalská vláda, je zákaz zásady vázaných nabídek, jak je stanoven
         v článku 54 zákona z roku 1991, v rozporu se směrnicí.

      44      Společnost VTB, jakož i belgická a francouzská vláda naopak uvádějí, že vázané nabídky nespadají pod pojem „obchodní praktiky“
         ve smyslu směrnice, a tudíž ani do její působnosti.

      45      Belgická vláda v tomto ohledu upřesňuje, že vázané nabídky byly předmětem návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o podpoře
         prodeje na vnitřním trhu (Úř. věst. 2002, C 75, s. 11), který jasně odlišoval právní zacházení s těmito nabídkami od zacházení
         s obchodními praktikami uvedenými ve směrnici. Jelikož byl však tento návrh stažen teprve v roce 2006, vycházely belgické
         orgány z toho, že společné nabídky nepředstavují „obchodní praktiky“. V důsledku toho nevycházel belgický zákonodárce při
         provádění směrnice z toho, že je článek 54 belgického zákona třeba změnit ani že je nutno jej vykládat ve světle článku 5
         směrnice.

      46      Francouzská vláda zvláště dodává, že i když směrnice členským státům ukládá, aby zakázaly nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům,
         těmto státům to nicméně nebrání, aby pro účely zlepšení ochrany spotřebitelů zakázaly další praktiky, jako jsou vázané nabídky,
         a to bez ohledu na jejich nekalou povahu ve smyslu směrnice.

      47      Nakonec podle společnosti VTB článek 5 směrnice v každém případě nevylučuje, aby členské státy jako nekalé kvalifikovaly jiné
         obchodní praktiky, než jsou praktiky zmíněné v příloze I této směrnice.

       Odpověď Soudního dvora
      48      Aby mohly být projednávané předběžné otázky zodpovězeny, je nezbytné úvodem určit, zda vázané nabídky, které jsou předmětem
         sporného zákazu, představují obchodní praktiky ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice, a podléhají tudíž pravidlům stanoveným touto
         směrnicí.

      49      V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 2 písm. d) směrnice definuje pojem „obchodní praktiky“ pomocí obzvláště široké formulace
         jako „jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka
         přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli“.

      50      Jak přitom uvedla generální advokátka v bodech 69 a 70 svého stanoviska, představují vázané nabídky komerční jednání, které
         je jednoznačně součástí obchodní strategie obchodníka a přímo směřuje k propagaci nebo prodeji. Z toho vyplývá, že vázané
         nabídky představují obchodní praktiky ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice, a v důsledku toho spadají do působnosti této směrnice.

      51      Po tomto určení je třeba nejdříve připomenout, že cílem směrnice je podle jejího pátého a šestého bodu odůvodnění, jakož i jejího
         článku 1 zavést jednotná pravidla týkající se nekalých obchodních praktik vůči spotřebitelům s cílem přispět k řádnému fungování
         vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele.

      52      Směrnice tak provádí plnou harmonizaci uvedených pravidel na úrovni Společenství. Jak výslovně stanoví článek 4 směrnice a na
         rozdíl od toho, co tvrdí společnost VTB a francouzská vláda, tudíž členské státy nemohou přijmout více omezující opatření,
         než jaká jsou stanovená směrnicí, a to ani s cílem dosáhnout vyšší úrovně ochrany spotřebitele.

      53      Dále je třeba uvést, že článek 5 směrnice stanoví zákaz nekalých obchodních praktik a uvádí kritéria umožňující určit takový
         nekalý charakter.

      54      Podle odstavce 2 tohoto ustanovení je obchodní praktika nekalá, pokud je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče
         a zhoršuje nebo může výrazně zhoršit ekonomické chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu.

      55      Krom toho čl. 5 odst. 4 směrnice vymezuje dvě přesné kategorie nekalých praktik, a sice „klamavé praktiky“, odpovídající kritériím
         specifikovaným v článcích 6 a 7, a „agresivní praktiky“,  odpovídající kritériím specifikovaným v článcích  8 a 9 směrnice.
         Takové praktiky jsou na základě těchto ustanovení zakázány, pokud s ohledem na jejich charakteristické rysy a věcné souvislosti
         vedou nebo mohou vést k tomu, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.

      56      Směrnice rovněž ve své příloze I stanoví taxativní výčet obchodních praktik, které jsou na základě čl. 5 odst. 5 směrnice
         považovány za nekalé „za všech okolností“. V důsledku toho, jak výslovně upřesňuje sedmnáctý bod odůvodnění, lze pouze tyto
         obchodní praktiky pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9.

      57      Nakonec je nutno uvést, že vázané nabídky nejsou uvedeny mezi praktikami vyjmenovanými v uvedené příloze I.

      58      Otázky předložené překládajícím soudem je tedy třeba posoudit ve světle obsahu a obecné systematiky ustanovení směrnice, která
         jsou připomenuta v předchozích bodech.

      59      V tomto ohledu je přitom nutno konstatovat, že taková vnitrostátní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, tím,
         že stanovuje domněnku protiprávnosti, neodpovídá požadavkům stanoveným směrnicí.

      60      Článek 54 zákona z roku 1991 totiž nejdříve stanovuje zásadu zákazu vázaných nabídek, ačkoli takové praktiky nejsou uvedeny
         v příloze I směrnice.

      61      Jak přitom bylo připomenuto v bodě 56 tohoto rozsudku, tato příloha taxativně vyjmenovává obchodní praktiky, které jsou jako
         jediné zakázány za všech okolností, a které tudíž není třeba posuzovat v jednotlivých případech.

      62      Směrnice tak brání režimu zavedenému článkem 54 zákona z roku 1991 v rozsahu, v němž tento článek obecným a preventivním způsobem
         a bez ohledu na jakékoli ověření jejich nekalé povahy s ohledem na kritéria stanovená v článcích 5 až 9 směrnice zakazuje
         vázané nabídky.

      63      Dále tímto způsobem pravidlo takového typu, jako je pravidlo dotčené v projednávané věci, naráží na obsah článku 4 směrnice,
         který členským státům výslovně zakazuje zachovávat nebo přijímat více omezující vnitrostátní opatření, i když taková opatření
         směřují k dosažení vyšší ochrany spotřebitele.

      64      Nakonec je třeba dodat, že takový výklad nemůže být zpochybněn skutečností, že zákon z roku 1991 ve svých článcích 55 až 57
         stanoví některé výjimky z uvedeného zákazu vázaných nabídek.

      65      I když totiž mohou tyto výjimky omezit dosah zákazu vázaných nabídek, nic to nemění na tom, že z důvodu jejich omezené a předem
         vymezené povahy nemohou nahradit analýzu „nekalé“ povahy obchodní praktiky ve světle kritérií uvedených v článcích 5 až 9
         směrnice, která musí být nutně provedena s ohledem na věcné souvislosti každé věci, jelikož se jedná, jako ve věcech v původním
         řízení, o praktiku neuvedenou v příloze I této směrnice.

      66      Toto konstatování je ostatně potvrzeno samotným obsahem některých dotčených výjimek. Článek 55 zákona z roku 1991 tak například
         povoluje vázané nabídky za globální cenu, pouze pokud se týkají výrobků nebo služeb, které buď tvoří jeden celek, nebo jsou
         totožné. Jak přitom správně uvádí Komise ve své odpovědi na písemnou otázku položenou Soudním dvorem, nelze vyloučit že vázaná
         nabídka různých výrobků nebo služeb, které ani nepředstavují jeden celek, ani nejsou totožné, zejména při správném informování
         spotřebitele splňuje podmínky loajality stanovené směrnicí.

      67      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že směrnice brání zákazu takových vázaných nabídek, jako je zákaz stanovený zákonem
         z roku 1991. Není tudíž nezbytné klást si otázku ohledně případného porušení článku 49 ES, uplatněného v předběžné otázce
         položené v rámci věci C‑299/07.

      68      Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na položené otázky odpovědět tak, že směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že
         brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je vnitrostátní úprava dotčená ve věcech v původním řízení, která až na určité
         výjimky a aniž by zohlednila konkrétní okolnosti projednávané věci, zakazuje jakoukoli vázanou nabídku učiněnou prodávajícím
         spotřebiteli.

       K nákladům řízení
      69      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům
            na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení
            Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“) musí být vykládána v tom smyslu,
            že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je vnitrostátní úprava dotčená ve věcech v původním řízení, která až na určité
            výjimky a aniž by zohlednila konkrétní okolnosti projednávané věci, zakazuje jakoukoli vázanou nabídku učiněnou prodávajícím
            spotřebiteli.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. července 1982. # Felicitas Rickmers-Linie KG & Co. proti Finanzamt für Verkehrsteuern, Hambourg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo. # Věc 270/81.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. února 1973. # I. Schroeder KG proti Spolkové republice Německo. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Věc 40-72.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. srpna 1995. # Komise Evropských společenství proti Irsku. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-240/94.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. května 1997. # Finanzamt Bergisch Gladbach proti Werneru Skripalle. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Daňové předpisy - Šestá směrnice o DPH. # Věc C-63/96.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 22. února 2006. # Holger Standertskjöld-Nordenstam (T-437/04) a Jean-Claude Heyraud (T-441/04) proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Spojené věci T-437/04 a T-441/04.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 30. června 2005. # Mathias Längst. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Stuttgart - Německo. # Směrnice 69/335/EHS - Nepřímé daně z kapitálových vkladů - Náklady notáře - Státní notář - Paušální část poplatků odváděná státu. # Věc C-165/03.

text:
      Věc C-165/03
      Mathias Längst
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Stuttgart)
      „Směrnice 69/335/EHS – Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Náklady notáře – Státní notář – Paušální část poplatků odváděná státu“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 18. ledna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 30. června 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Předběžné otázky – Předložení sporu Soudnímu dvoru – Vnitrostátní soud ve smyslu článku 234 ES – Pojem – Německý soud, u kterého
            bylo zahájeno řízení státním notářem na příkaz jeho nadřízeného – Zahrnutí
      (Článek 234 ES)
      2.     Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Obecné či hypotetické otázky – Ověření vlastní pravomoci Soudním dvorem
            – Hypotetický právní rámec – Zamýšlená, ale dosud neprovedená změna právních předpisů
      (Článek 234 ES)
      3.     Daňová ustanovení – Sbližování právních předpisů – Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Daň ve smyslu směrnice Rady 69/335
            – Pojem – Poplatky vybírané státním notářem při příležitosti operace spadající pod směrnici, které jsou odváděny do státního
            rozpočtu – Zahrnutí – Notáři, kteří nejsou výlučně státní a kteří sami vybírají poplatky – Nerelevantní okolnosti
      (Směrnice Rady 69/335)
      1.     Z článku 234 ES vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou oprávněny obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, pokud před nimi probíhá
         spor a pokud rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím, jež má charakter soudního rozhodnutí.

      To je případ vnitrostátního soudu, u nějž probíhá řízení zahájené státním notářem na příkaz jeho nadřízeného na základě spolkového
         zákona o zpoplatnění úkonů, jehož předmětem jsou poplatky vybírané za notářské ověření, jestliže jsou v rámci tohoto řízení
         všechny zúčastněné strany vyslechnuty, účelem rozhodnutí, jež má být přijato, je vyřešit spor a nadto je toto rozhodnutí namítatelné
         jak vůči výběrčím poplatků, které byly předmětem vyúčtování, tak vůči plátcům poplatků a zakládá překážku věci rozsouzené
         vůči všem zúčastněným stranám, pokud žádná z nich nepodá opravný prostředek.

      (viz body 25–26)
      2.     Řízení zavedené článkem 234 ES je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, prostřednictvím něhož poskytuje
         Soudní dvůr vnitrostátním soudům výklad práva Společenství, který je pro ně nezbytný k vyřešení sporu, jenž tyto soudy mají
         rozhodnout. V rámci této spolupráce je věcí pouze vnitrostátního soudu, který rozhoduje spor a který musí nést odpovědnost
         za přijaté soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce
         pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají
         výkladu práva Společenství, Soudní dvůr je v zásadě povinen rozhodnout.

      Nicméně za výjimečných okolností přísluší Soudnímu dvoru za účelem ověření jeho vlastní pravomoci, aby přezkoumal podmínky,
         za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil. Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné
         pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním
         řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky
         nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny. Duch spolupráce, jímž má být veden průběh řízení o předběžné
         otázce, totiž znamená, že vnitrostátní soud bere ohled na funkci svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti
         v členských státech, a nikoliv poskytovat poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám.

      V tomto smyslu je hypotetická předběžná otázka, jejímž cílem je zjistit, zda vnitrostátní právní rámec vyznačující se zamýšlenou,
         ale dosud nepřijatou změnou dotčené vnitrostátní právní úpravy, je slučitelný s právní úpravou Společenství.

      (viz body 30–34)
      3.     Směrnice 69/335/EHS o nepřímých daních z kapitálových vkladů musí být vykládána v tom smyslu, že poplatky vybírané státním
         notářem za vyhotovení notářského zápisu osvědčujícího operaci spadající pod tuto směrnici představují daň ve smyslu této směrnice,
         pokud podle použitelné vnitrostátní právní úpravy jsou státní notáři povinni odvádět část uvedených poplatků veřejnému orgánu,
         který tyto příjmy používá k financování jemu příslušejících úkolů, dokonce i když notáři oprávněnými vykonávat činnost nejsou
         výlučně státní notáři a notáři sami vybírají dotčené poplatky.

      (viz bod 45 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      30. června 2005(*)

      „Směrnice 69/335/EHS – Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Náklady notáře – Státní notář – Paušální část poplatků odváděná státu“
      Ve věci C‑165/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Landgericht Stuttgart
         (Německo) ze dne 7. dubna 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 10. dubna 2003, v řízení

      Mathias Längst,
      za přítomnosti:
      SABU Schuh & Marketing GmbH,
      Präsident des Landgerichts Stuttgart,
      Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart,
      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, R. Schintgen (zpravodaj) a J. Makarczyk, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-F. Contet, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. listopadu 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za M. Längsta jím samým,
      –       za Präsident des Landgerichts Stuttgart K. Ehmannem, jako zmocněncem,
      –       za Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart G. Firnauem, Bezirksrevisor,
      –       za německou vládu W.-D. Plessingem, jako zmocněncem,
      –       za španělskou vládu E. Braquehaisem Conesou, jako zmocněncem,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a K. Grossem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. ledna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 69/335/EHS ze dne 17. července 1969 o nepřímých daních
         z kapitálových vkladů (Úř. věst. L 249, s. 25; Zvl. vyd. 09/01, s. 11), ve znění směrnice Rady 85/303/EHS ze dne 10. června
         1985 (Úř. věst. L 156, s. 23; Zvl. vyd. 09/01, s. 09/01, s. 122, dále jen „směrnice 69/335“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci stížnosti podané M. Längstem, státním notářem v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, na základě
         příkazu, který vydal Präsident des Landgerichts Stuttgart, jeho nadřízený orgán, proti jím vyhotovenému vyúčtování nákladů.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Cílem směrnice 69/335 je, jak vyplývá z prvního bodu jejího odůvodnění, podpora volného pohybu kapitálu, považovaného za jednu
         ze základních podmínek vytvoření hospodářské unie, jejíž vlastnosti jsou obdobné vlastnostem vnitřního trhu.

      4       Podle šestého bodu odůvodnění uvedené směrnice dosažení takového cíle předpokládá, co se týče zdanění kapitálových vkladů,
         zrušení nepřímých daní, které byly až do té doby v platnosti v členských státech, a místo nich použití daně, která je v rámci
         společného trhu uložena pouze jednou a jejíž výše je shodná ve všech členských státech.

      5       Podle čl. 4 odst. 1 téže směrnice:
      „Předmětem daně z kapitálu jsou tyto operace:
      a)      založení kapitálové společnosti;
      b)      přeměna společnosti, sdružení nebo právnické osoby, která není kapitálovou společností, na kapitálovou společnost;
      c)      zvýšení základního kapitálu kapitálové společnosti vkladem majetku jakéhokoli druhu;
      d)      zvýšení obchodního majetku kapitálové společnosti vkladem majetku jakéhokoli druhu, jehož protihodnotou není poskytnutí podílu
         na základním kapitálu nebo aktivech společnosti, ale práva obdobná právům společníků [...]

      [...]“
      6       Článek 4 odst. 1 písm. e) až h) směrnice 69/335 stanoví, že přenesení sídla skutečného vedení nebo statutárního sídla kapitálové
         společnosti ze třetí země do členského státu nebo z jednoho členského státu do jiného je rovněž předmětem daně z kapitálu.

      7       Článek 4 odst. 2 uvedené směrnice vyjmenovává různé operace, které mohou být předmětem daně z kapitálu.
      8       Táž směrnice stanoví rovněž zrušení jiných nepřímých daní s vlastnostmi stejnými, jako jsou vlastnosti daně z kapitálu nebo
         kolkovného z cenných papírů, jejichž ponechání může ohrozit cíle sledované uvedenou směrnicí, jak je uvedeno v posledním bodě
         odůvodnění této směrnice. Tyto daně, jejichž vybírání je zakázáno, jsou vyjmenovány zejména v článku 10 směrnice 69/335, podle
         nějž:

      „Vedle daně z kapitálu neukládají členské státy společnostem, sdružením nebo právnickým osobám [založeným za účelem zisku]
         žádné jiné daně nebo poplatky:

      a)      z operací uvedených v článku 4;
      b)      z vkladů, půjček a služeb, které jsou součástí operací uvedených v článku 4;
      c)      z registrace nebo jakékoli jiné formality požadované od společnosti, sdružení nebo právnické osoby založené za účelem zisku
         na základě její právní formy.“

      9       Článek 11 směrnice 69/335 stanoví:
      „Členské státy neuloží žádnou daň jakékoli formy na:
      a)      vytvoření, vydání, přijetí akcií na burzu nebo uvedení do oběhu akcií, podílů na společnosti nebo jiných obdobných cenných
         papírů anebo osvědčení nahrazujících tyto cenné papíry, jakož i obchodování s nimi, bez ohledu na osobu emitenta;

      b)      půjčky, včetně úroků, uskutečněné formou vydání dluhopisů nebo jiných obchodovatelných cenných papírů, bez ohledu na osobu
         emitenta, a na formality s tím spojené, jakož i na vytvoření, vydání, přijetí na burzu nebo uvedení do oběhu těchto dluhopisů
         nebo obchodovatelných cenných papírů anebo obchodování s nimi.“

      10     Článek 12 odst. 1 uvedené směrnice zní následovně:
      „Odchylně od článků 10 a 11 mohou členské státy ukládat:
      a)      daně z převodů cenných papírů, paušální či nikoli;
      [...]
      e)      poplatky uhrazovacího charakteru;
      [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
      11     Podle článku 2 a násl., jakož i čl. 53 odst. 2 zákona o společnostech s ručením omezeným (Gesetz betreffend die Gesellschaften
         mit beschränkter Haftung) ze dne 20. dubna 1892 (RGBl. 477), ve znění použitelném na věc v původním řízení, musí být rozhodnutí
         společníků „Gesellschaft mit beschränkter Haftung“ (GmbH) o změně společenské smlouvy notářsky ověřeno.

      12     Z článku 116 spolkového notářského řádu (Bundesnotarordnung), ze dne 24. února 1961 (BGBl. 1961 I, s. 98), ve znění použitelném
         na věc v původním řízení (dále jen „BnotO“), ve spojení s čl. 3 odst. 2 zákona spolkové země o nesporném soudnictví (Landesgesetz
         über die freiwillige Gerichtsbarkeit), ze dne 12. února 1975 (GBl. s. 116), rovněž ve znění použitelném na věc v původním
         řízení, vyplývá, že v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart se lze za účelem ověření úkonu obrátit nejen na státní notáře, ale
         také na soukromé notáře.

      13     Výše poplatků, jež mohou být notáři vybírány, je stanovena spolkovým zákonem o zpoplatnění úkonů [Gesetz über die Kosten in
         Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Kostenordnung)], ze dne 26. července 1957 (BGBl. 1957 I, s. 960), ve znění
         použitelném na věc v původním řízení (dále jen „KostO“). Uvedené částky se použijí jednotně na celém německém území a jsou
         platné pro státní notáře i pro soukromé notáře.

      14     Státní notáři vykonávající činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart pobírají pevný plat, určený podle stejných kritérií
         jako u ostatních úředníků spolkové země, k němuž se připočítává proměnlivá částka odpovídající části poplatků, jež vyberou.
         Nicméně na rozdíl od státních notářů vykonávajících činnost v obvodu Oberlandesgericht Karlsruhe sami vybírají poplatky, které
         jsou dlužni plátci poplatků. Musejí pouze odvést paušální část uvedených poplatků do rozpočtu spolkové země. Ta je oprávněna
         sama poplatky vybírat pouze tehdy, pokud ani na výzvu nedošlo k úhradě.

      15     Podle čl. 156 odst. 1 KostO musí být námitky proti výpočtu nákladů, včetně námitek proti povinnosti zaplatit a vyznačení doložky
         vykonatelnosti, sděleny prostřednictvím stížnosti adresované Landgericht, v jehož obvodu má notář svou kancelář. Před přijetím
         rozhodnutí musí tento Landgericht vyslechnout účastníky a nadřízený orgán notáře. Pokud plátce poplatků zpochybňuje výpočet
         nákladů provedený notářem, může notář požádat uvedený Landgericht o rozhodnutí.

      16     Článek 156 odst. 6 KostO stanoví, že orgán, jemuž je notář podřízen, mu v každém případě může nařídit, aby požádal Landgericht
         o rozhodnutí a podal proti tomuto rozhodnutí odvolání. Soudní rozhodnutí, které z toho vyplyne, může vést rovněž ke zvýšení
         vyúčtování nákladů.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      17     M. Längst jako státní notář ověřil určitá rozhodnutí týkající se společnosti SABU Schuh & Marketing GmbH (dále jen „SABU“).
         Příslušné náklady a poplatky byly předmětem vyúčtování ve výši 2 892,46 eur (dále jen „vyúčtování“).

      18     Úkony, jejichž ověření bylo požadováno, se týkaly sloučení obchodních podílů společnosti do jednoho podílu, konverze základního
         kapitálu a obchodních podílů uvedené společnosti na eura, zvýšení kapitálu společnosti z vlastních zdrojů a změny jména společnosti.

      19     Podle vyúčtování je SABU povinna zaplatit 2 493,50 eur, bez DPH, na poplatcích a nákladech dlužných za ověření úkonů. Tato
         částka zahrnuje poplatek nazvaný „za rozhodnutí“ ve výši 1 584 eur – vypočtený z celkové hodnoty 484 007 eur – za zvýšení
         kapitálu a změnu stanov. Z této částky náleží část ve výši 1 183,83 eur státu a část ve výši 400,17 eur notáři.

      20     Präsident des Landgerichts Stuttgart, domnívaje se, že usnesení ze dne 21. března 2002, Gründerzentrum (C‑264/00, Recueil,
         s. I‑3333), vztahující se na státní notáře vykonávající činnost v obvodu Oberlandesgericht Karlsruhe, se použije rovněž na
         státní notáře vykonávající činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, měl za to, že vyúčtování je, pokud jde o zvýšení
         kapitálu a změnu stanov, v rozporu se směrnicí 69/335. Vzhledem k tomu M. Längstovi nařídil na základě čl. 156 odst. 6 KostO
         obrátit se na Landgericht Stuttgart, aby rozhodl o legalitě dotčeného vyúčtování, a požádal jej o snížení uvedeného vyúčtování
         na 1 465,66 eur.

      21     M. Längst tento příkaz splnil a obrátil se na Landgericht Stuttgart. U tohoto soudu uplatnil, že vyúčtování je odůvodněné
         a že KostO, jakož i BNotO mu zakazují stanovit poplatky ve výši, kterou požaduje Präsident des Landgerichts Stuttgart. Kromě
         toho se domnívá, že výše uvedené usnesení Gründerzentrum není použitelné na poplatky vybírané státními notáři vykonávajícími
         činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart.

      22     Podle předkládajícího soudu se právní postavení státních notářů vykonávajících činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart
         liší ve dvou ohledech od právního postavení státních notářů, na něž se vztahuje výše uvedené usnesení Gründerzentrum. Jednak
         je v obvodu tohoto Oberlandesgericht možné obrátit se nejen na státní notáře, ale také na soukromé notáře, takže uvedené poplatky
         nenáleží nutně spolkové zemi. Kromě toho právní úprava, týkající se pohledávek z dotčených poplatků, je odlišná a odůvodňuje
         jiné řešení. Na rozdíl od situace v obvodu Oberlandesgericht Karlsruhe totiž v obvodu soudu ve Stuttgartu státní notář sám
         vybírá poplatky, jež mají být uhrazeny. Teprve až jsou uvedené poplatky uhrazeny, odvede notář jejich paušální část do státního
         rozpočtu. Posledně uvedený může vybírat dotčené poplatky přímo pouze výjimečně.

      23     Za těchto podmínek se Landgericht Stuttgart rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)      Musí být v právním systému, jaký platí ve württemberské části spolkové země Bádensko-Württembersko (obvod Oberlandesgericht
         Stuttgart), kde – na rozdíl od skutečností, z nichž vychází usnesení […] Gründerzentrum [výše uvedené] − mohou být činnosti
         notáře vykonávány jak úředníky, tak soukromými notáři, kteří jedni i druzí vybírají poplatky, jež mají být uhrazeny, přičemž
         ale státní notáři jsou na základě zákona spolkové země povinni odvádět paušální část těchto poplatků státu, který je jejich
         zaměstnavatelem a který tyto příjmy používá k financování svých výdajů, poplatky vybírané notářem za vyhotovení notářského
         zápisu týkajícího se operace spadající pod směrnici 69/335, v pozměněném znění, považovány za daň ve smyslu této směrnice?

      2)      V případě kladné odpovědi, přestanou být dotčené poplatky kvalifikovány jako daň ve smyslu směrnice 69/335, pokud se stát
         vzdá nároku na svou část, a v důsledku toho přestane uplatňovat právní předpis spolkové země, podle nějž mu musí být část
         poplatků odváděna?“

       K pravomoci Soudního dvora
      24     Mathias Längst a Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart vyjádřili pochybnosti, pokud jde o pravomoc Soudního dvora rozhodovat
         na základě článku 234 ES o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané v rámci řízení zahájeného na základě čl. 156 odst. 6
         KostO státním notářem na příkaz jeho nadřízeného. Podle nich řízení, v rámci něhož má předkládající soud rozhodnout, není
         kontradiktorním řízením ve smyslu judikatury Soudního dvora (rozsudek ze dne 19. října 1995, Job Centre, C‑111/94, Recueil,
         s. I‑3361, a usnesení ze dne 22. ledna 2002, Holto, C‑447/00, Recueil, s. I‑735). Landgericht Stuttgart nemá rozhodnout skutečný
         spor ve smyslu této judikatury.

      25     V tomto ohledu je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury z článku 234 ES vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou oprávněny
         obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, pokud před nimi probíhá spor a pokud rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno
         rozhodnutím, jež má charakter soudního rozhodnutí (viz zejména usnesení ze dne 18. června 1980, Borker, 138/80, Recueil, s. 1975,
         bod 4; ze dne 5. března 1986, Greis Unterweger, 318/85, Recueil, s. 955, bod 4, a výše uvedené usnesení Holto, bod 17).

      26     Z použitelných vnitrostátních právních předpisů, jakož i z upřesnění poskytnutých na žádost Soudního dvora předkládajícím
         soudem přitom vyplývá, že v rámci řízení, které se koná u posledně uvedeného soudu, byly všechny zúčastněné strany vyslechnuty
         a že účelem rozhodnutí, jež má být přijato, je vyřešit spor. Kromě toho, toto rozhodnutí je namítatelné jak vůči výběrčím
         poplatků, které byly předmětem vyúčtování, tak vůči plátcům poplatků a zakládá překážku věci rozsouzené vůči všem zúčastněným
         stranám, pokud žádná z nich nepodá opravný prostředek k Oberlandesgericht Stuttgart, přičemž tento opravný prostředek může
         být založen pouze na právní otázce a musí být povolen předkládajícím soudem.

      27     S ohledem na tyto charakteristické rysy nelze platně tvrdit, že předkládající soud ve věci v původním řízení neprojednává
         spor a že rozhodnutí, jež má vydat, nemá charakter soudního rozhodnutí.

      28     Za těchto podmínek je namístě konstatovat, že Soudní dvůr má pravomoc k tomu, aby odpověděl na otázky, které položil Landgericht
         Stuttgart ve svém předkládacím rozhodnutí ze dne 7. dubna 2003.

       K přípustnosti druhé otázky
      29     Ve vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru účastníky původního řízení, německou a španělskou vládou, jakož i Komisí Evropských
         společenství byla zpochybněna přípustnost druhé otázky z důvodu, že je hypotetická. Spolková země se dosud nevzdala vybírání
         své části dotčených poplatků, a druhá otázka se tedy týká právní situace, která dosud nenastala.

      30     V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že řízení zavedené článkem 234 ES je nástrojem spolupráce
         mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, prostřednictvím něhož poskytuje Soudní dvůr vnitrostátním soudům výklad práva
         Společenství, který je pro ně nezbytný k vyřešení sporu, jenž tyto soudy mají rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 16. července
         1992, Meilicke, C‑83/91, Recueil, s. I‑4871, bod 22, a ze dne 5. února 2004, Schneider, C‑380/01, Recueil, s. I‑1389, bod
         20).

      31     V rámci této spolupráce je věcí pouze vnitrostátního soudu, který rozhoduje spor a který musí nést odpovědnost za přijaté
         soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání
         jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu
         práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (výše uvedený rozsudek Schneider, bod 21 a uváděná judikatura).

      32     Soudní dvůr však rovněž rozhodl, že za výjimečných okolností přísluší jemu, za účelem ověření jeho vlastní pravomoci, aby
         přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil. Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním
         soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu
         sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo
         právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (výše uvedený rozsudek Schneider, bod
         22).

      33     Duch spolupráce, jímž má být veden průběh řízení o předběžné otázce, totiž znamená, že vnitrostátní soud bere ohled na funkci
         svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech, a nikoliv poskytovat poradní stanoviska
         k obecným či hypotetickým otázkám (výše uvedený rozsudek Schneider, bod 23).

      34     V projednávaném případě přitom z předkládacího rozhodnutí, jakož i z vyjádření předložených Soudnímu dvoru německou vládou
         vyplývá, že změna dotčených vnitrostátních právních předpisů, kterou by se spolková země vzdala vybírání části poplatků ukládaných
         státními notáři za ověřování úkonů spadajících pod směrnici 69/335, je sice zamýšlena, ale nebyla dosud přijata. Z toho vyplývá,
         že právní rámec, který je předmětem druhé položené otázky, je hypotetický.

      35     V důsledku toho je namístě konstatovat, že tato otázka není přípustná.
       K první otázce
      36     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda má být směrnice 69/335 vykládána v tom smyslu, že poplatky vybírané státním
         notářem za vyhotovení notářského zápisu osvědčujícího operaci spadající pod uvedenou směrnici představují daň ve smyslu této
         směrnice, pokud podle použitelné vnitrostátní právní úpravy jednak notáři oprávněnými vykonávat činnost nejsou pouze státní
         notáři a notáři sami vybírají dotčené poplatky, a jednak pokud jsou státní notáři povinni odvádět část uvedených poplatků
         veřejnému orgánu, který tyto příjmy používá k financování jemu příslušejících úkolů.

      37     Za účelem užitečné odpovědi na tuto otázku je namístě připomenout, že v bodě 34 výše uvedeného usnesení Gründerzentrum Soudní
         dvůr rozhodl, že směrnice 69/335 má být vykládána v tom smyslu, že poplatky dlužné za vyhotovení notářského zápisu osvědčujícího
         operaci spadající pod tuto směrnici, v systému vyznačujícím se tím, že notáři jsou úředníky a poplatky jsou zčásti odváděny
         veřejnému orgánu, který je používá k financování jemu příslušejících úkolů, jako je systém platný v obvodu Oberlandesgericht
         Karlsruhe, představují daň ve smyslu uvedené směrnice.

      38     Vzhledem k tomu, že systém ve věci v původním řízení je v podstatě totožný se systémem, jehož se týká výše uvedené usnesení
         Gründerzentrum, je třeba přezkoumat, zda rozdíly mezi systémem používaným v obvodu Oberlandesgericht Karlsruhe a platným systémem
         v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, o nichž se zmiňuje předkládající soud, mohou v projednávaném případě odůvodnit jinou
         odpověď na položenou otázku, než byla dána v uvedeném usnesení.

      39     Co se týče zaprvé argumentu, že poplatky dotčené ve věci v původním řízení nenáleží nutně státu, protože notáři oprávněnými
         vykonávat činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart nejsou výlučně státní notáři, ale rovněž soukromí notáři nebo advokáti
         zastávající též funkci notáře, je nutné konstatovat, že z bodu 13 výše uvedeného usnesení Gründerzentrum vyplývá, že systém,
         který byl předmětem řízení o předběžné otázce v uvedené věci, byl podobný, jelikož v obou systémech se jednak každá osoba,
         která si chce nechat vyhotovit notářský zápis o úkonu, může obrátit na kteréhokoliv notáře, státního nebo soukromého, vykonávajícího
         činnost na německém území, a jednak zápis takto vyhotovený musí být uznáván na celém tomto území.

      40     Z toho vyplývá, že první argument uvedený předkládajícím soudem nemůže odůvodnit odlišné posouzení systému dotčeného ve věci
         v původním řízení ve srovnání se systémem, který byl předmětem řízení o předběžné otázce ve výše uvedeném usnesení Gründerzentrum.

      41     Pokud se jedná zadruhé o okolnost, že státní notáři vykonávající činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, na rozdíl od
         svých kolegů vykonávajících činnost v obvodu soudu v Karlsruhe, sami vybírají dotčené poplatky, je namístě připomenout, jak
         to učinil generální advokát v bodě 40 svého stanoviska, že podle ustálené judikatury představují notářské poplatky, vybírané
         státními notáři za operaci spadající pod směrnici 69/335, daň ve smyslu této směrnice, jelikož uvedené poplatky jsou, třebaže
         pouze zčásti, odváděny veřejnému orgánu zaměstnávajícímu státní notáře a použity k financování úkolů příslušejících tomuto
         orgánu (viz zejména rozsudky ze dne 29. září 1999, Modelo, zvaný „Modelo I“, C‑56/98, Recueil, s. I‑6427, bod 23; ze dne 21.
         září 2000, Modelo, zvaný „Modelo II“, C‑19/99, Recueil, s. I‑7213, bod 23, a výše uvedené usnesení Gründerzentrum, bod 34).

      42     Z této judikatury vyplývá, že pro kvalifikaci poplatků jakožto daně ve smyslu směrnice 69/335 není tolik určující totožnost
         výběrčího poplatků nebo původního věřitele, ale totožnost jejich konečného příjemce. Ve výše uvedených věcech Modelo I, Modelo
         II a Gründerzentrum tak byly poplatky vybírány nejprve státními notáři, aby byly následně odvedeny veřejnému orgánu, který
         uvedené notáře zaměstnává. Tyto odvody a použití uvedených poplatků nebo jejich části jsou určující při kvalifikaci těchto
         poplatků s ohledem na směrnici 69/335.

      43     Je přitom nutné konstatovat, že ačkoliv je ve věci v původním řízení pravda, že státní notáři sami vybírají dotčené poplatky,
         nic to nemění na tom, že jsou povinni část uvedených poplatků odvést veřejnému orgánu, na němž jsou závislí, a že tento orgán
         tyto částky používá k financování jemu příslušejících úkolů.

      44     Z toho vyplývá, že v tomto bodě se právní předpisy, které platí v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, nijak neliší od právních
         předpisů, jež měl Soudní dvůr posoudit ve výše uvedené věci Gründerzentrum.

      45     S ohledem na tyto úvahy je třeba odpovědět na první otázku tak, že směrnice 69/335 musí být vykládána v tom smyslu, že poplatky
         vybírané státním notářem za vyhotovení notářského zápisu osvědčujícího operaci spadající pod tuto směrnici představují daň
         ve smyslu této směrnice jednak, pokud podle použitelné vnitrostátní právní úpravy notáři oprávněnými vykonávat činnost nejsou
         výlučně státní notáři a notáři sami vybírají dotčené poplatky, a jednak, pokud jsou státní notáři povinni odvádět část uvedených
         poplatků veřejnému orgánu, který tyto příjmy používá k financování jemu příslušejících úkolů.

       K nákladům řízení
      46     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
      Směrnice Rady 69/335/EHS ze dne 17. července 1969 o nepřímých daních z kapitálových vkladů, ve znění směrnice Rady 85/303/EHS
            ze dne 10. června 1985, musí být vykládána v tom smyslu, že poplatky vybírané státním notářem za vyhotovení notářského zápisu
            osvědčujícího operaci spadající pod tuto pozměněnou směrnici představují daň ve smyslu této směrnice jednak, pokud podle použitelné
            vnitrostátní právní úpravy notáři oprávněnými vykonávat činnost nejsou výlučně státní notáři a notáři sami vybírají dotčené
            poplatky, a jednak, pokud jsou státní notáři povinni odvádět část uvedených poplatků veřejnému orgánu, který tyto příjmy používá
            k financování jemu příslušejících úkolů.
      Podpisy.
      ** Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 27. září 2000. # BP Chemicals Ltd proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Žaloba na neplatnost. # Věc T-184/97.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 13. ledna 2000. # Schutzverband gegen unlauteren Wettbewerb proti TK-Heimdienst Sass GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko. # Věc C-254/98.