title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 11. září 2014.#Technische Universität Darmstadt v. Eugen Ulmer KG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2001/29/ES – Autorské právo a práva s ním související – Výjimky a omezení – Článek 5 odst. 3 písm. n) – Užití děl nebo jiných předmětů ochrany pro účely výzkumu nebo soukromého studia – Kniha zpřístupněná jednotlivcům prostřednictvím k tomu určených zařízení ve veřejně přístupné knihovně – Pojem díla, které není ,předmětem prodeje nebo licenčních podmínek [které nepodléhá prodejním nebo licenčním podmínkám]‘ – Právo knihovny digitalizovat dílo, které je součástí její sbírky, aby jej zpřístupnila uživatelům prostřednictvím k tomu určených zařízení – Zpřístupnění díla prostřednictvím k tomu určených zařízení, která umožňují jeho tisk na papír nebo jeho ukládání na USB klíč.#Věc C‑117/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      11. září 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2001/29/ES — Autorské právo a práva s ním související — Výjimky a omezení — Článek 5 odst. 3 písm. n) — Užití děl nebo jiných předmětů ochrany pro účely výzkumu nebo soukromého studia — Kniha zpřístupněná jednotlivcům prostřednictvím k tomu určených zařízení ve veřejně přístupné knihovně — Pojem díla, které není ‚předmětem prodeje nebo licenčních podmínek [které nepodléhá prodejním nebo licenčním podmínkám]‘ — Právo knihovny digitalizovat dílo, které je součástí její sbírky, aby jej zpřístupnila uživatelům prostřednictvím k tomu určených zařízení — Zpřístupnění díla prostřednictvím k tomu určených zařízení, která umožňují jeho tisk na papír nebo jeho ukládání na USB klíč“
      Ve věci C‑117/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof (Německo) ze dne 20. září 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 14. března 2013, v řízení

         Technische Universität Darmstadt

      proti

         Eugen Ulmer KG,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (zpravodajka) a K. Jürimäe, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. února 2014,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Technische Universität Darmstadt N. Rauerem a D. Ettigem, Rechtsanwälte,

               —

               za Eugen Ulmer KG U. Karpensteinem a G. Schulzem, Rechtsanwälte,

               —

               za německou vládu T. Henzem, J. Kemper a K. Petersen, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Fiorentinem a A. Collabolletta, avvocati dello Stato,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,

               —

               za finskou vládu H. Leppo, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi F. Bulstem a J. Samnadda, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. června 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Technische Universität Darmstadt (dále jen „TU Darmstadt“) a Eugen Ulmer KG (dále jen „Ulmer“), jenž se týká toho, že TU Darmstadt prostřednictvím zařízení umístěných v prostorách knihovny zpřístupnila veřejnosti knihu, která je součástí sbírky této knihovny a k jejímuž užívání má právo Ulmer.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 31, 34, 36, 40, 44, 45 a 51 odůvodnění směrnice 2001/29 zní takto:

                        „(31)

                        Mezi různými skupinami nositelů práv stejně jako mezi různými kategoriemi nositelů práv a uživatelů […] předmětů ochrany musí být zajištěna přiměřená rovnováha práv a zájmů. [...]

                  [...]

                        (34)

                        Členským státům by měla být dána možnost stanovit určité výjimky nebo omezení pro případy jako jsou vzdělávací nebo vědecké účely ve prospěch veřejných institucí, jakými jsou knihovny a archivy, pro účely aktuálního zpravodajství, pro citace, pro užití zdravotně postiženými osobami, pro účely veřejné bezpečnosti a užití ve správních a soudních řízeních.

                  [...]

                        (36)

                        Členské státy mohou stanovit spravedlivou odměnu pro nositele práva rovněž při uplatňování volitelných ustanovení o výjimkách nebo omezeních, která nevyžadují takovou náhradu.

                  [...]

                        (40)

                        Členské státy mohou stanovit výjimku nebo omezení ve prospěch určitých neziskových organizací, jako jsou veřejně přístupné knihovny a podobné instituce a také archivy. Tato výjimka nebo omezení by však měly být omezeny na určité zvláštní případy, na které se vztahuje právo na rozmnožování. […] Je proto třeba podporovat zvláštní smlouvy nebo licence, které bez vytváření nerovnováhy upřednostňují takové organizace a účely, kterým slouží.

                  [...]

                        (44)

                        Uplatňování výjimek a omezení stanovených v této směrnici by mělo být činěno v souladu s mezinárodními závazky. Takové výjimky a omezení nesmí být uplatňovány způsobem, který se dotýká oprávněných zájmů nositele práv nebo který je v rozporu s běžným způsobem užití jeho díla nebo jiného předmětu ochrany. [...]

                        (45)

                        Výjimky a omezení uvedené v čl. 5 odst. 2, 3 a 4 by však neměly bránit vymezení smluvních vztahů navržených k zajištění spravedlivé odměny pro nositele práv, pokud to povolují vnitrostátní právní předpisy.
                        [...]

                        (51)

                        [...] Členské státy by měly podporovat dobrovolná opatření přijatá nositeli práv včetně uzavírání a provádění dohod mezi nositeli práv a jinými dotčenými stranami, aby umožnily dosažení cílů určitých výjimek nebo omezení stanovených ve vnitrostátních právních předpisech v souladu s touto směrnicí. [...]“

               4

               Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Právo na rozmnožování“, uvádí:
               „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:

                        a)

                        pro autory v případě jejich děl;
                        [...]“

               5

               Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, v odstavci 1 stanoví:
               „Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.“

               6

               Článek 5 téže směrnice, nadepsaný „Výjimky a omezení“, v odstavci 2 stanoví:
               „Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 v těchto případech:

                        a)

                        u rozmnoženin na papíře nebo jakémkoliv podobném nosiči, přičemž tyto rozmnoženiny vznikly použitím jakékoliv fotografické techniky nebo některým jiným procesem s podobnými účinky, s výjimkou hudebnin, za předpokladu, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu;

                        b)

                        u jakýchkoliv rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, a to za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu, která, pokud jde o dotyčné dílo nebo předmět ochrany, bere ohled na použití nebo nepoužití technologických prostředků uvedených v článku 6;

                        c)

                        u zvláštních úkonů rozmnožování uskutečněných veřejně přístupnými knihovnami, vzdělávacími zařízeními nebo muzei nebo archivy, které nesledují přímý ani nepřímý hospodářský nebo komerční prospěch;

                  [...]“

               7

               Článek 5 odst. 3 směrnice 2001/29 uvádí:
               „Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práv podle článků 2 a 3 v těchto případech:
               [...]

                        n)

                        užití sdělením nebo zpřístupněním děl nebo [a] jiných předmětů ochrany, které nejsou předmětem prodeje nebo licenčních podmínek [které nepodléhají prodejním nebo licenčním podmínkám], jednotlivcům ze strany veřejnosti pro účely výzkumu nebo soukromého studia, a to prostřednictvím k tomu určených zařízení v prostorách institucí uvedených v odst. 2 písm. c), pokud jsou uvedená díla nebo předměty ochrany součástí sbírek těchto institucí;

                  [...]“

               8

               Článek 5 odst. 5 této směrnice stanoví:
               „Výjimky a omezení stanovené v odstavcích 1, 2, 3 a 4 mohou být použity pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práv.“

         Německé právo

               9

               Ustanovení § 52b zákona o autorském právu a právech s ním souvisejících [Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz), dále jen „UrhG“] ze dne 9. září 1965 (BGBl. I, s. 1273), ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení, zní takto:
               „Rozmnožování děl na místech pro četbu elektronických knih ve veřejných knihovnách, muzeích a archivech
               Zpřístupnění zveřejněných děl z fondů veřejně přístupných knihoven, muzeí nebo archivů, které nesledují žádný přímý nebo nepřímý hospodářský nebo výdělečný cíl, k němuž má docházet výhradně v prostorách dotyčné instituce na místech pro četbu elektronických knih, která jsou k tomu speciálně vyhrazena, pro účely výzkumu a soukromého studia, je povoleno, pokud to není v rozporu s žádným smluvním ustanovením. Exemplářů díla zpřístupněných na místech pro četbu elektronických knih nesmí být v zásadě více, než kolik obsahuje fond dané instituce. Za zpřístupnění se platí přiměřená odměna. Takovou odměnu může požadovat pouze organizace pro kolektivní správu.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               10

               TU Darmstadt spravuje regionální a univerzitní knihovnu, ve které vytvořila místa pro četbu elektronických knih, kde může veřejnost konzultovat díla, která obsahuje fond této knihovny.

               11

               Mezi těmito díly byla od ledna či února 2009 učebnice W. Schulze, Einführung in die neuere Geschichte (dále jen „sporná učebnice“), kterou vydala společnost Ulmer, jež je vědeckým nakladatelstvím se sídlem ve Stuttgartu (Německo).

               12

               TU Darmstadt nepřijala nabídku Ulmer ze dne 29. ledna 2009 na zakoupení učebnic, které Ulmer vydává a mezi něž patří sporná učebnice, a jejich užívání ve formě elektronických knih.

               13

               TU Darmstadt tuto učebnici zdigitalizovala, aby ji zpřístupnila uživatelům na místech pro četbu elektronických knih vytvořených v její knihovně. Na těchto místech nebylo možné konzultovat současně více exemplářů tohoto díla, než kolik jich měla tato knihovna. Uživatelé uvedených čtecích míst mohli celé dílo nebo jeho část vytisknout na papír nebo uložit na USB klíč a vynést jej v této podobě z uvedené knihovny.

               14

               Landgericht Frankfurt am Main (krajský soud ve Frankfurtu nad Mohanem), na který se obrátila Ulmer, měl v rozsudku ze dne 6. března 2011 za to, že aby bylo vyloučeno použití § 52b UrhG, museli by nositel práv a instituce předem uzavřít smlouvu o užití dotyčného díla v elektronické podobě. Tento soud dále zamítl návrh Ulmer, aby bylo TU Darmstadt zakázáno digitalizovat nebo nechat digitalizovat spornou učebnici. Uvedený soud však vyhověl návrhu této společnosti, aby bylo uživatelům knihovny TU Darmstadt zakázáno, aby z míst pro četbu elektronických knih zřízených v této knihovně tiskli toto dílo nebo jej ukládali na USB klíč, anebo odnášeli jeho rozmnoženiny z této knihovny.

               15

               Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr), ke kterému TU Darmstadt podala přímý opravný prostředek „Revision“, má za to, že zaprvé vyvstává otázka, zda díla a jiné předměty ochrany „podléhají prodejním nebo licenčním podmínkám“ ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, pokud nositel práv nabídne instituci uvedené v tomto ustanovení, aby za přiměřených podmínek uzavřeli licenční smlouvy o užívání těchto děl, nebo zda musí být toto ustanovení vykládáno v tom smyslu, že se uplatní pouze v případech, kdy dotyčný nositel a dotyčná instituce uzavřeli v tomto ohledu dohodu.

               16

               Uvedený soud má za to, že anglické a francouzské znění tohoto ustanovení podporují na rozdíl od jeho německého znění první z těchto výkladů. Tento výklad se může rovněž opírat o obecnou systematiku a účel směrnice 2001/29. Pokud by naproti tomu pouze uzavření dohody umožnilo vyloučit uplatnění uvedeného ustanovení, dotyčná instituce by mohla odmítnout přiměřenou nabídku nositele práv s cílem využít dotčené omezení, což by rovněž znamenalo, že tento nositel neobdrží přiměřenou odměnu, jejíž získání je však jedním z cílů této směrnice.

               17

               Zadruhé se předkládající soud zamýšlí nad otázkou, zda čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům umožňuje, aby institucím uvedeným v tomto ustanovení poskytly právo digitalizovat díla, která se nacházejí v jejich sbírkách, pokud sdělení nebo zpřístupnění těchto děl prostřednictvím jejich speciálních zařízení takové rozmnožení vyžaduje. Předkládající soud má za to, že členské státy by měly mít doplňkovou pravomoc ke stanovení takové výjimky z práva na rozmnožování podle článku 2 této směrnice nebo takového omezení tohoto práva, jelikož v opačném případě by nebyl zajištěn užitečný účinek čl. 5 odst. 3 písm. n) této směrnice. Tato pravomoc může být každopádně odvozena z čl. 5 odst. 2 písm. c) uvedené směrnice.

               18

               Zatřetí má předkládající soud za to, že ve sporu v původním řízení vyvstává otázka, zda členské státy mohou v souladu s čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 stanovit režim omezení, který uživatelům instituce uvedené v tomto ustanovení umožní vytisknout na papír nebo uložit či stáhnout na USB klíč celá díla, která jim dotyčná instituce na svých speciálních zařízeních sděluje nebo zpřístupňuje, nebo jejich část.

               19

               V tomto ohledu má tento soud nejprve za to, že ačkoli se na tyto výtisky, uložení či stažení, souvisí-li s rozmnožováním díla, v zásadě nevztahuje omezení stanovené v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, mohly by být nicméně jako úkony navazující na sdělení nebo zpřístupnění díla dotyčnou institucí povoleny na základě jiného omezení, a to zejména na základě výjimky zvané „soukromé rozmnožování“, která je stanovena v čl. 5 odst. 2 písm. b) této směrnice.

               20

               Dále je toho názoru, že cíl uvedený v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, který spočívá v umožnění účinného užívání textů sdělených nebo zpřístupněných na speciálních zařízeních takové instituce, jako je knihovna, pro účely výzkumu nebo soukromého studia, podporuje ten výklad tohoto ustanovení, podle kterého by mělo být možné tisknout dílo na papír ze speciálního zařízení, zatímco ukládání na USB klíč by povoleno nebylo.

               21

               Předkládající soud má konečně za to, že takový výklad čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 rovněž umožňuje zajistit, aby rozsah omezení stanoveného v tomto ustanovení dodržoval trojí podmínku uvedenou v čl. 5 odst. 5 dané směrnice. Uložení díla na USB klíč totiž zasahuje do práv autora tohoto díla více než tisk tohoto díla na papír.

               22

               Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Vztahují se na dílo prodejní nebo licenční podmínky ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, nabídne-li nositel práva institucím uvedeným v tomto ustanovení, aby za přiměřených podmínek uzavřeli licenční smlouvy o užívání tohoto díla?

                        2)

                        Opravňuje čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 členské státy, aby institucím poskytly právo digitalizovat díla z jejich sbírek, pokud to zpřístupnění těchto děl prostřednictvím terminálových zařízení vyžaduje?

                        3)

                        Mohou jít práva stanovená členskými státy podle čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 tak daleko, že si uživatelé terminálových zařízení mohou tisknout na papír nebo ukládat na USB klíč díla, která jsou jim těmito zařízeními zpřístupněna?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               23

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda dílo „podléhá prodejním nebo licenčním podmínkám“ ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, nabídl-li nositel práv takové instituci uvedené v tomto ustanovení, jako je veřejně přístupná knihovna, aby za přiměřených podmínek uzavřeli licenční smlouvu nebo smlouvu o užívání tohoto díla.

               24

               Všichni zúčastnění, kteří předložili písemná vyjádření, s výjimkou společnosti Ulmer navrhují, aby byla na tuto otázku poskytnuta záporná odpověď, a v podstatě podporují výklad, podle kterého musí být pojem „prodejní nebo licenční podmínky“ uvedený v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 chápán v tom smyslu, že dotyčný nositel práv a dotyčná instituce musí mít uzavřenou licenční smlouvu nebo smlouvu o užívání dotyčného díla, ve které jsou upřesněny podmínky, za kterých může tato instituce toto dílo užívat.

               25

               Společnost Ulmer tvrdí, že pouhá skutečnost, že nositel práva nabídne veřejně přístupné knihovně uzavření licenční smlouvy nebo smlouvy o užívání díla, je-li tento návrh „přiměřený“, je dostatečná k tomu, aby bylo vyloučeno uplatnění čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29.

               26

               V tomto ohledu ze srovnání jazykových verzí čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, zejména pak verzí v anglickém, francouzském, německém a španělském jazyce, které používají výrazy „terms“, „conditions“, „Regelung“ a „condiciones“, nejprve vyplývá, že unijní zákonodárce ve znění tohoto ustanovení použil pojmy „podmínky“ nebo „ustanovení“, které odkazují spíše na skutečně dohodnuté smluvní klauzule, než na pouhé smluvní nabídky.

               27

               Dále je třeba připomenout, že omezení plynoucí z čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 slouží veřejnému zájmu souvisejícímu s podporou výzkumu a soukromého studia šířením znalostí, což je mimoto základním účelem takových institucí, jako jsou veřejně přístupné knihovny.

               28

               Výklad zastávaný společností Ulmer přitom znamená, že nositel práva by mohl jednostranně a v podstatě libovolně zbavit dotyčnou instituci práva na využití tohoto omezení a zabránit tak naplnění jejího základního účelu a podpoře uvedeného veřejného zájmu.

               29

               Kromě toho bod 40 odůvodnění směrnice 2001/29 uvádí, že je třeba podporovat zvláštní smlouvy nebo licence, které bez vytváření nerovnováhy upřednostňují takové organizace a účely, kterým slouží.

               30

               Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 21 a 22 svého stanoviska, body 45 a 51 odůvodnění této směrnice potvrzují, a to i ve svém německém znění, že zejména v kontextu výjimek a omezení uvedených v čl. 5 odst. 3 směrnice 2001/29 je odkazováno na skutečné smluvní vztahy, jakož i na uzavření a provádění skutečných smluvních dohod, a nikoliv na pouhé nabídky smluv nebo licencí.

               31

               Výklad, který navrhuje Ulmer, je mimoto obtížně slučitelný s cílem sledovaným čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, který spočívá v zajištění přiměřené rovnováhy práv a zájmů nositelů práv na jedné straně a uživatelů předmětů ochrany, kteří chtějí sdělit tato díla veřejnosti pro účely výzkumu prováděného jednotlivci nebo pro účely jejich soukromého studia, na straně druhé.

               32

               Pokud by mimoto pouhá nabídka na uzavření licenční smlouvy nebo smlouvy o užívání díla stačila k vyloučení použití čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, takový výklad by zbavil omezení stanovené v tomto ustanovení velké části jeho podstaty, či dokonce jeho užitečného účinku, jelikož byl-li by tento výklad přijat, uvedené omezení by se uplatnilo, jak tvrdila Ulmer, pouze na díla – která jsou stále ojedinělejší – jejichž elektronická verze, zejména ve formě elektronických knih, není ještě na trhu nabízena.

               33

               Konečně výklad, podle kterého se musí jednat o skutečně dohodnuté smluvní podmínky, nemůže být na rozdíl od toho, co tvrdí Ulmer, odmítnut ani z toho důvodu, že by byl v rozporu s trojí podmínkou stanovenou v čl. 5 odst. 5 směrnice 2001/29.

               34

               V tomto ohledu stačí konstatovat, že omezení stanovené v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 zahrnuje několik restriktivních podmínek, které zaručují – i když je použití tohoto ustanovení vyloučeno pouze v případě sjednání skutečných smluvních podmínek – že takové omezení se nadále uplatní ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití děl a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práv.

               35

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět, že pojem „prodejní nebo licenční podmínky“ uvedený v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 musí být chápán v tom smyslu, že znamená, že nositel práv a taková instituce uvedená v tomto ustanovení, jako je veřejně přístupná knihovna, musí mít uzavřenou licenční smlouvu nebo smlouvu o užívání dotyčného díla, ve které jsou upřesněny podmínky, za kterých může tato instituce toto dílo užívat.

         Ke druhé otázce

               36

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát poskytl veřejně přístupným knihovnám, kterých se týká toto ustanovení, právo digitalizovat díla z jejich sbírek, je-li tento úkon rozmnožení nezbytný pro zpřístupnění těchto děl uživatelům prostřednictvím k tomu určených zařízení v prostorách těchto institucí.

               37

               Úvodem je třeba poznamenat, že je nesporné, že digitalizace díla, která spočívá především v převedení tohoto díla z analogové do digitální podoby, představuje úkon rozmnožení tohoto díla.

               38

               Vyvstává tedy otázka, zda čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 umožňuje členským státům přiznat toto právo na rozmnožování veřejně přístupným knihovnám, přestože podle článku 2 této směrnice mají autoři výlučné právo udělit svolení k rozmnožování svých děl nebo toto rozmnožování zakázat.

               39

               V tomto ohledu je třeba nejprve konstatovat, že podle čl. 5 odst. 3 první věty směrnice 2001/29 se výjimky a omezení uvedené v tomto odstavci týkají práv stanovených v článcích 2 a 3 této směrnice, a tudíž jak výlučného práva na rozmnožování, které má nositel práv, tak práva na sdělování děl veřejnosti.

               40

               Článek 5 odst. 3 písm. n) uvedené směrnice však omezuje užívání děl ve smyslu tohoto ustanovení na „sdělení nebo zpřístupnění“ těchto děl, a tedy na úkony, které spadají pouze pod výlučné právo na sdělování děl veřejnosti, jež je uvedeno v článku 3 téže směrnice.

               41

               Dále je třeba připomenout, že aby se jednalo o „sdělování“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, postačuje zejména, aby byla uvedená díla zpřístupněna veřejnosti takovým způsobem, aby osoby, které ji tvoří, mohly mít k těmto dílům přístup, a není rozhodující, zda této možnosti využijí, či nikoliv (rozsudek Svensson a další, C‑466/12, EU:C:2014:76, bod 19).

               42

               Z toho plyne, že za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, je třeba skutečnost, že taková instituce, jako je veřejně přístupná knihovna, která spadá pod čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, zpřístupní dílo, které je součástí její sbírky, „veřejnosti“, a sice všem jednotlivcům využívajícím speciální zařízení umístěná v jejích prostorách pro účely výzkumu nebo soukromého studia, kvalifikovat jako „zpřístupnění“, a v důsledku toho „sdělování“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek Svensson a další, EU:C:2014:76, bod 20).

               43

               Toto právo na sdělování děl, které mají takové instituce uvedené v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, jako jsou veřejně přístupné knihovny, v mezích podmínek stanovených v tomto ustanovení, by mohlo být zbaveno velké části své podstaty, či dokonce svého užitečného účinku, pokud by tyto instituce neměly akcesorické právo digitalizovat dotyčná díla.

               44

               Takové právo je přiznáno uvedeným institucím v čl. 5 odst. 2 písm. c) směrnice 2001/29, pokud se jedná o „zvláštní úkony rozmnožování“.

               45

               Tato podmínka zvláštnosti musí být chápána v tom smyslu, že dotyčné instituce obecně nemohou digitalizovat své sbírky jako celek.

               46

               Tato podmínka je naproti tomu v zásadě splněna, je-li digitalizace některých děl ze sbírky nezbytná pro účely „užití sdělením nebo zpřístupněním jednotlivcům ze strany veřejnosti pro účely výzkumu nebo soukromého studia, a to prostřednictvím k tomu určených zařízení“, jak stanoví čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29.

               47

               Kromě toho rozsah tohoto akcesorického práva na digitalizaci musí být upřesněn výkladem čl. 5 odst. 2 písm. c) směrnice 2001/29 ve světle jejího čl. 5 odst. 5, podle kterého se toto omezení vztahuje pouze na určité zvláštní případy, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou nepřiměřeně na újmu oprávněným zájmům nositele práv, přičemž cílem posledně uvedeného ustanovení však není rozšířit rozsah výjimek a omezení stanovených v čl. 5 odst. 2 této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudky Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 58, a ACI Adam a další, C‑435/12, EU:C:2014:254, bod 26).

               48

               V projednávané věci je třeba konstatovat, že v rámci použitelných vnitrostátních právních předpisů jsou náležitě zohledněny podmínky stanovené v čl. 5 odst. 5 uvedené směrnice, jelikož z § 52b UrhG zaprvé vyplývá, že digitalizace děl veřejně přístupnými knihovnami nemůže mít za následek, že počet exemplářů každého z děl zpřístupněných uživatelům prostřednictvím k tomu určených zařízení přesáhne počet exemplářů, které tyto knihovny získaly v analogové podobě. Zadruhé ačkoli na základě tohoto ustanovení vnitrostátního práva není s digitalizací děl jako takovou spojena povinnost kompenzace, za následné zpřístupnění tohoto díla v digitální podobě ve speciálních zařízeních je třeba zaplatit přiměřenou odměnu.

               49

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na druhou otázku odpovědět, že čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 ve spojení s jejím čl. 5 odst. 2 písm. c) musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát poskytl veřejně přístupným knihovnám, kterých se týkají tato ustanovení, právo digitalizovat díla z jejich sbírek, je-li tento úkon rozmnožení nezbytný pro zpřístupnění těchto děl uživatelům prostřednictvím k tomu určených zařízení v prostorách těchto institucí.

         Ke třetí otázce

               50

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát poskytl veřejně přístupným knihovnám, kterých se týká toto ustanovení, právo zpřístupnit díla uživatelům prostřednictvím k tomu určených zařízení, která umožňují jejich tisk na papír nebo jejich ukládání na USB klíč.

               51

               Jak vyplývá z bodů 40 a 42 tohoto rozsudku, omezení stanovené v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 se v zásadě vztahuje jen na některá sdělování, která obvykle spadají pod výlučné právo nositele práv uvedené v článku 3 této směrnice, a sice sdělování, kterými dotyčné instituce zpřístupňují dílo jednotlivcům pro účely výzkumu nebo soukromého studia prostřednictvím k tomu určených zařízení umístěných v jejich prostorách.

               52

               Je přitom nesporné, že takové úkony, jako jsou tisk díla na papír nebo jeho ukládání na USB klíč, i když jsou umožněny z důvodu některých funkcí, kterými jsou vybavena speciální zařízení, na kterých může být toto dílo konzultováno, nejsou „sdělováním“ ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29, ale „rozmnožováním“ ve smyslu článku 2 této směrnice.

               53

               Jedná se totiž o vytvoření nové analogické nebo digitální rozmnoženiny digitální rozmnoženiny díla, které uživatelům zpřístupnila instituce prostřednictvím k tomu určených zařízení.

               54

               Tyto úkony rozmnožování nemohou být na rozdíl od některých postupů digitalizace díla umožněny ani na základě akcesorického práva plynoucího z ustanovení čl. 5 odst. 2 písm. c) ve spojení s ustanoveními čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, jelikož nejsou nezbytné k tomu, aby bylo možné zpřístupnit toto dílo uživatelům prostřednictvím k tomu určených zařízení při dodržení podmínek stanovených v těchto ustanoveních. Uvedené úkony, nejsou-li uskutečňovány institucemi uvedenými v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, ale uživateli speciálních zařízení umístěných v prostorách této instituce, nelze mimoto povolit na základě tohoto ustanovení.

               55

               Naproti tomu takové úkony rozmnožování na analogovém nebo digitálním nosiči mohou být případně povoleny na základě vnitrostátních právních předpisů, kterými se provádí výjimky nebo omezení stanovené v čl. 5 odst. 2 písm. a) nebo b) směrnice 2001/29, jsou-li v každém daném případě splněny podmínky stanovené v těchto ustanoveních, zejména pak podmínky související se spravedlivou odměnu, která musí být poskytnuta nositeli práv.

               56

               Takové úkony rozmnožování musí mimoto dodržovat podmínky stanovené v čl. 5 odst. 5 směrnice 2001/29. V důsledku toho nesmí být rozsahem rozmnožených textů zejména nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositelů autorského práva.

               57

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět, že čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje na takové akty, jako jsou tisk děl na papír nebo jejich ukládání na USB klíč, které uskutečňují uživatelé na speciálních zařízení umístěných ve veřejně přístupných knihovnách, kterých se týká toto ustanovení. Naproti tomu takové úkony mohou být případně povoleny na základě vnitrostátních právních předpisů, kterými se provádí výjimky nebo omezení stanovené v čl. 5 odst. 2 písm. a) nebo b) této směrnice, jsou-li v každém daném případě splněny podmínky stanovené v těchto ustanoveních.

         K nákladům řízení

               58

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Pojem „prodejní nebo licenční podmínky“ uvedený v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být chápán v tom smyslu, že znamená, že nositel práv a taková instituce uvedená v tomto ustanovení, jako je veřejně přístupná knihovna, musí mít uzavřenou licenční smlouvu nebo smlouvu o užívání dotyčného díla, ve které jsou upřesněny podmínky, za kterých může tato instituce toto dílo užívat.

                           2)

                           Článek 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 ve spojení s jejím čl. 5 odst. 2 písm. c) musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát poskytl veřejně přístupným knihovnám, kterých se týkají tato ustanovení, právo digitalizovat díla z jejich sbírek, je-li tento úkon rozmnožení nezbytný pro zpřístupnění těchto děl uživatelům prostřednictvím k tomu určených zařízení v prostorách těchto institucí.

                           3)

                           Článek 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje na takové akty, jako jsou tisk děl na papír nebo jejich ukládání na USB klíč, které uskutečňují uživatelé na speciálních zařízení umístěných ve veřejně přístupných knihovnách, kterých se týká toto ustanovení. Naproti tomu takové úkony mohou být případně povoleny na základě vnitrostátních právních předpisů, kterými se provádí výjimky nebo omezení stanovené v čl. 5 odst. 2 písm. a) nebo b) této směrnice, jsou-li v každém daném případě splněny podmínky stanovené v těchto ustanoveních.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. července 1998. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-339/97.


title: Rozsudek Tribunálu (kasační senát) ze dne 9. července 2013. # Oscar Orlando Arango Jaramillo a další proti Evropské investiční bance (EIB). # Kasační opravný prostředek - Veřejná služba - Zaměstnanci EIB - Přezkum rozsudku Tribunálu - Odmítnutí žaloby v prvním stupni jako nepřípustné - Důchody - Zvýšení příspěvků do důchodového systému - Lhůta pro podání žaloby - Přiměřená lhůta. # Věc T-234/11 P-RENV-RX.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (kasačního senátu)
      9. července 2013 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Veřejná služba — Zaměstnanci EIB — Přezkum rozsudku Tribunálu — Odmítnutí žaloby v prvním stupni jako nepřípustné — Důchody — Zvýšení příspěvků do důchodového systému — Lhůta pro podání žaloby — Přiměřená lhůta“
      Ve věci T-234/11 P-RENV-RX,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek podaný proti usnesení Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (prvního senátu) ze dne 4. února 2011, Arango Jaramillo a další v. EIB (F-34/10), směřující ke zrušení tohoto usnesení,

         Oscar Orlando Arango Jaramillo, zaměstnanec Evropské investiční banky, s bydlištěm v Lucemburku (Lucembursko), a 34 dalších zaměstnanců Evropské investiční banky, jejichž jména jsou uvedena v příloze, zastoupení B. Cortesem a C. Cortesem, advokáty,
      účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelé),
      přičemž další účastnicí řízení je:

         Evropská investiční banka (EIB), zastoupená C. Gómez de la Cruzem a T. Gilliamsem, jako zmocněnci, ve spolupráci s P.-E. Partschem, advokátem,
      žalovaná v prvním stupni,
      TRIBUNÁL (kasační senát),
      ve složení M. Jaeger, předseda, I. Pelikánová (zpravodajka) a A. Dittrich, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Toto řízení navazuje na rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 28. února 2013, Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB (C-334/12 RX-II), kterým Soudní dvůr poté, co konstatoval, že rozsudek Tribunálu (kasačního senátu) ze dne 19. června 2012, Arango Jaramillo a další v. EIB (T-234/11 P, dále jen „přezkoumaný rozsudek“), jehož předmětem byl kasační opravný prostředek proti usnesení Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (prvního senátu) ze dne 4. února 2011, Arango Jaramillo a další v. EIB (F-34/10, dále jen „napadené usnesení“), ohrožuje soulad práva Evropské unie, zrušil přezkoumaný rozsudek a vrátil věc Tribunálu.

         Skutkový základ sporu

               2

               Z bodů 2 až 4 napadeného usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, vyplývá, že Oscar Orlando Arango Jaramillo a 34 dalších navrhovatelů, jejichž jména jsou uvedena v příloze, jsou zaměstnanci Evropské investiční banky (EIB). Od 1. ledna 2007 již nejsou výplatní pásky zaměstnanců EIB editovány v tradiční listinné podobě, nýbrž na elektronickém nosiči. Výplatní pásky jsou nyní každý měsíc vkládány do informačního systému EIB „Peoplesoft“, kde do nich může každý zaměstnanec nahlédnout ze svého pracovního počítače.

               3

               V sobotu 13. února 2010 byly do informačního systému „Peoplesoft“ vloženy výplatní pásky za únor 2010. Po jejich srovnání s páskami za leden 2010 z nich bylo patrné zvýšení příspěvků do důchodového systému, které vyplynulo z rozhodnutí přijatých EIB v rámci reformy systému důchodového zabezpečení jejích zaměstnanců.

         Řízení v prvním stupni a napadené usnesení

               4

               Dne 26. května 2010 podali navrhovatelé k Soudu pro veřejnou službu žalobu, zapsanou do rejstříku pod číslem F-34/10, znějící na zrušení jejich výplatních pásek za únor 2010, z nichž vyplývala rozhodnutí EIB zvýšit jejich příspěvky do důchodového systému, a dále na to, aby EIB byla uložena povinnost uhradit jim symbolické jedno euro z titulu náhrady jejich morální újmy.

               5

               Samostatným podáním zaslaným kanceláři Soudu pro veřejnou službu vznesla EIB podle článku 78 jednacího řádu uvedeného soudu námitku nepřípustnosti a domáhala se, aby tento soud rozhodl o nepřípustnosti žaloby, aniž by se zabýval věcí samou.

               6

               Ve svém vyjádření k námitce nepřípustnosti navrhovatelé mimo jiné uvedli, že vzhledem ke zvláštním okolnostem projednávané věci, zejména vzhledem k neexistenci jakéhokoliv písemného ustanovení o lhůtách pro podávání žalob zaměstnanců EIB, by striktní uplatňování obecné lhůty pro podání žaloby v délce tří měsíců a deseti dnů mělo za následek porušení jejich práva na účinný procesní prostředek (napadené usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, bod 18).

               7

               V napadeném usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše a bylo přijato na základě článku 78 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu, uvedený soud odmítl žalobu jako nepřípustnou z důvodu její opožděnosti, aniž zahájil ústní část řízení a aniž spojil posuzování námitky nepřípustnosti s věcí samou.

         Kasační opravný prostředek podaný k Tribunálu

               8

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 28. dubna 2011 podali navrhovatelé proti napadenému usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, kasační opravný prostředek podle článku 9 přílohy I statutu Soudního dvora Evropské unie, jenž byl do rejstříku zapsán pod číslem T-234/11 P.

               9

               V tomto kasačním opravném prostředku se navrhovatelé domáhali, aby Tribunál toto usnesení zrušil, námitku nepřípustnosti vznesenou EIB ve věci F-34/10 zamítl a vrátil věc Soudu pro veřejnou službu k rozhodnutí ve věci samé.

               10

               Tribunál poté, co konstatoval, že účastníci řízení nepodali žádný návrh na nařízení jednání ve lhůtě jednoho měsíce od doručení oznámení o ukončení písemné části řízení, rozhodl ve věci bez ústní části řízení.

               11

               Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelé uplatnili tři důvody kasačního opravného prostředku, z nichž první byl důvodem hlavním a další dva důvody podpůrnými. První důvod kasačního opravného prostředku vycházel z nesprávného právního posouzení při výkladu pojmu „přiměřená lhůta“ pro podání žaloby v prvním stupni a zejména z porušení zásady proporcionality a práva na účinnou soudní ochranu. Druhý důvod kasačního opravného prostředku vycházel z nesprávného právního posouzení při výkladu použitelných procesních pravidel, zejména pravidel týkajících se existence nahodilé události. Třetí důvod kasačního opravného prostředku vycházel ze zkreslení důkazů o existenci nahodilé události předložených Soudu pro veřejnou službu a z porušení pravidel týkajících se provádění důkazů a organizačních procesních opatření v prvním stupni.

               12

               V přezkoumaném rozsudku, jenž je uveden v bodě 1 výše, Tribunál kasační opravný prostředek zčásti odmítl a zčásti zamítl, protože důvody kasačního opravného prostředku uplatněné navrhovateli byly částečně nepřípustné a ve zbývající části neopodstatněné.

               13

               První důvod kasačního opravného prostředku, uplatněný jako důvod hlavní, Tribunál zamítl s tím, že Soud pro veřejnou službu v napadeném usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, na situaci navrhovatelů správně uplatnil pravidlo, podle kterého musí být lhůta tří měsíců analogicky se lhůtou pro podání žaloby stanovenou v čl. 91 odst. 3 služebního řádu úředníků Evropských společenství (dále jen „služební řád“) v zásadě považována za přiměřenou k podání žaloby zaměstnancem EIB na neplatnost jejího aktu, který nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení (přezkoumaný rozsudek, jenž je uveden v bodě 1 výše, bod 27). Tribunál byl dále toho názoru, že nelze mít za to, že povinnost podat žalobu v konkrétní lhůtě, kterou tak měli zaměstnanci EIB, porušuje jejich právo na účinný procesní prostředek nebo zásadu proporcionality (přezkoumaný rozsudek, jenž je uveden v bodě 1 výše, bod 41).

         Přezkum Soudním dvorem

               14

               V návaznosti na návrh prvního generálního advokáta měl Soudní dvůr (zvláštní senát podle článku 123b jednacího řádu Soudního dvora, ve znění platném ke dni podání návrhu) v rozhodnutí ze dne 12. července 2012 (C-334/12 RX) za to, že je třeba provést přezkum. Podle posledně uvedeného rozhodnutí se měl přezkum týkat otázky, zda přezkoumaný rozsudek, jenž je uveden v bodě 1 výše, ohrožuje jednotu nebo soulad unijního práva tím, že Tribunál jakožto soud rozhodující o kasačním opravném prostředku vyložil pojem „přiměřená lhůta“ v kontextu podání žaloby zaměstnanců EIB na neplatnost jí vydaného aktu, který nepříznivě zasahuje do jejich právního postavení, jako lhůtu, jejíž překročení má za následek opožděnost, a tedy nepřípustnost žaloby, aniž musí unijní soud zohledňovat zvláštní okolnosti daného případu, a dále otázky, zda takový výklad pojmu „přiměřená lhůta“ nemůže zasáhnout do práva na účinnou soudní ochranu zakotveného v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (Úř. věst. 2010, C 83, s. 389).

               15

               V rozsudku Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, jenž je uveden v bodě 1 výše, Soudní dvůr poté, co rozhodl, že tento rozsudek skutečně ohrožuje soulad unijního práva tím, že Tribunál jakožto soud rozhodující o kasačním opravném prostředku vyložil pojem „přiměřená lhůta“ v kontextu podání žaloby zaměstnanců EIB na neplatnost jí vydaného aktu, který nepříznivě zasahuje do jejich právního postavení, jako lhůtu tří měsíců, jejíž překročení má automaticky za následek opožděnost žaloby, a tedy její nepřípustnost, aniž musí unijní soud zohledňovat okolnosti daného případu, zrušil přezkoumaný rozsudek, jenž je uveden v bodě 1 výše.

               16

               Soudní dvůr, který měl za to, že konečné řešení otázky přípustnosti žaloby navrhovatelů, zvláště pak otázky, zda byla tato žaloba podána v přiměřené lhůtě ve smyslu judikatury, která je v souladu se zásadou práva na účinný procesní prostředek, nevyplývá ze skutkových zjištění, na kterých je založen přezkoumaný rozsudek, jenž je uveden v bodě 1 výše, nicméně rozhodl, že podle čl. 62b statutu Soudního dvora nemůže sám vydat konečné rozhodnutí ve věci. V důsledku toho Soudní dvůr sice rozhodl o nákladech přezkumného řízení, avšak vrátil věc Tribunálu, aby s ohledem na veškeré okolnosti vlastní věci posoudil přiměřenost lhůty, ve které navrhovatelé podali žalobu k Soudu pro veřejnou službu.

         K věci vrácené po přezkumu

         Řízení

               17

               V souladu s článkem 121a jednacího řádu Tribunálu bylo v důsledku rozsudku Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, jenž je uveden v bodě 1 výše, znovu zahájeno řízení před Tribunálem v projednávané věci.

               18

               V dopise ze dne 1. března 2013 vyzvala kancelář Tribunálu v souladu s čl. 121c odst. 1 jednacího řádu účastníky řízení k tomu, aby do jednoho měsíce od doručení rozsudku Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, jenž je uveden v bodě 1 výše, předložili písemná vyjádření k závěrům, které je třeba z tohoto rozsudku vyvodit pro vyřešení sporu.

               19

               Evropská investiční banka předložila své vyjádření kanceláři Tribunálu dne 22. března 2013 a navrhovatelé dne 16. dubna 2013.

               20

               Evropská investiční banka ve svém vyjádření navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        vrátil věc Soudu pro veřejnou službu;

                        —

                        podpůrně potvrdil nepřípustnost žaloby podané navrhovateli k Soudu pro veřejnou službu z důvodu její opožděnosti, a tudíž kasační opravný prostředek zamítl, protože tato žaloba byla podána ve lhůtě, která se vzhledem k veškerým okolnostem vlastním věci nejeví být přiměřenou, a uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.

               21

               Navrhovatelé ve svém vyjádření navrhují, aby Tribunál:

                        —

                        vyhověl prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, a zrušil tedy napadené usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, na základě toho, že vzhledem k veškerým okolnostem vlastním věci byla jejich žaloba k Soudu pro veřejnou službu podána v přiměřené lhůtě;

                        —

                        vrátil věc Soudu pro veřejnou službu, aby rozhodl o meritu žaloby a o nákladech řízení v prvním stupni;

                        —

                        uložil EIB náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.

         Právní otázky

               22

               V důsledku rozsudku Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, jenž je uveden v bodě 1 výše, je před Tribunálem znovu zahájeno řízení o kasačním opravném prostředku uvedeném v bodě 8 výše a Tribunál musí přezkoumat tři důvody kasačního opravného prostředku uplatněné navrhovateli na jeho podporu, které byly připomenuty v bodě 11 výše, a vyvodit veškeré závěry, které uvedený rozsudek vyžaduje pro vyřešení sporu.

         K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, jenž vychází z nesprávného právního posouzení při výkladu pojmu „přiměřená lhůta“ pro podání žaloby v prvním stupni, zejména pak z porušení zásady proporcionality a porušení práva na účinnou soudní ochranu

               23

               První důvod kasačního opravného prostředku se v podstatě dělí na dvě části. První část vychází z nesprávného právního posouzení při výkladu pojmu „přiměřená lhůta“ pro podání žaloby v prvním stupni. Druhá část vychází z porušení zásady proporcionality a práva na účinnou soudní ochranu.

               24

               V první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé Soudu pro veřejnou službu vytýkají, že se v napadeném usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, dopustil nesprávného právního posouzení, když odmítl jejich žalobu jako nepřípustnou z důvodu, že v podstatě lhůta v délce tří měsíců, deseti dnů a několika sekund, ve které žaloba v prvním stupni došla kanceláři Soudu pro veřejnou službu, nebyla lhůtou přiměřenou. Soud pro veřejnou službu tak podle navrhovatelů přiznal judikatuře týkající se lhůt pro podání žalob zaměstnanců EIB (rozsudky Tribunálu ze dne 23. února 2001, De Nicola v. EIB, T-7/98, T-208/98 a T-109/99, Recueil FP, s. I-A-49 a II-185, bod 99, a ze dne 6. března 2001, Dunnett a další v. EIB, T-192/99, Recueil, s. II-813, body 53 a 58) dosah, který je jí cizí, když de facto nevzal v úvahu zásadu přiměřené lhůty, která je z povahy věci pružná a umožňuje konkrétní poměření dotčených zájmů, a nahradil ji konkrétní lhůtou tří měsíců, která se použije striktně a obecně. Soud pro veřejnou službu kromě toho nezohlednil předložené dokumenty nebo svědectví, které prokazovaly, že ostatním adresátům, kteří byli připojeni k jiným serverům, než je server, z něhož byla žaloba odeslána, byly ve lhůtě tří měsíců a deseti dnů elektronicky doručeny ověřené kopie žaloby v prvním stupni a dále že večer, kdy byla žaloba v prvním stupni odesílána, došlo v obchodních prostorách jejich advokátů k přerušení dodávky elektřiny, která byla obnovena přibližně deset minut před půlnocí, což mělo za následek opožděné odeslání uvedené žaloby. Soud pro veřejnou službu navíc nezohlednil zvláštní okolnosti daného případu a zejména skutečnost, že EIB úmyslně či z nedbalosti nesplnila svou povinnost přijmout úpravu stanovící konkrétní a spolehlivou lhůtu pro podání žaloby a že napadená rozhodnutí ve formě výplatních pásek za únor 2010 přijala na základě právní úpravy, která ještě nebyla zveřejněna a která nebyla zveřejněna ani v den podání žaloby.

               25

               Ve druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé tvrdí, že Soud pro veřejnou službu v napadeném usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, porušil jejich právo na účinnou soudní ochranu a zásadu proporcionality, kterou se musí řídit používání právních ustanovení nebo zásad, pokud omezují právo na přístup k soudu. Soud pro veřejnou službu tím, že se odchýlil od své předchozí judikatury založené na pružném a pro navrhovatele příznivém používání zásady dodržování přiměřené lhůty pro podání žaloby, jednal v rozporu se základním požadavkem přiměřeného zvážení práva jednotlivce na účinnou soudní ochranu a požadavku právní jistoty. Tento rozpor je podle navrhovatelů zřejmý v rámci zvláštních okolností projednávané věci, jak byly popsány v bodě 24 výše. Striktní a obecné použití lhůty tří měsíců, která není stanovena v žádném textu a nevyplývá ani z jasné a ustálené judikatury, se s ohledem na tyto zvláštní okolnosti jeví jako nepřiměřené omezení jejich práva na přístup k soudu, které je zaručeno článkem 47 Listiny základních práv. Toto použití je dále nepřiměřené ve vztahu k cíli sledovanému zásadou dodržování přiměřené lhůty, kterým je zajištění stability aktů EIB.

               26

               Evropská investiční banka zpochybňuje argumenty navrhovatelů a v podstatě navrhuje, aby byl první důvod kasačního opravného prostředku v obou svých částech odmítnut jako nepřípustný a v každém případě zamítnut jako neopodstatněný. V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku chtějí navrhovatelé podle EIB předložit soudu rozhodujícímu o kasačním opravném prostředku k přezkumu skutková posouzení Soudu pro veřejnou službu uvedená v napadeném usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, k čemuž prvně uvedený soud není příslušný. První důvod kasačního opravného prostředku je v každém případě neopodstatněný. Z judikatury totiž vyplývá, že přiměřená lhůta pro podání žaloby zaměstnancem EIB je pevná lhůta tří měsíců prodloužená o lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti, jež analogicky vyplývá z ustanovení služebního řádu týkajících se opravných prostředků. Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva a z judikatury unijního soudu kromě toho vyplývá, že pravidla stanovící lhůty pro podání žaloby mohou být uvedena do souladu se zásadou proporcionality i s právem na účinnou soudní ochranu.

               27

               Vzhledem k tomu, že EIB zpochybňuje přípustnost prvního důvodu kasačního opravného prostředku v obou jeho částech, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je jedině soud prvního stupně příslušný na jedné straně zjišťovat skutkový stav, kromě případu, kdy věcná nesprávnost jeho zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a na druhé straně tento skutkový stav posuzovat. Pokud soud prvního stupně zjistil nebo posoudil skutkový stav, je soud rozhodující o kasačním opravném prostředku příslušný k přezkumu právní kvalifikace těchto skutkových okolností a právních důsledků, které z nich soud prvního stupně vyvodil (rozsudek Tribunálu ze dne 2. července 2010, Kerstens v. Komise, T-266/08 P, bod 37; v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 6. dubna 2006, General Motors v. Komise, C-551/03 P, Sb. rozh. s. I-3173, bod 51, a ze dne 21. září 2006, JCB Service v. Komise, C-167/04 P, Sb. rozh. s. I-8935, bod 106).

               28

               V prvním důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé nezpochybňují skutková zjištění, jež Soud pro veřejnou službu učinil v napadeném usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, a která se týkají lhůty, ve které byla žaloba v prvním stupni podána, ale závěry, které uvedený soud z těchto skutkových zjištění vyvodil, a sice že lhůtu, ve které byla žaloba podána, nelze považovat za „přiměřenou“. Otázka, zda Soud pro veřejnou službu mohl na základě skutkových okolností projednávané věci právem dospět k závěru, že navrhovatelé nepodali žalobu v přiměřené lhůtě, je přitom otázkou právní, která podléhá přezkumu soudu rozhodujícího o kasačním opravném prostředku.

               29

               Námitku nepřípustnosti, kterou EIB vznesla proti prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, je proto třeba zamítnout jako neopodstatněnou.

               30

               Pro účely meritorního přezkumu první části prvního žalobního důvodu, jež vychází z nesprávného právního posouzení při výkladu pojmu „přiměřená lhůta“ pro podání žaloby v prvním stupni, je třeba uvést, že Smlouva o FEU ani pracovní řád zaměstnanců EIB, jenž byl přijat její správní radou podle článku 29 jednacího řádu EIB, neobsahují údaje o lhůtě pro podání žaloby použitelné na spory mezi EIB a jejími zaměstnanci. Soulad mezi právem na účinnou soudní ochranu, které představuje obecnou zásadu unijního práva a vyžaduje, aby měl jednotlivec dostatečnou lhůtu k posouzení legality aktu, který nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení, a případně k přípravě žaloby, na jedné straně a požadavkem právní jistoty, který vyžaduje, aby se po uplynutí určité lhůty staly akty přijaté unijními subjekty definitivními, na straně druhé však vyžaduje, aby tyto spory byly unijnímu soudu předloženy v přiměřené lhůtě (viz rozsudek De Nicola v. EIB, jenž je uveden v bodě 24 výše, body 97 až 99 a citovaná judikatura, a rozsudek Dunnett a další v. EIB, jenž je uveden v bodě 24 výše, body 51 až 53 a citovaná judikatura; usnesení předsedy Tribunálu ze dne 6. prosince 2002, D v. EIB, T-275/02 R, Recueil FP, s. I-A-259 a II-1295, body 31 a 32).

               31

               V souladu s judikaturou musí být „přiměřenost“ lhůty, ať již jde o délku správního nebo soudního řízení nebo o otázku lhůty, která má stejně jako v projednávaném případě přímo vliv na přípustnost žaloby, vždy posouzena v závislosti na všech okolnostech projednávané věci a zejména v závislosti na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci a jednání dotčených účastníků řízení (viz rozsudek Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, jenž je uveden v bodě 1 výše, body 28 až 37 a citovaná judikatura). Z toho obecně plyne, že pojem „přiměřená lhůta“ nemůže být chápán jako zvláštní pevně stanovená promlčecí lhůta a zvláště že lhůta tří měsíců stanovená v čl. 91 odst. 3 služebního řádu se nemůže obdobně použít jako pevně stanovená promlčecí lhůta na zaměstnance EIB podávající žalobu na neplatnost jí vydaného aktu, který nepříznivě zasahuje do jejich právního postavení (viz rozsudek Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, jenž je uveden v bodě 1 výše, bod 39 a citovaná judikatura).

               32

               Samotná skutečnost, že zaměstnanec EIB podal žalobu na neplatnost jejího aktu, který nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení, ve lhůtě, která přesahuje tři měsíce a deset dnů, proto nemůže stačit k učinění závěru, že je tato žaloba opožděná, neboť unijní soud musí v každém případě ověřit přiměřenost lhůty v závislosti na okolnostech vlastních věci.

               33

               Samotná skutečnost, že Tribunál měl v rozsudcích De Nicola v. EIB, jenž je uveden v bodě 24 výše (body 118 až 120), a Dunnett a další v. EIB, jenž je uveden v bodě 24 výše (body 57 a 58), za to, že lhůty, které nepřesahují tři měsíce a deset dnů, jsou přiměřené, neznamená, že by delší lhůty nemohly být s ohledem na okolnosti vlastní dotčeným věcem považovány za „přiměřené“, neboť unijní soud rozhodl pouze o konkrétních případech, které mu byly předloženy, aniž zkoumal otázku, zda by delší lhůty mohly být taktéž považovány za přiměřené. Naopak skutečnost, že předseda Tribunálu měl v usnesení D v. EIB, jež je uvedeno v bodě 30 výše (body 38 až 40), za to, že lhůta pěti měsíců není s ohledem na okolnosti případu přiměřená, neumožňuje dospět k závěru, že by kratší lhůta, která však přesto přesáhla lhůtu tří měsíců a deseti dnů, nemohla být považována za „přiměřenou“ nebo a fortiori že by taková lhůta nemohla být za jiných okolností považována za přiměřenou.

               34

               Soud pro veřejnou službu v projednávané věci rozhodl, že žaloba v prvním stupni nebyla podána v přiměřené lhůtě, a musí být proto pro svou opožděnost odmítnuta jako nepřípustná, a to pouze z toho důvodu, že byla podána několik sekund nebo zlomků sekund po uplynutí lhůty tří měsíců prodloužené o lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti stanovenou v čl. 100 odst. 3 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu, která analogicky odpovídá lhůtě pro podání žaloby podle čl. 91 odst. 3 služebního řádu. Soud pro veřejnou službu se tím, že pojem „přiměřená lhůta“ vyložil v kontextu podání žaloby zaměstnanců EIB na neplatnost jejího aktu, který nepříznivě zasahuje do jejich právního postavení, jako lhůtu tří měsíců a deseti dnů, jejíž překročení má automaticky za následek opožděnost žaloby, a tudíž její nepřípustnost, aniž zohlednil, jak mu ukládá právo, okolnosti projednávaného případu a zejména význam sporu pro navrhovatele, složitost věci a jednání EIB a navrhovatelů, dopustil v napadeném usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, nesprávného právního posouzení (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, jenž je uveden v bodě 1 výše, body 22, 27, 28, 46 a 54).

               35

               První části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, jež vychází z nesprávného právního posouzení, kterého se Soud pro veřejnou službu dopustil v napadeném usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, při výkladu pojmu „přiměřená lhůta“ pro podání žaloby v prvním stupni, je tedy třeba vyhovět.

               36

               V důsledku toho, aniž je třeba rozhodovat o druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku a o druhém a třetím důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba vyhovět návrhovým žádáním uvedeným v kasačním opravném prostředku a zrušit napadené usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše.

         K vrácení věci Soudu pro veřejnou službu

               37

               Podle čl. 13 odst. 1 přílohy I statutu Soudního dvora, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný, zruší Tribunál rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu a vydá rozhodnutí ve věci sám. Pokud spor neumožňuje ve věci rozhodnout, vrátí věc zpět k rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu.

               38

               Soud pro veřejnou službu neprovedl v napadeném usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, veškerá posouzení, která právo vyžaduje pro rozhodnutí o přiměřenosti lhůty pro podání žaloby, a tudíž o přípustnosti této žaloby. Z téhož důvodu konečné řešení otázky přípustnosti žaloby navrhovatelů nevyplývá ze skutkových zjištění, na nichž bylo napadené usnesení, jež je uvedeno v bodě 1 výše, založeno. Za těchto okolností projednávaný spor neumožňuje ve věci rozhodnout. Je tedy třeba vrátit věc Soudu pro veřejnou službu, aby o žalobě znovu rozhodl.

         K nákladům řízení

               39

               Vzhledem k tomu, že se věc vrací zpět Soudu pro veřejnou službu, je třeba stanovit, že o nákladech řízení souvisejících s tímto řízením o kasačním opravném prostředku bude rozhodnuto později.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (kasační senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Usnesení Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (prvního senátu) ze dne 4. února 2011, Arango Jaramillo a další v. EIB, se zrušuje.

                           2)

                           Věc se vrací zpět Soudu pro veřejnou službu.

                           3)

                           O nákladech řízení bude rozhodnuto později.

                           Jaeger

                           Pelikánová

                           Dittrich

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. července 2013.
                     Podpisy.

            Příloha

         María Esther Badiola, s bydlištěm v Lucemburku (Lucembursko),

         Marcella Bellucci, s bydlištěm v Lucemburku,

         Stefan Bidiuc, s bydlištěm v Grevenmacheru (Lucembursko),

         Raffaella Calvi, s bydlištěm v Schuttrange (Lucembursko),

         Maria José Cerrato, s bydlištěm v Lucemburku,

         Sara Confortola, s bydlištěm ve Veroně (Itálie),

         Carlos D’Anglade, s bydlištěm v Lucemburku,

         Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires, s bydlištěm v Lucemburku,

         Andrew Davie, s bydlištěm v Medernachu (Lucembursko),

         Marta De Sousa e Costa Correia, s bydlištěm v Itzigu (Lucembursko),

         Nausica Di Rienzo, s bydlištěm v Lucemburku,

         José Manuel Fernandez Riveiro, s bydlištěm v Sandweileru (Lucembursko),

         Eric Gällstad, s bydlištěm v Rameldange (Lucembursko),

         Andres Gavira Etzel, s bydlištěm v Lucemburku,

         Igor Greindl, s bydlištěm v Lucemburku,

         José Doramas Jorge Calderón, s bydlištěm v Lucemburku,

         Monica Lledó Moreno, s bydlištěm v Sandweileru,

         Antonio Lorenzo Ucha, s bydlištěm v Lucemburku,

         Juan Antonio Magaña-Campos, s bydlištěm v Lucemburku,

         Petia Manolova, s bydlištěm v Bereldange (Lucembursko),

         Ferran Minguella Minguella, s bydlištěm v Gonderange (Lucembursko),

         Barbara Mulder-Bahovec, s bydlištěm v Lucemburku,

         István Papp, s bydlištěm v Lucemburku,

         Stephen Richards, s bydlištěm v Blaschette (Lucembursko),

         Lourdes Rodriguez Castellanos, s bydlištěm v Sandweileru,

         Daniela Sacchi, s bydlištěm v Mondorf-les-Bains (Lucembursko),

         Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos, s bydlištěm v Almargem do Bispo (Portugalsko),

         Isabelle Stoffel, s bydlištěm v Mondorf-les-Bains,

         Fernando Torija, s bydlištěm v Lucemburku,

         María del Pilar Vargas Casasola, s bydlištěm v Lucemburku,

         Carolina Vento Sánchez, s bydlištěm v Lucemburku,

         Pé Verhoeven, s bydlištěm v Bruselu (Belgie),

         Sabina Zajc, s bydlištěm v Conternu (Lucembursko),

         Peter Zajc, s bydlištěm v Conternu.
      (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 16. června 2015.#Best-Lock (Europe) Ltd v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#„Ochranná známka Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Trojrozměrná ochranná známka Společenství – Tvar figurky na hraní – Absolutní důvody pro zamítnutí – Označení tvořené výlučně tvarem, který vyplývá ze samotné povahy výrobku – Označení tvořené výlučně tvarem výrobku, který je nezbytný pro dosažení technického výsledku – Článek 7 odst. 1 písm. e) body i) a ii) nařízení (ES) č. 207/2009 – Nedostatek dobré víry – Článek 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009“.#Věc T-395/14.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. dubna 2000. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-123/99.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 27. září 2017.#BelTechExport ZAO v. Rada Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření vůči Bělorusku – Zmrazení finančních prostředků – Pozastavení opatření – Povinnost uvést odůvodnění – Právo na obhajobu – Právo být vyslechnut – Nesprávné posouzení.#Věc T-765/15.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 14. října 2004. # Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH proti Bundesrepublik Deutschland. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sozialgericht Stuttgart - Německo. # Sociální zabezpečení - Náhrada výdajů na zdravotní péči vynaložených v jiném členském státě - Článek 34 nařízení (EHS) č. 574/72 - Zdravotní pojišťovna uplatňující zjednodušený postup úplných náhrad na základě faktur v nízké výši. # Věc C-193/03.

text:
      Věc C-193/03
      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      v.
      Bundesrepublik Deutschland
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sozialgericht Stuttgart)
      „Sociální zabezpečení – Náhrada výdajů na zdravotní péči vynaložených v jiném členském státě – Článek 34 nařízení (EHS) č. 574/72 – Zdravotní pojišťovna uplatňující zjednodušený postup úplných náhrad na základě faktur v nízké výši“
      Shrnutí rozsudku
      Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní pojištění – Náhrada výdajů příslušným členským státem vynaložených
            v případě zdravotní péče poskytnuté v jiném členském státě – Použití sazeb platných v členském státu pobytu – Článek 34 nařízení
            č. 574/72 – Praxe zdravotní pojišťovny spočívající v úplné náhradě výdajů na zdravotní péči nepřesahujících určitou částku
            – Přípustnost
      (Nařízení Rady  č. 574/72, článek.34)
      Pokud nejsou splněny formální náležitosti dávající pojištěncům nárok, v případě pobytu na území členského státu jiného než
         příslušného státu, na věcné dávky poskytované na účet příslušného orgánu orgánem místa pobytu, článek 34 nařízení č. 574/72
         umožňuje pojištěncům obdržet od příslušného orgánu náhradu vynaložených výdajů během tohoto pobytu podle sazby používané orgánem
         místa pobytu. Toto ustanovení je třeba vykládat tak, že nebrání praxi zdravotní pojišťovny prováděné v rámci uplatňování vnitrostátních
         předpisů a spočívající v úplné náhradě výdajů na zdravotní péči vynaložených jejími pojištěnci v případě pobytu v jiném členském
         státě, pokud tyto výdaje nepřesáhnou určitou částku. Okolnost, že zmíněná náhrada má úplný charakter, je totiž dostatečnou
         zárukou toho, že hrazení poskytnuté pojištěnci je nejméně rovnocenné, ne-li vyšší ve srovnání s tím, které by obdržel, pokud
         by náhrada byla provedena podle podmínek zakotvených v tomto ustanovení.

      (viz body 24, 27 a výrok)

ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      14. října 2004(*)

      „Sociální zabezpečení – Náhrada výdajů na zdravotní péči vynaložených v jiném členském státě – Článek 34 nařízení (EHS) č. 574/72 – Zdravotní pojišťovna uplatňující zjednodušený postup úplných náhrad na základě faktur v nízké výši“
      Ve věci C-193/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Sozialgericht Stuttgart
         (Německo) ze dne 19. března 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 9. května 2003, v řízení

      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      proti
      Spolkové republice Německo,
      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení A. Borg Barthet (zpravodaj), předseda senátu, J.-P. Puissochet a S. von Bahr, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Spolkovou republiku Německo, zastoupenou Bundesversicherungsamt, K. Schmidtem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Martinem a H. Kreppelem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 34 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým
         se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby,
         na osoby samostatně výdělečně činné a na jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. L 74, s.
         1; Zvl. vyd. 05/01, s. 83), v pozměněném úplném znění obsaženém v nařízení Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983 (Úř. věst.
         L 230, s. 6) a ve znění nařízení Rady (ES) č. 1399/1999 ze dne 29. dubna 1999 (Úř. věst. L 164, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 354;
         dále jen „nařízení č. 574/72“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH (dále jen „R. Bosch“) a Bundesversicherungsamt
         (dále jen „BVA“) ve věci rozhodnutí BVA přikazujícího R. Bosch ukončit provádění úplných náhrad výdajů na zdravotní péči vynaložených
         v ostatních členských státech, pokud nepřekračují částku 200 DEM.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 34 nařízení č. 574/72, nazvaný „Náhrada příslušným orgánem jednoho členského státu výdajů vzniklých během pobytu v
         jiném členském státě“ stanoví:

      „1.      Není-li během pobytu zaměstnané osoby a osoby samostatně výdělečně činné v jiném členském státě, než je příslušný stát, možné
         splnit formální náležitosti stanovené v čl. 20 odst. 1 a odst. 4 a v článcích 21, 23 a 31 nařízení [č. 574/72], nahradí výdaje
         na jeho žádost příslušný orgán místa pobytu v souladu se sazbami náhrad uplatňovanými orgánem místa pobytu.

      2.      Orgán místa pobytu musí poskytnout příslušnému orgánu na jeho žádost nezbytné informace o těchto sazbách.
      [Pokud] orgán místa pobytu a příslušný orgán jsou vázány dohodou, která stanoví buď zřeknutí se náhrady, nebo jednorázovou
         náhradu dávek poskytovaných na základě čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) a článku 31 nařízení [č. 1408/71], orgán místa pobytu
         musí převést na příslušný orgán částku, která má být nahrazena dotyčné osobě na základě ustanovení odstavce 1.

      […]
      4.      Odchylně od odstavců 1, 2 a 3 příslušný orgán může uskutečnit náhradu výdajů vzniklých v souladu s jím uplatňovanými sazbami,
         za předpokladu, že je možné provést náhradu v souladu s těmito sazbami, že výdaje, které mají být nahrazeny[,] nepřekračují
         úroveň stanovenou správní komisí a že zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná nebo důchodce souhlasí s použitím
         tohoto ustanovení. V každém případě výše náhrady nepřekročí částku skutečně vzniklých výdajů.

      5.      Nestanoví-li právní předpisy státu bydliště sazby náhrady, může příslušný orgán uskutečnit náhradu za podmínek stanovených
         v odstavci 4, aniž by byl nutný souhlas dotyčné osoby.“

      4        Podle článku 1 rozhodnutí správní komise Evropských společenství pro sociální zabezpečení migrujících pracovníků č. 176 ze
         dne 24. června 1999 o náhradě výdajů vynaložených během pobytu v jiném členském státu ze strany příslušného orgánu členského
         státu podle postupu stanoveného v čl. 34 odst. 4 nařízení č. 574/72 (Úř. věst. L 243, s. 42; Zvl. vyd. 05/01, s. 83), je nejvyšší
         částka vynaložených výdajů, na kterou odkazuje výše zmíněné ustanovení, stanovena ve výši 1 000 eur.

      5        Článek 22 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
         osoby,  na osoby samostatně výdělečně činné a na jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, v pozměněném
         úplném znění obsaženém v nařízení č. 2001/83, ve znění nařízení č. 1399/1999 (dále jen „nařízení č. 1408/71“) stanoví:

      „1. Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro
         vznik nároku na dávky, případně s přihlédnutím k článku 18, a:

      a)      jejíž stav vyžaduje okamžité dávky během pobytu na území jiného členského státu
      [...]
      má nárok:
      i)       na věcné dávky poskytované na účet příslušného orgánu orgánem místa pobytu nebo bydliště podle jím uplatňovaných právních
         předpisů, jako by u něho byla pojištěna; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného
         státu;

      [...]“
      6        Článek 31 nařízení č. 1408/71 stanoví:

      „Důchodce mající nárok na důchod podle právních předpisů jednoho členského státu nebo na důchody podle právních předpisů dvou
         nebo více členských států, který má také nárok na dávky podle právních předpisů jednoho z těchto států, se svými rodinnými
         příslušníky, kteří pobývají na území jiného členského státu, než je jejich bydliště, obdrží:

      a)      věcné dávky poskytované orgánem místa pobytu v souladu s jím uplatňovanými právními předpisy, přičemž náklady nese orgán místa
         bydliště důchodce;

      [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
      7        Článek 13 odst. 3 Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gesetzliche Krankenversicherung (V. kniha zákoníku sociálního zabezpečení
         – Zákonné zdravotní pojištění, dále jen „SGB V“) jako výjimku z režimu hrazení běžně uplatňovaného podle zmíněného právního
         předpisu stanoví:

      „Jestliže zdravotní pojišťovna není schopna včas poskytnout naléhavou dávku anebo pokud neprávem odmítne poskytnout dávku,
         a tím způsobí výdaje pojištěným osobám, které si takovou dávku platí samy, je povinna nahradit tuto částku pojištěným osobám
         v rozsahu, v němž je taková dávka nezbytná.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      8        Jako spolková instituce nemocenského pojištění podléhá R. Bosch dohledu BVA.

      9        Ze spisu a z vyjádření předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že R. Bosch v rámci uplatňování vnitrostátních předpisů upravujících
         hrazení zdravotní péče zavedla praxi provádění úplné náhrady výdajů vynaložených osobami u ní pojištěnými, jestliže částka
         jimi uhrazená za péči poskytnutou v případě pobytu v jiném členském státě nepřesáhne 200 DEM (dále jen „sporná praxe“).

      10      Podle R. Bosch případy, kdy pojištěnci hradí přímo výdaje na zdravotní péči vynaložené v případě pobytu v jiném členském státě,
         jsou velmi četné. Stávalo se totiž velmi často, že dokumentace vydaná zdravotní pojišťovnou za účelem poskytnutí zdravotní
         péče v zahraničí nebyla poskytovateli zdravotní péče uznávána anebo pojištěnci tuto dokumentaci u sebe neměli. Za takových
         podmínek požadavky správního zjednodušení a hospodárnosti odůvodňují, aby příslušný orgán v případě nízkých výdajů na zdravotní
         péči přistoupil k úplné náhradě těchto výdajů, spíše než aby se podřizoval dlouhým, komplexním a podle zkušenosti R. Bosch
         nepříliš schůdným postupům stanoveným v článku 34 nařízení č. 574/72.

      11      Rozhodnutím ze dne 31. ledna 2001 BVA přikázala R. Bosch ukončit spornou praxi, u níž shledává, že je v rozporu s požadavky
         odstavce 4 uvedeného článku.

      12      Na podporu žaloby, kterou podala proti tomuto rozhodnutí, R. Bosch uplatňuje, že toto rozhodnutí je zatíženo vadou v  posouzení
         a že porušuje zásadu proporcionality.

      13      Sozialgericht Stuttgart je toho názoru, že sporná praxe skutečně vykazuje výhody, co se týče účinnosti, že umožňuje dosažení
         úspor a je prospěšná pro pojištěnce, jimž je náhrada poskytnuta nejrychlejším možným způsobem. Uvedený soud mimoto konstatuje,
         že čl. 34 odst. 4 nařízení č. 574/72 a rozhodnutí přijatá na jeho základě, jež stanovila hranici, původně na 500 euro a pak
         na 1 000 euro, v jejímž rámci jsou příslušné orgány oprávněny za určitých podmínek uplatňovat své vlastní sazby náhrad namísto
         těch, které jsou použitelné orgánem místa pobytu, odrážejí starosti podobné těm, které byly základem pro spornou praxi.

      14      Za takových podmínek Sozialgericht Stuttgart rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „[V]ylučuje článek 34 nařízení (EHS) č. 574/72 v rámci provádění čl. 13 odst. 3 SGB V praxi směřující k tomu, že pojišťovna
         podle vzoru jiných obdobných ustanovení ohledně nízkých částek provádí jednorázovou náhradu výdajů na zdravotní péči vynaložených
         v jiném členském státě[?]“

       K předběžné otázce
      15      Jak vyplývá z bodu 9 tohoto rozsudku, sporná praxe, kterou zakazuje rozhodnutí v původním řízení, spočívá v provádění úplných
         náhrad výdajů na zdravotní péči vynaložených pojištěnci v případě pobytu v jiném členském státě, pokud tyto výdaje nepřesahují
         částku 200 DEM.

      16      Z toho vyplývá, že svou otázkou se předkládající soud v podstatě dotazuje, zda má článek 34 nařízení č. 574/72 být vykládán
         tak, že brání praxi zdravotní pojišťovny prováděné v rámci uplatňování vnitrostátních předpisů a spočívající v úplné náhradě
         výdajů na zdravotní péči vynaložených svými pojištěnci v případě pobytu v jiném členském státě, pokud tyto výdaje nepřesáhnou
         částku 200 DEM.

      17      Pro odpověď na takto formulovanou otázku je třeba zdůraznit, že režim náhrad zavedený článkem 34 nařízení č. 574/72 se uplatňuje,
         jak to vyplývá z odstavce 1 tohoto ustanovení, pokud formální náležitosti uvedené v čl. 20 odst. 1 a odst. 4 a článcích 21,
         23 a 31 tohoto nařízení nemohly být splněny během pobytu v jiném členském státě.

      18      Je třeba rovněž připomenout, že zmiňované formální náležitosti jsou takové, že jejich splnění musí obvykle umožnit pojištěncům
         obdržet, v případě pobytu v členském státě jiném než příslušném státě, věcné dávky poskytované na účet příslušného orgánu
         orgánem místa pobytu podle jím uplatňovaných právních předpisů, jako by u něho dotyčná osoba byla pojištěna, podle podmínek
         stanovených v článcích 22 a 31 nařízení č. 1408/71.

      19      Přitom, jak Soudní dvůr již dříve rozhodl, práva založená výše uvedenými ustanoveními mají za účel přispět k usnadnění volného
         pohybu pojištěnců (viz rozsudky ze dne 12. července 2001, Vanbraekel a další, C‑368/98, Recueil, s. I‑5363, bod 32, ze dne
         25. února 2003, IKA, C‑326/00, Recueil, s. I‑1703, body 38 a 51, jakož i ze dne 23. října 2003, Inizan, C‑56/01, Recueil,
         s. I‑12403, bod 21).

      20      To vyplývá rovněž z režimu náhrad zavedeného článkem 34 nařízení č. 574/72, který vzhledem k tomu, že se uplatní pouze zástupně
         v případě, že věcné dávky zaručené v článcích 22 a 31 nařízení č. 1408/71 nemohly být obdrženy z důvodu nesplnění stanovených
         formálních náležitostí,  směřuje k zajištění, aby právo na hrazení zdravotní péče zavedené posledně jmenovanými ustanoveními
         nemohlo záviset na čistě formálních požadavcích.

      21      Je třeba mimoto připomenout, že, jak Soudní dvůr upřesnil v souvislosti s článkem 22 nařízení č. 1408/71, účelem takového
         ustanovení není upravit náhrady výdajů vynaložených v případě zdravotní péče poskytnuté v jiném členském státě členskými státy
         podle sazeb platných v členském státě pojištění, a toto ustanovení takovým náhradám tudíž žádným způsobem nebrání, pokud právní
         předpisy členského státu pojištění předpokládají takovou náhradu a sazby uplatňované podle těchto právních předpisů se ukážou
         jako výhodnější než ty, které jsou uplatňovány v členském státě, ve kterém byla péče poskytnuta (viz zejména výše uvedený
         rozsudek Vanbraekel a další, bod 36).

      22      Stejný přístup je nutný ve vztahu k ustanovení, které stejně jako článek 34 nařízení č. 574/72 směřuje z hlediska uvedeného
         v bodě 20 tohoto rozsudku pouze k zavedení zástupného mechanismu hrazení, jenž se uplatní, pokud pojištěnec mohl obdržet pouze
         věcné dávky jemu přímo poskytované orgánem místa pobytu na účet příslušného orgánu v souladu s ustanoveními čl. 22 odst. 1
         písm. a), bod i) anebo článku 31 nařízení č. 1408/71.

      23      V tomto případě, jak rovněž vyplývá z bodu 9 tohoto rozsudku, sporná praxe spočívá v tom, že na základě vnitrostátních právních
         předpisů jsou prováděny úplné náhrady výdajů na zdravotní péči vynaložených pojištěncem v případě pobytu v jiném členském
         státě, pokud jejich částka nepřekračuje 200 DEM.

      24      Za takových podmínek je potřeba konstatovat, že okolnost, že zmíněná náhrada má úplný charakter, je dostatečnou zárukou toho,
         že hrazení poskytnuté pojištěnci je nejméně rovnocenné, ne-li vyšší ve srovnání s tím, které by obdržel, pokud by náhrada
         byla provedena podle podmínek zakotvených v článku 34 nařízení č. 574/72.

      25      Z toho vyplývá, že posledně zmíněné ustanovení nebrání praxi, která stejně jako sporná praxe zaručuje pojištěnci plnou náhradu
         jím vynaložených výdajů na zdravotní péči.

      26      Otázka, zda se taková praxe může, anebo nemůže účinně opírat o příslušnou vnitrostátní právní úpravu, nespadá do pravomoci
         Soudního dvora.

      27      Z výše uvedeného vyplývá, že na položenou otázku je namístě odpovědět tak, že článek 34 nařízení č. 574/72 musí být vykládán
         tak, že nebrání praxi zdravotní pojišťovny prováděné v rámci uplatňování vnitrostátních předpisů a spočívající v úplné náhradě
         výdajů na zdravotní péči vynaložených jejími pojištěnci v případě pobytu v jiném členském státě, pokud tyto výdaje nepřekračují
         částku 200 DEM.

       K nákladům řízení
      28      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky hlavního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je  k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných
         vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů, Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
      Článek 34 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71
            o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, na osoby samostatně výdělečně činné a na jejich rodinné
            příslušníky pohybující se v rámci Společenství, v pozměněném úplném znění obsaženém v nařízení Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne
            2. června 1983 a ve znění nařízení Rady (ES) č. 1399/1999 ze dne 29. dubna 1999 musí být vykládán tak, že nebrání praxi zdravotní
            pojišťovny prováděné v rámci uplatňování vnitrostátních předpisů a spočívající v úplné náhradě výdajů na zdravotní péči vynaložených
            jejími pojištěnci v případě pobytu v jiném členském státě, pokud tyto  výdaje nepřesáhnou částku 200 DEM.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk:  němčina.


Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 19. ledna 2017.#Stock Polska sp. z o.o. v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie LUBELSKA – Starší národní slovní ochranná známka Lubeca – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Úroveň pozornosti veřejnosti – Podobnost označení – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-701/15.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 23. září 2015.#L'Oréal v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#„Ochranná známka Společenství – Prohlášení neplatnosti – Slovní ochranná známka Společenství AINHOA – Starší obrazová ochranná známka Společenství a starší mezinárodní obrazová ochranná známka NOA – Relativní důvody pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odstavec 1 písm. b) a odstavec 5 nařízení (ES) č. 207/2009“.#Věc T-400/13.