title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 2001. # Abdon Vanbraekel a další proti Alliance nationale des mutualités chrétiennes (ANMC). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour du travail de Mons - Belgie. # Sociální zabezpečení - Volný pohyb služeb. # Věc C-368/98.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      12. července 2001 (*)

      „Sociální zabezpečení – Zdravotní pojištění – Články 22 a 36 nařízení (EHS) č. 1408/71 – Volný pohyb služeb – Článek 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES) – Výdaje na ústavní péči vynaložené v jiném členském státě – Odmítnutí povolení později prohlášené za neopodstatněné“
      Ve věci C-368/98,
      jejímž předmětem je žádost zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o ES (nyní článek 234 ES) Cour du travail
         de Mons (Belgie), směřující k získání, ve sporu projednávaném před tímto soudem mezi

      Abdonem Vanbraekelem a dalšími
      a
      Alliance nationale des mutualités chrétiennes (ANMC),
      rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 22 a 36 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování
         systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a členy jejich rodin pohybující se v rámci
         Společenství, ve  znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983 (Úř. věst. L 230,
         s. 6; Zvl. vyd. 05/01, s. 35), jakož i článku 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES),

      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, C. Gulmann, A. La Pergola (zpravodaj), M. Wathelet a V. Skouris, předsedové
         senátů, D. A. O. Edward, J. P. Puissochet, P. Jann, L. Sevón, R. Schintgen a F. Macken, soudci,

      generální advokát: A. Saggio,
      vedoucí soudní kanceláře: H. A. Rühl vrchní rada,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      –       za belgickou vládu J. Devadderem, jako zmocněncem,
      –       za německou vládu W.-D. Plessingem a C. D. Quassowskim, jako zmocněnci,
      –       za španělskou vládu R. Silva de Lapuerta, jako zmocněnkyní,
      –       za francouzskou vládu K. Rispal-Bellanger a A. de Bourgoingem, jako zmocněnci,
      –       za irskou vládu M. A. Buckleyem, jako zmocněncem,
      –       za nizozemskou vládu M. A. Fierstrou, jako zmocněncem,
      –       za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –       za finskou vládu T. Pynnä, jako zmocněnkyní,
      –       za vládu Spojeného království J. E. Collinsem, jako zmocněncem, ve spolupráci s S. Moore, barrister,
      –       za Komisi Evropských společenství P. Hillenkampem a H. Michard, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření belgické vlády, zastoupené A. Snoecx, jako zmocněnkyní, dánské vlády, zastoupené J. Moldem,
         jako zmocněncem, německé vlády, zastoupené W.-D. Plessingem, španělské vlády, zastoupené R. Silva de Lapuerta, francouzské
         vlády, zastoupené C. Bergeot, jako zmocněnkyní, irské vlády, zastoupené B. Lenihanem, SC a N. Hyland, BL, nizozemské vlády,
         zastoupené M. A. Fierstrou, rakouské vlády, zastoupené C. Pesendorfer, finské vlády, zastoupené T. Pynnä, švédské vlády, zastoupené
         A. Krusem, jako zmocněncem, vlády Spojeného království, zastoupené S. Moore, a Komise, zastoupené H. Michard, na jednání konaném
         dne 22. února 2000,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. května 2000,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Rozsudkem ze dne 9. října 1998, došlým Soudnímu dvoru dne 16. října 1998, položil Cour du travail de Mons (odvolací pracovněprávní
         soud v Mons) (Belgie) na základě článku 177 Smlouvy o ES (nyní článek 234 ES) předběžnou otázku týkající se výkladu článků
         22 a 36 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby,
         osoby samostatně výdělečně činné a členy jejich rodin pohybující se v rámci Společenství, ve  znění pozměněném a aktualizovaném
         nařízením Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983 (Úř. věst. L 230, s. 6; Zvl. vyd. 05/01, s. 35, dále jen „nařízení č. 1408/71“),
         jakož i článku 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES).

      2       Tato otázka vyvstala v rámci sporu mezi p. Vanbraekel spolu s jeho šesti dětmi, jako dědici pí Descamps, a Alliance nationale
         des mutualités chrétiennes (národní svaz křesťanských vzájemných zdravotních pojišťoven, dále jen „ANMC“), ohledně odmítnutí,
         ze strany posledně jmenovaného, náhrady výdajů na ústavní péči vynaložených pí Descamps v souvislosti s ortopedickým chirurgickým
         zákrokem podstoupeným v nemocnici nacházející se ve Francii.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3       Článek 22 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví:
      „Pracovník, který splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky, případně s přihlédnutím
         k článku 18, a

      a)     jehož stav vyžaduje okamžité dávky během pobytu na území jiného členského státu,
      nebo
      b)     […]
      nebo
      c)     který má povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jeho stavu,
      má nárok
      i)     na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu nebo bydliště podle jí uplatňovaných právních
         předpisů, jako by u ní byl pojištěn; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného státu;

      ii)  na peněžité dávky poskytované příslušnou institucí podle jí uplatňovaných právních předpisů. Na základě dohody mezi příslušnou
         institucí a institucí místa pobytu nebo bydliště však může tyto dávky poskytovat instituce místa pobytu nebo bydliště na účet
         příslušné instituce v souladu s právními předpisy příslušného státu.“

      4       Článek 22 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 1408/71 stanoví:
      „Povolení požadované podle odst. 1 písm. c) nelze odmítnout, pokud příslušné léčení je zařazeno mezi dávky stanovené právními
         předpisy členského státu, na jehož území má dotyčná osoba bydliště, a pokud jí toto léčení nemůže být, s ohledem na její současný
         zdravotní stav a pravděpodobný vývoj choroby, poskytnuto ve lhůtě obvykle nezbytné k poskytnutí předmětné léčby v členském
         státě místa bydliště.“

      5       Oddíl 7 hlavy III kapitoly 1 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Náhrada mezi institucemi“, obsahuje článek 36, který je tohoto
         znění:

      „1.      Aniž je dotčen článek 32, jsou věcné dávky poskytované na základě této kapitoly institucí jednoho členského státu na účet
         instituce jiného členského státu plně nahrazeny.

      2.      Náhrady uvedené v odstavci 1 se určují a provádějí postupem stanoveným prováděcím nařízením uvedeným v článku 97 buď na základě
         prokázaných skutečných výdajů, nebo paušální částkou.

      Používají-li se paušální částky, musí být takové, aby zajistily, že se náhrada co nejvíce blíží skutečným výdajům.
      3.      Dva nebo více členských států nebo příslušné instituce těchto členských států mohou stanovit jiné způsoby náhrady nebo se
         mohou zříci všech náhrad mezi institucemi, které podléhají jejich pravomoci.“

       Vnitrostátní právní rámec
      6       Článek 76c odst. 1 zákona ze dne 9. srpna 1963 o zavedení a organizaci režimu povinného pojištění pro případ nemoci a invalidity
         (dále jen „zákon ze dne 9. srpna 1963“) stanovil v rozhodné době z hlediska skutečností v původním řízení následující:

      „Dávky stanovené tímto zákonem nejsou přiznány, až na výjimky stanovené králem, pokud se příjemce v době, kdy nárok na dávky
         uplatňuje, skutečně nezdržuje na belgickém území nebo pokud byly zdravotní dávky poskytnuty v zahraničí“.

      7       Článek 221 odst. 1 královské vyhlášky ze dne 4. listopadu 1963, kterou se provádí zákon ze dne 9. srpna 1963, stanoví:
      „Zdravotní dávky poskytnuté v zahraničí jsou přiznány:
      […]
      2° příjemci, pokud jeho uzdravení vyžaduje hospitalizaci, jež může být provedena za lepších léčebných podmínek v zahraničí
         a jež je předem shledána revizním lékařem nezbytnou“.

      8       Belgická vláda nicméně ve svém písemném vyjádření uvádí, že žádosti o povolení k léčení v jiném členském státě jsou nadále
         posuzovány s ohledem na článek 22 nařízení č. 1408/71, a nikoliv s ohledem na shora uvedené belgické právní předpisy.

      9       Z ministerských pokynů převzatých ve vnitřním pokynu č. 83/54-80/54 Institut national d´assurance maladie-invalidité (INAMI)
         ze dne 4. února 1983 tak podle belgické vlády vyplývá, že belgické právní předpisy se již neuplatňují v případech, kdy je
         předmětná situace upravena právní úpravou Společenství.

      10     Metodický pokyn Ministerstva O.A. č. 81/215-80/51 ze dne 18. června 1971 stanoví, pokud jde o poskytování formuláře E 112,
         uvedeného v nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71
         (Úř. věst. L 74, s. 1), a tudíž k úhradě léčebných výkonů poskytnutých v jiném členském státě, následující:

      „I. Při provádění článku 22 nařízení č. 1408 je třeba se opírat o následující zásady:
      1°       povolení k léčení v zahraničí nemůže být vydáno, lze-li z léčebně-technického hlediska podstoupit léčbu stejně tak i v Belgii;
      2°      je-li ve velmi výjimečných případech, to znamená tehdy, když léčbu nelze provést v Belgii, vydáno povolení k léčení v zahraničí,
         revizní lékař jasně určí zdravotnické zařízení nebo specializovaného lékaře, jakož i předpokládanou dobu léčení;

      3°      s výhradou bodu 2° nemohou být výkony nehrazené belgickým pojištěním poskytovány v zahraničí, to znamená, že formulář E 112
         nemůže být vydán pro výkony, které nejsou v Belgii hrazeny ze zdravotního a invalidního povinného pojištění (absolutní omezení).

      […]“.
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      11     Paní Descamps, belgická státní příslušnice s bydlištěm v Belgii a registrovaná u ANMC, trpěla oboustrannou artrózou kolenního
         kloubu a v únoru 1990 požádala ANMC o povolení k tomu, aby mohla podstoupit ortopedický chirurgický zákrok ve Francii, který
         by byl hrazen ANMC.

      12     Toto povolení bylo odmítnuto z důvodu, že žádost nebyla dostatečně odůvodněna, jelikož pí Descamps nepředložila lékařský posudek
         vystavený lékařem činným v národním fakultním zdravotnickém zařízení.

      13     Paní Descamps poté, co bez ohledu na tento nedostatek povolení postoupila v dubnu 1990 ve Francii uvedený zákrok, podala k Tribunal
         du travail de Tournai (soud pro pracovněprávní spory v Tournai) (Belgie) žalobu, kterou se domáhala toho, aby jí ANMC uhradila
         náklady na tuto péči.

      14     Tribunal du travail de Tournai rozsudkem ze dne 10. prosince 1991 tuto žalobu zamítl. Měl za to, že rozhodnutí o odmítnutí
         povolení přijaté ANMC bylo opodstatněné, zejména z důvodu, že pí Descamps „nepředložila posudek alespoň jednoho belgického
         vysokoškolského profesora, kterým by prokázala, že zákrok provedený ve Francii byl proveden za lepších léčebných podmínek,
         než by býval mohl být proveden v Belgii“.

      15     Na základě odvolání proti tomuto rozhodnutí podaného pí Descamps shledal Cour du travail de Mons svým mezitímním rozsudkem
         ze dne 8. října 1993, že požadavek posudku zpracovaného belgickým vysokoškolským profesorem, přijatý Tribunal du travail de
         Tournai, je pro účely povolení příliš přísný. Stejným rozsudkem Cour du travail de Mons ustanovil znalce, aby vyhodnotil,
         zda uzdravení pí Descamps vyžadovalo v březnu 1990 hospitalizaci, jež mohla být uskutečněna v zahraničí za lepších léčebných
         podmínek nežli v Belgii.

      16     Podle závěrů znaleckého posudku předloženého dne 29. prosince 1994 „uzdravení pí Jeanne Descamps vyžadovalo v březnu 1990
         hospitalizaci, jež mohla být poskytnuta za lepších léčebných podmínek v zahraničí (chirurgický zákrok Dr. Cartiera v Paříži,
         čl. 221 odst. 1 královské vyhlášky ze dne 4. listopadu 1963)“.

      17     Z návrhů účastníků předložených Cour du travail de Mons po předložení znaleckého posudku se podává, že za okolností věci v původním
         řízení by náhrada léčebných výdajů činila 38 608,89 FRF v případě přihlédnutí ke koeficientům pro náhradu stanoveným francouzskými
         předpisy a 49 935,44 FRF v případě uplatnění koeficientů stanovených belgickými předpisy.

      18     Paní Descamps zemřela v průběhu řízení, dne 10. srpna 1996. Její dědicové, tj. manžel p. Vanbraekel spolu s jejími šesti dětmi,
         pokračovali  v řízení.

      19     Cour du travail de Mons s přihlédnutím ke znaleckému posudku uvedl, že ANMC bude uloženo nahradit výdaje na hospitalizaci
         pí Descamps „v souladu s článkem 22 nařízení 1408/71 a s články 59 a 60 Smlouvy“. Cour du travail de Mons přitom upřesnil,
         že již zbývá rozhodnout jen o otázce výše náhrady, načež se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Uznal-li vnitrostátní soud v rámci sporu, o němž je před ním vedeno řízení, nezbytnost hospitalizace v členském státě jiném,
         nežli je stát příslušné instituce – přičemž předchozí povolení uvedené v článku 22 nařízení 1408/71 bylo odmítnuto:

      a)      Je třeba provést náhradu výdajů na hospitalizaci podle režimu státu příslušné instituce nebo podle režimu zavedeného státem,
         na jehož území došlo k hospitalizaci?

      b)      Lze s ohledem na článek 36 nařízení 1408/71 uplatnit omezení výše náhrady stanovené právními předpisy státu příslušné instituce
         i přes to, že tento článek zmiňuje plnou náhradu?“

       K přípustnosti
      20     Podle vlád irské, nizozemské a Spojeného království, předkládací rozsudek přesně neuvádí důvody, proč vnitrostátní soud potřebuje
         výklad práva Společenství za účelem rozhodnutí sporu a neobsahuje dostatek údajů, pokud jde o rozhodné právní a skutkové okolnosti,
         jež by členským státům umožňovaly účinný výkon jejich práva předložit Soudnímu dvoru písemná vyjádření.

      21     V tomto ohledu je namístě připomenout, že z ustálené judikatury sice plyne, že nezbytnost dospět k takovému výkladu práva
         Společenství, který by byl pro vnitrostátního soudce užitečný, vyžaduje, aby tento soudce vymezil skutkový a normativní rámec,
         do nějž jsou včleněny otázky, které klade, anebo aby přinejmenším vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž jsou tyto otázky
         postaveny (viz zejména rozsudek ze dne 26. ledna 1993, Telemarsicabruzzo a další, C‑320/90 až C‑322/90, Recueil, s. I‑393,
         bod 6; usnesení ze dne 19. března 1993, Banchero, C‑157/92, Recueil, s. I‑1085, bod 4; ze dne 30. dubna 1998, Testa a Modesti,
         C‑128/97 a C‑137/97, Recueil, s. I‑2181, bod 5, a ze dne 28. června 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Recueil, s. I‑4979, bod
         15). Soudní dvůr rovněž opakovaně zdůraznil, jak důležité je, aby předkládající soudce uvedl přesné důvody, jež ho vedly k tomu,
         aby se zabýval výkladem práva Společenství, a považoval za nezbytné položit Soudnímu dvoru předběžné otázky (viz zejména usnesení
         ze dne 25. června 1996, Italia Testa, C‑101/96, Recueil, s. I‑3081, bod 6; výše uvedené Testa a Modesti, bod 15, a výše uvedené
         Laguillaumie, bod 16).

      22     V projednávané věci je však nutné konstatovat, že předkládající soud podobné požadavky neporušil.
      23     Je totiž třeba mít v patrnosti, že předkládací rozsudek uvádí použitelné vnitrostátní předpisy a popis skutkového stavu, který
         je, byť stručný, dostačující k tomu, aby Soudní dvůr mohl rozhodnout.

      24     Kromě toho, jak již bylo podotknuto výše, předkládající soud již rozhodl, že za okolností věci v původním řízení podmínky,
         na něž právo Společenství váže existenci nároku na náhradu péče poskytnuté v členském státě jiném, než je stát registrace,
         byly skutečně naplněny. Jak zdůrazněno v předkládacím rozsudku, žádost o výklad určená Soudnímu dvoru směřuje pouze k určení
         výše náhrady, k níž má dojít, a zejména toho, zda je v tomto ohledu na místě uplatnit režim platný v členském státě registrace
         nebo režim plynoucí z předpisů členského státu, na jehož území byla péče poskytnuta.

      25     Za těchto okolností je namístě otázku položenou předkládajícím soudem přezkoumat.
       K první části předběžné otázky
      26     Podstatou první části otázky předkládajícího soudu je, zda v případě, že osobě, jež podala žádost o povolení na základě čl.
         22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, bylo toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, přičemž následně je prokázáno,
         že toto odmítnutí bylo neopodstatněné, podléhá náhrada výdajů na péči ze strany příslušné instituce pravidlům pro hrazení
         péče platným v členském státě registrace nebo pravidlům plynoucím z předpisů členského státu, na jehož území byla péče poskytnuta.

      27     Za účelem odpovědi na tuto otázku je namístě úvodem uvést, že i když to vnitrostátní soud neupřesňuje, ustanovení práva Společenství,
         jejichž výklad se jeví pro odpověď na vznesenou otázku rozhodným, jsou jednak čl. 22 odst. 1 písm. c) a i) nařízení č. 1408/71,
         jednak článek 59 Smlouvy.

      28     Jak již bylo podotknuto výše, předkládající soud ostatně sám upřesňuje, že již rozhodl, že léčebné výdaje dotčené v původním
         řízení budou hrazeny ANMC „v souladu s článkem 22 nařízení 1408/71 a s články 59 a 60 Smlouvy“.

       Článek 22 nařízení č. 1408/71
      29     Co se týče použitelnosti článku 22 nařízení č. 1408/71 na věc v původním řízení je třeba zaprvé připomenout jednak, že pí
         Descamps skutečně podala žádost o předchozí povolení založenou na tomto ustanovení, a jednak, že předkládající soud rozhodl
         zbavit účinků odmítnutí povolení, které bylo ve věci vydáno.

      30     Zadruhé je třeba upřesnit, že skutečnost, že odmítnutí povolení bylo soudním rozhodnutím v původním řízení shledáno neopodstatněným
         na základě měřítek pro povolení stanovených vnitrostátními právními předpisy, a nikoliv na základě měřítek vyjádřených v čl.
         22 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1408/71, nikterak  neumožňuje mít za to, jak tvrdila belgická vláda, že není namístě
         toto nařízení použít.

      31     Ze znění čl. 22 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1408/71 totiž vyplývá, že jediným účelem tohoto ustanovení je určit
         okolnosti, za kterých je vyloučeno, aby příslušná národní instituce mohla odmítnout povolení vyžádané na základě čl. 22 odst.
         1 písm. c). Toto ustanovení naopak nikterak neomezuje případy, ve kterých může být takové povolení uděleno v souladu s čl.
         22 odst. 1 písm. c). Z toho plyne, že je-li povolení uděleno na základě vnitrostátního pravidla, které, jako právní předpisy
         dotčené v původním řízení, stanoví udělení povolení, pokud jde prokázáno, že hospitalizace může být uskutečněna za lepších
         léčebných podmínek v zahraničí, je třeba mít za to, že takové povolení představuje povolení ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm.
         c) nařízení č. 1408/71.

      32     Co se týče dosahu práv udělených čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71 sociálnímu pojištěnci, jenž je držitelem povolení,
         z dikce tohoto odst. 1 písm. i) plyne, že takový pojištěnec má v zásadě nárok na věcné dávky poskytované na účet příslušné
         instituce institucí místa pobytu podle ustanovení právních předpisů státu, v němž jsou dávky poskytovány, jako by tam byl
         pojištěnec registrován, a že pouze doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se řídí právními předpisy příslušného státu. Toto
         ustanovení tím, že takto zaručuje sociálním pojištěncům spadajícím do působnosti právních předpisů členského státu a vybaveným
         povolením přístup k péči v ostatních členských státech za stejně výhodných podmínek, jako jsou ty, které svědčí sociálním
         pojištěncům spadajícím do působnosti právních předpisů těchto ostatních členských států, přispívá k usnadnění volného pohybu
         sociálních pojištěnců.

      33     Z předchozího vyplývá, že musí být uplatněny způsoby hrazení péče stanovené právními předpisy členského státu, v němž je péče
         poskytována, přičemž příslušná instituce je povinna následně poskytnout instituci místa pobytu náhradu za podmínek stanovených
         v článku 36 nařízení č. 1408/71.

      34     Užitečný účinek stejně jako duch těchto ustanovení mimoto velí mít za to, že bylo-li sociálnímu pojištěnci, jenž podal žádost
         o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, přičemž následně
         je prokázáno buď samotnou příslušnou institucí, anebo soudním rozhodnutím, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné, má tento
         pojištěnec přímo k tíži příslušné instituce nárok na náhradu ve výši rovnocenné té, která by bývala měla být zpravidla hrazena,
         kdyby bylo povolení od počátku řádně vydáno.

      35     Jelikož předkládající soud uvádí, že náhrada, k níž by mohlo dojít v případě použití belgického režimu, by byla vyšší, nežli
         náhrada, jež by vyplývala z použití francouzského režimu, a jelikož si v tomto ohledu klade otázku výše náhrady, na niž mají
         žalobci v původním řízení, ve svém postavení dědiců pí Descamps vzhledem k ustanovení práva Společenství skutečně nárok, naskýtá
         se otázka, zda se dotyční mohou kromě toho domáhat doplňkové náhrady odpovídající rozdílu mezi těmito dvěma režimy.

      36     V tomto ohledu je třeba připomenout, že není účelem článku 22 nařízení č. 1408/71 upravit výdaje vynaložené v souvislosti
         s péčí poskytnutou v jiném členském státě, a tím pádem tento článek nikterak nebrání náhradě těchto výdajů členskými státy
         podle sazeb platných v členském státě registrace (viz rozsudek ze dne 28. dubna 1998, Kohll, C‑158/96, Recueil, s. I‑1931,
         bod 27), jestliže předpisy členského státu registrace takovou náhradu předvídají a sazby uplatňované podle těchto předpisů
         se ukáží výhodnějšími než sazby uplatňované členským státem, v němž byla péče poskytnuta.

      37     Článek 22 nařízení č. 1408/71 tedy sice nebrání náhradě doplňující tu, která vyplývá z uplatnění režimu členského státu pobytu,
         jestliže se režim uplatňovaný v členském státě registrace ukáže výhodnějším, ale toto ustanovení nicméně ani takovou doplňkovou
         náhradu neukládá. Za těchto podmínek je namístě zkoumat, zda taková povinnost nemůže vyplývat z článku 59 Smlouvy.

       Pravidla týkající se volného pohybu služeb
      38     Nejdříve je třeba určit, zda situace, jež je předmětem původního řízení, skutečně spadá do rozsahu působnosti volného pohybu
         služeb ve smyslu článku 59 Smlouvy.

      39     Některé vlády, jež Soudnímu dvoru předložily písemná vyjádření, totiž zpochybňovaly, že nemocniční služby mohou představovat
         hospodářskou činnost ve smyslu článku 60 Smlouvy o ES (nyní článek 50 ES).

      40     Úvodem je třeba připomenout, že podle článku 60 Smlouvy se pokládají za služby výkony poskytované zpravidla za úplatu, pokud
         nejsou upraveny ustanoveními o volném pohybu zboží, kapitálu a osob.

      41     Z ustálené judikatury kromě toho plyne, že léčebná činnost spadá do rozsahu působnosti článku 60 Smlouvy, aniž by bylo namístě
         rozlišovat v tomto ohledu podle toho, zda je péče poskytována v nemocnici nebo mimo ni (viz rozsudky ze dne 31. ledna 1984,
         Luisi a Carbone, 286/82 a 26/83, Recueil, s. 377, bod 16; ze dne 4. října 1991, Society for the Protection of Unborn Children
         Ireland, C‑159/90, Recueil, s. I‑4685, bod 18, a výše uvedený Kohll, body 29 a 51).

      42     Z ustálené judikatury rovněž plyne, že zvláštní povaha některých výkonů služeb neznamená, že by tyto činnosti byly vyňaty
         ze základní zásady volného pohybu služeb (rozsudky ze dne 17. prosince 1981, Webb, 279/80, Recueil, s. 3305, bod 10, a výše
         uvedený Kholl, bod 20) stejně jako, že skutečnost, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení spadá do oblasti
         sociálního zabezpečení, nemůže vyloučit použití článků 59 a 60 Smlouvy (výše uvedený rozsudek Kholl, bod 21).

      43     Jelikož nemocniční výkony dotčené v původním řízení vskutku spadají do rozsahu působnosti volného pohybu služeb, je dále namístě
         zabývat se tím, zda skutečnost, že vnitrostátní právní předpisy nezaručují pojištěnci, který je v tomto členském státě registrován
         a bylo mu povoleno podstoupit pobyt v nemocnici v jiném členském státě v souladu s čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71,
         úroveň hrazení péče obdobnou té, na niž by měl nárok, kdyby byl umístěn v nemocnici ve členském státě své registrace, nevede
         k omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 59 Smlouvy.

      44     V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že článek 59 Smlouvy brání použití jakýchkoli vnitrostátních předpisů, jejichž
         účinkem se poskytování služeb mezi členskými státy stává obtížnějším, nežli poskytování služeb výlučně uvnitř některého členského
         státu (rozsudky ze dne 5. října 1994, Komise v. Francie, C‑381/93, Recueil, s. I‑5145, bod 17, a výše uvedený Kholl, bod 33).

      45     V projednávaném případě je nepochybné, že okolnost, že sociální pojištěnec má nárok na méně výhodnou úroveň hrazení péče,
         je-li mu poskytována ústavní léčba v jiném členském státě, než když podstupuje stejnou léčbu v členském státě registrace,
         je způsobilá odradit tohoto pojištěnce od toho, aby se obracel na poskytovatele léčebných služeb usazené v jiných členských
         státech, ba mu i v tom bránit, a představuje jak pro tohoto pojištěnce, tak pro poskytovatele překážku pro volný pohyb služeb
         (viz obdobně rozsudky Luisi a Carbone, výše uvedený, bod 16; ze dne 28. ledna 1992, Bachmann, C‑204/90, Recueil, s. I‑249,
         bod 31, a výše uvedený Kholl, bod 35).

      46     Za těchto podmínek je konečně namístě přezkoumat, zda skutečnost, že vnitrostátní právní předpisy nezaručují pojištěnci, který
         je v tomto členském státě registrován, nejméně stejně výhodnou úroveň hrazení péče, jsou-li služby ústavní péče poskytnuty
         v jiném členském státě, může být objektivně odůvodněna.

      47     V tomto ohledu je namístě připomenout, že Soudní dvůr již dříve rozhodl, že nelze vyloučit, že riziko vážného ohrožení finanční
         rovnováhy systému sociálního zabezpečení, může představovat naléhavý důvod obecného zájmu způsobilý odůvodňovat překážku pro
         zásadu volného pohybu služeb (výše uvedený rozsudek Kohll, bod 41).

      48     Soudní dvůr stejně tak uznal, pokud jde o cíl zachování vyvážené a všem dostupné zdravotní a nemocniční služby, že i když
         je takový cíl je vnitřně spojen se způsobem financování systému sociálního zabezpečení, mohou se na něj rovněž vztahovat odchylky
         z důvodů veřejného zdraví uvedené v článku 56 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 46 ES), pokud přispívá k dosažení vysoké
         úrovně ochrany zdraví (výše uvedený rozsudek Kohll, bod 50).

      49     Soudní dvůr navíc upřesnil, že článek 56 Smlouvy umožňuje členským státům omezit volný pohyb zdravotních a nemocničních služeb
         v rozsahu, v němž je zachování léčebné kapacity nebo lékařské odbornosti na vnitrostátním území podstatné pro veřejné zdraví,
         nebo dokonce pro přežití jejich obyvatelstva (výše uvedený rozsudek Kohll, bod 51).

      50     Co se týče situace, o kterou jde v rámci sporu v původním řízení, je nicméně nutno připustit, že žádný z naléhavých důvodů
         zmíněných v bodech 47 až 49 stávajícího rozsudku nemůže odůvodňovat překážku dotčenou v původním řízení.

      51     Je totiž třeba připomenout, že v projednávané věci předkládající soud rozhodl, že pí Descamps měla skutečně nárok na získání
         povolení upraveného vnitrostátními právními předpisy, které se na ni vztahovaly, jakož i článkem 22 odst. 1 písm. c) nařízení
         č. 1408/71. Za takových okolností nelze tvrdit, že by vyplacení doplňkové náhrady odpovídající rozdílu mezi režimem hrazení
         péče upraveným právními předpisy členského státu registrace a režimem uplatňovaným členským státem pobytu, je-li prvně jmenovaný
         příznivější nežli posledně jmenovaný, mohlo ohrozit zachování vyvážené a všem dostupné zdravotní a nemocniční služby v členském
         státě registrace či zachování léčebné kapacity nebo lékařské odbornosti na vnitrostátním území.

      52     Kromě toho, jelikož taková doplňková náhrada, která je závislá na režimu hrazení péče v členském státě registrace, již pojmově
         neznamená žádné dodatečné finanční zatížení pro systém zdravotního pojištění tohoto státu ve srovnání s úhradou nesenou v případě
         hospitalizace v tomto státě,  nelze ani tvrdit, že uložení takové doplňkové náhrady k tíži tohoto systému zdravotního pojištění
         by mohlo mít významný dopad na financování systému sociálního zabezpečení (výše uvedený rozsudek Kholl, bod 42).

      53     S přihlédnutím k veškerým předchozím úvahám je namístě na první část předběžné otázky odpovědět tak, že čl. 22 odst. 1 písm.
         c) a i) nařízení č. 1408/71 musí být vykládán v tom smyslu, že má-li sociální pojištěnec povolení příslušné instituce k odjezdu
         na území jiného členského státu za účelem léčení, instituce místa pobytu je povinna mu poskytnout věcné dávky v souladu s jí
         používanými pravidly hrazení zdravotní péče,  jako by byl pojištěnec u ní registrován.

      Bylo-li sociálnímu pojištěnci, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení, toto povolení
         příslušnou institucí odmítnuto, přičemž se následně prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné, má dotyčný přímo k tíži
         příslušné instituce nárok na náhradu ve výši rovnocenné té, která by byla bývala hrazena institucí místa pobytu, kdyby povolení
         bylo bývalo od počátku řádně vydáno.

      Účelem článku 22 nařízení č. 1408/71 není upravovat případnou náhradu podle sazeb platných v členském státě registrace, a tento
         článek tedy ani nebrání tomu, aby tento stát vyplácel doplňkovou náhradu odpovídající rozdílu mezi režimem hrazení péče upraveným
         právními předpisy uvedeného státu a režimem uplatňovaným členským státem pobytu, je-li prvně jmenovaný příznivější nežli posledně
         jmenovaný a právní předpisy členského státu registrace takovou náhradu stanoví, ani takovou doplňkovou náhradu neukládá.

      Článek 59 Smlouvy musí být vykládán v tom smyslu, že je-li náhrada výdajů vynaložených na služby ústavní péče poskytnuté v členském
         státě pobytu vyplývající z použití pravidel platných v tomto státě, nižší nežli náhrada, jež by vyplývala z použití právních
         předpisů platných v členském státě registrace v případě hospitalizace v tomto posledně jmenovaném státě, musí příslušná instituce
         sociálnímu pojištěnci poskytnout doplňkovou náhradu odpovídající tomuto rozdílu.

       Ke druhé části předběžné otázky
      54     Podstatou druhé části otázky předkládajícího soudu je, zda článek 36 nařízení č. 1408/71 musí být vykládán v tom smyslu, že
         z tohoto ustanovení vyplývá, že sociální pojištěnec, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení
         č. 1408/71 a jemuž bylo toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, má nárok na náhradu veškerých zdravotních výdajů, které
         vynaložil v členském státě, kde mu byla poskytnuta péče, jakmile se prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné.

      55     Za účelem zodpovězení takto přeformulované otázky postačí konstatovat, že ze samotné dikce článku 36 nařízení č. 1408/71 vyplývá,
         že plná náhrada mezi institucemi, na kterou toto ustanovení odkazuje, se týká pouze věcných dávek poskytovaných institucí
         členského státu pobytu na účet příslušné instituce podle ustanovení hlavy III kapitoly 1 tohoto nařízení. Z toho plyne, jak
         již bylo dříve vyloženo v bodech 32 a 33 stávajícího rozsudku, že uvedená náhrada se vztahuje jen na věcné dávky, jejichž
         hrazení institucí místa pobytu právní předpisy používané touto institucí stanoví, a přesně v rozsahu stanoveném pro toto hrazení.

      56     Na druhou část předběžné otázky je tedy namístě odpovědět tak, že článek 36 nařízení č. 1408/71 nemůže být vykládán v tom
         smyslu, že by z tohoto ustanovení mělo vyplývat, že sociální pojištěnec, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst.
         1 písm. c) nařízení č. 1408/71 a jemuž bylo toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, má nárok na náhradu veškerých zdravotních
         výdajů, které vynaložil v členském státě, kde mu byla poskytnuta péče, jakmile se prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné.

       K nákladům řízení
      57     Výdaje vzniklé belgické, dánské, německé, španělské, francouzské, irské, nizozemské, rakouské, finské, švédské vládě a vládě
         Spojeného království, jakož i Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení
         má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním
         soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR
      o otázce, kterou mu položil Cour du travail de Mons rozsudkem ze dne 9. října 1998, rozhodl takto:
      1)      Článek 22 odst. 1 písm. c) a i) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení
            na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a členy jejich rodin pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném
            a aktualizovaném nařízením Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983, musí být vykládán v tom smyslu, že má-li sociální
            pojištěnec povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení, instituce místa pobytu
            je povinna mu poskytnout věcné dávky v souladu s jí používanými pravidly hrazení zdravotní péče,  jako by byl pojištěnec u ní
            registrován.
      Bylo-li sociálnímu pojištěnci, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení, toto povolení
            příslušnou institucí odmítnuto, přičemž se následně prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné, má dotyčný přímo k tíži
            příslušné instituce nárok na náhradu ve výši rovnocenné té, která by byla bývala hrazena institucí místa pobytu, kdyby povolení
            bylo bývalo od počátku řádně vydáno.
      Účelem článku 22 tohoto nařízení není upravovat případnou náhradu podle sazeb platných v členském státě registrace, a tento
            článek tedy ani nebrání tomu, aby tento stát vyplácel doplňkovou náhradu odpovídající rozdílu mezi režimem hrazení péče upraveným
            právními předpisy uvedeného státu a režimem uplatňovaným členským státem pobytu, je-li prvně jmenovaný příznivější nežli posledně
            jmenovaný a právní předpisy členského státu registrace takovou náhradu stanoví, ani takovou doplňkovou náhradu neukládá.
      Článek 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES) musí být vykládán v tom smyslu, že je-li náhrada výdajů vynaložených na
            služby ústavní péče poskytnuté v členském státě pobytu, vyplývající z použití pravidel platných v tomto státě, nižší nežli
            náhrada, jež by vyplývala z použití právních předpisů platných v členském státě registrace v případě hospitalizace v tomto
            posledně jmenovaném státě, musí příslušná instituce sociálnímu pojištěnci poskytnout doplňkovou náhradu odpovídající tomuto
            rozdílu.
      2)      Článek 36 nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 2001/83, nemůže být vykládán v tom smyslu,
            že by z tohoto ustanovení mělo vyplývat, že sociální pojištěnec, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm.
            c) nařízení č. 1408/71 a jemuž bylo toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, má nárok na náhradu veškerých zdravotních
            výdajů, které vynaložil v členském státě, kde mu byla poskytnuta péče, jakmile se prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               La Pergola

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Puissochet

               Jann

               Sevón

               Schintgen

                     Macken

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 12. července 2001.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jednací jazyk: francouzština.