title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 11. června 2009. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Dohoda o Evropském hospodářském prostoru - Článek 40 - Volný pohyb kapitálu - Diskriminační zacházení s dividendami vyplacenými nizozemskými společnostmi - Srážková daň - Osvobození - Společnosti-příjemkyně usazené v členských státech Společenství - Společnosti-příjemkyně usazené na Islandu nebo v Norsku. # Věc C-521/07.

text:
      Věc C-521/07
      Komise Evropských společenství
      v.
      Nizozemské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Dohoda o Evropském hospodářském prostoru – Článek 40 – Volný pohyb kapitálu – Diskriminační zacházení s dividendami vyplacenými nizozemskými společnostmi – Srážková daň – Osvobození – Společnosti-příjemkyně usazené v členských státech Společenství – Společnosti-příjemkyně usazené na Islandu nebo v Norsku“
      Shrnutí rozsudku
      Mezinárodní dohody – Dohoda o Evropském hospodářském prostoru – Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daňové právní předpisy –
            Korporační daň – Zdanění dividend
      (Dohoda o EHP, článek 40)
      Členský stát, který neosvobodil dividendy vyplacené společnostmi, které jsou v tomto státě rezidenty, společnostem usazeným
         v členských státech EHP od srážkové daně z dividend za stejných podmínek jako dividendy vyplacené společnostem, které jsou
         v tomto státě rezidenty, nebo společnostem usazeným v ostatních členských státech Evropského společenství, přičemž pro využití
         osvobození vyžadoval, aby společnosti usazené v oněch dvou dotčených státech EHP držely alespoň 10%, resp. 25% podíl na rozdělující
         společnosti, která je rezidentem tohoto členského státu, zatímco u společností usazených v dotyčném členském státě nebo jiném
         členském státě vyžadoval alespoň 5% podíl na splaceném základním kapitálu rozdělující společnosti, daňového rezidenta, nesplnil
         povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP).

      Takové rozdílné zacházení, pokud jde o způsob zdanění dividend vyplácených společnostem-příjemkyním usazeným v oněch dvou
         dotčených státech EHP, oproti způsobu zdanění dividend vyplácených společnostem-příjemkyním usazeným v členských státech Společenství,
         totiž může odradit společnosti usazené v obou prvně uvedených státech od investování v dotyčném členském státě. Mimoto vede
         k tomu, že pro společnost, která je rezidentem, je obtížnější přilákat kapitál z oněch dvou států EHP než z dotčeného členského
         státu nebo jiného členského státu Společenství. Proto představuje omezení volného pohybu kapitálu, které je v zásadě zakázáno
         článkem 40 Dohody o EHP.

      Argument, který se opírá o rozdílnost situací, v nichž se nacházejí společnosti, které mají své sídlo v členských státech
         Společenství, na straně jedné, a společnosti usazené v obou dotčených státech EHP, na straně druhé, nemůže odůvodnit požadavek
         vyššího podílu na kapitálu společností, které jsou rezidenty a rozdělují dividendy, kladený na společnosti z obou dotčených
         států EHP za tím účelem, aby mohly mít stejně jako prvně uvedené společnosti nárok na osvobození od srážkové daně z dividend,
         jež obdrží od těchto společností, které jsou rezidenty. V tomto ohledu ačkoliv rozdíl v právním režimu povinností dotčených
         států EHP v daňové oblasti ve srovnání s povinnostmi členských států Společenství může odůvodnit to, že určitý stát váže osvobození
         od srážkové daně z dividend v případě společností usazených ve dvou dotčených státech EHP na to, že prokážou, že splňují podmínky
         stanovené jeho vnitrostátními právními předpisy, neumožňuje takovýto rozdíl odůvodnit to, že uvedené právní předpisy podmiňují
         toto osvobození větším podílem na kapitálu společnosti rozdělující dividendy.Takový požadavek nemá totiž žádnou souvislost
         s ostatními podmínkami, jejichž splnění je vyžadováno od všech společností k tomu, aby měly nárok na uvedené osvobození, a
         sice že mají určitou právní formu, podléhají dani ze zisků a jsou posledním příjemcem vyplacených dividend, tj. s podmínkami,
         u nichž musí mít vnitrostátní daňová správa skutečně možnost ověřit jejich splnění.

      (viz body 37, 39, 47–48, 50, 52 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      11. června 2009(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Dohoda o Evropském hospodářském prostoru – Článek 40 – Volný pohyb kapitálu – Diskriminační zacházení s dividendami vyplacenými nizozemskými společnostmi – Srážková daň – Osvobození – Společnosti-příjemkyně usazené v členských státech Společenství – Společnosti-příjemkyně usazené na Islandu nebo v Norsku
      Ve věci C‑521/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 23. listopadu 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená P. van Nuffelem a R. Lyalem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

       žalobkyně,
      proti
      Nizozemskému království, zastoupenému C. M. Wissels a D. J. M. de Gravem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.-C. Bonichot (zpravodaj), K. Schiemann, L. Bay Larsen a C. Toader, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Nizozemské království tím, že neosvobodilo
         dividendy vyplacené společnostem usazeným na Islandu nebo v Norsku od srážkové daně z dividend za stejných podmínek jako dividendy
         vyplacené nizozemským společnostem, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 40 Dohody o Evropském hospodářském
         prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3; Zvl. vyd. 11/52, s. 3, dále jen „Dohoda o EHP“).

       Právní rámec
       Dohoda o EHP a právo Společenství
      2        Článek 40 Dohody o EHP stanoví:

      „V rámci této dohody jsou mezi smluvními stranami zakázána všechna omezení pohybu kapitálu patřícího osobám s bydlištěm v členských
         státech ES nebo státech ESVO, jakož i diskriminace na základě státní příslušnosti nebo místa bydliště stran nebo místa, kde
         je tento kapitál investován. Ustanovení nezbytná pro provádění tohoto článku jsou obsažena v příloze XII.“

      3        Výše uvedená příloha XII, nazvaná „Volný pohyb kapitálu“, odkazuje na směrnici Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou
         se provádí článek 67 Smlouvy (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 10).

      4        Článek 1 odst. 1 této směrnice stanoví:

      „Aniž jsou dotčena dále uvedená ustanovení, zruší členské státy omezení pohybu kapitálu mezi rezidenty členských států.
      […]“
      5        Podle článku 4 téže směrnice stanoví:

      „Tato směrnice se nedotkne práva členských států přijímat veškerá nezbytná opatření, aby se předcházelo porušování jejich
         právních předpisů, mimo jiné v oblasti zdanění. […]

      Uplatňování těchto opatření a postupů nesmí mít za následek to, že by se bránilo pohybu kapitálu prováděnému podle právních
         předpisů Společenství.“

       Vnitrostátní právní úprava
      6        Článek 1 odst. 1 zákona o dani z dividend (Wet op de dividenbelasting) ze dne 23. prosince 1965 (dále jen „Wet DB“) stanoví:

      „Pod názvem ‚daň z dividend‘ je vybírána přímá daň od osob povinných k dani, které přímo nebo prostřednictvím cenných papírů
         mají příjmy z akcií, cenných papírů spojených s právem na výplatu dividendy a dluhopisů, které jsou uvedeny v čl. 10 odst. 1
         písm. d) zákona o korporační dani z roku 1969 [(Wet op de vennootschapsbelasting 1969, dále jen ‚Wet Vpb‘], akciových společností,
         soukromých společností s ručením omezeným, komanditních společností a jiných společností usazených v Nizozemsku, jejichž kapitál
         je zcela nebo částečně rozdělen na akcie.“

      7        Článek 4 Wet DB stanoví:

      „1.      Od provedení srážky daně lze upustit v případě příjmů z akcií, z cenných papírů spojených s právem na výplatu dividendy a z dluhopisů
         uvedených v čl. 10 odst. 1 písm. d) [Wet Vpb], pokud:

      a.      se osvobození podílu stanovené článkem 13 [Wet Vpb] nebo započtení podílu stanovené článkem 13aa výše uvedeného zákona použije
         na zisky, které příjemci plynou z těchto akcií, cenných papírů spojených s právem na výplatu dividendy a dluhopisů a pokud
         je dotčený podíl součástí majetku jeho podniku provozovaného v Nizozemsku;

      [...]
      2.      Daň se nesráží z příjmů z akcií, cenných papírů spojených s právem na výplatu dividendy a dluhopisů uvedených v čl. 10 odst. 1
         písm. d) [Wet Vpb], pokud je jejich příjemce entitou usazenou v jiném členském státu Evropské unie a splňuje následující podmínky:

      1°      příjemce a osoba povinná k dani mají jednu z právních forem uvedených v příloze směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července
         1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států (Úř. věst. L 225, s. 6; Zvl.
         vyd. 09/01, s. 147) nebo právní formu uvedenou v ministerské vyhlášce;

      2°      ke dni, kdy jsou příjmy dány k dispozici, je příjemce akcionářem s účastí nejméně 5 % na splaceném základním kapitálu osoby
         povinné k dani nebo má k tomuto dni podíl na osobě povinné k dani, na kterou by byl použitelný čl. 13 odst. 5 nebo článek
         14 [Wet Vpb], pokud by byla usazena v Nizozemsku;

      3°      příjemce a osoba povinná k dani podléhají ve členském státu usazení dani ve smyslu čl. 2 písm. c) této směrnice, která je
         v tomto státu vybírána ze zisků, aniž by měli možnost volby nebo aniž by byli osvobozeni,

      4°      příjemce a osoba povinná k dani nejsou v členském státě usazení považováni za usazené mimo členských států Evropské unie na
         základě dohody o zamezení dvojího zdanění uzavřené se třetím státem;

      [...]“
      8        Podle článku 13 Wet Vpb:

      „1.      Pro účely zjištění výše zisku se nepřihlíží k výnosům z podílu, ani k výdajům spojeným s nabytím nebo prodejem tohoto podílu
         (osvobození podílu).

      2. Podíl existuje v případě, že společnost, která je povinná k dani:
      a.      je z důvodu účasti nejméně ve výši 5 procent splaceného základního kapitálu akcionářem ve společnosti, jejíž základní kapitál
         je zcela nebo zčásti rozdělen na akcie;

      […]“
      9        Pokud jde o společnosti usazené na Islandu nebo v Norsku, neexistuje v nizozemských právních předpisech zvláštní ustanovení,
         které by bralo v úvahu skutečnost, že se mohou dovolávat článku 40 Dohody o EHP. Daň z dividend není vybírána na základě dvoustranných
         dohod uzavřených s těmito smluvními státy Dohody o EHP za účelem zamezení dvojímu zdanění, a to v případě podílu na kapitálu
         nizozemské společnosti ve výši nejméně 10 % (článek 10 Dohody o daních z příjmu a kapitálu mezi Nizozemským královstvím a Islandskou
         republikou podepsané dne 25. září 1997) nebo ve výši nejméně 25 % (článek 10 Dohody o daních z příjmů a kapitálu mezi Nizozemským
         královstvím a Norským královstvím podepsané dne 12. ledna 1990).

       Postup před zahájením soudního řízení
      10      Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že v Nizozemsku je s dividendami vyplacenými společnostem usazeným v tomto členském
         státě zacházeno příznivěji než s dividendami vyplacenými společnostem usazeným v jiných členských státech a státech Evropského
         hospodářského prostoru (EHP), a že tedy Nizozemské království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 56 ES
         a článku 40 Dohody o EHP, vyzvala dopisem ze dne 18. října 2005 tento členský stát, aby podal vysvětlení.

      11      Vzhledem k tomu, že se Nizozemské království omezilo na formulaci vyhýbavých odpovědí, aniž by se vyjádřilo k věci samé, vydala
         Komise dne 6. července 2006 odůvodněné stanovisko poukazující na tytéž vytýkané skutečnosti a vyzvala tento členský stát k přijetí
         opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.

      12      Výše uvedený členský stát odpověděl na toto stanovisko dopisem ze dne 7. září 2006 a uvedl, že Wet DB je od 1. ledna 2007,
         pokud jde o dividendy vyplácené společnostem usazeným v některém z ostatních členských států Společenství, novelizován. Výsledkem
         této novelizace, k níž došlo před podáním této žaloby, je přijetí čl. 4 odst. 2 Wet DB v podobě, v jaké byl převzat do bodu
         7 tohoto rozsudku.

      13      Naopak, pokud jde o údajné porušení článku 40 Dohody o EHP, Nizozemské království tvrdilo, že dotčené nizozemské právní předpisy
         nevytvářejí překážku volnému pohybu kapitálu a že, i kdyby tomu tak bylo, jednalo by se o u překážku odůvodněnou.

      14      Přestože Komise připouští, že změna článku 4 Wet DB zajistila slučitelnost nizozemských právních předpisů se Smlouvou o ES,
         pokud jde o společnosti usazené v jiných členských státech Společenství, rozhodla se pokračovat v řízení o nesplnění povinnosti
         a podat projednávanou žalobu, pokud jde o žalobní důvod vycházející z porušení povinnosti, která vyplývá z článku 40 Dohody
         o EHP.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      15      Komise tvrdí, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 23. září 2003, Ospelt a Schlössle Weissenberg (C‑452/01, Recueil, s. I‑9743,
         body 28, 29 a 32), rozhodl, že článek 40 Dohody o EHP, jakož i příloha XII této dohody mají stejný právní dosah jako v podstatě
         totožná ustanovení článku 56 ES. Mimoto uvádí, že Soud ESVO rozhodl stejně v rozsudcích ze dne 23. listopadu 2004, Fokus Bank
         v. Norway (E‑1/04, EFTA Court Report, s. 22, bod 23), a ze dne 1. července 2005, Paolo Piazza (E-10/04, EFTA Court Report, s. 100,
         bod 33).

      16      Domnívá se, že nizozemské právní předpisy zakládají diskriminaci mezi daňovým zacházením s dividendami vyplacenými společnosti
         usazené v Nizozemsku nebo od nynějška v jiném členském státě Společenství a daňovým zacházením s dividendami vyplacenými společnosti
         usazené na Islandu nebo v Norsku.

      17      Uvádí, že dividendy nizozemské společnosti vyplacené jiné nizozemské společnosti nebo společnosti usazené v jiném členském
         státě jsou osvobozeny od srážkové daně z dividend u první společnosti, pokud druhá společnost vlastní nejméně 5 % kapitálu
         první společnosti, zatímco dividendy nizozemské společnosti vyplacené společnosti usazené na Islandu nebo v Norsku jsou osvobozeny
         od daně pouze tehdy, pokud tato společnost vlastní nejméně 10 % (pro islandské společnosti) nebo 25 % (pro norské společnosti)
         kapitálu dotčené nizozemské společnosti.

      18      Tato diskriminace porušuje zásady volného pohybu kapitálu, protože jejím účinkem je to, že činí investování do nizozemských
         společností méně výhodným pro společnosti usazené na Islandu nebo v Norsku než pro společnosti usazené v Nizozemsku nebo v jiných
         členských státech Společenství. Mimoto způsobuje, že pro nizozemskou společnost je obtížnější přilákat kapitál z Islandu nebo
         Norska než z Nizozemska nebo jiného členského státu Společenství.

      19      Komise zdůrazňuje, že Soudní dvůr již rozhodl v rozsudku ze dne 8. listopadu 2007, Amurta (C‑379/05, Sb. rozh. s. I‑9569,
         bod 28), že taková diskriminace je v rozporu s článkem 56 ES, pokud jde o dividendy vyplacené společnostem usazeným v jiných
         členských státech, jež v době rozhodné z hlediska věci, ve které byl vydán tento rozsudek, nebyly osvobozeny stejným způsobem
         jako dividendy vyplacené nizozemským společnostem.

      20      Komise je toho názoru, že stejně jako v uvedené věci, může být předmětná daňová právní úprava považována za slučitelnou s právem
         Společenství, a tudíž s Dohodou o EHP pouze tehdy, pokud se rozdílné zacházení, které je v ní zabudováno, týká situací, které
         nejsou objektivně srovnatelné nebo je odůvodněné naléhavým důvodem obecného zájmu.

      21      Komise tvrdí, že Nizozemské království zpochybňuje, že situace islandských a norských společností je objektivně srovnatelná
         se situací nizozemských společností, pokud jde o nebezpečí dvojího zdanění zisků nizozemských společností, v nichž vlastní
         část kapitálu.

      22      Podle Komise vyplývá z judikatury Soudního dvora, že se opatření směřující v takovém případě k zamezení dvojímu zdanění musí
         týkat všech zahraničních společností, na které se mohou vztahovat ustanovení o volném pohybu kapitálu. V tomto ohledu odkazuje
         Komise na rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France (C‑170/05, Sb. rozh. s. I‑11949, bod
         37).

      23      Komise připouští, že vnitrostátní zákonodárce může přijmout opatření k boji proti zneužívání svobod vnitřního trhu, zejména
         pokud jde o volný pohyb kapitálu, a to na základě článku 58 ES a v projednávaném případě na základě článku 4 směrnice 88/361
         uvedené v příloze XII k Dohodě o EHP, přičemž podle uvedeného článku mají členské státy právo „přijmout nezbytná opatření,
         aby se předcházelo porušování jejich právních předpisů, zejména v oblasti daňového práva“.

      24      Taková opatření by nicméně měla být přiměřená sledovanému cíli. Nizozemské království přitom neuvádí, jaká zneužití by měla
         být odstraněna odmítnutím osvobodit vyplácení dividend společnostem usazeným na Islandu nebo v Norsku od srážkové daně z dividend.

      25      Nizozemské království tvrdí, že povinnosti, které vyplývají z volného pohybu kapitálu mezi členskými státy Společenství, nemohou
         být bez dalšího přeneseny na vztahy mezi nimi a členskými státy ESVO, kterými jsou Islandská republika a Norské království.
         Vyplývá to podle něj ze skutečnosti, že v obou těchto státech není směrnice Rady 77/799/ES ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné
         pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých daní a daní z pojistného (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl. vyd.
         09/01, s. 63), ve znění směrnice Rady 2004/106/ES ze dne 16. listopadu 2004 (Úř. věst. L 359, s. 30, dále jen „směrnice 77/799“)
         použitelná.

      26      Nizozemské království se domnívá, že boj proti nebezpečí daňového podvodu a zneužití není jediným odůvodněním rozdílného zacházení
         s dividendami vyplacenými společnostem usazeným v členských státech Společenství a dividendami vyplacenými společnostem usazeným
         na Islandu nebo v Norsku, které stanoví jeho právní předpisy.

      27      Podle těchto právních předpisů musí totiž kromě podmínky vyžadující, aby podíl dosáhl nejméně 5 % kapitálu, splnit samotný
         příjemce dividend, aby měl nárok na předmětné osvobození, také dvě podmínky – jedná se přitom o podmínky, které se použijí
         také na výhradně vnitrostátní situace a které nejsou diskriminační – a sice ty, že příjemce musí jednak podléhat dani ze zisků,
         a jednak musí být konečným příjemcem dividend.

      28      Plnění těchto podmínek může být mezi členskými státy snadno kontrolováno díky závazné povaze směrnice 77/799. Naproti tomu
         nejsou dvoustranné dohody uzavřené s Islandskou republikou a Norským královstvím právními nástroji Společenství, takže podle
         Nizozemského království neumožňují členskému státu ani Komisi domáhat se u Soudního dvora splnění povinností, které z nich
         vyplývají.

      29      Nizozemské království se tedy domnívá, že skutečnost, že neexistuje právní nástroj Společenství v jeho vztazích s Islandskou
         republikou a Norským královstvím, odůvodňuje rozdílné podmínkách pro přiznání osvobození od srážkové daně z dividend pro podíly,
         které vlastní společnosti usazené v těchto dvou státech.

      30      V této otázce Komise naopak zdůrazňuje skutečnost, že dotčené dvoustranné dohody jsou pro uvedené státy právně závazné. Má
         za to, že i kdyby bylo těžší dosáhnout plnění povinností vyplývajících z mezinárodního práva než dosáhnout v rámci Společenství
         plnění povinností, které vyplývají z práva Společenství, neznamená to, že jsou tyto dohody irelevantní pro odpověď na otázku,
         zda je diskriminace islandských a norských společností přiměřená sledovanému cíli, kterým je vymáhání daně z dividend.

      31      Nizozemské království mimoto neprokázalo ani netvrdilo, že Islandská republika nebo Norské království neplnily povinnosti,
         které vyplývají z uvedených dohod, nebo že při jejich uplatňování dokonce došlo k neodůvodněným obtížím nebo průtahům.

       Závěry Soudního dvora
      32      Jedním z hlavních cílů Dohody o EHP je zavést co možná nejúplněji volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu v celém EHP tak,
         aby vnitřní trh zavedený na území Společenství zahrnoval také státy ESVO. Z tohoto hlediska směřuje několik ustanovení uvedené
         dohody k zajištění co nejjednotnějšího výkladu této dohody v celém EHP (viz posudek 1/92 ze dne 10. dubna 1992, Recueil, s. I‑2821).
         Je na Soudním dvoru, aby v tomto rámci zajistil, že pravidla Dohody o EHP, která jsou v podstatě totožná s pravidly Smlouvy,
         budou v členských státech vykládána jednotným způsobem (výše uvedený rozsudek Ospelt a Schlössle Weissenberg, bod 29).

      33      Z toho vyplývá, že jestliže omezení volného pohybu kapitálu mezi příslušníky států smluvních stran Dohody o EHP musí být posuzována
         s ohledem na článek 40 a přílohu XII uvedené dohody, pak tato ustanovení mají stejný právní dosah jako v podstatě totožná
         ustanovení článku 56 ES (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Ospelt a Schlössle Weissenberg, bod 32).

      34      Dále vzhledem k tomu, že neexistují opatření směřující ke sjednocení nebo harmonizaci v rámci Společenství, mají členské státy
         i nadále pravomoc definovat prostřednictvím smluv nebo jednostranně kritéria rozdělení své daňové pravomoci zejména za účelem
         odstranění dvojího zdanění (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Amurta, body 16 a 17).

      35      Tato pravomoc jim neumožňuje použít opatření, která jsou v rozporu se svobodami pohybu zaručenými Smlouvou nebo podobnými
         ustanoveními Dohody o EHP (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Amurta, bod 24).

      36      V projednávaném případě články 4 a 4a Wet DB Ve spojení s článkem 13 Wet Vpb stanovují osvobození od srážkové daně z dividend
         pro společnosti-příjemkyně, které mají své sídlo v členském státě. V souladu s čl. 4 odst. 2 bodem 2 Wet DB je toto osvobození
         použitelné na dividendy rozdělované společnostem, které mají své sídlo v jiném členském státě a jejichž podíl na splaceném
         základním kapitálu rozdělující společnosti, která je daňovým rezidentem, je nejméně 5 %.

      37      Na základě dohod, které za účelem zamezení dvojímu zdanění uzavřelo Nizozemské království s Islandskou republikou a Norským
         královstvím, tj. státy EHP, se přitom osvobození od srážkové daně z dividend může použít na dividendy rozdělované islandským
         a norským společnostem pouze tehdy, pokud islandské společnosti mají nejméně 10 % podílu v nizozemské rozdělující společnosti
         nebo pokud norské společnosti mají 25 % podílu ve zmíněné společnosti. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že tyto společnosti
         na rozdíl od společností, které mají své sídlo v členském státě, tedy nejsou chráněny před nebezpečím dvojího zdanění, pokud
         vlastní více než 5 %, ale zároveň méně než 10 % nebo 25 % podílu v nizozemské společnosti rozdělující dividendy.

      38      Tento rozdíl mezi daňovými právními předpisy použitelnými jednak na společnosti usazené v členských státech Společenství,
         a jednak na společnosti usazené v obou dotčených státech EHP, na které se vztahuje článek 40 Dohody o EHP stejným způsobem,
         jako se na první společnosti vztahuje článek 56 ES, znevýhodňuje, pokud jde o zdanění dividend, islandské společnosti, jejichž
         podíl na kapitálu nizozemské společnosti je mezi 5 % a 10 %, a norské společnosti, jejichž podíl na kapitálu nizozemské společnosti
         je mezi 5 % a 25 %.

      39      Takové rozdílné zacházení, pokud jde o způsob zdanění dividend vyplacených společnostem-příjemkyním usazeným na Islandu a v Norsku,
         s dividendami vyplacenými společnostem-příjemkyním usazeným v členských státech, může odradit společnosti usazené v obou prvně
         uvedených státech od investování v Nizozemsku. Mimoto vede k tomu, že pro nizozemskou společnost je obtížnější přitáhnout
         kapitál z Islandu nebo Norska než z Nizozemska nebo jiného členského státu Společenství. Proto představuje omezení volného
         pohybu kapitálu, které je v zásadě zakázáno článkem 40 Dohody o EHP.

      40      Je třeba nicméně přezkoumat, zda toto omezení volného pohybu kapitálu může být odůvodněno s ohledem na ustanovení Smlouvy,
         která jsou v podstatě převzata do Dohody o EHP.

      41      Nizozemské království se domnívá, že společnosti-příjemkyně usazené na Islandu a v Norsku jsou v jedné z některých situací
         uvedených v čl. 58 odst. 1 písm. a) ES, podle něhož článkem 56 ES není dotčeno právo členských států uplatňovat příslušná
         ustanovení svých daňových předpisů, která rozlišují mezi daňovými poplatníky, jež se nenacházejí ve stejné situaci, pokud
         jde o jejich bydliště nebo sídlo.

      42      Z ustálené judikatury vyplývá, že aby vnitrostátní daňová právní úprava mohla být považována za slučitelnou s ustanoveními
         Smlouvy týkajícími se volného pohybu kapitálu, je třeba, aby se rozdílné zacházení, které z ní vyplývá, týkalo situací, které
         nejsou objektivně srovnatelné, nebo aby bylo odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu (viz výše uvedený rozsudek Amurta,
         bod 32 a citovaná judikatura).

      43      Je tudíž třeba ověřit, zda s ohledem na osvobození od srážkové daně z dividend se společnosti-příjemkyně usazené v členském
         státě a společnosti-příjemkyně usazené na Islandu a v Norsku nacházejí ve srovnatelných situacích.

      44      Nizozemské království tvrdí, že rozdílná situace, o kterou se opírá, vychází z okolnosti, že na základě dvoustranných dohod
         uzavřených s oběma dotčenými státy EHP není možné zajistit, aby dotčené společnosti-příjemkyně skutečně splnily podmínky,
         které společnostem členských států ukládá čl. 4 odst. 2 Wet DB, a sice ty, aby jednak měly jednu z právních forem vyjmenovaných
         v příloze směrnice 90/435 nebo právní formu uvedenou v ministerské vyhlášce, a jednak podléhaly dani ze zisků ve svém státě
         usazení, aniž by měly možnost volby a aniž by byly osvobozeny od této daně.

      45      Svou úvahu opírá o ustanovení směrnice 77/799. Podle tohoto předpisu, určeného k boji proti daňovým únikům a vyhýbání se daňovým
         povinnostem na mezinárodním úrovni, si příslušné orgány členských států musí navzájem poskytnout veškeré údaje, které by jim
         mohly umožnit správné vyměření zejména daní z příjmů.

      46      Jelikož se tato směrnice na Islandskou republiku a Norské království nepoužije, tvrdí Nizozemské království, že neexistuje
         žádná závazná právní norma, která by mu neumožňovala získat informace k ověření toho, zda jsou podmínky stanovené čl. 4 odst. 2
         Wet DB splněny.

      47      Je třeba nicméně podotknout, že i když takovýto rozdíl v právním režimu povinností dotčených států v daňové oblasti ve srovnání
         s povinnostmi členských států Společenství může odůvodnit to, že Nizozemské království váže osvobození od srážkové daně z dividend
         v případě islandských a norských společností na to, že prokážou, že splňují podmínky stanovené nizozemskými právními předpisy,
         neumožňuje takovýto rozdíl odůvodnit to, že uvedené právní předpisy podmiňují toto osvobození větším podílem na kapitálu společnosti
         rozdělující dividendy.

      48      Tento posledně uvedený požadavek nemá totiž žádnou souvislost s dalšími podmínkami, jejichž splnění je od všech společností
         vyžadováno k tomu, aby měly nárok na uvedené osvobození, a sice s těmi, že společnosti musejí mít určitou právní formu, podléhat
         dani ze zisků a být posledním příjemcem vyplacených dividend, tj. s podmínkami, u nichž musí mít nizozemská daňová správa
         skutečně možnost ověřit jejich splnění.

      49      Pokud jde o posledně uvedené hledisko, ze žádné skutečnosti uvedené ve spisu nevyplývá, a Nizozemské království neprokázalo,
         že vlastnictví podílu na kapitálu společnosti nižšího než 10 % nebo než 25 % má nějaký vliv na nebezpečí, že příslušným orgánům
         budou předloženy nepravdivé údaje, zejména pokud jde o daňový režim společností usazených v obou dotčených státech EHP, a že
         tudíž požadavek takto vysokého podílu je odůvodněn, zatímco pokud jde o společnosti usazené v členských státech Společenství,
         tento požadavek neexistuje.

      50      Argument, který se opírá o rozdílnost situací, v nichž se nacházejí společnosti, které mají své sídlo v členských státech
         Společenství, na straně jedné, a islandské a norské společnosti, na straně druhé, který předkládá Nizozemské království s cílem
         odůvodnit požadavek vyššího podílu na kapitálu nizozemských společností rozdělujících dividendy kladený na islandské a norské
         společnosti za tím účelem, aby mohly mít stejně jako společnosti, které mají své sídlo v členských státech Společenství, nárok
         na osvobození od srážkové daně z dividend, jež obdrží od těchto nizozemských společností, proto nemůže být přijat.

      51      Tento závěr je implicitně potvrzen skutečností, že dvoustranné dohody uzavřené Nizozemským královstvím s Islandskou republikou
         a Norským královstvím podmiňují osvobození od srážkové daně z dividend vyplacených islandským a norským společnostem pouze
         podmínkou existence určitého podílu na kapitálu rozdělující nizozemské společnosti, aniž by ukládaly to, že mají mimoto splnit
         další podmínky stanovené v čl. 4 odst. 2 Wet DB.

      52      Z výše uvedeného vyplývá, že Nizozemské království tím, že neosvobodilo dividendy vyplacené nizozemskými společnostmi společnostem
         usazeným na Islandu nebo v Norsku od srážkové daně z dividend za stejných podmínek jako dividendy vyplacené nizozemským společnostem
         nebo společnostem usazeným v jiných členských státech Společenství, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku
         40 Dohody o EHP.

       K nákladům řízení
      53      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Nizozemské
         království nemělo ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)     Nizozemské království tím, že neosvobodilo dividendy vyplacené nizozemskými společnostmi společnostem usazeným na Islandu
            nebo v Norsku od srážkové daně z dividend za stejných podmínek jako dividendy vyplacené nizozemským společnostem nebo společnostem
            usazeným v jiných členských státech Evropského společenství, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 40 Dohody
            o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992.
      2)     Nizozemskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 10. listopadu 2011. # Esprit International LP proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství ztvárňující písmeno umístěné na kapse kalhot - Starší národní obrazová ochranná známka představující písmeno - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-22/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 10. listopadu 2011 – Esprit International v. OHIM – Marc O'Polo International (Ztvárnění
            písmena umístěného na kapse kalhot)
      (Věc T-22/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství ztvárňující písmeno umístěné na kapse kalhot – Starší národní obrazová ochranná známka představující písmeno – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 106–108)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 19. listopadu 2009 (věc R 1666/2008-4) týkajícímu se
                  námitkového řízení mezi společnostmi Marc O’Polo International GmbH a Esprit International LP

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Esprit International LP se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 13. února 2007. # Mundipharma AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství RESPICUR - Starší národní slovní ochranná známka RESPICORT - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 - Důkaz o užívání starší ochranné známky - Článek 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94. # Věc T-256/04.

text:
      Věc T-256/04
      Mundipharma AG
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu
      (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství RESPICUR – Starší národní slovní ochranná známka RESPICORT – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 – Důkaz o užívání starší ochranné známky – Článek 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Průzkum námitek – Důkaz o užívání starší ochranné známky

      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 43 odst. 2 a 3)
      2.      Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Průzkum námitek – Důkaz o užívání starší ochranné známky

      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 43 odst. 2 a 3)
      3.      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      1.      Článek 43 odst. 2 poslední věta nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství musí být vykládán v tom smyslu, že pokud
         byla ochranná známka zapsána pro kategorii výrobků nebo služeb dostatečně širokou na to, aby uvnitř ní mohlo být rozlišeno
         několik podkategorií, které by mohly být považovány za samostatné, má důkaz o skutečném užívání ochranné známky pro část těchto
         výrobků nebo služeb v námitkovém řízení za následek pouze ochranu podkategorie nebo podkategorií, pod které spadají výrobky
         nebo služby, pro které byla ochranná známka skutečně užívána. Pokud by naopak ochranná známka byla zapsána pro výrobky nebo
         služby vymezené tak přesným a ohraničeným způsobem, že by nebylo možné provést podstatná dělení uvnitř dotyčné kategorie,
         důkaz o skutečném užívání ochranné známky pro uvedené výrobky nebo služby by se nezbytně týkal, pro účely projednání námitek,
         celé této kategorie.

      Ačkoli je účelem pojmu „částečné užívání“ to, aby ochranné známky, které nebyly užívány pro danou kategorii výrobků, byly
         dostupné, nesmí mít za následek to, že zbaví majitele starší ochranné známky jakékoli ochrany pro výrobky, které, aniž by
         byly striktně totožné s výrobky, pro které mohl prokázat skutečné užívání, nejsou podstatně odlišné od těchto výrobků a spadají
         do stejné skupiny, která nemůže být rozdělena jinak než náhodně. V tomto ohledu není v praxi možné, aby majitel ochranné známky
         předložil důkaz o užívání ochranné známky pro všechny představitelné varianty výrobků, na něž se zápis vztahuje. V důsledku
         toho se pojem „část výrobků nebo služeb“ nemůže vztahovat na všechny obchodní variace obdobných výrobků nebo služeb, ale pouze
         na výrobky nebo služby dostatečně odlišné pro to, aby mohly představovat soudržné kategorie nebo podkategorie.

      (viz bod 23–24)
      2.      Článek 43 odst. 2 poslední věta nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství musí být vykládán v tom smyslu, že pokud
         byla ochranná známka zapsána pro kategorii výrobků nebo služeb dostatečně širokou na to, aby uvnitř ní mohlo být rozlišeno
         několik podkategorií, které by mohly být považovány za samostatné, má důkaz o skutečném užívání ochranné známky pro část těchto
         výrobků nebo služeb v námitkovém řízení za následek pouze ochranu podkategorie nebo podkategorií, pod které spadají výrobky
         nebo služby, pro které byla ochranná známka skutečně užívána.

      Jelikož spotřebitel hledá především výrobek nebo službu, jež by odpovídaly jeho specifickým potřebám, jsou určení nebo účel
         dotčeného výrobku či služby podstatné při provádění jeho volby. Vzhledem k tomu, že se spotřebitelé před jakýmkoliv nákupem
         řídí kritériem určení či účelu, je toto kritérium prvořadé při vymezení podkategorie výrobků nebo služeb. Jedná-li se konkrétně
         o léčivý přípravek, jeho určení a účel jsou stanoveny jeho léčebnou indikací.

      (viz body 23, 29–30)
      3.      Pro německé pacienty trpící onemocněním dýchacích cest existuje nebezpečí záměny mezi slovním označením RESPICUR, jehož zápis
         jakožto ochranné známky Společenství je požadován pro „léčivé přípravky k léčbě dýchacích cest“, které spadají do třídy 5
         ve smyslu Niceské dohody, a slovní ochrannou známkou RESPICORT, zapsanou dříve v Německu pro „farmaceutické a hygienické výrobky;
         náplasti“ spadající do téže třídy, neboť dané výrobky jsou totožné a kolidující označení jsou podobná z hlediska vzhledového,
         fonetického a pojmového. Jelikož je totiž stupeň pozornosti a znalostí konečných spotřebitelů z důvodu vážnosti onemocnění,
         kterými trpí, nadprůměrný, jsou tito koneční spotřebitelé schopni rozlišovat v obou dotčených ochranných známkách prvek „respi“
         a chápat jeho pojmový obsah, který odkazuje na obecnou povahu jejich zdravotních potíží. Jejich omezená znalost lékařské terminologie
         jim však neumožňuje rozpoznat pojmové odkazy prvků „cur“ a „cort“. Naproti tomu pro německé odborníky v oblasti lékařství
         neexistuje nebezpečí záměny, jelikož jsou z důvodu svých znalostí a zkušeností obecně schopni porozumět pojmovému významu
         výrazů, na něž odkazují prvky „respi“, „cur“ a „cort“, takže starší ochranná známka může být považována za známku vykazující
         sníženou rozlišovací způsobilost, zejména pro odborníky v oblasti lékařství.

      (viz body 37, 58–59, 62, 72–73)
ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      13. února 2007 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství RESPICUR – Starší národní slovní ochranná známka RESPICORT – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 – Důkaz o užívání starší ochranné známky – Článek 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94“
      Ve věci T‑256/04,
      Mundipharma AG, se sídlem v Basileji (Švýcarsko), zastoupená F. Nielsenem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), původně zastoupenému B. Müllerem, poté G. Schneiderem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Soudem, je
      Altana Pharma AG, se sídlem v Konstanci (Německo), zastoupená H. Beckerem, advokátem,

      jejímž předmětem je žaloba proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 19. dubna 2004 (věc R 1004/2002‑2), týkajícímu
         se námitkového řízení mezi Mundipharma AG a Altana Pharma AG,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ
      EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení J. Pirrung, předseda, A. W. H. Meij a I. Pelikánová, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 28. června 2004,
      s přihlédnutím k vyjádření OHIM k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 22. listopadu 2004,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejší účastnice k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 22. listopadu 2004,
      po jednání konaném dne 24. ledna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Vedlejší účastnice řízení požadovala dne 7. října 1998 u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
         (OHIM) zápis slovního označení RESPICUR jako ochranné známky Společenství (dále jen „přihlašovaná ochranná známka“) na základě
         nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd.
         17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2        Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do třídy 5 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
         pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „léčivé přípravky
         k léčbě dýchacích cest“.

      3        Tato přihláška byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 45/1999 ze dne 7. června 1999.

      4        Žalobkyně, která se dovolávala čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, podala námitky proti přihlášce k zápisu. Námitky
         se zakládaly na německé slovní ochranné známce č. 1155003 RESPICORT, podané dne 21. srpna 1989 a zapsané dne 1. března 1990
         pro výrobky spadající do třídy 5 ve smyslu Niceské dohody, odpovídající následujícímu popisu: „farmaceutické a hygienické
         výrobky; náplasti“ (dále jen „starší ochranná známka“).

      5        Námitkové oddělení zamítlo námitky rozhodnutím ze dne 30. října 2002. Usoudilo, že žalobkyně nepředložila důkaz o svém vlastnickém
         titulu ke starší ochranné známce ani důkaz o jejím užívání. Krom toho došlo k závěru, že mezi přihlašovanou ochrannou známkou
         a starší ochrannou známkou neexistuje nebezpečí záměny.

      6        Žalobkyně podala dne 12. prosince 2002 proti tomuto rozhodnutí námitkového oddělení odvolání.

      7        Rozhodnutím ze dne 19. dubna 2004 (dále jen „napadené rozhodnutí“) zrušil druhý odvolací senát rozhodnutí námitkového oddělení
         z důvodu porušení podstatných formálních náležitostí, přesto však námitky v plném rozsahu zamítl.

      8        Odvolací senát měl v napadeném rozhodnutí za to, že námitkové oddělení nemělo zamítnout námitky z důvodu nedostatku důkazu
         o vlastnickém titulu ke starší ochranné známce. Dále se domníval, že žalobkyni se nepodařilo prokázat užívání starší ochranné
         známky, jak bylo nutné, a že bylo třeba zohlednit pouze užívání pro „dávkované aerosoly obsahující kortikoidy, vydávané pouze
         na lékařský předpis“, které vedlejší účastnice nezpochybňovala. Pokud jde o existenci nebezpečí záměny, odvolací senát konstatoval,
         že dotčené výrobky jsou totožné a že mezi kolidujícími označeními existuje určitá podobnost, která je však vyvážena výraznými
         rozdíly mezi nimi. Došel k názoru, že veřejnost, které se týká starší ochranná známka, a veřejnost, které se týká přihlašovaná
         ochranná známka, se překrývají, pouze pokud jde o odbornou veřejnost, jež představuje relevantní veřejnost v projednávané
         věci. Vzhledem k zjištěným rozdílům došel odvolací senát k závěru, že mezi přihlašovanou ochrannou známkou a starší ochrannou
         známkou neexistuje nebezpečí záměny.

       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      9        Dne 10. listopadu 2005 požádal Soud účastníky řízení, aby odpověděli na některé otázky. Účastníci řízení odpověděli na otázky
         Soudu ve stanovené lhůtě.

      10      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      11      OHIM navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      12      Vedlejší účastnice se připojuje k návrhovým žádáním OHIM.

       K přípustnosti
      13      Ve svých spisech jak žalobkyně, tak vedlejší účastnice řízení výslovně odkazují na písemná vyjádření, která předložily v rámci
         námitkového řízení před OHIM. Vedlejší účastnice poukázala rovněž na důvody obsažené v rozhodnutích námitkového oddělení a odvolacího
         senátu.

      14      V tomto ohledu je třeba podotknout, že na základě článku 21 statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu
         Soudu musí každá žaloba obsahovat stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Podle judikatury musí být tyto údaje dostatečně
         jasné a přesné pro to, aby umožnily žalovanému připravit jeho obranu a Soudu rozhodnout o žalobě případně i bez dalších podpůrných
         informací. Soud kromě toho rozhodl, že třebaže může být text žaloby podepřen odkazy na určité pasáže písemností, které tvoří
         její přílohu, nemůže obecný odkaz na jiná písemná podání, byť tvořící přílohu žaloby, zhojit neexistenci podstatných náležitostí
         žaloby a že Soudu nepřísluší, aby zastoupil účastníky řízení tím, že by se pokoušel v přílohách vyhledat relevantní skutečnosti
         (viz usnesení Soudu ze dne 29. listopadu 1993, Koelman v. Komise, T‑56/92, Recueil, s. II‑1267, body 21 a 23, a rozsudek Soudu
         ze dne 21. března 2002, Joynson v. Komise, T‑231/99, Recueil, s. II‑2085, bod 154, a uvedená judikatura). Tato judikatura
         je na základě článku 46 jednacího řádu uplatnitelného ve věcech duševního vlastnictví v souladu s čl. 135 odst. 1 druhým pododstavcem
         tohoto řádu rovněž použitelná na vyjádření k žalobě dalšího účastníka námitkového řízení u odvolacího senátu vystupujícího
         jako vedlejší účastník řízení před Soudem [rozsudek Soudu ze dne 13. července 2004, AVEX v. OHIM – Ahlers (a), T‑115/02, Sb.
         rozh. s. II‑2907, bod 11].

      15      Žaloba a vyjádření vedlejší účastnice k žalobě jsou v rozsahu, v němž odkazují na písemná vyjádření předložená žalobkyní a vedlejší
         účastnicí před OHIM, jakož i na rozhodnutí vydaná OHIM v rámci námitkového řízení, nepřípustná, jelikož obecný odkaz, který
         obsahují, nelze přiřadit k důvodům a argumentům rozvinutým v žalobě a vyjádření vedlejší účastnice k žalobě.

       K věci samé
      16      Žalobkyně se dovolává jediného žalobního důvodu vycházejícího z toho, že odvolací senát porušil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94, když došel k závěru, že mezi přihlašovanou ochrannou známkou a starší ochrannou známkou neexistuje nebezpečí záměny.
         Opírá se v podstatě o pět skutečností, a sice omezení výrobků zohledněných u starší ochranné známky, určení relevantní veřejnosti,
         podobnost mezi označeními, rozlišovací způsobilost starší ochranné známky a skutečnost, že Deutsches Patent- und Markenamt
         (Německý úřad pro patenty a ochranné známky) shledal, že existuje nebezpečí záměny mezi týmiž označeními.

       K omezení výrobků, které jsou považovány za výrobky, na něž se vztahuje starší ochranná známka, a k podobnosti výrobků
       Napadené rozhodnutí
      17      V bodě 31 napadeného rozhodnutí odvolací senát usoudil, že žalobkyně v odpovědi na žádost vedlejší účastnice podanou na základě
         čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94, nepředložila důkaz o tom, že starší ochranná známka byla v Německu skutečně užívána.
         Odvolací senát z toho dovodil, že k posouzení existence nebezpečí záměny pouze výrobky, u kterých vedlejší účastnice nepožadovala
         důkaz o skutečném užívání, a sice „dávkované aerosoly obsahující kortikoidy, vydávané pouze na lékařský předpis“, mohou být
         považovány za výrobky, na něž se vztahuje starší ochranná známka.

       Argumenty účastníků řízení
      18      Žalobkyně nezpochybňuje závěr odvolacího senátu, že nebylo prokázáno skutečné užívání starší ochranné známky. Odvolací senát
         však neoprávněně omezil její svobodu hospodářské činnosti, když usoudil, že ke starší ochranné známce může být přihlédnuto
         pouze v rozsahu, v němž se vztahuje na „dávkované aerosoly obsahující kortikoidy, vydávané pouze na lékařský předpis“. Takový
         přístup by totiž omezil ochranu starší ochranné známky na výrobky skutečně uváděné na trh. Německá judikatura v podobných
         případech uznala, že není namístě omezit ochranu na výrobky, jež jsou vydávané pouze na lékařský předpis.

      19      Žalobkyně se v tomto ohledu domnívá, že je třeba mít za to, že užívání starší ochranné známky bylo prokázáno pro „léčivé přípravky
         k léčbě dýchacích cest“. Ve smyslu rozsudku Soudu ze dne 14. července 2005, Reckitt Benckiser (España) v. OHIM – Aladin (ALADIN)
         (T‑126/03, Sb. rozh. s. II‑2861, body 45 a 46), tato skupina totiž představuje samostatnou podkategorii obecné kategorie „farmaceutických
         výrobků“.

      20      OHIM se připojuje k postoji žalobkyně a uvádí, že na základě výše uvedeného rozsudku ALADIN je třeba vymezit podkategorie
         v závislosti na terapeutické indikaci dotyčného výrobku. V tomto ohledu je toho názoru, že „léčivé přípravky k léčbě dýchacích
         cest“ představují vhodnou podkategorii.

      21      Vedlejší účastnice podotýká, že jelikož má žalobkyně stále možnost uvádět na trh nové výrobky pod starší ochrannou známkou
         v Německu, její hospodářská svoboda není omezena. Pokud jde o použití výše zmíněného rozsudku ALADIN na projednávanou věc,
         má za to, že vhodnou podkategorií je podkategorie „glukokortikoidů“.

       Závěry Soudu
      22      Podle čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94:

      „2. Na žádost přihlašovatele je majitel starší ochranné známky Společenství, který podal námitky, povinen předložit důkaz
         o tom, že po dobu [během] pěti let před zveřejněním přihlášky ochranné známky Společenství byla starší ochranná známka na
         území Společenství skutečně užívána [použita] pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána a které uvádí pro odůvodnění námitek,
         nebo důkaz o existenci řádných důvodů pro její neužívání, pokud je k tomuto dni starší ochranná známka Společenství zapsána
         nejméně po dobu pěti let. Nejsou-li takové důkazy předloženy, námitky se zamítnou. Byla-li starší ochranná známka užívána
         pouze pro některé z výrobků nebo služeb, pro které je zapsána, považuje se pro účely projednání námitek za zapsanou pouze
         pro tyto výrobky nebo služby.

      3. Odstavec 2 se vztahuje i na starší národní ochranné známky uvedené v čl. 8 odst. 2 písm. a), přičemž užívání na území Společenství
         je nahrazeno užíváním na území členského státu, kde požívá starší národní známka ochrany.“

      23      Podle judikatury z výše uvedených ustanovení vyplývá, že pokud byla ochranná známka zapsána pro kategorii výrobků nebo služeb
         dostatečně širokou na to, aby uvnitř ní mohlo být rozlišeno několik podkategorií, které by mohly být považovány za samostatné,
         má důkaz o skutečném užívání ochranné známky pro část těchto výrobků nebo služeb v námitkovém řízení za následek pouze ochranu
         podkategorie nebo podkategorií, pod které spadají výrobky nebo služby, pro které byla ochranná známka skutečně užívána. Pokud
         by naopak ochranná známka byla zapsána pro výrobky nebo služby vymezené tak přesným a ohraničeným způsobem, že by nebylo možné
         provést podstatná dělení uvnitř dotyčné kategorie, důkaz o skutečném užívání ochranné známky pro uvedené výrobky nebo služby
         by se nezbytně týkal, pro účely projednání námitek, celé této kategorie (výše uvedený rozsudek ALADIN, bod 45).

      24      Ačkoli je totiž účelem pojmu „částečné užívání“ to, aby ochranné známky, které nebyly užívány pro danou kategorii výrobků,
         byly dostupné, nesmí mít však za následek to, že zbaví majitele starší ochranné známky jakékoli ochrany pro výrobky, které,
         aniž by byly striktně totožné s výrobky, pro které mohl prokázat skutečné užívání, nejsou podstatně odlišné od těchto výrobků
         a spadají do stejné skupiny, která nemůže být rozdělena jinak než náhodně. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že není v praxi
         možné, aby majitel ochranné známky předložil důkaz o užívání ochranné známky pro všechny představitelné varianty výrobků,
         na něž se zápis vztahuje. V důsledku toho se pojem „část výrobků nebo služeb“ nemůže vztahovat na všechny obchodní variace
         obdobných výrobků nebo služeb, ale pouze na výrobky nebo služby dostatečně odlišné pro to, aby mohly představovat soudržné
         kategorie nebo podkategorie (výše uvedený rozsudek ALADIN, bod 46).

      25      Je třeba uvést, že ačkoli žalobkyně v projednávaném případě neprokázala skutečné užívání starší ochranné známky, ať už pro
         jakékoliv výrobky, nemění to nic na tom, že vedlejší účastnice nepožadovala důkaz o takovém užívání, pokud jde o „dávkované
         aerosoly obsahující kortikoidy, vydávané pouze na lékařský předpis“. Jak uvedl odvolací senát v bodě 25 napadeného rozhodnutí,
         jelikož na základě čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 musí být důkaz o užívání ochranné známky, na níž se zakládají námitky,
         předložen pouze na žádost přihlašovatele, přísluší posledně jmenovanému určit rozsah jeho žádosti o předložení důkazu. Vzhledem
         k tomu, že se žádost vedlejší účastnice o předložení důkazu netýkala „dávkovaných aerosolů obsahujících kortikoidy, vydávaných
         pouze na lékařský předpis“, není tudíž nezbytné zjišťovat, zda starší ochranná známka byla v Německu skutečně pro posledně
         uvedené výrobky užívána.

      26      Dále je třeba připomenout, že starší ochranná známka byla zapsána pro „farmaceutické a hygienické výrobky; náplasti“. Tato
         kategorie výrobků je dostatečně široká na to, aby bylo možné v rámci ní rozlišovat několik podkategorií, které by mohly být
         samostatné. Proto tedy skutečnost, že je třeba na starší ochrannou známku pohlížet tak, že byla užívána pro „dávkované aerosoly
         obsahující kortikoidy, vydávané pouze na lékařský předpis“, poskytuje ochranu jen podkategorii, do níž spadají posledně uvedené
         výrobky.

      27      Odvolací senát v napadeném rozhodnutí usoudil, že je třeba přihlížet ke starší ochranné známce pouze v rozsahu, v němž se
         vztahuje na výrobky, u kterých nebylo skutečné užívání zpochybněno. Vymezil tak podkategorii totožnou s uvedenými výrobky,
         a sice „dávkované aerosoly obsahující kortikoidy, vydávané pouze na lékařský předpis“.

      28      Tato definice není slučitelná s čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 vykládaným ve světle výše uvedeného rozsudku ALADIN a použitelným
         na starší národní ochranné známky na základě čl. 43 odst. 3 téhož nařízení.

      29      V tomto ohledu je třeba podotknout, že jelikož spotřebitel hledá především výrobek nebo službu, jež by odpovídaly jeho specifickým
         potřebám, jsou určení nebo účel dotčeného výrobku či služby podstatné při provádění jeho volby. Vzhledem k tomu tedy, že se
         spotřebitelé před jakýmkoliv nákupem řídí kritériem určení či účelu, je toto kritérium prvořadé při vymezení podkategorie
         výrobků nebo služeb.

      30      Určení a účel léčivého přípravku jsou stanoveny jeho terapeutickou indikací. Definice učiněná odvolacím senátem přitom nevychází
         z tohoto kritéria, neboť neuvádí, že jsou dotčené výrobky určeny k léčbě zdravotních potíží a neupřesňuje povahu těchto potíží.

      31      Je třeba dodat, že kritéria zvolená odvolacím senátem, a sice galenická forma, aktivní látka a povinnost lékařského předpisu,
         jsou obecně nevhodná k vymezení podkategorie výrobků ve smyslu výše uvedeného rozsudku ALADIN, neboť jejich použití nesplňuje
         výše zmíněná kritéria určení a účelu výrobků. Určité onemocnění může být totiž často léčeno více léky, jež mají různou galenickou
         formu a obsahují různé aktivní látky, z nichž některé jsou k dostání ve volném prodeji, zatímco jiné na lékařský předpis.

      32      Z toho vyplývá, že odvolací senát tím, že nezohlednil určení a účel dotčených výrobků, zvolil náhodnou podkategorii výrobků.

      33      Z důvodů vyložených v bodech 29 a 30 výše, musí být podkategorie výrobků, do níž spadají výrobky, u nichž nebylo skutečné
         užívání zpochybněno, určena na základě kritéria terapeutické indikace.

      34      Podkategorie navržená vedlejší účastnicí, a sice „glukokortikoidy“ nemůže být přijata. Tato definice totiž spočívá na kritériu
         aktivní látky. Jak bylo přitom vyloženo v bodě 31 výše, takové kritérium není obecně samo o sobě vhodné k vymezení podkategorií
         léčivých přípravků.

      35      Definice navržená žalobkyní a OHIM, a sice „léčivé přípravky k léčbě dýchacích cest“, je naproti tomu vhodná, neboť se jednak
         zakládá na terapeutické indikaci dotčených výrobků a jednak umožňuje vymezit dostatečně přesnou podkategorii ve smyslu výše
         uvedeného rozsudku ALADIN.

      36      S ohledem na výše uvedené je namístě dojít k závěru, že je třeba pro účely projednávané věci považovat starší ochrannou známku
         za zapsanou pro „léčivé přípravky k léčbě dýchacích cest“.

      37      Je ještě třeba uvést, že toto zjištění neovlivňuje závěr odvolacího senátu, vyjádřený v bodě 38 napadeného rozhodnutí a nezpochybněný
         účastníky řízení, podle kterého jsou výrobky, na něž se vztahují obě kolidující ochranné známky, totožné.

      38      Vzhledem k tomu však, že napadené rozhodnutí uvádí, že ochrana starší ochranné známky se vztahuje pouze na „dávkované aerosoly
         obsahující kortikoidy, vydávané pouze na lékařský předpis“, je stiženo vadou, jejíž dopad, pokud jde o posouzení existence
         nebezpečí záměny učiněné odvolacím senátem, je třeba přezkoumat.

       K relevantní veřejnosti
       Argumenty účastníků řízení
      39      Žalobkyně tvrdí, že léčivé přípravky k léčbě dýchacích cest, na něž se podle ní vztahují obě kolidující ochranné známky, zahrnují
         jednak výrobky k dostání ve volném prodeji a jednak výrobky vydávané na lékařský předpis. Relevantní veřejnost je tedy složena
         z odborníku v oblasti lékařství, jakož i koncových spotřebitelů, tedy pacientů.

      40      OHIM se v zásadě připojuje k postoji žalobkyně a upřesňuje jednak to, že je třeba vzít v úvahu německé spotřebitele, a jednak
         to, že koncoví spotřebitelé, kterými jsou pacienti trpící závažným onemocněním dýchacích cest, vykazují střední až vysoký
         stupeň pozornosti.

      41      Vedlejší účastnice tvrdí, že jelikož všechny glukokortikoidy jsou vydávané na lékařský předpis, veřejnost, které se týká starší
         ochranná známka, se skládá z odborníků v oblasti lékařství. Tato odborná veřejnost je tedy v projednávaném případě relevantní
         veřejností. Dodává, že pacienti každopádně vykazují zvlášť vysoký stupeň pozornosti při výběru takových léčivých přípravků
         určených k léčbě závažných zdravotních potíží jako v projednávané věci.

       Závěry Soudu
      42      Úvodem je třeba připomenout, že při celkovém posouzení nebezpečí záměny je třeba vzít v úvahu průměrného spotřebitele dotčené
         kategorie výrobků, běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného. Je rovněž namístě zohlednit skutečnost, že úroveň
         pozornosti průměrného spotřebitele se může měnit v závislosti na kategorii dotčených výrobků nebo služeb (viz obdobně rozsudek
         Soudního dvora ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, body 25 a 26).

      43      Dále je třeba zaprvé podotknout, jak činí OHIM, že relevantní veřejnost se skládá z německých spotřebitelů, neboť starší ochranná
         známka byla zapsána v Německu.

      44      Zadruhé, v projednávaném případě není zpochybňována skutečnost, že veřejnost, které se týkají výrobky, na něž se vztahuje
         přihlašovaná ochranná známka, a sice léčivé přípravky k léčbě dýchacích cest, je tvořena jednak pacienty jakožto koncovými
         spotřebiteli a jednak odborníky v oblasti lékařství.

      45      Co se týče výrobků, pro které je starší ochranná známka považována za zapsanou, z písemných vyjádření účastníků řízení, jakož
         i z jejich odpovědí na otázky položené při jednání vyplývá, že mezi léčivými přípravky k léčbě dýchacích cest jsou některé
         vydávané pouze na lékařský předpis, zatímco jiné jsou k dostání ve volném prodeji. Vzhledem k tomu tedy, že pacienti mohou
         některé z těchto výrobků koupit bez lékařského předpisu, je třeba mít za to, že veřejnost, které se týkají tyto výrobky, zahrnuje
         vedle odborníků v oblasti lékařství, také koncové spotřebitele.

      46      Zatřetí je třeba podotknout, jak činí vedlejší účastnice, že jelikož řada nemocí dýchacích cest je vážným onemocněním, pacienti,
         kteří jimi trpí, jsou obecně dobře informovaní a obzvlášť pozorní a obezřetní, pokud jde o výběr léku, který je pro ně vhodný.

      47      Je tedy namístě dospět k závěru, že relevantní veřejnost se skládá jednak z německých odborníků v oblasti lékařství a jednak
         z německých pacientů trpících onemocněním dýchacích cest, přičemž posledně zmínění vykazují obecně nadprůměrný stupeň pozornosti.

       K podobnosti označení
       Argumenty účastníků řízení
      48      Žalobkyně tvrdí, že slova „respicort“ a „respicur“ vykazují velmi vysoký stupeň podobnosti z důvodu jejich podobné délky a proto,
         že sedm z jejich písmen je totožných a umístěných ve stejném pořadí. Z hlediska fonetického je rozdíl mezi samohláskami „o“
         a „u“ velmi malý a připojení souhlásky „t“ na konci „respicort“ je velmi málo vnímatelné. Obě samohlásky zní totiž tlumeně,
         a působí tak podobně. Navíc v němčině se koncové „t“ u „respicort“ obecně nevyslovuje nebo se vyslovuje pouze slabě, neboť
         koncová písmena jsou často „polykána“. Koncové „t“ tak nebude vnímáno tím spíš, že „respicort“ není německé slovo, nýbrž fantazijní
         výraz, a že je z tohoto důvodu dost dobře možné, že bude vyslovováno bez koncového „t“. Pokud jde o pojmové hledisko, žalobkyně
         se domnívá, že dotčení spotřebitelé nebudou mít sklon rozdělovat kolidující ochranné známky na dvě části, a sice jednak „respi“
         a jednak „cur“ nebo „cort“. Dodává, že dotčení koncoví spotřebitelé nebudou každopádně schopni porozumět významu těchto prvků.

      49      OHIM tvrdí, že dotčené ochranné známky vykazují pouze nízký stupeň podobnosti. V tomto ohledu vysvětluje, že relevantní veřejnost
         bude chápat prvek „respi“ jako popisný, a tento prvek tudíž nebude vnímán jako označení obchodního původu. Nemůže tedy přispět
         k podobnosti dotčených označení. Prvek „cort“ bude vnímán odbornou veřejností a částí koncových spotřebitelů jako odkaz na
         kortikoidy. Stejně tak prvek „cur“ bude vykládán týmiž skupinami veřejnosti jako odkaz na slova „cure (léčba)“ nebo „guérir
         (léčit)“.

      50      OHIM pokračuje tím, že uvádí, že odlišné samohlásky „o“ a „u“ a přítomnost koncového písmene „t“ ve starší ochranné známce
         vytváří z hlediska vzhledového vnímatelný rozdíl. Z hlediska fonetického je přihlašovaná ochranná známka ukončena dlouhou
         a hlubokou hláskou díky spojení písmen „u“ a „r“. Koncový prvek starší ochranné známky je naopak charakterizován tvrdou hláskou
         písmene „t“ , které německá veřejnost vyslovuje. Z hlediska pojmového je rozdíl mezi koncovými prvky obou označení takový,
         že může neutralizovat případnou vzhledovou a fonetickou podobnost.

      51      Vedlejší účastnice v zásadě souhlasí s OHIM. Dodává, že co se týče prvku „respi“, který odkazuje na slovo „respiratoire (dýchací)“,
         je třeba přihlédnout k požadavku dostupnosti spojeného s tímto výrazem.

       Závěry Soudu
      52      Jak vyplývá z ustálené judikatury, celkové posouzení nebezpečí záměny, co se týče vzhledové, fonetické nebo pojmové podobnosti
         kolidujících označení, musí být založeno na celkovém dojmu, kterým tato označení působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišovacím
         a dominantním prvkům [viz rozsudek Soudu ze dne 14. října 2003, Phillips‑Van Heusen v. OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel
         (BASS), T‑292/01, Recueil, s. II‑4335, bod 47 a uvedená judikatura].

      53      V tomto ohledu mohou pojmové rozdíly odlišující kolidující ochranné známky do značné míry neutralizovat vzhledovou a fonetickou
         podobnost těchto ochranných známek. Pro takovou neutralizaci je však nezbytné, aby alespoň jedna z dotčených ochranných známek
         měla z pohledu relevantní veřejnosti jasný a vymezený význam, takže jej tato veřejnost je schopna okamžitě zachytit, a aby
         druhá ochranná známka takový význam neměla nebo aby měla význam zcela odlišný (výše uvedený rozsudek BASS, bod 54).

      54      Existenci podobnosti mezi přihlašovanou ochrannou známkou RESPICUR a starší ochrannou známkou RESPICORT je třeba zkoumat právě
         ve světle těchto pravidel.

      55      Zaprvé je třeba uvést, že dotčené ochranné známky jsou z hlediska vzhledového podobné pro všechny dotčené spotřebitele, neboť
         jsou tvořeny jediným slovem, mají podobnou délku a shodují se v šesti prvních písmenech „respic“ a v osmém písmenu „r“. Rozdíl
         v samohláskách „u“ a „o“ u sedmého písmene ani připojení devátého písmena „t“ na konci starší ochranné známky nemohou vyloučit
         tuto vzhledovou podobnost.

      56      Zadruhé, pokud jde o fonetické srovnání, kolidující ochranné známky se vyslovují ve třech slabikách, přičemž výslovnost dvou
         prvních slabik „respi“ je v obou případech stejná. Výslovnost třetí slabiky „cur“ a „cort“ vykazuje zároveň podobnost způsobenou
         přítomností souhlásek „c“ a „r“ a odlišnost díky rozdílu v samohláskách „u“ a „o“, jakož i písmenu „t“ starší ochranné známky.
         Tyto rozdíly však nejsou dostatečné k vyvážení totožnosti prvních dvou slabik a podobnosti z důvodu přítomnosti souhlásek
         „c“ a „r“ při výslovnosti třetí slabiky. Je tedy namístě dojít k závěru, že existuje fonetická podobnost.

      57      Zatřetí je třeba, pokud jde o pojmovou podobnost, předem podotknout, že ačkoli průměrný spotřebitel vnímá obvykle ochrannou
         známku jako celek a nezkoumá její jednotlivé detaily (výše uvedený rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 25), nemění to nic
         na tom, že si spotřebitel při vnímání slovního označení rozloží toto označení na slovní prvky, které mu naznačují konkrétní
         význam nebo které se podobají slovům, které zná [rozsudek Soudu ze dne 6. října 2004, Vitakraft-Werke Wührmann v. OHIM – Krafft
         (VITAKRAFT), T‑356/02, Sb. rozh. s. II‑3445, bod 51]. Argument žalobkyně vycházející z toho, že spotřebitelé nebudou rozkládat
         kolidující ochranné známky, nemůže být tedy a priori přijat, aniž by byly přezkoumány zvláštní okolnosti případu.

      58      Dále je třeba uvést, že pojmové vnímání kolidujících ochranných známek je v projednávaném případě odlišné u obou skupin tvořících
         relevantní veřejnost. Odborná veřejnost bude obecně schopna z důvodu svých znalostí a zkušeností porozumět pojmovému významu
         výrazů, na něž odkazují jednotlivé prvky kolidujících ochranných známek, a sice „respiratoire (dýchací) “ pro „respi“, „cure
         (léčba)“ nebo „guérir (léčit)“ pro „cur“ a „corticoïdes (kortikoidy)“ pro „cort“. Tím, že rozloží obě ochranné známky na jejich
         jednotlivé prvky, budou tak vykládat přihlašovanou ochrannou známku tak, že odpovídá „léčbě dýchacích potíží“, a starší ochrannou
         známku tak, že označuje „kortikoidy určené k léčbě dýchacích cest“. Tyto dva výklady vykazují určitou pojmovou odlišnost,
         neboť význam starší ochranné známky je specifičtější než význam přihlašované ochranné známky, nicméně obě mají společnou obecnou
         myšlenku spojenou s dýcháním. Přestože tedy pojmová odlišnost zeslabuje výše zjištěnou vzhledovou a fonetickou podobnost,
         není dostatečně výrazná na to, aby tuto podobnost v očích odborné veřejnosti neutralizovala.

      59      Co se týče koncových spotřebitelů, bylo výše uvedeno, že stupeň jejich pozornosti a znalostí je nadprůměrný z důvodu vážnosti
         onemocnění, kterými trpí. Jsou tedy schopni rozlišovat v obou dotčených ochranných známkách prvek „respi“ a chápat jeho pojmový
         obsah, který odkazuje na obecnou povahu jejich zdravotních potíží. Jejich omezená znalost lékařské terminologie jim však neumožňuje
         rozpoznat pojmové odkazy prvků „cur“ a „cort“. Z hlediska pojmového jsou tedy kolidující ochranné známky pro tyto spotřebitele
         podobné z důvodu totožnosti prvku „respi“, jediného prvku, který vykazuje jasný a vymezený pojmový obsah.

      60      Závěry ohledně vnímání kolidujících ochranných známek učiněné výše nejsou zpochybněny argumentem OHIM, podle nějž prvek „respi“
         nemůže přispívat k jakékoliv podobnosti označení z důvodu jeho popisné povahy. Navzdory této povaze uvedený prvek, který je
         umístěný na začátek obou ochranných známek, zaujímá dvě z jejich třech slabik a je delší než druhý prvek každé z nich, se
         podílí nezanedbatelnou měrou na celkovém dojmu, kterým dotčená označení působí. Krom toho, pokud jde o odbornou veřejnost,
         bylo již výše vysvětleno, že tato veřejnost vnímá všechny prvky kolidujících ochranných známek tak, že jsou popisem určení
         nebo aktivní složky dotčených výrobků. Tato veřejnost nebude mít tedy sklon připisovat zvláštní důležitost určitému prvku,
         nýbrž bude vnímat obě ochranné známky z hlediska jejich celkového pojmového dojmu.

      61      Konečně ani argument vedlejší účastnice vyložený v bodě 51 výše, týkající se požadavku dostupnosti spojeného s prvkem „respi“,
         nemůže změnit výše učiněné závěry ohledně vnímání kolidujících ochranných známek. Na závěr, že existuje podobnost mezi kolidujícími
         ochrannými známkami pojatými jako celek, nemůže být totiž pohlíženo tak, že vede k monopolizaci prvku „respi“.

      62      S ohledem na výše uvedené je namístě dojít k závěru, že kolidující ochranné známky jsou průměrně podobné pro odbornou veřejnost
         a velmi podobné pro koncové spotřebitele. Pro tyto spotřebitele jsou totiž ochranné známky podobné z hlediska vzhledového,
         fonetického a pojmového. Odborná veřejnost bude naopak vnímat určitou pojmovou odlišnost mezi oběma ochrannými známkami, která
         však není dostatečná na to, aby plně neutralizovala zjištěnou vzhledovou a fonetickou podobnost.

       K rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky a k nebezpečí záměny
       Argumenty účastníků řízení
      63      Žalobkyně tvrdí, že rozlišovací způsobilost starší ochranné známky je průměrná. V tomto ohledu poukazuje na to, že „respicort“
         je fantazijním výrazem a že ačkoli prvek „respi“ odkazuje na výraz „respiratoire (dýchací)“, dotčení spotřebitelé nebudou
         připisovat druhému prvku „cort“ popisnou hodnotu tím spíš, že tento prvek není oddělen od druhého prvku, a je tedy méně vnímatelný.
         Rozlišovací způsobilost starší ochranné známky je posílena skutečností, že použití „evokujících označení“ je ve farmaceutickém
         odvětví běžné.

      64      Žalobkyně se celkově domnívá, že v projednávaném případě jsou výrobky totožné, stupeň podobnosti je velmi vysoký a rozlišovací
         způsobilost starší ochranné známky je průměrná. Dochází k závěru, že mezi starší ochrannou známkou a přihlašovanou ochrannou
         známkou existuje nebezpečí záměny.

      65      OHIM tvrdí, že starší ochranná známka má velmi nízkou rozlišovací způsobilost. Uvádí, že prvek „respi“ bude obecně vnímán
         jako odkaz na slovo „respiratoire (dýchací)“ a že prvek „cort“ bude vnímán alespoň odbornou veřejností jako odkaz na „corticoïdes
         (kortikoidy)“. Starší ochranná známka se tedy skládá výlučně z popisných prvků. OHIM rovněž uvádí, že žalobkyně nepodkládá
         své tvrzení ohledně běžného použití „evokujících označení“ ve farmaceutickém odvětví.

      66      OHIM dospívá k závěru, že z důvodu nízké podobnosti mezi označeními a nízké rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky
         musí být existence nebezpečí záměny v projednávaném případě vyloučena.

      67      Vedlejší účastnice se připojuje k postoji OHIM. Dodává, že nízká rozlišovací způsobilost starší ochranné známky je potvrzena
         četností zapsaných ochranných známek obsahujících prvky „respi“ a „cort“.

       Závěry Soudu
      68      Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby
         pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených.

      69      Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny posuzováno celkově podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení
         a výrobky, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory projednávaného případu, zejména vzájemná závislost mezi
         podobností označení a podobností výrobků nebo služeb, na které se označení vztahují [viz rozsudek Soudu ze dne 9. července
         2003, Laboratorios RTB v. OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, s. II‑2821, body 29 až 33, a ze dne 22. června 2004, Ruiz-Picasso a další v. OHIM – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02,
         Sb. rozh. s. II‑1739, body 49 a 50 a uvedená judikatura].

      70      Výše bylo již konstatováno jednak to, že dotčené výrobky jsou totožné, a jednak to, že kolidující ochranné známky jsou průměrně
         podobné pro odbornou veřejnost a velice podobné pro koncové spotřebitele.

      71      Co se týče rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky, je třeba podotknout, že tato známka bude chápána těmito dvěma
         skupinami relevantní veřejnosti jako popisná, třebaže v odlišné míře. Jak bylo již výše při přezkumu pojmové podobnosti vysvětleno,
         odborná veřejnost bude vnímat oba prvky tak, že jsou popisem účelu a aktivní látky dotčeného výrobku, zatímco koncoví spotřebitelé
         nebudou prvku „cort“ připisovat určitý pojmový význam, přesto však budou schopni pochopit odkaz, který v sobě prvek „respi“
         obsahuje.

      72      Starší ochrannou známku lze tedy považovat za vykazující sníženou rozlišovací způsobilost pro relevantní veřejnost, zejména
         pro odborníky v oblasti lékařství. V tomto ohledu nemůže být tvrzení žalobkyně ohledně častého použití „evokujících označení“
         v oblasti léčivých přípravků přijato, neboť nebylo jednak nijak doloženo, a jednak žalobkyně nevysvětluje relevanci této skutečnosti,
         pokud jde o konkrétní případ starší ochranné známky.

      73      Ačkoliv přitom z důvodu jednak vzájemné závislosti faktorů relevantních pro posouzení nebezpečí záměny a jednak toho, že toto
         nebezpečí je tím vyšší, čím se rozlišovací způsobilost ochranné známky, na níž se zakládají námitky, jeví vyšší (výše uvedený
         rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 20), umožňuje nízká rozlišovací způsobilost starší ochranné známky vyloučit existenci
         nebezpečí záměny pro odbornou veřejnost, tato skutečnost nestačí, pokud jde o koncové spotřebitele, pro něž jsou kolidující
         ochranné známky velmi podobné.

      74      Proto je třeba dospět k závěru, že u německého koncového spotřebitele existuje nebezpečí záměny mezi přihlašovanou ochrannou
         známkou a starší ochrannou známkou. Je tedy namístě vyhovět jedinému žalobnímu důvodu, a z tohoto důvodu zrušit napadené rozhodnutí,
         aniž by bylo nezbytné zkoumat, zda je rozhodnutí Deutsches Patent- und Markenamt, jehož se dovolává žalobkyně, relevantní
         pro projednávanou věc.

       K nákladům řízení
      75      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a OHIM
         neměl ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit, vedle povinnosti nést vlastní náklady, také povinnost náhrady
         nákladů řízení vynaložených žalobkyní. Vzhledem k tomu, že žalobkyně nepožadovala náhradu nákladů řízení vedlejší účastnicí,
         ponese vlastní náklady řízení spojené s vedlejším účastenstvím. Konečně vedlejší účastnice ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 19. dubna
            2004 (věc R 1004/2002-2) se zrušuje.
      2)      OHIM ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady vynaložené žalobkyní, kromě nákladů souvisejících s vedlejším účastenstvím.

      3)      Žalobkyně ponese vlastní náklady související s vedlejším účastenstvím.
      4)      Vedlejší účastnice ponese vlastní náklady řízení.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. února 2007.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      J. Pirrung

         * Jednací jazyk: němčina.