title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 24. května 2012.#Formula One Licensing BV v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) a Global Sports Media Ltd.#Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Obrazová ochranná známka F1‑LIVE – Námitky majitelky mezinárodních a národních slovních ochranných známek F1 a obrazové ochranné známky Společenství F1 Formula 1 – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Popisný prvek – Zrušení ochrany vyhrazené starší národní ochranné známce – Nebezpečí záměny.#Věc C‑196/11 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      24. května 2012 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Ochranná známka Společenství — Obrazová ochranná známka F1-LIVE — Námitky majitelky mezinárodních a národních slovních ochranných známek F1 a obrazové ochranné známky Společenství F1 Formula 1 — Nedostatek rozlišovací způsobilosti — Popisný prvek — Zrušení ochrany vyhrazené starší národní ochranné známce — Nebezpečí záměny“
      Ve věci C-196/11 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 27. dubna 2011,

         Formula One Licensing BV, se sídlem v Rotterdamu (Nizozemsko), zastoupená K. Sandberg a B. Klingberg, Rechtsanwältinnen,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:

         Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupený A. Folliard-Monguiralem, jako zmocněncem,
      žalovaný v prvním stupni,

         Global Sports Media Ltd, se sídlem v Hamilton (Bermudy), zastoupená T. de Haanem, advokátem,
      vedlejší účastnice v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský, E. Juhász (zpravodaj), G. Arestis a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 14. prosince 2011,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svým kasačním opravným prostředkem se společnost Formula One Licensing BV domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 17. února 2011, Formula One Licensing v. OHIM – Global Sports Media (F1-LIVE) (T-10/09, Sb. rozh. s. II-427, dále jen „napadený rozsudek“), na základě kterého Tribunál zamítl její žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 16. října 2008 (věc R 7/2008-1), týkajícího se námitkového řízení mezi společnostmi Racing-Live SAS a Formula One Licensing BV (dále jen „sporné rozhodnutí“).

         Právní rámec

               2

               Nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1992/2003 ze dne 27. října 2003 (Úř. věst. L 296, s. 1, dále jen „nařízení č. 40/94“), bylo zrušeno a nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1), jež vstoupilo v platnost dne 13. dubna 2009. S ohledem na dobu rozhodnou z hlediska skutkového stavu se však na tento spor i nadále vztahuje nařízení č. 40/94.

               3

               Pátý bod odůvodnění nařízení č. 40/94 uvádí:
               „vzhledem k tomu, že však právo Společenství upravující ochranné známky nenahrazuje právní předpisy členských států o ochranných známkách; že by ve skutečnosti nebylo správné nutit podniky, aby přihlašovaly své ochranné známky jako ochranné známky Společenství; že národní ochranné známky jsou i nadále nezbytné pro ty podniky, které nepožadují ochranu svých ochranných známek na úrovni Společenství“.

               4

               Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna; nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou.

               5

               Článek 8 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení stanoví:
               „‚Staršími ochrannými známkami‘ se pro účely odstavce 1 rozumějí:

                        a)

                        ochranné známky s dřívějším datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství, s případným přihlédnutím k právu přednosti uplatněnému ve vztahu k těmto ochranným známkám, které patří do těchto kategorií:

                                 i)

                                 ochranné známky Společenství;

                                 ii)

                                 ochranné známky zapsané v členském státě nebo v případě Belgie, Lucemburska a Nizozemska u Úřadu pro ochranné známky Beneluxu;

                                 iii)

                                 ochranné známky zapsané na základě mezinárodní přihlášky s účinky pro členský stát;

                                 iv)

                                 ochranné známky zapsané na základě mezinárodní přihlášky s účinky pro Společenství“.

               6

               Podle čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky rovněž nezapíše ochranná známka, pokud je totožná se starší ochrannou známkou nebo je jí podobná a pokud má být zapsána pro výrobky nebo služby, které nejsou podobné těm, pro které je starší ochranná známka zapsána, pokud jde o starší ochrannou známku Společenství, která má v rámci Evropské unie dobré jméno, nebo o starší národní ochrannou známku, která má dobré jméno v příslušném členském státě, a užívání přihlašované ochranné známky bez řádného důvodu by neprávem těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starší ochranné známky nebo jim bylo na újmu.

               7

               Podle čl. 3 odst. 1 písm. b) první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1), jakož i čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/95/ES ze dne 22. října 2008, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. L 299, s. 25) a která zrušila a nahradila směrnici 89/104, do rejstříku nesmějí být zapsány, a jsou-li zapsány, mohou být prohlášeny neplatnými ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost.

         Skutečnosti předcházející sporu

               8

               Dne 13. dubna 2004 společnost Racing-Live SAS, jejíž právní nástupkyní se stala společnost Global Sports Media Ltd (dále jen „společnost Global Sports Media“) jakožto majitelka ochranné známky, jejíž zápis je požadován, podala u OHIM přihlášku ochranné známky Společenství pro následující obrazovou ochrannou známku:

               9

               Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 16, 38 a 41 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků (dále jen „Niceská dohoda“), a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:

                        —

                        třída 16: „Časopisy, brožury, knihy; všechny tyto výrobky se týkají oblasti formule 1“;

                        —

                        třída 38: „Komunikace a šíření knih, časopisů a novin pomocí počítačových terminálů; všechny tyto služby se týkají oblasti formule 1“, a

                        —

                        třída 41: „Elektronická publikace knih, časopisů a periodik, informace v oblasti zábavy; organizace soutěží na internetu; rezervace míst na představení; on-line hry; všechny tyto služby se týkají oblasti formule 1“.

               10

               Poté, co byla přihláška k zápisu zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 5/2005, podala společnost Formula One Licensing BV (dále jen „společnost Formula One Licensing“) proti zápisu dotčené ochranné známky dne 2. května 2005 námitky založené na čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení č. 40/94.

               11

               Námitky byly založeny zejména na následujících starších ochranných známkách, u nichž je uplatňováno dobré jméno:

                        —

                        slovní ochranné známce F1, chráněné mezinárodním zápisem č. 732 134 ze dne 20. prosince 1999, vyvolávajícím účinky v Dánsku, v Německu, ve Španělsku, ve Francii, v Itálii a v Maďarsku pro výrobky a služby zahrnuté do tříd 16, 38 a 41 ve smyslu Niceské dohody, německém národním zápisu č. 30 007 412 ze dne 10. května 2000, který se vztahuje na služby zahrnuté do třídy 41 ve smyslu této dohody a britském národním zápisu č. 2 277 746 D ze dne 13. srpna 2001, který se vztahuje na výrobky a služby zahrnuté ve třídách 16 a 38 ve smyslu uvedené dohody, a

                        —

                        obrazové ochranné známce F1 Formula 1, chráněné zápisem Společenství č. 631531 ze dne 19. května 2003 pro výrobky a služby spadající do tříd 16, 38 a 41 ve smyslu Niceské dohody, vyobrazené níže:

               12

               Dne 17. října 2007 námitkové oddělení OHIM námitkám na základě staršího mezinárodního zápisu č. 732 134 vztahujícího se na slovní ochrannou známku F1 vyhovělo. Námitkové oddělení konstatovalo, že mezi výrobky a službami, na které se vztahují kolidující ochranné známky, existuje podobnost nebo totožnost a že mezi kolidujícími označeními existuje průměrný stupeň podobnosti, a že tedy mezi kolidujícími ochrannými známkami existuje nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

               13

               Dne 14. prosince 2007 podala společnost Racing-Live SAS proti tomuto rozhodnutí odvolání. Dne 16. října 2008 první odvolací senát OHIM odvolání vyhověl a uvedené rozhodnutí námitkového oddělení sporným rozhodnutím zrušil, když měl v podstatě za to, že starší ochranné známky a ochranná známka, jejíž zápis je požadován, nemohou zakládat nebezpečí záměny a že skutečnost, že je jejich slovní prvek „F1“ shodný, je v tomto ohledu nedostatečná, jelikož je tento prvek v uvedené ochranné známce vnímán jako popisný.

         Žaloba u Tribunálu a napadený rozsudek

               14

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 14. ledna 2009 podala společnost Formula One Licensing žalobu na neplatnost sporného rozhodnutí. Tribunál tuto žalobu obsahující dva důvody zamítl.

               15

               Svým prvním žalobním důvodem navrhovatelka tvrdila, že byl porušen čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

               16

               V bodě 28 napadeného rozsudku Tribunál konstatoval, pokud jde o podobnost dotčených výrobků a služeb, že „odvolací senát měl v bodech 25 a 26 [sporného] rozhodnutí za to, že činnosti vedlejší účastnice týkající se prodeje tiskařských výrobků a komunikace prostřednictvím internetu (a sice výrobků a služeb spadajících do tříd 16 a 38) jsou totožné s činnostmi žalobkyně a že publikační on-line služby a on-line služby v odvětví zábavy v oblasti formule 1 (a sice služby spadající do třídy 41) jsou velmi podobné službám nabízeným žalobkyní“.

               17

               Pokud jde o srovnání kolidujících označení a jejich vnímání relevantní veřejností, Tribunál, který uznal, že označení „F1“ v mezinárodní ochranné známce a prvek „F1“ v ochranné známce, jejíž zápis je požadován, jsou společná, nejprve přezkoumal roli prvku „F1“ v posledně uvedené ochranné známce a zvláště otázku, zda je tento prvek „dominantní“.

               18

               Tribunál na základě důkazů, které měl k dispozici, měl v bodech 43 a 44 napadeného rozsudku za to, že výraz „formule 1“ je užíván druhově k označení sportu automobilových závodů a že „zkratka F1 je stejně druhová jako výraz formule 1“.

               19

               Pokud jde o argument navrhovatelky týkající se starší ochranné známky, Tribunál v bodě 46 napadeného rozsudku konstatoval, že pouhá skutečnost, že starší slovní ochranná známka byla zapsána jako národní nebo mezinárodní ochranná známka, nevylučuje, že tato ochranná známka je ve velké míře popisná nebo jinými slovy, že má pouze nízkou inherentní rozlišovací způsobilost ve vztahu k výrobkům a službám, na které se vztahuje. Tribunál však v bodě 47 napadeného rozsudku připomněl, že platnost mezinárodní nebo národní ochranné známky, v projednávané věci ochranných známek navrhovatelky, nemůže být zpochybněna v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství, ale výlučně v rámci řízení o prohlášení neplatnosti zahájeného v dotčeném členském státě.

               20

               Tribunál v bodě 49 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že „[s] ohledem na tyto úvahy a s přihlédnutím k předloženým důkazům je třeba učinit závěr, že relevantní veřejnost nevnímá prvek ‚f1‘ v přihlášené ochranné známce jako rozlišující prvek, ale jako prvek použitý pro účely popisu“. V tomtéž smyslu Tribunál v bodě 57 uvedeného rozsudku rozhodl, že spotřebitelé budou považovat výraz „F1“ napsaný běžným druhem písma za zkratku „formule 1“, tj. popisné označení, a dospěl k závěru, že mezi kolidujícími ochrannými známkami neexistuje nebezpečí záměny.

               21

               Tribunál následně provedl vzhledové, fonetické a pojmové srovnání ochranné známky, jejíž zápis je požadován, a starší ochranné známky Společenství, a v bodě 61 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že „[v] projednávané věci stačí v rámci celkového posouzení nebezpečí záměny, které je charakterizováno neexistencí vzhledové podobnosti a skutečností, že podobnost po fonetické a pojmové stránce je pouze omezená, konstatovat, že odvolací senát správně rozhodl, že mezi spornými označeními neexistuje nebezpečí záměny, neboť relevantní veřejnost nebude zaměňovat přihlášenou ochrannou známku s ochrannou známkou žalobkyně. V tomto ohledu je třeba uvést, že druhový význam, který přisuzuje označení F1 veřejnost, zaručuje, že tato veřejnost bude chápat, že přihlášená ochranná známka se týká formule 1, ale z důvodu zcela odlišného uspořádání si nevytvoří souvislost s činnostmi žalobkyně“.

               22

               Svým druhým žalobním důvodem navrhovatelka u Tribunálu tvrdila, že byl porušen čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94.

               23

               Tribunál předtím, než tento žalobní důvod zamítl, v bodě 67 napadeného rozsudku uvedl:
               „Jak vyplývá z bodu 66 [sporného] rozhodnutí, jedná se v případě označení, jehož užívání a případné dobré jméno žalobkyně prokázala, výlučně o označení, které je předmětem zápisu Společenství č. 631 531, a sice verzi logotypu. První otázka, která tedy vyvstává je, zda jsou dotčené obrazové ochranné známky totožné nebo podobné. Rozlišovací způsobilost a dobré jméno označení spočívá ve virtuální fúzi písmene ‚f‘ a číslice ‚1‘ vyobrazených ve velmi kontrastních barvách. Samotná přítomnost písmene ‚f‘ a číslice ‚1‘ v přihlášené ochranné známce nemá žádnou rozlišovací způsobilost a nemůže postačovat k závěru o existenci spojení mezi dotčenými ochrannými známkami. Bez ohledu na určitou podobnost z fonetického a pojmového hlediska je proto nutné potvrdit závěr odvolacího senátu, podle něhož žádný prvek přihlášené ochranné známky logotyp F1 veřejnosti nepřipomíná, neboť kolidující označení nelze považovat za podobná.“

         Návrhová žádání účastníků řízení

               24

               Svým kasačním opravným prostředkem se společnost Formula One Licensing domáhá, aby Soudní dvůr napadený rozsudek zrušil, jejímu návrhu na zrušení sporného rozhodnutí vyhověl, anebo podpůrně věc vrátil Tribunálu zpět k novému přezkumu, jakož i toho, aby byla OHIM a společnosti Global Sports Media uložena náhrada nákladů řízení, včetně nákladů vynaložených v řízení v prvním stupni.

               25

               OHIM navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.

               26

               Společnost Global Sports Media navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

               27

               Na podporu svého kasačního opravného prostředku společnost Formula One Licensing vznáší tři důvody.

               28

               První důvod kasačního opravného prostředku, vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, pokud jde o rozlišovací způsobilost prvku „F1“, obsahuje čtyři části. Tyto části vycházejí z neexistence odkazu na konkrétní výrobky a služby, ze zkreslení skutkového stavu, pokud jde o prvek „F1“ a výraz „formule 1“, z neuznání získání rozlišovací způsobilosti vyplývající z užívání jakožto části zapsané ochranné známky Společenství a konečně z protiprávního zrušení ochrany vyhrazené starší ochranné známce.

               29

               Druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku vycházejí z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 vyplývajícího z nesprávného posouzení nebezpečí záměny a z porušení čl. 8 odst. 5 téhož nařízení.

               30

               Zaprvé je třeba přezkoumat čtvrtou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku.

         Argumentace účastníků řízení

               31

               Čtvrtou částí svého prvního důvodu kasačního opravného prostředku společnost Formula One Licensing uvádí, že Tribunál v bodech 44, 49, 51, 57, 61 a 67 napadeného rozsudku zcela popřel rozlišovací způsobilost a ochranu starší slovní ochranné známky F1 a porušil tak čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

               32

               Společnost Formula One Licensing má za to, že závěr Tribunálu, podle něhož je označení „F1“ vnímáno jako druhové, je stižen nesprávným právním posouzením v rozsahu, v němž způsobuje neplatnost de facto jejích zapsaných ochranných známek F1 ve standardním druhu písma, přičemž je taková neplatnost nepřípustná. Navrhovatelka připomíná, že Tribunál v tomto ohledu v bodě 48 napadeného rozsudku uvedl, že OHIM byl povinen ověřit, jakým způsobem relevantní veřejnost vnímá prvek „F1“ v ochranné známce, jejíž zápis je požadován. Má však za to, že toto ověření má své meze, přičemž nemůže vést k tomu, že ve skutečnosti zcela popře rozlišovací způsobilost starších ochranných známek, a tedy rozsah jejich ochrany.

               33

               Navrhovatelka uvádí, že v rámci přezkumu řízení o zápisu ochranné známky Společenství Tribunálu nepřísluší, aby popřel existenci rozlišovací způsobilosti ochranné známky uplatněné na podporu námitek a aby zpochybnil její platnost. V tomto ohledu odkazuje na rozsudek Tribunálu ze dne 13. prosince 2007, Xentral v. OHIM – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM) (T-134/06, Sb. rozh. s. II-5213, bod 36), podle něhož platnost národní ochranné známky nemůže být zpochybněna v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství, ale výlučně v rámci řízení o prohlášení neplatnosti zahájeného v dotčeném členském státě.

               34

               Podle společnosti Formula One Licensing se tedy Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když popřel rozlišovací způsobilost starších ochranných známek ve standardním druhu písma.

               35

               OHIM tvrdí, že navrhovatelka tím, že uvádí, že starší slovní ochranná známka F1 byla zbavena veškeré ochrany, odkazuje na body 44, 49, 51, 57, 61 a 67 napadeného rozsudku, avšak že tyto body obsahují pouze prohlášení týkající se vnímání slovního prvku „F1“ v ochranné známce, jejíž zápis je požadován. OHIM připomíná, že reprodukce staršího označení ve zpochybněné ochranné známce Společenství nemůže vést ke konstatování nebezpečí záměny, pokud k užívání tohoto označení ve zpochybněné ochranné známce dochází k čistě popisným účelům a že v projednávané věci Tribunál v bodě 51 napadeného rozsudku správně dospěl k závěru, že označení „F1“ v ochranné známce, jejíž zápis je požadován, nemá autonomní rozlišovací způsobilost, jelikož jeho role jednoduše není rolí rozlišujícího prvku ve zpochybněném označení.

               36

               Společnost Global Sports Media má za to, že čtvrtá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku je založena na nesprávném výkladu napadeného rozsudku, neboť Tribunál slovní ochrannou známku F1 neprohlásil za neplatnou, ale pouze konstatoval, že relevantní veřejnost prvek „F1“ v ochranné známce F1-LIVE vnímá jako druhový výraz. Dodává, že užívání výrazu „F1“ k popisným účelům je povoleno vzhledem k tomu, že takové užívání prvku z hlediska práva upravujícího ochranné známky napadnout nelze (rozsudky ze dne 7. ledna 2004, Gerolsteiner Brunnen, C-100/02, Recueil, s. I-691, bod 19, jakož i ze dne 25. ledna 2007, Adam Opel, C-48/05, Sb. rozh. s. I-1017, body 42 a 43).

         Závěry Soudního dvora

               37

               Podle pátého bodu odůvodnění nařízení č. 40/94, jakož i kromě toho podle šestého bodu odůvodnění nařízení č. 207/2009 „právo Společenství upravující ochranné známky nenahrazuje právní předpisy členských států o ochranných známkách“.

               38

               Tribunál v bodě 47 napadeného rozsudku připomněl, že podle jeho vlastní judikatury platnost mezinárodní nebo národní ochranné známky, v projednávané věci ochranných známek navrhovatelky, nemůže být zpochybněna v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství, ale výlučně v rámci řízení o prohlášení neplatnosti zahájeného v dotčeném členském státě [rozsudek ze dne 12. listopadu 2008, Shaker v. OHIM – Limiñana y Botella (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker), T-7/04, Sb. rozh. s. II-3085, bod 26]. Je třeba poznamenat, že tato judikatura je založena na myšlence, podle níž unijní zákonodárce zavedl systém založený na koexistenci ochranné známky Společenství s národními ochrannými známkami, jelikož Tribunál v bodě 26 uvedeného rozsudku citoval svůj rozsudek ze dne 23. října 2002, Matratzen Concord v. OHIM – Hukla Germany (MATRATZEN) (T-6/01, Recueil, s. II-4335, bod 55).

               39

               Tyto úvahy Tribunálu je třeba schválit.

               40

               Z koexistence ochranných známek Společenství s národními ochrannými známkami, jakož i ze skutečnosti, že zápis posledně uvedených ochranných známek nespadá do pravomoci OHIM, ani jejich soudní přezkum nespadá do pravomoci Tribunálu, vyplývá, že v rámci námitkového řízení proti přihlášce ochranné známky Společenství platnost národních ochranných známek zpochybnit nelze.

               41

               V rámci takového námitkového řízení tedy není možné ani konstatovat, že se na označení totožné s ochrannou známkou chráněnou v členském státě vztahuje takový absolutní důvod pro zamítnutí, jako je nedostatečná rozlišovací způsobilost, stanovený v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, jakož i v čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnic 89/104 a 2008/95. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že charakteristika označení jako popisného či druhového znamená popření jeho rozlišovací způsobilosti.

               42

               Je sice pravda, jak vyplývá z bodu 48 napadeného rozsudku, že jestliže jsou námitky založené na existenci starší národní ochranné známky podány proti zápisu ochranné známky Společenství, je OHIM, a v důsledku toho i Tribunál povinen ověřit, jakým způsobem relevantní veřejnost vnímá označení totožné s touto národní ochrannou známkou v ochranné známce, jejíž zápis je požadován, a případně posoudit stupeň rozlišovací způsobilosti tohoto označení.

               43

               Tato ověření však mají své meze, jak správně uvádí navrhovatelka.

               44

               Uvedená ověření nemohou vést ke konstatování, že označení totožné s národní zapsanou a chráněnou ochrannou známkou postrádá rozlišovací způsobilost, jelikož takové konstatování není slučitelné s koexistencí ochranných známek Společenství s národními ochrannými známkami ani s čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, vykládaným ve spojení s odst. 2 písm. a) bodem ii) téhož článku.

               45

               Toto konstatování by totiž zasahovalo do národních ochranných známek totožných s označením, o kterém se má za to, že postrádá rozlišovací způsobilost, neboť by zápis takové ochranné známky Společenství vytvořil situaci, která by mohla odstranit národní ochranu těchto ochranných známek. Uvedené konstatování by tak nerespektovalo systém zavedený nařízením č. 40/94, který je založen na koexistenci ochranných známek Společenství s národními ochrannými známkami, jak uvádí pátý bod odůvodnění tohoto nařízení, přičemž platnost mezinárodní nebo národní ochranné známky může být zpochybněna z důvodu nedostatku rozlišovací způsobilosti výlučně v rámci řízení o prohlášení neplatnosti zahájeného v dotčeném členském státě na základě čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnic 89/104 a 2008/95.

               46

               Je třeba připomenout, že čl. 8 odst. 2 písm. a) bod ii) nařízení č. 40/94 v rámci námitkového řízení výslovně stanoví, že se jako starší ochranné známky zohlední ochranné známky zapsané v členském státě.

               47

               Z toho vyplývá, že aby nedošlo k porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, je třeba uznat, že národní ochranná známka uplatněná na podporu námitek proti zápisu ochranné známky Společenství má určitý stupeň rozlišovací způsobilosti.

               48

               Tribunál tak však v projednávané věci nepostupoval.

               49

               Tribunál nejprve v bodě 44 napadeného rozsudku konstatoval, že označení „F1“ lze užívat v popisném kontextu a že je jakožto zkratka stejně tak druhové jako výraz „formule 1“. V bodech 49 a 51 tohoto rozsudku měl za to, že prvek „f1“ v ochranné známce, jejíž zápis je požadován, je vnímán nikoli jako rozlišující prvek, ale jako prvek použitý pro účely popisu.

               50

               Tribunál následně v bodech 57 a 61 napadeného rozsudku uvedl, že spotřebitelé budou považovat prvek „F1“ napsaný běžným druhem písma za zkratku výrazu „formule 1“, tj. popisné označení, a že veřejnost označení „F1“ přiznává druhový význam. Nakonec v bodě 67 uvedeného rozsudku dodal, že přítomnost písmene „f“ a číslice „1“ v ochranné známce, jejíž zápis je požadován, nemá žádnou rozlišovací způsobilost.

               51

               Třebaže jsou konstatování uvedená v bodech 44, 49, 51, 57, 61 a 67 napadeného rozsudku učiněna v souvislosti s označením ve starší ochranné známce nebo s prvkem „F1“ v ochranné známce, jejíž zápis je požadován, jelikož měl Tribunál v bodě 54 tohoto rozsudku za to, že toto označení a tento prvek jsou společné, rozhodl Tribunál na základě těchto konstatování, že uvedené označení je druhové, popisné a postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilost.

               52

               Tribunál tedy platnost těchto starších ochranných známek zpochybnil v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství, a porušil tak čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

               53

               Za těchto podmínek společnost Formula One Licensing oprávněně tvrdí, že je napadený rozsudek stižen nesprávným právním posouzením.

               54

               V důsledku toho je třeba napadený rozsudek z tohoto důvodu zrušit, aniž by bylo třeba přezkoumávat ostatní důvody kasačního opravného prostředku uplatněné navrhovatelkou.

               55

               Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie jestliže Soudní dvůr zruší rozhodnutí Tribunálu, může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.

               56

               V projednávané věci nejsou splněny podmínky k tomu, aby Soudní dvůr mohl vydat sám konečné rozhodnutí ve věci.

               57

               Rozhodnutí ve věci samé totiž vyžaduje přezkum otázky, zda lze použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 odmítnout bez provedení konstatování týkajícího se nedostatku rozlišovací způsobilosti označení „F1“ ve starších ochranných známkách. To vyžaduje přezkum skutkového stavu, k jehož provedení má Tribunál lepší předpoklady.

               58

               V důsledku toho je třeba věc vrátit zpět Tribunálu a konstatovat, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 17. února 2011, Formula One Licensing v. OHIM – Global Sports Media (F1-LIVE) (T-10/09), se zrušuje.

                           2)

                           Věc se vrací zpět Tribunálu Evropské unie.

                           3)

                           O nákladech řízení bude rozhodnuto později.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. června 1976. # Kurt Kampffmeyer Mühlenvereinigung KG a další proti Komisi a Radě Evropských společenství. # Spojené věci 56 až 60-74.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 11. prosince 2008.#Kanal 5 Ltd a TV 4 AB proti Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Marknadsdomstolen - Švédsko.#Autorské právo - Organizace pro správu autorských práv, která má postavení faktického monopolu - Výběr poplatku za televizní vysílání hudebních děl - Metoda výpočtu tohoto poplatku - Dominantní postavení - Zneužití.#Věc C-52/07.

text:
      Věc C-52/07
      Kanal 5 Ltd a TV 4 AB
      v.
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Marknadsdomstolen)
      „Autorské právo – Organizace pro správu autorských práv, která má postavení faktického monopolu – Výběr poplatku za televizní vysílání hudebních děl – Metoda výpočtu tohoto poplatku – Dominantní postavení – Zneužití“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Hospodářská soutěž – Dominantní postavení – Organizace pro správu autorských práv, která má postavení faktického monopolu
            – Výběr poplatků odpovídajících určitému podílu příjmů soukromých televizních kanálů celkově úměrnému objemu vysílaných děl,
            nejsou-li k dispozici jiné metody umožňující přesnější určení jejich užití a měření jejich sledovanosti
      (Článek 82 ES)
      2.        Hospodářská soutěž – Dominantní postavení – Organizace pro správu autorských práv, která má postavení faktického monopolu
            – Výběr poplatků vypočítávaných různým způsobem pro soukromé televizní společnosti a veřejnoprávní společnosti
      (Článek 82 ES)
      1.        Článek 82 ES musí být vykládán v tom smyslu, že organizace pro kolektivní správu autorských práv, která má dominantní postavení
         na podstatné části společného trhu, toto postavení nezneužívá, jestliže z titulu odměny za televizní vysílání hudebních děl
         chráněných autorským právem užívá ve vztazích se soukromými televizními kanály model stanovení poplatků, podle nějž výše těchto
         poplatků odpovídá určitému podílu příjmů těchto kanálů, za podmínky, že tento podíl je celkově úměrný objemu hudebních děl
         chráněných autorským právem, který skutečně je nebo může být televizí vysílán, ledaže by jiná metoda umožňovala přesnější
         určení a kvantifikaci užití děl i jejich sledovanosti, aniž by zároveň došlo k neúměrnému zvýšení nákladů na správu smluv
         a dohled nad užíváním zmíněných děl.

      (viz bod 41, výrok 1)
      2.        Článek 82 ES musí být vykládán v tom smyslu, že organizace pro kolektivní správu autorských práv se může tím, že vypočítává
         poplatky vybírané z titulu odměny za televizní vysílání hudebních děl chráněných autorským právem různým způsobem podle toho,
         zda se jedná o soukromé televizní společnosti, nebo společnosti veřejnoprávní, dopustit zneužívání svého dominantního postavení
         ve smyslu zmíněného článku, jestliže vůči těmto společnostem uplatňuje rozdílné podmínky při plnění stejné povahy, a tím je
         znevýhodňuje v hospodářské soutěži, ledaže lze takovouto praxi objektivně odůvodnit.

      Co se týče zkoumání případného výskytu takovéto praxe, je nutné případně vzít na zřetel zejména okolnost, že na rozdíl od
         soukromých televizních společností nemohou mít veřejnoprávní společnosti ani příjmy z reklamy, ani příjmy z předplatného,
         a okolnost, že poplatek dlužný veřejnoprávními společnostmi může být vybírán bez zohlednění skutečně odvysílaného objemu hudebních
         děl chráněných autorským právem. Krom toho musí být ověřeno i to, zda jsou soukromé televizní společnosti soutěžiteli veřejnoprávních
         společností na témže trhu.

      Co se týče zkoumání případné existence objektivního odůvodnění, mohlo by takovéto odůvodnění vyplynout zejména z poslání a
         způsobů financování veřejnoprávních společností.

      (viz body 44–48, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      11. prosince 2008 (*)

      „Autorské právo – Organizace pro správu autorských práv, která má postavení faktického monopolu – Výběr poplatku za televizní vysílání hudebních děl – Metoda výpočtu tohoto poplatku – Dominantní postavení – Zneužití“
      Ve věci C‑52/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Marknadsdomstolen
         (Švédsko) ze dne 2. února 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 6. února 2007, v řízení

      Kanal 5 Ltd,
      TV 4 AB
      proti
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), E. Juhász, G. Arestis a J. Malenovský, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. června 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Kanal 5 Ltd a TV 4 AB C. Wetterem a P. Karlssonem, advokater, ve spolupráci s M. Johanssonem, jur. kand.,
      –        za Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa A. Calissendorffem, L. Johanssonem, E. Arbrandtem,
         dále K. Cederlundem a M. Jonsonem, advokater,

      –        za polskou vládu E. Ośnieckou-Tameckou, jako zmocněnkyní,
      –        za vládu Spojeného království Velké Británie a Severního Irska T. Harris, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Gray, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství F. Arbaultem, jako zmocněncem, ve spolupráci s U. Öbergem, avocat,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 11. září 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 82 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společnostmi Kanal 5 Ltd (dále jen „Kanal 5) a TV 4 AB (dále jen „TV 4“) na
         jedné straně a Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa (švédská organizace pro kolektivní správu
         autorských práv k hudebním dílům, dále jen „STIM“) na straně druhé ohledně modelu stanovení poplatků za televizní vysílání
         hudebních děl chráněných autorským právem uplatňovaného touto organizací.

       Právní rámec
      3        Ve Švédsku je ochrana autorských práv upravena zákonem 1960:729 o autorském právu k literárním a uměleckým dílům [lagen (1960:729)
         om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk].

      4        Podle § 42a a § 42e tohoto zákona mohou televizní společnosti užívající díla chráněná autorským právem uzavírat dohody o poskytnutí
         licence s organizací pro kolektivní správu autorských práv, načež jim může být uděleno obecné právo na televizní vysílání
         těchto děl.

      5        Ustanovení § 23 zákona 1993:20 o hospodářské soutěži [konkurrenslagen (1993:20), dále jen „KL“] stanoví:

      „Konkurrensverket [(švédský úřad pro ochranu hospodářské soutěže)] může podniku přikázat, aby ukončil porušování jakéhokoli
         zákazu stanoveného v § 6 a § 19 [KL], anebo v článcích 81 ES a 82 ES.

      Pokud Konkurrensverket rozhodne o neuložení takové povinnosti, může se každý podnik dotčený porušením obrátit na Marknadsdomstolen.
         […]“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      6        Kanal 5 a TV 4 jsou soukromé televizní společnosti.

      7        STIM je sdružení, které má ve Švédsku postavení faktického monopolu na trhu zpřístupňování hudebních děl chráněných autorským
         právem pro účely televizního vysílání.

      8        Členy STIM jsou autoři a vydavatelé hudebních děl.

      9        Tito členové uzavírají s uvedeným sdružením přístupovou dohodu, kterou mu postupují právo na odměnu za veřejné provozování
         a provádění (provozovací práva), jakož i záznam a rozmnožování (mechanická práva) jejich děl.

      10      Co se týče výběru poplatků z provozovacích práv, požaduje STIM od společností Kanal 5 a TV 4 poplatky odpovídající procentnímu
         podílu jejich příjmů plynoucích z vysílání relací určených široké veřejnosti nebo podpůrně z reklamy nebo předplatných.

      11      Tyto procentní sazby se liší v závislosti na odvysílaném objemu hudby.

      12      Veřejnoprávní televizní kanál Sveriges Television (dále jen „SVT“) platí STIM paušální platbu, jejíž výše je předem dohodnuta.

      13      Společnosti Kanal 5 a TV 4 podaly v říjnu 2004 podle § 23 prvního pododstavce KL ke Konkurrensverket žádost o vydání příkazu,
         neboť STIM podle jejich názoru zneužívá své dominantní postavení.

      14      Rozhodnutím ze dne 28. dubna 2005 Konkurrensverket tuto žádost zamítl, neboť podle něj neexistovaly dostatečné důvody pro
         zahájení šetření.

      15      Kanal 5 a TV 4 podaly na STIM žalobu k předkládajícímu soudu podle § 23 druhého pododstavce KL.

      16      Za těchto okolností se Marknadsdomstolen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)   Musí být článek 82 ES vykládán tak, že postup organizace pro kolektivní správu autorských práv, která má postavení faktického
         monopolu v členském státu a která používá nebo uplatňuje pro komerční televizní kanály model stanovení poplatků za právo zpřístupňovat
         hudební díla v televizním vysílání určeném široké veřejnosti, jehož součástí je výpočet těchto poplatků jako podílu příjmů
         televizních kanálů z takového televizního vysílání určeného široké veřejnosti, představuje zneužití dominantního postavení?

      2)     Musí být článek 82 ES vykládán tak, že postup organizace pro kolektivní správu autorských práv, která má postavení faktického
         monopolu v členském státu a která používá nebo uplatňuje pro komerční televizní kanály model stanovení poplatků za právo zpřístupňovat
         hudební díla v televizním vysílání určeném široké veřejnosti, jehož součástí je výpočet těchto poplatků jako podílu příjmů
         televizních kanálů z takového televizního vysílání určeného široké veřejnosti, pokud neexistuje jasný vztah mezi příjmy a plněním
         poskytovaným organizací pro kolektivní správu autorských práv, tedy souhlasem s provozováním hudebních děl chráněných autorským
         právem, jak je běžné například ve zpravodajství nebo sportovních přenosech, a pokud dochází k nárůstu příjmů v důsledku rozvoje
         programových schémat, investic do technologií a řešení na míru zákazníkům, představuje zneužití dominantního postavení?

      3)     Je odpověď na první a druhou otázku dotčena tím, že je možné určit a kvantifikovat provozovaná hudební díla a jejich sledovanost?

      4)     Je odpověď na první a druhou otázku dotčena tím, že model stanovení poplatků (model založený na příjmech) není používán obdobně
         pro veřejnoprávní společnost?“

       K předběžným otázkám
       K první až třetí otázce
      17      Podstatou prvních tří otázek předkládajícího soudu, které je nutno zkoumat společně, je jednak to, zda okolnost, že organizace
         pro kolektivní správu autorských práv, která má v určitém členském státě postavení faktického monopolu na trhu zpřístupňování
         hudebních děl chráněných autorským právem pro účely televizního vysílání, uplatňuje ke stanovení odměny za toto plnění model,
         podle nějž se výše těchto poplatků vypočítává na základě příjmů společností, které provozují televizní vysílání těchto děl,
         a na základě odvysílaného objemu hudby, představuje zneužití dominantního postavení zakázané článkem 82 ES, a jednak to, zda
         okolnost, že jiná metoda umožňuje přesněji zjišťovat a kvantifikovat užití zmiňovaných děl, jakož i jejich sledovanost, může
         mít vliv na toto posouzení.

      18      Podle prvního pododstavce uvedeného článku je se společným trhem neslučitelné, a proto zakázané, pokud to může ovlivnit obchod
         mezi členskými státy, aby jeden nebo více podniků zneužívaly dominantního postavení na společném trhu nebo jeho podstatné
         části.

      19      Při zkoumání, zda podnik zaujímá dominantní postavení ve smyslu čl. 82 prvního pododstavce ES, je třeba přikládat zásadní
         význam určení relevantního trhu a vymezení podstatné části společného trhu, kde by se daný podnik mohl případně dopustit zneužívání
         dominantního postavení, jež by bránilo účinné hospodářské soutěži (viz rozsudek ze dne 26. listopadu 1998, Bronner, C‑7/97,
         Recueil, s. I‑7791, bod 32).

      20      Co se týče trhu dotčeného ve věci v původním řízení, předkládající soud uvádí, že se jedná o švédský trh zpřístupňování hudebních
         děl chráněných autorským právem ve Švédsku za účelem jejich televizního vysílání.

      21      Zmíněný soud rovněž uvádí, že STIM má na tomto trhu postavení faktického monopolu.

      22      Z toho plyne, že STIM má na trhu dotčeném ve věci v původním řízení dominantní postavení (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Bronner, bod 35), a jelikož se toto dominantní postavení vztahuje k celému území jednoho ze členských států, mohlo
         by se jednat o dominantní postavení v podstatné části společného trhu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. června 1998,
         Dusseldorp a další, C‑203/96, Recueil, s. I‑4075, bod 60; výše uvedený rozsudek Bronner, bod 36; rozsudky ze dne 17. května
         2001, TNT Traco, C‑340/99, Recueil, s. I‑4109, bod 43, a ze dne 22. května 2003, Connect Austria, C‑462/99, Recueil, s. I‑5197,
         bod 79).

      23      Konečně předkládající soud upřesňuje, že je obchod mezi členskými státy ovlivněn tím, že model stanovení poplatků, o který
         se jedná ve věci v původním řízení, se týká provozování hudebních děl domácích i zahraničních autorů, že někteří z kupujících
         reklamního prostoru společností Kanal 5 a TV 4 jsou usazeni v jiných členských státech než ve Švédském království a že Kanal 5
         vysílá ze Spojeného království.

      24      Za těchto podmínek je třeba zkoumat, zda skutečnost, že STIM uplatňuje zmíněný model na Kanal 5 a TV 4, představuje zneužívání
         jejího dominantního postavení ve smyslu čl. 82 prvního pododstavce ES.

      25      Pojem „zneužití“ je pojmem objektivním, jenž zahrnuje chování podniku v dominantním postavení, které je s to ovlivnit strukturu
         trhu, na němž již je – právě v důsledku přítomnosti tohoto podniku – stupeň hospodářské soutěže oslabený, a které za použití
         prostředků odlišných od těch, jež jsou používány při běžné soutěži výrobků nebo služeb na základě plnění hospodářských subjektů,
         brání zachování stupně hospodářské soutěže, který ještě na trhu existuje, anebo rozvoji této hospodářské soutěže (rozsudky
         ze dne 13. února 1979, Hoffmann-La Roche v. Komise, 85/76, Recueil, s. 461, bod 91, a ze dne 3. července 1991, AKZO v. Komise,
         C‑62/86, Recueil, s. I‑3359, bod 69).

      26      Třebaže dominantní postavení nemůže podnik, který se v něm nachází, zbavit práva chránit vlastní obchodní zájmy, jsou-li ohroženy,
         a třebaže je nutné přiznat mu v přiměřeném rozsahu možnost jednat, jak uzná za vhodné, aby uvedené zájmy ochránil, nemůže
         být takové chování přípustné, je-li jeho konkrétním účelem posílení tohoto dominantního postavení a jeho zneužití (viz rozsudky
         ze dne 14. února 1978, United Brands a United Brands Continentaal v. Komise, 27/76, Recueil, s. 207, bod 189, a ze dne 16. září
         2008, Sot. Lélos kai Sia a další, C‑468/06 až C‑478/06, Sb. rozh. s. I-0000, bod 50).

      27      V této souvislosti je tudíž třeba zjistit, zda subjekt zaujímající takovéto postavení využil možností, které z něj vyplývají,
         aby získal obchodní výhody, jež by nezískal v případě skutečné a dostatečně účinné hospodářské soutěže (výše uvedený rozsudek
         United Brands a United Brands Continentaal v. Komise, bod 249).

      28      Podle judikatury Soudního dvora může takovéto zneužití spočívat ve vyžadování přemrštěné ceny bez přiměřeného poměru k hospodářské
         hodnotě poskytnutého plnění (viz rozsudek ze dne 13. listopadu 1975, General Motors Continental v. Komise, 26/75, Recueil,
         s. 1367, bod 12, a výše uvedený rozsudek United Brands a United Brands Continentaal v. Komise, bod 250).

      29      Ve věci v původním řízení je tedy třeba zkoumat, zda poplatky, které požaduje STIM, jsou v přiměřeném poměru k hospodářské
         hodnotě plnění poskytnutých touto organizací, která spočívají v zpřístupňování hudebních děl chráněných autorským právem,
         jež spravuje, televizním společnostem, které s ní uzavřely dohody o poskytnutí licencí.

      30      Mají-li být tyto poplatky použity k vyplacení odměn autorům hudebních děl chráněných autorským právem za televizní vysílání
         těchto děl, je třeba vzít na zřetel zvláštní povahu zmíněného práva.

      31      V této souvislosti je vhodné nalézt přiměřenou rovnováhu mezi zájmem autorů hudebních děl chráněných autorským právem na získání
         odměny z titulu televizního vysílání těchto děl a zájmem televizních společností na vysílání těchto děl za rozumných podmínek.

      32      Co se týče poplatků vybíraných z titulu odměny plynoucí z autorského práva za veřejné provozování registrovaných hudebních
         děl na diskotéce, jejichž výše byla vypočítána na základě obratu zmíněné diskotéky, Soudní dvůr rozhodl, že tyto poplatky
         je třeba považovat za běžné využití autorského práva a že jejich výběr jako takový nepředstavuje zneužívání ve smyslu článku
         82 ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 9. dubna 1987, Basset, 402/85, Recueil, s. 1747, body 15, 16, 18 a 21).

      33      Co se týče zneužívající povahy sazby obdobných poplatků, jejichž výše rovněž odpovídala procentnímu podílu obratu diskotéky,
         Soudní dvůr rozhodl, že celkovou povahu těchto poplatků lze v souvislosti se zákazem vysloveným v článku 82 ES napadnout pouze
         tehdy, pokud by téhož legitimního cíle, kterým je ochrana zájmů autorů, skladatelů a hudebních vydavatelů, bylo možné dosáhnout
         prostřednictvím jiných metod, jež by zároveň nevedly ke zvýšení nákladů na správu smluv a dohled nad užíváním chráněných hudebních
         děl (viz rozsudek ze dne 13. července 1989, Tournier, 395/87, Recueil, s. 2521, bod 45).

      34      Stejně tak uplatnění modelu stanovení poplatků organizací STIM, který je předmětem věci v původním řízení, nepředstavuje samo
         o sobě zneužití ve smyslu článku 82 ES a mělo by být v zásadě považováno za běžné využití autorského práva.

      35      Nelze totiž popřít, že vybíráním poplatků z titulu odměny za televizní vysílání hudebních děl chráněných autorským právem
         sleduje STIM legitimní cíl, jímž je ochrana práv a zájmů jejích členů vůči uživatelům jejich hudebních děl (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Tournier, bod 31).

      36      Dále musí být tyto poplatky, které představují protiplnění za užívání hudebních děl chráněných autorským právem v televizním
         vysílání, zkoumány zejména s ohledem na hodnotu tohoto užívání v hospodářských vztazích.

      37      V tomto ohledu jsou tyto poplatky, jelikož jsou vypočítávány na základě příjmů televizních společností, v zásadě v přiměřeném
         poměru k hospodářské hodnotě plnění poskytovaného STIM.

      38      Krom toho má majitel autorského práva i jeho právní nástupci legitimní zájem na tom, aby byly poplatky za svolení provozovat
         dílo chráněné autorským právem vypočítávány na základě skutečného nebo pravděpodobného počtu provozování (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 18. března 1980, Coditel a další, 62/79, Recueil, s. 881, bod 13, a výše uvedený rozsudek Tournier, bod 12).

      39      Model stanovení poplatků používaný STIM však zohledňuje počet hudebních děl chráněných autorským právem skutečně vysílaných
         televizí, neboť, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, výše těchto poplatků se liší nejen v závislosti na příjmech televizních
         společností, nýbrž i na odvysílaném objemu hudby.

      40      Nelze ovšem vyloučit, že za určitých okolností by použití takovéhoto modelu stanovení poplatků mohlo představovat zneužití,
         zejména tehdy, existuje-li jiná metoda umožňující přesněji určit a kvantifikovat užití těchto děl, jakož i jejich sledovanost,
         a tato metoda je s to umožnit dosažení téhož legitimního cíle ochrany zájmů autorů, skladatelů a hudebních vydavatelů, aniž
         by zároveň vedla k neúměrnému zvýšení nákladů na správu smluv a dohled nad užíváním hudebních děl chráněných autorským právem.

      41      Na první až třetí otázku je tudíž třeba odpovědět tak, že článek 82 ES musí být vykládán v tom smyslu, že organizace pro kolektivní
         správu autorských práv, která má dominantní postavení na podstatné části společného trhu, toto postavení nezneužívá, jestliže
         z titulu odměny za televizní vysílání hudebních děl chráněných autorským právem užívá ve vztazích se soukromými televizními
         kanály model stanovení poplatků, podle nějž výše těchto poplatků odpovídá určitému podílu příjmů těchto kanálů, za podmínky,
         že tento podíl je celkově úměrný objemu hudebních děl chráněných autorským právem, který skutečně je nebo může být televizí
         vysílán, ledaže by jiná metoda umožňovala přesnější určení a kvantifikaci užití těchto děl i jejich sledovanosti, aniž by
         zároveň došlo k neúměrnému zvýšení nákladů na správu smluv a dohled nad užíváním zmíněných děl.

       Ke čtvrté otázce
      42      Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je to, zda okolnost, že organizace pro kolektivní správu autorských práv vypočítává
         poplatky vybírané z titulu odměny za televizní vysílání hudebních děl chráněných autorským právem rozdílným způsobem podle
         toho, zda se jedná o soukromé televizní společnosti, nebo společnosti veřejnoprávní, představuje zneužívání dominantního postavení
         ve smyslu článku 82 ES.

      43      Podle čl. 82 druhého pododstavce písm. c) může zneužívání spočívat zejména v uplatňování rozdílných podmínek vůči obchodním
         partnerům při plnění stejné povahy, čímž jsou někteří partneři znevýhodňováni v hospodářské soutěži.

      44      Co se týče případného výskytu takovéto praxe ve sporu v původním řízení, přísluší předkládajícímu soudu zkoumat především
         to, zda STIM různým způsobem vypočítávání poplatků dlužných z titulu odměny za televizní vysílání hudebních děl chráněných
         autorským právem společnostmi Kanal 5 a TV 4 na jedné straně a SVT na straně druhé uplatňuje vůči těmto společnostem při plnění
         stejné povahy rozdílné podmínky, a dále, zda jsou uvedené [soukromé] televizní společnosti z tohoto důvodu znevýhodněny v hospodářské
         soutěži.

      45      V rámci tohoto zkoumání musí vzít uvedený soud na zřetel zejména okolnost, že na rozdíl od společností Kanal 5 a TV 4 nemá
         SVT ani příjmy z reklamy, ani příjmy z předplatného, a okolnost, že poplatek dlužný SVT je vybírán bez zohlednění skutečně
         odvysílaného objemu hudebních děl chráněných autorským právem.

      46      Krom toho musí předkládající soud ověřit i to, zda jsou společnosti Kanal 5 a TV 4, nebo jedna z nich, soutěžiteli SVT na
         témže trhu.

      47      Konečně pro zjištění, zda skutečnost, že organizace pro kolektivní správu autorských práv vypočítává poplatky vybírané z titulu
         odměny za televizní vysílání hudebních děl chráněných autorským právem různými způsoby podle toho, zda se jedná o soukromé
         televizní společnosti, nebo společnosti veřejnoprávní, představuje zneužití ve smyslu článku 82 ES, tomuto soudu přísluší
         zkoumat, zda může být taková praxe objektivně odůvodněná (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek United Brands a United
         Brands Continentaal v. Komise, bod 184; výše uvedený rozsudek Tournier, body 38 a 46; rozsudek ze dne 15. března 2007, British
         Airways v. Komise, C‑95/04 P, Sb. rozh. s. I‑2331, bod 69, a výše uvedený rozsudek Sot. Lélos kai Sia a další, bod 39). Takovéto
         odůvodnění by mohlo vyplynout zejména z poslání a způsobů financování veřejnoprávních společností.

      48      Na čtvrtou otázku je proto třeba odpovědět, že článek 82 ES musí být vykládán v tom smyslu, že organizace pro kolektivní správu
         autorských práv se může tím, že vypočítává poplatky vybírané z titulu odměny za televizní vysílání hudebních děl chráněných
         autorským právem různým způsobem podle toho, zda se jedná o soukromé televizní společnosti, nebo společnosti veřejnoprávní,
         dopustit zneužívání svého dominantního postavení ve smyslu zmíněného článku, jestliže vůči těmto společnostem uplatňuje rozdílné
         podmínky při plnění stejné povahy, a tím je znevýhodňuje v hospodářské soutěži, ledaže lze takovouto praxi objektivně odůvodnit.

       K nákladům řízení
      49      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 82 ES musí být vykládán v tom smyslu, že organizace pro kolektivní správu autorských práv, která má dominantní postavení
            na podstatné části společného trhu, toto postavení nezneužívá, jestliže z titulu odměny za televizní vysílání hudebních děl
            chráněných autorským právem užívá ve vztazích se soukromými televizními kanály model stanovení poplatků, podle nějž výše těchto
            poplatků odpovídá určitému podílu příjmů těchto kanálů, za podmínky, že tento podíl je celkově úměrný objemu hudebních děl
            chráněných autorským právem, který skutečně je nebo může být televizí vysílán, ledaže by jiná metoda umožňovala přesnější
            určení a kvantifikaci užití děl i jejich sledovanosti, aniž by zároveň došlo k neúměrnému zvýšení nákladů na správu smluv
            a dohled nad užíváním zmíněných děl.
      2)      Článek 82 ES musí být vykládán v tom smyslu, že organizace pro kolektivní správu autorských práv se může tím, že vypočítává
            poplatky vybírané z titulu odměny za televizní vysílání hudebních děl chráněných autorským právem různým způsobem podle toho,
            zda se jedná o soukromé televizní společnosti, nebo společnosti veřejnoprávní, dopustit zneužívání svého dominantního postavení
            ve smyslu zmíněného článku, jestliže vůči těmto společnostem uplatňuje rozdílné podmínky při plnění stejné povahy, a tím je
            znevýhodňuje v hospodářské soutěži, ledaže lze takovouto praxi objektivně odůvodnit.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: švédština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 29. října 1998. # Trestní řízení proti Ibiyinka Awoyemi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van Cassatie - Belgie. # Věc C-230/97.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. března 2012.#Phonographic Performance (Ireland) Ltd v. Irsko a Attorney General.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of (Commercial Division) Irsko.#Autorská práva a práva s nimi související – Směrnice 2006/115/ES – Články 8 a 10 – Pojmy ‚uživatel‘ a ‚sdělování veřejnosti‘ – Šíření zvukových záznamů prostřednictvím rozhlasových nebo televizních přijímačů, jimiž jsou vybaveny hotelové pokoje.#Věc C-162/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      15. března 2012 (
            *1
         )
      „Autorská práva a práva s nimi související — Směrnice 2006/115/ES — Články 8 a 10 — Pojmy ‚uživatel‘ a ‚sdělování veřejnosti‘ — Šíření zvukových záznamů prostřednictvím rozhlasových nebo televizních přijímačů, jimiž jsou vybaveny hotelové pokoje“
      Ve věci C-162/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím High Court (Commercial Division) (Irsko) ze dne 23. března 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 7. dubna 2010, v řízení

         Phonographic Performance (Ireland) Limited

      proti

         Irsku,

         Attorney General,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský (zpravodaj), E. Juhász, G. Arestis a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. dubna 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Phonographic Performance (Ireland) Limited H. Sheehy, solicitor, ve spolupráci s J. Newmanem, BL,

               —

               za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s E. Fitzsimonsem a J. Jeffersem, BL,

               —

               za řeckou vládu G. Papadaki, M. Germani a G. Alexaki, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za italskou vládu P. Gentilim, jako zmocněncem,

               —

               za francouzskou vládu J. Gstalterem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi J. Samnadda a S. La Pergola, jako zmocněnkyněmi.

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 29. června 2011,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 8 a 10 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 376, s. 28).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Phonographic Performance (Ireland) Limited (dále jen „PPL“) a Irskem.

         Právní rámec

         Mezinárodní právo

               3

               Světová organizace duševního vlastnictví (WIPO) přijala v Ženevě dne 20. prosince 1996 Smlouvu WIPO o výkonech výkonných umělců a o zvukových záznamech (dále jen „Smlouva WPPT“), jakož i Smlouvu WIPO o právu autorském. Obě tyto Smlouvy byly schváleny jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2000/278/ES ze dne 16. března 2000 (Úř. věst. L 89, s. 6; Zvl. vyd. 11/33, s. 208).

               4

               Článek 2 písm. b), d) a g), Smlouvy WPPT znějí:
               „Pro účely této smlouvy:

                        b)

                        ‚zvukový záznam‘ je záznam zvuků výkonu nebo jiných zvuků, anebo vyjádření zvuků, jiných než ve formě záznamu obsaženého ve filmovém nebo jiném audiovizuálním díle;

                  [...]

                        d)

                        ‚výrobce zvukového záznamu‘ je fyzická nebo právnická osoba, která vyvíjí iniciativu a má odpovědnost za první záznam zvuků výkonu nebo jiných zvuků, anebo vyjádření zvuků;

                  [...]

                        g)

                        ‚sdělování veřejnosti‘ výkonu nebo zvukového záznamu je šíření zvuků výkonu nebo zvuků anebo vyjádření zvuků zaznamenaných na zvukovém záznamu veřejnosti, uskutečňované jakýmkoli jiným způsobem než vysíláním. Pro účely článku 15 zahrnuje ‚sdělování veřejnosti‘ zpřístupňování zvuků nebo vyjádření zvuků zaznamenaných na zvukovém záznamu k poslechu veřejnosti“.

               5

               Článek 15 Smlouvy WPPT zní následovně:
               „1.   Výkonní umělci a výrobci zvukových záznamů mají právo na jednu přiměřenou [jedinou spravedlivou] odměnu za přímé nebo nepřímé užití zvukových záznamů, vydaných k obchodním účelům, k vysílání nebo k jakémukoli sdělování veřejnosti.
               2.   Smluvní strany mohou určit ve svém vnitrostátním právním řádu, že jednu přiměřenou [jedinou spravedlivou] odměnu může od uživatele požadovat výkonný umělec nebo výrobce zvukového záznamu, anebo oba. Smluvní strany mohou ve vnitrostátním právním řádu stanovit, že v případě, že není dohody mezi výkonným umělcem a výrobcem zvukového záznamu, určí pravidla, podle nichž se budou výkonní umělci a výrobci zvukových záznamů podílet na jedné přiměřené odměně. [Smluvní strany mohou ve vnitrostátním právním řádu pro případ, že není dohody mezi výkonným umělcem a výrobcem zvukového záznamu, stanovit podmínky, za nichž se budou výkonní umělci a výrobci zvukových záznamů podílet na jediné spravedlivé odměně].
               3.   Každá smluvní strana může v oznámení uloženém u generálního ředitele SODV [WIPO] prohlásit, že bude uplatňovat ustanovení odstavce 1 jen s ohledem na některá užití, nebo že omezí jeho uplatňování určitým jiným způsobem [omezí jeho uplatňování jiným způsobem], anebo že toto ustanovení nepoužije vůbec.
               4.   Pro účely tohoto článku se zvukové záznamy zpřístupněné veřejnosti po drátě nebo bezdrátovými prostředky takovým způsobem, že [k nim] každý k nim může mít přístup na místě a v čase podle své individuální volby, považují za vydané k obchodním účelům.“

         Unijní právo

               6

               Pátý, sedmý a šestnáctý bod odůvodnění směrnice 2006/115 uvádí:

                        „(5)

                        Pokračování v tvůrčí a umělecké práci autorů a výkonných umělců vyžaduje, aby tyto osoby pobíraly odpovídající příjmy, a investice jsou zejména v případě výroby zvukových záznamů a filmů obzvláště vysoké a riskantní. Pouze náležitá právní ochrana nositelů těchto práv může být účinnou zárukou možnosti získat uvedený příjem a návratnosti zmíněné investice.

                  […]

                        (7)

                        Je nezbytné sblížit právní předpisy členských států tak, aby byly v souladu s mezinárodními smlouvami, které jsou v mnoha členských státech základem úpravy autorského práva a práv souvisejících.

                  […]

                        (16)

                        Členské státy by měly mít možnost stanovit širší ochranu nositelů práv souvisejících s právem autorským, než jakou vyžadují ustanovení této směrnice, pokud jde o vysílání a sdělování veřejnosti.“

               7

               Článek 7 směrnice 2006/115 stanoví:
               „1.   Členské státy stanoví pro výkonné umělce výlučné právo udělit svolení nebo zakázat záznam jejich výkonů.
               2.   Členské státy stanoví pro vysílací organizace výlučné právo udělit svolení nebo zakázat záznam jejich vysílání, bez ohledu na to, zda jde o bezdrátové vysílání nebo vysílání po drátě, pomocí kabelu či družice.
               3.   Právo uvedené v odstavci 2 nepřísluší organizaci pro kabelové šíření, pokud pouze přenáší pomocí kabelu vysílání vysílací organizace.“

               8

               Článek 8 odst. 2 této směrnice stanoví:
               „Členské státy stanoví právo, kterým se zajistí, že uživatel zaplatí jedinou spravedlivou odměnu, pokud je užito zvukového záznamu vydaného k obchodním účelům nebo rozmnoženiny takového záznamu k bezdrátovému vysílání nebo jakémukoliv jinému sdělování veřejnosti, a že tato odměna bude rozdělena mezi dotčené výkonné umělce a výrobce zvukových záznamů. Pokud nedojde mezi výkonnými umělci a výrobci zvukových záznamů k dohodě, mohou členské státy stanovit podmínky pro rozdělování uvedené odměny mezi ně.“

               9

               Článek 10 uvedené směrnice zní takto:
               „1.   Členské státy mohou omezit práva uvedená v této kapitole, pokud jde o:

                        a)

                        soukromé užití;

                  […]
               2.   Bez ohledu na ustanovení odstavce 1 může každý členský stát, pokud jde o ochranu výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů, vysílacích organizací a výrobců prvotních filmových záznamů, stanovit omezení stejného druhu, jaká stanovil u ochrany autorských práv k literárním a uměleckým dílům.
               Povinné licence lze však stanovit pouze v rozsahu slučitelném s Římskou úmluvou.
               3.   Omezení uvedená v odstavcích 1 a 2 se vztahují pouze na určité zvláštní případy, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití předmětu ochrany a nejsou nepřiměřeně na újmu oprávněným zájmům nositele práv.“

               10

               Směrnice 2006/115 kodifikovala a zrušila směrnici Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346, s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120).

               11

               Devátý bod odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230) zní:
               „Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. Jejich ochrana napomáhá zajistit udržení a rozvoj tvořivosti v zájmu autorů, výkonných umělců, výrobců, spotřebitelů, kultury, průmyslu a široké veřejnosti. Duševní vlastnictví bylo proto uznáno za nedílnou součást vlastnictví.“

               12

               Článek 3 této směrnice stanoví:
               „1.   Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.
               2.   Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat zpřístupnění veřejnosti po drátě nebo bezdrátově takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto předmětům ochrany přístup z místa a v době, které si zvolí:

                        a)

                        pro výkonné umělce v případě záznamů jejich výkonů;

                        b)

                        pro výrobce zvukových záznamů v případě jejich zvukových záznamů;

                        c)

                        pro výrobce prvotních záznamů filmů v případě originálu a rozmnoženin jejich filmů;

                        d)

                        pro vysílací organizace v případě záznamů jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice.

                  3.   Práva uvedená v odstavcích 1 a 2 se nevyčerpají žádným sdělením veřejnosti nebo zpřístupněním veřejnosti podle tohoto článku.“

         Vnitrostátní právo

               13

               Zákon z roku 2000 o právu autorském a právech s ním souvisejících (Copyright and Related Rights Act 2000, dále jen „zákon z roku 2000“) ve svém článku 97 stanoví:
               „1.   S výhradou ustanovení odstavce 2 není umožnění poslechu či sledování zvukové nahrávky, rozhlasového či televizního vysílání nebo programu kabelové televize porušením autorského práva ke zvukovým nahrávkám, k rozhlasovému či televiznímu vysílání nebo programu kabelové televize, pokud k poslechu nebo sledování těchto nahrávek, tohoto vysílání nebo tohoto programu dochází

                        a)

                        v části prostor, ve kterých přespávají osoby ubytované nebo umístěné do příslušného zařízení, a

                        b)

                        v rámci služeb poskytovaných výhradně nebo převážně osobám ubytovaným nebo umístěným do příslušného zařízení.

                  2.   Odstavec 1 se nepoužije ve vztahu k jakékoli části prostor podle uvedeného odstavce, je-li za vstup do části prostor, v nichž dochází k poslechu nebo ke sledování zvukových nahrávek, rozhlasového či televizního vysílání nebo programu kabelové televize, vybírán samostatný poplatek.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               14

               PPL je společností zajišťující kolektivní správu a zastupující práva výrobců zvukových záznamů ke zvukovým nahrávkám nebo zvukovým záznamům v Irsku.

               15

               Původní řízení se týká žaloby podané společností PPL proti Irsku, kterou se PPL domáhá jednak určení, že tento stát tím, že přijal a zachoval v platnosti článek 97 zákona z roku 2000, porušil článek 4 SEU, jednak náhrady škody vzniklé v důsledku tohoto porušení spolu s příslušenstvím.

               16

               PPL uvádí, že v důsledku zproštění odpovědnosti podle čl. 97 prvního pododstavce zákona z roku 2000 jí provozovatelé hotelů a rodinných penzionů (dále jen společně „hotely“) nezaplatili spravedlivou odměnu za užívání zvukových záznamů, které byly na základě licence převedeny na PPL, v hotelových pokojích v Irsku prostřednictvím přístroje dodaného osobami provozujícími tyto hotely a v rámci jimi poskytované služby.

               17

               Zproštění odpovědnosti ve prospěch provozovatelů hotelů, kteří šíří chráněné zvukové záznamy, přitom porušuje některé evropské směrnice přijaté v oblasti práv souvisejících s autorským právem, které stanoví právo výrobců zvukových záznamů na zaplacení spravedlivé odměny, jsou-li jejich zvukové záznamy za určitých okolností užity.

               18

               High Court (Commercial Division) blíže uvádí, že věc v původním řízení se týká pouze zvukových nahrávek nebo zvukových záznamů, k jejichž poslechu hosty dochází v Irsku na hotelových pokojích, a nikoli v jiných částech těchto zařízení. Netýká se ani interaktivních přenosů, či přenosů na požádání.

               19

               Kromě toho předkládající soud uvádí, že pokud provozovatel hotelu vybaví pokoje svého zařízení nacházejícího se v Irsku rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí kabelem nebo s použitím jakékoli jiné technologie centrálně přijímaný signál, není tento provozovatel hotelu na základě čl. 97 odst. 1 zákona z roku 2002 povinen výrobcům zvukových záznamů odvádět za šíření zvukových nahrávek rozhlasem nebo televizí spravedlivou odměnu.

               20

               Stejně tak není provozovatel hotelu na základě čl. 97 odst. 1 zákona z roku 2002 povinen odvádět výrobcům zvukových záznamů spravedlivou odměnu ani v případě, že umístí do pokojů svého zařízení jiný přístroj a svým hostům zpřístupní v analogové nebo digitální formě zvukové nahrávky, které mohou tito hosté pomocí tohoto přístroje poslouchat.

               21

               Mimoto, ačkoliv se žádost po meritorní stránce vztahuje k užívání zvukových nahrávek v hotelových pokojích, předkládající soud uvádí, že čl. 97 odst. 1 zákona z roku 2002 má rovněž ten účinek, že povinnost odvádět spravedlivou odměnu za takové užití odpadá také v případě nemocnic, klinik, zařízení dlouhodobé péče, vězeňských či nápravných zařízení nebo jakýchkoli jiných obdobných zařízení.

               22

               Předkládající soud konečně uvádí, že zvukovými nahrávkami dotčenými v tomto řízení jsou zvukové záznamy vydané k obchodním účelům.

               23

               V tomto kontextu se uvedený soud domnívá, že vzhledem k rozdílům mezi právy chráněnými ustanoveními čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 a čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115, ke kontextu, v němž je výraz „sdělování veřejnosti“ použit, a k cíli příslušných ustanovení, by Soudní dvůr neměl pojmu „sdělování veřejnosti“ přiznat stejný význam, jaký mu přiznal v rozsudku ze dne 7. prosince 2006, SGAE (C-306/05, Sb. rozh. s. I-11519).

               24

               Za těchto podmínek se High Court (Commercial Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je provozovatel hotelu, který vybaví pokoje pro hosty rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, ‚uživatelem‘, který ‚veřejnosti sděluje‘ zvukový záznam, který může být šířen vysíláním podle čl. 8 odst. 2 kodifikační směrnice 2006/115 […]?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku: ukládá čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 […] členským státům povinnost stanovit právo na spravedlivou odměnu vyplácenou provozovatelem hotelu, nad rámec spravedlivé odměny odváděné provozovatelem rozhlasového nebo televizního vysílání, za šíření zvukových záznamů?

                        3)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku: umožňuje článek 10 směrnice 2006/115 […] členským státům osvobodit provozovatele hotelů od povinnosti odvádět ‚jedinou spravedlivou odměnu‘ z důvodu ‚soukromého užití‘ ve smyslu čl. 10 odst. 1 písm. a) [této směrnice]?

                        4)

                        Je provozovatel hotelu, který vybaví pokoje pro hosty přístrojem (jiným než rozhlasovým nebo televizním přijímačem) a zvukovými záznamy v analogové nebo digitální formě, které mohou být s pomocí takového přístroje šířeny nebo poslouchány, ‚uživatelem‘, který ‚veřejnosti sděluje‘ zvukové záznamy ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 […]?

                        5)

                        V případě kladné odpovědi na čtvrtou otázku: umožňuje článek 10 směrnice 2006/115 […] členským státům osvobodit provozovatele hotelů od povinnosti odvádět ‚jedinou spravedlivou odměnu‘ z důvodu ‚soukromého užití‘ ve smyslu čl. 10 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/115 […]?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               25

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, „uživatelem“, který „veřejnosti sděluje“ vysílaný zvukový záznam ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115.

               26

               Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 členské státy stanoví právo, kterým se zajistí, že uživatel zaplatí jedinou spravedlivou odměnu, pokud je užito zvukového záznamu vydaného k obchodním účelům nebo rozmnoženiny takového záznamu k bezdrátovému vysílání nebo jakémukoliv jinému sdělování veřejnosti.

               27

               Z tohoto ustanovení vyplývá, že každý, kdo užívá zvukový záznam k vysílání nebo sdělování veřejnosti, musí být považován za „uživatele“ ve smyslu uvedeného ustanovení.

               28

               Za těchto podmínek je třeba posoudit, zda v takové věci, jako je věc dotčená v původním řízení, došlo ke „sdělování veřejnosti“.

               29

               Co se týče pojmu „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 92/100, která byla kodifikována směrnicí 2006/115, Soudní dvůr v bodě 76 rozsudku ze dne 15. března 2012, SCF (C-135/10), rozhodl, že tento pojem předpokládá individuální posouzení. Stejně je tomu v případě totožnosti uživatele a otázky užití dotčeného zvukového záznamu (viz výše uvedený rozsudek SCF, bod 78).

               30

               Soudní dvůr kromě toho uvedl, že pro účely takového posouzení je důležité přihlížet k několika doplňujícím kritériím, která nejsou samostatné povahy a navzájem spolu souvisí. V důsledku toho je třeba je použít jak individuálně, tak i v jejich vzájemném spojení, jelikož se v různých konkrétních situacích mohou vyskytovat s velmi proměnlivou intenzitou (viz výše uvedený rozsudek SCF, bod 79).

               31

               Mezi těmito kritérii Soudní dvůr především zdůraznil nevyhnutelnou úlohu uživatele. Jednání tohoto uživatele totiž představuje sdělování, pokud tento uživatel při plné znalosti důsledků svého jednání zprostředkuje svým hostům přístup k rozhlasovému nebo televiznímu vysílání obsahujícímu chráněné dílo. Bez takového zprostředkování by tito hosté v zásadě nemohli vysílané dílo sledovat, přestože by se nacházeli v oblasti pokrytí uvedeným vysíláním (viz výše uvedený rozsudek SCF, bod 82).

               32

               Soudní dvůr dále upřesnil některé znaky, které jsou vlastní pojmu veřejnosti.

               33

               V tomto ohledu musí být „veřejnost“ podle Soudního dvora tvořena blíže neurčeným počtem potenciálních posluchačů a dosti vysokým počtem osob (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek SCF, bod 84).

               34

               Zaprvé, co se týče „blíže neurčené“ povahy veřejnosti, Soudní dvůr připomněl, že v souladu s definicí pojmu „sdělování veřejnosti“ v glosáři WIPO, který sice není právně závazný, ale přesto přispívá k výkladu pojmu veřejnost, se jedná o „obecné zpřístupnění díla [...] jakýmkoli vhodným způsobem, tedy nikoli pouze zpřístupnění konkrétním jednotlivcům, kteří patří do soukromé skupiny osob“ (viz výše uvedený rozsudek SCF, bod 85).

               35

               Zadruhé, co se dále týče kritéria týkajícího se „dosti vysokého počtu osob“, Soudní dvůr upřesnil, že z tohoto kritéria vyplývá, že pojem veřejnost zahrnuje určitý minimální práh, což z tohoto pojmu vylučuje příliš malý, či dokonce nevýznamný počet dotčených osob (viz výše uvedený rozsudek SCF, bod 86). A dále, že za účelem určení tohoto počtu je třeba přihlédnout ke kumulativním účinkům vyplývajícím ze zpřístupnění děl potenciálním posluchačům. V tomto ohledu je relevantní nejen skutečnost, kolik osob má přístup k témuž dílu souběžně, ale je rovněž třeba zjistit, kolik z těchto osob k němu má přístup postupně (viz výše uvedený rozsudek SCF, body 86 a 87).

               36

               Zatřetí Soudní dvůr rozhodl, že pokud není irelevantní výdělečná povaha „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, musí totéž tím spíše platit v souvislosti s právem výkonných umělců a výrobců zvukových záznamů na spravedlivou odměnu podle čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115, které je zásadně hospodářské povahy (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek SCF, body 88 a 89).

               37

               Podle Soudního dvora je tedy třeba vycházet z toho, že veřejností, které je sdělení určeno, je jednak cílová veřejnost určená uživatelem, jednak veřejnost tím či oním způsobem vnímavá vůči jeho sdělení, a nikoli náhodně „zachycená“ (viz výše uvedený rozsudek SCF, bod 91).

               38

               Zejména z hlediska těchto kritérií a v souladu s požadavkem individuálního posouzení, tak jak byl vymezen v bodě 29 tohoto rozsudku, je třeba posoudit, zda v takové věci, jako je věc dotčená v původním řízení, je jednání provozovatele hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, sdělováním veřejnosti ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115.

               39

               I když v zásadě přísluší vnitrostátním soudům určit, zda tomu tak je v konkrétním případě, a provést v tomto ohledu všechna konečná posouzení skutkového stavu, je třeba konstatovat, že v souvislosti s věcí v původním řízení má Soudní dvůr k dispozici všechny poznatky nezbytné pro posouzení, zda k takovému sdělení veřejnosti došlo.

               40

               Nejprve je třeba uvést, že v situaci zmiňované předkládajícím soudem, v níž provozovatel hotelového zařízení vybaví pokoje pro hosty rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, stejně tak jako ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek SGAE (bod 42), mohou hosté takového hotelového zařízení, třebaže se nacházejí v oblasti pokryté signálem šířícím zvukové záznamy, tyto zvukové záznamy sledovat jen díky vědomému zprostředkování tímto provozovatelem. Jeho úloha je tedy nevyhnutelná ve smyslu bodu 31 tohoto rozsudku.

               41

               Dále je ve vztahu k takovým hostům hotelového zařízení, jako jsou hosté dotčení v původním řízení, třeba uvést, že představují blíže neurčený počet potenciálních posluchačů v rozsahu, v němž je přístup těchto hostů ke službám uvedeného zařízení v zásadě důsledkem vlastní volby každého z nich a je omezen pouze ubytovací kapacitou dotčeného zařízení. V takovém případě se tedy skutečně jedná o „obecné zpřístupnění“ ve smyslu bodu 34 tohoto rozsudku.

               42

               Navíc, pokud jde o výši počtu potenciálních posluchačů v souladu s bodem 33 tohoto rozsudku, je třeba uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že hosté hotelového zařízení představují dosti vysoký počet osob, takže je třeba je považovat za veřejnost (viz výše uvedený rozsudek SGAE, bod 38).

               43

               Pokud jde konečně o výdělečnou povahu, tak jak se o ní hovoří v bodech 36 a 37 tohoto rozsudku, je třeba konstatovat, že v projednávané věci lze hosty hotelového zařízení kvalifikovat jako patřící do „cílové“ skupiny a „vnímavé“.

               44

               Jednání provozovatele hotelového zařízení směřující ke zpřístupnění díla vysílaného rozhlasem nebo televizí jeho hostům totiž představuje poskytnutí dodatečné služby, která ovlivňuje úroveň tohoto zařízení, a tím i cenu pokojů (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek SGAE, bod 44). Mimoto může přilákat další hosty, kteří mají o tuto dodatečnou službu zájem (viz obdobně rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C-403/08 a C-429/08, Sb. rozh. s. I-9083, bod 205).

               45

               Z toho vyplývá, že v takové věci, jako je věc v původním řízení, má šíření zvukových záznamů v rámci rozhlasového nebo televizního vysílání provozovatelem hotelového zařízení výdělečnou povahu.

               46

               Z předcházejících úvah vyplývá, že v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, je jednání provozovatele hotelového zařízení „sdělováním veřejnosti“ ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115.

               47

               S ohledem na předcházející je třeba na první otázku odpovědět, že provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, je „uživatelem“, který „veřejnosti sděluje“ vysílaný zvukový záznam ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115.

         Ke druhé otázce

               48

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda je provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, povinen odvádět spravedlivou odměnu za šíření zvukového záznamu vysílaného rozhlasem nebo televizí podle čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 nad rámec spravedlivé odměny odváděné provozovatelem rozhlasového nebo televizního vysílání.

               49

               Úvodem je důležité připomenout, že Soudní dvůr již v souvislosti s pojmem „sdělení veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 upřesnil, že provozovatel hotelového zařízení, jehož jednání je sdělováním veřejnosti, přenáší chráněné dílo ve prospěch nové veřejnosti, to znamená veřejnosti, která nebyla autory chráněného díla zohledněna, když udělili svolení s jeho užitím ve formě sdělení původní veřejnosti (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek SGAE, body 40 a 42).

               50

               Je třeba zdůraznit, že ke znaku „nové veřejnosti“ vycházejícímu z judikatury citované v předcházejícím bodě musí být přihlédnuto rovněž v rámci použití čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115.

               51

               Pokud přitom provozovatel hotelového zařízení sděluje zvukový záznam šířený rozhlasem nebo televizí v pokojích pro hosty, užívá tento zvukový záznam samostatně a přenáší jej odlišné veřejnosti, nad rámec té, které bylo určeno původní sdělení. Navíc, jak bylo konstatováno v bodě 45 tohoto rozsudku, uvedený provozovatel na základě tohoto přenosu dosahuje hospodářského prospěchu, který je nezávislý na prospěchu dosahovaném provozovatelem rozhlasového nebo televizního vysílání či výrobcem zvukových záznamů.

               52

               V důsledku toho je provozovatel hotelového zařízení v takové situaci na základě čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 povinen za sdělování tohoto zvukového záznamu zaplatit spravedlivou odměnu nad rámec odměny odváděné provozovatelem rozhlasového a televizního vysílání.

               53

               V tomto ohledu nelze přijmout argument Irska, podle něhož ze slov „nebo“ a „jediná“ použitých v čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 vyplývá, že provozovatel hotelu nemusí platit odměnu za sdělování zvukových záznamů veřejnosti, pokud provozovatel rozhlasového nebo televizního vysílání již zaplatil spravedlivou odměnu za užití těchto zvukových záznamů ve svém vysílání.

               54

               Zákonodárce Unie totiž tím, že v tomto ustanovení použil výraz „jediná“, chtěl zdůraznit, že členské státy nejsou povinny stanovit, aby uživatel z důvodu téhož sdělení veřejnosti platil odměnu několikrát odděleně, takže tato jediná odměna bude – jak jasně vyplývá z druhé věty tohoto ustanovení – rozdělena mezi jednotlivé příjemce spravedlivé odměny, kterými jsou výkonní umělci a výrobci zvukových záznamů. Pokud jde o souřadicí spojku „nebo“, která je uvedena ve výrazu „k bezdrátovému [...] nebo jakémukoliv jinému sdělování veřejnosti“, je třeba ji vykládat v tom smyslu, že odměna musí být zaplacena jak v případě rozhlasového nebo televizního vysílání, tak v případě sdělení veřejnosti.

               55

               S ohledem na předcházející je třeba na druhou otázku odpovědět, že provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, je povinen odvádět spravedlivou odměnu za šíření zvukového záznamu vysílaného rozhlasem nebo televizí podle čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 nad rámec spravedlivé odměny odváděné provozovatelem rozhlasového nebo televizního vysílání.

         Ke čtvrté otázce

               56

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba přezkoumat jako třetí, je, zda provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty nikoli rozhlasovými nebo televizními přijímači, ale jiným přístrojem, jakož i zvukovými záznamy v analogové nebo digitální formě, které mohou být s pomocí takového přístroje šířeny nebo poslouchány, je „uživatelem“, který „veřejnosti sděluje“ zvukový záznam ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115.

               57

               Za těchto okolností je třeba, aby Soudní dvůr ověřil, zda úvahy, o něž se opírá jeho odpověď na první otázku, jsou nadále relevantní i v případě, že provozovatel hotelového zařízení poskytne svým hostům jiný přístroj než rozhlasový nebo televizní přijímač a zvukové záznamy v analogové nebo digitální formě, které mohou být s pomocí tohoto přístroje šířeny nebo poslouchány.

               58

               V tomto ohledu je třeba uvést, že při výkladu pojmu „sdělování veřejnosti“, který je obsažen v čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115, musí být respektovány odpovídající pojmy uvedené zejména ve Smlouvě WPPT a tento výklad je třeba provést takovým způsobem, aby byly tyto pojmy ve vzájemném souladu, a rovněž s přihlédnutím ke kontextu, v němž jsou tyto pojmy použity, a k účelu sledovanému příslušnými ustanoveními mezinárodních smluv (viz výše uvedený rozsudek SCF, bod 55).

               59

               Článek 2 písm. g) Smlouvy WPPT, který se týká sdělování veřejnosti a odkazuje na článek 15 této Smlouvy, přitom upřesňuje, že posledně uvedený pojem zahrnuje i zpřístupňování zvuků nebo vyjádření zvuků zaznamenaných na zvukovém záznamu k poslechu veřejnosti.

               60

               Za těchto okolností musí být pojem „sdělování veřejnosti“ obsažený v čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 vykládán v tom smyslu, že zahrnuje rovněž zpřístupňování zvuků nebo vyjádření zvuků zaznamenaných na zvukovém záznamu k poslechu veřejnosti.

               61

               Tento závěr je ostatně potvrzen samotným zněním čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115, který uvádí, že se týká „jakéhokoli“ sdělování veřejnosti, a tedy sdělení v jakékoli myslitelné a proveditelné formě.

               62

               Provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty jiným přístrojem než rozhlasovým nebo televizním přijímačem, jakož i zvukovými záznamy v analogové nebo digitální formě, které mohou být s pomocí takového přístroje šířeny nebo poslouchány, přitom poskytuje oba prvky umožňující zpřístupnění zvuků nebo vyjádření zvuků zaznamenaných na těchto zvukových záznamech k poslechu a hmotný podklad, na němž jsou tyto zvuky nebo vyjádření zvuků zaznamenány, tedy zvukové záznamy.

               63

               V důsledku toho tato forma sdělení spadá do oblasti působnosti čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115, vykládaného ve světle čl. 2 písm. g) Smlouvy WPPT ve spojení s článkem 15 této Smlouvy.

               64

               Jelikož se – jak vyplývá z bodu 57 tohoto rozsudku – čtvrtá otázka odlišuje od první otázky, jen pokud jde o formu šíření zvukových záznamů, lze z toho vyvodit, že provozovatel, jakož i jeho hosté jsou v rámci obou těchto otázek totožní.

               65

               V důsledku toho lze předpokládat, že provozovatel tohoto hotelového zařízení musí být považován za „uživatele“ ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 a že hosté tohoto zařízení musí být považováni za „veřejnost“ ve smyslu tohoto ustanovení, ledaže by určitá zvláštní okolnost vedla Soudní dvůr k jinému závěru.

               66

               V tomto ohledu je třeba posoudit, zda konkrétní forma přenosu – prostřednictvím přístroje, jakož i zvukových záznamů v analogové nebo digitální formě, které mohou být s pomocí takového přístroje šířeny nebo poslouchány – může vést k jinému závěru, než je závěr uvedený v bodě 40 tohoto rozsudku.

               67

               Tak tomu přitom není. Jelikož provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje svého hotelu takovým přístrojem a takovými zvukovými záznamy, tímto způsobem hostům poskytuje oba nezbytné prvky, které jim umožňují dotčená díla sledovat, vyplývá z toho, že by hosté neměli k těmto dílům bez jeho zprostředkování přístup. Jeho úloha je tedy nevyhnutelná.

               68

               Při neexistenci další zvláštní okolnosti, kterou by bylo nutné přezkoumat, je tudíž třeba dospět k závěru, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, dochází ke „sdělování“ zvukového záznamu „veřejnosti“ ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115.

               69

               S ohledem na předcházející je třeba na čtvrtou otázku odpovědět, že provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty nikoli rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, ale jiným přístrojem, jakož i zvukovými záznamy v analogové nebo digitální formě, které mohou být s pomocí takového přístroje šířeny nebo poslouchány, je „uživatelem“, který „veřejnosti sděluje“ zvukový záznam ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115. Je tudíž povinen za šíření uvedených zvukových záznamů odvádět „spravedlivou odměnu“ ve smyslu tohoto ustanovení.

         Ke třetí a páté otázce

               70

               Podstatou třetí a páté otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 10 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/115, který upravuje omezení práva na spravedlivou odměnu stanoveného v čl. 8 odst. 2 této směrnice v případě „soukromého užití“, umožňuje členským státům osvobodit provozovatele hotelového zařízení, který „veřejnosti sděluje“ zvukový záznam ve smyslu čl. 8 odst. 2 uvedené směrnice, od povinnosti odvádět takovou odměnu.

               71

               Úvodem je třeba upřesnit, že – jak uvedla generální advokátka v bodě 153 svého stanoviska – pro určení, zda se provozovatel hotelového zařízení může dovolávat omezení z důvodu „soukromého užití“ ve smyslu čl. 10 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/115, není relevantní, zda je užití díla hosty takového zařízení soukromé povahy, nýbrž zda je soukromé povahy užití díla samotným tímto provozovatelem.

               72

               „Soukromé užití“ chráněného díla sdělovaného veřejnosti jeho uživatelem přitom představuje contradictio in adjecto v rozsahu, v němž je povaha „veřejnosti“ z podstaty věci „nikoli soukromá“.

               73

               V případě sdělování veřejnosti ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 tudíž nelze použít omezení z důvodu „soukromého užití“ ve smyslu čl. 10 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice.

               74

               Takový výklad však posledně uvedené ustanovení nezbavuje jeho užitečného účinku. Toto ustanovení si totiž zachovává širší oblast působnosti, jelikož se týká i jiných užití, než je sdělování veřejnosti, jakým je například „záznam“ ve smyslu článku 7 této směrnice.

               75

               Kromě toho vztažení omezení uvedeného v čl. 10 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/115 na uživatele, který provádí takové sdělování, jako je sdělování dotčené ve věci v původním řízení, by bylo v rozporu s ustanoveními čl. 10 odst. 3 této směrnice, podle nichž se toto omezení vztahuje pouze na určité zvláštní případy, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou nepřiměřeně na újmu oprávněným zájmům nositele práv.

               76

               V důsledku takového výkladu by totiž byl uživatel vyňat z povinnosti odvádět spravedlivou odměnu za formy užití díla, které odpovídají obchodnímu využití tohoto díla, což by bylo nepřiměřeně na újmu oprávněným zájmům výkonných umělců, kteří jsou chráněni právě prostřednictvím práva na spravedlivou odměnu.

               77

               S ohledem na předcházející je třeba na třetí a pátou otázku odpovědět, že čl. 10 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/115, který upravuje omezení práva na spravedlivou odměnu stanoveného v čl. 8 odst. 2 této směrnice v případě „soukromého užití“, neumožňuje členským státům osvobodit provozovatele hotelového zařízení, který „veřejnosti sděluje“ zvukový záznam ve smyslu čl. 8 odst. 2 uvedené směrnice, od povinnosti odvádět takovou odměnu.

         K nákladům řízení

               78

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, je „uživatelem“, který „veřejnosti sděluje“ vysílaný zvukový záznam ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem.

                           2)

                           Provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, je povinen odvádět spravedlivou odměnu za šíření zvukového záznamu vysílaného rozhlasem nebo televizí podle čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 nad rámec spravedlivé odměny odváděné provozovatelem rozhlasového nebo televizního vysílání.

                           3)

                           Provozovatel hotelového zařízení, který vybaví pokoje pro hosty nikoli rozhlasovými nebo televizními přijímači, k nimž rozvádí vysílaný signál, ale jiným přístrojem, jakož i zvukovými záznamy v analogové nebo digitální formě, které mohou být s pomocí takového přístroje šířeny nebo poslouchány, je „uživatelem“, který „veřejnosti sděluje“ zvukový záznam ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115. Je tudíž povinen za šíření uvedených zvukových záznamů odvádět „spravedlivou odměnu“ ve smyslu tohoto ustanovení.

                           4)

                           Článek 10 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/115, který upravuje omezení práva na spravedlivou odměnu stanoveného v čl. 8 odst. 2 této směrnice v případě „soukromého užití“, neumožňuje členským státům osvobodit provozovatele hotelového zařízení, který „veřejnosti sděluje“ zvukový záznam ve smyslu čl. 8 odst. 2 uvedené směrnice, od povinnosti odvádět takovou odměnu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního rozšířeného senátu) ze dne 24. října 1997. # Association des acieries européennes indépendantes (EISA) proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Státní podpory. # Věc T-239/94.