title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. června 2010. # Evropská komise proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Článek 49 ES - Sociální zabezpečení - Nezbytná nemocniční léčba během přechodného pobytu v jiném členském státě - Neexistence nároku na hrazení péče příslušnou institucí, které je doplňkem náhrady poskytnuté institucí členského státu pobytu. # Věc C-211/08.

text:
      Věc C-211/08
      Evropská komise
      v.
      Španělské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 49 ES – Sociální zabezpečení – Nezbytná nemocniční léčba během přechodného pobytu v jiném členském státě – Neexistence nároku na hrazení péče příslušnou institucí, které je doplňkem náhrady poskytnuté institucí členského státu pobytu“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb služeb – Omezení – Vnitrostátní právní úprava úhrady nákladů na léčení vynaložených v jiném členském státě – Nepředvídaná
            nemocniční léčba – Nařízení č. 1408/71
      [Článek 49 ES; nařízení Rady č. 1408/71, čl. 22 odst. 1 písm. a) bod i)]
      Členský stát, který odmítá poskytnout pojištěncům zdravotního systému tohoto členského státu doplňkovou úhradu nákladů na
         léčení, které vynaložili v jiném členském státě v případě léčby v nemocnici, jež jim byla poskytnuta podle čl. 22 odst. 1
         písm. a) bodu i) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně
         výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením
         č. 118/97 ve znění nařízení č. 1992/2006, v rozsahu, v němž je úroveň krytí uplatňovaná v členském státě, kde byla tato léčba
         poskytnuta, nižší, než je krytí stanovené právními předpisy členského státu pojištění, se nedopustí nesplnění povinností,
         které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

      Okolnost, že osoby pojištěné v rámci zdravotního systému určitého členského státu mohou být nuceny předčasně se vrátit do
         tohoto členského státu, aby jim tam byla poskytnuta nemocniční léčba, jež se stala nezbytnou v důsledku zhoršení jejich zdravotního
         stavu během přechodného pobytu v jiném členském státě, nebo se vzdát cesty, například turistické nebo studijní, do takovéhoto
         jiného členského státu, jelikož s výjimkou zvláštních omezených případů nemohou počítat s doplňkovou úhradou příslušné instituce
         v případě, že se cena rovnocenné léčby v členském státě pojištění, která převyšuje úroveň krytí v tomto jiném členském státě,
         se totiž jeví jako příliš nahodilá a nepřímá. Nelze tudíž mít obecně za to, že je sporná právní úprava s to omezit volný pohyb
         služeb nemocniční léčby, turistických služeb nebo služeb vzdělávacích.

      Krom toho případy, v nichž nepředvídaná nemocniční léčba poskytnutá pojištěné osobě během jejího přechodného pobytu v jiném
         členském státě vystavuje členský stát pojištění v důsledku uplatnění jeho právní úpravy nutnosti vyšší náhrady finančních
         nákladů, než by tomu bylo v případě, kdyby byla tato léčba poskytnuta v některém z jeho zařízení, jsou považovány za celkově
         vyvážené těmi případy, v nichž naopak uplatnění právní úpravy členského státu pobytu vede k tomu, že členský stát pojištění
         je danou nemocniční léčbou finančně zatěžován méně, než kdyby byla bývala provedena podle jeho vlastní právní úpravy.

      (viz body 72, 78 a 80)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      15. června 2010(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 49 ES – Sociální zabezpečení – Nezbytná nemocniční léčba během přechodného pobytu v jiném členském státě – Neexistence nároku na hrazení péče příslušnou institucí, které je doplňkem náhrady poskytnuté institucí členského státu pobytu“
      Ve věci C‑211/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 20. května 2008,
      Evropská komise, zastoupená E. Traversou a R. Vidal Puigem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Španělskému království, zastoupenému J. M. Rodríguez Cárcamem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      podporovanému
      Belgickým královstvím, zastoupeným M. Jacobs a L. Van den Broeck, jako zmocněnkyněmi,

      Dánským královstvím, zastoupeným J. Bering Liisbergem a R. Holdgaardem, jako zmocněnci,

      Finskou republikou, zastoupenou A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,

      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným H. Walker, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Hoskinsem, barrister,

      vedlejšími účastníky,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda prvního senátu a zastupující předseda, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (zpravodaj), J.-C.
         Bonichot a P. Lindh, předsedové senátů, P. Kūris, G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, L. Bay Larsen, T.
         von Danwitz a A. Arabadžev, soudci,

      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-A. Gaudissart, vedoucí oddělení,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. listopadu 2009,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. února 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království nesplnilo povinnosti,
         které pro ně vyplývají z článku 49 ES tím, že odmítá pojištěncům španělského národního zdravotního systému nahradit náklady
         na léčení, které vynaložili v jiném členském státě v případě léčby v nemocnici, jež jim byla poskytnuta podle čl. 22 odst. 1
         písm. a) bodu i) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
         osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném
         a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3),
         ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 ze dne 18. prosince 2006 (Úř. věst. L 392, s. 1, dále jen
         „nařízení č. 1408/71“), v rozsahu, v němž je úroveň krytí uplatňovaná v členském státě, kde byla tato léčba poskytnuta, nižší,
         než je krytí stanovené španělskými právními předpisy.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      2        Nařízení č. 1408/71 ve svém článku 22, nazvaném „Pobyt mimo příslušný stát – Návrat do místa bydliště v jiném členském státu
         nebo přemístění bydliště do jiného členského státu během nemoci nebo mateřství – Potřeba odejít do jiného členského státu
         za účelem vhodného léčení“, stanoví:

      „1.      Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik
         nároku na dávky, případně s přihlédnutím k článku 18, a

      a)      jejíž stav vyžaduje věcné dávky, které se stanou nezbytnými ze zdravotních důvodů během jejího pobytu na území jiného členského
         státu, s ohledem na povahu dávek a předpokládanou délku pobytu, nebo

      […]
      c)      která získá povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jejímu zdravotnímu
         stavu;

      má nárok
      i)      na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu nebo bydliště podle jí uplatňovaných právních
         předpisů, jako by u ní byla pojištěna; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného
         státu;

      […]
      2.      […]
      Povolení požadované podle odst. 1 písm. c) nelze odmítnout, pokud je příslušné léčení součástí dávek stanovených právními
         předpisy členského státu, na jehož území má dotyčná osoba bydliště, a pokud jí nemůže být toto léčení poskytnuto v obvyklé
         době nezbytné pro získání dotyčného léčení v členském státě bydliště, s přihlédnutím k jejímu současnému zdravotnímu stavu
         a možnému průběhu nemoci.“

      3        Článek 34a nařízení č. 1408/71 stanoví:

      „[…] čl. 22 odst. 1 písm. a) a c) […], čl. 22 odst. 2 druhý pododstavec, […] se podle potřeby použijí obdobně na studenty
         a jejich rodinné příslušníky.“

      4        Článek 36 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví:

      „Věcné dávky poskytované na základě této kapitoly institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského státu
         jsou plně nahrazeny.“

      5        Nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71, ve znění
         pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97, ve znění nařízení Komise (ES) č. 311/2007 ze dne 19. března 2007
         (Úř. věst. L 82, s. 6, dále jen „nařízení č. 574/72), ve svém čl. 21 odst. 1 stanoví:

      „K pobírání věcných dávek na základě čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) předloží zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně
         činná poskytovateli péče doklad vydaný příslušnou instituci, který osvědčuje nárok této osoby na věcné dávky. Doklad musí
         být vyhotoven v souladu s článkem 2. […]

      […]“
      6        Článek 34 odst. 1 nařízení č. 574/72 stanoví:

      „Není-li během pobytu zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné v jiném členském státě, než je příslušný stát,
         možné splnit formální náležitosti stanovené v [článku] […] 21 […] prováděcího nařízení, nahradí jeho výdaje na jeho žádost
         příslušná instituce místa pobytu v souladu se sazbami náhrad uplatňovanými institucí místa pobytu.“

      7        Na základě čl. 2 odst. 1 nařízení č. 574/72 přijala Správní komise pro sociální zabezpečení migrujících pracovníků uvedená
         v článku 80 nařízení č. 1408/71 vzor osvědčení o uplatnění čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) tohoto naposled uvedeného nařízení,
         tj. formulář „E 111“. Tento formulář byl od 1. června 2004 na základě rozhodnutí správní komise Evropských společenství pro
         sociální zabezpečení migrujících pracovníků č. 189 ze dne 18. června 2003 o nahrazení formulářů potřebných k uplatnění nařízení
         Rady č. 1408/71 a č. 574/72 týkajících se přístupu ke zdravotní péči po dobu přechodného pobytu v členském státě, který není
         příslušným členským státem nebo státem trvalého pobytu (Úř. věst. L 276, s. 1), č. 190, týkajícího se technických charakteristik
         evropské karty zdravotního pojištění (Úř. věst. L 276, s. 4), a č. 191 týkajícího se nahrazení formulářů E 111 a E 111 B evropskou
         kartou zdravotního pojištění (Úř. věst. L 276, s. 19) nahrazen „evropskou kartou zdravotního pojištění“.

      8        Rozsah působnosti čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) nařízení č. 1408/71 byl upřesněn rozhodnutím č. 194 správní komise Evropských
         společenství pro sociální zabezpečení migrujících pracovníků č. 194 ze dne 17. prosince 2003 o jednotném uplatňování čl. 22
         odst. 1 písm. a) bodu i) nařízení č. 1408/71 v členském státě pobytu (Úř. věst. 2004, L 104, s. 127).

      9        Sedmý bod odůvodnění rozhodnutí č. 194 stanoví:

      „Kritéria stanovená v čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) […] nesmějí být vykládána tak, že jsou vyloučena chronická nebo již
         existující onemocnění. Soudní dvůr [ve svém rozsudku ze dne 25. února 2003, IKA (C‑326/00, Recueil, s. I‑1703)] upřesnil,
         že pojem ‚nezbytná péče‘ nelze vykládat ‚v tom smyslu, že by nároky vyplývající z ustanovení [tohoto článku] byly omezeny
         pouze na případy, kdy se poskytnutá péče stane nezbytnou z důvodu náhlého onemocnění. Zvláště okolnost, že péče, kterou si
         vyžádal vývoj zdravotního stavu pojištěnce během jeho přechodného pobytu v jiném členském státě, může souviset s dříve přítomným
         patologickým stavem, o němž pojištěnec věděl, například s chronickou chorobou, neznamená, že nejsou splněny podmínky uplatnění
         těchto ustanovení‘.“

      10      Body 1 a 2 rozhodnutí č. 194 stanoví:

      „1.      Pod čl. 22 odst. 1 písm. a) bod i) spadají věcné dávky nezbytné ze zdravotních důvodů, které jsou poskytnuty určité osobě
         během přechodného pobytu, s cílem zabránit tomu, aby se tato osoba musela předčasně vrátit do příslušného členského státu
         k obdržení péče, kterou vyžaduje její zdravotní stav.

      Účelem těchto dávek je umožnit pojištěnci, aby pokračoval v pobytu za podmínek, které jsou z lékařského hlediska vzhledem
         k délce trvání pobytu bezpečné.

      Tato ustanovení se však nevztahují na situace, kdy se pojištěná osoba odebere do jiného členského státu za účelem lékařské
         péče.

      2.      K posouzení, zda věcná dávka splňuje podmínky stanovené v čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) […], smějí být použity pouze skutkové
         okolnosti lékařské povahy v souvislosti s pobytem dotyčné osoby, přičemž je třeba vzít na zřetel její zdravotní stav a jeho
         předchozí vývoj.“

       Vnitrostátní právní úprava
      11      Článek 43 španělské ústavy zakotvuje právo na ochranu zdraví a stanoví, že orgány veřejné moci jsou povinny organizovat a chránit
         veřejné zdraví prostřednictvím nezbytné péče a služeb.

      12      Za tímto účelem položil všeobecný zákon o zdraví č. 14/1986 (Ley 14/1986, General de Sanidad) ze dne 25. dubna 1986 (BOE č. 102
         ze dne 29. dubna 1986, s. 15207, dále jen „LGS“) základy národní zdravotní služby, která má veřejnou, univerzální a bezplatnou
         povahu.

      13      Služby, které národní zdravotní systém poskytuje svým pojištěncům, jsou zcela bezplatné. Naopak podle článku 17 LGS jde péče
         poskytovaná mimo tento systém obecně k tíži pacienta a instituce ji v rámci zmíněného systému nehradí.

      14      Královské nařízení 63/1995 o organizaci léčebné péče národního zdravotního systému (Real Decreto 63/1995, sobre ordenación
         de prestaciones sanitarias del Sistema Nacional de Salud) ze dne 20. ledna 1995 (BOE č. 35 ze dne 10. února 1995, s. 4538)
         stanovilo ve svém článku 5:

      „1.      Poskytování péče se provádí s využitím prostředků, jež má k dispozici národní zdravotní systém […]
      2.      Dávky […] lze požadovat pouze od zaměstnanců, zařízení a služeb, ať již vlastních či smluvních, národního zdravotního systému,
         aniž jsou dotčena ustanovení mezinárodních úmluv.

      3.      V případě naléhavé, okamžité a životně důležité zdravotní péče, která byla využita mimo národní zdravotní systém, se příslušné
         náklady nahradí, jakmile se prokáže, že služby zdravotního systému nemohly být využity včas a odvolání se na tuto výjimku
         nepředstavuje případ zneužití či obcházení pravidel.“

      15      Zákon 16/2003 o soudržnosti a kvalitě národního zdravotního systému (Ley 16/2003, de cohesión y calidad del Sistema Nacional
         de Salud) ze dne 28. května 2003 (BOE č. 128 ze dne 29. května 2003, s. 20567) stanoví nomenklaturu dávek tohoto systému.

      16      V souladu s článkem 14 LGS článek 9 zákona 16/2003 stanoví:

      „Lékařská péče národního zdravotního systému je poskytována výhradně zákonem zmocněnými zaměstnanci působícími ve střediscích
         a službách, vlastních či smluvních, národního zdravotního systému, vyjma případů, kdy existuje nebezpečí pro život, pokud
         je prokázáno, že nebylo možno využít prostředků tohoto systému, aniž jsou dotčena ustanovení mezinárodních úmluv, jejichž
         je Španělsko smluvní stranou.“

      17      K zákonu 16/2003 byla vydána prováděcí ustanovení obsažená v královském nařízení č. 1030/2006 ze dne 15. září 2006 o nomenklatuře
         společných dávek národního zdravotního systému a o řízení, kterým se tyto dávky přezkoumávají (Real Decreto 1030/2006, por
         el que se establece la cartera de servicios comunes del Sistema Nacional de Salud y el procedimiento para su actualización)
         ze dne 15. září 2006 (BOE č. 222 ze dne 16. září 2006, s. 32650). Tímto královským nařízením bylo zrušeno a nahrazeno královské
         nařízení 63/1995.

      18      Článek 4 odst. 3 královského nařízení 1030/2006 upřesňuje:

      „Veškeré společné dávky jsou poskytovány výhradně středisky, zařízeními či službami, které spadají do národního zdravotního
         systému nebo jsou s ním spjaty na základě smlouvy, vyjma případů, kdy existuje nebezpečí pro život, pokud je prokázáno, že
         nebylo možné využít zařízení zdravotního systému. V případě naléhavé, okamžité a životně důležité zdravotní péče, která byla
         využita mimo národní zdravotní systém, se příslušné náklady nahradí, jakmile se prokáže, že služby zdravotního systému nemohly
         být využity včas a odvolání se na tuto výjimku nepředstavuje případ zneužití či obcházení pravidel. Tím nejsou dotčena ustanovení
         mezinárodních úmluv, jejichž je Španělsko smluvní stranou, ani ustanovení vnitrostátního práva, která upravují zdravotní péči
         u služeb poskytovaných v zahraničí.“

      19      Z těchto ustanovení vyplývá, že pokud osobě pojištěné v rámci španělského zdravotního systému bude poskytnuta v jiném členském
         státě nemocniční léčba, která je nezbytná v důsledku vývoje jejího zdravotního stavu během přechodného pobytu v tomto členském
         státě, instituce, u které je pojištěna, nehradí tuto léčbu nad rámec svých povinností daných ustanovením čl. 22 odst. 1 písm. a)
         bodu i) ve spojení s článkem 36 nařízení č. 1408/71, s výjimkou případu a za podmínek uvedených v čl. 4 odst. 3 druhé větě
         královského nařízení 1030/2006. Takováto pojištěná osoba proto nemá nárok, s výhradou této výjimky, aby jí španělská instituce
         nahradila onu část nákladů na léčení, jež není kryta institucí členského státu pobytu.

       Postup před zahájením soudního řízení
      20      Komisi byla předložena stížnost francouzského občana, který měl v rozhodné době bydliště ve Španělsku a byl pojištěn v rámci
         španělského zdravotního systému. Poté, co musel být během svého pobytu ve Francii hospitalizován a pro účely této hospitalizace
         mu byl vystaven formulář E 111, mu španělská instituce po jeho návratu do Španělska odmítla nahradit část nákladů na nemocniční
         léčbu, kterou musel podle francouzských předpisů zaplatit sám.

      21      Poté, co Komise neúspěšně žádala Španělské království o informace o její právní úpravě hrazení nákladů na lékařskou péči poskytnutou
         v jiných členských státech, požádala dopisem ze dne 19. prosince 2005 tento členský stát, aby jí ve lhůtě dvou měsíců poskytl
         uspokojivou odpověď.

      22      Dopisem ze dne 13. února 2006 odpovědělo Španělské království, že jeho právní předpisy nestanoví možnost, aby příslušná instituce
         uhradila osobě pojištěné v rámci národního zdravotního systému léčebné náklady, jež jí vznikly mimo zmíněný systém, s výjimkou
         mimořádných okolností, jež v předmětné době stanovil článek 5 královského nařízení 63/1995.

      23      Dne 18. října 2006 zaslala Komise Španělskému království výzvu dopisem, v níž je upozornila na neslučitelnost jeho vnitrostátní
         úpravy s článkem 49 ES, jelikož tato právní úprava vylučovala, až na výjimky, aby příslušná instituce uhradila osobě pojištěné
         v rámci národního zdravotního systému náklady, které vynaložila na svou nemocniční léčbu v jiném členském státě podle čl. 22
         odst. 1 písm. a) bodu i) nařízení č. 1408/71, v případech, kdy existoval kladný rozdíl mezi úrovní krytí ve Španělsku a v tomto
         jiném členském státě.

      24      Španělské království odpovědělo na tuto výzvu dopisem ze dne 29. prosince 2006 a v podstatě uvedlo, že přístup jeho správních
         orgánů k předkladateli stížnosti zmíněné v bodě 20 tohoto rozsudku byl v souladu s nařízením č. 1408/71, že se případ dotčené
         osoby lišil od případu, o který se jednalo ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 12. července 2001, Vanbraekel a další
         (C 368/98, Recueil, s. I 5363), a že výklad zastávaný Komisí by měl dopad na finanční rovnováhu jeho národního zdravotního
         systému.

      25      Komise, která se nespokojila s touto odpovědí, zaslala Španělskému království dne 19. července 2007 odůvodněné stanovisko,
         v němž zopakovala, že španělská úprava odporuje článku 49 ES, a vyzvala tento členský stát, aby ve lhůtě dvou měsíců od doručení
         tohoto odůvodněného stanoviska přijal opatření nezbytná k ukončení tohoto porušování.

      26      Jelikož Španělské království ve své odpovědi ze dne 19. září 2007 na zmíněné odůvodněné stanovisko trvalo na svém názoru,
         rozhodla se Komise podat tuto žalobu.

       K přípustnosti
      27      Španělské království zpochybňuje přípustnost žaloby.

      28      Dovolává se nejednoznačnosti návrhových žádání Komise, která vytýká porušení článku 49 ES a přitom připouští soulad španělské
         správní praxe s nařízeními č. 1408/71 a 574/72. Žaloba krom toho obsahuje důvod vycházející z porušení zmíněného článku druhou
         větou čl. 4 odst. 3 královského nařízení 1030/2006, zatímco situace, jako jsou ty, v nichž se nachází předkladatel stížnosti
         zmíněné v bodě 20 tohoto rozsudku, spadají do působnosti poslední věty tohoto čl. 4 odst. 3, která odkazuje na právo Unie.

      29      Španělské království rovněž uvádí, že pokud mu Komise vytýká porušení článku 34 nařízení č. 574/72 související s tím, že španělské
         správní orgány odmítly uhradit osobám pojištěným v rámci národního zdravotního systému rozdíl mezi celkovou cenou nemocniční
         léčby, jež jim byla poskytnuta v jiném členském státě, a částkou krytí této léčby institucí tohoto členského státu, opožděné
         uplatnění tohoto žalobního důvodu má za následek jeho nepřípustnost.

      30      Španělské království dále uvádí, že žaloba obsahuje důvod neuplatněný během postupu před zahájením soudního řízení, který
         vychází z neslučitelnosti čl. 4 odst. 3 královského nařízení 1030/2006 s čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.

      31      Belgické království tvrdí, že článek 49 ES nebyl nikterak zmíněn v odůvodněném stanovisku, takže žaloba nemůže obsahovat argumentaci
         opírající se o tento článek.

      32      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z článku 38 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora a související judikatury
         vyplývá, že každý návrh na zahájení řízení musí uvádět předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů a že tyto údaje musí
         být natolik jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit si obhajobu a Soudnímu dvoru vykonávat přezkum. Z toho vyplývá,
         že hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je žaloba založena, musí uceleně a srozumitelně vyplývat z textu samotné
         žaloby a že návrhová žádaní žaloby musí být formulována jasně, aby se předešlo tomu, že Soudní dvůr rozhodne nad rámec návrhových
         žádání nebo opomene rozhodnout o některém z žalobních důvodů (viz rozsudky ze dne 26. dubna 2007, Komise v. Finsko, C‑195/04,
         Sb. rozh. s. I‑3351, bod 22 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 14. ledna 2010, Komise v. Česká republika, C‑343/08, Sb.
         rozh. s. I‑0000, bod 26).

      33      Dále je předmět žaloby podané podle článku 226 ES vymezen postupem před zahájením soudního řízení stanoveným tímto článkem.
         V důsledku toho musí být žaloba Komise založena na důvodech, které jsou stejné jako důvody uvedené v odůvodněném stanovisku
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Finsko, bod 18).

      34      V této věci žaloba a návrhová žádání Komise splňují tyto jednotlivé požadavky.

      35      Ani odůvodněné stanovisko, ani žaloba totiž neobsahují důvod spojený s tím, že Španělské království údajně nesplnilo povinnosti,
         které pro ně vyplývají z nařízení č. 1408/71 a 574/72. V návaznosti na stanovisko trvale zastávané Komisí během postupu před
         zahájením soudního řízení směřuje žaloba výlučně k tomu, aby bylo určeno, že tento členský stát nesplnil povinnost stanovenou
         článkem 49 ES tímto členským státem.

      36      Ze žaloby a z návrhových žádání Komise jednoznačně vyplývá, že údajné nesplnění povinnosti tvrzené Komisí tkví v tom, že co
         se týče osob pojištěných v rámci španělského zdravotního systému, jejichž zdravotní stav si vyžádal nemocniční léčbu během
         přechodného pobytu v jiném členském státě ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) nařízení č. 1408/71, sporná právní úprava
         odpírá těmto pojištěným osobám, s výjimkou případu životně důležité naléhavosti podle čl. 4 odst. 3 druhé věty královského
         nařízení 1030/2006, nárok, který vyplývá z článku 49 ES, na doplňující úhradu španělskou institucí v případě, že je úroveň
         krytí v členském státě pobytu nižší než úroveň krytí ve Španělsku.

      37      V této souvislosti odkaz, zejména v návrhových žádáních Komise, na čl. 22 odst. 1 písm. a) bod i) nařízení č. 1408/71 nemá
         za cíl uplatnit samostatný žalobní důvod, nýbrž vymezit okruh pojištěných osob, v jejichž neprospěch zakládá sporná úprava
         podle názoru Komise porušení článku 49 ES.

      38      Z toho vyplývá, že žaloba je přípustná.

       K věci samé
       Argumentace účastníků řízení
      39      Komise tvrdí, že se článek 49 ES vztahuje na služby zdravotní péče dotčené španělskou právní úpravou, včetně případů, kdy
         nutnost takovýchto služeb nastane během přechodného pobytu pojištěné osoby v jiném členském státě.

      40      Komise poté, co zdůraznila existenci komplementárního vztahu mezi článkem 22 nařízení č. 1408/71 a článkem 49 ES, tvrdí, že
         v projednávané věci může španělská úprava omezit jak poskytování služeb nemocniční léčby, tak i poskytování turistických nebo
         vzdělávacích služeb, jejichž získání může být důvodem pro přechodný pobyt v jiném členském státě.

      41      Komise zdůrazňuje, že případ uvedený v čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 zahrnuje všechny situace, v nichž se péče
         stává nezbytnou během přechodného pobytu v jiném členském státě z důvodu zhoršení zdravotního stavu pojištěné osoby, a tvrdí,
         že sporná úprava může přimět osobu pojištěnou v rámci španělského zdravotního systému, která se nachází v takovéto situaci
         a která má možnost volby mezi hospitalizací v členském státě pobytu a předčasným návratem do Španělska za účelem léčby v tomto
         státě, aby se rozhodla pro druhé řešení pokaždé, kdy je úroveň krytí v členském státě pobytu méně příznivá než ve Španělsku.

      42      Komise dodává, že sporná úprava je s to odradit pojištěné osoby vyššího věku nebo trpící chronickým onemocněním, které je
         spojeno s rizikem hospitalizace, aby se jako turisté nebo studenti odebrali do členského státu, v němž jsou podmínky náhrady
         nákladů nemocniční léčby méně příznivé než ve Španělsku.

      43      Komise tvrdí, že omezení vyplývající z této úpravy není odůvodněné. Zejména nebyla prokázána nezbytnost tohoto omezení vzhledem
         k cíli, jímž je zaručit finanční vyváženost národního zdravotního systému, neboť náklady na léčbu v nemocnici poskytnutou
         v jiném členském státě osobě pojištěné tímto systémem, které jdou k tíži tohoto systému, by v žádném případě nemohly převýšit
         náklady, jež by si vyžádala odpovídající léčba poskytnutá ve Španělsku.

      44      Španělská vláda, podporovaná vládami Belgie, Finska a Spojeného království, popírá skutečnost, že by sporná úprava vytvářela
         omezení volného pohybu lékařských, turistických a vzdělávacích služeb, a tvrdí, že v každém případě je toto údajné omezení
         odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu směřujícími k uchování finanční rovnováhy dotčeného národního zdravotního systému.

       Závěry Soudního dvora
      45      Úvodem je třeba připomenout, že použitelnost článku 22 nařízení č. 1408/71 – v projednávané věci odst. 1 písm. a) bod i) tohoto
         článku – nevylučuje současnou použitelnost článku 49 ES. Skutečnost, že vnitrostátní opatření může být v souladu s nařízením
         č. 1408/71, totiž nevede k tomu, že se na toto opatření nevztahují ustanovení Smlouvy o ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze
         dne 16. května 2006, Watts, C‑372/04, Sb. rozh. s. I‑4325, body 46 a 47).

      46      Po tomto úvodním připomenutí je třeba především přezkoumat, zda služby uváděné Komisí v její žalobě mají v případě osoby pojištěné
         v rámci národního zdravotního systému, jejíž zdravotní stav si vyžádá nemocniční léčbu během jejího přechodného pobytu v jiném
         členském státě, přeshraniční povahu a může se na ně vztahovat článek 49 ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 26. dubna 1988,
         Bond van Adverteerders a další, 352/85, Recueil, s. 2085, bod 13).

      47      Co se týče služeb zdravotní péče, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora spadají lékařské služby
         poskytované za úplatu do působnosti ustanovení o volném pohybu služeb, včetně situace, kdy je léčba poskytována v rámci nemocnice
         (viz v toto smyslu výše uvedený rozsudek Watts, bod 86 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Stamatelaki,
         C‑444/05, Sb. rozh. s. I‑3185, bod 19). Lékařská služba mimoto nepřestává být poskytováním služeb ve smyslu článku 49 ES z důvodu,
         že pacient poté, co zaplatil zahraničnímu poskytovateli za poskytnutou léčbu, požádá následně o náhradu nákladů na tuto péči
         ze strany národní zdravotní služby (viz výše uvedený rozsudek Watts, bod 89 a citovaná judikatura).

      48      Soudní dvůr mimoto již rozhodl, že se článek 49 ES použije v případě, kdy poskytovatel a příjemce služby jsou usazeni v různých
         členských státech (viz rozsudek ze dne 28. října 1999, Vestergaard, C‑55/98, Recueil, s. I‑7641, bod 19). Služby, které poskytovatel
         se sídlem v jednom členském státě dodá, aniž se přemístil, příjemci v jiném členském státě, představují přeshraniční poskytnutí
         služeb ve smyslu článku 49 ES (viz zejména rozsudky ze dne 10. května 1995, Alpine Investments, C‑384/93, Recueil, s. I‑1141,
         body 21 a 22, jakož i ze dne 6. listopadu 2003, Gambelli a další, C‑243/01, Recueil, s. I‑13031, bod 53).

      49      Dále podle taktéž ustálené judikatury Soudního dvora zahrnuje volný pohyb služeb nejen svobodu poskytovatele poskytovat služby
         příjemcům usazeným v jiném členském státě, než ve kterém má sídlo, ale rovněž svobodu přijímat nebo využívat, jakožto příjemce,
         služby nabízené poskytovatelem usazeným v jiném členském státě, aniž mu v tom brání některá omezení (viz zejména výše uvedený
         rozsudek Gambelli a další, bod 55 a citovaná judikatura).

      50      Z toho plyne, že služby nemocniční léčby, které poskytovatel se sídlem v určitém členském státě poskytuje v tomto státě příjemci
         usazenému v jiném členském státě, spadají pod pojem ,poskytování služeb‘ ve smyslu článku 49 ES, včetně případu, o který se
         jedná v projednávané věci, kdy má přechodný pobyt příjemce těchto služeb lékařské péče v členském státě sídla poskytovatele
         jiné než zdravotní důvody.

      51      Co se dále týče jiných než zdravotních důvodů, jako jsou důvody turistické nebo vzdělávací, které Komise konkrétně uvádí ve
         své žalobě, je třeba kromě judikatury zmíněné v bodě 48 tohoto rozsudku připomenut, že osoby usazené v určitém členském státě,
         které přicestují do jiného členského státu jakožto turisté nebo v rámci studijní cesty, je třeba považovat za příjemce služeb
         ve smyslu článku 49 ES (viz rozsudky ze dne 31. ledna 1984, Luisi a Carbone, 286/82 a 26/83, Recueil, s. 377, bod 16; ze dne
         2. února 1989, Cowan, 186/87, Recueil, s. 195, bod 15, jakož i ze dne 19. ledna 1999, Calfa, C‑348/96, Recueil, s. I‑11, bod
         16).

      52      Z předchozích úvah vyplývá, že volný pohyb služeb zahrnuje svobodu osoby pojištěné v jednom členském státě odebrat se například
         jako turista nebo student do jiného členského státu k přechodnému pobytu a obdržet tam nemocniční léčbu od poskytovatele usazeného
         v tomto jiném členském státě, vyžádá-li si její zdravotní stav takovouto léčbu během tohoto pobytu.

      53      Je sice nesporné, že právo Společenství nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení
         a že při neexistenci harmonizace na úrovni Evropské unie je věcí právních předpisů každého členského státu určit podmínky
         poskytování dávek v oblasti sociálního zabezpečení. To však nic nemění na tom, že při výkonu této pravomoci musí členské státy
         dodržovat právo Unie, především ustanovení o volném pohybu služeb (viz zejména výše uvedený rozsudek Watts, bod 92 a citovaná
         judikatura).

      54      Za těchto podmínek je třeba dále zkoumat, zda sporná právní úprava zakládá porušení zmíněných ustanovení.

      55      Podle ustálené judikatury článek 49 ES brání použití jakékoli vnitrostátní právní úpravy, která činí poskytování služeb mezi
         členskými státy obtížnějším než čistě vnitrostátní poskytování služeb v určitém členském státě (viz zejména výše uvedený rozsudek
         Stamatelaki, bod 25 a citovaná judikatura).

      56      V této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že právní předpisy příslušného členského státu nezaručují pojištěné
         osobě, které byla povolena hospitalizace v jiném členském státě v souladu s čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, úroveň
         náhrady obdobnou úrovni, na niž by měla tato osoba nárok, kdyby byla hospitalizována v příslušném členském státě, představuje
         neodůvodněné omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 49 ES, jelikož je s to pojištěnou osobu odradit či jí dokonce
         zabránit, aby se obrátila na poskytovatele služeb usazené v jiných členských státech (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Vanbraekel a další, bod 45). Soudní dvůr ohledně vnitrostátní právní úpravy stanovící bezplatnost nemocniční léčby poskytované
         v rámci národního zdravotního systému upřesnil, že takováto úroveň náhrady odpovídá v systému členského státu, kde je dotčená
         osoba pojištěna, nákladům na ošetření odpovídajícím ošetření, které bude pojištěné osobě poskytnuto v členském státě pobytu
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Watts, body 131 a 133).

      57      Soudní dvůr měl za to, že jelikož taková doplňková náhrada, jaká je závislá na režimu hrazení péče v členském státě pojištění,
         již pojmově neznamená žádné dodatečné finanční zatížení pro systém zdravotního pojištění tohoto státu ve srovnání s úhradou
         nesenou v případě hospitalizace v tomto státě, nelze ani tvrdit, že uložení takové doplňkové náhrady k tíži tohoto systému
         zdravotního pojištění by mohlo mít významný dopad na financování systému sociálního zabezpečení zmíněného členského státu
         (výše uvedený rozsudek Vanbraekel a další, bod 52).

      58      Co se však týče přinejmenším zdravotní péče nemocniční povahy, na niž se omezuje projednávaná věc, případ takzvané „nepředvídané
         potřeby péče“ podle čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, o který se jedná v projednávané věci, se s ohledem na článek
         49 ES liší od případu takzvané „plánované péče“ podle čl. 22 odst. 1 písm. c) zmíněného nařízení, o který se jedná ve věci,
         v níž byly vydány výše uvedené rozsudky Vanbraekel a další, jakož i Watts.

      59      Nejprve je třeba uvést, že případy použití plánované nemocniční léčby v jiném členském státě podle čl. 22 odst. 1 písm. c)
         nařízení č. 1408/71, jsou, jak vyplývá z odst. 2 druhého pododstavce tohoto článku 22, výsledkem objektivního konstatování,
         že v členském státě, kde je dotčená osoba pojištěna, není ve lhůtě přijatelné z lékařského hlediska k dispozici péče, jíž
         je zapotřebí v daném případě, anebo péče, která má stejnou účinnost (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Watts, body
         57 a 79). V takovémto případě musí naposled zmíněný členský stát kromě svých povinností vyplývajících z čl. 22 odst. 1 písm. c)
         ve spojení s článkem 36 nařízení č. 1408/71 pojištěné osobě podle potřeby zajistit stejně výhodnou úroveň krytí, jako je ta,
         která by byla dotčené osobě poskytnuta v uvedené lhůtě v jejím vlastním zdravotním systému, jinak by – jak uvedl Soudní dvůr
         ve výše uvedeném rozsudku Vanbraekel a další – došlo k porušení pravidel volného pohybu služeb.

      60      Jiná je naopak situace v případě nepředvídané potřeby péče podle čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.

      61      Co se totiž týče pojištěné osoby, jejíž vycestování do jiného členského státu je důsledkem například turistických nebo vzdělávacích
         motivů, a nikoli nedostatečnosti nabídky zdravotního systému, k němuž přináleží, neobsahují pravidla Smlouvy ohledně volného
         pohybu záruku, že všechny služby nemocniční léčby, které by mu mohly být nepředvídaně poskytnuty v členském státě pobytu,
         budou cenově neutrální. Vzhledem k rozdílům mezi jednotlivými členskými státy, co se týče sociálního zabezpečení, a k cíli
         nařízení č. 1408/71, jímž je koordinace vnitrostátních právních předpisů, ale nikoli jejich harmonizace, podmínky spojené
         s pobytem v nemocnici v jiném členském státě mohou být případ od případu více či méně výhodné či nevýhodné pro pojištěnou
         osobu (viz per analogiam rozsudky ze dne 19. března 2002, Hervein a další, C‑393/99 a C‑394/99, Recueil, s. I‑2829, body 50 až 52; ze dne 29. dubna
         2004, Weigel, C‑387/01, Recueil, s. I‑4981, bod 55, jakož i ze dne 26. dubna 2007, Alevizos, C‑392/05, Recueil, s. I‑3505,
         bod 76).

      62      Dále je třeba zdůraznit, že v případě plánované nemocniční léčby v jiném členském státě je pojištěná osoba zpravidla s to
         získat celkový odhad nákladů na danou nemocniční léčbu mající povahu cenové nabídky, který jí umožní porovnat úroveň příslušného
         krytí v členském státě, kde je zamýšlen pobyt v nemocnici, a v členském státě, kde je tato osoba pojištěna.

      63      V takovéto souvislosti skutečnost, že právní předpisy tohoto naposled uvedeného členského státu nezajišťují pojištěné osobě
         právo na úhradu příslušnou institucí, případný pozitivní rozdíl mezi úrovní krytí v tomto členském státě a krytím v členském
         státě, v němž je plánována dotyčná nemocniční léčba, je s to přimět pojištěnou osobu, aby se vzdala léčby zamýšlené v tomto
         jiném členském státě, což se rovná omezení volného pohybu služeb, jak rozhodl Soudní dvůr ve výše zmíněných rozsudcích Vanbraekel
         a další a Watts.

      64      Jak zdůraznila španělská vláda, naopak situace nepředvídané potřeby péče podle čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71
         zahrnuje zejména neurčený počet případů, v nichž si zdravotní stav pojištěné osoby vyžádal během jejího přechodného pobytu
         v jiném členském státě nemocniční léčbu za okolností souvisejících zejména s naléhavostí situace, závažností onemocnění nebo
         úrazu, anebo zdravotně podmíněné nemožnosti návratu do členského státu pojištění, které objektivně neponechávají jinou možnost
         než poskytnout dotčené osobě nemocniční léčbu v zařízení nacházejícím se v členském státě pobytu.

      65      Ve všech těchto případech je vyloučeno, že by mohla sporná úprava vykonávat jakýkoli omezující účinek na poskytování služeb
         nemocniční léčby poskytovateli usazenými v jiném členském státě.

      66      Je sice pravda, že – jak poznamenala Komise – situace uvedená v čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 se týká rovněž
         případů, v nichž zhoršení zdravotního stavu pojištěné osoby během přechodného pobytu v jiném členském státě, které má nepředvídanou
         povahu, není s to zbavit tuto osobu volby mezi hospitalizací v tomto naposled zmíněném členském státě a předčasným návratem
         do Španělska, aby jí tam byla poskytnuta potřebná nemocniční léčba.

      67      Jak však zdůrazňuje bod 1 odůvodnění rozhodnutí č. 194, systém zřízený čl. 22 odst. 1 písm. a) bodem i) nařízení č. 1408/71
         má v takovýchto případech za cíl zabránit právě tomu, aby byla pojištěná osoba přinucena k předčasnému návratu do členského
         státu, kde je pojištěna, aby tam obdržela potřebnou léčbu, tím, že dotčené osobě přiznává právo, které by jinak neměla, přístupu
         k nemocniční léčbě v členském státě pobytu za podmínek náhrady nákladů stejně příznivých, jaké platí pro pojištěné osoby,
         jejichž postavení se řídí právním řádem tohoto naposled jmenovaného členského státu (viz per analogiam rozsudek ze dne 23. října 2003, Inizan, C‑56/01, Recueil, s. I‑12403, body 21 a 22).

      68      Krom toho je třeba uvést, že možný vliv sporné právní úpravy na situaci takovéto pojištěné osoby závisí na okolnosti, která
         v okamžiku, kdy je tato pojištěná osoba nucena učinit takovou volbu, má nahodilou povahu, to znamená, že možnost, že se v členském
         státě pobytu úroveň krytí léčby v nemocnici, jejíž celková cena není v tomto okamžiku známa, ukáže být nižší než cena případné
         rovnocenné léčby poskytnuté ve Španělsku.

      69      Co se týče jiných než zdravotních služeb, jako jsou služby turistické nebo vzdělávací, je třeba zdůraznit, že případ nepředvídané
         potřeby péče ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 per definitionem předpokládá v okamžiku, kdy se pojištěná osoba hodlá odebrat do jiného členského státu, například jako turista nebo student,
         nejistotu ohledně nutnosti nemocniční léčby během jejího přechodného pobytu v tomto jiném členském státě.

      70      Situace pojištěných osob vyššího věku, jakož i pojištěných osob trpících chronickým nebo již dříve existujícím onemocněním,
         na které se podle bodu 1 a sedmého bodu odůvodnění rozhodnutí č. 194 vztahuje čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71,
         má v tomto ohledu stejně nahodilou povahu.

      71      Tyto pojištěné osoby, třebaže mohou být vystaveny zvýšenému nebezpečí zhoršení svého zdravotního stavu, totiž jsou, stejně
         jako jiné pojištěné osoby, vystaveny nebezpečí, že budou dotčeny spornou právní úpravou pouze v případě, kdy si jejich stav
         vskutku vyžádá nemocniční léčbu jinou, než je léčba zmíněná v čl. 4 odst. 3 druhé větě královského nařízení 1030/2006 během
         jejich přechodného pobytu v jiném členském státě, a v případě, že úroveň krytí v tomto členském státě je nižší než cena rovnocenné
         léčby poskytnuté ve Španělsku.

      72      Z toho plyne, že se jeví jako příliš nahodilá a nepřímá okolnost, že osoby pojištěné v rámci španělského zdravotního systému
         mohou být nuceny vrátit se předčasně do Španělska, aby jim tam byla poskytnuta nemocniční léčba, jež se stala nezbytnou v
         důsledku zhoršení jejich zdravotního stavu během přechodného pobytu v jiném členském státě, nebo se vzdát cesty, například
         turistické nebo studijní, do takovéhoto jiného členského státu, jelikož s výjimkou případu uvedeného v čl. 4 odst. 3 druhé
         větě královského nařízení 1030/2006 nemohou počítat s doplňkovou úhradou příslušné instituce v případě, že cena rovnocenné
         léčby ve Španělsku převyšuje úroveň krytí v tomto jiném členském státě. Nelze tudíž mít obecně za to, že je sporná právní
         úprava s to omezit volný pohyb služeb nemocniční léčby, turistických služeb nebo služeb vzdělávacích (viz per analogiam, ohledně
         volného pohybu zboží a volného pohybu pracovníků, rozsudky ze dne 7. března 1990, Krantz, C 69/88, Recueil, s. I 583, bod
         11, jakož i ze dne 27. ledna 2000, Graf, C 190/98, Recueil, s. I 493, body 24 a 25).

      73      Případ předkladatele stížnosti zmíněné v bodě 20 tohoto rozsudku tento závěr potvrzuje. Dosvědčuje totiž hypotetickou povahu
         účinku sporné právní úpravy, jelikož se prokázalo, že žádost o další úhradu předložená dotčenou osobou byla neopodstatněná,
         jak vyplývá ze spisu, a to z důvodu nižší úrovně ceny rovnocenné léčby ve Španělsku ve srovnání s úrovní krytí uplatňovanou
         v členském státě pobytu.

      74      Konečně je třeba zdůraznit, že na rozdíl od případů spadajících pod čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71 mají případy
         řídící se článkem 22 odst. 1 písm. a) nepředvídatelnou povahu pro členské státy a jejich orgány sociální ochrany.

      75      Každý členský stát má jakožto členský stát pojištění možnost, aby v rámci pravomoci uspořádat svůj systém veřejného zdravotnictví
         a sociálního zabezpečení, již mu přiznávají články 153 SFEU a 168 SFEU (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Watts, body
         92 a 146, jakož i rozsudek ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C‑570/07 a C‑571/07, Sb. rozh. s. I‑0000, bod
         43), přijal opatření dotýkající se rozsahu a podmínek, zejména lhůt, nabídky nemocniční léčby na svém vlastním území, aby
         mohl držet pod kontrolou množství vydávaných povolení podle čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71 k vycestování osob
         pojištěných v jeho systému na území jiného členského státu za účelem plánovaného léčení.

      76      Naopak, jak zdůraznila dánská a švédská vláda, neustále vzrůstající mobilita občanů uvnitř Unie, zejména z turistických a vzdělávacích
         důvodů, se může projevit stále významnějším počtem případů nepředvídané nemocniční léčby ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. a)
         nařízení č. 1408/71, jež členské státy nemohou mít nikterak pod kontrolou.

      77      V této souvislosti, kdy se každý členský stát jakožto členský stát pojištění spoléhá na právní úpravu členského státu pobytu,
         co se týče úrovně krytí – za niž v konečném důsledku odpovídá příslušná instituce – za nemocniční léčbu, kterou si vyžádal
         zdravotní stav pojištěné osoby během jejího přechodného pobytu v tomto naposled zmíněném členském státě, se uplatnění čl.
         22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 ve spojení s článkem 36 zmíněného nařízení zakládá na globální kompenzaci rizik.

      78      Má se totiž za to, že případy, které vystavují členský stát pojištění v důsledku uplatnění jeho právní úpravy nutnosti vyšší
         náhrady finančních nákladů, než by tomu bylo v případě, kdyby byla tato léčba poskytnuta v některém z jeho zařízení – v důsledku
         nepředvídané nemocniční léčby poskytnuté pojištěné osobě během jejího přechodného pobytu v jiném členském státě na základě
         právní úpravy tohoto členského státu – jsou vyvažovány případy, v nichž naopak uplatnění právní úpravy členského státu pobytu
         vede k tomu, že členský stát pojištění je danou nemocniční léčbou finančně zatěžován méně, než kdyby byla provedena podle
         jeho vlastní právní úpravy.

      79      V důsledku toho by uložení povinnosti členskému státu zajistit svým pojištěným osobám doplňkovou náhradu vyplacenou příslušnou
         institucí pokaždé, když se úroveň krytí za nepředvídanou nemocniční léčbu v členském státě pobytu ukáže jako nižší, než je
         krytí poskytované na základě jeho vlastní úpravy, vedlo k narušení samotné hospodárnosti systému zamýšleného nařízením č. 1408/71.
         Ve všech případech týkajících se takovéto léčby by totiž příslušná instituce členského státu pojištění byla systematicky vystavována
         tomu nejvyššímu finančnímu zatížení, ať už by to bylo při uplatnění, v souladu s čl. 22 odst. 1 písm. a) zmíněného nařízení,
         právní úpravy členského státu pobytu, která stanoví vyšší úroveň krytí, než je úroveň krytí stanovená členským státem pojištění,
         nebo při uplatnění naposled uvedené právní úpravy v opačné situaci.

      80      S ohledem na výše uvedené úvahy Komise neprokázala, že sporná právní úprava Španělského království obecně zakládá nesplnění
         povinností, které pro tento členský stát vyplývají z článku 49 ES.

      81      Žalobu je tudíž třeba zamítnout.

       K nákladům řízení
      82      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Španělské království požadovalo náhradu nákladů
         řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné jí uložit náhradu nákladů řízení. Podle čl. 69 odst. 4 prvního pododstavce
         téhož řádu ponesou Belgické království, Dánské království, Finská republika a Spojené království, které vstoupily do projednávaného
         sporu jako vedlejší účastníci, vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Belgické království, Dánské království, Finská republika, jakož i Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponesou
            vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. března 2005.#Laboratoires Fournier SA proti Direction des vérifications nationales et internationales.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal administratif de Dijon - Francie.#Omezení volného pohybu služeb - Daňové právní předpisy - Daň z příjmů společností - Daňové úlevy na výzkum.#Věc C-39/04.

text:
      Věc C-39/04
      Laboratoires Fournier SA
      v.
      Direction des vérifications nationales et internationales
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal administratif de Dijon)
      „Omezení volného pohybu služeb – Daňové právní předpisy – Daň z příjmů společností – Daňové úlevy na výzkum“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 9. prosince 2004
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. března 2005
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb služeb – Omezení – Daňové právní předpisy – Daň z příjmů společností – Vnitrostátní právní úprava, která vyhrazuje
            nárok na daňové úlevy na výzkum pro výzkum provedený v tomto členském státě – Nepřípustnost – Odůvodnění – Neexistence
      (Článek 49 ES)
      Článek 49 ES brání právní úpravě členského státu, která vyhrazuje nárok na daňové úlevy na výzkum pouze pro výzkum provedený
         na území tohoto členského státu.

      Taková právní úprava je totiž, i když nepřímo, založena na místě usazení poskytovatele služeb, a může tedy omezovat jeho přeshraniční
         činnosti. Nemůže být odůvodněna nezbytností zajistit soudržnost daňového systému, podporovat výzkum nebo zajistit účinný daňový
         dohled.

      (viz body 18, 20, 23–24, 26 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      10. března 2005 (*)

      „Omezení volného pohybu služeb – Daňové právní předpisy – Daň z příjmů společností – Daňové úlevy na výzkum“
      Ve věci C‑39/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES podaná rozhodnutím tribunal administratif
         v Dijonu (Francie) ze dne 30. prosince 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 2. února 2004, v řízení

      Laboratoires Fournier SA
      proti
      Direction des vérifications nationales et internationales
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (zpravodaj), J. Malenovský a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát:  F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. října 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Laboratoires Fournier SA B. Emem, avocat,
      –       za francouzskou vládu C. Jurgensen-Mercier, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a C. Giolitem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. prosince 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 49 ES ohledně vnitrostátních právních předpisů, které zavádějí
         mechanismus daňových úlev na výzkum vyhrazený pouze pro výzkum prováděný ve Francii.

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Laboratoires Fournier SA (dále jen „Laboratoires Fournier“), společností
         francouzského práva a direction des vérifications nationales et internationales de la direction générale des impôts du ministère
         de l’Economie, des Finances et de l’Industrie [ředitelství vnitrostátních a mezinárodních kontrol generálního daňového ředitelství
         ministerstva hospodářství, financí a průmyslu] (dále jen „ředitelství kontrol“) ve věci dodatečných stanovení daní, oznámených
         ředitelství kontrol a vyplývajících ze zpochybnění daňových úlev na výzkum, které obdržely Laboratoires Fournier na základě
         daně z příjmů společností.

       Vnitrostátní právní úprava
      3       Podle článku 244c bodu B code général des impôts [obecný daňový zákoník] (dále jen „obecný zákoník“) v jeho znění platném
         v rozhodné době z hlediska skutečností v původním řízení:

      „I.      Průmyslové a obchodní nebo zemědělské podniky zdaněné podle svého skutečného příjmu mohou obdržet daňovou úlevu ve výši 50 %
         z částky, o níž výdaje na výzkum v průběhu roku přesáhnou průměrné výdaje stejné povahy, přepočtené ve shodě s jakýmkoli zvýšením
         indexu spotřebních cen, kromě tabáku, k němuž došlo v předchozích dvou letech [...]“

      4       Článek 49f bod H přílohy III obecného zákoníku, v jeho znění platném v rozhodné době z hlediska skutečností v původním řízení,
         stanoví:

      „Výdaje na činnosti prováděné ve Francii zakládají nárok na daňovou úlevu podle článku 244c bodu B obecného daňového zákoníku.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      5       Z předkládacího rozsudku vyplývá, že Laboratoires Fournier, jejichž činností je výroba a prodej hromadně vyráběných léčivých
         přípravků, pověřily na základě subdodavatelské smlouvy výzkumná střediska v různých členských státech provedením některých
         výzkumných projektů a výsledné výdaje zohlednily při výpočtu svých daňových úlev na výzkum pro roky 1995 a 1996.

      6       V roce 1998 byla u Laboratoires Fournier provedena kontrola účetnictví týkající se těchto let.
      7       Na konci této kontroly byla Laboratoires Fournier oznámena na základě čl. 244c bodu B obecného zákoníku a čl. 49f bodu H přílohy
         III tohoto zákoníku dodatečná stanovení daně, jelikož ředitelství kontrol vyloučilo výše uvedené výdaje pro určení daňových
         úlev na výzkum, které Laboratoires Fournier nárokovaly. Laboratoires Fournier byly vyměřeny příslušné dodatečné daně za období
         dotčené v původním řízení.

      8       Laboratoires Fournier podaly ohledně těchto zdanění stížnost. Tato stížnost byla zamítnuta dne 25. července 2001.
      9       Dne 8. září 2001 podaly žalobu u tribunal administratif (správní soud) v Dijonu. Touto žalobou se domáhají zrušení dodatečných
         příspěvků na daň z příjmů společností vyplývajících z dodatečných stanovení daní, které jim byly oznámeny, a rovněž úroků
         z prodlení.

      10     Předkládající soud uvádí, že Laboratoires Fournier uplatňují, že čl. 244c bod B obecného zákoníku a čl. 49f bod H přílohy
         III tohoto zákoníku jsou v rozporu s ustanoveními článku 49 ES.

      11     Podle tohoto soudu ředitelství kontrol tvrdí, že Soudní dvůr svým rozsudkem ze dne 28. ledna 1992, Bachmann (C‑204/90, Recueil,
         s. I‑249) připustil porušení ustanovení článku 49 ES za účelem zachování soudržnosti vnitrostátního daňového systému každého
         členského státu.

      12     Za těchto podmínek tribunal administratif v Dijonu rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „Jsou [u]stanovení [čl. 244c bodu B obecného zákoníku a čl. 49f bodu H přílohy III tohoto zákoníku] v rozsahu, v němž vyhrazují
         nárok na daňové úlevy na výzkum pro výzkum provedený ve Francii, v rozporu s ustanovením článku 49 [ES] [?]

      [V] případě kladné odpovědi na tuto otázku [...] je podmínka provedení výzkumu ve Francii upravená těmito ustanoveními součástí
         zásady soudržnosti daní z příjmů společností, a umožňuje tak porušit ustanovení článku 49 [ES] [?]“

       K předběžným otázkám
      13     Podstatou dvou předběžných otázek vnitrostátního soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda článek 49 ES brání právní
         úpravě členského státu, která vyhrazuje nárok na daňové úlevy na výzkum pouze pro výzkum provedený na území tohoto členského
         státu.

      14     Přestože přímé daně spadají do pravomoci členských států, členské státy musejí při výkonu této pravomoci dodržovat právo Společenství
         (viz zejména rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Wielockx, C‑80/94, Recueil, s. I‑2493, bod 16, a ze dne 15. července 2004, Weidert
         a Paulus, C‑242/03, Sb. rozh. s. I‑7379, bod 12).

      15     Právní úprava členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení,  vyhrazující nárok na daňové úlevy na výzkum
         pouze pro výzkum provedený v tomto členském státě, však podřizuje poskytování služeb, které představuje výzkum, odlišnému
         daňovému systému podle toho, zda je prováděn v jiných členských státech nebo v dotyčném členském státě (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 28. října 1999, Vestergaard, C‑55/98, Recueil, s. I‑7641, bod 21).

      16     Taková právní úprava obsahuje rozdílné zacházení založené na místě poskytování služby v rozporu s článkem 49 ES.
      17     Francouzská vláda nicméně uplatňuje, že toto rozdílné zacházení přímo vyplývá ze zásady daňové teritoriality, kterou Soudní
         dvůr výslovně uznal v rozsudku ze dne 15. května 1997, Futura Participations a Singer (C‑250/95, Recueil, s. I‑2471, bod 22),
         a že tedy nemůže být považováno za obsahující zjevnou či skrytou diskriminaci zakázanou Smlouvou o ES.

      18     Ve věci, ve které byl vydán posledně uvedený rozsudek, však Soudní dvůr  přezkoumával slučitelnost vnitrostátních daňových
         předpisů použitelných pro usazené a neusazené podniky s ustanoveními Smlouvy o svobodě usazování, zatímco ve sporu v původním
         řízení, který byl na počátku projednávané věci, se jedná o analýzu slučitelnosti vnitrostátních daňových předpisů, které zakládají
         nároky společností usazených v členském státě náhradou za služby poskytnuté těmto společnostem pouze v tomto členském státě,
         se Smlouvou. Takové předpisy jsou v rozporu s článkem 49 ES, protože jsou, i když nepřímo, založeny na místě usazení poskytovatele
         služeb, a mohou proto omezovat jeho přeshraniční činnosti.

      19     Je však třeba přezkoumat, zda nerovné zacházení, které takové předpisy obsahují, může být odůvodněno vzhledem k ustanovením
         Smlouvy o volném pohybu služeb.

      20     V tomto ohledu je skutečností, že ve výše uvedeném rozsudku Bachmann (bod 28) a v rozsudku ze dne 28. ledna 1992, Komise v. Belgie
         (C‑300/90, Recueil, s. I‑305, bod 21) Soudní dvůr připustil, že nezbytnost zajistit soudržnost daňového systému může odůvodnit
         omezení výkonu základních svobod zaručených Smlouvou. Následně však upřesnil, že ve věcech, ve kterých byly vydány uvedené
         rozsudky, existuje pro stejného daňového poplatníka podléhajícího dani z příjmů přímá souvislost mezi možností odečtu příspěvků
         na pojištění ze zdanitelných příjmů a následným zdaněním částek placených pojišťovateli na základě smluv o penzijním a životním
         pojištění, tedy souvislost, kterou je nezbytné zachovat za účelem zachování soudržnosti dotčeného daňového systému (viz zejména
         rozsudky ze dne 14. listopadu 1995, Svensson a Gustavsson, C‑484/93, Recueil, s. I‑3955, bod 18, a ze dne 7. září 2004, Manninen,
         C‑319/02, Sb. rozh. s. I‑7477, bod 42). Pokud taková přímá souvislost neexistuje, nelze uplatňovat argument vycházející z nezbytnosti
         zajistit soudržnost daňového systému (viz zejména výše uvedený rozsudek Weidert a Paulus, body 20 a 21).

      21     V takové situaci jako ve věci v původním řízení neexistuje žádná přímá souvislost této povahy jednak mezi obecnou daní z příjmů
         společností a jednak daňovými úlevami odpovídajícími části výdajů na výzkum vynaložených podnikem.

      22     Francouzská vláda však tvrdí, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení je odůvodněna cílem podpory výzkumu
         a nezbytností zajistit účinný daňový dohled.

      23     Přestože nemůže být vyloučeno, jak to uplatňuje uvedená vláda, že podpora výzkumu a rozvoje představuje naléhavý důvod obecného
         zájmu, skutečností zůstává, že nemůže odůvodnit vnitrostátní opatření, jako je opatření dotčené v původním řízení, které vylučuje
         nároky na daňové úlevy na výzkum pro veškerý výzkum, který není proveden v dotyčném členském státě. Taková právní úprava je
         totiž přímo v rozporu s cílem politiky Společenství v oblasti výzkumu a technologického rozvoje, kterým je v souladu s čl.
         163 odst. 1 ES zejména „posilovat vědecké a technologické základy průmyslu Společenství a podporovat rozvoj jeho mezinárodní
         konkurenceschopnosti.“ Odstavec 2 téhož článku zvláště upřesňuje, že Společenství za tímto účelem „podporuje snahy o vzájemnou
         spolupráci [podniků], zejména tím, že umožňuje [podnikům] plně využívat potenciál vnitřního trhu Společenství, a to zvláště
         [...] odstraněním právních a daňových překážek této spolupráce.“

      24     Účinnost daňového dohledu představuje naléhavý důvod obecného zájmu, který může odůvodnit omezení výkonu základních svobod
         zaručených Smlouvou (viz zejména výše uvedený rozsudek Futura Participations a Singer, bod 31). Členský stát tak může uplatňovat
         opatření, která umožňují zřetelně a přesně zjistit částku výdajů odpočitatelných v daném státě jako výdaje na výzkum (viz
         rozsudek ze dne 8. července 1999, Baxter a další, C‑254/97, Recueil, s. I‑4809, bod 18).

      25     Vnitrostátní právní předpisy, které zcela brání daňovému poplatníku předložit důkaz o tom, že výdaje na výzkum provedený v jiném
         členském státě byly skutečně vynaloženy a splňují stanovená kritéria, však nemohou být odůvodněny na základě účinnosti daňového
         dohledu. Nelze totiž a priori vyloučit, že by daňový poplatník mohl předložit vhodný listinný důkaz umožňující daňovým orgánům členského státu, které ukládají
         daně, zřetelně a přesně zjistit povahu a autentičnost výdajů na výzkum vynaložených v jiných členských státech (viz výše uvedený
         rozsudek Baxter a další, body 19 a 20).

      26     Je tedy třeba odpovědět na položené otázky, že článek 49 ES brání právní úpravě členského státu, která vyhrazuje nárok na
         daňové úlevy na výzkum pouze pro výzkum provedený na území tohoto členského státu.

       K nákladům řízení
      27     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 49 ES brání právní úpravě členského státu, která vyhrazuje nárok na daňové úlevy na výzkum pouze pro výzkum provedený
            na území tohoto členského státu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. března 2009.#Sunplus Technology Co. Ltd v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Věc C-21/08 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. března 2009 – Sunplus Technology v. OHIM
      (Věc C‑21/08 P)
      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka společenství – Nařízení (ES) č. 40/94 – Článek 8 odst.1 písm. b) – Obrazová a slovní ochranná známka SUNPLUS – Námitky majitele národních slovních ochranných známek SUN – Zamítnutí zápisu“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 37–39)
      Předmět

               Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 15. listopadu 2007, Sunplus Technology
                  Co. Ltd v. OHIM (T‑38/04), kterým Soud prvního stupně zamítl žalobu podanou přihlašovatelem obrazové ochranné známky „SUNPLUS“
                  pro výrobky zařazené do třídy 9 proti rozhodnutí R 642/2000-4 čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním
                  trhu (OHIM) ze dne 7. října 2003, kterým bylo zamítnuto odvolání podané proti rozhodnutí námitkového oddělení, kterým byl
                  zamítnut zápis uvedené ochranné známky v rámci námitkového řízení zahájeného majitelem obrazových a slovních ochranných známek
                  „SUN“ pro výrobky zařazené do třídy 9 – Podobnost ochranných známek – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 40/94
                  ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146)

            Výrok

                  1)

                  	Kasační opravný prostředek se zamítá.

                  2)

                  	Sunplus Technology Co. Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 29. září 2009. # The Smiley Company SPRL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Mezinárodní zápis s vyznačením Evropského společenství - Obrazová ochranná známka představující polovinu úsměvu emotivní ikony - Absolutní důvod pro zamítnutí - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Článek 146 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 151 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-139/08.

text:
         ROZSUDEK SOUDU (prvního senátu)
      29. září 2009 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Mezinárodní zápis s vyznačením Evropského společenství — Obrazová ochranná známka představující polovinu úsměvu emotivní ikony — Absolutní důvod pro zamítnutí — Nedostatek rozlišovací způsobilosti — Článek 146 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 151 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ve věci T-139/08,

         The Smiley Company SPRL, se sídlem v Bruselu (Belgie), zastoupená A. Deutschem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému J. Crespo Carrillem, jako zmocněncem,
      žalovanému,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 7. února 2008 (R 958/2007-4), týkajícímu se mezinárodního zápisu obrazové ochranné známky představující polovinu úsměvu emotivní ikony s vyznačením Evropského společenství,
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (první senát),
      ve složení V. Tiili, předsedkyně, F. Dehousse a I. Wiszniewska-Białecka (zpravodajka), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 11. dubna 2008,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 31. července 2008,
      s přihlédnutím k písemné otázce Soudu účastníkům řízení,
      s přihlédnutím k vyjádřením účastníků řízení došlým kanceláři Soudu dne 8., a ,
      s přihlédnutím k usnesení ze dne 4. června 2009, jímž byla povolena záměna účastníků řízení,
      po jednání konaném dne 10. června 2009,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 14. dubna 2006 získal Franklin Loufrani pro níže vyobrazenou obrazovou ochrannou známku (dále jen „dotčená ochranná známka“) mezinárodní zápis s vyznačením Evropského společenství:

               2

               Mezinárodní zápis dotčené ochranné známky byl oznámen Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) dne 14. září 2006.

               3

               Výrobky, pro které je ochrana této ochranné známky ve Společenství požadována, spadají do tříd 14, 18 a 25 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:

                        —

                        třída 14: „Drahé kovy a jejich slitiny, nikoli pro stomatologické účely, šperky, klenoty, drahé kameny, hodinářské a chronometrické nástroje, stříbrné nádobí, umělecké předměty z drahých kovů, skříňky, pouzdra a šperkovnice z drahých kovů, náramky (šperky), brože (šperky), číselníky slunečních hodin, popelníky pro kuřáky (z drahých kovů), řetízky (šperky), ozdoby pokrývek hlavy (z drahých kovů), chronografy (hodinky), chronometry, klíčenky (bižutérie), náhrdelníky (šperky), jehlice do kravat, kuchyňské nádoby a nádoby pro domácnost, kuchyňské náčiní a náčiní pro domácnost z drahých kovů, jehlice (šperky), hodiny, odznaky z drahých kovů, manžetové knoflíky, medaile, peněženky z drahých kovů, náramkové hodinky, pásky k náramkovým hodinkám, zlatnické výrobky (s výjimkou nožířských výrobků, vidliček a lžic), ozdobné předměty (šperky), nástěnné hodiny (hodinářství), stojánky na ubrousky z drahých kovů, budíky, jídelní servisy (nádobí) z drahých kovů, urny z drahých kovů, sakrální vázy z drahých kovů“;

                        —

                        třída 18: „Kufry a cestovní tašky, deštníky, slunečníky a vycházkové hole, biče a sedlářské zboží, obojky a vodítka pro zvířata, krabice kožené nebo z kožené lepenky, peněženky, hole se sedátkem, školní tašky, náprsní tašky (peněženky), kožené krabice na klobouky, klíčenky (kožená galanterie), neceséry, aktovky, školní aktovky, nákupní tašky, oblečky pro domácí zvířata, kufříky, peněženky na mince (nikoli z drahých kovů), slunečníky, peněženky na bankovky, závěsné vaky na nošení dětí, batohy, kabelky, plážové tašky, cestovní tašky, kožené sáčky jako obaly, cestovní obaly na oděvy, aktovky (kožená galanterie), cestovní pouzdra (kožená galanterie)“;

                        —

                        třída 25: „Oděvy (oblečení), obuv (s výjimkou ortopedické obuvi), plavky, koupací pláště, plenkové kalhotky nikoli papírové, barety, pletené zboží, holínky vysoké, šle, spodky, kšiltovky, pásky (oděvy), klobouky, sportovní obuv, maškarní kostýmy, plenkové kalhotky, chrániče uší (oděvy), kravaty, šály, šátky, rukavice (oděvy), výbavičky pro novorozence, bačkory, podrážky, spodní prádlo, zástěry (oděvy), sportovní oděvy.“

               4

               Dne 1. února 2007 vydal průzkumový referent oznámení o prozatímním odmítnutí ochrany dotčené ochranné známky ve Společenství ex officio podle článku 5 protokolu k Madridské dohodě o mezinárodním zápisu ochranných známek přijatého v Madridu dne (Úř. věst. 2003, L 296, s. 22; Zvl. vyd. 17/01, s. 317) a pravidla 113 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne , kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), ve znění pozdějších předpisů, pro všechny výrobky, na které se vztahuje mezinárodní zápis s vyznačením Společenství, z toho důvodu, že dotčená ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nyní čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

               5

               Jelikož na toto oznámení nebyla ve stanovené lhůtě podána odpověď, průzkumový referent rozhodnutím ze dne 23. dubna 2007 odmítl poskytnout ochranu dotčené ochranné známce ve Společenství pro všechny výrobky, na které se vztahuje mezinárodní zápis s vyznačením Společenství, z toho důvodu, že dotčená ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

               6

               Dne 22. června 2007 podal F. Loufrani proti tomuto rozhodnutí odvolání u OHIM na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 (nyní články 58 až 64 nařízení č. 207/2009).

               7

               Rozhodnutím ze dne 7. února 2008 (dále jen „napadené rozhodnutí“) čtvrtý odvolací senát OHIM odvolání zamítl. Odvolací senát měl za to, že výrobky, pro něž je požadována ochrana, jsou výrobky běžné spotřeby, že relevantní veřejností je široká veřejnost ve Společenství a že vzhledem k tomu, že se jedná o „šperkařské, kožedělné, oděvní a podobné výrobky“, vykazuje při jejich výběru relativně vysoký stupeň pozornosti. Co se týče dotčené ochranné známky, odvolací senát jednak potvrdil posouzení průzkumového referenta, podle něhož se jedná o velmi jednoduchý a běžný motiv, který má pouze ozdobnou funkci, a který relevantní veřejnost nevnímá jako rozlišovací označení. Dále pak příklady zapsaných ochranných známek uváděné na podporu odvolání odmítl jako nepřesvědčivé. Vzhledem k těmto skutečnostem konstatoval, že dotčená ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, a je proto třeba ochranu dotčené ochranné známky ve Společenství odmítnout.

               8

               Po převodu mezinárodního zápisu dotčené ochranné známky byla žalobkyni, společnosti The Smiley Company SPRL, povolena záměna s F. Loufranim v rámci tohoto řízení.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               9

               Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.

               10

               OHIM navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               11

               Žalobkyně vznáší jediný žalobní důvod, který vychází z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. V podstatě uvádí, že relevantní veřejnost se skládá z průměrných spotřebitelů, z nichž někteří vykazují zvláště vysoký stupeň pozornosti, přinejmenším ohledně části dotčených výrobků, a že je zvyklá vnímat četná označení podobná dotčené ochranné známce jako označení původu. Navíc je tato ochranná známka již užívána jako označení obchodního původu určitých výrobků a má dostatečně určité vlastnosti, aby bylo možné mít za to, že vykazuje minimální rozlišovací způsobilost nezbytnou pro její ochranu ve Společenství.

               12

               OHIM tuto argumentaci žalobkyně zpochybňuje.

               13

               Podle čl. 146 odst. 1 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 151 odst. 1 nařízení č. 207/2009) má mezinárodní zápis s vyznačením Evropského společenství, počínaje datem zápisu podle čl. 3 odst. 4 Madridského protokolu, stejný účinek jako přihláška ochranné známky Společenství. Článek 149 odst. 1 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 154 odst. 1 nařízení č. 207/2009) stanoví, že všechny mezinárodní zápisy s vyznačením Evropského společenství podléhají průzkumu absolutních důvodů zamítnutí stejně jako přihlášky ochranných známek Společenství.

               14

               Podle čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se do rejstříku nezapíšou ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost. Podle ustálené judikatury jsou ochrannými známkami, kterých se týká čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, ty ochranné známky, o nichž se má za to, že nejsou způsobilé vykonávat základní funkci ochranné známky, tedy označovat obchodní původ dotčeného výrobku nebo služby tak, aby spotřebitel, který získá výrobek nebo službu označené ochrannou známkou, mohl při dalším nabytí učinit stejnou volbu, pokud byla jeho zkušenost pozitivní, nebo jinou volbu, pokud byla tato zkušenost negativní [rozsudky Soudu ze dne 27. února 2002, Eurocool Logistik v. OHIM (EUROCOOL), T-34/00, Recueil, s. II-683, bod 37, a ze dne , Rotter v. OHIM (Tvar spojení klobás), T-449/07, Sb. rozh. s. II-1071, bod 18].

               15

               Rozlišovací způsobilost ochranné známky musí být posuzována jednak vzhledem k výrobkům nebo službám, pro které je požadován zápis nebo ochrana ochranné známky, a jednak vzhledem k tomu, jak ji vnímá relevantní veřejnost, již tvoří průměrní spotřebitelé těchto výrobků nebo služeb [rozsudek Soudu ze dne 7. února 2002, Mag Instrument v. OHIM (Tvar kapesních svítilen), T-88/00, Recueil, s. II-467, bod 30, a rozsudek Tvar spojení klobás, bod 14 výše, bod 19].

               16

               Minimální rozlišovací způsobilost však stačí k tomu, aby se absolutní důvod pro zamítnutí stanovený v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 neuplatnil [rozsudky Soudu ze dne 19. září 2001, Henkel v. OHIM (Kulatá červenobílá tableta), T-337/99, Recueil, s. II-2597, bod 44, a ze dne , CFCMCEE v. OHIM (P@YWEB CARD a PAYWEB CARD), T-405/07 a T-406/07, Sb. rozh. s. II-1441, bod 57].

               17

               V projednávané věci byla ochrana dotčené ochranné známky ve Společenství odmítnuta pro všechny výrobky, pro které je tato ochrana požadována. V podstatě se jedná o drahé kovy, výrobky z drahých kovů, šperkařské a hodinářské výrobky, všechny spadající do třídy 14, brašnářské a kožedělné výrobky spadající do třídy 18 a oděvy a oděvní doplňky spadající do třídy 25. Jelikož jsou tyto výrobky v podstatě určeny spotřebitelům z řad široké veřejnosti, odvolací senát měl správně za to, že relevantní veřejností je široká veřejnost ve Společenství. Toto ostatně není žalobkyní zpochybněno.

               18

               Vnímání ochranné známky relevantní veřejností je však ovlivněno úrovní pozornosti průměrného spotřebitele, která se může měnit v závislosti na kategorii dotčených výrobků nebo služeb [rozsudky Soudu Kulatá červenobílá tableta, bod 16 výše, bod 48, a ze dne 12. září 2007, Neumann v. OHIM (Tvar mřížky mikrofonu), T-358/04, Sb. rozh. s. II-3329, bod 40].

               19

               V projednávané věci, ačkoli volba dotčených výrobků relevantní veřejností může skutečně být předmětem relativně vysoké pozornosti, jak uvedl odvolací senát, nelze mít za to, jak tvrdí žalobkyně, že relevantní veřejnost vykazuje, byť jen ohledně části dotčených výrobků, zvláště vysoký stupeň pozornosti. I když totiž lze mít skutečně za to, že tyto výrobky spadají do odvětví módy v širokém smyslu, a lze připustit, že průměrný spotřebitel z řad široké veřejnosti věnuje určitou pozornost svému vnějšímu vzhledu, a že při koupi těchto výrobků tedy může posoudit jejich styl, jakost, zpracování a cenu, z popisu dotčených výrobků nevyplývá, že se jedná o výrobky luxusní nebo výrobky tak sofistikované nebo natolik drahé, že by jim relevantní veřejnost mohla věnovat zvláštní pozornost.

               20

               Je tedy třeba posoudit rozlišovací způsobilost dotčené ochranné známky pro všechny výrobky, pro které je ochrana této ochranné známky požadována, při zohlednění předpokládané pozornosti průměrného spotřebitele z řad široké veřejnosti, která nevykazuje zvláště vysoký stupeň pozornosti.

               21

               Dotčená ochranná známka je tvořena stoupající křivkou srovnatelnou se čtvrtinou kružnice, pod níž se uprostřed nachází svislá čárka, která je na pravém okraji ukončena druhou krátkou čarou, která je téměř kolmá na prvně uvedenou křivku. Průsečík obou hlavních čar má téměř trojúhelníkovitý tvar. Tyto různé prvky tvoří jeden celek.

               22

               Na jednání žalobkyně uváděla, že svislá čárka nacházející se pod stoupající křivkou dotčené ochranné známky není součástí této ochranné známky, ale je výsledkem špatné kvality tisku, což vzal Soud na vědomí. OHIM však přesto namítl nepřípustnost tohoto argumentu z důvodu, že se jím mění předmět řízení před odvolacím senátem v rozporu s čl. 135 odst. 4 jednacího řádu Soudu, což vzal Soud rovněž na vědomí.

               23

               Ze spisu v řízení před OHIM vyplývá, že průzkumový referent popsal dotčenou ochrannou známku jako „černou vzestupnou čáru, která končí vpravo nahoře krátkou čárkou, která je na tuto čáru kolmá“, a že žalobkyně v odůvodnění svého odvolání k odvolacímu senátu uvedla, že „je třeba věnovat pozornost svislé čárce, která se nachází pod křivkou […], prvku, o kterém se průzkumový referent nezmiňuje“. Na výslovnou žádost žalobkyně tedy měl odvolací senát za to, že tato čárka tvoří součást dotčené ochranné známky.

               24

               Podle judikatury přitom z článku 63 nařízení č. 40/94 (nyní článek 65 nařízení č. 207/2009) a z čl. 135 odst. 4 jednacího řádu vyplývá, že žalobce nemá pravomoc změnit před Soudem takové podmínky sporu, jež vyplynuly z požadavků a tvrzení uvedených před OHIM. Argument rozvinutý poprvé na jednání před Soudem mající takovýto účinek musí být tudíž odmítnut jako nepřípustný (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 26. dubna 2007, Alcon v. OHIM, C-412/05 P, Sb. rozh. s. I-3569, body 43 až 45 a citovaná judikatura).

               25

               V projednávané věci má argument přednesený žalobkyní na jednání za účinek to, že mění ochrannou známku, pro niž žalobkyně požaduje ochranu ve Společenství, a ohledně níž rozhodl odvolací senát. Jak uvedl OHIM, tento argument mění takový předmět řízení před odvolacím senátem, který vyplývá z tvrzení uvedených žalobkyní před OHIM. Tento argument je tudíž třeba odmítnout jako nepřípustný a mít za to, že svislá čárka je součástí dotčené ochranné známky.

               26

               Co se týče rozlišovací způsobilosti této ochranné známky, je třeba připomenout, že podle judikatury označení, které je až příliš jednoduché a je tvořeno základním geometrickým obrazcem, jakým je například kružnice, přímka, obdélník nebo obecný pětiúhelník, nemůže jako takové předávat sdělení, které by si spotřebitelé mohli vybavit, takže jej nebudou považovat za ochrannou známku, ledaže by získalo rozlišovací způsobilost užíváním [rozsudek Soudu ze dne 12. září 2007, Cain Cellars v. OHIM (Znázornění pětiúhelníku), T-304/05, Sb. rozh. s. II-112, zveřejněné shrnutí, bod 22].

               27

               To znamená, že konstatování rozlišovací způsobilosti ochranné známky ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 není podmíněno konstatováním určité úrovně kreativity nebo jazykové či umělecké představivosti na straně majitele ochranné známky. Postačuje, že ochranná známka umožňuje relevantní veřejnosti identifikovat původ výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, a odlišit je od výrobků nebo služeb jiných podniků. [rozsudek Soudního dvora ze dne 16. září 2004, SAT.1 v. OHIM, C-329/02 P, Sb. rozh. s. I-8317, bod 41, a rozsudek Soudu ze dne , Borco-Marken-Import Matthiesen v. OHIM (α), T-23/07, Sb. rozh. s. II-861, bod 43].

               28

               V projednávané věci je nesporné, že dotčená ochranná známka nepředstavuje geometrický obrazec. Účastníci řízení se však rozcházejí v názorech týkajících se stupně jednoduchosti, a v důsledku toho v názorech týkajících se rozlišovací způsobilosti této ochranné známky, přičemž žalobkyně v podstatě tvrdí, že dotčená ochranná známka sestává z „dosti složité kombinace dvou čar […], která trochu připomíná písmeno ‚t‘“, a tudíž má rozlišovací způsobilost.

               29

               V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že na rozdíl od toho, co uvádí žalobkyně, odvolací senát neponechal bez povšimnutí čárku umístěnou na pravém okraji křivky ani skutečnost, že umožňuje, aby dotčená ochranná známka působila jiným dojmem než prosté křivky. Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že odvolací senát se nejprve implicitně ztotožnil s popisem dotčené ochranné známky provedeným průzkumovým referentem, připomenutým v bodě 23 výše, že jej posléze doplnil v souladu s tím, co bylo uvedeno v odůvodnění odvolání před odvolacím senátem, přičemž poukázal na existenci „dolů směřující čárky objevující se uprostřed křivky“, a že konečně konstatoval, že tato čárka nemění vnímání dotčené ochranné známky jakožto „velmi jednoduchého a běžného motivu s výlučně dekorativní funkcí, který neoznačuje obchodní původ výrobků“.

               30

               Zadruhé žalobkyně zajisté právem uvádí, že skutečnost, že ochranná známka plní dekorativní nebo ozdobnou funkci, je pro účely posouzení její rozlišovací způsobilosti bezvýznamná. Označení, které plní jiné funkce, než je funkce ochranné známky v klasickém smyslu, má nicméně rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 pouze tehdy, když může být vnímáno bez dalšího jako označení obchodního původu dotčených výrobků nebo služeb, aby relevantní veřejnost mohla bez možnosti záměny odlišit výrobky nebo služby majitele ochranné známky od výrobků nebo služeb, které mají jiný obchodní původ [rozsudky Soudu ze dne 5. prosince 2002, Sykes Enterprises v. OHIM (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T-130/01, Recueil, s. II-5179, bod 20, a ze dne , Citicorp v. OHIM (LIVE RICHLY), T-320/03, Sb. rozh. s. II-3411, bod 66]. Je tedy nezbytné, aby toto označení, i když je dekorativní, mělo alespoň minimální rozlišovací způsobilost.

               31

               Dotčená ochranná známka přitom nevykazuje žádný aspekt, který by byl snadno a okamžitě zapamatovatelný pro relevantní veřejnost, i když relativně pozornou, aby mohla být bezprostředně vnímána jako označení obchodního původu dotčených výrobků. Jak správně uvedl odvolací senát, bude vnímána výlučně jako dekorativní prvek, ať již se jedná o výrobky spadající do třídy 14, anebo o výrobky spadající do tříd 18 a 25. Dotčená ochranná známka proto neumožní individualizovat žádný z dotčených výrobků ve vztahu ke konkurenčním výrobkům.

               32

               Skutečnost, že je relevantní veřejnost zvyklá vnímat jednoduchá obrazová označení tvořená pásky nebo proužky jako ochranné známky, nebo že mnozí výrobci mají takovéto známky zapsány pro označení výrobků spadajících do třídy 25, neumožňuje toto konstatování zpochybnit.

               33

               Na rozdíl od toho, co uvádí žalobkyně, odvolací senát netvrdil, že relevantní veřejnost (zejména spotřebitelé výrobků spadajících do třídy 25) není zvyklá vnímat označení tvořená jen proužky jako rozlišovací označení. Netvrdil ani, že spotřebitelé těmto označením tvořeným proužky nevěnují pozornost za účelem odlišení výrobků. Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že se odvolací senát spokojil s tím, že uvedl, že jednak příklady, jež u něj byly uvedeny, nejsou přesvědčivé, protože se jedná o jiné a složitější ochranné známky, než je dotčená ochranná známka, a že jednak není vázán svou dřívější rozhodovací praxí.

               34

               Toto stanovisko odvolacího senátu je třeba potvrdit. Zaprvé jde v projednávané věci o určení, zda dotčená ochranná známka má sama o sobě schopnost být relevantní veřejností vnímána jako označení, které jí umožní identifikovat obchodní původ dotčených výrobků, bez možného nebezpečí, že dojde k jejich záměně s výrobky jiného původu. Pouhá skutečnost, že se mělo za to, že jiné ochranné známky, třebaže jsou rovněž jednoduché, tuto schopnost mají, a tudíž nepostrádají jakoukoli rozlišovací způsobilost, tak není rozhodná pro určení, zda dotčená ochranná známka má rovněž minimální rozlišovací způsobilost nezbytnou k tomu, aby mohla být chráněna ve Společenství.

               35

               Zadruhé, za předpokladu, že je argumentace žalobkyně v plném rozsahu přípustná, přičemž určité ochranné známky byly uplatněny poprvé před Soudem, je třeba připustit, že četné ochranné známky, na které žalobkyně odkazuje, jsou jednoduché. Všechny se však skládají nejen pouze z čar nebo čárek, jako dotčená ochranná známka, ale buďto z identifikovatelných tvarů, které vykazují určitou plochu (vyplněnou nebo vymezenou jejich obrysy), jako jsou proužky, rovnoběžníky, čárky, stylizovaná písmena, nebo z kombinací těchto tvarů. Odvolací senát tak správě uvedl, že ochranné známky, které byly u něj uplatněny, sestávají z kreseb, které vyvolávají celkový dojem plochy. V případě dotčené ochranné známky tomu tak není. Tvrzení žalobkyně, podle nějž ochranné známky, na něž odkazuje, vykazují tytéž vlastnosti, jako jsou vlastnosti dotčené ochranné známky, nebo podle nějž je naposled zmíněná ochranná známka stejně složitá, jako ochranné známky, které uplatňuje, tudíž přijmout nelze. Z toho plyne, že skutečnost, že spotřebitel určitých výrobků spadajících do třídy 25 je zvyklý vnímat takovéto tvary nebo kombinace tvarů jako označení obchodního původu těchto výrobků, není pro projednávanou věc rozhodná.

               36

               Zatřetí minimální rozlišovací způsobilost vyžadovaná pro účely zápisu nebo ochrany ve Společenství musí být posuzována v každém případě s ohledem na okolnosti dané věci. Rozhodnutí o zápisu nebo ochraně označení jako ochranné známky Společenství, která odvolací senáty přijímají na základě nařízení č. 40/94, jsou totiž přijímána v rámci přesně stanovené pravomoci. Legalita rozhodnutí odvolacích senátů tudíž musí být posuzována výlučně na základě tohoto nařízení tak, jak je vykládáno soudem Společenství, a nikoli na základě dřívější rozhodovací praxe odvolacích senátů (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. září 2005, BioID v. OHIM, C-37/03 P, Sb. rozh. s. I-7975, bod 47, a Alcon v. OHIM, bod 24 výše, bod 65). Skutečnost, že jednoduchá označení tvořená proužky nebo pásky byla OHIM zapsána jako ochranné známky Společenství, není tudíž relevantní pro účely posouzení, zda dotčená ochranná známka postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 či nikoli.

               37

               Z toho plyne, že odvolací senát měl právem za to, že dotčená ochranná známka představuje velmi jednoduchý a běžný motiv, který má výlučně dekorativní funkci, a není vnímána jako označení obchodního původu dotčených výrobků.

               38

               Argument vycházející ze skutečnosti, že dotčená ochranná známka je již užívána jako označení obchodního původu, nemůže tento závěr zpochybnit. Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 ukládá zkoumat rozlišovací způsobilost ochranné známky mimo jakékoliv skutečné užívání ve smyslu čl. 7 odst. 3 téhož nařízení (nyní čl. 7 odst. 3 nařízení č. 207/2009) [rozsudky Soudu ze dne 5. dubna 2001, Bank für Arbeit und Wirtschaft v. OHIM (EASYBANK), T-87/00, Recueil, s. II-1259, bod 40, a ze dne , Frischpack v. OHIM (Tvar krabičky na sýr), T-360/03, Sb. rozh. s. II-4097, bod 29]. Krom toho cílem žaloby podané k Soudu je přezkum legality rozhodnutí odvolacích senátů OHIM ve smyslu článku 63 nařízení č. 40/94, přičemž úkolem Soudu není znovu přezkoumávat skutkové okolnosti ve světle důkazů předložených poprvé před ním, a podle čl. 135 odst. 4 jednacího řádu spisy účastníků řízení nesmí změnit předmět řízení před odvolacím senátem [rozsudek Soudu ze dne , DaimlerChrysler v. OHIM (Maska chladiče), T-128/01, Recueil, s. II-701, bod 18, a rozsudek α, bod 27 výše, bod 9]. Ze spisu v řízení před OHIM přitom vyplývá, že fotografie předložené žalobkyní na podporu tohoto argumentu byly předloženy poprvé před Soudem a že žalobkyně před OHIM neuváděla, že dotčená ochranná známka získala rozlišovací způsobilost užíváním. Tento argument a důkazy předložené na jeho podporu proto musí být odmítnuty jako nepřípustné.

               39

               Konečně, co se týče argumentu, podle něhož je dotčená ochranná známka relevantní veřejností identifikována jako „polovina úst emotivní ikony“, přičemž samotná emotivní ikona je zapsána jako ochranná známka Společenství č. 517383, a že má tudíž rozlišovací způsobilost, a i za předpokladu, že by byl tento argument přípustný, vzhledem k tomu, že byl formulován poprvé před Soudem, jej přijmout nelze. Jak uvádí OHIM, uplatnění tohoto přístupu by znamenalo připustit, že jakákoli část zapsané ochranné známky, a tudíž jakákoli část ochranné známky s rozlišovací způsobilostí, by již na základě této pouhé skutečnosti měla taktéž rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. To nelze připustit. Posouzení rozlišovací způsobilost ochranné známky ve smyslu tohoto ustanovení se totiž zakládá na schopnosti této ochranné známky individualizovat výrobky nebo služby přihlašovatele na trhu ve vztahu k výrobkům nebo službám stejného druhu nabízeným soutěžiteli [rozsudek Soudu ze dne 27. února 2002, Rewe-Zentral v. OHIM (LITE), T-79/00, Recueil, s. II-705, bod 30]. Skutečnost, že dotčená ochranná známka sestává z části již zapsané ochranné známky, není v tomto ohledu relevantní.

               40

               V každém případě, pokud by při porovnání ochranných známek položených vedle sebe mohlo být konstatováno, že se dotčená ochranná známka podobá polovině úst nacházejících se na ochranné známce Společenství č. 517383, je nicméně třeba připomenout, že průměrný spotřebitel se musí spolehnout na nedokonalý obraz ochranné známky, který si uchoval v paměti [rozsudky Soudu ze dne 25. září 2002, Viking-Umwelttechnik v. OHIM (Zelená a šedá barva umístěné vedle sebe), T-316/00, Recueil, s. II-3715, bod 28, a ze dne , GretagMacbeth v. OHIM (Kombinace 24 barevných čtverců), T-400/07, Sb. rozh. s. II-257, zveřejněné shrnutí, bod 47]. Krom toho rozpoznání části ochranné známky Společenství č. 517383 v dotčené ochranné známce relevantní veřejností předpokládá, že relevantní veřejnost tuto ochrannou známku Společenství zná, což žalobkyně neprokázala. Nelze tedy mít za to, že relevantní veřejnost při vnímání dotčené ochranné známky ji bude identifikovat jako polovinu úst emotivní ikony nebo jako polovinu úsměvu objevujícího se na ochranné známce Společenství č. 517383. V tomto ohledu je třeba rovněž podobně jako OHIM konstatovat, že svislá čárka umístěná pod hlavní křivkou dotčené ochranné známky se neobjevuje u úst nacházejících se na ochranné známce Společenství č. 517383. Možná asociace dotčené ochranné známky s ochrannou známkou uplatňovanou žalobkyní není tudíž prokázána.

               41

               Ze všeho předcházejícího vyplývá, že odvolací senát nepochybil, když měl za to, že dotčená ochranná známka postrádá minimální rozlišovací způsobilost vyžadovanou k tomu, aby se na ni nevztahoval absolutní důvod pro zamítnutí stanovený v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, a že její ochrana ve Společenství musí být z tohoto důvodu odmítnuta. Jediný žalobní důvod, vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný, přičemž i žalobu je třeba zamítnout v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               42

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení, včetně nákladů souvisejících s její záměnou za F. Loufraniho jakožto žalobce.

               Z těchto důvodů
               SOUD (první senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           The Smiley Company SPRL se ukládá náhrada nákladů řízení, včetně nákladů souvisejících s její záměnou za Franklina Loufraniho.

                     Tiili
                     Dehousse
                     Wiszniewska-Białecka
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 29. září 2009.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. prosince 2002. # Universale-Bau AG, Bietergemeinschaft: 1) Hinteregger & Söhne Bauges.m.b.H. Salzburg, 2) ÖSTÜ-STETTIN Hoch- und Tiefbau GmbH proti Entsorgungsbetriebe Simmering GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Vergabekontrollsenat des Landes Wien - Rakousko. # Věc C-470/99.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 21. listopadu 2013.#Günter Heede v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství Matrix Energetics – Absolutní důvody pro zamítnutí – Popisný charakter – Relevantní veřejnost – Datum posouzení popisného charakteru – Článek 7 odst. 1 písmena b) a c) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T‑313/11.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 9. července 2002. # Daniel Callebaut proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Povýšení. # Věc T-233/01.