title: Věc T-685/20: Rozsudek Tribunálu ze dne 22. září 2021 – Asian Gear v. EUIPO – Multimox (Skútr) („(Průmyslový) vzor Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství představující skútr – Starší (průmyslový) vzor Společenství – Důvod neplatnosti – Zpřístupnění staršího (průmyslového) vzoru – Článek 7 nařízení (ES) č. 6/2002“)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/48

      Rozsudek Tribunálu ze dne 22. září 2021 – Asian Gear v. EUIPO – Multimox (Skútr)
      (Věc T-685/20) (1)

      („(Průmyslový) vzor Společenství - Řízení o prohlášení neplatnosti - Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství představující skútr - Starší (průmyslový) vzor Společenství - Důvod neplatnosti - Zpřístupnění staršího (průmyslového) vzoru - Článek 7 nařízení (ES) č. 6/2002“)
      (2021/C 471/67)
      Jednací jazyk: němčina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Asian Gear BV (Pijnacker, Nizozemsko) (zástupci: B. Gravendeel, advokát)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (zástupce: E. Markakis, zmocněnec)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem EUIPO, vystupující jako vedlejší účastnice před Tribunálem: Multimox Holding BV (Rijen, Nizozemsko) (zástupce: J. Schmidt, advokát)

         Předmět věci

      Žaloba podaná proti rozhodnutí třetího odvolacího senátu EUIPO ze dne 3. září 2020 (věc R 1042/2018-3) týkajícímu se řízení o prohlášení neplatnosti mezi společnostmi Asian Gear a Multimox Holding.

         Výrok

                  1)

                  Žaloba se zamítá.

                  2)

                  Společnosti Asian Gear BV se ukládá náhrada nákladů řízení, včetně nezbytných nákladů vynaložených společností Multimox Holding BV pro účely řízení před odvolacím senátem Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO).

         (1)  Úř. věst. C 35, 1.2.2021.


title: Věc T-686/20: Rozsudek Tribunálu ze dne 22. září 2021 – Asian Gear v. EUIPO – Multimox (Skútr) („(Průmyslový) vzor Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství představující skútr – Starší (průmyslový) vzor Společenství – Důvod neplatnosti – Zpřístupnění staršího (průmyslového) vzoru – Článek 7 nařízení (ES) č. 6/2002“)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/48

      Rozsudek Tribunálu ze dne 22. září 2021 – Asian Gear v. EUIPO – Multimox (Skútr)
      (Věc T-686/20) (1)

      („(Průmyslový) vzor Společenství - Řízení o prohlášení neplatnosti - Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství představující skútr - Starší (průmyslový) vzor Společenství - Důvod neplatnosti - Zpřístupnění staršího (průmyslového) vzoru - Článek 7 nařízení (ES) č. 6/2002“)
      (2021/C 471/68)
      Jednací jazyk: němčina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Asian Gear BV (Pijnacker, Nizozemsko) (zástupci: B. Gravendeel, advokát)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (zástupce: E. Markakis, zmocněnec)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem EUIPO, vystupující jako vedlejší účastnice před Tribunálem: Multimox Holding BV (Rijen, Nizozemsko) (zástupce: J. Schmidt, advokát)

         Předmět věci

      Žaloba podaná proti rozhodnutí třetího odvolacího senátu EUIPO ze dne 3. září 2020 (věc R 1043/2018-3) týkajícímu se řízení o prohlášení neplatnosti mezi společnostmi Asian Gear a Multimox Holding.

         Výrok

                  1)

                  Žaloba se zamítá.

                  2)

                  Společnosti Asian Gear BV se ukládá náhrada nákladů řízení, včetně nezbytných nákladů vynaložených společností Multimox Holding BV pro účely řízení před odvolacím senátem Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO).

         (1)  Úř. věst. C 35, 1.2.2021.


title: Věc T-32/21: Rozsudek Tribunálu ze dne 6. října 2021 – Daw v. EUIPO (Muresko) („Ochranná známka Evropské unie – Slovní ochranná známka Evropské unie Muresko – Starší národní slovní ochranné známky Muresko – Uplatnění seniority starších národních ochranných známek po zápisu ochranné známky Evropské unie – Články 39 a 40 nařízení (EU) 2017/1001 – Zápis starších národních ochranných známek, jehož doba platnosti uplynula ke dni uplatnění nároku“)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/49

      Rozsudek Tribunálu ze dne 6. října 2021 – Daw v. EUIPO (Muresko)
      (Věc T-32/21) (1)

      („Ochranná známka Evropské unie - Slovní ochranná známka Evropské unie Muresko - Starší národní slovní ochranné známky Muresko - Uplatnění seniority starších národních ochranných známek po zápisu ochranné známky Evropské unie - Články 39 a 40 nařízení (EU) 2017/1001 - Zápis starších národních ochranných známek, jehož doba platnosti uplynula ke dni uplatnění nároku“)
      (2021/C 471/69)
      Jednací jazyk: němčina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Daw SE (Ober-Ramstadt, Německo) (zástupce: A. Haberl, advokát)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (zástupce: E. Markakis, zmocněnec)

         Předmět věci

      Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu EUIPO ze dne 25. listopadu 2020 (věc R 1686/2020-4), týkajícímu se uplatnění seniority totožných starších národních ochranných známek pro slovní ochrannou známku Evropské unie Muresko č. 15465719.

         Výrok

                  1)

                  Žaloba se zamítá.

                  2)

                  Společnosti Daw SE se ukládá náhrada nákladů řízení.

         (1)  Úř. věst. C 88, 15.3.2021.


title: Věc T-139/19: Usnesení Tribunálu ze dne 24. září 2021 – Pilatus Bank v. ECB („Hospodářská a měnová politika – Obezřetnostní dohled nad úvěrovými institucemi – Odnětí licence – Úkoly svěřené ECB – Žaloba po právní stránce zjevně zcela neopodstatněná“)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/49

      Usnesení Tribunálu ze dne 24. září 2021 – Pilatus Bank v. ECB
      (Věc T-139/19) (1)

      („Hospodářská a měnová politika - Obezřetnostní dohled nad úvěrovými institucemi - Odnětí licence - Úkoly svěřené ECB - Žaloba po právní stránce zjevně zcela neopodstatněná“)
      (2021/C 471/70)
      Jednací jazyk: angličtina

         Účastnice řízení

         Žalobkyně: Pilatus Bank plc (Ta’Xbiex, Malta) (zástupce: O. Behrends, advokát)

         Žalovaná: Evropská centrální banka (zástupci: A. Karpf, E. Yoo a M. Puidokas, zmocněnci)

         Předmět věci

      Návrh podaný na základě článku 263 SFEU a znějící na zrušení rozhodnutí ECB ze dne 21. prosince 2018, kterým bylo žalobkyni sděleno, že již není příslušná k zajištění přímého obezřetnostního dohledu, a kterým byla přijata opatření týkající se žalobkyně.

         Výrok

                  1)

                  Žaloba se zamítá.

                  2)

                  Pilatus Bank plc ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou centrální bankou (ECB).

         (1)  Úř. věst. C 139, 15.4.2019.


title: Věc T-476/20: Usnesení Tribunálu ze dne 22. září 2021 – Alteryx v. EUIPO – Allocate Software (ALLOCATE) („Ochranná známka Evropské unie – Řízení o zrušení – Zpětvzetí návrhu na zrušení – Nevydání rozhodnutí ve věci samé“)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/50

      Usnesení Tribunálu ze dne 22. září 2021 – Alteryx v. EUIPO – Allocate Software (ALLOCATE)
      (Věc T-476/20) (1)

      („Ochranná známka Evropské unie - Řízení o zrušení - Zpětvzetí návrhu na zrušení - Nevydání rozhodnutí ve věci samé“)
      (2021/C 471/71)
      Jednací jazyk: angličtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Alteryx, Inc. (Irvine, Kalifornie, Spojené státy) (zástupci: A. Poulter a M. Holah, solicitors)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (zástupce: V. Ruzek, zmocněnec)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem, vystupující jako vedlejší účastnice před Tribunálem: Allocate Software Ltd (Londýn, Spojené království) (zástupci: M. Howe, QC, A. Chantrielle, barrister, E. Powell a B. Milloy, solicitors)

         Předmět věci

      Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu EUIPO ze dne 25. května 2020 (věc R 1709/2019-4) týkajícímu se řízení o zrušení mezi společnostmi Allocate Software a Alteryx.

         Výrok

                  1)

                  O žalobě již není namístě rozhodovat.

                  2)

                  Společnosti Alteryx, Inc. a Allocate Software Ltd ponesou vlastní náklady řízení a každá z nich nahradí polovinu nákladů řízení vynaložených Úřadem Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO).

         (1)  Úř. věst. C 313, 21.9.2020.


title: Věc T-611/20: Usnesení Tribunálu ze dne 28. září 2021 – Airoldi Metalli v. Komise („Žaloba na neplatnost – Dumping – Dovoz hliníkových výlisků pocházejících z Čínské lidové republiky – Evidence dovozů – Neexistence právního zájmu na podání žaloby – Nepřípustnost“)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/50

      Usnesení Tribunálu ze dne 28. září 2021 – Airoldi Metalli v. Komise
      (Věc T-611/20) (1)

      („Žaloba na neplatnost - Dumping - Dovoz hliníkových výlisků pocházejících z Čínské lidové republiky - Evidence dovozů - Neexistence právního zájmu na podání žaloby - Nepřípustnost“)
      (2021/C 471/72)
      Jednací jazyk: angličtina

         Účastnice řízení

         Žalobkyně: Airoldi Metalli SpA (Molteno, Itálie) (zástupci: M. Campa, D. Rovetta, G. Pandey, V. Villante a M. Pirovano, advokáti)

         Žalovaná: Evropská komise (zástupci: G. Luengo a P. Němečková, zmocněnci)

         Předmět věci

      Návrh podaný na základě článku 263 SFEU a znějící na zrušení prováděcího nařízení Komise (EU) 2020/1215 ze dne 21. srpna 2020, kterým se zavádí celní evidence dovozu hliníkových výlisků pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. 2020, L 275, s. 16) v rozsahu, v němž se týká žalobkyně.

         Výrok

                  1)

                  Žaloba se odmítá jako nepřípustná.

                  2)

                  Společnosti Airoldi Metalli SpA se ukládá náhrada nákladů řízení.

         (1)  Úř. věst. C 414, 30. 11. 2020.


title: Věc T-588/21: Žaloba podaná dne 15. září 2021 – Tinnus Enterprises v. EUIPO – Mystic Products a Koopman International (Zařízení pro rozvod tekutin)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/51

      Žaloba podaná dne 15. září 2021 – Tinnus Enterprises v. EUIPO – Mystic Products a Koopman International (Zařízení pro rozvod tekutin)
      (Věc T-588/21)
      (2021/C 471/73)
      Jednací jazyk: angličtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Tinnus Enterprises LLC (Plano, Texas, Spojené státy) (zástupce: T. Wuttke, advokát)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

         Další účastnice v řízení před odvolacím senátem: Mystic Products Import & Export, SL (Badalona, Španělsko), Koopman International BV (Amsterodam, Nizozemsko)

         Údaje týkající se řízení před EUIPO

         Majitelka sporného (průmyslového) vzoru: Žalobkyně

         Sporný (průmyslový) vzor: (Průmyslový) vzor Společenství č. 1 431 829-0005

         Napadené rozhodnutí: Rozhodnutí třetího odvolacího senátu EUIPO ze dne 12. července 2021 ve věci R 1008/2018-3

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  zrušil napadené rozhodnutí;

                  —

                  změnil napadené rozhodnutí tak, že:

                              —

                              odvolání podanému žalobkyní se vyhovuje;

                              —

                              návrhy osob navrhujících neplatnost na prohlášení neplatnosti sporného (průmyslového) vzoru se v plném rozsahu zamítají;

                              —

                              osobám navrhujícím neplatnost se ukládá náhrada nákladů vynaložených žalobkyní v řízení před odvolacím senátem a před zrušovacím oddělením;

                  —

                  uložil osobám navrhujícím neplatnost náhradu nákladů řízení vynaložených žalobkyní.

         Dovolávané žalobní důvody

                  —

                  Porušení zásad stanovených v rozsudku ze dne 24. března 2021, Lego v. EUIPO – Delta Sport Handelskontor (Díl z dětské stavebnice) (T-515/19, nezveřejněný, EU:T:2021:155);

                  —

                  Porušení zásad stanovených v rozsudku ze dne 8. března 2018, DOCERAM (C-395/16, EU:C:2018:172);

                  —

                  Porušení čl. 8 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 6/2002;

                  —

                  Nesprávný výklad patentové přihlášky EP 3 005 948 A2 a hromadné přihlášky (průmyslových) vzorů žalobkyně č. 1 431 829-0001-0010.


title: Věc T-605/21: Žaloba podaná dne 20. září 2021 – TestBioTech v. Komise

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/52

      Žaloba podaná dne 20. září 2021 – TestBioTech v. Komise
      (Věc T-605/21)
      (2021/C 471/74)
      Jednací jazyk: angličtina

         Účastnice řízení

         Žalobkyně: TestBioTech eV (Mnichov, Německo) (zástupkyně: K. Smith, advokátka)

         Žalovaná: Evropská komise

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  zrušil rozhodnutí žalované ze dne 8. července 2021, kterým se odmítá zrušit nebo pozměnit prováděcí rozhodnutí žalované (EU) 2021/61 (1), jímž bylo společnosti Monsanto Europe SA podle nařízení o geneticky modifikovaných potravinách a krmivech (2) povoleno uvádět na trh v EU geneticky modifikovanou kukuřici MON 87427 x MON 87460 x MON 89034 x MIR162 x NK603 a její subkombinace;

                  —

                  uložil jakékoliv jiné opatření, které bude považovat za potřebné, a

                  —

                  uložil žalované náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu žaloby předkládá žalobkyně tři žalobní důvody.

                  1.

                  První žalobní důvod vychází z toho, že se žalovaná dopustila zjevně nesprávného posouzení, když vůbec nebo náležitým způsobem nezohlednila potenciální dopad kumulace genů na genovou expresi ve spojení s podmínkami sucha nebo nevyžadovala, aby bylo provedeno náležité posouzení v podmínkách sucha.

                  2.

                  Druhý žalobní důvod vychází z toho, že se žalovaná dopustila zjevně nesprávného posouzení, když vůbec nebo náležitým způsobem nezohlednila potenciální dopad kumulace genů na genovou expresi ve spojení s používáním herbicidů nebo nevyžadovala, aby bylo provedeno náležité posouzení v podmínkách opakovaného používání herbicidů nebo používání velkého množství herbicidů.

                  3.

                  Třetí žalobní důvod vychází z toho, že se žalovaná dopustila zjevně nesprávného posouzení, když vůbec nebo náležitým způsobem nezohlednila potenciální dopad kumulace genů na složení rostlin a agronomické vlastnosti ve spojení s podmínkami sucha a používáním herbicidů.

         (1)  Úř. věst. 2021, L 26, s. 12.

         (2)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 ze dne 22. září 2003 o geneticky modifikovaných potravinách a krmivech (Úř. věst. 2003, L 268, s. 1; Zvl. vyd. 13/32, s. 432).


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. ledna 1998. # Quelle Schickedanz AG und Co. proti Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hessisches Finanzgericht, Kassel - Německo. # Společný celní sazebník. # Věc C-80/96.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 4. června 2009. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2006/100/ES - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-427/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátý senát) ze dne 4. června 2009 – Komise v. Řecko
      (Věc C‑427/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2006/100/ES – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      1.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 9)
      2.                     Volný pohyb osob – Úprava sekundárního práva z důvodu přistoupení Bulharska a Rumunska – Neprovedení ve stanovených lhůtách
            – Nepřípustnost (Článek 226 ES; směrnice Rady 2006/100, článek 2) (viz body 10–11 a výrok)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí předpisů nezbytných k dosažení souladu se směrnicí Rady 2006/100/ES ze dne 20. listopadu
                  2006, kterou se z důvodu přistoupení Bulharska a Rumunska upravují některé směrnice v oblasti volného pohybu osob (Úř. věst.
                  L 363, s. 141), ve stanovené lhůtě

            Výrok

                  1)

                  	Řecká republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí Rady
                     2006/100/ES ze dne 20. listopadu 2006, kterou se z důvodu přistoupení Bulharska a Rumunska upravují některé směrnice v oblasti
                     volného pohybu osob, nesplnila povinnosti, které pro ní vyplývají z článku 2 této směrnice.

                  2)

                  	Řecké republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 31. ledna 2013. # K2 Sports Europe GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství SPORT - Starší národní a mezinárodní slovní ochranná známka K2 SPORTS - Relativní důvod pro zamítnutí - Neexistence podobnosti označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-54/12.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. května 2000. # Belgické království proti Španělskému království. # Věc C-388/95.


title: ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (třetí senát) 20. června 2012.#Alma Yael Cristina v. Evropská komise.#Veřejná služba – Otevřené výběrové řízení – Rozhodnutí výběrové komise o nepřipuštění k hodnotícím zkouškám – Opravné prostředky – Žaloba podaná dříve, než bylo rozhodnuto o administrativní stížnosti – Přípustnost – Specifické podmínky účasti ve výběrovém řízení – Požadovaná odborná praxe.#Věc F‑66/11.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (třetího senátu)
      20. června 2012(*)

      „Veřejná služba – Otevřené výběrové řízení – Rozhodnutí výběrové komise o nepřijetí k účasti na hodnotících zkouškách – Opravné prostředky – Žaloba podaná dříve, než bylo rozhodnuto o správní stížnosti – Přípustnost – Specifické podmínky účasti ve výběrovém řízení – Požadovaná odborná praxe“
      Ve věci F‑66/11,
      jejímž předmětem je žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na smlouvu o ESAE na základě jejího článku
         106a,

      Alma Yael Cristina, s bydlištěm v Bruselu (Belgie), zastoupená S. Rodrigues, A. Blot a C. Bernard-Glanzem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Evropské komisi, původně zastoupené B. Eggers a P. Pechem, poté B. Eggers, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (třetí senát),
      ve složení S. Van Raepenbusch, předseda, R. Barents a K. Bradley (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: X. Lopez Bancalari, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. února 2012,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Návrhem došlým kanceláři Soudu pro veřejnou službu dne 12. července 2011 podala A. Y. Cristina tuto žalobu znějící zaprvé
         na zrušení rozhodnutí výběrové komise ve výběrovém řízení EPSO/AST/111/10, jímž nebyla přijata k účasti na hodnotících zkouškách
         v rámci uvedeného výběrového řízení, a zadruhé na náhradu škody, která jí v důsledku tohoto rozhodnutí vznikla, ze strany
         Evropské komise.

       Právní rámec
      2        Článek 90 odst. 2 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) stanoví:

      „Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, se může obrátit na orgán oprávněný ke jmenování se stížností na opatření,
         které se jí nepříznivě dotýká, pokud uvedený orgán rozhodl nebo pokud nepřijal opatření stanovené služebním řádem. Tato stížnost
         musí být podána do tří měsíců. […]“

      3        Článek 91 odst. 2 služebního řádu zní takto:

      „Žaloba k Soudnímu dvoru Evropské unie je přípustná pouze, pokud:
      –        k orgánu oprávněnému ke jmenování byla předtím podána stížnost ve smyslu čl. 90 odst. 2 a ve stanovené lhůtě
      –        stížnost byla zamítnuta výslovným rozhodnutím nebo rozhodnutím učiněným mlčky.“
      4        Článek 2 přílohy III služebního řádu týkající se výběrových řízení uvedených v článku 29 služebního řádu stanoví:

      „Kandidáti vyplní formulář předepsaný orgánem oprávněným ke jmenování.
      Mohou být vyzváni k dodání dalších podkladů nebo informací.“
      5        Dne 17. listopadu 2010 zveřejnil Evropský úřad pro výběr personálu (EPSO) v Úředním věstníku Evropské unie oznámení o otevřeném výběrovém řízení EPSO/AST/111/10 za účelem sestavení rezervního seznamu asistentů platové třídy AST 1
         pro sekretářské práce (Úř. věst. C 312 A, s. 1, dále jen „oznámení o výběrovém řízení“).

      6        Hlava II oznámení o výběrovém řízení nazvaná „Náplň práce“ zněla takto:

      „Součástí náplně práce je výkon následujících úkolů:
      –        organizace a koordinace schůzek včetně vytváření spisů a pracovních dokumentů,
      –        příjem, třídění a vyřizování telefonických hovorů, vyřizování korespondence a poskytování obecných informací volajícím,
      –        správa [e-mailových] schránek a funkčních poštovních schránek,
      –        správa rozvrhů, dohled nad časovým harmonogramem a dodržováním lhůt,
      –        obecná administrativní podpora zejména při organizaci dokumentů (příjem, třídění, sledování a zařazení dokumentů a pošty),
      –        příprava a organizace úkolů; vedení absence,
      –        příprava a kontrola dokumentů (rozvržení stránky, formátování, tabulky),
      –        příprava (na úrovni sekretariátu) návrhů oznámení, korespondence, zápisů,
      –        další administrativní práce sekretariátu související se správou spisů a vyhledáváním informací vyžadující mj. využití informačních
         technologií,

      –        v překladatelských odděleních: příjem, správa a vyřizování žádostí o překlad a zejména příprava, vyřizování a dokončování
         dokumentů primárně za pomoci překladového programu, vyplňování a aktualizace překladových databází, jakož i stenografické
         práce, rozvržení stránky a formátování.

      […]“
      7        Ve specifických podmínkách účasti ve výběrovém řízení uvedených v bodě 2 hlavy III oznámení o výběrovém řízení bylo stran
         vzdělání stanoveno, že kandidáti musí mít buď vyšší než středoškolské vzdělání související přímo s náplní práce doložené diplomem
         o ukončení studia [bod III.2.1 písm. a)], nebo středoškolské vzdělání doložené diplomem o ukončení studia, který umožňuje
         přístup k vysokoškolskému vzdělání,, a následující minimálně tříletá odborná praxe související s náplní práce [bod III.2.1
         písm. b)].

      8        V hlavě IV bodě 1 oznámení o výběrovém řízení bylo uvedeno, že ke vstupním testům budou pozváni pouze kandidáti, kteří při
         podání elektronické přihlášky prohlásili, že splňují obecné a specifické podmínky podle hlavy III oznámení o výběrovém řízení.

      9        V hlavě V bodě 1 oznámení o výběrovém řízení bylo uvedeno, že k účasti na hodnotících zkouškách budou přijati kandidáti, kteří
         získali nejvyšší počet bodů a dosáhli požadovaného minima ve vstupních testech a kteří s ohledem na prohlášení učiněné při
         podání elektronické přihlášky splňují obecné a specifické podmínky pro přijetí uvedené v hlavě III oznámení o výběrovém řízení.

      10      V tomtéž ustanovení bylo upřesněno, že účast na hodnotících zkouškách bude potvrzena po ověření dokladů přiložených ke spisu
         každého kandidáta.

      11      V hlavě VII bodu 2 oznámení o výběrovém řízení bylo upřesněno, že kandidáti přijatí k hodnotícím zkouškám budou vyzváni k předložení
         úplného spisu (podepsaná elektronická přihláška a doklady).

      12      V oznámení o výběrovém řízení bylo rovněž tučně a v rámečku uvedeno následující upozornění:

      „Před podáním přihlášky věnujte pozornost pokynům [pro otevřená výběrová řízení] zveřejněným v Úředním věstníku […] C 184
         A ze dne 8. července 2010, jakož i na internetových stránkách EPSO.

      Tyto pokyny, které jsou nedílnou součástí oznámení o výběrovém řízení, vám pomohou pochopit pravidla, jimiž se řídí postupy
         a způsoby přihlašování.“

      13      Pokyny pro otevřená výběrová řízení ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu (Úř. věst. 2010, C 184 A,
         s. 1, dále jen „pokyny pro kandidáty“) v bodě 6.3 nazvaném „Odvolání“ uvádí:

      „Pokud se v jakémkoli stadiu výběrového řízení domníváte, že úřad EPSO nebo výběrová komise nepostupovaly vhodným způsobem
         nebo že porušily:

      –        pravidla výběrového řízení nebo
      –        podmínky uveřejněné v oznámení o výběrovém řízení,
      a tato skutečnost Vás poškodila, můžete se odvolat prostřednictvím těchto prostředků:
      –        podat správní stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu […], kterou zašlete
      buď poštou na adresu:
      Evropského úřadu pro výběr personálu (EPSO)
      […]
      nebo prostřednictvím internetové stránky úřadu EPSO s kontaktními údaji.
      Do předmětu dopisu prosím uveďte:
      –        číslo výběrového řízení,
      –        své číslo kandidáta,
      –        poznámku ‚réclamation article 90, §2‘, ,complaint článku 90 §2‘, ,Beschwerde Artikel 90, Absatz 2‘ (dle Vašeho výběru),
      –        fázi […] výběrového řízení, jíž se stížnost týká.
      Upozorňujeme Vás na skutečnost, že výběrová komise má ve výběrovém řízení velký prostor pro volné uvážení.
      Je proto zbytečné podávat správní stížnost proti rozhodnutí výběrové komise, která rozhoduje zcela nezávisle a jejíž rozhodnutí
         ředitel úřadu EPSO nemůže měnit. Rozsáhlá možnost volného uvážení, kterou má výběrová komise k dispozici, je podřízena kontrole
         pouze v případě zřejmého porušení pravidel, kterými se práce těchto výběrových komisí řídí. V takovém případě může být rozhodnutí
         výběrové komise napadeno přímo u některého soudu Evropské unie, aniž by bylo zapotřebí předkládat správní stížnost podle čl. 90
         odst. 2 služebního řádu […].

      –        podat žalobu na základě článku 270 [SFEU] a článku 91 služebního řádu […] u:
      Soudu pro veřejnou službu Evropské unie
      […]
      Vezměte laskavě na vědomí, že Soud pro veřejnou službu shledá žalobu, která byla podána z důvodu nesprávného posouzení obecných
         podmínek pro přijetí a netýká se činnosti výběrové komise, nepřípustnou, pokud nebyla předem podána správní stížnost podle
         čl. 90 odst. 2 služebního řádu […], způsobem zde uvedeným.

      Podmínky pro podání Vašeho odvolání naleznete na internetových stránkách Soudu pro veřejnou službu […].
      Běh lhůt stanovených v případě těchto dvou řízení [ve služebním řádu] začíná dnem oznámení opatření, jež se dotyčné osoby
         nepříznivě dotýká.“

       Skutkový základ sporu
      14      Žalobkyně se dne 18. listopadu 2010 přihlásila do výběrového řízení EPSO/AST/111/10 (dále jen „výběrové řízení“) vyplněním
         příslušného elektronického formuláře.

      15      Dne 17. března 2011 informoval EPSO žalobkyni, že uspěla ve vstupních testech.

      16      Dopisem ze dne 7. dubna 2011 však EPSO žalobkyni vyrozuměl o tom, že výběrová komise se po přezkoumání přihlašovacího formuláře
         rozhodla neumožnit jí účast na hodnotících zkouškách, jelikož podle ní nesplnila specifické podmínky účasti ve výběrovém řízení.

      17      Žalobkyně vznesla proti vyřazení z výběrového řízení námitky prostřednictvím dvou e-mailů ze dne 7. a 8. dubna 2011.

      18      EPSO žalobkyni odpověděl dopisem ze dne 6. června 2011, v němž uvedl, že výběrová komise přezkoumala její spis, avšak setrvává
         na svém rozhodnutí neumožnit jí účast na hodnotících zkouškách. Podle výběrové komise totiž žalobkyně nemá vzdělání odpovídající
         oboru výběrového řízení, a musí tedy mít minimálně tři roky odborné praxe přímo související s náplní práce na obsazované pozici.
         Jelikož žalobkyně v přihlášce neuvedla žádné informace o odborné praxi na pozici sekretářky, výběrová komise nemohla mít za
         to, že splňuje podmínku odborné praxe.

      19      E-mailem ze dne 9. června 2011 žalobkyně EPSO odpověděla, že v dopise EPSO ze dne 6. června 2011 nenalezla žádnou užitečnou
         odpověď, a požadovala, aby jí bylo umožněno účastnit se dalších zkoušek v rámci výběrového řízení, jelikož měla za to, že
         splňuje všechna požadovaná kritéria.

      20      Dne 11. července 2011 žalobkyně podala „z opatrnosti“ stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu proti rozhodnutí
         výběrové komise o nepřijetí k hodnotícím zkouškám a nato se 12. července 2011 obrátila na Soud pro veřejnou službu.

      21      Žalobkyně na jednání informovala Soud pro veřejnou službu, že orgán oprávněný ke jmenování (dále jen „OOJ“) zamítl stížnost
         dne 11. října 2011 a že proti tomuto rozhodnutí nepodala opravný prostředek.

       Návrhová žádání účastnic a řízení
      22      Žalobkyně navrhuje, aby Soud pro veřejnou službu:

      1) na prvním místě:
      –        zrušil rozhodnutí ze dne 7. dubna 2011, kterým bylo žalobkyni odepřeno právo účastnit se hodnotících zkoušek v rámci výběrového
         řízení EPSO/AST/111/10 – sekretářky v platové třídě AST 1;

      –        v důsledku toho rozhodnout, že je žalobkyně zařazena zpět do přijímacího řízení realizovaného prostřednictvím výběrového řízení
         a v případě potřeby uspořádáním nových hodnotících zkoušek;

      2) podpůrně, pokud nebude vyhověno hlavnímu návrhu, uložit žalované zaplacení částky stanovené předběžně a ex aequo et bono na 20 000 eur jako náhradu majetkové újmy, zvýšené o úroky z prodlení v zákonné výši od data vydání rozsudku;

      3) v každém případě uložit žalované zaplacení částky stanovené předběžně a ex aequo et bono na 20 000 eur jako náhradu nemajetkové újmy, zvýšené o úroky z prodlení v zákonné výši od data vydání rozsudku;

      4) uložit žalované náhradu veškerých nákladů.
      23      Komise navrhuje, aby Soud pro veřejnou službu:

      –        žalobu zamítl;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů.
      24      Dopisem kanceláře ze dne 21. října 2011 a 30. ledna 2012 vyzval Soud pro veřejnou službu účastnice, aby odpověděly na organizační
         procesní opatření. Účastnice odpověděly ve lhůtách na otázky Soudu pro veřejnou službu.

      25      Předseda třetího senátu Soudu pro veřejnou službu rozhodl usnesením ze dne 26. ledna 2012 o spojení této věci pro účely ústního
         řízení s věcí zapsanou pod číslem F‑83/11, Cristina v. Komise.

       K předmětu sporu a přípustnosti druhého bodu návrhových žádání
      26      Zaprvé, ačkoli žalobkyně navrhuje, aby bylo zrušeno původní rozhodnutí výběrové komise doručené dopisem EPSO ze dne 7. dubna
         2011, je třeba konstatovat, že vzhledem k ustálené judikatuře způsobuje žalobkyni újmu pouze rozhodnutí výběrové komise nepřijmout
         ji k hodnotícím zkouškám přijaté po opětném prošetření, které EPSO zaslal dopisem ze dne 6. června 2011 (viz zejména rozsudek
         Soudu pro veřejnou službu ze dne 4. února 2010, Wiame v. Komise, F‑15/08, bod 20), a proto je nutné chápat návrhová žádání
         žalobkyně znějící na zrušení jako návrhová žádání na zrušení tohoto posledně uvedeného rozhodnutí (dále jen „napadené rozhodnutí“).

      27      Soud pro veřejnou službu zadruhé konstatuje, že podstatou druhého bodu návrhových žádání je návrh, aby správa začlenila žalobkyni
         zpět do přijímacího procesu probíhajícího na základě výběrového řízení.

      28      Podle ustálené judikatury však unijnímu soudu nepřísluší, aby v rámci přezkumu legality, který vykonává, vydával soudní příkazy
         orgánům nebo tyto orgány nahrazoval (rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 5. dubna 2005, Christensen v. Komise, T‑336/02,
         bod 17; rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 23. listopadu 2010, Bartha v. Komise, F‑50/08, bod 50).

      29      Tento bod návrhových žádání tudíž musí být zamítnut jako nepřípustný.

       K přípustnosti žaloby
       Argumenty účastnic řízení
      30      Komise v žalobní odpovědi výslovně uznává, že „kandidáti ve výběrových řízeních jsou oprávněni předložit věc [unijnímu soudci]
         bez předchozí stížnosti, napadají-li rozhodnutí [výběrové] komise“. Zastává však názor, že tato žaloba je zjevně nepřípustná,
         jelikož jejímu podání nepředcházela stížnost zamítnutá výslovným rozhodnutím nebo rozhodnutím učiněným mlčky podle čl. 91
         odst. 2 služebního řádu.

      31      Komise podotýká, že kandidát sice může předložit rozhodnutí výběrové komise přímo soudu, avšak podle judikatury platí, že
         lhůta pro podání žaloby v případě, že byla podána stížnost, počíná v souladu s článkem 91 služebního řádu běžet dnem doručení
         rozhodnutí reagujícího na stížnost a následně podávaná žaloba je přípustná pouze tehdy, splní-li dotčená osoba všechny procesní
         podmínky související s předchozí stížností.

      32      Podle Komise k těmto procesním podmínkám patří povinnost, aby dotčená osoba před podáním žaloby k soudu vyčkala do ukončení
         řízení předcházejícího soudnímu řízení.

      33      Poněvadž žalobkyně podala stížnost proti rozhodnutí výběrové komise nepřijmout ji k hodnotícím zkouškám v rámci výběrového
         řízení, měla tedy podle Komise před podáním projednávané žaloby vyčkat na odpověď OOJ.

      34      Komise konečně tvrdí, že zásada právní jistoty a řádné správy neumožňuje, aby byla žaloba podaná k Soudu pro veřejnou službu
         proti rozhodnutí výběrové komise prohlášena za přípustnou a aby současně pokračovalo řízení, jehož účelem je mimo jiné dosáhnout
         dohody, předcházející soudnímu řízení.

      35      Žalobkyně na jednání v odpověď na námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí připomněla, že Soud prvního stupně Evropských společenství
         v rozsudku ze dne 20. června 1990, Burban v. Parlament (T‑133/89), rozhodl o nepřípustnosti žaloby podané za podmínek, které
         byly v podstatě totožné jako podmínky v projednávané věci.

       Závěry Soudu pro veřejnou službu
      36      Podle čl. 91 odst. 2 služebního řádu je žaloba k Soudnímu dvoru Evropské unie přípustná pouze za podmínky, že OOJ byla předtím
         předložena stížnost, která byla zamítnuta rozhodnutím učiněným výslovně či mlčky.

      37      Jak však vyplývá z ustálené judikatury, řízení o správní stížnosti postrádá smysl, pokud výtky směřují proti rozhodnutím výběrové
         komise, jelikož OOJ nemá prostředky k jejich nápravě (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 16. března 1978, Ritter von Wüllerstorff
         und Urbair v. Komise, 7/77, bod 7, a ze dne 14. července 1983, Detti v. Soudní dvůr, 144/82, bod 16; rozsudek Soudu prvního
         stupně ze dne 23. ledna 2002, Gonçalves v. Parlament, T‑386/00, bod 34). Za těchto podmínek spočívá opravný prostředek proti
         rozhodnutí výběrové komise v tom, že lze věc předložit unijnímu soudu bez předchozí stížnosti (dále jen „předložení věci přímo
         soudu“, viz výše uvedený rozsudek Bartha v. Komise, bod 25).

      38      Z toho plyne, že v případě, že neúspěšný kandidát zpochybňuje rozhodnutí výběrové komise, není nutné, aby předtím podal stížnost
         proti rozhodnutí, které napadá, a tím méně, aby takovou stížnost podal „z opatrnosti“, jak to učinila žalobkyně v projednávané
         věci.

      39      Ze služebního řádu ani z judikatury však nevyplývá, že kandidát ve výběrovém řízení, který navzdory tomu podal k OOJ stížnost
         proti rozhodnutí výběrové komise v uvedeném výběrovém řízení, nemůže předložit věc přímo soudu bez vyčkání rozhodnutí OOJ
         o jeho stížnosti.

      40      Unijní soud již naopak výslovně připustil, že v případě, že se kandidát ve výběrovém řízení obrátí formou správní stížnosti
         na OOJ, nemůže takový krok bez ohledu na jeho právní význam vést k tomu, že kandidát pozbyde právo předložit věc přímo soudu
         (rozsudek Soudního dvora ze dne 30. listopadu 1978, Salerno a další v. Komise, 4/78, 19/78 a 28/78, bod 10; výše uvedený rozsudek
         Burban v. Parlament, bod 17).

      41      Rozhodne-li se tedy kandidát ve výběrovém řízení předložit věc přímo Soudu pro veřejnou službu, musí tento orgán určit, zda
         byla žaloba podána ve lhůtě tří měsíců a deseti dnů od doručení žalobci rozhodnutí způsobujícího mu újmu (výše uvedený rozsudek
         Burban v. Parlament, bod 18).

      42      Přípustnost takové žaloby však není podmíněna využitím řízení předcházejícího soudnímu řízení podle článku 91 služebního řádu,
         jelikož taková podmínka platí pouze v případě žalob, u nichž se podání správní stížnosti vyžaduje. Řešení Komise by vedlo
         k tomu, že možnost předložit věc přímo soudu by závisela na splnění dodatečné podmínky pro přípustnost, která se ve skutečnosti
         uplatní pouze v případech, kdy lze věc soudu předložit až po podání stížnosti.

      43      Tento závěr není v rozporu s bodem 6.3 pokynů pro kandidáty, podle nichž mohou kandidáti napadnout rozhodnutí výběrové komise
         v řízení v rámci správy a soudním řízení, přičemž v něm není upřesněno, že se podání stížnosti vylučuje s předložením věci
         přímo soudu.

      44      Soud pro veřejnou službu dále konstatuje, že tento závěr nevyvrací ani judikatura uvedená Komisí v písemných vyjádřeních,
         která je rozebrána níže, ani argumenty uvedené na jednání.

      45      Je sice pravda, jak uvádí Komise, že podle hojné judikatury ve sporech týkajících se rozhodnutí výběrové komise platí, že
         v případě, kdy se žalobce rozhodne obrátit se na správu nejprve prostřednictvím stížnosti, závisí přípustnost následně podané
         žaloby na splnění všech procesních podmínek týkajících se předcházející stížnosti (rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne
         13. prosince 2007, Van Neyghem v. Komise, F‑73/06, bod 37), a pokud byla stížnost podaná proti rozhodnutí výběrové komise,
         lhůta pro podání žaloby počíná v souladu s článkem 91 služebního řádu běžet dnem doručení rozhodnutí reagujícího na stížnost
         (výše uvedený rozsudek Detti v. Soudní dvůr, bod 17; rozsudky Soudu prvního stupně ze dne 27. června 1991, Valverde Mordt
         v. Soudní dvůr, T‑156/89, bod 90; ze dne 16. září 1998, Jouhki v. Komise, T‑215/97, bod 22; ze dne 31. května 2005, Gibault
         v. Komise, T‑294/03, bod 22; usnesení Soudu prvního stupně ze dne 25. listopadu 2005, Pérez-Díaz v. Komise, T‑41/04, bod 32
         a rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 8. června 2006, Pérez-Díaz v. Komise, T‑156/03, bod 26; rozsudky Soudu pro veřejnou
         službu ze dne 12. března 2009, Hambura v. Parlament, F‑4/08, bod 24, a výše uvedený rozsudek Bartha v. Komise, bod 26).

      46      Je však nutno konstatovat, že všechny tyto rozsudky se až na jednu výjimku týkaly přípustnosti žalob podaných po zamítnutí
         stížnosti a po uplynutí lhůty k předložení věci přímo soudu. Jde tedy o judikaturu, která se týká přípustnosti žalob podaných
         v návaznosti na řízení upravené v článku 91 odst. 2 služebního řádu.

      47      Pokud jde o výše uvedený rozsudek Pérez-Díaz v. Komise, Soud prvního stupně konstatoval, že stížnost a žaloba měly odlišný
         předmět. Stížnost totiž směrovala proti rozhodnutí Komise uspořádat novou ústní zkoušku poté, co Soud prvního stupně rozsudkem
         ze dne 24. září 2002, Pérez-Díaz v. Komise (T‑102/01) zrušil rozhodnutí výběrové komise, kterým vyloučila žalobkyni ze seznamu
         kandidátů vhodných k přijetí, zatímco soudní žaloba napadala nové rozhodnutí výběrové komise nezařadit žalobkyni na seznam
         kandidátů vhodných k přijetí po skončení nové ústní zkoušky. Z toho plyne, že v této věci nebylo důvodné, aby Soud prvního
         stupně rozhodl, že žaloba na neplatnost podaná před tím, než bylo zamítnutím stížnosti ukončeno řízení v rámci správy týkající
         se napadeného aktu – v projednávaném případě rozhodnutí Komise uspořádat novou ústní zkoušku – byla podána předčasně, přičemž
         Soud prvního stupně pouze konstatoval, že nelze mít za to, že soudní žaloba předcházela správní stížnosti [výše uvedený rozsudek
         Pérez-Díaz v. Komise (T‑156/03), body 27 a 34].

      48      Judikatura uvedená v bodech 45 a 47 tohoto rozsudku týkající se skutkových a právních situací, které se značně liší od situace
         v projednávané věci, tudíž není v projednávaném případě relevantní.

      49      Komise dále tvrdí, že projednávaná žaloba musí být zamítnuta jako nepřípustná z důvodů týkajících se právní jistoty a řádného
         výkonu spravedlnosti.

      50      Povinnost dodržovat zásadu právní jistoty však není v první řadě důvodem k tomu, aby se v případech, kdy je věc podána přímo
         k soudu, uplatnila podmínka přípustnosti, která jim není vlastní, poněvadž by tak bylo omezeno právo vyřazených kandidátů
         předložit rozhodnutí výběrové komise přímo soudu. Dále je nutno konstatovat, že v případě, že by kandidát ve výběrovém řízení
         předložil věc přímo soudu před podáním stížnosti a této by bylo vyhověno před tím, než Soud pro veřejnou službu o žalobě rozhodne,
         by žalobcův zájem na podání žaloby odpadl a žaloba by se tak stala bezpředmětnou. Pokud by však nebylo rozhodnutím stížnosti
         vyhověno, žalobce má v každém případě právo dosáhnout rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu za účelem vyřešení sporu mezi ním
         a správou.

      51      Pokud jde o zásadu řádného výkonu spravedlnosti, Soud pro veřejnou službu zastává názor, že nejlepší způsob, jak tuto zásadu
         dodržet, je zabývat se předloženou žalobou a nebrat v potaz stížnost, která mu nebyla předložena.

      52      Argumenty Komise přednesené na jednání na podporu námitky nepřípustnosti založené na předčasném podání projednávané žaloby
         rovněž nemohou být přijaty.

      53      Komise totiž v první řadě tvrdila, že řešení ve výše uvedeném rozsudku Burban v. Parlament je vzhledem k pozdější judikatuře
         obsoletní. Soud pro veřejnou službu však již v bodech 45 až 48 tohoto rozsudku vysvětlil, že judikatura uváděná Komisí není
         v projednávaném případě relevantní, jelikož se týká žalob podávaných v návaznosti na stížnost, zatímco výše uvedené rozsudky
         Salerno a další v. Komise a Burban v. Parlament byly naopak vyneseny v případech, které jsou z hlediska skutkového stavu v podstatě
         totožné s projednávanou věcí.

      54      Komise zadruhé uvedla, že ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Burban v. Parlament, se žalobce „s konečnou platností“
         rozhodl předložit věc přímo soudu (výše uvedený rozsudek Burban v. Parlament, bod 18), zatímco žalobkyně v projednávané věci
         měla v úmyslu využít oba opravné prostředky současně. Tento argument pomíjí skutečnost, že žalobkyně se v projednávaném případě
         stejně jako žalobci ve věcech, v nichž byly vydány výše uvedené rozsudky Salerno a další v. Komise a Burban v. Parlament,
         rozhodla předložit věc přímo soudu, což zajisté učinila, aniž vyčkala rozhodnutí správy o stížnosti, avšak učinila tak v rámci
         lhůty pro podání žaloby v délce tří měsíců a deseti dnů od doručení rozhodnutí výběrové komise.

      55      Za účelem odlišení projednávané věci od věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Burban v. Parlament, Komise zatřetí zdůraznila,
         že žalobkyně byla v projednávaném případě při podání stížnosti zastoupena advokáty. Takový argument je však irelevantní, jelikož
         skutečnost, že žalobkyně byla zastoupena advokáty pro účely podání stížnosti, nemá vliv na její právo předložit věc přímo
         Soudu pro veřejnou službu.

      56      Komise začtvrté tvrdila, že přijímací a výběrové řízení nabylo na složitosti, zejména pokud jde o možnosti vyřazeného kandidáta
         informovat se o rozhodnutích výběrové komise a případně je napadnout. Komise však neprokázala relevanci těchto skutečností
         pro přípustnost soudní žaloby, která by byla v každém případě podána po vyčerpání všech zvláštních opravných prostředků, jež
         mají kandidáti ve výběrovém řízení k dispozici.

      57      Zapáté a v poslední řadě Komise v písemných i ústních vyjádřeních tvrdila, že ve velkém počtu případů nabízí rozhodnutí o stížnosti
         vyřazeným kandidátům „uspokojivé“ řešení, o čemž svědčí skutečnost, že počet žalob předložených Soudu pro veřejnou službu
         je značně nižší než počet stížností týkajících se rozhodnutí výběrové komise vyřízených Komisí.

      58      Soud pro veřejnou službu zaprvé konstatuje, že Komise nicméně tato tvrzení nijak nedokládá. Zadruhé konstatuje, že i kdyby
         byla tato tvrzení správná, Komise připustila, že výběrová komise mění své původní stanovisko o nepřijetí kandidáta ke zkouškám
         jen ve výjimečných případech. Zatřetí pokyny pro kandidáty v bodě 6.3, který upravuje opravné prostředky, výslovně uvádějí,
         že „[j]e zbytečné podávat správní stížnost proti rozhodnutí výběrové komise, která rozhoduje zcela nezávisle a jejíž rozhodnutí
         ředitel úřadu EPSO nemůže měnit“. Začtvrté, i kdyby byla tvrzení Komise prokázána, nemění to nic na ustálené judikatuře, podle
         níž se povinnost podat nejprve stížnost stanovená v článku 91 služebního řádu týká pouze aktů, které může OOJ případně změnit,
         a na skutečnosti, že OOJ nemůže změnit rozhodnutí výběrové komise ve výběrovém řízení. Zapáté, v argumentaci Komise jsou rozpory,
         jelikož přípustnost žaloby podané před uplynutím lhůty pro odpověď na stížnost předcházející této žalobě, by vyřazené kandidáty
         odradila od podávání takových stížností, ačkoli dle Komise tyto stížnosti mohou minimálně v některých případech přinést vyřazeným
         kandidátům uspokojivé řešení.

      59      S ohledem na výše uvedené je tedy nutno zjistit, zda byla věc v projednávaném případě předložena Soudu pro veřejnou službu
         ve lhůtě tří měsíců a deseti dnů od doručení rozhodnutí nepříznivě zasahujícího do právního postavení žalobkyně (viz výše
         uvedený rozsudek Burban v. Parlament, bod 17).

      60      V tomto ohledu ze spisu vyplývá, že napadené rozhodnutí bylo žalobkyni doručeno dne 6. června 2011 a žaloba byla podána dne
         12. července 2011.

      61      S ohledem na výše uvedené je důvodné rozhodnout, že žaloba nebyla podána předčasně.

       K věci samé
       K návrhovým žádáním znějícím na zrušení
      62      Na podporu návrhových žádání znějících na zrušení napadeného rozhodnutí předkládá žalobkyně dva žalobní důvody založené na
         zjevně nesprávném posouzení ze strany výběrové komise a na porušení zásady řádné správy a zásady řádné péče.

       K prvnímu žalobnímu důvodu založenému na zjevně nesprávném posouzení ze strany výběrové komise ve výběrovém řízení
      –       Argumenty účastnic řízení
      63      Žalobkyně tvrdí, že posouzení výběrové komise bylo zjevně nesprávné, jelikož nevzala v potaz prohlášení o jejím vzdělání a odborné
         praxi obsažená v přihlašovacím formuláři.

      64      Podle žalobkyně ji měla výběrová komise na základě jejích prohlášení obsažených v přihlašovacím formuláři vyzvat k doložení
         dosaženého stupně vzdělání a odborné kvalifikace a měla se ujistit o relevanci jejího vzdělání a praxe ve srovnání s náplní
         práce uvedenou v oznámení o výběrovém řízení.

      65      Komise namítá, že žalobkyně v položce „Praxe“ přihlašovacího formuláře do výběrového řízení uvedla jednu pracovní zkušenost
         v délce 2 měsíců a 17 dnů. Výběrová komise tedy mohla pro účely posouzení odborné praxe žalobkyně oprávněně zohlednit pouze
         toto období, aniž od ní potřebovala další podrobnosti, a dospěla proto k závěru, že tato odborná praxe nestačila ke splnění
         podmínky praxe v délce minimálně tří let, aniž se tím dopustila zjevně nesprávného posouzení.

      66      Komise má tudíž za to, že první žalobní důvod musí být zamítnut jako zjevně neopodstatněný.

      –       Závěry Soudu pro veřejnou službu
      67      Úvodem postačí připomenout, že podle ustálené judikatury musí výběrová komise případ od případu posoudit, zda odborná praxe,
         kterou uvádí každý kandidát, odpovídá délce požadované v oznámení o výběrovém řízení. Výběrová komise má v tomto ohledu pravomoc
         uvážení v mezích daných ustanoveními služebního řádu upravujícími postup při výběrovém řízení, a to jak stran posouzení povahy
         a délky odborné praxe kandidátů, tak jejich relevance ve vztahu k pozici, která má být obsazena (rozsudky Soudu prvního stupně
         ze dne 25. března 2004, Petrich v. Komise, T‑145/02, bod 37 a ze dne 31. ledna 2006, Giulietti v. Komise, T‑293/03, body 65
         a 66).

      68      V rámci přezkumu legality se Soud pro veřejnou službu omezí na ověření toho, zda nebyl výkon této pravomoci stižen zjevnou
         vadou (rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 21. listopadu 2000, Carrasco Benítez v. Komise, T‑214/99, bod 71; rozsudek Soudu
         pro veřejnou službu ze dne 1. července 2010, Časta v. Komise, F‑40/09, bod 58).

      69      V judikatuře již bylo dále upřesněno, že výběrová komise může za účelem ověření, zda jsou splněny vstupní podmínky, přihlédnout
         pouze k údajům poskytnutým kandidáty v přihlášce a k dokladům, které k ní musí doložit (viz výše uvedený rozsudek Časta v. Komise,
         bod 67 a citovaná judikatura).

      70      V napadeném rozhodnutí dospěla výběrová komise k závěru, že vzdělání žalobkyně v oboru právo a ekonomie Evropské unie přímo
         nesouvisí s oborem výběrového řízení, tj. se sekretariátem, a proto měla mít na základě bodu III.2.1 písm. b) oznámení o výběrovém
         řízení minimálně tříletou odbornou praxi jako sekretářka. V přihlašovacím formuláři však neuvedla jiné podrobnosti o praxi
         kromě toho, že trvala 2 měsíců a 17 dnů, takže výběrová komise dospěla k závěru, že podmínka odborné praxe nebyla splněna
         a žalobkyni z tohoto důvodu nepřipustila k výběrovému řízení.

      71      Žalobkyně na jednání upřesnila, že nezpochybňuje, že její vzdělání přímo nesouvisí s náplní práce uvedenou v oznámení o výběrovém
         řízení, a že tudíž měla splňovat specifické podmínky stanovené v bodě III.2.1 písm. b) oznámení o výběrovém řízení.

      72      Žalobkyně rovněž nezpochybňuje, že v rubrice přihlašovacího formuláře týkající se odborné praxe uvedla pouze zaměstnání asistentky
         v Komisi v délce 2 měsíců a 17 dnů. Na jednání však uvedla, že svou odbornou praxi omylem uvedla v rubrice přihlašovacího
         formuláře týkající se motivace.

      73      Soud pro veřejnou službu v tomto ohledu konstatuje, že v rubrice přihlašovacího formuláře týkající se motivace žalobkyně pouze
         uvedla, že jako sekretářka pracovala přes deset let. V její přihlášce však chybí další informace, které by výběrové komisi
         umožnily ověřit rozsah a relevanci této odborné praxe s ohledem na podmínky pro přijetí do výběrového řízení.

      74      Z toho vyplývá, že výběrové komisi nelze s ohledem na judikaturu uvedenou výše vytýkat, že žalobkyni nevyzvala k doplnění
         dalších podkladů nebo že sama neprovedla dodatečná zjištění týkající se této informace o odborné praxi žalobkyně, která nebyla
         ověřitelně doložena (viz výše uvedený rozsudek Carrasco Benítez v. Komise, body 77 a 78).

      75      Výběrová komise tedy neprovedla zjevně nesprávné posouzení, když na základě informací poskytnutých žalobkyní v její přihlášce,
         dospěla k závěru, že podmínka odborné praxe nebyla splněna.

      76      Z toho plyne, že první žalobní důvod je třeba zamítnout jako neopodstatněný.

       Ke druhému žalobnímu důvodu založenému na porušení zásady řádné správy a zásady řádné péče
      –       Argumenty účastnic řízení
      77      Žalobkyně výběrové komisi vytýká, že nezohlednila všechny skutečnosti, které mohly mít vliv na její rozhodnutí včetně zájmu
         služby, ale i jejího osobního zájmu, a tvrdí, že napadené rozhodnutí vylučuje z výběrového řízení kandidátku, která v každém
         ohledu splňuje zájem služby.

      78      Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut jako zjevně neopodstatněný.

      –       Závěry Soudu pro veřejnou službu
      79      Soud pro veřejnou službu v prvé řadě uvádí, že bod 2.1.3.1 pokynů pro kandidáty, která je nedílnou součástí oznámení o výběrovém
         řízení a kterou žalobkyně ostatně přiložila k žalobě, jasně stanoví, že informace požadované při přihlašování do otevřeného
         výběrového řízení se týkají mj. „[o]dborné praxe (je-li vyžadována): jméno, adresa zaměstnavatele, náplň vykonávané práce,
         datum jejího začátku a konce“. V projednávaném případě byla odborná praxe v oznámení o výběrovém řízení skutečně požadována.

      80      Zadruhé je nutno zopakovat, že podle judikatury uvedené v bodech 67 až 69 tohoto rozsudku nemá výběrová komise povinnost vyzvat
         kandidáty k doplnění dalších podkladů či povinnost provést sama dodatečná zjištění, aby ověřila, zda dotyčná osoba splnila
         všechny podmínky uvedené v oznámení o výběrovém řízení.

      81      Z ustanovení článku 2 druhého pododstavce přílohy III služebního řádu dále vyplývá, že výběrová komise si může od kandidátů
         vyžádat doplňující informace, má-li pochybnosti o významu předloženého dokumentu. V tomto ohledu není možné ukládat jako povinnost
         to, co zákonodárce zamýšlel jak pouhou možnost danou výběrové komisi (výše uvedený rozsudek Carrasco Benítez v. Komise, bod
         78).

      82      Začtvrté, podle hlavy V bodu 1 a hlavy VII bodu 2 oznámení o výběrovém řízení dochází k předání úplného spisu kandidáta a
         k ověřování přiložených dokladů v druhé části výběrového řízení, k níž jsou připuštěni pouze kandidáti, kteří získali nejvyšší
         počet bodů, dosáhli požadovaného minima ve vstupních testech a s ohledem na prohlášení učiněná při podání elektronické přihlášky
         splnili obecné a specifické podmínky hlavy III oznámení o výběrovém řízení.

      83      Zapáté a v poslední řadě, i kdyby bylo prokázáno ničím nepodložené tvrzení žalobkyně, podle něhož vzhledem k jejímu vzdělání
         a odborné praxi ve všech ohledech splňovala zájem služby, výběrové komisi nelze vytýkat, že porušila zásadu řádné správy,
         když rozhodla na základě skutečnosti, že žalobkyně v přihlášce neuvedla dostatečné informace, které by uvedené výběrové komisi
         umožnily učinit závěr, že splnila specifické podmínky účasti. Zásada řádné péče nestanoví, že výběrová komise musí do výběrového
         řízení vpustit všechny kandidáty, kteří dle jejich názoru splňují podmínky stanovené pro kandidáty pozici, která má být obsazena.

      84      Výběrová komise tedy neporušila zásadu řádné správy ani zásadu řádné péče, když přijala napadené rozhodnutí, aniž si předtím
         vyžádala doplňující informace k prohlášením kandidátky učiněným v přihlašovacím formuláři, kterážto kandidátka tedy nepředložila
         dostatečné informace k tomu, aby mohla výběrová komise dospět k závěru, že splnila specifické podmínky účasti ve výběrovém
         řízení.

      85      Druhý žalobní důvod je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný.

       K návrhovým žádáním znějícím na náhradu škody
      86      Podle ustálené judikatury v oblasti veřejné služby musí být návrhová žádání znějící na náhradu škody zamítnuta v rozsahu,
         v němž úzce souvisí s návrhovými žádáními znějícími na zrušení, která byla sama zamítnuta jako neopodstatněná (rozsudek Soudu
         pro veřejnou službu ze dne 23. listopadu 2010, Wenig v. Komise, F‑75/09, bod 71).

      87      V projednávaném případě je nutno konstatovat, že návrhová žádání znějící na náhradu škody úzce souvisí s návrhovými žádáními
         znějícími na zrušení, která byla zamítnuta jako neopodstatněná. Jelikož při přezkumu návrhových žádání nebyla zjištěna protiprávnost,
         kterou by byla založena odpovědnost orgánu, je nutno návrhová žádání na náhradu majetkové i nemajetkové škody zamítnout.

      88      Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu

       K nákladům řízení
      89      Článek 87 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že s výhradou ostatních ustanovení hlavy II kapitoly 8 uvedeného jednacího řádu
         se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci
         úspěch, požadoval. Podle odstavce 2 téhož článku může Soud pro veřejnou službu v souladu s požadavky ekvity rozhodnout, že
         se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží pouze částečná náhrada nákladů řízení nebo se mu náhrada nákladů řízení
         neuloží.

      90      Z výše uvedeného odůvodnění vyplývá, že žalobkyně neměla ve věci úspěch. Komise kromě toho ve svých návrhových žádáních výslovně
         požadovala, aby byla žalobkyni uložena náhrada nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že okolnosti projednávané věci neodůvodňují
         použití ustanovení čl. 87 odst. 2 jednacího řádu, je tedy důvodné uložit žalobkyni povinnost nést vlastní náklady řízení a nahradit
         náklady řízení vynaložené Komisí.

      Z těchto důvodů
      SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (třetí senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Alma Yael Cristina ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.

               Van Raepenbusch

               Barents

               Bradley

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 20. června 2012.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               W. Hakenberg

                      S. Van Raepenbusch

         * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 9. prosince 2010.#Vlaamse Gemeenschap proti Maurits Baesen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Belgie.#Sociální zabezpečení - Nařízení (EHS) č. 1408/71 - Článek 13 odstavec 2 písm. d) - Pojem "osoby v podobném postavení", jako je postavení úředníků - Pracovní smlouva uzavřená s orgánem veřejné správy.#Věc C-296/09.

text:
      Věc C-296/09
      Vlaamse Gemeenschap
      v.
      Maurits Baesen
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation (Belgie)]
      „Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Článek 13 odst. 2 písm. d) – Pojem „osoby v podobném postavení“, jako je postavení úředníků – Pracovní smlouva uzavřená s orgánem veřejné správy“
      Shrnutí rozsudku
      Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Použitelné právní předpisy
      [Nařízení Rady č. 1408/71 ve znění nařízení č. 1390/81, čl. 13 odst. 2 písm. d)]
      Co se rozumí pojmy „úředníci“ a „osoby v podobném postavení“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71, ve znění
         nařízení 1390/81, je určováno pouze úpravou vnitrostátního práva členského státu, v němž se nachází orgán veřejné správy,
         který je zaměstnavatelem. Osoba, na niž se v členském státě vztahuje zčásti systém sociálního zabezpečení úředníků a zčásti
         systém sociálního zabezpečení zaměstnaných osob, může tedy v souladu s ustanoveními čl. 13 odst. 2 písm. d) tohoto nařízení
         podléhat pouze právní úpravě členského státu, v němž se nachází orgán veřejné správy, který ji zaměstnává.

      (viz bod 31 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      9. prosince 2010(*)

      „Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Článek 13 odstavec 2 písm. d) – Pojem „osoby v podobném postavení“, jako je postavení úředníků – Pracovní smlouva uzavřená s orgánem veřejné správy“
      Ve věci C‑296/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Cour de cassation
         (Belgie) ze dne 25. května 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 29. července 2009, v řízení

      Vlaamse Gemeenschap
      proti
      Maurits Baesen,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, K. Schiemann (zpravodaj), L. Bay Larsen, C. Toader a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Vlaamse Gemeenschap W. van Eeckhouttem, advocaat,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství M. van Beekem a V. Kreuschitzem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu pojmu „úředníci a osoby v podobném postavení“ ve smyslu čl. 13 odst. 2
         písm. d) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
         osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. L 149, s. 2), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 1390/81
         ze dne 12. května 1981 (Úř. věst. L 143, s. 1; Zvl. vyd. 05/01 s. 222, dále jen „nařízení č. 1408/71“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Baesenem a Vlaamse Gemeenschap (Vlámské společenství) týkajícího se náhrady
         škody ohledně příspěvků na sociální zabezpečení, jež byly neprávem zaplaceny v Belgii.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Článek 2 nařízení č. 1408/71 nazvaný „Osobní působnost“ ve svém odstavci 3 stanoví:

      „Toto nařízení se vztahuje na úředníky a na osoby, které jsou v souladu s použitelnými právními předpisy v podobném postavení,
         pokud podléhají nebo podléhali právním předpisům členského státu, na které se vztahuje toto nařízení.“

      4        Článek 4 nařízení č. 1408/71 nazvaný „Věcná působnost“ stanoví:

      „1.      Toto nařízení se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:
      a)      dávky v nemoci a mateřství;
      b)      dávky v invaliditě,, včetně těch, jež jsou určeny k udržení nebo zlepšení výdělečné schopnosti;
      c)      dávky ve stáří;
      d)      dávky pozůstalým;
      e)      dávky při pracovních úrazech a nemocích z povolání;
      f)      pohřebné;
      g)      dávky v nezaměstnanosti;
      h)      rodinné dávky.
      […]
      4.      Toto nařízení se nevztahuje [...] ani na zvláštní systémy pro úředníky a osoby v podobném postavení.“
      5        Článek 13 téhož nařízení nazvaný „Obecná pravidla“ stanoví:

      „1.      S výhradou článku 14c podléhají osoby, na které se vztahuje toto nařízení, pouze právním předpisům jediného státu. Tyto právní
         předpisy se určují v souladu s touto hlavou.

      2.      S výhradou článků 14 až 17:
      a)      osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného
         členského státu nebo i když podnik nebo zaměstnavatel, který ji zaměstnává, má sídlo nebo místo podnikání na území jiného
         členského státu;

      […]
      d)      úředníci a osoby v podobném postavení podléhají právním předpisům členského státu, kterému je podřízen úřad, který je zaměstnává;

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      6        Podle čl. 1 odst. 1 zákona ze dne 27. června 1969, kterým se mění nařízení s mocí zákona ze dne 28. prosince 1944 o sociálním
         zabezpečení zaměstnanců, se tento zákon vztahuje na zaměstnance a zaměstnavatele, kteří spolu uzavřeli pracovní smlouvu.

      7        Podle čl. 2 odst. 1 bodu 2 zmíněného zákona může král na základě stanoviska Národní rady práce a po poradě v Radě ministrů
         pro určité kategorie zaměstnanců, které určí, omezit uplatnění tohoto zákona na jeden nebo několik systémů, jejichž výčet
         je uveden v článku 5 tohoto zákona.

      8        Článek 9 odst. 2 královského nařízení ze dne 28. listopadu 1969 k provedení zákona ze dne 27. června 1969 stanoví, že co se
         týče osob zaměstnaných na základě pracovní smlouvy státem, provinciemi a orgány podřízenými provinciím, omezuje se použití
         zákona na systémy vyjmenované v odst. 1 prvním pododstavci tohoto článku, tzn. systém povinného zdravotního a invalidního
         pojištění, systém starobních důchodů zaměstnaných osob a důchodů pozůstalých, jakož i služeb úřadů práce a pojištění v nezaměstnanosti
         pracovníků.

      9        Podle čl. 1 odst. 1 bodu 3 zákona ze dne 3. července 1967 o náhradě škody vyplývající z pracovních úrazů, úrazů utrpěných
         na cestě do zaměstnání a nemocí z povolání ve veřejnoprávním sektoru, se systém vytvořený tímto zákonem uplatní na personál
         s definitivou, personál ve zkušební době, dočasný personál, pomocný personál nebo personál zaměstnaný na základě pracovní
         smlouvy, který přísluší ke správním orgánům a dalším útvarům výkonných orgánů společenství a regionů.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10      M. Baesen, belgický státní příslušník, nastoupil v roce 1988 do zaměstnání u Vlaamse Gemeenschap jakožto inspektor investic.
         Zprvu byl zaměstnán na základě smlouvy na dobu určitou a posléze smlouvy na dobu neurčitou; pracovní činnost vykonával ve
         Stockholmu (Švédsko).

      11      Dne 7. října 1996 ukončilo Vlaamse Gemeenschap platnost zmíněné pracovní smlouvy a vyplatilo mu odstupné za výpověď ve výši
         dvanácti měsíčních platů. Maurits Baesen podal žalobu k tribunal du travail de Bruxelles (Pracovní soud v Bruselu), jíž se
         domáhal dalšího odstupného za výpověď a náhrady škody za protiprávní výpověď. V následujícím soudním řízení, zejména řízení
         o opravném prostředku před cour du travail de Bruxelles, požadoval též částku 19 874,74 eur jakožto náhradu škody za příspěvky
         na sociální zabezpečení, které byly podle jeho názoru nesprávně zaplaceny v Belgii.

      12      Podle čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71 úředníci a osoby v podobném postavení podléhají právním předpisům členského
         státu, kterému je podřízen úřad, který je zaměstnává. Podle názoru M. Baesena, jehož vztah s Vlaamse Gemeenschap byl vztahem
         „zaměstnané osoby“, a nikoli „úředníka“, se však v jeho případě použijí obecná pravidla nařízení č. 1408/71. Proto se na něj
         podle jeho názoru vztahuje švédský systém sociálního zabezpečení, což znamená, že neměl odvádět příspěvky na belgické sociální
         zabezpečení.

      13      Cour du travail de Bruxelles v řízení o opravném prostředku rozhodl, že dotyčné částky z platu M. Baesena byly v Belgii sráženy
         neoprávněně. Uvedený soud měl za to, že se na M. Baesena vztahoval švédský systému sociálního zabezpečení na základě čl. 13
         odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71, který stanoví, že osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním
         předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu nebo i když podnik nebo zaměstnavatel, který
         ji zaměstnává, má sídlo nebo místo podnikání na území jiného členského státu.

      14      Zmíněný soud dospěl k závěru, že pracovní vztah M. Baesena s Vlaamse Gemeenschap byl založen smlouvou na dobu neurčitou, a M.
         Baesen byl tudíž zaměstnanou osobou, jejíž pracovní poměr nevykazuje stabilitu, která je příznačná pro postavení úředníka,
         a že na základě služebního řádu, který se vztahuje na smluvní zaměstnance, měl funkční pravomoc, a nikoli pravomoc hierarchickou,
         jak je tomu v případě úředníků.

      15      Na základě těchto úvah měl soud rozhodující o opravném prostředku za to, že se žalovaný nacházel v postavení zaměstnance,
         a nikoli „osoby v podobném postavení“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71, takže se na něj vztahoval systém
         sociálního zabezpečení státu, kde vykonával své zaměstnání, tzn. Švédského království, a tudíž mu příspěvky na sociální zabezpečení
         byly v Belgii sráženy neoprávněně.

      16      Vlaamse Gemeenschap podalo proti tomuto rozsudku vydanému cour du travail de Bruxelles kasační opravný prostředek. V podstatě
         uvádělo, že se uvedený soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že M. Baesena nepovažoval za osobu v postavení podobném
         postavení úředníka ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71 a že měl za to, že se podle čl. 13 odst. 2 písm. a)
         tohoto nařízení uplatní švédský systém sociálního zabezpečení.

      17      Cour de cassation, k němuž byl tento kasační opravný prostředek podán, shledal, že z relevantních ustanovení belgické právní
         úpravy sociálního zabezpečení vyplývá, že se na smluvní zaměstnance Vlaamse Gemeenschap vztahuje zčásti obecný systém veřejného
         sociálního zabezpečení pro zaměstnance (co se týče systému povinného zdravotního a invalidního pojištění, systému starobních
         důchodů a služeb úřadů práce a pojištění v nezaměstnanosti) a zčásti zvláštní systém pro úředníky (ohledně systému pracovních
         úrazů a nemocí z povolání, systému rodinných přídavků a dovolené na zotavenou).

      18      Cour de cassation má za to, že je třeba určit, zda pojem „úředníci a osoby v podobném postavení“ použitý v čl. 13 odst. 2
         písm. d) nařízení č. 1408/71 odkazuje na obsah, který je mu dáván ve vnitrostátním systému sociálního zabezpečení, jehož se
         účastní dotyčná osoba. Dále si tento soud klade otázku, zda osoba v postavení M. Baesena, která v případě určitých oblastí
         sociálního zabezpečení podléhá obecnému systému sociálního zabezpečení zaměstnanců, avšak v případě jeho jiných oblastí se
         na ni vztahuje zvláštní systém pro úředníky, musí být považována za osobu v postavení podobném postavení úředníků ve smyslu
         čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71.

      19      Za těchto okolností se Cour de cassation rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Má být pro účely použití čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71 výraz ‚úředníci a osoby v podobném postavení‘ vykládán
         na základě vnitrostátního systému sociálního zabezpečení, kterého se účastní dotyčná osoba?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku: má být dotyčná osoba, která je na základě pracovní smlouvy zaměstnaná u zaměstnavatele
         z veřejnoprávního sektoru a která na základě vnitrostátního systému v souvislosti s některými odvětvími sociálního zabezpečení
         ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71 podléhá úpravě sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby, zatímco v souvislosti
         s odvětvími sociálního zabezpečení ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. e) nařízení č. 1408/71 podléhá zvláštní úpravě pro úředníky,
         považována za osobu v podobném postavení jako úředník ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71?

       K předběžným otázkám
      20      Jelikož se obě položené otázky týkají určení toho, jak je třeba rozumět pojmům „úředníci“ a „osoby v podobném postavení“ ve
         smyslu čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71, musí být zkoumány společně.

      21      Svými otázkami chce předkládající soud v podstatě zjistit jednak to, zda musí být obsah pojmu „úředníci“ a „osoby v podobném
         postavení“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71 určen pouze na základě úpravy vnitrostátního práva, jemuž
         podléhá orgán veřejné správy, který je jejich zaměstnavatelem, a jednak to, zda tudíž může osoba v postavení žalovaného v původním
         řízení, na kterou se v členském státě vztahuje zčásti systém sociálního zabezpečení úředníků a zčásti systém sociálního zabezpečení
         zaměstnaných osob, podléhat v souladu s ustanovením čl. 13 odst. 2 písm. d) tohoto nařízení pouze právní úpravě členského
         státu, v němž se nachází orgán veřejné správy, který ji zaměstnává.

      22      Úvodem je třeba uvést, že nařízení č. 1408/71 provádí článek 42 ES, který stanoví koordinaci vnitrostátních úprav sociálního
         zabezpečení, a nikoli jejich harmonizaci. Hmotněprávní a procesněprávní rozdíly mezi systémy sociálního zabezpečení jednotlivých
         členských států, a tedy mezi právy osob vykonávajících výdělečnou činnost v těchto členských státech, tedy nejsou uvedeným
         ustanovením dotčeny (viz zejména rozsudky ze dne 15. ledna 1986, Pinna, 41/84, Recueil, s. 1, bod 20; dne 30. ledna 1997,
         de Jaeck, C‑340/94, Recueil, s. I‑461, bod 18, a ze dne 16. července 2009, von Chamier-Glisczinski, C‑208/07, Recueil, s. I‑6095,
         bod 84).

      23      Co se týče osob, které se mohou dovolávat ustanovení o koordinaci vnitrostátních systémů sociálního zabezpečení, toto nařízení
         odkazuje na osoby, které jsou účastníky těchto systémů (výše uvedený rozsudek de Jaeck, bod 19).

      24      Krom toho Soudní dvůr rozhodl, že pojmy „zaměstnané osoby“ a „osoby samostatně výdělečně činné“ podle čl. 1 písm. a) a čl. 2
         odst. 1 nařízení č. 1408/71 odkazují na definice, jež jim dávají právní úpravy členských států v oblasti sociálního zabezpečení
         a jež jsou nezávislé na povaze, kterou má vykonávaná činnost ve smyslu pracovního práva (výše uvedený rozsudek Jaeck, bod
         19).

      25      Logický a konsistentní výklad osobní působnosti nařízení č. 1408/71 a systému kolizních norem, jejž zavádí, naznačuje, že
         se stejný typ argumentace uplatní ohledně výkladu pojmů „úředníci“ i „osoby v podobném postavení“ ve smyslu čl. 13 odst. 2
         písm. d) tohoto nařízení a že tyto pojmy jsou chápány ve smyslu, který jim přikládá vnitrostátní právo při uplatňování systémů
         sociálního zabezpečení členských států. Takovýto výklad je v souladu s obecným duchem nařízení č. 1408/71, jehož smyslem je
         koordinace, a nikoli harmonizace.

      26      Co se konkrétně týče postavení M. Baesena, na nějž se podle zjištění provedených předkládajícím soudem vztahuje v případě
         určitých oblastí sociálního zabezpečení obecný systém sociálního zabezpečení zaměstnaných osob, zatímco v případě jiných jeho
         oblastí se na něj vztahuje zvláštní systém úředníků, si tento soud klade otázku, zda lze takovouto osobu považovat za osobu
         v postavení podobném postavení úředníků ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71.

      27      V tomto ohledu je třeba připomenout, že nařízení č. 1408/71 se podle svého čl. 2 odst. 3 použije na úředníky a zaměstnance,
         kteří jsou podle relevantní právní úpravy v podobném postavení, v rozsahu, v němž se na ně vztahuje nebo vztahovala právní
         úprava členského státu, kde se použije toto nařízení.

      28      Z toho vyplývá, že kvalifikace osoby jakožto „úředníka“ či „osoby v podobném postavení“ je ponechána výlučně na právní úpravě
         členského státu, ve kterém se nachází orgán veřejné správy, který ji zaměstnává, a že každému členskému státu přísluší stanovit
         rozsah sociální ochrany, kterou těmto kategoriím osob hodlá poskytnout.

      29      Co se týče použití nařízení č. 1408/71, konkrétně pak jeho čl. 2 odst. 3 a čl. 13 odst. 2 písm.d), je tedy třeba rozumět výrazy
         „úředníci“ a „osoby v podobném postavení“ osoby, jež jsou za ně považovány právem členského státu, na jehož území se nachází
         orgán veřejné správy, jímž je dotyčná osoba zaměstnána.

      30      Z toho plyne, že osoba v postavení M. Baesena není vyloučena z oblasti působnosti čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71
         jen proto, že se na ni vztahuje pouze část systému sociálního zabezpečení úředníků členského státu, na jehož území se nachází
         orgán veřejné správy, který ji zaměstnává.

      31      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položené otázky odpovědět, že co se rozumí pojmy „úředníci“ a „osoby v podobném postavení“,
         ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1408/71, je určováno pouze úpravou vnitrostátního práva členského státu, v němž
         se nachází orgán veřejné správy, který je jejich zaměstnavatelem, a že osoba v situaci žalovaného v původním řízení, na niž
         se v členském státě vztahuje zčásti systém sociálního zabezpečení úředníků a zčásti systém sociálního zabezpečení zaměstnaných
         osob, může tedy v souladu s ustanoveními čl. 13 odst. 2 písm. d) tohoto nařízení podléhat pouze právní úpravě členského státu,
         v němž se nachází orgán veřejné správy, který ji zaměstnává.

       K nákladům řízení
      32      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Co se rozumí pojmy „úředníci“ a „osoby v podobném postavení“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. d) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71
            ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci
            Společenství ve znění nařízení Rady (EHS) č. 1390/81 ze dne 12. května 1981, je určováno pouze úpravou vnitrostátního práva
            členského státu, v němž se nachází orgán veřejné správy, který je jejich zaměstnavatelem, a osoba v situaci žalovaného v původním
            řízení, na niž se v členském státě vztahuje zčásti systém sociálního zabezpečení úředníků a zčásti systém sociálního zabezpečení
            zaměstnaných osob, může tedy v souladu s ustanoveními čl. 13 odst. 2 písm. d) tohoto nařízení podléhat pouze právní úpravě
            členského státu, v němž se nachází orgán veřejné správy, který ji zaměstnává.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.