title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 12. července 2012.#Evropská komise v. Spolková republika Německo.#Žaloba pro nesplnění povinnosti – Článek 56 SFEU – Německá právní úprava v oblasti pojištění pro případ odkázanosti – Věcné dávky na domácí péči ve stavu odkázanosti vyloučené v případě pobytu v jiném členském státě – Nižší úroveň peněžitých dávek, které lze vyvážet – Neuhrazení nákladů spojených s pronájmem zdravotních pomůcek v jiných členských státech.#Věc C‑562/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      12. července 2012 (
            *1
         )
      „Žaloba pro nesplnění povinnosti — Článek 56 SFEU — Německá právní úprava v oblasti pojištění pro případ odkázanosti — Věcné dávky na domácí péči ve stavu odkázanosti vyloučené v případě pobytu v jiném členském státě — Nižší úroveň peněžitých dávek, které lze vyvážet — Neuhrazení nákladů spojených s pronájmem zdravotních pomůcek v jiných členských státech“
      Ve věci C-562/10,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU, podaná dne 30. listopadu 2010,

         Evropská komise, zastoupená F. Bulstem a I. Rogalskim, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Spolkové republice Německo, zastoupené T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (zpravodaj) a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 18. dubna 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Ve své žalobě se Evropská komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že:
               Spolková republika tím,

                        —

                        že přiznává nárok na příspěvek ve stavu odkázanosti podle znění § 34 odst. 1 bodu 1 knihy XI zákoníku sociálního zabezpečení (Sozialgesetzbuch – Elftes Buch), ve znění použitelném na projednávaný případ (dále jen „SGB XI“) v případě přechodného pobytu osoby odkázané na péči třetího v jiném členském státě Evropské unie pouze na dobu nejvýše šesti týdnů;

                        —

                        že nestanoví pro dávky na péči ve stavu odkázanosti, které využívala osoba odkázaná na péči třetího během přechodného pobytu v jiném členském státě a které byly poskytovány poskytovatelem služeb usazeným v jiném členském státě, náhradu nákladů ve výši dávek na péči ve stavu odkázanosti poskytovaných v Německu, respektive ji prostřednictvím § 34 odst. 1 bodu 1 SGB XI vylučuje;

                        —

                        že neuhrazuje náklady spojené s pronájmem zdravotnických pomůcek během přechodného pobytu osoby odkázané na péči třetího v jiném členském státě Unie, respektive vylučuje takovou úhradu nákladů prostřednictvím § 34 odst. 1 bodu 1 SGB XI i tehdy, jestliže jsou tyto náklady v Německu hrazeny nebo zdravotní pomůcky poskytovány a úhrada nemá za následek zdvojení anebo jiné zvýšení dávek poskytovaných v Německu,

                  nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 SFEU.

         Právní rámec

         Unijní právo

               2

               Článek 1 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 592/2008 ze dne 17. června 2008 (Úř. věst. L 177, s. 1) (dále jen „nařízení č. 1408/71“), stanoví:
               „Pro účely tohoto nařízení
               [...]

                        i)

                        se ‚pobytem‘ rozumí dočasné bydliště;

                  [...]

                        o)

                        se ‚příslušnou institucí‘ rozumí:

                                 i)

                                 instituce, u které je dotyčná osoba pojištěna v době podání žádosti o dávku, nebo

                           [...]

                        p)

                        se ‚institucí místa bydliště‘ a ‚institucí místa pobytu‘ rozumějí v tomto pořadí instituce, která je příslušná k poskytování dávek v místě, kde má dotyčná osoba bydliště, a instituce, která je příslušná k poskytování dávek v místě, kde dotyčná osoba pobývá, podle právních předpisů, které se na tuto instituci vztahují, nebo pokud žádná taková instituce není, instituce určená příslušným úřadem dotyčného členského státu;

                        q)

                        se ‚příslušným státem‘ rozumí členský stát, na jehož území má sídlo příslušná instituce;

                  [...]“

               3

               Hlava III nařízení č. 1408/71 se týká, jak vyplývá z jejího názvu, zvláštních ustanovení týkajících se různých kategorií dávek.

               4

               V kapitole I této hlavy III, nadepsané „Nemoc a mateřství“, se nacházejí články 18 až 36 nařízení č. 1408/71.

               5

               Článek 22 nařízení č. 1408/71 se týká, jak vyplývá z jeho názvu, zejména pobytu pojištěnců mimo příslušný stát ve smyslu uvedeného nařízení. Jeho odstavec 1 stanoví:
               „Pracovník, který splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky [...] a:
               [...]

                        c)

                        který má povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jeho stavu, má nárok:

                        i)

                        na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu nebo bydliště podle jí uplatňovaných právních předpisů, jako by u ní byl pojištěn; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného státu;

                        ii)

                        na peněžité dávky poskytované příslušnou institucí podle jí uplatňovaných právních předpisů. Na základě dohody mezi příslušnou institucí a institucí místa pobytu [...] může tyto dávky poskytovat instituce místa pobytu na účet příslušného orgánu v souladu s právními předpisy příslušného státu.“

               6

               Článek 31 nařízení č. 1408/71, nadepsaný „Pobyt důchodce nebo jeho rodinných příslušníků v jiném členském státě, než je stát jejich bydliště“, se nachází v oddíle 5 uvedené kapitoly I, nadepsaném „Důchodci a jejich rodinní příslušníci“. Ve svém odstavci 1 stanoví:
               „Důchodce mající nárok na důchod či důchody podle právních předpisů jednoho členského státu nebo na důchody podle právních předpisů dvou nebo více členských států, který má také nárok na dávky podle právních předpisů jednoho z těchto států, pobírá spolu se svými rodinnými příslušníky, kteří pobývají na území jiného členského státu, než je stát jejich bydliště:

                        a)

                        věcné dávky, které se stanou nezbytnými ze zdravotních důvodů během jeho pobytu na území jiného členského státu, než je stát jejich bydliště, s ohledem na povahu dávek a předpokládanou délku pobytu. Tyto věcné dávky poskytuje instituce místa pobytu v souladu s jí uplatňovanými právními předpisy na účet instituce místa bydliště důchodce nebo jeho rodinných příslušníků;

                        b)

                        peněžité dávky poskytované případně příslušnou institucí [...], v souladu s jí uplatňovanými právními předpisy. Na základě dohody mezi příslušnou institucí a institucí místa pobytu však může dávky poskytovat tato druhá instituce na účet první instituce v souladu s právními předpisy příslušného státu.“

               7

               V souladu s článkem 36 nařízení č. 1408/71 jsou věcné dávky poskytované na základě zejména článků 22 nebo 31 tohoto nařízení institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského státu plně hrazeny. Taková úhrada se určuje a uskutečňuje v souladu s články 93 až 95 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71 (Úř. věst. L 74, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 83), ve znění nařízení Komise (ES) č. 120/2009 ze dne 9. února 2009 (Úř. věst. L 39, s. 29).

         Německé právo

               8

               SGB XI stanoví režim pojištění pro případ odkázanosti na péči třetího (dále jen „pojištění pro případ odkázanosti“). Podle § 1 odst. 2 první věty SGB XI „je [k]aždá osoba pojištěná v systému zákonného zdravotního pojištění ze zákona pokryta pojištěním pro případ odkázanosti“.

               9

               V případě domácí péče jsou dávkami, které mohou pobírat pojištěnci na základě povinného pojištění pro případ odkázanosti, „věcné dávky na péči ve stavu odkázanosti“ (Pflegesachleistung), v souladu s § 36 SGB XI nebo „příspěvek ve stavu odkázanosti“ (Pflegegeld) v souladu s § 37 nebo § 38 SGB XI. Výše těchto dávek, ať už věcných nebo peněžitých, závisí na stupni odkázanosti, který vede k zařazení do kategorií I až III. Dávky na zdravotní pomůcky jsou poskytovány v souladu s ustanovením § 40 SGB XI.

               10

               Podle § 36 SGB XI mají osoby odkázané na péči třetího při domácí péči nárok na věcné dávky ve formě základní péče (Grundpflege) a zaopatření v domácnosti (häusliche Pflegehilfe). Tato plnění poskytují pečovatelé, kteří jsou zaměstnáni pojišťovnou poskytující pojištění pro případ odkázanosti, nebo poskytovatelé domácí péče, se kterými uvedené pojišťovny uzavřely smlouvu o poskytování péče (Versorgungsvertrag). Náklady na tyto věcné dávky přebírá tato pojišťovna do výše maximální měsíční částky, která závisí na stupni odkázanosti příjemce péče. Tato maximální částka činila v projednávaném případě v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, 440 eur, 1040 eur nebo 1510 eur, a to podle stupně odkázanosti na péči třetího. Pro osoby, které měly velmi vysoký stupeň odkázanosti na péči, nazývané „těžké případy“, mohla tato částka dosáhnout 1918 eur.

               11

               Ustanovení § 37 SGB XI stanoví možnost požádat namísto věcných dávek o příspěvek ve stavu odkázanosti, který se poskytuje jako peněžitá dávka, za podmínky, že odkázaná osoba si jeho prostřednictvím sama vhodným způsobem zabezpečí potřebnou základní péči a domácí zaopatření. Výše příspěvku ve stavu odkázanosti, paušální a nezávislá na skutečně vynaložených nákladech, činila v projednávaném případě v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku 225 eur, 430 eur nebo 685 eur měsíčně, a to podle stupně odkázanosti. Není stanovena zvláštní částka pro těžké případy.

               12

               Ustanovení § 38 SGB XI upravuje smíšené dávky (Kombinationsleistung), to znamená kombinaci věcných dávek ve smyslu § 36 SGB XI a příspěvku ve stavu odkázanosti podle § 37 SGB XI. Podle § 38 může pojištěnec, který nevyužije veškeré věcné dávky, na které má nárok podle § 36, obdržet zároveň příspěvek ve stavu odkázanosti podle § 37, jehož částka se však sníží o procentní sazbu, která odpovídá využití věcné dávky podle § 36. Příjemci přísluší, aby rozhodl o tom, v jakém podílu zamýšlí věcné dávky využít. Pojištěnec je rozhodnutím o tom, v jakém podílu zamýšlí využít peněžní a věcnou dávku, vázán po dobu šesti měsíců.

               13

               Ustanovení § 40 SGB XI stanoví, že osoby odkázané na péči třetího mají nárok na zásobování zdravotními pomůckami, které slouží k usnadnění péče, ke zmírnění zdravotních potíží osoby odkázané na péči třetího či jí umožní samostatný život, avšak za podmínky, že žádný jiný poskytovatel dávek nemá povinnost tyto pomůcky poskytovat. Pokud má pojištěnec na základě těchto ustanovení nárok na zdravotní pomůcky, musí je pojišťovna poskytující pojištění pro případ odkázanosti přednostně poskytovat ve formě výpůjčky, pokud to povaha pomůcky umožňuje. V opačném případě jsou náklady za zdravotní pomůcky hrazeny, ale jejich část nese pojištěnec.

               14

               Ustanovení § 34 odst. 1 SGB XI, nadepsané „Pozastavení nároku na dávky“, zní takto:
               „Nárok na dávky se pozastavuje
               1.   po dobu pobytu pojištěnce v zahraničí. V případě přechodného pobytu v zahraničí nepřekračujícího šest týdnů za kalendářní rok musí být příspěvek ve stavu odkázanosti zachován za podmínek stanovených v § 37 nebo poměrně, v souladu s § 38. Pro věcnou dávku na péči ve stavu odkázanosti to platí jen v rozsahu, v němž osoba, která jinak poskytuje péči, doprovází pojištěnce během jeho pobytu v zahraničí,
               [...]“

               15

               V souladu s článkem 7 zákona ze dne 22. června 2011, o koordinaci evropských systémů sociálního zabezpečení a o změně jiných zákonů (Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze) byl § 34 SGB XI pozměněn doplněním následujícího textu:

                        „(1a)

                         Nárok na příspěvek ve stavu odkázanosti podle § 37 nebo poměrný příspěvek ve stavu odkázanosti podle § 38 se nepozastavuje u pojištěnců odkázaných na péči třetího, kteří se zdržují v členském státě Evropské unie, státě, který je smluvní stranou Úmluvy o Evropském hospodářském prostoru nebo ve Švýcarsku.“

         Postup před zahájením soudního řízení a řízení u Soudního dvora

               16

               V důsledku stížnosti, kterou proti německé správě podal v průběhu roku 2006 manželský pár německých státních příslušníků, již pobývali dva měsíce ve Španělsku, a která se týká hrazení nákladů za dávky na péči ve stavu odkázanosti a pronájem jim poskytnutých zdravotních pomůcek, se pozornost Komise upřela na skutečnost, že v případě přechodného pobytu osoby pojištěné na základě pojištění pro případ odkázanosti v jiném členském státě než ve Spolkové republice Německo stanoví § 36, § 37 a § 40 SGB XI zjevně nižší dávky, než jsou dávky stanovené v případě, kdy je péče poskytována v Německu, což je v rozporu s článkem 56 SFEU.

               17

               Komise tedy požádala německé orgány, aby jí poskytly objasnění sporné vnitrostátní právní úpravy, a s ohledem na tuto právní úpravu zaslala Spolkové republice Německo dne 17. října 2008 výzvu dopisem.

               18

               Vzhledem k tomu, že odpovědi poskytnuté Spolkovou republikou Německo Komisi neuspokojily, zaslala Komise tomuto členskému státu dne 23. listopadu 2009 odůvodněné stanovisko, kterým jej vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.

               19

               Jelikož Spolková republika Německo v odpovědi ze dne 25. ledna 2010 trvala na svém názoru, podala Komise tuto žalobu.

               20

               Poté, co se Komise prostřednictvím dupliky Spolkové republiky Německo dozvěděla o změně § 34 SGB XI zákonem ze dne 22. června 2011, oznámila Soudnímu dvoru podáním ze dne 2. prosince 2011, že bere částečně zpět svou žalobu v rozsahu, v němž směřovala k určení, že Spolková republika Německo nesplnila své povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 SFEU, tím, že podle znění § 34 odst. 1 bodu 1 SGB XI omezila v případě přechodného pobytu osoby odkázané na péči třetího v jiném členském státě, než je Spolková republika Německo, nárok na příspěvek ve stavu odkázanosti na dobu nejvýše šesti týdnů.

         K žalobě

               21

               Podstatou první výtky Komise je po částečném zpětvzetí žaloby, jak bylo upřesněno v předchozím bodě, skutečnost, že Spolková republika Německo nesplnila své povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 SFEU, tím, že pro služby domácí péče ve stavu odkázanosti poskytované poskytovatelem usazeným v jiném členském státě osobě odkázané na péči třetího během přechodného pobytu v tomto členském státě, nestanovila úhradu nákladů ve výši dávek na péči ve stavu odkázanosti poskytovaných v Německu.

               22

               Druhou výtkou Komise tomuto členskému státu vytýká, že tím, že nehradí náklady za pronájem zdravotních pomůcek při přechodném pobytu osoby odkázané na péči třetího v jiném členském státě než Spolková republika Německo, ačkoliv jsou tyto náklady v Německu hrazeny nebo zdravotní pomůcky poskytovány a náhrada nemá za následek zdvojení anebo jiné zvýšení dávek poskytovaných v Německu, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 56 SFEU.

               23

               Vzhledem k tomu, že se tyto dvě výtky zakládají na podobné argumentaci, je třeba se jimi v projednávaném případě zabývat společně.

         Argumentace účastníků řízení

      K existenci omezení volného pohybu služeb

               24

               Komise tvrdí, že na projednávaný případ může být přenesena judikatura v oblasti hrazení nákladů za zdravotní péči, které vznikly v jiných členských státech. Uvádí v tomto ohledu rozsudky ze dne 28. dubna 1998, Kohll (C-158/96, Recueil, s. I-1931); ze dne 12. července 2001, Smits a Peerbooms (C-157/99, Recueil, s. I-5473); Vanbraekel a další (C-368/98, Recueil, s. I-5363); ze dne 13. května 2003, Müller-Fauré a van Riet (C-385/99, Recueil, s. I-4509); ze dne 23. října 2003, Inizan (C-56/01, Recueil, s. I-12403), jakož i ze dne 16. května 2006, Watts (C-372/04, Sb. rozh. s. I-4325).

               25

               Za těchto podmínek Komise ve své první výtce uvádí, že německá právní úprava v oblasti věcných dávek, a sice § 36 SGB XI, vytváří diskriminační omezení v rozsahu, v němž není stanoveno hrazení nákladů za služby péče ve stavu odkázanosti poskytované při přechodném pobytu v jiném členském státě poskytovatelem služeb usazeným v tomto státě. Kromě toho je výše příspěvku ve stavu odkázanosti nižší než výše takové úhrady.

               26

               Podle Komise nezachází německý systém smluv o poskytování péče stejným způsobem s poskytovateli péče v zahraničí a v Německu. Na jedné straně v Německu podepsali smlouvu o poskytování péče četní poskytovatelé, na druhé straně podle informací Komise v jiných členských státech žádný smluvní poskytovatel neexistuje. V důsledku toho osoby odkázané na péči třetího pojištěné v Německu nemohou v jiných členských státech využívat věcné dávky pojištění pro případ odkázanosti, kdežto v Německu mohou takové dávky využívat u smluvních poskytovatelů.

               27

               Ve své druhé výtce Komise uvádí, že německá ustanovení týkající se zásobování zdravotními pomůckami na základě § 40 SGB XI vytváří diskriminační omezení v rozsahu, v němž náklady vzniklé za pronájem a využití takových pomůcek v jiných členských státech nejsou hrazeny, kdežto za péči v Německu by přinejmenším do výše určité prahové hodnoty hrazeny byly.

               28

               Spolková republika Německo tvrdí, že hrazení služeb ambulantní péče podle § 36 SGB XI nepředstavuje omezení volného pohybu služeb. Tento členský stát upřesňuje, že pokud osoby odkázané na péči třetího využívají věcných dávek poskytovatelů, kteří neuzavřeli smlouvu s pojišťovnami poskytující pojištění pro případ odkázanosti, tyto pojišťovny nehradí odpovídající náklady ani v zahraničí, ani v Německu. Se všemi poskytovateli, kteří nemají smlouvu se zdravotními pojišťovnami, je tak zacházeno stejně.

               29

               Navíc podle názoru Spolkové republiky Německo Komise nezohledňuje okolnost, že ztráta možnosti pobírat během přechodného pobytu věcné dávky poskytované Spolkovou republikou Německo je vyrovnána možností, stanovenou v sekundárním právu Unie, pobírat dávky poskytované prostřednictvím odpovědných orgánů státu přechodného pobytu. Za těchto podmínek je existence omezení volného pohybu služeb vyloučena.

               30

               Spolková republika Německo připouští, že pouhá skutečnost, že je vnitrostátní ustanovení v souladu s nařízením č. 1408/71, nezbavuje členské státy povinnosti dodržovat primární právo upravující volný pohyb služeb. Tento členský stát má nicméně za to, že z toho nevyplývá, že nároky vyplývající ze sekundárního práva a určené právě k ochraně pojištěnců nesmí být zohledněny, má-li být zjištěno, zda existuje omezení této základní svobody. Opačná domněnka by totiž zpochybnila jak ducha, tak účel nařízení č. 1408/71, jakož i nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72), které ho následovalo.

               31

               Podle Spolkové republiky Německo nemůže hrát roli, že výše dávek stanovených pro případ odkázanosti v jiných členských státech není stejná jako výše dávek poskytovaných pojištěním pro případ odkázanosti. Unijní právo totiž spočívá na myšlence, že rozdíly mezi výšemi dávek stanovenými systémy sociálního zabezpečení členských států mohou a musí být akceptovány. Pokud by tomu tak nebylo, pak by byla koordinace orgánů sociálního zabezpečení, zejména vymezení jejich příslušných pravomocí, stále nejistá, protože jakýkoliv odkaz na méně výhodný systém sociálního zabezpečení by byl s ohledem na volný pohyb služeb nemožný. Spolková republika Německo má za to, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v rámci souhry sekundárního a primárního práva unijní právo toleruje rozdíly ohledně výše dávek poskytovaných systémy sociálního zabezpečení členských států.

               32

               Stejně tak, pokud jde o druhou výtku, vycházející z nehrazení pronájmu zdravotních pomůcek v jiném členském státě, než je Spolková republika Německo, tento stát uvádí, že možnost zdvojení dávek vylučuje existenci omezení volného pohybu služeb. Spolková republika Německo uvádí, že dokonce i Komise ve své žalobě vyloučila, že by se mohlo jednat o omezení volného pohybu služeb, jestliže pronájem zdravotních pomůcek v jiném členském státě než Spolková republika Německo představuje pro německé pojišťovny poskytující pojištění pro případ odkázanosti dodatečný náklad k financování zdravotních pomůcek v Německu.

         K odůvodnění

               33

               Pro případ, že bude prokázána existence omezení volného pohybu služeb, Spolková republika Německo nejprve uvádí, že v Německu je kvalita služeb péče zaručena přísnými požadavky týkajícími se povolení těchto služeb, jakož i častými kontrolami. Jelikož se podle tohoto členského státu požadavky ohledně kvality týkají jak povahy činností, tak jednotlivých opatření k zajištění kvality, je stěží možné ověřit, že péče poskytovaná v jiném členském státě tyto požadavky dodržuje.

               34

               Spolková republika Německo dále uvádí, že udržování systému ambulantní péče vyžaduje značnou organizaci a finanční prostředky, takže je třeba zejména zabránit tomu, aby byl pečovatelský personál během období prázdnin nedostatečně vytížen.

               35

               Konečně by podle tohoto členského státu byla ohrožena finanční rovnováha německého systému sociálního zabezpečení, pokud by byla zahrnuta věcná plnění poskytovaná v zahraničí. Spolková republika Německo v tomto ohledu poznamenává, že v oblasti pojištění pro případ odkázanosti existuje na rozdíl od oblasti zdravotního pojištění odlišná dávka, kterou lze vyvážet, a sice příspěvek ve stavu odkázanosti, který umožňuje osobám odkázaným na péči třetího financovat v Německu a v zahraničí péči poskytovanou nesmluvními poskytovateli. Pokud by pojištěnci odkázaní na péči třetího mohli vyvážet věcné dávky a nejen peněžitou dávku, kterou je příspěvek ve stavu odkázanosti, mohla by být zpochybněna vůle německého zákonodárce motivovat osoby odkázané na péči třetího k využití péče poskytované jejich vlastní rodinou.

               36

               Podle Spolkové republiky Německo by povinnost vyvážet věcné dávky do zahraničí vedla ke značně vyššímu celkovému finančnímu zatížení pojištění pro případ odkázanosti, což by ohrozilo zásadu solidárního financování tohoto pojištění. Takovýto přesun by totiž mohl zatížit pojištění pro případ odkázanosti dodatečnými náklady, které by mohly dosáhnout až 100 milionů eur ročně.

               37

               Požadavky na kvalitu, které jsou stanoveny pro hrazení nákladů poskytovatelů péče, se dále zakládají na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, která stanoví meze posuzovací pravomoci vnitrostátních orgánů.

               38

               Komise uvádí, že argumentace vycházející z ochrany veřejného zdraví, a zejména dodržení požadavků kvality, nemůže být přijata, neboť Spolková republika Německo neprokázala ani předpokládané riziko péče, která nedodržuje tyto požadavky, pro veřejné zdraví, ani přiměřenost systematického odmítání náhrady.

               39

               Komise v zásadě tvrdí, že na rozdíl od stanoviska Spolkové republiky Německo nejsou úvahy týkající se dostatečné, vyvážené a stálé nabídky kvalitních nemocničních služeb a nezbytnosti zaručit finanční stabilitu systému zdravotního pojištění, které vyplývají z judikatury týkající se nemocniční péče, přenosné na ambulantní péči dotčenou v projednávaném případě.

         Závěry Soudního dvora

               40

               Úvodem je třeba připomenout, jak vyplývá z bodů 21 a 22 tohoto rozsudku a jak uvedla generální advokátka v bodě 48 svého stanoviska, že projednávaná žaloba nesměřuje proti německému smluvnímu systému pro poskytovatele domácí péče osobám odkázaným na péči třetího.

               41

               Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, v rámci řízení o nesplnění povinnosti přísluší Komisi prokázat existenci tvrzeného nesplnění povinnosti tím, že Soudnímu dvoru předloží poznatky nezbytné k přezkoumání existence tohoto nesplnění povinnosti (viz zejména rozsudky ze dne 25. května 1982, Komise v. Nizozemsko, 96/81, Recueil, s. 1791, bod 6, a ze dne 5. října 2010, Komise v. Francie, C-512/08, Sb. rozh. s. I-8833, bod 56).

               42

               Z tohoto pohledu se v projednávané věci jedná o posouzení, zda Komise v rámci obou výtek uvedených v bodech 21 a 22 tohoto rozsudku, které je třeba zkoumat společně, poskytla důkaz tak, jak jí přísluší.

               43

               Jak vyplývá z bodu 24 tohoto rozsudku, Komise se domnívá, že s ohledem na určení existence omezení volného pohybu služeb může být judikatura v oblasti hrazení nákladů za zdravotní péči poskytovanou v jiných členských státech přenesena na německou právní úpravu týkající se rizika odkázanosti.

               44

               V tomto ohledu je třeba nejprve upřesnit, že pojem „odkázanost“ v podstatě označuje situaci, ve které je osoba z důvodu snížené soběstačnosti odkázána při uskutečňování základních úkonů každodenního života na pomoc druhých (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. června 2011, da Silva Martins, C-388/09, Sb. rozh. s. I-5737, body 39 a 40).

               45

               Z judikatury vycházející z rozsudku ze dne 5. března 1998, Molenaar (C-160/96, Recueil, s. I-843), dále vyplývá, že jelikož v nařízení č. 1408/71 neexistují ustanovení, která by se týkala konkrétně rizika takovéto odkázanosti, Soudní dvůr považoval některé dávky pokrývající toto riziko, jaké jsou poskytované v rámci německého režimu pojištění pro případ odkázanosti, za „dávky v nemoci“ ve smyslu tohoto nařízení (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek da Silva Martins, body 39 až 48).

               46

               Z téže judikatury vyplývá, že dávky pojištění pro případ odkázanosti spočívající v platbě nebo náhradě výdajů vzniklých stavem odkázanosti pojištěnce, a zejména výdajů určených k pokrytí domácí péče poskytované třetími osobami, jakož i dodání a instalaci pomůcek nezbytných pro pojištěnce, spadají do definice „věcných dávek“ ve smyslu hlavy III nařízení č. 1408/71 (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Molenaar, body 5, 6, 23 a 32, jakož i rozsudek ze dne 8. července 2004, Gaumain-Cerri a Barth, C-502/01 a C-31/02, Sb. rozh. s. I-6483, bod 26).

               47

               Navíc v souladu s ustálenou judikaturou spadají zdravotní služby poskytované za úplatu do působnosti ustanovení Smlouvy o FEU týkajících se volného pohybu služeb a není namístě rozlišovat podle toho, zda je péče poskytována v rámci nemocnice, nebo mimo ni (viz zejména výše uvedené rozsudky Smit a Peerbooms, bod 53, jakož i Komise v. Francie, bod 30).

               48

               V této souvislosti okolnosti, že dotčená právní úprava spadá do oblasti sociálního zabezpečení nebo stanoví věcné dávky, nemohou vyjmout léčení z rozsahu působnosti volného pohybu služeb zaručeného Smlouvou o FEU (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Müller-Fauré a van Riet, bod 39).

               49

               Podle rovněž ustálené judikatury platí, že i když unijní právo nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení a při neexistenci harmonizace na úrovni Unie je věcí právních předpisů každého členského státu určit podmínky poskytování dávek v oblasti sociálního zabezpečení, nic to nemění na tom, že při výkonu této pravomoci musí členské státy dodržovat unijní právo, především ustanovení o volném pohybu služeb (v tomto smyslu viz zejména výše uvedený rozsudek Kohll, body 17 až 21; rozsudky ze dne 16. července 2009, von Chamier-Glisczinski, C-208/07, Sb. rozh. s. I-6095, bod 63, a ze dne 27. ledna 2011, Komise v. Lucembursko, C-490/09, Sb. rozh. s. I-247, bod 32 a citovaná judikatura).

               50

               Nicméně na rozdíl od toho, co ve svých písemnostech zřejmě předpokládá Komise, není možné pouze z judikatury uvedené v bodě 24 tohoto rozsudku, která se týká hrazení nákladů za léčbu vynaložených v jiných členských státech, vyvodit, že německá právní úprava dotčená v projednávaném případě představuje omezení volného pohybu služeb.

               51

               I když jsou totiž, jak vyplývá z bodu 45 tohoto rozsudku, při neexistenci ustanovení týkajících se specificky rizika odkázanosti na péči třetího v nařízení č. 1408/71 dávky související s tímto rizikem považovány za „dávky v nemoci“ ve smyslu tohoto nařízení, nic to nemění na tom, že existuje rozdíl mezi dávkami související s rizikem odkázanosti a dávkami spojenými jen s léčbou (v tomto smyslu viz zejména výše uvedený rozsudek da Silva Martins, body 47 a 48). Obzvláště – na rozdíl od dávek spojených s léčbou – nemají být v zásadě dávky pokrývající riziko odkázanosti na péči třetího, která je obecně dlouhodobá, vypláceny krátkodobě (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek da Silva Martins, bod 48).

               52

               Za těchto podmínek nepostačuje se v projednávaném případě dovolávat pro účely prokázání existence omezení vyplývajících ze sporné právní úpravy judikatury uvedené v bodě 24 tohoto rozsudku, a to bez upřesnění či vysvětlení.

               53

               Navíc i když Komise připomíná, že sekundární právo nezbavuje členský stát pojištění v oblasti sociálního zabezpečení povinnosti dodržovat primární právo – což ostatně Spolková republika Německo nezpochybňuje – jak vyplývá z bodu 30 tohoto rozsudku, uvedený orgán nicméně neodpověděl na argumenty Spolkové republiky Německo uvedené v bodech 29 až 32 tohoto rozsudku a vycházející z možnosti, která vyplývá z nařízení č. 1408/71, že pojištěnec odkázaný na péči třetího má při přechodném pobytu v jiném členském státě než Spolková republika Německo nárok na věcné dávky poskytované institucí členského státu pobytu na účet příslušné instituce nacházející se v Německu.

               54

               V každém případě je třeba uvést, že v souladu s nařízením č. 1408/71, v případě kterého se platnost relevantních ustanovení v projednávaném případě nezpochybňuje a které bylo použitelné v členských státech Unie ke konci lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, mohl pojištěnec odkázaný na péči třetího využívat dokonce kombinace peněžitých a věcných dávek, jejichž souhrnná částka překračuje výši obdobných dávek dostupných na území příslušného členského státu.

               55

               Jestliže jsou totiž splněny podmínky stanovené pro použití čl. 22 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení, a pokud jde o „důchodce“, pro použití jeho článku 31, mají tato ustanovení zajistit v jiném členském státě, než je stát příslušné instituce, zejména nárok na věcné dávky poskytované institucí místa pobytu na účet příslušné instituce v souladu s právními předpisy použitelnými na instituci tohoto jiného členského státu, jakož i na peněžité dávky v souladu s právními předpisy použitelnými na příslušnou instituci, poskytované buď přímo touto institucí, nebo na její účet.

               56

               V tomto ohledu je třeba doplnit, že Soudní dvůr již v oblasti zdravotní péče rozhodl, že poskytnutí věcných dávek zaručených článkem 31 nařízení č. 1408/71 nemůže podléhat jakémukoli povolovacímu řízení ani požadavku, aby se onemocnění, které si vyžádalo předmětnou péči, projevilo náhlým způsobem při tomto pobytu, a učinilo tak nezbytným okamžité poskytnutí uvedené péče (viz rozsudek ze dne 25. února 2003, IKA, C-326/00, Recueil, s. I-1703, bod 43).

               57

               Jelikož dále článek 48 SFEU stanoví koordinaci právních předpisů členských států v oblasti sociálního zabezpečení, a nikoli jejich harmonizaci, nemohou normy Smlouvy o FEU v oblasti volného pohybu pojištěnci zaručit, že přestěhování do jiného členského státu bude zejména z hlediska dávek v nemoci nebo dávek ve stavu odkázanosti neutrální. Vzhledem k rozdílům existujícím mezi systémy a právními předpisy členských států v dané oblasti takovéto přestěhování může být v konkrétních případech pro pojištěnce finančně více či méně výhodné (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 19. března 2002, Hervein a další, C-393/99 a C-394/99, Recueil, s. I-2829, body 50 až 52; výše uvedený rozsudek von Chamier-Glisczinski, body 84 a 85, jakož i rozsudek ze dne 15. června 2010, Komise v. Španělsko, C-211/08, Sb. rozh. s. I-5267, bod 61 a citovaná judikatura).

               58

               V důsledku toho může být při přechodném pobytu v členském státě použití, případně podle ustanovení nařízení č. 1408/71, vnitrostátní právní úpravy tohoto státu, která je z pohledu dávek sociálního zabezpečení méně příznivá než právní úprava příslušného členského státu, v zásadě ve smyslu čl. 1 písm. q) tohoto nařízení v souladu s požadavky primárního práva Unie v oblasti volného pohybu osob (obdobně viz zejména výše uvedené rozsudky von Chamier-Glisczinski, body 85 a 87, jakož i da Silva Martins, bod 72).

               59

               Kromě toho v rámci druhé výtky uvedené v bodě 22 tohoto rozsudku sama Komise vyloučila omezení volného pohybu služeb, jestliže pronájem zdravotních pomůcek v jiném členském státě než Spolková republika Německo představuje pro německé pojišťovny poskytující pojištění pro případ odkázanosti dodatečný náklad k financování zdravotních pomůcek již poskytnutých v Německu.

               60

               V tomto ohledu je přitom třeba připomenout, že podle článku 36 nařízení č. 1408/71 jsou věcné dávky poskytované na základě hlavy III tohoto nařízení institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského státu plně hrazeny.

               61

               Z toho vyplývá, že Komise neposkytla užitečnou odpověď na argumentaci Spolkové republiky Německo, která vychází z možnosti, že v souladu s hlavou III nařízení č. 1408/71 má pojištěnec odkázaný na péči třetího v jiném členském státě, než je Spolková republika Německo, nárok na zdravotní pomůcky vedle obdobných pomůcek již financovaných v Německu.

               62

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba dospět k závěru, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala existenci omezení volného pohybu služeb, která by vyplývala ze sporné právní úpravy.

               63

               Za těchto podmínek musí být žaloba zamítnuta, jelikož žádná z výtek uplatněných Komisí na podporu její žaloby není opodstatněná.

         K nákladům řízení

               64

               Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               65

               Vzhledem k tomu, že Komise byla ve sporu neúspěšná, je důvodné jí uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Evropská komise ponese náhradu nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. prosince 1990. # Karl Spagl proti Hauptzollamt Rosenheim. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo. # Doplňková dávka na mléko. # Věc C-189/89.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 19. dubna 2007.#Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH proti Hauptzollamt Kiel.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo.#Společný celní sazebník - Sazební zařazení zboží - Kombinovaná nomenklatura - Semena tykví, která ztratila svoji schopnost klíčit.#Věc C-229/06.

text:
      Věc C-229/06
      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      v.
      Hauptzollamt Kiel
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Hamburk)
      „Společný celní sazebník – Sazební zařazení zboží – Kombinovaná nomenklatura – Semena tykví, která ztratila svoji schopnost klíčit“
      Shrnutí rozsudku
      Společný celní sazebník – Položky sazebníku – Oloupaná semena tykví, která ztratila svoji schopnost klíčit a jsou určena pro
            pekařský průmysl
      Oloupaná semena tykví, která ztratila svoji schopnost klíčit a jsou určena pro pekařský průmysl, spadají do podpoložky 1212
         99 80 kombinované nomenklatury uvedené v příloze I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním
         sazebníku, ve znění nařízení č. 1789/2003, jelikož nejsou určena k setí, ale k lidské konzumaci.

      (viz body 30, 32 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      19. dubna 2007(*)

      „Společný celní sazebník – Sazební zařazení zboží – Kombinovaná nomenklatura – Semena tykví, která ztratila svoji schopnost klíčit“
      Ve věci C‑229/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Finanzgericht Hamburg
         (Německo) ze dne 26. dubna 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 22. května 2006, v řízení

      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      proti
      Hauptzollamt Kiel,
      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení J. Klučka, předseda senátu, A. Ó. Caoimh a P. Lindh (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH P. Klosem, Rechtsanwalt,
      –        za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a P. van Ginnekenem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství J. Hottiaux, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s B. Wägenbaurem, Rechtsanwalt,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu podpoložek 1209 91 90 a 1212 99 80 kombinované nomenklatury uvedených
         v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním
         sazebníku (Úř. věst. L 256, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 382), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1789/2003 ze dne 11. září 2003
         (Úř. věst. L 281, s. 1; Zvl. vyd. 02/14, s. 3; dále jen „KN“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH (dále jen „Sunshine“) a Hauptzollamt
         Kiel ohledně zařazení do KN oloupaných semen tykví, která ztratila svoji schopnost klíčit a která jsou určena pro pekařský
         průmysl.

       Právní rámec
      3        KN, zavedená nařízením č. 2658/87, je založena na celosvětovém harmonizovaném systému popisu a číselného označování zboží
         (dále jen „HS“), který byl vypracován Radou pro celní spolupráci, nyní Světovou celní organizací, a zaveden mezinárodní úmluvou
         uzavřenou v Bruselu dne 14. června 1983 a schválenou jménem Společenství rozhodnutím Rady 87/369/EHS ze dne 7. dubna 1987
         (Úř. věst. L 198, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 288). Tato nomenklatura přejímá čísla a šestimístné položky HS, pouze sedmé a osmé
         místo je jejím dalším vlastním tříděním.

      4        Druhá část KN obsahuje třídu II nazvanou „Rostlinné produkty“, která obsahuje několik kapitol a mezi nimi kapitolu 12 nazvanou
         „Olejnatá semena a olejnaté plody; různá zrna, semena a plody; technické plodiny a léčivé rostliny; sláma a pícniny“.

      5        Položka 1209, nazvaná „Semena, plody a výtrusy k setí“, obsahuje podpoložku 1209 91, nazvanou „Semena zeleniny“, která sama
         obsahuje podpoložku 1209 91 90, nazvanou „ostatní“.

      6        Položka 1212, nazvaná „[…] ovocné pecky a jádra a jiné rostlinné produkty […], používané zejména k lidskému požívání, jinde
         neuvedené ani nezahrnuté“, obsahuje podpoložku 1212 99, nazvanou „ostatní“, která sama obsahuje podpoložku 1212 99 80, nazvanou
         „ostatní“.

      7        Všeobecná pravidla pro výklad KN, která jsou uvedena v její části první hlavě I bodě A zejména stanoví:

      „Zařazení zboží do kombinované nomenklatury se řídí těmito zásadami:
      1.      Názvy tříd, kapitol a podkapitol jsou pouze orientační; pro právní účely jsou pro zařazení směrodatná znění čísel a příslušných
         poznámek ke třídám nebo kapitolám a následující ustanovení, pokud znění těchto čísel nebo poznámek nestanoví jinak.

      […]“
      8        Vysvětlivky ke KN zveřejněné Komisí Evropských společenství v souladu s čl. 9 odst. 1 nařízení č. 2658/87 ve znění použitelném v rozhodné době (Úř. věst 2002, C 256, s. 1) poskytují následující upřesnění:

      „[…] 1209 Semena, plody a výtrusy k setí
      […]
      1209 91 90 ostatní
      Tato podpoložka zahrnuje semena tykví pěstovaných jako zelenina, pokud jsou používána k setí, k jídlu (např. v salátech),
         v potravinářském průmyslu (např. v pekařských výrobcích) nebo k léčivým účelům.

      […]
      1212      […] ovocné pecky a jádra a jiné rostlinné produkty […], používané zejména k lidskému požívání, jinde neuvedené ani nezahrnuté

      […]
      1212 99 80 ostatní
      Kromě produktů uvedených […], do této podpoložky patří též:
      […]
      Semena tykve (čísla 1207 nebo 1209) do této podpoložky nepatří […]“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      9        Cílem společnosti Sunshine je uvádění potravin na trh. Dováží zejména z Číny oloupaná semena tykví, která ztratila svoji schopnost
         klíčit a která jsou určena pro zpracování v pekařství za účelem jejich přimísení do chleba.

      10      Dne 4. března 2004 podala u celního úřadu v Mölln (Německo) celní prohlášení a požádala o propuštění do volného oběhu pro
         zásilku s oloupanými semeny tykví s tím, že uvedla podpoložku 1209 91 90 KN, pro kterou je stanovena běžná sazba cla 3 %.
         Uvedený celní úřad celní prohlášení přijal a rozhodnutím ze dne 10. března 2004 stanovil clo ve výši 825,95 eur, nakonec snížené
         na 782,09 eur.

      11      Jelikož se společnost Sunshine dozvěděla, že rozsudkem ze dne 23. května 2004 Gerechtshof te Amsterdam (Nizozemí) rozhodl,
         že oloupaná semena tykví určená k lidskému požívání musejí být zařazena do podpoložky 1212 99 80 KN a jsou na základě této
         skutečnosti osvobozena od cla, požádala o vrácení cla, které uhradila na základě rozhodnutí celního úřadu v Mölln.

      12      Rozhodnutím ze dne 16. února 2005 Hauptzollamt Kiel zamítl žádost o vrácení a potvrdil, že zboží mělo být zařazeno do podpoložky
         1209 91 90. Jelikož stížnost, kterou společnost Sunshine podala proti tomuto posledně uvedenému rozhodnutí, byla zamítnuta,
         obrátila se na Finanzgericht Hamburg.

      13      Před tímto soudem společnost Sunshine žádala o vrácení cla, přičemž tvrdila, že zboží muselo být zařazeno do podpoložky 1212 99 80
         KN, a opírala se za tímto účelem o rozsudek ze dne 23. května 2004 a o závaznou informaci nizozemské celní správy ze dne 24. února
         2005, podle níž oloupaná semena tykví musejí být zařazena do uvedené podpoložky.

      14      Ve svém předkládacím rozhodnutím Finanzgericht Hamburg upřesňuje, že v rozsudku ze dne 21. července 2005 opíraje se o vysvětlivky
         ke KN rozhodl, že oloupaná semena tykví, která nejsou určena k setí, ale k použití v pekařství, musejí být zařazena do podpoložky
         1209 91 90 KN. Předkládající soud má nicméně za to, že položka uvedená nizozemským soudem a nizozemskou celní správou je obhajitelná
         v rozsahu, v němž se jeví, že podle svého znění se položka 1209 KN týká semen, plodů nebo výtrusů určených k setí a že tomuto
         znění neodporuje znění podpoložek. Předkládající soud si tedy klade otázku, zda vysvětlivky ke KN týkající se položky 1209
         nejsou v rozporu se samotným zněním uvedené položky a zda by tyto vysvětlivky neměly zůstat nepoužity. Připomíná k tomuto
         bodu, že podle judikatury Soudního dvora vysvětlivky ke KN vypracované Komisí sice přispívají významným způsobem k výkladu
         dosahu jednotlivých celních položek, nemají však závaznou právní sílu (rozsudek ze dne 9. prosince 1997, Knubben Speditions, C‑143/96, Recueil, s. I‑7039, bod 14).

      15      Za těchto podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudním dovru následující předběžnou otázku:

      „Musejí být oloupaná semena tykví pěstovaných jako zelenina, která ztratila svoji schopnost klíčit a jsou určena pro pekařský
         průmysl, zařazena do podpoložky 1209 91 90 KN, nebo do podpoložky 1212 99 80 KN?“

       K předběžné otázce
       Vyjádření podaná Soudnímu dvoru
      16      Sunshine uvádí, že podle judikatury Soudního dvora rozhodné kritérium pro zařazení zboží je třeba hledat v jeho objektivních
         charakteristických znacích a vlastnostech, jak jsou definovány zněním položky KN. Dovolává se bodu 14 rozsudku ze dne 28.
         března 2000, Holz Geenen (C‑309/98, Recueil, s. I‑1975), ve kterém Soudní dvůr měl za to, že vysvětlivky ke KN přispívají k výkladu KN, aniž by měly právní
         sílu.

      17      Sunshine rovněž připomíná, že Soudní dvůr rozhodl, že účel použití výrobku může tvořit objektivní kritérium pro zařazení,
         pokud je uvedenému výrobku vlastní (rozsudek ze dne 1. června 1995, Thyssen Haniel Logistic, C‑459/93, Recueil, s. I‑1381,
         bod 13), přičemž tato skutečnost se posuzuje v závislosti na objektivních charakteristických znacích a vlastnostech zboží
         (výše uvedený rozsudek Holz Geenen, bod 15).

      18      Položka 1209 se týká semen a podpoložky obsahují pouze zboží určené k použití jako semena. Semena dotčená v původním řízení
         však ztratila svoji schopnost klíčit. Pouze vysvětlivky ke KN stanoví, že semena tykví určená k používání k jídlu nebo k léčivým
         účelům spadají do podpoložky 1209 91 90. Existuje tudíž rozpor mezi zněním KN a vysvětlivkami ke KN.

      19      Krom toho na základě přezkoumání vysvětlivek ke KN se jeví, že kritériem zařazení různých semen tykví do jednotlivých podpoložek
         je účel použití uvedených semen, pokud je jim vlastní.

      20      Je tak možné pouze zařazení do podpoložky 1212 99 80. Zboží dotčené v původním řízení totiž představuje „jiné rostlinné produkty
         […] jinde neuvedené ani nezahrnuté“ ve smyslu položky 1212, a to navzdory znění vysvětlivek ke KN.

      21      Nizozemská vláda má rovněž za to, že zboží dotčené v původním řízení musí být zařazeno do podpoložky 1212 99 80 KN. Tato semena
         totiž ztratila svoji schopnosti klíčit a mohou být používána pouze k jídlu. Jsou to tedy jádra používaná k lidskému požívání
         ve smyslu položky 1212.

      22      Podle této vlády z vysvětlivek ke KN vyplývá, že je třeba, aby semena spadající do podpoložky 1209 91 90, ačkoliv mohou být
         používána k jídlu, bylo možné použít také k setí. Tato vlastnost však chybí zboží dotčenému v původním řízení. Ze stejného
         důvodu semena tykví, která mohou být používána k setí, jsou podle vysvětlivek ke KN vyloučena z podpoložky 1212 99 80.

      23      Komise má společně se Sunshine a nizozemskou vládou za to, že zboží dotčené v původním řízení musí být zařazeno do podpoložky
         1212 99 80 KN. Z důvodu stručného znění obou relevantních popodložek je třeba vycházet ze samotných položek.

      24      Položka 1209 se týká pouze semen, tzn. částí, které umožňují tvorbu nové rostliny. Krom toho toto semeno musí mít schopnost
         být zaseto. V projednávaném případě však semena tykví dotčená v původním řízení ztratila svoji schopnost klíčit. Položka 1212
         je zbytková. Jelikož semena tykví dotčená v původním řízení nemohou být zařazena do jiných položek, spadají do této položky.

      25      Komise uplatňuje, že vysvětlivky ke KN týkající se položky 1209 byly vypracovány na základě znění KN v anglickém jazyce, které
         umožňuje se domnívat, že semena nemusejí být určena výhradně k setí, ale musejí pouze vykazovat totožné složení jako semena
         k setí. Naproti tomu jiná jazyková znění upřesňují, že je třeba, aby semena bylo možné použít i k setí. Z důvodu těchto významných
         rozdílů mezi jazykovými zněními Komise navrhuje, aby k vysvětlivkám ke KN nebylo přihlédnuto.

       Odpověď Soudního dvora
      26      Nejprve je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je v zájmu právní jistoty a usnadnění kontrol třeba hledat rozhodující
         kritérium pro sazební zařazení zboží obecně v jeho objektivních charakteristických znacích a vlastnostech, jak jsou definovány
         zněním položky KN a poznámek k třídám nebo kapitolám (viz zejména rozsudky ze dne 26. září 2000, Eru Portuguesa, C‑42/99, Recueil, s. I‑7691, bod 13; ze dne 15. září 2005, Intermodal Transports, C‑495/03, Sb. rozh. s. I‑8151, bod 47; ze dne 8. prosince 2005, Possehl Erzkontor, C‑445/04, Sb. rozh. s. I‑10721, bod 19, a ze dne 16. února 2006, Proxxon, C‑500/04, Sb. rozh. s. I‑1545, point 21).

      27      Dále Soudní dvůr již rozhodl, že vysvětlivky ke KN, jakož i vysvětlivky k HS přispívají významným způsobem k výkladu dosahu
         jednotlivých sazebníkových položek, aniž by však měly závaznou právní sílu. Obsah těchto vysvětlivek musí být tudíž v souladu
         s ustanoveními KN a nemůže měnit jejich dosah (výše uvedené rozsudky Intermodal Transports, bod 48; Possehl Erzkontor, bod
         20, a Proxxon, bod 22).

      28      Konečně je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora může v oblasti celního zařazení účel výrobku představovat
         objektivní kritérium, pokud je tomuto výrobku vlastní, přičemž se tato skutečnost posuzuje v závislosti na jeho objektivních
         charakteristických znacích a vlastnostech (viz zejména rozsudky ze dne 5. dubna 2001, Deutsche Nichimen, C‑201/99, Recueil, s. I‑2701, bod 20, ze dne 4. března 2004, Krings, C‑130/02, Recueil, s. I‑2121, bod 30, ze dne 17. března 2005, Ikegami, C‑467/03, Sb. rozh. s. I‑2389, bod 23, a výše uvedený rozsudek Proxxon, bod 31).

      29      V projednávaném případě je třeba poznamenat, že jelikož názvy podpoložek 1209 91 90 a 1212 99 80 obsahují pouze výraz „ostatní“,
         je namístě vycházet přímo ze samotných položek, a sice položek 1209 a 1212.

      30      Jak na to upozornila Komise, ze znění položky 1209 „Semena, plody a výtrusy k setí“ vyplývá, že uvedená položka se týká pouze
         rostlinných částí, které mají schopnost klíčit a dát život nové rostlině. Naopak položka 1212, která obsahuje „ovocné pecky
         a jádra a jiné rostlinné produkty […], používané zejména k lidskému požívání, jinde neuvedené ani nezahrnuté“, je zbytkovou
         kategorií obsahující rostlinná semena, která jsou určena nikoliv k setí, ale k lidské konzumaci.

      31      Tudíž vysvětlivky ke KN, které vylučují z podpoložky 1212 99 80 semena tykví a které je odkazují zejména do položky 1209,
         mohou být chápány pouze ve smyslu, že z této podpoložky vylučují semena tykví k setí, a nikoliv semena, která jako ta v původním
         řízení byla oloupána a ztratila svoji schopnost klíčit. Krom toho není namístě zohlednit uvedené vysvětlivky, které zahrnují
         do podpoložky 1209 91 90 semena tykví určená k lidskému požívání nebo pro potravinový průmysl.

      32      S přihlédnutím k těmto úvahám je namístě na položenou otázku odpovědět tak, že podpoložka 1212 99 80 KN musí být vykládána
         v tom smyslu, že oloupaná semena tykví, která ztratila svoji schopnost klíčit a která jsou určena pro pekařský průmysl, spadají
         do této podpoložky.

       K nákladům řízení
      33      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:
      Podpoložka 1212 99 80 kombinované nomenklatury uvedené v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987
            o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení Komise (ES) č. 1789/2003 ze dne 11. září
            2003, musí být vykládána v tom smyslu, že oloupaná semena tykví, která ztratila svoji schopnost klíčit a která jsou určena
            pro pekařský průmysl, spadají do této podpoložky.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 27. března 2014.#LCL Le Crédit Lyonnais SA v. Fesih Kalhan.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal d’instance d’Orléans.#Ochrana spotřebitele – Smlouvy o spotřebitelském úvěru – Směrnice 2008/48/ES – Články 8 a 23 – Povinnost věřitele ověřit před uzavřením smlouvy úvěruschopnost dlužníka – Vnitrostátní ustanovení ukládající vyhledávání v databázi – Zánik nároku na smluvní úroky v případě porušení takové povinnosti – Účinná, přiměřená a odrazující sankce.#Věc C‑565/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑565/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím tribunal d’instance d’Orléans (Francie) ze dne 30. listopadu 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 6. prosince 2012, v řízení
            LCL Le Crédit Lyonnais SA
            proti
            Fesihu Kalhanovi,
            SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
            ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (zpravodajka) a K. Jürimäe, soudci,
            generální advokát: N. Wahl,
            vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. listopadu 2013,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za LCL Le Crédit Lyonnais SA C. Vexliard, avocate,
            – za francouzskou vládu D. Colasem a S. Menezem, jako zmocněnci,
            – za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
            – za Evropskou komisi M. van Beekem a M. Owsiany-Hornung, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 8 a 23 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS (Úř. věst. L 133, s. 66, a opravy Úř. věst. 2009, L 207, s. 14, Úř. věst. 2010, L 199, s. 40, a Úř. věst. 2011, L 234, s. 46).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi LCL Le Crédit Lyonnais SA (dále jen „LCL“) a F. Kalhanem ohledně žádosti o zaplacení zbývajících dlužných částek z osobní půjčky, kterou tato společnost poskytla posledně uvedenému, který je s jejím splacením v prodlení.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Body 7, 9, 26, 28 a 47 odůvodnění směrnice 2008/48 znějí následovně:
            „(7) Pro usnadnění vzniku dobře fungujícího vnitřního trhu spotřebitelských úvěrů je nezbytné zajistit harmonizovaný rámec Společenství v celé řadě klíčových oblastí […]
            […]
            (9) Úplná harmonizace je nezbytná pro zajištění vysoké a rovnocenné úrovně ochrany zájmů všech spotřebitelů ve Společenství a pro vytvoření skutečného vnitřního trhu. Členským státům by proto nemělo být povoleno zachovávat ani zavádět jiná vnitrostátní ustanovení, než která jsou stanovena v této směrnici. […]
            […]
            (26) Členské státy by při zohlednění zvláštních charakteristických rysů svých úvěrových trhů měly přijmout vhodná opatření pro podporu odpovědných praktik ve všech fázích úvěrového vztahu. […] Především na rozšiřujícím se úvěrovém trhu je důležité, aby se věřitelé nepouštěli do nezodpovědného půjčování ani neposkytovali úvěry bez předchozího posouzení úvěruschopnosti, a členské státy by měly vykonávat nezbytný dohled s cílem předejít takovému jednání, a měly by pro tyto případy stanovit nezbytné prostředky k sankcionování věřitelů […]
            […]
            (28) K posouzení úvěruschopnosti spotřebitele by měl věřitel rovněž vyhledávat v příslušných databázích. Právní a faktické okolnosti mohou vyžadovat, aby se toto vyhledávání lišilo co do rozsahu. […]
            […]
            (47) Členské státy by měly stanovit pravidla týkající se sankcí za porušení vnitrostátních předpisů přijatých podle této směrnice a zajistit jejich uplatňování. I když je volba sankcí i nadále na členských státech, měly by být stanovené sankce účinné, přiměřené a odrazující.“
            4. Článek 8 téže směrnice, nadepsaný „Povinnost posoudit úvěruschopnost spotřebitele“, v odstavci 1 stanoví:
            „Členské státy zajistí, aby před uzavřením úvěrové smlouvy věřitel posoudil úvěruschopnost spotřebitele na základě dostatečných informací získaných případně od spotřebitele, a pokud je to nezbytné, na základě vyhledávání v příslušné databázi. Členské státy, jejichž právní předpisy vyžadují, aby věřitelé posoudili úvěruschopnost spotřebitelů na základě vyhledávání v příslušné databázi, mohou tento požadavek zachovat.“
            5. Článek 23 směrnice 2008/48, nadepsaný „Sankce“, zní:
            „Členské státy stanoví pravidla pro sankce za porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě této směrnice a přijmou veškerá nezbytná opatření k zajištění jejich uplatňování. Stanovené sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.“
            Francouzské právo
            6. Zákon č. 2010-737 ze dne 1. července 2010 o novelizaci úpravy spotřebitelského úvěru (JORF ze dne 2. července 2010, s. 12001), jehož účelem je provést směrnici 2008/48 do vnitrostátního francouzského práva, byl včleněn do článku L. 311-1 a násl. spotřebitelského zákoníku.
            7. Článek L. 311-9 uvedeného zákoníku zní:
            „Před uzavřením úvěrové smlouvy věřitel ověří úvěruschopnost dlužníka na základě dostatečného množství informací, včetně informací poskytnutých jím samotným na žádost věřitele. Věřitel provede vyhledávání v registru podle článku L. 333-4 za podmínek upravených vyhláškou uvedenou v článku L. 333-5.“
            8. Dne 26. října 2010 byla přijata ministerská vyhláška o vnitrostátním registru událostí při splácení úvěrů poskytnutých fyzickým osobám, jak stanoví L. 333-5 spotřebitelského zákoníku (dále jen „vnitrostátní registr“). Tato vyhláška stanoví podmínky, za kterých musí věřitelé uchovávat doklady o nahlédnutí do vnitrostátního registru, aby je mohli předložit v případě sporu nebo auditu.
            9. Článek L. 311-48 druhý a třetí pododstavec spotřebitelského zákoníku zní:
            „Jestliže věřitel nedodržel povinnosti stanovené v článcích L. 311-8 a L. 311-9, pozbývá nároku na úroky v plném rozsahu nebo v části stanovené soudem. […]
            Dlužník je povinen pouze splatit jistinu podle stanoveného splátkového kalendáře, a popřípadě zaplatit úroky, na něž věřitel neztratil nárok. Částky zaplacené jako úroky, které se úročí zákonnou sazbou ode dne jejich zaplacení, budou věřitelem vráceny nebo započítány na zbylou dlužnou jistinu.“
            10. Článek L.313-3 měnového a finančního zákoníku (code monétaire et financier) zní:
            „V případě soudního rozhodnutí znějícího na peněžité plnění je zákonná úroková sazba navýšena o pět procentních bodů po uplynutí lhůty dvou měsíců ode dne, kdy se rozhodnutí stalo, byť předběžně, vykonatelným. […]
            Vykonávající soud nicméně může, na žádost dlužníka nebo věřitele, dlužníka s ohledem na jeho situaci osvobodit od tohoto navýšení nebo snížit jeho rozsah.“
            11. Článek 1153 první a třetí pododstavec občanského zákoníku (code civil) zní následovně:
            „U závazků zaplatit určitou částku spočívá náhrada škody způsobená prodlením s plněním výlučně v uložení úroků v zákonné sazbě, s výhradou zvláštní úpravy obchodního práva a zajištění.
            Nárok na tuto náhradu škody vzniká, aniž věřitel musí prokazovat ztrátu.
            Nárok vzniká dnem doručení výzvy k zaplacení nebo jiného obdobného úkonu, jako je upomínka, pokud z něj dostatečně vyplývá výzva k zaplacení, vyjma případů, kdy je počátek úročení stanoven zákonem.“
            12. Článek 1154 téhož zákoníku zní:
            „Úroky splatné z jistiny mohou nést úroky na základě soudní žaloby nebo na základě zvláštní dohody za předpokladu, že se v žalobě nebo dohodě jedná o úroky splatné alespoň za jeden celý rok.“
            13. Článek 1254 občanského zákoníku zní:
            „Dlužník, z jehož dluhu plynou úroky nebo nedoplatky, nemůže bez svolení věřitele započítat svou platbu na jistinu přednostně před nedoplatky nebo úroky: platba učiněná na jistinu a úroky, jež není úplná, se nejprve započítá na úroky.“
            Spor v původním řízení a předběžná otázka
            14. Dne 4. května 2011 uzavřel F. Kalhan s LCL smlouvu o osobní půjčce ve výši 38 000 eur splatné v 60 měsíčních splátkách ve výši 730,46 eur s fixní roční úrokovou sazbou 5,60 % a roční procentní sazbou nákladů (RPSN) 5,918 %.
            15. Jelikož splácení uvedené půjčky bylo dne 12. ledna 2012 zastaveno, domáhala se LCL u tribunal d’instance d’Orléans okamžité splatnosti půjčky.
            16. Dne 18. října 2012 podala LCL žalobu proti F. Kalhanovi k předkládajícímu soudu a domáhala se zaplacení částky 37 611,23 eur s úroky ve výši 5,918 % ročně ode dne 17. dubna 2012 a nařízení roční kapitalizace úroků.
            17. Uvedený soud z úřední povinnosti uplatnil proti věřiteli důvod vycházející z případného zániku nároku na úroky stanoveného v článku L. 311-48 druhém pododstavci spotřebitelského zákoníku, neboť věřitel neprovedl vyhledávání v registru událostí při splácení úvěrů fyzických osob při ověřování úvěruschopnosti tak, jak je uloženo článkem L. 311-9 téhož zákoníku. LCL připustila, že není schopna doložit, že provedla takové vyhledávání před uzavřením smlouvy o půjčce.
            18. Předkládající soud uvádí, že sankce zániku nároku na úroky stanovená v článku L. 311-48 druhém pododstavci spotřebitelského zákoníku byla Cour de cassation (Francie) vyložena tak, že se týká pouze smluvních úroků, kdežto úroky v zákonné sazbě jsou dále splatné na základě článku 1153 občanského zákoníku.
            19. Uvádí, že podle článku L. 313-3 měnového a finančního zákoníku je tato zákonná sazba navýšena o pět procentních bodů, pokud dlužník nesplatil celý svůj dluh ve lhůtě dvou měsíců poté, co se soudní rozhodnutí stalo vykonatelným.
            20. Předkládající soud dále uvádí, že podle judikatury Cour de cassation se úroky v zákonné sazbě, jakož i zvýšení o pět procentních bodů, uplatní bez dalšího, a sice že takto zvýšené úroky jsou dlužné automaticky, i když na ně nebyl vznesen nárok nebo nebyly stanoveny soudním rozhodnutím.
            21. Uvedený soud dále poukazuje na to, že v projednávané věci činí sazba smluvních úroků 5,60 %, zatímco po prohlášení zániku nároku na tyto úroky by LCL mohla mít nárok na úroky v zákonné sazbě, které, pokud jsou navýšeny o pět procentních bodů dva měsíce poté, co se rozsudek stal vykonatelným, dosáhnou výše 5,71 % za rok 2012. Z toho plyne, že uplatnění zániku nároku na úroky by mohlo vést ke zvýhodnění věřitele.
            22. Za těchto podmínek se předkládající soud zaprvé zamýšlí nad tím, jakou účinnost má sankce zániku nároku na smluvní úroky v případě prokázaného porušení povinnosti věřitele vyhledávat ve vnitrostátním registru zřízeném za účelem ověření úvěruschopnosti spotřebitele.
            23. Podle téhož soudu by uvedená sankce mohla být účinná, pokud by spotřebitel uhradil dlužné částky ve lhůtě dvou měsíců poté, co se soudní rozhodnutí stalo vykonatelným. Tato možnost je však v praxi iluzorní, neboť pokud je věřitel donucen se obrátit na soud, je tomu tak zpravidla proto, že spotřebiteli jeho situace neumožňuje splnit své závazky. I když soud, který se věcí zabývá, může přiznat lhůtu pro splnění závazku ve výši maximálně 24 měsíců, zákonné úroky jsou i nadále dlužné. Kromě toho je možné rovněž tvrdit, že nesplnění povinnosti věřitele ověřit úvěruschopnost spotřebitele mohlo přispět k nadměrnému zadlužení tohoto spotřebitele.
            24. Předkládající soud rovněž uvádí, že článek L. 313-3 měnového a finančního zákoníku upravuje možnost spotřebitele požádat soud o osvobození od navýšení zákonných úroků nebo o snížení jeho výše. V praxi jsou však případy, ve kterých mohl spotřebitel využít takového opatření po zániku nároku na úroky, velmi vzácné, zejména z toho důvodu, že spotřebitel není o tomto právu informován nebo že je přiznáváno nikoliv s ohledem na závažnost pochybení věřitele, ale pouze s ohledem na finanční situaci spotřebitele.
            25. Zadruhé, pokud jde o přiměřenost režimu sankcí dotčených v původním řízení, předkládající soud nejprve uvádí, že soud zajisté může upravit sankci zániku nároku na úroky s ohledem na závažnost porušení dotčené povinnosti věřitelem. Avšak i v tomto případě by posledně uvedený měl nárok na zákonné úroky ze zbylých dlužných částek.
            26. Dále, jelikož se podle článku 1254 občanského zákoníku zákonné úroky stanou splatnými z důvodu zániku nároku na smluvní úroky, a jelikož se splátky započítávají přednostně na dlužné úroky, splátky jistiny se nezbytně zpozdí, takže se splatnými stanou další zákonné úroky.
            27. Účinek uvedeného zániku je konečně podle předkládajícího soudu rovněž snížen tím, že věřitel může požádat o kapitalizaci úroků podle zásady placení úroků z úroků, stanovené v článku 1154 občanského zákoníku.
            28. Zatřetí se předkládající soud zamýšlí nad otázkou odrazující povahy úpravy zániku nároku na úroky v takové formě, jakou stanoví spotřebitelský zákoník. Má za to, že jestliže věřitelé mohou počítat s tím, že se splatnými stanou úroky ve zvýšené zákonné sazbě, nejsou ani v případě zániku jejich nároku na smluvní úroky nijak motivováni ke změně své praxe tak, aby důsledně plnili povinnosti, které pro ně plynou ze směrnice 2008/48 a z právních předpisů, které ji provádějí ve vnitrostátním právu členských států.
            29. Za těchto podmínek se tribunal d’instance d’Orléans rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Brání požadavek účinných, přiměřených a odrazujících sankcí podle článku 23 [směrnice 2008/48] v případě, že věřitelé poruší povinnosti stanovené směrnicí, existenci pravidel umožňujících věřiteli, proti němuž míří sankce zániku jeho nároku na úroky tak, jak je upravena podle francouzského práva, aby po uložení sankce získal ze zákona nárok na splatné úroky ze zbylých částek dlužných spotřebitelem ve výši zákonné sazby, navýšené dva měsíce poté, co se soudní rozhodnutí stalo vykonatelným, o pět procentních bodů?“
            K předběžné otázce
            30. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 23 směrnice 2008/48 vykládán v tom smyslu, že brání uplatnění vnitrostátního sankčního režimu, podle kterého v případě, že věřitel poruší svou povinnost posoudit před uzavřením smlouvy úvěruschopnost dlužníka tím, že vyhledává v příslušné databázi, zaniká věřiteli nárok na smluvní úroky, ale ze zákona má nárok na zákonné úroky splatné od vydání soudního rozhodnutí, kterým se tomuto dlužníkovi ukládá splacení zbylých dlužných částek, a tyto úroky jsou nadto navýšeny o pět procentních bodů, pokud posledně uvedený svůj dluh nesplatil ve lhůtě dvou měsíců od vydání tohoto rozhodnutí.
            A – K přípustnosti
            31. Evropská komise se zamýšlí nad přípustností žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ze dvou důvodů.
            32. Zaprvé tvrdí, že cílem takového vnitrostátního sankčního režimu, jaký je použitelný ve věci v původním řízení, je předcházet porušování povinnosti stanovené nikoli ve směrnici 2008/48, ale ve vnitrostátním předpisu ukládajícím věřiteli povinnost vyhledávat v databázi, kterou členské státy mohou zachovat podle článku 8 této směrnice, i když se tato úprava použije rovněž na porušení jiných povinností, které vyplývají přímo ze směrnice. Otázka, zda takový sankční režim spadá do působnosti článku 23 této směrnice, tedy není jasná.
            33. Zadruhé, jelikož zásada uplatnění zákonných úroků ze zákona a jejich navýšení zřejmě znamená, že vnitrostátní soud nemůže vyloučit ustanovení dotčená v původním řízení stanovící zaplacení těchto částek ani je vyložit ve světle unijního práva, je třeba mít pochybnosti o užitečnosti odpovědi Soudního dvora na otázku, která je mu předkládajícím soudem předložena.
            34. K tomuto je, co se týče použitelnosti článku 23 směrnice 2008/48 na vnitrostátní sankční režim dotčený v původním řízení, třeba uvést, že tento článek se podle samotného svého znění uplatní na „pravidla pro sankce za porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě této směrnice“.
            35. Je však třeba konstatovat, že účelem uvedeného sankčního režimu je postihovat porušení vnitrostátního ustanovení přijatého v rámci provedení směrnice 2008/48.
            36. Cílem tohoto režimu, jak je upraven v článku L. 311-48 spotřebitelského zákoníku, je zejména postihovat porušení povinnosti věřitele, stanovené v článku L. 311-9 téhož zákoníku, ověřit úvěruschopnost dlužníka tím, že vyhledává ve vnitrostátním registru vytvořeném za tímto účelem. Článek 8 směrnice 2008/48 přitom výslovně stanoví, že taková povinnost vyhledávání může být zachována. Kromě toho se sankční režim dotčený v původním řízení použije obecně v případě porušení takové povinnosti v oblasti předsmluvního ověření úvěruschopnosti spotřebitele, jaká je stanovena v tomto článku L. 311-9, jehož cílem je provést článek 8 této směrnice. Z bodu 28 odůvodnění téže směrnice kromě toho vyplývá, že takové vyhledávání se provádí, pokud to právní a skutkové okolnosti vyžadují.
            37. Co se dále týče pochybností vyjádřených Komisí ohledně užitečnosti odpovědi na položenou otázku pro řešení sporu v původním řízení, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém nebo také nedisponuje-li Soudní dvůr skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Fish Legal a Shirley, C‑279/12, bod 30).
            38. Ze zásady uplatnění zákonných úroků automaticky nebo ze zákona a z jejich navýšení u částky, která nebyla zaplacena v požadované lhůtě, zjevně nevyplývá, že předkládající soud nebude moci užitečně zohlednit odpověď, kterou na položenou otázku podá Soudní dvůr, zejména tím, že vyloží vnitrostátní ustanovení, ze kterých vyplývá splatnost této částky, ve světle unijního práva, pokud se to s ohledem na tuto odpověď ukáže nezbytným.
            39. Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že otázky, které vznáší Komise, nemohou zpochybnit přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
            B – K věci samé
            40. Z článku 8 odst. 1 směrnice 2008/48, vykládaného ve světle bodu 28 jejího odůvodnění, vyplývá, že před uzavřením úvěrové smlouvy je věřitel povinen posoudit úvěruschopnost spotřebitele, přičemž tato povinnost může popřípadě zahrnovat povinnost vyhledávání v příslušných databázích.
            41. V tomto kontextu bod 26 odůvodnění uvedené směrnice stanoví, že především na rozšiřujícím se úvěrovém trhu je důležité, aby se věřitelé nepouštěli do nezodpovědného půjčování ani neposkytovali úvěry bez předchozího posouzení úvěruschopnosti spotřebitele, a členské státy by měly vykonávat nezbytný dohled s cílem předejít takovému jednání, a měly by pro tyto případy stanovit nezbytné prostředky k sankcionování věřitelů.
            42. Předsmluvní povinnost věřitele posoudit úvěruschopnost dlužníka tím, že směřuje k ochraně spotřebitele před riziky nadměrného zadlužení a platební neschopnosti, přispívá k uskutečnění cíle směrnice 2008/48, který spočívá, jak vyplývá z jejích bodů 7 a 9 odůvodnění, v oblasti spotřebitelských úvěrů v provedení úplné a nezbytné harmonizace v celé řadě klíčových oblastí, která je považována za nezbytnou pro zajištění vysoké a rovnocenné úrovně ochrany zájmů všech unijních spotřebitelů a pro usnadnění vzniku dobře fungujícího vnitřního trhu spotřebitelských úvěrů.
            43. Ve světle takového cíle, jímž je zajistit skutečnou ochranu spotřebitele před nezodpovědným uzavíráním úvěrových smluv, které překračují jejich finanční možnosti a mohou vést k jejich platební neschopnosti, článek 23 směrnice 2008/48 stanoví, že pravidla pro sankce použitelná v případě porušení vnitrostátních ustanovení v oblasti předsmluvního ověřování úvěruschopnosti dlužníka, přijatá podle článku 8 této směrnice, musí být definována tak, aby sankce byly účinné, přiměřené a odrazující, a dále že členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření k zajištění jejich uplatňování. Z bodu 47 odůvodnění téže směrnice nadto vyplývá, že v těchto mezích je volba uvedených pravidel pro sankce na uvážení členských států.
            44. K tomuto je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora týkající se zásady loajální spolupráce, nyní zakotvené v čl. 4 odst. 3 SEU, musí členské státy, i když je jim ponechána volba sankcí, zejména zajistit, aby byla porušení unijního práva potrestána podle podobných hmotněprávních a procesních pravidel jako podobně závažná porušení vnitrostátního práva, přičemž sankce musí být vždy účinná, přiměřená a odrazující (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 3. května 2005, Berlusconi a další, C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, Sb. rozh. s. I‑3565, body 64 a 65, jakož i ze dne 26. září 2013, Texdata Software, C‑418/11, bod 50).
            45. Soudní dvůr zejména rozhodl, že sankce musí být přiměřené závažnosti porušení, která postihují, zejména zajištěním skutečně odrazujícího účinku, přičemž musí respektovat obecnou zásadu proporcionality (výše uvedený rozsudek Texdata Software, bod 51).
            46. V projednávané věci je porušení předsmluvní povinnosti ověření úvěruschopnosti dlužníka věřitelem uložené článkem L. 311-9 spotřebitelského zákoníku, což je ustanovení k provedení článku 8 směrnice 2008/48, postihováno podle článku L. 311-48 tohoto zákoníku, což je ustanovení k provedení článku 23 téže směrnice, které stanoví zánik, zpravidla úplný, nároku věřitele na úroky.
            47. Vyvstává tedy otázka, zda je tato sankce přiměřená závažnosti porušení, která postihuje, a zejména zda taková sankce skutečně má odrazující účinek.
            48. K tomuto předkládající soud uvádí, že podle vnitrostátního soudu se sankce zániku nároku na úroky týká pouze smluvních úroků, takže věřitel má ze zákona nárok na zákonnou sazbu úroků, které jsou ve velmi značné většině případů rovněž ze zákona navýšeny o pět procentních bodů. Ve věci v původní řízení a pro rok 2012 tento soud upřesňuje, že sazba smluvních úroků činila 5,60 %, kdežto úroky v zákonné sazbě navýšené o pět procentních bodů činily 5,71 %. Rozdíl mezi oběma sazbami byl ještě výraznější v případě roku 2013. Z toho podle názoru předkládajícího soudu vyplývá, že uplatnění sankce zániku nároku, jak je stanovena vnitrostátním právem, může věřitele zvýhodnit.
            49. Oproti tomu Komise tvrdí, že v takovém případě, jaký nastal v původním řízení, kdy věřitel požaduje okamžité splacení půjčky v důsledku neplacení dlužníka, je skutečně odrazující povaha sankce zřejmě zajištěna. Náklady spojené s vyhledáváním v databázích zřízených k tomuto účelu v rámci ověření úvěruschopnosti dlužníka jsou totiž sice relativně nízké, avšak sankce zániku nároku na smluvní úroky zahrnuje riziko, jehož hospodářská cena je potenciálně vysoká. I když věřitel, který nepostupoval s řádnou péčí, může zajisté požadovat zákonné úroky, popřípadě navýšené o pět procentních bodů, platí, že oproti věřiteli, který dodržel povinnost předsmluvního ověření úvěruschopnosti dlužníka, nezahrnuje základ, na který se tyto úroky uplatní, smluvní úroky ani zákonné úroky splatné z těchto smluvních úroků.
            50. Za účelem posouzení skutečně odrazujícího účinku sankce je na předkládajícím soudu, který je jediný příslušný k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva, aby porovnal za okolností věci, která mu byla předložena, částky, které by věřitel získal jako odměnu za půjčku za předpokladu, že by dodržel předsmluvní povinnost posoudit úvěruschopnost dlužníka vyhledáváním v příslušné databázi, s částkami, které získá při uplatnění sankce za porušení téže smluvní povinnosti. K určení posledně uvedených částek je na uvedeném soudu, aby zohlednil veškeré skutečnosti, a zejména veškeré důsledky, které by mohly vyplynout z toho, že tento soud konstatuje porušení uvedené předsmluvní povinnosti věřitelem.
            51. Pokud by po provedení porovnání uvedeného v předcházejícím bodě předkládající soud konstatoval, že ve sporu, který je mu předložen, může uplatnění sankce zániku nároku na smluvní úroky zvýhodnit věřitele, jelikož částky, k nimž jeho nárok zanikl, jsou nižší než ty, které vyplývají z použití úroků v navýšené zákonné sazbě, vyplývalo by z toho, že pravidla pro sankce dotčená ve věci v původním řízení zjevně nezajišťují, aby sankce měla skutečně odrazující účinek.
            52. S ohledem na význam cíle ochrany spotřebitele, uvedený v bodě 43 tohoto rozsudku, který je inherentní povinnosti věřitele ověřit úvěruschopnost dlužníka, by nadto sankce zániku nároku na smluvní úroky nemohla být obecně považována za sankci, která je skutečně odrazující, pokud by předkládající soud konstatoval, po porovnání uvedeném v bodě 50 tohoto rozsudku a s ohledem na veškeré relevantní okolnosti uvedené v tomto bodě, že v takovém případě, jako je případ věci, která mu je předložena, týkající se okamžité splatnosti jistiny půjčky, která je splatná z důvodu neplnění ze strany dlužníka, nejsou částky, které může věřitel získat po uplatnění této sankce, významně nižší než částky, které by mohl získat, pokud by takovou povinnost dodržel.
            53. Kdyby totiž sankce zániku nároku na úroky byla oslabena, či dokonce zcela ztratila povahu sankce z důvodu, že by uplatnění úroků v navýšené zákonné sazbě mohlo kompenzovat účinky takové sankce, nezbytně by z toho vyplynulo, že není skutečně odrazující (obdobně viz rozsudek ze dne 8. června 1994, Komise v. Spojené království, C‑382/92, Recueil, s. I‑2435, body 56 až 58).
            54. V případě, že by předkládající soud konstatoval, že sankce zániku nároku na smluvní úroky není skutečně odrazující ve smyslu článku 23 směrnice 2008/48, je třeba připomenout, že vnitrostátní soud, jemuž byl předložen spor probíhající výlučně mezi jednotlivci, je při použití ustanovení vnitrostátního práva povinen přihlédnout k veškerým pravidlům vnitrostátního práva a vykládat je v co největším možném rozsahu ve světle znění, jakož i účelu směrnice použitelné v dané oblasti, aby tak mohlo být dosaženo výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí (viz zejména rozsudek ze dne 27. února 2014, OSA, C‑351/12, bod 44).
            55. Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba na položenou otázku odpovědět, že článek 23 směrnice 2008/48 musí být vykládán v tom smyslu, že brání uplatnění vnitrostátního sankčního režimu, podle kterého v případě, že věřitel poruší svou povinnost posoudit před uzavřením smlouvy úvěruschopnost dlužníka tím, že vyhledává v příslušné databázi, zaniká věřiteli nárok na smluvní úroky, ale ze zákona má nárok na zákonné úroky splatné od vydání soudního rozhodnutí, kterým se tomuto dlužníkovi ukládá splacení zbylých dlužných částek, a tyto úroky jsou nadto navýšeny o pět procentních bodů, jestliže posledně uvedený svůj dluh nesplatil ve lhůtě dvou měsíců od vydání tohoto rozhodnutí, pokud předkládající soud konstatuje, že v takovém případě, jaký nastal ve věci v původním řízení, týkajícím se okamžité splatnosti jistiny půjčky z důvodu neplnění ze strany dlužníka, nejsou částky, které může věřitel získat po uplatnění této sankce, významně nižší než částky, které by mohl získat, kdyby dodržel svou povinnost ověřit úvěruschopnost dlužníka.
            K nákladům řízení
            56. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
            Článek 23 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS musí být vykládán v tom smyslu, že brání uplatnění vnitrostátního sankčního režimu, podle kterého v případě, že věřitel poruší svou povinnost posoudit před uzavřením smlouvy úvěruschopnost dlužníka tím, že vyhledává v příslušné databázi, zaniká věřiteli nárok na smluvní úroky, ale ze zákona má nárok na zákonné úroky splatné od vydání soudního rozhodnutí, kterým se tomuto dlužníkovi ukládá splacení zbylých dlužných částek, a tyto úroky jsou nadto navýšeny o pět procentních bodů, jestliže posledně uvedený svůj dluh nesplatil ve lhůtě dvou měsíců od vydání tohoto rozhodnutí, pokud předkládající soud konstatuje, že v takovém případě, jaký nastal ve věci v původním řízení, týkajícím se okamžité splatnosti jistiny půjčky z důvodu neplnění ze strany dlužníka, nejsou částky, které může věřitel získat po uplatnění této sankce, významně nižší než částky, které by mohl získat, kdyby dodržel svou povinnost ověřit úvěruschopnost dlužníka.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. června 1972. # Fratelli Grassi fu Davide proti Amministrazione delle finanze dello Stato italiano. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte d'appello di Brescia - Itálie. # Věc 5-72.


title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 6. října 2011. # medi GmbH & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství deutschemedi.de - Starší slovní ochranná známka Společenství World of medi, starší národní obrazové a slovní ochranné známky medi.eu, medi welt, medi-Verband, medi a starší obchodní jméno a obchodní firma medi - Relativní důvod zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-247/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 6. října 2011 – medi v. OHIM –Deutsche Medien Center (deutschemedi.de)
      (Věc T-247/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství deutschemedi.de – Starší slovní ochranná známka Společenství World of medi, starší národní obrazové a slovní ochranné známky medi.eu, medi
         welt, medi-Verband, medi a starší obchodní jméno a obchodní firma medi – Relativní důvod zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 nařízení (ES) č. 207/2009“

      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 207/2009, článek 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 22, 38, 44,
         49, 53)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 16. března 2010 (věc R 1366/2008-4), které se týká námitkového
                  řízení mezi společností Weihermüller & Voigtmann GmbH & Co. KG a společností Deutsche Medi Präventions GmbH

            Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 16. března
                     2010 (věc R 1366/2008-4) se zrušuje.

                  2)

                  	OHIM ponese vlastní náklady řízení a mimoto se mu ukládá i náhrada nákladů řízení vynaložených společností medi GmbH & Co.
                     KG.

                  3)

                  	Deutsche Medien Center GmbH ponese vlastní náklady řízení.