title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 3. září 2015.#UAB "Fast Bunkering Klaipėda“" v. Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės.#Řízení o předběžné otázce – Daně – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Článek 148 písm. a) – Dodání zboží – Pojem – Osvobození od daně – Dodání zboží pro zásobení lodí užívaných k plavbě po volném moři – Dodání zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem.#Věc C-526/13.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑526/13,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Litva) ze dne 30. září 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 7. října 2013, v řízení
            „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB
            proti
            Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,
            SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
            ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Jürimäe, J. Malenovský (zpravodaj), M. Safjan a A. Prechal, soudci,
            generální advokátka: E. Sharpston,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. prosince 2014,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB I. Misiūnasem, atstovas,
            – za litevskou vládu D. Kriaučiūnasem, R. Krasuckaitė a D. Stepanienė, jako zmocněnci,
            – za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Colelli a A. Collabolletta, avvocati dello Stato,
            – za Evropskou komisi C. Soulay a A. Steiblytė, jako zmocněnkyněmi,
            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 5. března 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 148 písm. a) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB (dále jen „FBK“) a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Státní daňová inspekce při Ministerstvu financí Litevské republiky) ohledně způsobu, jakým má být z hlediska daně z přidané hodnoty (DPH) nahlíženo na dodání pohonných hmot zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem.
            Právní rámec
            Mezinárodní právo
            3. Úmluva o mezinárodním civilním letectví podepsaná v Chicagu (Spojené státy americké) dne 7. prosince 1944 byla ratifikována všemi členskými státy Evropské unie, která však sama o sobě stranou úmluvy není. Tato úmluva upravuje mimo jiné pravidla pro zápis letadel do rejstříku a pro udělování svolení k letům.
            Unijní právo
            4. Směrnicí 2006/112 byla s účinností od 1. ledna 2007 zrušena a nahrazena šestá směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23; dále jen „šestá směrnice“).
            5. Článek 14 směrnice 2006/112 stanoví:
            „1. ,Dodáním zboží‘ se rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.
            2. Kromě plnění podle odstavce 1 se za dodání zboží považují tato plnění:
            [...]
            c) převod zboží na základě smlouvy, podle níž se vyplácí provize z koupě nebo prodeje [na základě komisionářské smlouvy o obstarání koupě nebo prodeje].
            [...]“
            6. Článek 131 této směrnice stanoví:
            „Osvobození od daně podle kapitol 2 až 9 se uplatňují [...] za podmínek, které členské státy stanoví k zajištění správného a jednoduchého uplatňování těchto osvobození a k zamezení veškerých daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu.“
            7. Článek 146 odst. 1 směrnice 2006/112 stanoví:
            „Členské státy osvobodí od daně tato plnění:
            a) dodání zboží, které bylo odesláno nebo přepraveno mimo Společenství prodávajícím nebo na jeho účet;
            [...]“
            8. Článek 148 písm. a) směrnice 2006/112 je formulován podobně jako ustanovení čl. 15 bodu 4 šesté směrnice. Tento článek 148 stanoví:
            „Členské státy osvobodí od daně tato plnění:
            a) dodání zboží pro zásobení lodí užívaných k plavbě po volném moři a přepravujících cestující za úplatu nebo používaných k obchodní, průmyslové nebo rybářské činnosti [...]
            [...]
            e) dodání zboží pro zásobení letadel využívaných leteckými společnostmi, které provozují zejména mezinárodní dopravu za úplatu;
            f) dodání, úpravu, opravu, údržbu a nájem, a to i včetně posádky, letadel uvedených v písmenu e) a dodání, nájem, opravu a údržbu zařízení, které je na těchto letadlech instalováno nebo používáno;
            [...]“
            Litevské právo
            9. Článek 44 zákona Litevské republiky č. IX-751 ze dne 5. března 2002 o dani z přidané hodnoty (Žin., 2002, č. 35‑1271), ve znění zákona č. X‑261 ze dne 21. června 2005 (Žin., 2005, č. 81‑2944, dále jen „zákon o DPH“), stanoví:
            „1. Dodání zboží pro zásobení lodí uvedených v čl. 43 odst. 1 tohoto zákona [tj. ‚námořních lodí určených k přepravě cestujících nebo zboží na mezinárodních trasách nebo k poskytování jiných služeb za úplatu‘] je zdaněno nulovou sazbou [...]
            [...]
            3.  Pro účely tohoto zákona se za zboží pro zásobení považují [...] paliva (pohonné hmoty) a maziva. [...]“
            Skutkový stav ve věci v původním řízení a předběžná otázka
            10. Společnost FBK je registrována k DPH v Litvě.
            11. V době od 1. října 2008 do 31. prosince 2011 zajišťovala společnost FBK v litevských teritoriálních vodách zásobování pohonnými hmotami pro lodě užívané k plavbě po volném moři. Tyto pohonné hmoty pocházely ze třetích států a byly na území Litvy skladovány v režimu uskladňování v celním skladu. Na základě tohoto režimu bylo odvedení DPH z dovozu těchto pohonných hmot odloženo do okamžiku, kdy budou tyto pohonné hmoty v Evropské unii propuštěny do volného oběhu.
            12. Jakmile společnost FBK obdržela objednávku, byly příslušné pohonné hmoty vyňaty z režimu uskladnění v celním skladu a FBK obstarala nezbytné formality. Pohonné hmoty byly následně prodány „vyplaceně na palubu lodi“, tzn. bez nákladů na přepravu a dalších souvisejících výdajů a poplatků a bez pojištění, a společnost FBK je sama natankovala do nádrží lodi.
            13. Objednávky však společnosti FBK nevystavovali provozovatelé lodí, nýbrž zprostředkovatelé se sídlem v různých členských státech, jimž také společnost FBK vystavovala fakturu za prodané pohonné hmoty. Tito zprostředkovatelé jednali vlastním jménem jak ve vztahu ke společnosti FBK, od níž nakupovali zboží, tak ve vztahu k provozovatelům těchto lodí, jimž zboží dále prodávali. Zástupce společnosti FBK na jednání vysvětlil, že tito zprostředkovatelé nikdy fyzicky nepřebírali sebemenší množství pohonných hmot a že jejich úkolem bylo hlavně centralizovat objednávky a zajistit zaplacení dodaných pohonných hmot. Teprve po natankování pohonných hmot do nádrží lodi byla společnost FBK schopna určit skutečně převedené množství, a vystavit tak odpovídající fakturu.
            14. Společnost FBK, která vycházela z principu, že prodej předmětných pohonných hmot je od DPH osvobozen na základě litevských právních předpisů, jimiž byl proveden čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112, uplatňovala na dodání těchto pohonných hmot nulovou sazbu DPH.
            15. Po daňové kontrole za období uvedené v bodě 11 tohoto rozsudku vydala Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (okresní daňová inspekce Klaipėda) dne 15. února 2013 zprávu, v jejíž souvislosti uvádí, že jelikož předmětné pohonné hmoty nebyly společností FBK prodávány přímo provozovatelům lodí, nýbrž zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, je třeba na posledně uvedené pohlížet tak, že pohonné hmoty dále prodávali těmto provozovatelům. Společnost FBK proto nemohla uplatnit osvobození od daně podle čl. 44 odst. 1 zákona o DPH, neboť se toto osvobození od daně použije pouze v případě dodání zboží provozovatelům námořních lodí určených k přepravě cestujících nebo zboží na mezinárodních trasách.
            16. Rozhodnutím ze dne 26. března 2013 provedla Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija na základě zprávy ze dne 15. února 2013 opravu daňového přiznání společnosti FBK na částku 37 847 771 litevských litasů (LTL), tj. přibližně 11 milionů eur, v souvislosti s uplatněním nulové sazby DPH na sporné dodávky pohonných hmot.
            17. Dne 15. dubna 2013 podala společnost FBK proti rozhodnutí Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija stížnost k Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.
            18. Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos rozhodnutím ze dne 27. června 2013 tuto stížnost zamítla s odůvodněním, že v souladu s judikaturou Soudního dvora vzešlou z rozsudků Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) a Elmeka (C‑181/04 až C‑183/04, EU:C:2006:563) se osvobození od daně pro dodání zboží pro zásobení lodí užívaných k plavbě po volném moři podle čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112, provedeného článkem 44 odst. 1 zákona o DPH, může uplatnit pouze v posledním stadiu procesu prodeje předmětného zboží, tj. při jeho dodání provozovateli lodi, který ho bude užívat.
            19. Dne 30. července 2013 podala společnost FBK proti tomuto rozhodnutí žalobu k Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky).
            20. Podle tohoto soudu panují pochybnosti o tom, zda lze úvahy, jimiž se Soudní dvůr řídil v rozsudku Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262), použít v situaci, kdy je předmětné zboží do nádrží lodí, které ho budou užívat, naloženo osobou povinnou k dani a kdy byly fakticky zavedeny dostatečné kontroly, díky nimž je možné zaručit skutečné použití zboží pro zásobení lodí užívaných k plavbě po volném moři. Podle tohoto soudu totiž Soudní dvůr v rozsudku A (C‑33/11, EU:C:2012:482) připustil, že se osvobození od daně pro dodání letadel podle stávajícího čl. 148 písm. f) směrnice 2006/112 může použít na dodání učiněné ještě před posledním stadiem procesu prodeje, a to mimo jiné z důvodu, že s ohledem na druh dotčeného zboží a zejména na mechanismy registrace a povolování, kterým podléhá jeho provozování, nic nenasvědčuje tomu, že by toto rozšíření rozsahu osvobození od daně mohlo dotyčným státům a hospodářským subjektům způsobit omezení neslučitelná se správným a jednoduchým uplatňováním osvobození od daně upraveným ve stávajícím článku 131 směrnice 2006/112.
            21. Za těchto okolností se Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Má být čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu, že se toto ustanovení o osvobození od DPH uplatní nejen na dodání zboží pro zásobení provozovateli lodi užívané k plavbě po volném moři, který toto zboží užívá jako takové, ale i na dodání jiným osobám než tomuto provozovateli lodi, tj. zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, pokud je konečné určení zboží v době dodání předem známo a řádně prokázáno a potvrzující důkazy jsou v souladu s právními předpisy předloženy správci daně?“
            K předběžné otázce
            22. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně upravené v tomto ustanovení uplatní na dodání zboží pro zásobení zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, pokud je konečné určení zboží v době dodání známo a řádně prokázáno a potvrzující důkazy jsou v souladu s právními předpisy předloženy správci daně.
            23. Je třeba připomenout, že podle čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 je od DPH osvobozeno dodání zboží pro zásobení lodí užívaných k plavbě po volném moři a přepravujících cestující za úplatu nebo používaných k obchodní, průmyslové nebo rybářské činnosti.
            24. Je třeba předeslat, že toto ustanovení stanoví totéž co čl. 15 bod 4 šesté směrnice, která byla směrnicí 2006/112 zrušena a nahrazena.
            25. Judikatura Soudního dvora týkající se čl. 15 bodu 4 šesté směrnice je tedy pro výklad čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 v zásadě relevantní.
            26. Podle této judikatury je přitom zásobení lodí užívaných k plavbě po volném moři od daně osvobozeno z důvodu, že se na taková plnění pohlíží jako na vývoz (rozsudek Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, bod 21).
            27. Stejně jako se osvobození od daně při vývozu uplatní výhradně na konečné dodání zboží vyváženého prodávajícím nebo na jeho účet, nemůže být proto osvobození od daně podle čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 vztaženo i na dodání tohoto zboží učiněné v dřívějším stadiu prodeje (v tomto smyslu viz rozsudek Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, bod 22).
            28. Takový závěr je ostatně potvrzen tím, že rozšíření rozsahu osvobození od daně i na stadia předcházející konečnému dodání zboží provozovateli lodí, který ho bude užívat k jejich zásobení, by vyžadovalo, aby státy zavedly kontrolní a monitorovací mechanismy, s jejichž pomocí by se ujistily o konečném určení tohoto zboží dodávaného v režimu osvobození od daně. Tyto mechanismy, které by zdaleka nepřinášely zjednodušení správního postupu, by se projevily tím, že by státům a osobám povinným k dani způsobovaly omezení neslučitelná se správným a jednoduchým uplatňováním osvobození od daně upraveným v článku 131 směrnice 2006/112 (v tomto smyslu viz rozsudek Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, bod 24).
            29. Z toho plyne, že k tomu, aby se na dodání zboží pro zásobení vztáhlo osvobození od daně podle čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112, se musí jednat o dodání provozovateli lodí užívaných k plavbě po volném moři, který bude toto zboží užívat, a musí k němu proto dojít v posledním stadiu procesu prodeje tohoto zboží.
            30. Je tedy třeba zkoumat, zda dodání zboží pro zásobení takovým zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, jako jsou zprostředkovatelé ve věci v původním řízení, splňuje podmínky uvedené v předchozích bodech.
            31. V tomto ohledu je třeba poukázat na skutečnost, že směrnice 2006/112 neužívá pojmu „zprostředkovatel jednající vlastním jménem“.
            32. Z článku 14 odst. 2 písm. c) této směrnice však vyplývá, že dodáním zboží je třeba rozumět převod zboží na základě komisionářské smlouvy o obstarání koupě nebo prodeje.
            33. Komisionářská smlouva je přitom smlouvou, kterou se zprostředkovatel zavazuje provést jeden či více právních úkonů vlastním jménem, avšak na účet třetí osoby.
            34. Dodání zboží pro zásobení zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem je proto třeba pro účely čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 odlišit – i v případě, kdy tito zprostředkovatelé jednají na účet provozovatelů lodí, kteří toto zboží budou užívat – od dodání těmto provozovatelům.
            35. Dodání zboží zprostředkovateli jednajícímu vlastním jménem tak není posledním stadiem procesu prodeje tohoto zboží, neboť se má za to, že toto zboží nenabývá za účelem jeho užívání, nýbrž za účelem jeho dalšího prodeje třetí osobě.
            36. Z toho vyplývá, že dodání zboží pro zásobení takovým zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, jako jsou zprostředkovatelé ve věci v původním řízení, nelze v zásadě považovat za dodání uvedené v čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112, a nemůže se tedy na ně vztahovat osvobození od daně podle tohoto ustanovení.
            37. Soudní dvůr přesto připustil, byť v souvislosti s čl. 15 bodem 6 šesté směrnice, jehož ustanovení jsou takřka totožná s ustanoveními čl. 148 písm. f) směrnice 2006/112, že osvobození od daně upravené v tomto ustanovení může platit rovněž pro dodání letadla hospodářskému subjektu, který sám není leteckou společností provozující zejména mezinárodní dopravu za úplatu, ale který uvedené letadlo pořídí pro účely jeho výlučného užívání takovou společností, aniž této společnosti převede právo nakládat s letadlem jako vlastník, je-li toto užívání známé a řádně prokázané. V tomto ohledu Soudní dvůr zejména zdůraznil, že s ohledem na druh dotčeného zboží, a zejména na mechanismy registrace a povolování, kterým podléhá jeho provozování, nemůže ověření jeho skutečného užívání způsobit dotčeným státům a hospodářským subjektům omezení neslučitelná se správným a jednoduchým uplatňováním osvobození od daně (v tomto smyslu viz rozsudek A, C‑33/11, EU:C:2012:482, body 56 a 57).
            38. Předkládající soud si klade otázku, zda je tato judikatura relevantní pro účely výkladu čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 a zda může vést k použití uvedeného ustanovení na dodání zboží pro zásobení zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, pokud je konečné určení tohoto zboží v době dodání známo a řádně prokázáno a potvrzující důkazy jsou v souladu s právními předpisy předloženy správci daně.
            39. V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že v bodě 53 rozsudku A (C‑33/11, EU:C:2012:482) Soudní dvůr výslovně uvedl, že k výkladu čl. 15 bodu 6 šesté směrnice, který je svým zněním totožný s čl. 148 písm. f) směrnice 2006/112, není namístě použít řešení přijatá v rozsudku Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) v souvislosti s výkladem čl. 15 bodu 4 šesté směrnice, který je svým zněním totožný s čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112.
            40. Dále je třeba poukázat na to, že osvobození od daně podle čl. 148 písm. a) i f) směrnice 2006/112 sice mají společné to, že jejich uplatnění závisí na budoucím užití dotyčného zboží, avšak dané zboží, tj. pohonné hmoty v prvním případě a letadlo ve druhém případě, jsou naprosto odlišné povahy, takže se případná analogie mezi těmito dvěma příslušnými režimy osvobození od daně v žádném případě neuplatní.
            41. Osvobození od DPH podle článku 148 směrnice 2006/112 mimoto představují autonomní pojmy unijního práva, které proto musí být vykládány a uplatňovány jednotně v celé Unii (v tomto smyslu viz rozsudek Unterpertinger, C‑212/01, EU:C:2003:625, bod 34).
            42. Když Soudní dvůr v rozsudku A (C‑33/11, EU:C:2012:482) dospěl k závěru, že se předmětné osvobození od daně může uplatnit na dodání letadla uskutečněné za podmínek upřesněných v bodě 37 tohoto rozsudku, vycházel zejména z toho, že ve všech členských státech existují pravidla pro zápis letadel do rejstříku a pro udělování svolení k letům, a to mimo jiné z toho důvodu, že všechny tyto státy jsou stranou Úmluvy o mezinárodním civilním letectví zmíněné v bodě 3 tohoto rozsudku.
            43. Není však prokázáno, že ve všech členských státech existují společná pravidla nebo společné povolovací mechanismy umožňující zaručit skutečné použití zboží pro zásobení na lodích užívaných k plavbě po volném moři.
            44. Z toho plyne, že by jednotné uplatňování čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 nemohlo být zaručeno, aniž by byl zpochybněn cíl uvedený v bodě 28 tohoto rozsudku, tj. zjednodušení správního postupu, kdyby mělo být toto ustanovení vykládáno tak, že se použije na dodání zboží hospodářským subjektům, které nejsou provozovateli lodí užívaných k plavbě po volném moři, ale které je nabývají pro účely jejich výlučného užívání takovými provozovateli, i když je toto určení známo a řádně prokázáno a potvrzující důkazy jsou v souladu s právními předpisy předloženy správci daně.
            45. Proto i kdyby některé státy, jako je tomu patrně v případě Litevské republiky, jednotlivě zavedly mechanismy k zaručení skutečného použití zboží pro zásobení na lodích užívaných k plavbě po volném moři, nemohla by být judikatura uvedená v bodě 37 tohoto rozsudku považována za relevantní pro výklad čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112.
            46. Z výše uvedeného vyplývá, že se osvobození od daně upravené v čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 v zásadě neuplatní na dodání zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, i když je konečné určení zboží v době dodání známo a řádně prokázáno a potvrzující důkazy jsou v souladu s právními předpisy předloženy správci daně.
            47. Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, a z vysvětlení podaných zástupcem společnosti FBK na jednání však vyplývá, že ve věci v původním řízení společnost FBK sama tankovala pohonné hmoty přímo do nádrží lodí, pro něž byly tyto pohonné hmoty určeny. Následně zasílala příslušnou fakturu zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, neboť přesné množství takto dodaných pohonných hmot bylo možné určit až po natankování.
            48. Za těchto podmínek nelze vyloučit, že k převodu vlastnictví k pohonným hmotám na tyto zprostředkovatele dochází až po natankování. Je-li tomu tak, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, je třeba uvést, že k takovému převodu vlastnictví nedošlo dříve než v okamžiku, kdy byli provozovatelé lodí oprávněni s pohonnými hmotami fakticky nakládat, jako by byli jejich vlastníky.
            49. Jak totiž uvedla generální advokátka v bodech 42 až 44 svého stanoviska, od okamžiku, kdy jsou pohonné hmoty natankovány do nádrže lodi, se má za to, že provozovatel lodi je za běžných podmínek oprávněn s nimi fakticky nakládat, jako by byl jejich vlastníkem.
            50. Proto je třeba konstatovat, že ačkoli dle formálních náležitostí upravených použitelným vnitrostátním právem bylo vlastnictví k pohonným hmotám formálně převedeno na zprostředkovatele, o nichž se má dále za to, že jednají vlastním jménem, nemohli tito zprostředkovatelé za takovýchto podmínek v žádném okamžiku s dodaným množstvím nakládat, neboť oprávnění nakládat s ním náleželo provozovatelům lodí od okamžiku, kdy společnost FBK pohonné hmoty takto natankovala.
            51. Aby bylo možné kvalifikovat plnění jako dodání zboží určité osobě ve smyslu čl. 14 odst. 1 směrnice 2006/112, je přitom nezbytné, aby toto plnění vedlo k vzniku oprávnění této osoby s tímto zbožím nakládat, jako by byla jeho vlastníkem. Podle ustálené judikatury totiž pojem „dodání zboží“ uvedený v tomto ustanovení neodkazuje na převod vlastnictví dle formálních náležitostí upravených použitelným vnitrostátním právem, ale zahrnuje veškeré převody hmotného majetku opravňující druhou stranu k faktickému nakládání s uvedeným majetkem, jako by byla vlastníkem tohoto majetku (rozsudek Evita-K, C‑78/12, EU:C:2013:486, bod 33 a citovaná judikatura).
            52. Z toho vyplývá, že za předpokladu uvedeného v bodě 48 tohoto rozsudku by nebylo možné plnění uskutečněná takovým hospodářským subjektem, jako je společnost FBK, kvalifikovat jako dodání zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, nýbrž by na ně muselo být nahlíženo tak, že představují dodání přímo provozovatelům lodí, na něž se tak může vztahovat osvobození od daně stanovené v čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112.
            53. Vzhledem ke všem předchozím úvahám je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 148 písm. a) směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně upravené v tomto ustanovení v zásadě neuplatní na dodání zboží pro zásobení zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, i když je konečné určení zboží v době dodání známo a řádně prokázáno a potvrzující důkazy jsou v souladu s právními předpisy předloženy správci daně. Avšak za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, se uvedené osvobození od daně uplatnit může, jestliže k převodu vlastnictví k dotyčnému zboží na tyto zprostředkovatele dle formálních náležitostí upravených použitelným vnitrostátním právem nedošlo dříve než v okamžiku, kdy byli provozovatelé lodí užívaných k plavbě po volném moři oprávněni s tímto zbožím fakticky nakládat, jako by byli jeho vlastníky, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            K nákladům řízení
            54. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
            Článek 148 písm. a) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně upravené v tomto ustanovení v zásadě neuplatní na dodání zboží pro zásobení zprostředkovatelům jednajícím vlastním jménem, i když je konečné určení zboží v době dodání známo a řádně prokázáno a potvrzující důkazy jsou v souladu s právními předpisy předloženy správci daně. Avšak za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, se uvedené osvobození od daně uplatnit může, jestliže k převodu vlastnictví k dotyčnému zboží na tyto zprostředkovatele dle formálních náležitostí upravených použitelným vnitrostátním právem nedošlo dříve než v okamžiku, kdy byli provozovatelé lodí užívaných k plavbě po volném moři oprávněni s tímto zbožím fakticky nakládat, jako by byli jeho vlastníky, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 26. dubna 2012.#The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs v. Able UK Ltd.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal Tax and Chancery Chamber) (Spojené království).#DPH – Směrnice 2006/112/ES – Osvobození od daně – Článek 151 odst. 1 písm. c) – Plnění spočívající v demontáži zastaralých lodí amerického námořnictva uskutečněné na území členského státu.#Věc C‑225/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      26. dubna 2012 (
            *1
         )
      „DPH — Směrnice 2006/112/ES — Osvobození od daně — Článek 151 odst. 1 písm. c) — Plnění spočívající v demontáži zastaralých lodí amerického námořnictva uskutečněné na území členského státu“
      Ve věci C-225/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené království) ze dne 9. května 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 13. května 2011, v řízení

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      proti

         Able UK Ltd,

      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení A. Prechal (zpravodajka), předsedkyně senátu, K. Schiemann a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za vládu Spojeného království L. Seeboruthem, jako zmocněncem,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi R. Lyalem a C. Soulay, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“) a Able UK Ltd (dále jen „Able“) ve věci daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) uplatnitelné na služby demontáže zastaralých lodí amerického námořnictva.

         Právní rámec

         Mezinárodní právo

               3

               Dne 4. dubna 1949 byla ve Washingtonu (Spojené státy americké) podepsána Severoatlantická smlouva.

               4

               Protokol o statutu mezinárodních vojenských velitelství ustavených podle Severoatlantické smlouvy, podepsaný v Paříži dne 28. srpna 1952 (dále jen „Protokol o statutu mezinárodních vojenských velitelství“), ve svém čl. VIII bodě 1 stanoví:
               „Za účelem usnadnění zřizování, výstavby, údržby a provozu spojeneckých velitelství budou tato velitelství v prakticky uskutečnitelném rozsahu osvobozena od poplatků a daní, což ovlivní jejich výdaje v zájmu společné obrany a v jejich oficiální a výlučný prospěch, a každá smluvní strana tohoto Protokolu zahájí jednání s každým spojeneckým velitelstvím na svém území za účelem uzavření ujednání, kterým by se naplnilo toto ustanovení.“

         Unijní právo

               5

               Článek 151 odst. 1 směrnice o DPH stanoví:
               „Členské státy osvobodí od daně tato plnění:
               […]

                        c)

                        dodání zboží a poskytnutí služby na území členských států, které jsou stranami Severoatlantické smlouvy, pro použití ozbrojenými silami ostatních států, které jsou stranami uvedené smlouvy, nebo civilními zaměstnanci je doprovázejícími anebo k zásobení jejich jídelen, pokud se tyto síly podílejí na společném obranném úsilí;

                        d)

                        dodání zboží a poskytnutí služby směřující do jiného členského státu pro ozbrojené síly kteréhokoli členského státu, jenž je stranou Severoatlantické smlouvy a není sám státem určení, pro použití těmito ozbrojenými silami nebo civilními zaměstnanci je doprovázejícími anebo k zásobení jejich jídelen, pokud se tyto síly podílejí na společném obranném úsilí;

                  […]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               6

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Able uzavřela smlouvu s United States Department of Transportation Maritime Administration (odbor námořní dopravy ministerstva dopravy Spojených států amerických) na demontáž třinácti lodí, jež bývaly ve službách amerického námořnictva, avšak které byly posléze převedeny do záložní flotily a kotvily na řece James River ve Virginii (Spojené státy americké). Tato smlouva sestávala ze dvou odlišných částí. Lodě měly být nejprve připraveny a následně odvlečeny ze Spojených států amerických do Spojeného království. Dále měly být, po jejich zajištění v zařízení společnosti Able v Teesside (Spojené království), demontovány. Po celou dobu trvání smlouvy měli být na místě přítomni inspektoři vlády Spojených států amerických.

               7

               V dopise ze dne 27. srpna 2008 společnost Able požádala Commissioners, aby vydal rozhodnutí týkající se její povinnosti k odvedení DPH z demontážních služeb, které poskytuje. Společnost Able tvrdila, že je její plnění osvobozeno od daně podle čl. 15 odst. 10 třetí odrážky šesté směrnice Rady ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1), který byl od té doby nahrazen čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH.

               8

               Commissioners vydal dne 15. října 2008 rozhodnutí, v němž byly demontážní služby společnosti Able posouzeny jako služby podléhající standardní sazbě DPH. Tato společnost požádala dne 21. října 2008 o přehodnocení uvedeného rozhodnutí. Jelikož dne 18. listopadu 2008 Commissioners toto rozhodnutí potvrdil, společnost Able podala žalobu k First-tier Tribunal (Tax Chamber), který rozhodnutím ze dne 24. listopadu 2009 rozhodl, že plnění spočívající v demontáži lodí poskytnutá společností Able jsou osvobozena od daně.

               9

               Commissioners podal proti tomuto rozhodnutí odvolání k předkládajícímu soudu. Podle jeho názoru se čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH vztahuje pouze na ozbrojené síly státu, který je stranou Severoatlantické smlouvy, jež jsou rozmístěny v členském státě, který je jinou stranou téže smlouvy a pouze tehdy, když se tyto síly podílejí na činnosti, která přímo souvisí se společným obranným úsilím.

               10

               Vzhledem k tomu, že Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) měl za to, že řešení sporu, který mu byl předložen, vyžaduje výklad čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je třeba čl. 151 odst. 1 písm. c) [směrnice o DPH] vykládat v tom smyslu, že osvobozuje od DPH poskytnutí služeb ve Spojeném království, jež spočívá v demontáži zastaralých lodí amerického námořnictva, pro United States Department of Transportation Maritime Administration (odbor námořní dopravy ministerstva dopravy USA), a to v jednom nebo v obou následujících případech:

                        a)

                        pokud toto plnění nebylo poskytnuto složce ozbrojených sil členského státu NATO [Organizace Severoatlantické smlouvy], která se podílí na společném obranném úsilí, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí;

                        b)

                        pokud toto plnění nebylo poskytnuto složce ozbrojených sil členského státu NATO, která se zdržuje nebo je rozmístěna ve Spojeném království, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí?“

         K předběžné otázce

               11

               Pokud jde o první část položené otázky, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že má svůj původ ve znění čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH. Toto znění totiž umožňuje chápat poslední část věty tohoto ustanovení, a sice slova „pokud se tyto síly podílejí na společném obranném úsilí“ tak, že se týkají výlučně té části věty, která jí bezprostředně předchází, a sice „[dodání zboží a poskytnutí služby určené] k zásobení jejich jídelen“, a nikoliv tak, že se týká uvedeného ustanovení jako celku. Skutečnost, že v některých jazykových verzích, jako je anglická a francouzská verze, není čárka před touto poslední částí věty, by mohla takový výklad potvrzovat.

               12

               V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že čárka na tomto místě se nachází v některých jiných jazykových verzích uvedeného ustanovení, jako je španělská, dánská a nizozemská verze. Za těchto okolností přítomnost nebo nepřítomnost čárky nelze považovat za rozhodující pro výklad čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH.

               13

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž nemůže formulace použitá v jedné z jazykových verzí ustanovení unijního práva sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani jí nemůže být v tomto ohledu přiznána přednostní povaha vzhledem k jiným jazykovým verzím. Takový přístup by byl neslučitelný s požadavkem jednotného použití unijního práva. V případě rozdílů mezi různými jazykovými verzemi tak musí být dotčené ustanovení vykládáno podle celkové systematiky a účelu právní úpravy, jejíž část tvoří (viz zejména rozsudek ze dne 3. března 2011, Komise v. Nizozemsko, C-41/09, Sb. rozh. s. I-831 bod 44 a citovaná judikatura).

               14

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle další ustálené judikatury Soudního dvora musejí být osvobození od DPH, mezi něž patří osvobození zavedená čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH, vykládána striktně, jelikož představují výjimku z obecné zásady, podle které uvedené dani podléhá každá služba poskytnutá osobou povinnou k dani za protiplnění (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Feltgen a Bacino Charter Company, C-116/10, Sb. rozh. s. I-14187, bod 19 a citovaná judikatura).

               15

               Výklad, podle kterého se poslední část věty čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH týká výlučně té části věty, která jí bezprostředně předchází, by přitom vedl k tomu, že by se osvobození od daně stanovenému v tomto ustanovení přiznala nejen rozsáhlá působnost, ale vedlo by to i k nesoudržnosti, jak to právem uvedla vláda Spojeného království.

               16

               Kdyby byl totiž přijat takový výklad, bylo by dodání zboží a poskytnutí služby v členských státech, které jsou stranami Severoatlantické smlouvy, pro použití ozbrojenými silami ostatních států, které jsou stranami uvedené smlouvy, nebo civilními zaměstnanci je doprovázejícími, osvobozeno od DPH za všech okolností, zatímco dodání zboží a poskytnutí služby určené k zásobení jejich jídelen by bylo osvobozeno od DPH pouze tehdy, když se uvedené síly podílejí na společném obranném úsilí. Takovéto rozlišování, pokud jde o rozsah osvobození od DPH stanoveného v čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH, však zjevně postrádá jakýkoliv smysl.

               17

               Mimoto musí být uvedené ustanovení chápáno za současného zohlednění cíle osvobození od daně, které zavádí. Pokud jde o tento cíl, nic nenasvědčuje tomu, že by tímto cílem bylo, jak bylo uvedeno před předkládajícím soudem, bránit členským státům, které jsou stranami Severoatlantické smlouvy, mít prospěch z daňového zvýhodnění vyplývajícího z jejich přistoupení k NATO. Jak ostatně sám předkládající soud uvedl, implikoval by takový cíl existenci všeobecného osvobození dodání zboží a poskytnutí služby od daně z důvodu závazků přijatých v rámci NATO, včetně závazků, které přijaly ozbrojené síly členského státu, do něhož bylo zboží dodáno nebo v němž byly služby poskytnuty. Je přitom zjevné, že čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH nezavádí osvobození od daně v tak širokém rozsahu.

               18

               Naproti tomu je zřejmé, že cíl sledovaný unijním zákonodárcem tím, že přijal uvedené ustanovení, musí být, jak tvrdí Evropská komise, chápán spíše tak, že má umožnit členským státům dodržet některé závazky přijaté v rámci NATO. Žádný poznatek ve spise předloženém Soudnímu dvoru přitom neumožňuje dospět k závěru, že by musel být zmíněný čl. 151 odst. 1 písm. c) vykládán ve smyslu uvedeném v bodě 15 tohoto rozsudku, aby mohly být takové závazky dodrženy.

               19

               Naopak článek VIII Protokolu o statutu mezinárodních vojenských velitelství, jímž se, jak uvádí Komise, unijní zákonodárce konkrétně inspiroval při přijímání čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH, odkazuje právě na osvobození od poplatků a daní souvisejících s výdaji vynaloženými „v zájmu společné obrany“.

               20

               Článek 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH je tudíž třeba vykládat v tom smyslu, že takové poskytnutí služeb, jako je poskytnutí služeb dotčené v původním řízení, v členském státě, který je stranou Severoatlantické smlouvy, jež spočívá v demontáži zastaralých lodí námořnictva jiného státu, který je stranou této smlouvy, je osvobozeno od DPH podle tohoto ustanovení pouze tehdy, když je toto plnění poskytnuto složce ozbrojených sil tohoto jiného státu, která se podílí na společném obranném úsilí, nebo vůči jí doprovázejícím civilním zaměstnancům.

               21

               Pokud jde o druhou část otázky položené předkládajícím soudem, je třeba poukázat na to, že znění čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH samo o sobě neuvádí, zda takové poskytnutí služeb, jako je poskytnutí služeb v původním řízení, v členském státě, který je stranou Severoatlantické smlouvy, musí být k tomu, aby bylo osvobozeno od DPH, uskutečněno pro složku ozbrojených sil jiného státu, který je stranou této smlouvy, které se zdržují nebo jsou rozmístěny na území dotyčného členského státu, nebo pro civilní zaměstnance, kteří jí doprovázejí.

               22

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora je však pro výklad ustanovení unijního práva třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz zejména výše citovaný rozsudek Feltgen a Bacino Charter Company, bod 12 a citovaná judikatura).

               23

               Pokud jde o kontext čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH, je třeba zohlednit, jak to právem poznamenává vláda Spojeného království a polská vláda, odstavec 1 písm. d) téhož článku. Zatímco první z těchto dvou ustanovení osvobozuje od DPH za určitých podmínek dodání zboží a poskytnutí služby v členských státech, které jsou stranami Severoatlantické smlouvy, pro použití ozbrojenými silami ostatních států, které jsou stranami uvedené smlouvy, druhé ustanovení osvobozuje za týchž podmínek dodání zboží a poskytnutí služby směřující do jiného členského státu pro ozbrojené síly kteréhokoli státu, jenž je stranou Severoatlantické smlouvy a není sám státem určení.

               24

               Z těchto dvou ustanovení vyplývá, jak již bylo uvedeno v bodě 17 tohoto rozsudku, že unijní zákonodárce zamýšlel vyloučit z osvobození od DPH dodání zboží a poskytnutí služby ozbrojeným silám členského státu, do něhož bylo zboží dodáno nebo v němž byly služby poskytnuty.

               25

               Přitom uvedené vyloučení tím, že se týká právě ozbrojených sil, které se zdržují nebo jsou rozmístěny na území svého členského státu, již samo o sobě naznačuje, že místo, kde se ozbrojené síly zdržují nebo jsou rozmístěny, je relevantní pro uplatnění uvedených ustanovení.

               26

               Dále, kdyby byl čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH vykládán tak, že osvobozuje od DPH dodání zboží a poskytnutí služby v členském státě, který je stranou Severoatlantické smlouvy, pro použití ozbrojenými silami jiného státu, který je stranou uvedené smlouvy, i když se uvedené síly nezdržují nebo nejsou rozmístěny na území uvedeného členského státu, toto dodání zboží nebo poskytnutí služby by mohlo být, aniž by na něj bylo uplatněno DPH, v konečném důsledku ku prospěchu ozbrojených sil jiného členského státu, které se zdržují nebo jsou rozmístěny na území posledně uvedeného státu. Takovým výkladem uvedeného ustanovení by bylo zasaženo do vůle unijního zákonodárce evokované v bodě 24 tohoto rozsudku.

               27

               Při zohlednění výše uvedeného, jakož i potřeby vykládat osvobození od DPH striktně, jak je připomenuto v bodě 14 tohoto rozsudku, je tedy třeba čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH vykládat tak, že za podmínek v něm stanovených osvobozuje od DPH dodání zboží a poskytnutí služby v členském státě, který je stranou Severoatlantické smlouvy, pro použití ozbrojenými silami jiného státu, který je stranou uvedené smlouvy, pokud se uvedené síly zdržují nebo jsou rozmístěny na území dotyčného členského státu.

               28

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru nevyplývá, že by bylo nutné podat jiný výklad uvedeného ustanovení, než je výklad uvedený v předcházejícím bodě, aby bylo členským státům umožněno dodržet závazky, které přijaly v rámci NATO.

               29

               Naopak z článku VIII Protokolu o statutu mezinárodních vojenských velitelství vyplývá, že tento článek tím, že stanoví osvobození od poplatků a daní za účelem usnadnění zřizování, výstavby, údržby a provozu spojeneckých velitelství na území státu, který je stranou Severoatlantické smlouvy, již pojmově implikuje, že se jedná o ozbrojené síly, které se zdržují nebo jsou rozmístěny na území tohoto státu.

               30

               Na položenou otázku je proto třeba odpovědět, že čl. 151 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že takové poskytnutí služeb, jako je poskytnutí služeb dotčené v původním řízení, v členském státě, který je stranou Severoatlantické smlouvy, jež spočívá v demontáži zastaralých lodí námořnictva jiného státu, který je stranou této smlouvy, je osvobozeno od DPH podle tohoto ustanovení pouze tehdy, když:

                        —

                        je toto plnění poskytnuto složce ozbrojených sil tohoto jiného státu, která se podílí na společném obranném úsilí, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí, a když

                        —

                        je totéž plnění poskytnuto uvedené složce ozbrojených sil, která se zdržuje nebo je rozmístěna na území dotyčného členského státu, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí

         K nákladům řízení

               31

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

                     Článek 151 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty je třeba vykládat v tom smyslu, že takové poskytnutí služeb, jako je poskytnutí služeb dotčené v původním řízení, v členském státě, který je stranou Severoatlantické smlouvy, jež spočívá v demontáži zastaralých lodí námořnictva jiného státu, který je stranou této smlouvy, je osvobozeno od daně z přidané hodnoty podle tohoto ustanovení pouze tehdy, když:

                        —

                           je toto plnění poskytnuto složce ozbrojených sil tohoto jiného státu, která se podílí na společném obranném úsilí, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí, a když

                        —

                           je totéž plnění poskytnuto uvedené složce ozbrojených sil, která se zdržuje nebo je rozmístěna na území dotyčného členského státu, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 20. července 2016.#Hans Maschek v. Magistratsdirektion der Stadt Wien - Personalstelle Wiener Stadtwerke.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Wien.#Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 2003/88/ES – Článek 7 – Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok – Odchod do důchodu na žádost dotčené osoby – Pracovník, který nevyčerpal placenou dovolenou za kalendářní rok před skončením svého pracovního poměru – Vnitrostátní právní úprava, která vylučuje finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok – Volno z důvodu nemoci – Úředníci.#Věc C-341/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
      20. července 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Sociální politika — Směrnice 2003/88/ES — Článek 7 — Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok — Odchod do důchodu na žádost dotčené osoby — Pracovník, který nevyčerpal placenou dovolenou za kalendářní rok před skončením svého pracovního poměru — Vnitrostátní právní úprava, která vylučuje finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok — Volno z důvodu nemoci — Úředníci“
      Ve věci C‑341/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Verwaltungsgericht Wien (Správní soud ve Vídni, Rakousko) ze dne 22. června 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 8. července 2015, v řízení

         Hans Maschek

      proti

         Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke,

      SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
      ve složení F. Biltgen (zpravodaj), předseda senátu, A. Borg Barthet a E. Levits, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za rakouskou vládu G. Eberhardem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi M. Kellerbauerem a M. van Beekem, jako zmocněnci,

         vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 381).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Hansem Maschekem a Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke (Magistrát města Vídeň – Personální oddělení technických služeb města Vídně, Rakousko), jeho zaměstnavatelem, ve věci finanční náhrady za placenou dovolenou za kalendářní rok nevyčerpanou jmenovaným před skončením jeho pracovního poměru.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 2003/88

               3

               Článek 7 směrnice 2003/88, nadepsaný „Dovolená za kalendářní rok“, zní:
               „1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby měl každý pracovník nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů v souladu s podmínkami pro získání a přiznávání této dovolené stanovenými vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
               2.   Minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok nelze nahradit finanční náhradou, s výjimkou případů ukončení pracovního poměru.“

         Rakouské právo

               4

               Směrnice 2003/88 byla provedena do rakouského práva, a zvláště pokud jde o úředníky města Vídně, ustanovením § 41a Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994 (zákon o platových poměrech úředníků spolkového hlavního města Vídně, Právní úprava platových poměrů z roku 1994), novelizovaným v roce 2014 (dále jen „ZoPP“):
               „1)   Není-li bezprostředně znovu přijat k jiné službě města Vídně, má úředník v případě odchodu ze služby nebo rozvázání pracovního poměru nárok na náhradu platu za část svojí dovolené za kalendářní rok, kterou dosud nevyčerpal ([finanční] náhrada [za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok]). Nárok na tuto náhradu má pouze v rozsahu, v němž ze svého vlastního rozhodnutí nevyčerpal dovolenou za kalendářní rok, na kterou mu vznikl nárok.
               2)   Úředník je zodpovědný za to, že nevyčerpal dovolenou za kalendářní rok, na kterou mu vznikl nárok, zejména při odchodu ze služby

                        1.

                        v případě propuštění [...] pokud je propuštěn pro porušení pracovních povinností;

                        2.

                        v případě rozvázání pracovního poměru v souladu s § 33 odst. 1 [neomluvená nepřítomnost], s § 73 [odstoupení] nebo s § 74 [odvolání] [Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994, (zákona o postavení úředníků spolkového hlavního města Vídně – Právní úprava služeb z roku 1994) (dále jen ‚ZoPU‘)] nebo

                        3.

                        v případě odchodu do důchodu na vlastní žádost podle § 68b odst. 1 bod 1), § 68c odst. 1, nebo § 115i [ZoPU].

                  3)   [Finanční] náhrada [za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok] se vypočítává samostatně za každý kalendářní rok, za který nebyl vyčerpán nárok na dovolenou za kalendářní rok a za který nárok nepropadl.
               4)   Úředník má nárok na [finanční] náhradu [za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok] za zůstatek svých nahraditelných nárokových dnů, které zůstanou po odečtení dní řádně vyčerpaných v průběhu tohoto kalendářního roku.
               [...]“

               5

               Ustanovení § 68c odst. 1 ZoPU stanoví, že úředník, který dosáhl 60 let, může na vlastní žádost odejít do důchodu, je-li jeho odchod slučitelný se zájmy služby.

               6

               V souladu s § 68b odst. 1 ZoPU se musí vyhovět žádosti úředníka, který požádá o odchod do důchodu:
               „1)   když dovršil kariéru dosahující délky 540 započitatelných měsíců […]
               2)   když je úředník neschopen práce z důvodu pracovní nezpůsobilosti ve smyslu § 68a odst. 2 ZoPU. [...]“

               7

               Ustanovení § 115i odst. 1 ZoPU stanoví, že pokud úředník požádá o odchod do důchodu, musí se jeho žádosti vyhovět, pokud dosáhl věku mezi 720 a 776 měsíci a před svým odchodem do důchodu dovršil dostatečně dlouho dobu, kterou je třeba zvážit při výpočtu jeho starobního důchodu.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               8

               H. Maschek, narozený 17. ledna 1949, byl úředníkem města Vídně ode dne 3. ledna 1978.

               9

               Ode dne 15. listopadu 2010 do 30. června 2012, data jeho odchodu do důchodu, se nedostavil na své pracoviště.

               10

               Předkládající soud uvádí, že ze správního spisu H. Mascheka vyplývá, že jeho zaměstnavatel zaznamenal do evidence z důvodu nepřítomnosti pro nemoc pouze období od 15. listopadu do 31. prosince 2010.

               11

               Zaměstnavatel H. Mascheka nenamítal jeho jinou nepřítomnost v průběhu období od 1. ledna 2011 do 30. června 2012 vzhledem k tomu, že uzavřel s H. Maschekem dvě dohody o jeho nepřítomnosti a jejích důsledcích.

               12

               První dohoda uzavřená dne 20. října 2010 zněla:
               „1. Obecná ujednání
               Situace v žádném případě neumožňuje městu Vídeň pokračovat ve využívání služeb H. Mascheka na pozici vedoucího odboru nad rámec období uvedeného níže.
               V souvislosti s odchodem H. Mascheka do důchodu plánovaným na 1. října 2011 se s ním město Vídeň dohodlo na následujícím:
               2. Žádost o důchod ze dne 1. října 2011
               Hans Maschek předloží do konce roku písemnou žádost o odchod do důchodu s účinností od 1. října 2011.
               3. Pozice vedoucího odboru
               Aby byl zajištěn plynulý přechod, Hans Maschek bude dále zastávat pozici vedoucího odboru až do dne 31. prosince 2011. Do tohoto data vyčerpá pět až šest týdnů ze své dovolené za kalendářní rok. Dovolená se rozdělí do konce října v souladu s Wiener Linien (pokyny města Vídně).
               Dne 1. ledna 2011 bude H. Maschek uvolněn z pozice vedoucího odboru.
               4. Ukončení výkonu služby
               Ode dne 1. ledna 2011 Magistrát – Personální oddělení technických služeb města Vídně přestane využívat služeb H. Mascheka, který si ponechá svůj plat.“

               13

               Druhá dohoda uzavřená dne 21. července 2011, která nahradila první dohodu, stanoví následující:„1. Obecná ujednání
               Smluvní strany této dohody sjednaly, že služby H. Mascheka na pozici vedoucího odboru nemohou být nadále využívány nad rámec níže uvedeného období.
               V souvislosti s odchodem H. Mascheka do důchodu plánovaným na 1. července 2012 se s ním město Vídeň dohodlo na následujícím:
               2. Žádost o důchod ze dne 1. července 2012
               Hans Maschek předloží písemnou žádost o odchod do důchodu s účinností od 1. července 2012. Rozhodnutí o penzionování bude tedy H. Maschekovi předáno osobně [...]. Hans Maschek písemně prohlašuje, že proti tomuto rozhodnutí neuplatní žádný opravný prostředek.
               3. Pozice vedoucího odboru
               Hans Maschek vykonával funkci vedoucího odboru až do dne 31. prosince 2010. Z této pozice byl uvolněn s účinností ode dne 1. ledna 2011.
               4. Ukončení výkonu služby
               Ode dne 1. ledna 2011 Magistrát – Personální oddělení technických služeb města Vídně se souhlasem Wiener Linien GmbH & Co KG přestane využívat služeb H. Mascheka, který si ponechá svůj plat [...].
               [...]
               7. Odkládací podmínka
               Tato dohoda se váže na odkládací podmínku, která je taková, že prohlášení o ukončení výkonu služby ze dne 21. července 2011 nabude plného právního účinku a že H. Maschek učiní právoplatné prohlášení o vzdání se veškerých opravných prostředků uvedené v článku 2 této dohody.“

               14

               V okamžiku uzavření druhé dohody podal H. Maschek rovněž žádost o odchod do důchodu. Jeho zaměstnavatel v důsledku toho přijal dne 21. července 2011 na základě § 115i odst. 1 ZoPU rozhodnutí o penzionování H. Mascheka s účinkem ode dne 1. července 2012. Dotyčný se nato zavázal vzdát veškerých opravných prostředků proti tomuto rozhodnutí.

               15

               Podle předkládajícího soudu bylo doloženo, že nepřítomnost H. Mascheka na pracovišti byla ode dne 15. listopadu 2010 až do dne 31. prosince 2010 odůvodněna pracovním volnem z důvodu nemoci, a že od dne 1. ledna 2011 až do dne 30. června 2012, tedy do skončení služebního poměru z důvodu odchodu do důchodu, měl H. Maschek povinnost se nedostavit na pracoviště z důvodu pracovního pokynu vyplývajícího z druhé dohody.

               16

               Hans Maschek nicméně tvrdí, že krátce před 30. červnem 2012 onemocněl. Z toho důvodu má za to, že má nárok na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok a v tomto ohledu podal žádost svému zaměstnavateli.

               17

               Rozhodnutím ze dne 1. července 2014 zaměstnavatel zamítl jeho žádost na základě § 41a odst. 2 třetí pododstavec ZoPP.

               18

               Verwaltungsgericht Wien (Správní soud ve Vídni), ke kterému podal H. Maschek žalobu proti tomuto rozhodnutí, vyjadřuje pochybnosti o slučitelnosti § 41a odst. 2 ZoPP s článkem 7 odst. 2 směrnice 2003/88.

               19

               Ustanovení § 41a odst. 2 ZoPP totiž zbavuje úředníka „zodpovědného za to, že nevyčerpal svůj nárok na dovolenou za kalendářní rok“ nároku na získání finanční náhrady za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok, zejména odchází-li do důchodu na základě § 115i odst. 1 ZoPU, jako je tomu v projednávané věci.

               20

               Předkládající soud se proto s ohledem na situaci, která je dána ve věci v původním řízení, domnívá, že § 41a odst. 2 ZoPP může být v rozporu s judikaturu Soudního dvora týkající se článku 7 směrnice 2003/88, pokud úředník, který odešel do důchodu na vlastní žádost, je zbaven nároku na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok, i když byl zmíněný úředník krátce před svým odchodem do důchodu nemocný a předložil v této souvislosti lékařské potvrzení.

               21

               Zadruhé se předkládající soud táže na podmínky, na které je vázáno poskytnutí finanční náhrady za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok pracovníkovi, který jako ve věci v původním řízení nemohl z důvodu nemoci před skončením pracovního poměru vyčerpat placenou dovolenou za kalendářní rok. Předkládající soud se zejména domnívá, že poskytnutí této náhrady by mělo být podmíněno tím, že takový pracovník musí informovat včas svého zaměstnavatele o svojí nemoci a předložit mu lékařské potvrzení, které ji dokládá.

               22

               Zatřetí předkládající soud pokládá otázku, zda za předpokladu, že Soudní dvůr rozhodne, že § 41a odstavce 1 a 2 ZoPP jsou v rozporu s unijním právem, musí vnitrostátní právní předpisy podle článku 7 směrnice 2003/88 stanovit ve prospěch pracovníků, kteří jsou neoprávněně vyloučeni z možnosti využít finanční náhrady za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok na základě tohoto ustanovení, příznivější podmínky, za kterých lze tento nárok uplatnit, než jsou podmínky stanovené uvedenou směrnicí, zejména pokud jde o výši náhrady, která musí být těmto pracovníkům poskytnuta.

               23

               Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht Wien (Správní soud ve Vídni) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je takové vnitrostátní právní ustanovení, jako je ustanovení § 41a odst. 2 [ZoPP], které nepřiznává pracovníkovi, který z vlastní vůle rozvázal pracovní poměr k určitému dni, žádnou [finanční] náhradu [za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok] ve smyslu článku 7 směrnice 2003/88, slučitelné s článkem 7 této směrnice?
                        V případě záporné odpovědi se klade otázka, zda [je v souladu s článkem 7 směrnice 2003/88] vnitrostátní právní ustanovení, podle něhož je každý pracovník, který z vlastní vůle rozváže pracovní poměr, povinen učinit vše nezbytné k tomu, aby do rozvázání tohoto pracovního poměru vyčerpal veškerou dovolenou za kalendářní rok, na niž má nárok, a podle něhož by nárok na [finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok] v případě rozvázání pracovního poměru na žádost pracovníka vznikl jen tehdy, když pracovník, i v případě podání žádosti o dovolenou za kalendářní rok začínající dnem podání žádosti o rozvázání pracovního poměru, nemůže svou dovolenou v rozsahu odpovídajícímu zůstatku, z kterého požadovaná náhrada vychází, vyčerpat?

                        2)

                        Je nutno z vycházet z toho, že nárok na [finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok] na základě nároku na dovolenou za kalendářní rok vzniká jen tehdy, když pracovník, který v důsledku pracovní neschopnosti nebyl schopen svou dovolenou vyčerpat ještě před skončením svého pracovního poměru, a) svého zaměstnavatele o této pracovní neschopnosti (která vznikla například v důsledku nemoci) bez zbytečného odkladu vyrozuměl (v zásadě tedy před skončením pracovního poměru) a b) svou pracovní neschopnost (která vznikla například v důsledku nemoci) bez zbytečného odkladu (v zásadě tedy před skončením pracovního poměru) doložil (například lékařským potvrzením)?
                        Pro případ záporné odpovědi je pokládána otázka, zda vnitrostátní právní ustanovení – podle něhož má pracovník, který z důvodu svojí pracovní neschopnosti nemohl vyčerpat nárok na dovolenou za kalendářní rok před skončením pracovního poměru, má nárok [na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok], na kterou mu vznikl nárok, jen tehdy, když a) svého zaměstnavatele bez zbytečného odkladu (v zásadě tedy před skončením pracovního poměru) o této své pracovní neschopnosti (která vznikla například v důsledku nemoci) vyrozuměl a b) pracovní neschopnost (která vznikla například v důsledku nemoci) bez zbytečného odkladu (v zásadě tedy před skončením pracovního poměru) doložil (například lékařským potvrzením) – je v souladu s článkem 7 směrnice 2003/88?

                        3)

                        Podle judikatury Soudního dvora Evropské unie (viz rozsudky ze dne 18. března 2004, Merino GomezC‑342/01,EU:C:2004:160, bod 31; ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, body 47 až 50; ze dne 3. května 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 37) je na volném uvážení členských států, zda zákonem stanoví, že pracovník má nárok na dovolenou za kalendářní rok nebo na [finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok] přesahující minimální výši nároku zaručenou článkem 7 směrnice 2003/88. Nároky, které přiznává článek 7 směrnice 2003/88, jsou přímo použitelné (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, body 34 až 36, a ze dne 12. června 2014, Bollacke, C118/13, EU:C:2014:1755, bod 28).
                        Vede s ohledem na tento výklad článku 7 směrnice 2003/88 skutečnost, že vnitrostátní zákonodárce přiznává určitému okruhu osob výrazně vyšší nárok na [finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok], než jaký stanoví uvedené ustanovení směrnice, k tomu, že v důsledku přímého účinku článku 7 směrnice 2003/88 osoby, kterým vnitrostátní právní úprava v rozporu s [touto] směrnicí nepřiznává nárok na [finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok], mají nárok na obdobnou náhradu ve výši výrazně vyšší, než jakou přiznává uvedené ustanovení [této] směrnice, stejně jako je tomu u osob zvýhodněných vnitrostátní právní úpravou?“

         K předběžným otázkám

               24

               Podstatou tří otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 vykládán v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení, které zbavují nároku na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok pracovníka, jehož pracovní poměr byl rozvázán z důvodu jeho žádosti o odchod do důchodu a který nemohl před skončením tohoto pracovního poměru vyčerpat svoji placenou dovolenou za kalendářní rok, na kterou měl nárok. V případě kladné odpovědi se předkládající soud táže, zda vnitrostátními právními předpisy musí podle článku 7 směrnice 2003/88 stanovit ve prospěch pracovníků, kteří v rozporu s tímto ustanovením nemají nárok na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok, příznivější podmínky, za kterých lze tento nárok uplatnit, než jsou podmínky vyplývající ze směrnice 2003/88, zejména pokud jde o výši náhrady, která musí být těmto pracovníkům poskytnuta.

               25

               Pro poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu je třeba zaprvé připomenout, že jak vyplývá ze samotného znění čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, od kterého tato směrnice nepřipouští odchylku, mají všichni pracovníci nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů. Tento nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok, který je třeba podle ustálené judikatury považovat za zásadu sociálního práva Unie, jež má zvláštní význam, je tudíž přiznán každému pracovníkovi bez ohledu na jeho zdravotní stav (rozsudky ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další, C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18, bod 54, a ze dne 3. května 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 28).

               26

               Jestliže byl pracovní poměr rozvázán a placenou dovolenou za kalendářní rok není již ve skutečnosti možné vyčerpat, stanoví čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88, že pracovník má nárok na finanční náhradu, aby se předešlo tomu, že z důvodu této nemožnosti nebude pracovník moci tohoto nároku využít, a to ani ve formě finanční (v tomto smyslu viz rozsudky Schultz-Hoff a další, EU:C:2009:18, bod 56, jakož i Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 29).

               27

               Dále je třeba rovněž uvést, že čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88, jak je vykládán Soudním dvorem, stanoví pro vznik nároku na finanční náhradu pouze ty podmínky, že pracovní poměr skončil a že pracovník nevyčerpal všechnu placenou dovolenou za kalendářní rok, na kterou měl nárok ke dni skončení tohoto poměru (rozsudek ze dne 12. června 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, bod 23).

               28

               Z toho v souladu s čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 vyplývá, že pracovník, který do skončení svého pracovního poměru nemohl vyčerpat celý nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok, má nárok na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok. Důvod skončení pracovního poměru je v tomto ohledu irelevantní.

               29

               Skutečnost, že pracovník rozvazuje svůj pracovní poměr z vlastní vůle, nemá proto žádný dopad na jeho nárok přijmout případnou finanční náhradu za placenou dovolenou za kalendářní rok, na niž mu vznikl nárok, kterou nemohl vyčerpat před skončením svého pracovního poměru.

               30

               S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení, které zbavují nároku na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok pracovníka, jehož pracovní poměr byl rozvázán z důvodu jeho žádosti o odchod do důchodu a který nemohl vyčerpat svůj nárok na dovolenou před skončením tohoto pracovního poměru.

               31

               Pokud jde zadruhé o takovou situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, je třeba připomenout, že čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům nebo praxi, podle kterých se při rozvázání pracovního poměru neproplácí žádná finanční náhrada za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok pracovníkovi, který měl pracovní volno z důvodu nemoci během celého referenčního období nebo období převoditelnosti nebo po jejich část, což bylo důvodem k tomu, že nemohl uplatnit svůj nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok (rozsudky ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další, C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18, bod 62, a ze dne 3. května 2013, Neidel, EU:C:2012:263, bod 30).

               32

               Článek 7 odst. 2 směrnice 2003/88 musí být proto vykládán v tom smyslu, že pracovník má při odchodu do důchodu nárok na finanční náhradu za placenou dovolenou za kalendářní rok, kterou nevyčerpal proto, že svou funkci nevykonával z důvodu nemoci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. května 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 32).

               33

               Z toho vyplývá, že pokud jde o období od 15. listopadu do 31. prosince 2010, u něhož je prokázáno, že H. Maschek byl v pracovní neschopnosti a že z tohoto důvodu nemohl během této doby vyčerpat svůj nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok, který mu vznikl, má H. Maschek v souladu s čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 nárok na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok.

               34

               Kromě toho je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora jsou nárokem na dovolenou za kalendářní rok zakotveným v článku 7 směrnice 2003/88 sledovány dva cíle, a sice jednak umožnit pracovníkovi, aby si odpočinul od vykonávání prací, které mu ukládá jeho pracovní smlouva, a jednak aby měl čas na uvolnění a mimopracovní zájmy (rozsudky ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další., C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18, bod 25, a ze dne 22. listopadu 2011, KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, bod 31).

               35

               Za těchto podmínek, a aby byl zajištěn užitečný účinek tohoto nároku na dovolenou za kalendářní rok, je třeba konstatovat, že pracovník, jehož pracovní poměr skončil a který byl na základě dohody uzavřené se svým zaměstnavatelem zavázán se nedostavit na své pracoviště po určité období, které předcházelo jeho odchodu do důchodu, přičemž stále pobíral plat, nemá nárok na finanční náhradu za placenou dovolenou za kalendářní rok, na kterou mu vznikl nárok, nevyčerpanou v průběhu tohoto období, ledaže nárok na dovolenou nemohl vyčerpat z důvodu nemoci.

               36

               Předkládajícímu soudu proto přísluší zkoumat, zda v souladu s druhou dohodou uzavřenou mezi H. Maschekem a jeho zaměstnavatelem dne 21. července 2011, která je reprodukována v bodě 13 tohoto rozsudku, měl H. Maschek skutečně povinnost se nedostavit na pracoviště v období od 1. ledna 2011 do 30. června 2012 a stále pobíral plat. Pokud tomu tak bylo, nemá H. Maschek nárok na finanční náhradu za dovolenou za kalendářní rok, na niž mu vznikl nárok, kterou nemohl vyčerpat v průběhu tohoto období.

               37

               Pakliže H. Maschek v průběhu téhož období nemohl vyčerpat nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok z důvodu nemoci, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, bude mít H. Maschek v souladu s čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 nárok na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok.

               38

               Pokud jde zatřetí o otázku, zda musí vnitrostátní právní předpisy podle článku 7 směrnice 2003/88 stanovit ve prospěch pracovníků, kteří v rozporu s tímto ustanovením nemají nárok na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok, příznivější podmínky, za kterých lze tento nárok uplatnit, než jsou podmínky stanovené směrnicí 2003/88, zejména pokud jde o výši náhrady, která musí být těmto pracovníkům poskytnuta, je třeba připomenout, že pokud je cílem směrnice 2003/88 stanovit minimální požadavky v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví v oblasti úpravy pracovní doby, který jsou členské státy povinny dodržovat, mají v souladu s článkem 15 uvedené směrnice možnost přijímat pro pracovníky příznivější ustanovení. Směrnice 2003/88 tak nebrání vnitrostátním předpisům, které upravují delší placenou dovolenou za kalendářní rok, než je minimální doba čtyř týdnů zaručená v článku 7 této směrnice, přiznávanou za podmínek pro její získání a poskytnutí stanovených vnitrostátním právem (viz zejména rozsudky ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 47, a ze dne 3. května 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, body 34 a 35).

               39

               Je tedy věcí členských států, aby se rozhodly, zda poskytnou pracovníkům dodatečnou placenou dovolenou k minimální čtyřtýdenní placené dovolené za kalendářní rok, která je stanovena v článku 7 směrnice 2003/88. Za takové situace mohou členské státy přiznat pracovníkovi, který z důvodu nemoci nemohl před skončením svého pracovního poměru vyčerpat celou svoji dodatečnou placenou dovolenou za kalendářní rok, nárok na finanční náhradu odpovídající této dodatečné době. Je věcí členských států, aby stanovily podmínky pro přiznávání tohoto nároku (viz rozsudek ze dne 3. května 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 36).

               40

               S přihlédnutím ke všem výše uvedeným úvahám je třeba na otázky položené předkládajícím soudem odpovědět tak, že článek 7 odst. 2 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tomto smyslu, že:

                        —

                        brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení, které zbavují nároku na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok pracovníka, jehož pracovní poměr byl rozvázán z důvodu jeho žádosti o odchod do důchodu a který nemohl před skončením tohoto pracovního poměru vyčerpat svůj nárok;

                        —

                        pracovník má při odchodu do důchodu nárok na finanční náhradu za placenou dovolenou za kalendářní rok, kterou nevyčerpal proto, že svou funkci nevykonával z důvodu nemoci;

                        —

                        pracovník, jehož pracovní poměr skončil a který na základě dohody uzavřené se zaměstnavatelem byl zavázán se nedostavit na své pracoviště v průběhu určitého období, které předcházelo jeho odchodu do důchodu, přičemž stále pobíral plat, nemá nárok na finanční náhradu za placenou dovolenou za kalendářní rok, na kterou mu vznikl nárok, nevyčerpanou v průběhu tohoto období, ledaže nárok na dovolenou nemohl vyčerpat z důvodu nemoci;

                        —

                        je věcí členských států, aby se rozhodly, zda poskytnou pracovníkům dodatečnou placenou dovolenou k minimální čtyřtýdenní placené dovolené za kalendářní rok, která je stanovena v článku 7 směrnice 2003/88. Za takové situace mohou členské státy přiznat pracovníkovi, který z důvodu nemoci nemohl před skončením svého pracovního poměru vyčerpat celou svoji dodatečnou placenou dovolenou za kalendářní rok, nárok na finanční náhradu odpovídající této dodatečné době. Je věcí členských států, aby stanovily podmínky pro přiznávání tohoto nároku.

         K nákladům řízení

               41

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 7 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby musí být vykládán v tom smyslu, že:

                        —

                           brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení, které zbavují nároku na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok pracovníka, jehož pracovní poměr byl rozvázán z důvodu jeho žádosti o odchod do důchodu a který nemohl před rozvázáním tohoto pracovního poměru vyčerpat svůj nárok na dovolenou;

                        —

                           pracovník má při odchodu do důchodu nárok na finanční náhradu za placenou dovolenou za kalendářní rok, kterou nevyčerpal proto, že svou funkci nevykonával z důvodu nemoci;

                        —

                           pracovník, jehož pracovní poměr skončil a který na základě dohody uzavřené se zaměstnavatelem byl zavázán se nedostavit na své pracoviště v průběhu určitého období, které předcházelo jeho odchodu do důchodu, přičemž stále pobíral plat, nemá nárok na finanční náhradu za placenou dovolenou za kalendářní rok, na kterou mu vznikl nárok, nevyčerpanou v průběhu tohoto období, ledaže nárok na dovolenou nemohl vyčerpat z důvodu nemoci;

                        —

                           je věcí členských států, aby se rozhodly, zda poskytnou pracovníkům dodatečnou placenou dovolenou k minimální čtyřtýdenní placené dovolené za kalendářní rok, která je stanovena v článku 7 směrnice 2003/88. Za takové situace mohou členské státy přiznat pracovníkovi, který z důvodu nemoci nemohl před skončením svého pracovního poměru vyčerpat celou svoji dodatečnou placenou dovolenou za kalendářní rok, nárok na finanční náhradu odpovídající této dodatečné době. Je věcí členských států, aby stanovily podmínky pro přiznávání tohoto nároku.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. června 1993. # Francouzská republika proti Komisi Evropských společenství. # Napadnutelný akt. # Věc C-325/91.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 20. září 2011. # Martine Fouwels a další proti Evropské komisi. # Veřejná služba. # Věc F-8/05 REV.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 4. dubna 1960. # Raymond Elz proti Vysokému úřadu ESUO. # Věc 34-59.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. prosince 2008.#Komise Evropských společenství proti Rakouské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Články 28 ES a 30 ES - Registrace ojetých motorových vozidel, která již byla registrována v jiných členských státech - Technické požadavky týkající se znečišťujících emisí a hladiny akustického tlaku - Ochrana zdraví - Ochrana životního prostředí.#Věc C-524/07.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. prosince 2008 – Komise v. Rakousko
      (Věc C‑524/07)
      „Nesplnění povinnosti státem – Články 28 ES a 30 ES – Registrace ojetých motorových vozidel, která již byla registrována v jiných členských státech – Technické požadavky týkající se znečišťujících emisí a hladiny akustického tlaku – Ochrana zdraví – Ochrana životního prostředí“
      1.                     Sbližování právních předpisů – Motorová vozidla – Postup Společenství pro schvalování typu – Směrnice 92/97 a 93/59 – Oblast
            působnosti (Směrnice Rady 92/97 a 93/59) (viz body 45–47)
      2.                     Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem (Články 28 ES a 30 ES) (viz body 49–52, 56–64)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení článků 28 ES a 30 ES – Vnitrostátní právní úprava podmiňující registraci dovážených
                  ojetých motorových vozidel, která již byla registrována v jiných členských státech, splněním určitých technických požadavků,
                  přestože ojetá vozidla, která se již nachází na vnitrostátním trhu a která mají stejné vlastnosti, těmto požadavkům při opětovné
                  registraci nepodléhají

            Výrok

                  1)

                  	Rakouská republika tím, že požadovala, aby motorová vozidla, která již byla registrována v jiných členských státech a která
                     z důvodu svého stáří nebyla předmětem schválení typu Společenství, za účelem své první registrace v Rakousku vyhověla přísnějším
                     mezním hodnotám znečišťujících emisí a hluku než těm, které musela splnit původně, zejména hodnotám předepsaným směrnicí Rady
                     93/59/EHS ze dne 28. června 1993, kterou se mění směrnice 70/220/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících
                     se opatření proti znečišťování ovzduší emisemi z motorových vozidel, a směrnicí Rady 92/97/EHS ze dne 10. listopadu 1992,
                     kterou se mění směrnice 70/157/CEE o sbližování právních předpisů členských států týkajících se přípustné hladiny akustického
                     tlaku a výfukového systému motorových vozidel, přestože motorová vozidla, která mají stejné vlastnosti a která již byla připuštěna
                     k provozu v Rakousku, tomuto požadavku při své opětovné registraci v tomto členském státě nepodléhají, nesplnila povinnosti,
                     které pro ni vyplývají z článku 28 ES.

                  2)

                  	Rakouské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. prosince 1997. # Coöperatieve Rabobank "Vecht en Plassengebied" BA proti Eriku Aarnoudu Minderhoudovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Právo společností. # Věc C-104/96.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 11. června 2014. # Robert Klingel OHG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-401/12.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 17. května 1995. # Friedrich Nagel proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-241/94.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. listopadu 1995. # Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau proti Hauptzollamt Rosenheim. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo. # Doplňková dávka na mléko. # Věc C-285/93.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 28. června 2017.#X-cen-tek GmbH & Co. KG v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie zobrazující trojúhelník – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-470/16.