title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 14. října 2008.#Stefan Meierhofer v. Evropská komise.#Věc F-74/07.

text:
ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (prvního senátu)
      14. října 2008
      Věc F-74/07
      Stefan Meierhofer
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Otevřené výběrové řízení – Neúspěch u ústní zkoušky – Nezapsání na seznam vhodných kandidátů – Povinnost uvést odůvodnění – Respektování tajnosti jednání výběrové komise – Odmítnutí orgánu vyhovět organizačnímu procesnímu opatření“
      Předmět: Podstatou žaloby podané na základě článků 236 ES a 152 AE S. Meierhoferem je jednak zrušení rozhodnutí výběrové komise výběrového
         řízení EPSO/AD/26/05, uspořádaného Úřadem pro výběr personálu Evropských společenství, ze dne 10. května 2007, kterým byl
         informován o neúspěchu u ústní zkoušky uvedeného výběrového řízení, jakož i zrušení rozhodnutí ze dne 19. června 2007, kterým
         nebylo vyhověno jeho žádosti o opětovné přezkoumání, podané proti rozhodnutí ze dne 10. května 2007, a jednak nového posouzení
         této zkoušky a jeho zapsání na seznam vhodných kandidátů.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí výběrové komise výběrového řízení EPSO/AD/26/05 ze dne 19. června 2007 se zrušuje. Ve zbývající části se žaloba
         zamítá. Komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení žalobce.

      Shrnutí
      Úředníci – Výběrové řízení – Výběrová komise – Zamítnutí kandidatury – Povinnost uvést odůvodnění – Rozsah
      (Služební řád, čl. 25 druhý pododstavec; příloha III, článek 6)
      I když se výsledek hledání rovnováhy mezi povinností uvést odůvodnění a respektováním zásady tajnosti jednání výběrové komise,
         zejména co se týče otázky, zda sdělení jediné individuální vyřazovací známky kandidátovi vyřazenému při ústní části splňuje
         uvedenou povinnost, kloní nejčastěji ve prospěch zásady tajnosti jednání výběrové komise, může tomu být výjimečně jinak, pokud
         existují takové zvláštní okolnosti, jako je skutečnost, že žalobce neuspěl jen těsně, ale rovněž, že existují dílčí známky,
         které byly použity k výpočtu vyřazovací známky, a konečně že se nezdá, že by mohlo sdělení podrobnějších informací než jenom
         individuální vyřazovací známky bez prozrazení individuálních posouzení členů výběrové komise nebo známek v číselné podobě
         přidělených každým z nich, představovat pro Komisi výraznou pracovní zátěž s ohledem na technologické prostředky, které má
         v současné době k dispozici, nebo se ukázat obtížným.

      Takové sdělení je na druhou stranu více než pouhým nástinem odůvodnění, které může být dále doplněno během soudního řízení.
      I když soud Společenství skutečně nemůže nahradit svým hodnocením hodnocení členů výběrové komise, musí mít možnost ověřit,
         s ohledem na povinnost uvést odůvodnění, že tito členové ohodnotili žalobce na základě hodnotících kritérií uvedených v oznámení
         o výběrovém řízení a že nedošlo k žádnému pochybení při výpočtu známky; stejně tak musí mít možnost vykonat omezený přezkum
         vztahu mezi hodnoceními formulovanými členy výběrové komise a jejich známkami v číselné podobě. Za tímto účelem musí provést
         organizační procesní opatření, která považuje za vhodná vzhledem ke konkrétním okolnostem věci, s případným upozorněním žalovaného
         orgánu na to, že odpovědi budou předány dotčené osobě pouze v rozsahu, v němž to bude slučitelné se zásadou tajnosti jednání
         výběrové komise. Pokud žalovaný orgán odmítne poskytnout informace požadované v rámci organizačních procesních opatření i
         samotnému soudu, porušuje svou povinnost uvést odůvodnění a neumožňuje mu vykonat v plném rozsahu přezkum.

      (viz body 40, 42 až 44, 46 a 49 až 54)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 16. června 1987, Kolivas v. Komise, 40/86, Recueil, s. 2643, bod 11
      Soud pro veřejnou službu: 13. prosince 2007, Van Neyghem v. Komise, F‑73/06, Sb. VS s. II-0000, body 72, 79 a 80, který je
         předmětem kasačního opravného prostředku před Soudem prvního stupně, věc T‑105/08 P; 11. září 2008, Coto Moreno v. Komise,
         F‑127/07, Sb. VS s. I‑0000, body 34 a 36

ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (prvního senátu)
      14. října 2008 (*)

      „Veřejná služba – Otevřené výběrové řízení – Neúspěch u ústní zkoušky – Nezapsání na seznam vhodných kandidátů – Povinnost uvést odůvodnění – Respektování tajnosti jednání výběrové komise – Odmítnutí orgánu vyhovět organizačnímu procesnímu opatření“
      Ve věci F‑74/07,
      jejímž předmětem je žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE,
      Stefanem Meierhoferem, s bydlištěm v Mnichově (Německo), zastoupeným H.‑G. Schiesslem, advokátem,

      žalobce,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené B. Eggers a K. Herrmann, jako zmocněnkyněmi,

      žalované,
      SOUD (první senát),
      ve složení H. Kreppel, předseda, H. Tagaras (zpravodaj) a S. Gervasoni, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Schiano, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. dubna 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Návrhem došlým kanceláři Soudu telefaxem dne 3. července 2007 (k předložení stejnopisu došlo dne 5. července 2007) se S. Meierhofer
         v podstatě domáhá jednak zrušení rozhodnutí výběrové komise výběrového řízení EPSO/AD/26/05 ze dne 10. května 2007, uspořádaného
         Úřadem pro výběr personálu Evropských společenství (EPSO), kterým byl informován o neúspěchu u ústní zkoušky uvedeného výběrového
         řízení, jakož i zrušení rozhodnutí ze dne 19. června 2007, kterým nebylo vyhověno jeho žádosti o opětovné přezkoumání, podané
         proti rozhodnutí ze dne 10. května 2007, a jednak nového posouzení této zkoušky a jeho zapsání na seznam vhodných kandidátů.

       Právní rámec
       Obecné právo Společenství a rámec služebního řádu
      2        Článek 253 ES stanoví:

      „Nařízení, směrnice a rozhodnutí přijímané společně Evropským parlamentem a Radou [Evropské unie], jakož i takové akty Rady
         nebo Komise [Evropských společenství] musí obsahovat odůvodnění a odkazovat na návrhy nebo stanoviska, které musí být podle
         této smlouvy předloženy.“

      3        Článek 25 druhý pododstavec služebního řádu úředníků Evropských společenství (dále jen „služební řád“) zní následovně:

      „Každé rozhodnutí týkající se určité osoby přijaté na základě tohoto služebního řádu se neprodleně sdělí písemně dotyčnému
         úředníkovi. Každé rozhodnutí týkající se stížnosti na úředníka uvede důvody, na kterých je založeno. [Každé rozhodnutí, které
         nepříznivě zasahuje do právního postavení úředníka, uvede důvody, na kterých je založeno.]“

      4        Článek 6 přílohy III služebního řádu zní následovně:

      „Jednání výběrové komise jsou tajná.“
       Oznámení o výběrovém řízení
      5        Dne 20. července 2005 zveřejnil EPSO v Úředním věstníku Evropské unie oznámení o otevřeném výběrovém řízení „EPSO/AD/26/05: právo“ (Úř. věst. C 178 A, s. 3).

      6        Jednak toto oznámení o výběrovém řízení ve své části nazvané „A. Druh služebních povinností, podmínky přijetí (požadovaný
         profil)“ v bodě „I. Druh služebních povinností“ stanoví „[v]ykonávání analytických, koncepčních, studijních a kontrolních
         úkolů týkajících se činnosti Evropské unie“; pokud jde o část týkající se práva, zní následovně:

      „EPSO/AD/26/05: právo
      –        [p]lánování, analýza a vypracovávání návrhů právních aktů práva Společenství,
      –        právní poradenství,
      –        vyhledávání ve vnitrostátním právu, právu Společenství a v mezinárodním právu,
      –        účast na jednáních týkajících se mezinárodních dohod,
      –        analýza a příprava návrhů rozhodnutí, například v oblasti práva hospodářské soutěže,
      –        rozbor a monitorování vnitrostátního práva za účelem ověření souladu s právem Společenství,
      –        zpracovávání spisů ve fázi před zahájením soudního řízení (porušení práva Společenství, stížnosti atd.),
      –        různé činnosti v oblasti soudního řízení: vypracovávání stanovisek orgánů v rámci soudních řízení, zejména před Soudním dvorem
         Evropských společenství nebo Soudem prvního stupně Evropských společenství; právní činnost v rámci kanceláří Soudního dvora
         a Soudu prvního stupně,

      –        koncepční, přípravné a prováděcí práce v oblastech spravedlnosti a vnitřních věcí.“
      7        Krom toho toto oznámení o výběrovém řízení ve své části nazvané „B. Průběh výběrového řízení“ obsahuje následující pravidla
         týkající se ústní zkoušky a zapsání na seznam vhodných kandidátů:

      „3. Ústní zkouška – Hodnocení
      e)      Pohovor s výběrovou komisí, probíhající v hlavním jazyce kandidáta, který umožní posoudit jeho schopnost vykonávat služební
         povinnosti uvedené v části A, bodu I. Tento pohovor se týká zejména odborných znalostí v dané oblasti a znalostí Evropské
         unie, jejích orgánů a politik. Znalost druhého jazyka je rovněž hodnocena. Tímto pohovorem se má rovněž posoudit schopnost
         kandidátů přizpůsobit se práci v evropské veřejné službě, v multikulturním prostředí.

      Zkouška je ohodnocena 0 až 50 body (požadované minimum: 25 bodů).
      [...]
      5. Zapsání na seznamy vhodných kandidátů
      Výběrová komise vyhotoví – podle výběrových řízení, podle výsledkových skupin (maximálně čtyři skupiny) a podle abecedního
         pořadí v rámci každé výsledkové skupiny – seznamy vhodných kandidátů [...] (část A, počet úspěšných kandidátů), jež obdrželi
         nejlepší hodnocení dohromady za písemnou zkoušku d) i ústní zkoušku e), jakož i minimální počet bodů požadovaný u každé z těchto
         zkoušek.

      [...]“
       Skutkové okolnosti sporu
      8        Žalobce, německý státní příslušník, se zúčastnil výběrového řízení EPSO/AD/26/05. Poté, co uspěl u předvýběrových testů, jakož
         i u písemných zkoušek, zúčastnil se dne 29. března 2007 ústní zkoušky.

      9        Dopisem ze dne 10. května 2007 informoval předseda výběrové komise výběrového řízení EPSO/AD/26/05 žalobce, že obdržel u ústní
         zkoušky 24,5 bodů, čímž nedosáhl minimálního počtu požadovaných 25 bodů z 50, a že nemůže být zařazen na seznam vhodných kandidátů.

      10      Žalobce dopisem ze dne 11. května 2007 požádal o přezkoumání výše uvedeného rozhodnutí ze dne 10. května 2007, jelikož měl
         za to – s odkazem na zápis, který si pořídil po ústní zkoušce a který je přiložen k návrhu – že odpověděl správně přinejmenším
         na 80 % otázek položených během této zkoušky. Žalobce tak požadoval ověření ohodnocení své ústní zkoušky, jakož i, podpůrně,
         vysvětlení k jednotlivým známkám, které získal za každou z otázek položených během této zkoušky.

      11      Dopisem ze dne 19. června 2007 informoval předseda výběrové komise výběrového řízení EPSO/AD/26/05 žalobce, že po přezkoumání
         jeho žádosti výběrová komise neshledala důvod pro změnu jeho výsledků. Tímto dopisem bylo rovněž žalobci sděleno jednak to,
         že – co se týče jeho odborných znalostí – počet neuspokojivých odpovědí přesáhl počet uspokojivých odpovědí, a jednak to,
         že ústní zkouška probíhala podle kritérií uvedených v oznámení o výběrovém řízení a že, vezme-li se v úvahu skutečnost, že
         jednání výběrové komise jsou podle článku 6 přílohy III služebního řádu tajná, není možné poskytnout kandidátům ani známkovací
         tabulku („marking grid“), ani rozpis známek získaných u ústní zkoušky („breakdown of their marks for the oral test“).

       Návrhová žádání účastníků řízení a řízení
      12      Žalobce navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil rozhodnutí výběrové komise výběrového řízení EPSO/AD/26/05 ze dne 10. května 2007;
      –        zrušil rozhodnutí výběrové komise výběrového řízení EPSO/AD/26/05 ze dne 19. června 2007, kterým nebylo vyhověno jeho žádosti
         o přezkoumání podané dne 11. května 2007;

      –        nařídil Komisi, aby provedla nové ohodnocení ústní zkoušky, která proběhla dne 29. března 2007, s přihlédnutím k platným kritériím
         pro zkoušky;

      –        nařídil Komisi, aby přijala nové rozhodnutí týkající se zapsání žalobce na seznam vhodných kandidátů na základě výběrového
         řízení EPSO/AD/26/05, s přihlédnutím k novému výsledku zkoušky;

      –        nařídil Komisi, aby odůvodnila rozhodnutí přijatá podle výše uvedené třetí a čtvrté odrážky;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      13      Komise navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        rozhodl, že každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.
      14      V rámci organizačních procesních opatření, o kterých bylo rozhodnuto na základě článku 55 jednacího řádu, Soud vyzval Komisi
         v přípravné zprávě k jednání, zaslané účastníkům řízení dne 7. února 2008, aby před jednáním předložila:

      a)      známkovací tabulku a rozpis známek žalobce získaných u ústní zkoušky („marking grid“ a „breakdown of [the] marks for the oral
         test“), na které se odvolává rozhodnutí ze dne 19. června 2007, kterým nebylo vyhověno jeho žádosti o přezkoumání,

      b)      všechny ostatní informace, které se týkají ohodnocení kvality výkonu žalobce u ústní zkoušky,
      c)      seznam známek, bez uvedení jmen, ostatních kandidátů, kteří získali u ústní zkoušky známku, jež je vyřadila z výběrového řízení,

      d)      výpočty, které vedly k přesnému výsledku 24,5 z 50 pro ohodnocení žalobce u ústní zkoušky.
      15      V téže přípravné zprávě k jednání a po výzvě, aby účastníci řízení věnovali podstatnou část svých ústních vyjádření žalobnímu
         důvodu vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění, bylo uvedeno jednak to, že cílem požadovaných opatření je „smysluplně
         využít diskuzí týkajících se tohoto žalobního důvodu (jakož i žalobního důvodu vycházejícího ze zjevného porušení platných
         kritérií pro zkoušky, tedy žalobního důvodu, který v podstatě souvisí se žalobním důvodem týkajícím se odůvodnění)“, a jednak
         to, že žalobci se skutečnosti uvedené v písm. a) až d) uvedené přípravné zprávy sdělí v rozsahu, ve kterém bude takové sdělení
         v souladu se zásadou tajnosti jednání výběrové komise a případně s vynecháním určitých údajů, jejichž prozrazení by porušilo
         uvedenou zásadu.

      16      V odpověď na tato organizační procesní opatření, dopisem došlým kanceláři Soudu telefaxem dne 18. února 2008 (k předložení
         stejnopisu došlo dne 19. února 2008) zaslala Komise Soudu, tak jak bylo požadováno v přípravné zprávě k jednání v písm. c),
         tabulku se známkami bez uvedení jmen kandidátů, kteří neuspěli u ústní zkoušky. Komise však odmítla vyhovět organizačním opatřením
         uvedeným v dané zprávě pod písm. a), b) a d), poukazujíc na to, že v případě neexistence důkazu o porušení pravidel, kterými
         se řídí jednání výběrové komise, žalobní důvod vycházející z povinnosti uvést odůvodnění sám o sobě neodůvodňuje – vzhledem
         k tajnosti jednání výběrové komise – předložení dalších skutečností a dokumentů požadovaných Soudem. Komise mimoto poznamenala,
         že není povinna předložit takové skutečnosti a dokumenty, ať již Soud využije, jako v projednávané věci, organizačních procesních
         opatření, nebo dokonce důkazních opatření.

      17      Žalobce předložil v kanceláři Soudu dne 20. března 2008 vyjádření s datem 17. března 2008 k organizačně procesním opatřením
         určeným Komisi a zejména k jejímu odmítnutí zcela vyhovět požadavkům Soudu.

      18      Dne 19. května 2008 předložila Komise v kanceláři Soudu vyjádření, které bylo odpovědí na výše uvedené podání žalobce.

       K předmětu žaloby
      19      Je třeba konstatovat, že žalobce požaduje zejména zrušení rozhodnutí ze dne 10. května 2007, kterým byl informován o svém
         neúspěchu u ústní zkoušky výběrového řízení, jakož i zrušení rozhodnutí ze dne 19. června 2007, kterým nebylo vyhověno jeho
         žádosti o přezkoumání. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury, pokud kandidát výběrového řízení
         žádá o přezkoumání rozhodnutí přijatého výběrovou komisí, pak to, co představuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení
         kandidáta, je rozhodnutí přijaté touto posledně uvedenou komisí po přezkoumání jeho situace (usnesení Soudu prvního stupně
         ze dne 3. dubna 2001, Zaur-Gora a Dubigh v. Komise, T‑95/00 a T‑96/00, Recueil FP, s. I‑A‑79 a II‑379, body 24 až 27; rozsudky
         Soudu prvního stupně ze dne 23. ledna 2002, Gonçalves v. Parlament, T‑386/00, Recueil FP, s. I‑A‑13 a II‑55, bod 39; ze dne
         31. května 2005, Gibault v. Komise, T‑294/03, Sb. VS s. I‑A‑141 a II‑635, bod 22; ze dne 13. prosince 2006, Heus v. Komise,
         T‑173/05, Sb. VS s. II‑A‑2‑1695, bod 19, a ze dne 12. března 2008, Giannini v. Komise, T‑100/04, Sb. rozh. s. II-0000, jež
         je předmětem kasačního opravného prostředku před Soudním dvorem, věc C‑231/08 P, bod 30). Rozhodnutí ze dne 19. června 2007,
         přijaté v návaznosti na žádost o přezkoumání podanou žalobcem dne 11. května 2007, tedy nahrazuje původní rozhodnutí výběrové
         komise ze dne 10. května 2007 a představuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení.

      20      Je tudíž třeba vycházet z toho, že žaloba je podána pouze proti rozhodnutí výběrové komise výběrového řízení EPSO/AD/26/05
         ze dne 19. června 2007.

       Právní otázky
       Argumenty účastníků řízení
      21      Na podporu své žaloby se žalobce dovolává tří žalobních důvodů.

      22      Komise především nesplnila svoji povinnost uvést odůvodnění rozhodnutí ze dne 10. května 2007 (viz bod 9 tohoto rozsudku),
         tak jak je tato povinnost stanovena v článku 253 ES, neboť „povinnost zdrženlivosti“ uvedená v článku 6 přílohy III služebního
         řádu platí pouze ve vztahu k třetím osobám, a nikoli vůči samotnému kandidátovi. Co se týče přístupu kandidáta k jednání výběrové
         komise, podle Komise z ustálené judikatury vyplývá, že článek 6 přílohy III služebního řádu obsahuje zvláštní ustanovení,
         které zakazuje prozradit postoje výběrové komise a skutečnosti, které se vztahují k osobním nebo srovnávacím hodnocením týkajícím
         se kandidátů; tím, že žalobci sdělila jeho známky získané u ústní zkoušky, tak Komise splnila povinnost uvést odůvodnění.

      23      Dále žalobce poukazuje na vadu řízení týkající se skutečnosti, že předseda výběrové komise p. Singer nepoužil sluchátka, která
         by mu umožnila naslouchat simultánnímu tlumočení ústní zkoušky do francouzštiny, a nerozuměl tak odpovědím žalobce v němčině.
         Komise má za to, že tento žalobní důvod není opodstatněný. Kromě skutečnosti, že p. Singer umí perfektně německy a že členové
         výběrové komise nemají povinnost využívat simultánního tlumočení, je jednak zjevné, že se žalobcem nebylo zacházeno nerovným
         způsobem, jelikož p. Singer nevyužil simultánního tlumočení při ústní zkoušce žádného z 94 dalších kandidátů odpovídajících
         v němčině, a jednak tuto skutečnost v žádném případě nelze považovat za vadu řízení.

      24      Konečně žalobce tvrdí, že s ohledem na velký počet úplných a neoddiskutovatelně správných odpovědí, které podal během ústní
         zkoušky, ohodnocení výkonu na méně než 50 % představuje zjevné porušení pravidel, která jsou směrodatná pro jednání komise
         výběrového řízení, a platných kritérií pro zkoušky a může být výsledkem pouze takového porušení. Komise tvrdí, že se nejedná
         o zjevně nesprávné posouzení, jelikož komise výběrového řízení disponuje širokou posuzovací pravomocí, která je ještě širší
         při ústních zkouškách výběrového řízení, jelikož výběrová komise může zohlednit nejenom odpovědi kandidátů, ale rovněž jejich
         zkušenosti a osobní vlastnosti.

      25      V odpovědi na organizační procesní opatření požadovaná Soudem v přípravné zprávě k jednání ze dne 7. února 2008 Komise, aby
         odůvodnila své odmítnutí sdělit určité informace požadované Soudem (viz bod 16 tohoto rozsudku), tvrdí zejména, že žalobce
         neprokázal porušení pravidel, kterými se řídí jednání výběrové komise, a že její rozhodnutí je tudíž podle ustálené judikatury
         vyloučeno ze soudního přezkumu. Komise uznává, že ve věci, ve které byl vydán rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 23. ledna
         2003, Angioli v. Komise (T‑53/00, Recueil FP, s. I‑A‑13 a II‑73), poskytla zúčastněné „rozpis jejích známek získaných u ústní
         zkoušky“, ale tvrdí, že se jednalo o „absolutní výjimku“ a že podle ustálené judikatury týkající se tajnosti jednání výběrové
         komise údajné porušení povinnosti uvést odůvodnění neodůvodňuje v projednávané věci předložení „hodnotících listů“ týkajících
         se žalobce, které obsahují známkovací tabulku, jednotlivé body přidělené během ústní zkoušky a hodnocení členů výběrové komise.
         Dochází k závěru, že v případě neexistence jakékoliv skutečnosti, která by mohla zpochybnit platnost napadeného aktu, svědčí
         tomuto aktu presumpce platnosti, která se vztahuje na akty Společenství, a že Soudu nepřísluší žádat požadované informace.

      26      Ve svých vyjádřeních k odmítnutí Komise sdělit určité informace požadované v rámci organizačních procesních opatření žalobce
         znovu uvedl, odvolávaje se na článek 27 služebního řádu, že došlo ke zjevnému porušení pravidel, která jsou relevantní pro
         jednání výběrové komise, zejména z důvodu, že komise neposoudila objektivně jeho skutečný výkon při ústní zkoušce a neodůvodnila
         své rozhodnutí; vzhledem k tomu, že toto zjevné porušení uvedených pravidel bylo v projednávané věci prokázáno, žalobci by
         měla být výjimečně zmírněna povinnost předložit důkazy z důvodu nedobrovolné nemožnosti tak učinit. Dále žalobce vytýká Komisi,
         s ohledem na věc, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Angioli v. Komise, porušení zásady rovného zacházení.

      27      V odpověď na vyjádření uvedená v předcházejícím bodě Komise tvrdí, že podle judikatury není následný přezkum ústní zkoušky
         soudem Společenství ze své povahy možný, a že tedy pro splnění povinnosti uvést odůvodnění postačuje sdělit pouze celkovou
         známku. Dále trvá na neexistenci zjevného porušení pravidel, kterými se řídí jednání výběrové komise, s ohledem, zaprvé, na
         správné posouzení členy výběrové komise, pokud jde o výkon žalobce u zkoušky, zadruhé, na dodržení povinnosti uvést odůvodnění
         a, zatřetí, na dodržení zásady rovného zacházení; dodává mimoto, že žalobci se nepodařilo předložit dostatečné důkazy o zjevném
         porušení takových pravidel.

       Závěry Soudu
      28      Úvodem je třeba připomenout, že na podporu své žaloby se žalobce dovolává tří žalobních důvodů vycházejících z porušení povinnosti
         uvést odůvodnění, procesní vady a zjevného nesprávného posouzení. Jelikož Komise ve své žalobní odpovědi rozvinula určité
         úvahy týkající se zásady rovného zacházení, žalobce ve svém doplňujícím podání ze dne 17. března 2008 vznesl argumenty týkající
         se údajného porušení uvedené zásady, na které Komise odpověděla ve svém vyjádření ze dne 19. května 2008. Vzhledem k tomu,
         že takové žalobní důvody nebyly žalobcem vzneseny v jeho návrhu, Soud může pouze konstatovat, že jsou nepřípustné a že není
         namístě je přezkoumat.

      29      Ze tří žalobních důvodů vznesených žalobcem v jeho návrhu je třeba zaprvé přezkoumat žalobní důvod vycházející z porušení
         povinnosti uvést odůvodnění.

      30      V tomto ohledu je třeba hned na úvod konstatovat, že z článku 253 ES a čl. 25 druhého pododstavce služebního řádu vyplývá,
         že každé rozhodnutí týkající se určité osoby přijaté na základě služebního řádu, které nepříznivě zasahuje do jejího právního
         postavení, musí uvést důvody, na kterých je založeno. Podle ustálené judikatury je povinnost uvést odůvodnění jak základní
         zásadou práva Společenství, tak i podstatnou formální náležitostí aktů orgánů a jejím účelem je jednak umožnit soudu vykonávat
         přezkum legality rozhodnutí, a jednak poskytnout dotčené osobě nezbytné údaje pro posouzení, zda je rozhodnutí opodstatněné,
         nebo nikoli, a umožnit jí zhodnotit účelnost podání žaloby (viz, v tomto smyslu, rozsudky Soudního dvora ze dne 7. března
         2002, Itálie v. Komise, C‑310/99, Recueil, s. I‑2289, bod 48, a ze dne 19. září 2002, Španělsko v. Komise, C‑113/00, Recueil,
         s. I‑7601, bod 47; rozsudky Soudu prvního stupně ze dne 20. března 1991, Pérez-Mínguez Casariego v. Komise, T‑1/90, Recueil,
         s. II‑143, bod 73; ze dne 8. června 1995, P v. Komise, T‑583/93, Recueil FP, s. I‑A‑137 a II‑433, bod 24, a ze dne 29. února
         1996, Lopes v. Soudní dvůr, T‑280/94, Recueil FP, s. I‑A‑77 a II‑239, bod 148).

      31      Co se však týče rozhodnutí přijatých komisí výběrového řízení, Soudní dvůr upřesnil, že povinnost uvést odůvodnění musí být
         v souladu s respektováním tajnosti, která se vztahuje na jednání výběrové komise podle článku 6 přílohy III služebního řádu,
         tajnosti zavedené za účelem zaručení nezávislosti komisí výběrových řízení a objektivity jejich práce tím, že je chrání před
         všemi vnějšími zásahy a vlivy, ať již pocházejících od samotné správy Společenství, dotčených kandidátů nebo třetích osob;
         bylo zejména rozhodnuto, že respektování této tajnosti brání prozrazení jak postojů zastávaných jednotlivými členy výběrových
         komisí, tak i všech skutečností souvisejících s posouzeními osobního nebo srovnávacího charakteru týkajícími se kandidátů,
         a že požadavek odůvodnění rozhodnutí komise výběrového řízení musí zohledňovat povahu dotčených jednání, která jsou ve fázi
         prověřování schopností kandidátů především srovnávací povahy, a z tohoto důvodu se na ně vztahuje tajnost, která je těmto
         jednáním vlastní (viz, v tomto smyslu, rozsudek Soudního dvora ze dne 4. července 1996, Parlament v. Innamorati, C‑254/95 P,
         Recueil, s. I‑3423, body 24 až 28).

      32      Na základě těchto úvah dochází Soudní dvůr opakovaně k závěru, že „sdělení známek získaných u různých zkoušek“ představuje
         dostatečné odůvodnění rozhodnutí výběrové komise (výše uvedený rozsudek Parlament v. Innamorati, bod 31; rozsudky Soudu prvního
         stupně ze dne 21. května 1996, Kaps v. Soudní dvůr, T‑153/95, Recueil FP, s. I‑A‑233 a II‑663, bod 81; ze dne 2. května 2001,
         Giulietti a další v. Komise, T‑167/99 a T‑174/99, Recueil FP, s. I‑A‑93 a II‑441, bod 81; výše uvedené rozsudky Angioli v. Komise,
         bod 69, a Gibault v. Komise, bod 39).

      33      Tento závěr platí zejména v případě, kdy ohodnocení písemné nebo ústní části výběrového řízení sestává z vícero individuálních
         známek odpovídajících jednotlivým zkouškám v dané fázi; stejně je tomu v případě, kdy se sdělují dotčené osobě dílčí známky
         odpovídající jednotlivým kritériím ohodnocení každé z ústních a písemných zkoušek. V takovém případě totiž sdělení individuálních
         nebo dílčích známek vyřazeným kandidátům nepřináší pouze informaci o jejich vyřazení z následující fáze výběrového řízení,
         ale rovněž informaci týkající se důvodu jejich neúspěchu tím, že jim sdělí oblasti nebo kritéria, u kterých výběrová komise
         nepovažovala jejich výkon za uspokojivý.

      34      Judikatura uvedená v bodech 31 a 32 tohoto rozsudku nečiní rozdíl, alespoň přímo, mezi sdělením vícero známek, individuálních
         nebo dílčích, a sdělením jediné individuální vyřazovací známky. Z toho nicméně nemůže vyplývat, že sdělení jediné individuální
         vyřazovací známky kandidátovi představuje vždy dostatečné odůvodnění, nezávisle na konkrétních okolnostech dotyčného případu.

      35      Jednak nic ve formulaci nebo v kontextu judikatury uvedené v bodech 31 a 32 tohoto rozsudku neumožňuje vykládat odkaz na „známky
         získané u různých zkoušek“ tak, že se týká pouze individuálních vyřazovacích známek na rozdíl od jiných existujících známek,
         včetně dílčích známek, zejména pokud jde o posledně uvedené známky, v případě, kdy písemná část nebo – jako v projednávané
         věci – ústní část obsahuje pouze jednu zkoušku, a tudíž jedinou individuální známku. Soud v tomto ohledu poukazuje na obecné
         výrazy použité dotčenou judikaturou, jakož i na okolnost, že ve výše uvedeném rozsudku Parlament v. Innamorati, který je podkladem
         judikatury citované v bodě 32, žalobní důvod týkající se povinnosti uvést odůvodnění nesouvisí s odmítnutím žalovaného orgánu
         poskytnout žalobci více známek, individuálních nebo dílčích, ale s odmítnutím seznámit žalobce s kritérii výběrové komise
         a důvody rozhodnutí, které napadá (viz výše uvedený rozsudek Parlament v. Innamorati, bod 22); to platí rovněž u rozsudků,
         které se týkají stejně jako projednávaná věc vyřazení žalobců u ústní části, jako například rozsudky Angioli v. Komise (uvedený
         výše, body 56 až 65), a Gibault v. Komise (uvedený výše, body 33 až 35).

      36      Mimoto v nedávné věci týkající se – jako projednávaná věc – neúspěchu kandidáta u ústní části výběrového řízení bylo rozhodnuto,
         že povinnost uvést odůvodnění může zahrnovat sdělení, na žádost kandidáta, dílčích známek a metody, kterou použila výběrová
         komise ke stanovení individuální známky u některé z ústních zkoušek, a že pokud toto odůvodnění není na žádost vyřazeného
         kandidáta poskytnuto, přísluší soudu Společenství, aby požadoval upřesnění na základě organizačních procesních opatření (rozsudek
         Soudu prvního stupně ze dne 28. dubna 2004, Pascall v. Rada, T‑277/02, Recueil FP, s. I‑A‑137 a II‑621); v této věci byla
         ostatně taková opatření Soudem prvního stupně požadována a žalovaný jim vyhověl, na základě čehož se stal žalobní důvod vycházející
         z povinnosti uvést odůvodnění bezpředmětným (viz výše uvedený rozsudek Pascall v. Rada, body 28 až 31).

      37      Soud dále uvádí, že samotná Komise již dříve souhlasila se sdělováním dílčích známek kandidátům, konkrétně ve dvou věcech
         týkajících se neúspěchu kandidátů při ústní části, která obsahovala jedinou ústní zkoušku. V první věci týkající se výběrového
         řízení Komise zaslala dotčené osobě na její žádost rozpis jednotlivých dílčích známek získaných u ústní zkoušky, podle jednotlivých
         kritérií (viz výše uvedený rozsudek Angioli v. Komise, bod 79). Ve druhé věci týkající se přijímacího řízení Komise zaslala
         na žádost Soudu prvního stupně ohodnocení výběrové ústní zkoušky, podle jednotlivých kritérií, představované stupnicí od „–
         –“ po „++“ (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 28. února 2008, Neirinck v. Komise, C‑17/07 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
         bod 56). V rozporu s tím, co tvrdila Komise ve své odpovědi na organizační procesní opatření, odvolávajíc se na věc, ve které
         byl vydán výše uvedený rozsudek Angioli v. Komise, tak nebylo sdělení doplňujících informací, a konkrétně známek získaných
         na základě každého z hodnotících kritérii „absolutní výjimkou v jediném zvláštním případě“, ale došlo k němu opakovaně z důvodu
         okolností projednávané věci.

      38      Krom toho, co se týče žádostí týkajících se jiných informací, než jsou známky jako takové, tedy kritérií nebo důvodů pro vyřazovací
         známku nebo dalších informací týkajících se ohodnocení dotyčného kandidáta, je třeba konstatovat, že navzdory tvrzení, že
         sdělením jednotlivých známek je splněna povinnost uvést odůvodnění, ze samotného znění rozsudků obsahujících toto tvrzení
         (viz bod 32 tohoto rozsudku), včetně výše uvedeného rozsudku Parlament v. Innamorati, a zejména z rozsudků týkajících se ústní
         části, jako například rozsudků Angioli v. Komise (uvedený výše, body 71 až 85), a Gibault v. Komise (uvedený výše, bod 42),
         vyplývá, že se soud Společenství neomezuje na automatické použití výše uvedené judikatury, ale zkoumá každý projednávaný případ
         při zohlednění konkrétního kontextu věci a požadavků dotyčných kandidátů.

      39      Úvahy vyjádřené v bodech 35 až 37, jakož i v předcházejícím bodě podporuje judikatura týkající se neúspěchu u písemné části
         výběrového řízení, podle které kandidát získá v praxi dostatečně úplné vysvětlení svého neúspěchu tím, že obdrží nejenom jednotlivé
         individuální známky, ale rovněž odůvodnění individuální vyřazovací známky, která vedla k jeho vyřazení z výběrového řízení,
         jakož i další informace. Soud Společenství totiž rozhodl, že „vyřazení kandidáti mohou případně získat od orgánu, který uspořádal
         dotčené výběrové řízení, své opravené kopie nebo obecná hodnotící kritéria stanovená výběrovou komisí, a to, jako v projednávané
         věci, na základě dobrovolného poskytnutí dokumentů během soudního řízení mezi tímto orgánem a uvedenými kandidáty nebo na
         základě praxe tohoto orgánu, jež má za cíl zajistit transparentnost přijímacích řízení při respektování pravidla o tajnosti
         jednání výběrové komise, uvedeného v článku 6 přílohy III služebního řádu“ (viz rozsudky Soudu prvního stupně ze dne 25. června
         2003, Pyres v. Komise, T‑72/01, Recueil FP, s. I‑A‑169 a II‑861, bod 70, a ze dne 17. září 2003, Alexandratos a Panagiotou
         v. Rada, T‑233/02, Recueil FP, s. I‑A‑201 a II‑989, bod 31). Zdá se ostatně, že orgány opakovaně poskytly buď přímo žalobci
         nebo soudu Společenství na jeho žádost opravenou písemnou kopii nebo hodnotící list obsahující hodnocení kopie (viz rozsudek
         Soudu prvního stupně ze dne 14. července 2005, Le Voci v. Rada, T‑371/03, Sb. VS s. I‑A‑209 a II‑957, body 115 až 117; rozsudky
         Soudu ze dne 13. prosince 2007, Van Neyghem v. Komise, F‑73/06, Sb. VS s. I-A-000 a II-000, jež je předmětem kasačního opravného
         prostředku před Soudem prvního stupně, věc T‑105/08 P, body 72, 79 a 80, jakož i ze dne 4. září 2008, Dragoman v. Komise,
         F‑147/06, Sb. VS s. I-A-000 a II-000, body 21, 82 a 83). I když je pravda, že hodnotitelé písemných zkoušek nemusí být dotčeným
         osobám známi (a jsou tak chráněni před zásahy a vlivy, na které se odvolává judikatura citovaná v bodě 31 tohoto rozsudku),
         na rozdíl od členů výběrové komise účastnících se ústní části, má Soud za to, že tato okolnost objektivně neodůvodňuje existenci
         značných rozdílů mezi požadavky na odůvodnění v případě neúspěchu u písemné části, jak vyplývají z judikatury uvedené v tomto
         bodě, a těmi, které obhajuje Komise v případě neúspěchu u ústní zkoušky, které spočívají, zejména v projednávané věci, v tom,
         že žalobci se sdělí pouze jeho individuální vyřazovací známka, a to i navzdory okolnostem popsaným v bodech 42 až 47 tohoto
         rozsudku.

      40      Je tedy třeba připustit, že i když se výsledek hledání rovnováhy mezi povinností uvést odůvodnění a respektováním zásady tajnosti
         jednání výběrové komise, zejména co se týče otázky, zda sdělení jediné individuální vyřazovací známky kandidátovi vyřazenému
         při ústní části splňuje uvedenou povinnost, kloní nejčastěji ve prospěch zásady tajnosti jednání výběrové komise, může tomu
         být výjimečně jinak, pokud existují zvláštní okolnosti. Takový závěr nijak neodporuje zásadě respektování tajnosti jednání
         výběrové komise, stanovené v článku 6 přílohy III služebního řádu, a je ostatně v souladu s nedávným vývojem judikatury Společenství
         ve prospěch transparentnosti (viz, v tomto smyslu, rozsudky Soudního dvora ze dne 18. prosince 2007, Švédsko v. Komise, C‑64/05 P,
         Sb. rozh. s. I‑11389, a ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, Sb. rozh. s. I-4723; rozsudek
         Soudu prvního stupně ze dne 8. listopadu 2007, Bavarian Lager v. Komise, T‑194/04, Sb. rozh. s. II‑4523, jenž je předmětem
         kasačního opravného prostředku před Soudním dvorem, věc C‑28/08 P).

      41      Soud má za to, že se v projednávané věci jedná o zvláštní okolnosti ve smyslu předcházejícího bodu.

      42      Zaprvé, z rozhodnutí ze dne 10. května 2007 (viz bod 9 tohoto rozsudku) je nesporné, že žalobce neuspěl u ústní části jen
         těsně. Za těchto okolností je pochopitelné, že dotčená osoba žádá o úplné informace, třeba jen proto, aby se ujistila, že
         její známka není výsledkem pochybení nebo aby byla informována o případném zaokrouhlení, ke kterému se u této známky přistoupilo.

      43      Zadruhé je rovněž nesporné, že žalobce získal za ústní část pouze jedinou individuální známku, což mu na rozdíl od případů
         uvedených v bodě 33 tohoto rozsudku neumožňuje získat údaje zmíněné v uvedeném bodě, které potřebuje pro pochopení důvodů
         svého neúspěchu v této části výběrového řízení, a to tím spíše, že – jak bylo připomenuto – neuspěl jen těsně.

      44      Zatřetí je zrovna tak nesporné, že v projednávané věci existovaly dílčí známky, které byly použity k výpočtu individuální
         vyřazovací známky žalobce. Tato skutečnost je jasně uvedena v odpovědi na jeho žádost o přezkoumání a byla potvrzena zástupcem
         Komise na jednání.

      45      Začtvrté, i když zástupkyně Komise na jednání tvrdila, že všechna hodnotící kritéria stanovená v oznámení o výběrovém řízení
         EPSO/AD/26/05 byla skutečně předmětem ohodnocení a byla zohledněna při výpočtu individuálních známek kandidátů, je třeba jednak
         uvést, že podle jejího vlastního prohlášení ona sama hodnotící listy (viz bod 25 tohoto rozsudku) neviděla a pouze předala
         Soudu informace, které měla od EPSO, a jednak, a to především, na dotaz Soudu ohledně tohoto bodu připustila, že neví, zda
         všechna tato hodnotící kritéria měla stejnou váhu, ani zda nebyly zohledněny další skutečnosti, nestanovené v oznámení o uvedeném
         výběrovém řízení. Konkrétně, i když zástupkyně Komise odpověděla kladně na opakovaný dotaz, zda známka 24,5 z 50 byla výsledkem
         matematického součtu každé z dílčích známek odpovídajících hodnotícím kritériím stanoveným v oznámení o výběrovém řízení,
         uvedla své stanovisko způsobem, který nevylučuje, že při přidělení této vyřazovací známky žalobci mohly být zohledněny další
         skutečnosti nebo úvahy. Avšak mají-li „kritéria pro opravy“, uvedená v bodě 29 výše uvedeného rozsudku Parlament v. Innamorati,
         poskytnout hodnotitelům písemných zkoušek – kterých je obvykle více než členů poroty účastnících se ústní části – společná
         pravidla pro posouzení a ohodnocení písemných zkoušek a jsou tajná, neplatí to pro hodnotící kritéria uvedená v projednávané
         věci, která jsou stanovena v části B bodu 3 oznámení o výběrovém řízení EPSO/AD/26/05, jsou přístupná veřejnosti a pro členy
         výběrové komise závazná. Z toho vyplývá, že za okolností projednávané věci, jak jsou popsány výše, pouhé sdělení individuální
         vyřazovací známky neumožňuje žalobci ani Soudu se ujistit, že rozhodnutí ze dne 10. května 2007 a ze dne 19. června 2007 nejsou
         stižena vadou týkající se hodnotících kritérií, která se mají zohlednit při výpočtu individuální známky a která se týkají
         v této věci posouzení jednak odborných znalostí „v dané oblasti“ a znalostí Evropské unie, jejích orgánů a politik, a jednak
         znalostí druhého jazyka, a konečně schopnosti kandidátů přizpůsobit se práci v evropské veřejné službě, v multikulturním prostředí.

      46      Zapáté nezdá se, že pokud by byly žalobci sděleny podrobnější informace než jenom jeho individuální vyřazovací známka, představovalo
         by to pro Komisi výraznou pracovní zátěž s ohledem na technologické prostředky, které má v současné době k dispozici, nebo
         by to bylo nevhodné. Ačkoli je pravda, že na jednání zástupkyně Komise vznesla tyto dvě otázky, Soud poznamenává, že to učinila
         pouze obecně, aniž by zmínila problémy, které by vznikly v projednávané věci, zejména aniž by zmínila další kandidáty, kteří
         ve velkém počtu požadovali podrobnější odůvodnění své individuální vyřazovací známky, a aniž by uvedla, jak by mohlo sdělení
         podrobnějších informací žalobci, bez prozrazení individuálních posouzení členů výběrové komise nebo známek v číselné podobě
         přidělených každým z nich, vést k citlivým situacím. Uvedla nanejvýš, na jednání a vždy obecně, že odmítnutí sdělit takové
         informace se zakládá mimo jiné na obtížích najít dobrovolníky, kteří by byly členy výběrových komisí, a na „záplavě stížností“
         kandidátů výběrových řízení, které by sdělení takových informací mohlo přinést.

      47      Zašesté ve svém rozhodnutí ze dne 19. června 2007, kterým nebylo vyhověno žádosti o přezkoumání, výběrová komise, odvolávajíc
         se na „odborné znalosti“ žalobce, upřesnila, že počet jeho neuspokojivých odpovědí přesáhl počet uspokojivých, zatímco v odpovědích
         na organizační procesní opatření a dále pak na jednání žalovaná uvedla, že základním nedostatkem odpovědí žalobce při ústní
         zkoušce byl jejich celkově málo přesný a jasný charakter. Mimoto, co se týče posledně uvedené kritiky, Komise nezmínila, zda
         to platilo pro všechna posuzovací kritéria stanovená v oznámení o výběrovém řízení nebo pouze pro jediné kritérium týkající
         se odborných znalostí. Soud tak shledává ve výrocích Komise určité mezery a nejednoznačnosti, které by mohlo napravit pouhé
         poskytnutí hodnotících listů nebo dílčích známek žalobce.

      48      Podpůrně, Soud podotýká, že žalobce přiložil ke svému návrhu třístránkový zápis o své ústní zkoušce ze dne 29. března 2007.
         I když je nesporné, že Soudu nepřísluší zpochybňovat posouzení členů výběrové komise na základě takového dokumentu, který
         mimoto nemůže mít žádnou podstatnou hodnotu, nic to nemění na tom, že žalobce nezakládá své námitky k výsledkům ústní zkoušky
         na neurčitých a vágních skutečnostech, kterých se dovolává nepřesným a neuspořádaným způsobem, ale na přesném a podrobném
         zápisu, zachycujícím otázky, které mu byly položeny, a zaznamenávajícím odpovědi, které na ně dal.

      49      Je tedy třeba připustit, že i když sdělení žalobci individuální vyřazovací známky, kterou získal u ústní zkoušky, tedy známky
         24,5 z 50, je více než pouhým úvodním odůvodněním, které podle ustálené judikatury (viz rozsudek Soudu prvního stupně ze dne
         6. listopadu 1997, Berlingieri Vinzek v. Komise, T‑71/96, Recueil FP, s. I‑A‑339 a II‑921, bod 79) může být dále doplněno
         během soudního řízení, tato jediná známka nestačí za okolností projednávané věci k úplnému splnění povinnosti uvést odůvodnění;
         z toho vyplývá, že odmítnutí Komise poskytnout všechny dodatečné informace je porušením této povinnosti.

      50      Soudu nepřísluší určit, které informace musí Komise sdělit dotčené osobě, aby splnila svou povinnost uvést odůvodnění, zejména
         pokud – jako v projednávaném případě – Komise odmítá vyhovět organizačním procesním opatřením, o nichž Soud rozhodl, a pokud
         tudíž Soud nemůže znát obsah hodnotících listů žalobce ani jiné skutečnosti týkající se průběhu jeho ústní zkoušky a zejména
         přidělení jeho známky.

      51      Soud však podotýká, že v každém případě, a zejména pak v projednávané věci, mohly být žalobci sděleny určité doplňující skutečnosti,
         jako ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Pascall v. Rada, aniž by byla porušena tajnost, která se vztahuje na
         jednání výběrové komise, tak jak byla vymezena judikaturou (viz bod 31 tohoto rozsudku), zejména, jak vyžaduje výše uvedený
         rozsudek Parlament v. Innamorati, aniž by došlo k prozrazení postojů zastávaných jednotlivými členy výběrových komisí nebo
         skutečností souvisejících s posouzeními osobního nebo srovnávacího charakteru týkajícími se kandidátů (viz výše uvedený rozsudek
         Pascall v. Rada, bod 28). Soud má na mysli zejména dílčí známky pro každé z hodnotících kritérií stanovených v oznámení o výběrovém
         řízení; to samé platí pro hodnotící listy, které mu mohly být předány s vynecháním informací, na které se vztahuje tajnost
         jednání výběrové komise. Odmítnutí Komise sdělit, dokonce i samotnému Soudu, tyto informace má za následek to, že mu neumožňuje
         vykonat v plném rozsahu přezkum. Navzdory skutečnosti, že Komise měla na jednání za to, že sdělení rozpisu známek podle jednotlivých
         kritérií „by nepřineslo nic podstatného“, nebo poté ve svém vyjádření ze dne 19. května 2008 k doplňujícímu podání žalobce
         ze dne 17. března 2008, že dokumenty požadované Soudem, tedy hodnotící listy, „nejsou relevantní“, je takové posouzení týkající
         se opodstatněnosti žalobního důvodu vycházejícího z porušení povinnosti uvést odůvodnění totiž v pravomoci Soudu, a nikoli
         Komise.

      52      V každém případě, přijmout úvahy Komise by nadto znamenalo zbavit Soud jakékoliv možnosti přezkumu ohodnocení ústní části.
         I když Soud skutečně nemůže nahradit svým hodnocením hodnocení členů výběrové komise, musí mít možnost ověřit, s ohledem na
         povinnost uvést odůvodnění (jejíž rozsah byl připomenut v bodě 30 tohoto rozsudku), že tito členové ohodnotili žalobce na
         základě hodnotících kritérií uvedených v oznámení o výběrovém řízení a že nedošlo k žádnému pochybení při výpočtu známky dotčené
         osoby; stejně tak musí mít možnost vykonat omezený přezkum vztahu mezi ohodnoceními členy výběrové komise a jejich známkami
         v číselné podobě (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 16. června 1987, Kolivas v. Komise, 40/86, Recueil, s. 2643, bod 11;
         výše uvedený rozsudek Van Neyghem v. Komise, bod 86, a rozsudek Soudu ze dne 11. září 2008, Coto Moreno v. Komise, F‑127/07,
         Sb. VS s. I-A-000 a II-000, body 34 a 36). Za tímto účelem musí provést organizační procesní opatření, která považuje za vhodná
         vzhledem ke konkrétním okolnostem věci, s případným upřesněním žalovanému orgánu, jak bylo učiněno v projednávané věci, že
         odpovědi budou předány dotčené osobě pouze v rozsahu, v němž to bude slučitelné se zásadou tajnosti jednání výběrové komise.

      53      S ohledem na informace obsažené ve spise (zejména okolnosti uvedené v bodech 42 až 47 tohoto rozsudku) a skutečnost, že Komise
         neposkytla informace požadované Soudem v rámci organizačních procesních opatření (viz bod 16 tohoto rozsudku), Soud má v projednávané
         věci za to, že žalobní důvod vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění je opodstatněný a je třeba mu vyhovět.

      54      Takový závěr nemůže být zpochybněn postojem Komise, vyjádřeným v jejím podání ze dne 18. února 2008, podle kterého její odmítnutí
         předat hodnotící listy a sdělit další informace požadované Soudem je odůvodněné jednak neexistencí tvrzení, a tím spíše důkazu,
         žalobce o zjevném porušení pravidel, kterými se řídí jednání výběrové komise, a jednak okolností, že Soud nesprávně pochopil
         povinnost uvést odůvodnění jako pravidlo, kterým se řídí jednání výběrové komise, nebo, nanejvýš, jako související pravidlo.
         Kromě skutečnosti, že ze samotného znění přípravné zprávy k jednání vyplývá, že dotčená opatření byla požadována hlavně za
         účelem posouzení žalobního důvodu vycházejícího z povinnosti uvést odůvodnění, postoj Komise totiž porušuje za okolností projednávané
         věci jak kogentní charakter povinnosti uvést odůvodnění, tak i samotný rozsah této povinnosti, jak byl připomenut v bodě 30
         tohoto rozsudku.

      55      Ze všeho výše uvedeného, a aniž by bylo třeba přezkoumávat další dva žalobní důvody vznesené žalobcem, vyplývá, že návrhovým
         žádáním směřujícím ke zrušení rozhodnutí výběrové komise výběrového řízení EPSO/AD/26/05 ze dne 19. června 2007 (viz bod 19
         tohoto rozsudku) je třeba vyhovět v rozsahu, ve kterém došlo k porušení povinnosti uvést odůvodnění.

      56      Co se týče naopak návrhových žádání směřujících k tomu, aby Soud vydal soudní příkaz Komisi, Soud připomíná, že podle ustálené
         judikatury nemá soud Společenství zjevně pravomoc vydávat vůči orgánům Společenství soudní příkazy. Tato judikatura se použije
         na spory v oblasti veřejné služby (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1989, Becker a Starquit v. Parlament, C‑41/88
         a C‑178/88, Recueil, s. 3807, souhrnné vydání, bod 6; rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 9. června 1998, Chesi a další v. Rada,
         T‑172/95, Recueil FP, s. I‑A‑265 a II‑817, bod 33). Soud tak nemůže, aniž by zasáhl do pravomocí správního orgánu (viz zejména
         rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 15. prosince 1999, Latino v. Komise, T‑300/97, Recueil FP, s. I‑A‑259 a II‑1263, bod
         28 a citovaná judikatura), vydat v projednávané věci soudní příkazy Komisi, a to ani když odpovídají povinnosti, kterou má
         orgán v souladu s článkem 233 ES po vydání rozsudku o zrušení (viz, v tomto smyslu, rozsudky Soudu prvního stupně ze dne 9.
         června 2005, Castets v. Komise, T‑80/04, Sb. VS s. I‑A‑161 a II‑729, bod 17, a ze dne 5. října 2005, Rasmussen v. Komise,
         T‑203/03, Sb. VS s. I‑A‑279 a II‑1287, bod 32). Naproti tomu, přísluší uvedenému orgánu přijmout opatření nezbytná k provedení
         rozsudku.

       K nákladům řízení
      57      Podle článku 122 jednacího řádu se ustanovení hlavy II kapitoly 8 uvedeného jednacího řádu týkající se nákladů řízení a soudních
         výdajů použijí pouze na věci předložené Soudu ode dne vstupu tohoto řádu v platnost, a sice od 1. listopadu 2007. Příslušná
         ustanovení jednacího řádu Soudu prvního stupně se i nadále použijí obdobně na věci projednávané před Soudem před tímto datem.

      58      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu prvního stupně se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů
         řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle článku 88 stejného jednacího řádu nesou však
         ve sporech mezi Společenstvími a jejich zaměstnanci orgány vlastní náklady. Vzhledem k tomu, že žalobě žalobce bylo v podstatné
         části vyhověno, je důvodné rozhodnout, že Komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení žalobce.

      Z těchto důvodů
      SOUD (první senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí výběrové komise výběrového řízení EPSO/AD/26/05 ze dne 19. června 2007 se zrušuje.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Komise Evropských společenství ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení žalobce.

               Kreppel

               Tagaras

               Gervasoni

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. října 2008.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               W. Hakenberg

                     S. Gervasoni

         Soudy Společenství jsou v citovaných rozhodnutích označeny písmenem, za kterým je uvedeno číslo věci: „C“ pro Soudní dvůr,
            „T“ pro Soud prvního stupně a „F“ pro Soud pro veřejnou službu. Rozhodnutí, u nichž před číslem věci není uvedeno písmeno,
            byly přijaty Soudním dvorem před 16. listopadem 1989.

         Text tohoto rozhodnutí, jakož i texty rozhodnutí soudů Společenství v něm uvedených a dosud nezveřejněných ve Sbírce rozhodnutí,
            jsou k dispozici na internetové stránce Soudního dvora: www.curia.europa.eu

      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. října 2010. # Gudrun Schwemmer proti Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen - Familienkasse. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Sociální zabezpečení - Nařízení (EHS) č. 1408/71 a č. 574/72 - Rodinné dávky - Pravidla o vyloučení souběhu - Článek 76 odst. 2 nařízení č. 1408/71 - Článek 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 574/72 - Děti, které bydlí v členském státě s matkou, jež v něm splňuje podmínky pro vyplácení rodinných dávek, a jejichž otec, který pracuje ve Švýcarsku a a priori splňuje podmínky pro vyplácení rodinných dávek stejného druhu podle švýcarských právních předpisů, nepodal žádost o přiznání těchto dávek. # Věc C-16/09.

text:
      Věc C-16/09
      Gudrun Schwemmer
      v.
      Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen - Familienkasse
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 a č. 574/72 – Rodinné dávky – Pravidla o vyloučení souběhu – Článek 76 odst. 2 nařízení č. 1408/71 – Článek 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 574/72 – Děti, které bydlí v členském státě s matkou, jež v něm splňuje podmínky pro vyplácení rodinných dávek, a jejichž otec, který
         pracuje ve Švýcarsku a a priori splňuje podmínky pro vyplácení rodinných dávek stejného druhu podle švýcarských právních předpisů,
         nepodal žádost o přiznání těchto dávek“

      Shrnutí rozsudku
      Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Rodinné dávky – Pravidla Společenství o vyloučení souběhu
      (Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 73 a 76, a č. 574/72, čl. 10)
      Článek 76 nařízení č. 1408/71 a článek 10 nařízení č. 574/72, ve znění změněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění
         nařízení č. 647/2005, musí být vykládány v tom smyslu, že nárok na dávky z titulu právních předpisů členského státu, ve kterém
         jeden z rodičů bydlí s dětmi, v jejichž prospěch jsou takové dávky vypláceny, jenž není podmíněn pojištěním, zaměstnáním nebo
         samostatnou výdělečnou činností, nemůže být zčásti pozastaven v situaci, v níž by bývalý manžel, druhý rodič dotyčných dětí,
         v zásadě měl nárok na rodinné dávky z titulu právních předpisů státu, ve kterém vykonává zaměstnání, buď pouze podle právních
         předpisů tohoto státu, nebo na základě článku 73 nařízení č. 1408/71, ale ve skutečnosti takové dávky nepobírá z důvodu, že
         o ně nepožádal.

      K tomu, aby bylo možné považovat rodinné dávky za splatné podle právních předpisů členského státu, totiž právní předpisy takového
         státu musí uznávat nárok na výplatu dávek ve prospěch rodinného příslušníka, který v tomto státě pracuje. Je tedy nezbytné,
         aby dotyčná osoba splňovala veškeré podmínky formální i věcné, které stanoví vnitrostátní právní předpisy tohoto státu, aby
         uvedený nárok mohla uplatňovat, mezi něž může případně patřit i podmínka, aby za účelem vyplácení takových dávek byla nejprve
         podána žádost.

      (viz body 53, 59 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      14. října 2010(*)

      „Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 a č. 574/72 – Rodinné dávky – Pravidla o vyloučení souběhu – Článek 76 odst. 2 nařízení č. 1408/71 – Článek 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 574/72 – Děti, které bydlí v členském státě s matkou, jež v něm splňuje podmínky pro vyplácení rodinných dávek, a jejichž otec, který
         pracuje ve Švýcarsku a a priori splňuje podmínky pro vyplácení rodinných dávek stejného druhu podle švýcarských právních předpisů,
         nepodal žádost o přiznání těchto dávek“

      Ve věci C‑16/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo)
         ze dne 30. října 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 15. ledna 2009, v řízení

      Gudrun Schwemmer
      proti
      Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen – Familienkasse,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev, A. Rosas, A. Ó Caoimh (zpravodaj) a P. Lindh, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. února 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za G. Schwemmer R. Romeykem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu J. Möllerem a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za litevskou vládu E. Matulionytė, jako zmocněnkyní,
      –        za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi V. Kreuschitzem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. dubna 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 76 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování
         systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující
         se v rámci Společenství, jakož i článku 10 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí
         pravidla k nařízení č. 1408/71, změněných a aktualizovaných nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst.
         L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 647/2005 ze dne 13. dubna 2005
         (Úř. věst. L 117, s. 1) (dále jen „nařízení č. 1408/71“ a „nařízení č. 574/72“).

      2        Projednávaná žádost byla předložena v rámci řízení o opravném prostředku „Revision“ mezi G. Schwemmer a Agentur für Arbeit
         Villingen-Schwenningen –Familienkasse (Úřad práce Villingen-Schwenningen – Pokladna rodinných dávek, dále jen „Familienkasse“)
         ve věci toho, že dotyčné bylo odmítnuto vyplácení plné výše rodinných dávek v Německu počínaje lednem roku 2006.

       Právní rámec
       Dohoda z roku 1999
      3        Dohoda mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném
         pohybu osob, podepsaná dne 21. června 1999 v Lucemburku, (Úř. věst. L 144, s. 6, dále jen „dohoda z roku 1999“) ve svém článku
         8 stanoví koordinaci systémů sociálního zabezpečení.

      4        Příloha II této dohody, nadepsaná „Koordinace systémů sociálního zabezpečení“, v článku 1 stanoví:

      „1.      Smluvní strany se dohodly, že v oblasti koordinace systémů sociálního zabezpečení budou ve svých vzájemných vztazích používat
         akty Společenství, na které je odkazováno, které jsou platné ke dni podpisu dohody [z roku 1999], a to ve znění části A této
         přílohy nebo pravidla, která jsou jim rovnocenná.

      2. Pojem ‚členský stát (členské státy)‘ uvedený v aktech, na které je odkazováno v části A této přílohy, zahrnuje vedle států,
         na které se vztahují dotyčné akty Společenství, i Švýcarsko.“ (neoficiální překlad)

      5        V části A bodech 1 a 2 přílohy II dohody z roku 1999 jsou odkazy na nařízení č. 1408/71 a č. 574/72 aktualizovaná několika
         akty uvedenými v citovaných bodech; mezi nimi je na posledním místě uvedeno nařízení Rady (ES) č. 307/1999 ze dne 8. února
         1999, kterým se mění nařízení č. 1408/71 a nařízení č. 574/72 za účelem rozšíření jejich působnosti na studenty (Úř. věst.
         L 38, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 335).

       Nařízení č. 1408/71
      6        Článek 1 nařízení č. 1408/71, stanoví, že pro účely jeho použití se:

      „a)      ‚zaměstnanou osobou‘ a ‚osobou samostatně výdělečně činnou‘ rozumí každá osoba, která
      i)      je pojištěna na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění pro případ jedné nebo více pojistných událostí
         odpovídajícím [odpovídajících] odvětvím systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně
         činné nebo zvláštnímu [ve zvláštním] systému pro úředníky;

      ii)      je povinně pojištěna pro případ jedné nebo více pojistných událostí odpovídajících odvětvím sociálního zabezpečení, na které
         se vztahuje toto nařízení, v rámci systému sociálního zabezpečení pro všechny obyvatele nebo veškeré výdělečně činné obyvatelstvo,

      –        může-li být označena za zaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou na základě způsobu, jakým je tento systém
         spravován nebo financován, nebo

      –        nesplňuje-li tato kritéria, je pojištěna pro případ některé jiné pojistné události uvedené v příloze I v rámci systému pro
         zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné anebo systému uvedeného v bodě iii) na základě povinného nebo volitelného
         pokračujícího pojištění nebo, pokud žádný takový systém v daném členském státě neexistuje, splňuje definici uvedenou v příloze
         I;

      [...]
      iv)      je dobrovolně pojištěna pro případ jedné nebo více pojistných událostí odpovídajících odvětvím, na které se vztahuje toto
         nařízení, v rámci systému sociálního zabezpečení členského státu pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné
         nebo pro všechny obyvatele nebo některé kategorie obyvatel, pokud

      –        tato osoba vykonává výdělečnou činnost jako zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná nebo
      –        byla dříve povinně pojištěna pro případ stejné pojistné události v rámci systému pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně
         výdělečně činné stejného členského státu;

      [...]
      f)      i)     se ‚rodinným příslušníkem‘ rozumí každá osoba definovaná nebo uznaná za rodinného příslušníka nebo označená za člena domácnosti
         právními předpisy, na základě kterých jsou dávky poskytovány […]; pokud však uvedené právní předpisy považují za rodinného
         příslušníka nebo člena domácnosti pouze osobu žijící se zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou ve společné
         domácnosti, považuje se tato podmínka za splněnou, je-li dotyčná osoba výživou převážně odkázána na uvedenou osobu. […];

      [...]
      [...]
      o)       se ‚příslušnou institucí‘ rozumí:
      i)       instituce, u které je dotyčná osoba pojištěna v době podání žádosti o dávku,
      nebo
      ii)      instituce, u které dotyčné osobě vzniká nárok nebo by vznikl nárok, kdyby tato osoba nebo její rodinní příslušníci měli bydliště
         na území členského státu, kde má instituce sídlo,

               [...]
      [...]
      q)      se ‚příslušným státem‘ rozumí členský stát, na jehož území má sídlo příslušná instituce;
      [...]
      u)      i)     se ‚rodinnými dávkami‘ rozumějí veškeré věcné i peněžité dávky určené k pokrytí rodinných výdajů podle právních předpisů uvedených
         v čl. 4 odst. 1 písm. h) [...];

      ii)      se ‚rodinnými přídavky‘ rozumějí pravidelně se opakující peněžité dávky poskytované výlučně s ohledem na počet a případně
         věk rodinných příslušníků;

      [...]“
      7        Článek 2 odst. 1 nařízení č. 140/871 stanoví:

      „Toto nařízení se vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, které podléhají nebo podléhaly právním
         předpisům jednoho nebo více členských států a které jsou státními příslušníky jednoho z členských států nebo které jsou osobami
         bez státní příslušnosti nebo uprchlíky s bydlištěm na území jednoho z členských států, jakož i na jejich rodinné příslušníky
         nebo pozůstalé po nich.“

      8        Podle čl. 4 odst. 1 písm. h) nařízení č. 1408/71 se toto nařízení použije na „všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví
         sociálního zabezpečení: [...] rodinné dávky“.

      9        Podle čl. 12 odst. 1 uvedeného nařízení nemůže toto nařízení ani přiznat, ani zachovávat nárok na pobírání několika dávek
         stejného druhu za jednu a tutéž dobu povinného pojištění.

      10      Podle čl. 13 téhož nařízení, uvedeného v hlavě II tohoto nařízení a nadepsaného „Obecná pravidla“:

      „1.      […] osoby, na které se vztahuje toto nařízení, [podléhají] pouze právním předpisům jediného členského státu. Tyto právní předpisy
         se určují v souladu s touto hlavou.

      2.      [...]
      a)      osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného
         členského státu [...]

      [...]“
      11      Článek 73 v hlavě III kapitole 7 nařízení č. 1408/71, nadepsaný „Zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, jejichž
         rodinní příslušníci mají bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát“, stanoví:

      „Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná podléhající právním předpisům členského státu má nárok pro své rodinné
         příslušníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, na rodinné dávky stanovené právními předpisy prvního členského státu,
         jako by měli bydliště na jeho území, není-li v příloze VI stanoveno jinak.“

      12      Článek 76, uvedený v téže kapitole 7 nařízení č. 1408/71, nadepsaný „Pravidla přednosti v případě souběhu nároku na rodinné
         dávky podle právních předpisů příslušného státu a podle právních předpisů členského státu bydliště rodinných příslušníků“,
         stanoví:

      „1.      Pokud jsou po stejnou dobu pro stejného rodinného příslušníka a z důvodu výkonu povolání rodinné dávky stanoveny právními
         předpisy členského státu, na jehož území mají rodinní příslušníci bydliště, pozastavuje se nárok na rodinné dávky náležející
         v souladu s právními předpisy jiného členského státu, případně podle článků 73 nebo 74, do výše stanovené právními předpisy
         prvního členského státu.

      2.      Jestliže žádost o dávky není podána v členském státě, na jehož území mají rodinní příslušníci bydliště, může příslušná instituce
         jiného členského státu použít odstavce 1, jako by dávky byly přiznány v prvním členském státě.“

      13      Bod I přílohy I nařízení č. 1408/71, nadepsaný „Zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné [čl. 1 písm. a) body
         ii) a iii) nařízení]“, stanoví:

      „[...]
      D.      Německo
      Je-li institucí příslušnou pro poskytování rodinných dávek v souladu s hlavou III kapitolou 7 nařízení německá instituce,
         je ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu ii) nařízení za:

      a)      ‚zaměstnanou osobu‘ považována každá osoba povinně pojištěná pro případ nezaměstnanosti nebo každá osoba, která v důsledku
         tohoto pojištění získá peněžité dávky v rámci nemocenského pojištění nebo srovnatelné dávky;

      b)      ‚osobu samostatně výdělečně činnou‘ považována každá osoba vykonávající samostatnou výdělečnou činnost, která je povinna:

      –        zapojit se do systému starobního důchodového pojištění pro osoby samostatně výdělečně činné a platit příspěvky
      nebo
      –        zapojit se do systému v rámci povinného důchodového pojištění.
      [...]“
       Nařízení č. 574/99
      14      Článek 10 nařízení č. 574/72, nadepsaný „Pravidla použitelná na zaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou v případě
         souběhu nároků na rodinné dávky nebo přídavky“, stanoví:

      „1.      a)     Nárok na rodinné dávky nebo přídavky náležející podle právních předpisů, podle kterých nepodléhá získání nároku na ně podmínce
         pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, se pozastavuje, jestliže po stejnou dobu a pro stejného rodinného
         příslušníka dávky náležejí buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů jiného členského státu, nebo podle článků 73,
         74, 77 nebo 78 nařízení, do výše těchto dávek.

      b)      Pokud je však výdělečná činnost vykonávána na území prvního členského státu:
      i)      v případě dávek náležejících buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů jiného členského státu, nebo podle článků 73
         nebo 74 nařízení, osobou mající nárok na rodinné dávky nebo osobou, které jsou dávky vypláceny, pozastavuje se nárok na rodinné dávky náležející buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů uvedeného jiného členského
         státu, nebo podle uvedených článků, do výše částky rodinných dávek stanovených právními předpisy členského státu, na jehož
         území má rodinný příslušník bydliště. Náklady na dávky vyplácené členským státem, na jehož území má rodinný příslušník bydliště,
         nese uvedený členský stát;

               [...]“
       Německé právo
      15      Ustanovení § 62 zákona o dani z příjmu (Einkommensteuergesetz, dále jen „EStG“) stanoví, že všechny osoby s bydlištěm nebo
         obvyklým pobytem v Německu mají nárok na „přídavek na dítě“ („Kindergeld“) vyplácený ve prospěch dětí ve smyslu § 63 uvedeného
         zákona.

      16      Pojem „dítě“ je v § 32 odst. 1 EStG definován takto:

      „ ‚Dětmi‘ se rozumí děti, které jsou s osobou povinnou k dani příbuzné v prvním stupni.“
      17      Ustanovení § 65 odst. 1 EStG stanoví, že přídavky na děti nejsou vypláceny dětem, které mají nárok na takové dávky v zahraničí,
         nebo dětem, které by na ně měly nárok, pokud by o ně bylo požádáno.

      18      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že podle § 27 odst. 2 části III zákoníku sociálního zabezpečení (Sozialgesetzbuch,
         Drittes Buch), ve spojení s § 8 odst. 1 části IV uvedeného zákoníku (Sozialgesetzbuch, Viertes Buch), osoby vykonávající práci
         na minimální pracovní úvazek („geringfügige Beschäftigung“) ve smyslu uvedené právní úpravy nejsou povinně pojištěny proti
         nezaměstnanosti.

      19      Ze spisu rovněž vyplývá, že podle § 5 odst. 2 části VI zákoníku sociálního zabezpečení (Sozialgesetzbuch, Sechstes Buch),
         ve spojení s § 8 odst. 3 části IV uvedeného zákoníku, nejsou osoby samostatně výdělečně činné pracující v „minimálním rozsahu“
         („geringfügige selbstständige Tätigkeit“) ve smyslu uvedené právní úpravy povinné pojistit se nebo odvádět příspěvky na důchodové
         pojištění osob samostatně výdělečné činných nebo se pojistit v rámci povinného důchodového pojištění.

       Švýcarské právo
      20      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že kantonální přídavky na nezaopatřené děti a vzdělávání se poskytují zejména pouze za
         podmínky, že o takové přídavky bylo požádáno.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      21      Podle předkládacího rozhodnutí bydlí G. Schwemmer v Německu se dvěma ze svých dětí, které se narodily v roce 1992 a 1995.
         V průběhu roku 2005 vykonávala „nezávislou činnost v oblasti správy nemovitostí, domovnictví a úklidových služeb“. Od května
         roku 2006 byla u jednoho podniku zaměstnána na „minimální úvazek“. Za spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že se jednalo
         o „minijob“ (závislou činnost na minimální úvazek). Uvedená činnost byla osvobozena od sociálního pojištění.

      22      V průběhu sporného období G. Schwemmer dobrovolně odváděla příslušným německým orgánům příspěvky z titulu důchodového pojištění,
         nemocenského a zdravotního pojištění a pojištění pro případ závislosti.

      23      Otec obou dotyčných dětí, se kterým se G. Schwemmer v roce 1997 rozvedla, pracuje ve Švýcarsku. V uvedeném státě nepožádal
         o rodinné dávky ve výši 109,75 eura na dítě, na které má podle předkládajícího soudu podle švýcarského práva nárok.

      24      Rozhodnutím ze dne 21. března 2006, potvrzeným na základě správního odvolání dne 8. května 2006, stanovila Familienkasse od ledna
         2006 částku přídavku na dítě pro každé z obou dětí v dílčí výši 44,25 eura, která odpovídá rozdílu mezi částkou přídavku na
         dítě stanovenou německými právními předpisy, tedy 154 eury, a výší rodinných dávek, na které by měl otec dětí nárok ve Švýcarsku,
         tedy 109,75 eura.

      25      Familienkasse je toho názoru, že pro stanovení částky, na kterou má G. Schwemmer nárok z titulu přídavku na dítě, je nutné
         vycházet z ustanovení upravujících souběh dávek uvedených v nařízení č. 1408/71 a v nařízení č. 574/72. Podle uvedeného orgánu
         vzhledem k tomu, že G. Schwemmer nevykonávala výdělečnou činnost ve smyslu čl. 10 odst. 1 písm. b) a i) nařízení č. 574/72,
         má nárok na rodinné dávky, který měl být uplatněn ve Švýcarsku, podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 574/72 přednost před nárokem
         na přídavek na dítě, který stanoví německé právo. V souladu s čl. 76 odst. 2 nařízení č. 1408/71 použitelným obdobně je skutečnost,
         zda byly rodinné dávky stanovené švýcarskými právními předpisy skutečně pobírány, podle Familienkasse bez významu. Pro uvedený
         orgán, jakož i pro Finanzgericht (finanční soud) rozhodující v uvedené věci je jediným možným výkladem posuzovací pravomoci
         ponechané členskému státu takový výklad, podle kterého je pouze ve výjimečných a odůvodněných případech třeba mít za to, že
         ve státě zaměstnání není přiznána žádná rodinná dávka.

      26      Gudrun Schwemmer takový výklad před předkládajícím soudem zpochybňuje zejména tím, že tvrdí, že žádost o poskytnutí dávek
         stanovených švýcarskými právními předpisy nebyla otcem jejích dětí podána z jediného důvodu – aby jí byla způsobena újma.
         Takový případ podle ní nařízení č. 574/72 neupravuje.

      27      Za těchto podmínek se Bundesfinanzhof rozhodl řízení přerušit a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být ustanovení článku 76 [odstavce 2] nařízení č. 1408/71 použito obdobně na čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 574/72
         v případech, ve kterých oprávněný rodič nepožádal o rodinné dávky, na které má ve státě, ve kterém pracuje, nárok?

      2)      Pokud je článek 76 [odstavec 2] nařízení č. 1408/71 použitelný obdobně: Na základě jakých diskrečních hledisek může orgán
         státu bydliště, který je příslušný pro rodinné dávky, použít článek 10 [odstavec 1 písm. a)] nařízení č. 574/72, jako by dávky
         byly poskytovány ve státě zaměstnání? Může být diskreční pravomoc vycházející ze zásady, že rodinné dávky jsou vypláceny ve
         státě zaměstnání omezena, pokud oprávněná osoba vědomě nepožádá o rodinné dávky, na které má nárok ve státě zaměstnání, aby
         tím způsobila újmu osobě mající nárok na přídavky na dítě ve státě bydliště?“

       K předběžným otázkám
      28      Za spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že se spor v původním řízení v zásadě týká otázky, zda jsou německé orgány oprávněny
         snížit přídavky na děti, na které má G. Schwemmer pro dotyčné děti podle německých právních předpisů nárok, jenž není podmíněn
         pojištěním, zaměstnáním nebo samostatnou výdělečnou činností, o částku ve výši odpovídající rodinným dávkám, které by podle
         týchž orgánů náležely ve Švýcarsku bývalému manželovi G. Schwemmer na základě pouhé žádosti.

      29      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou dvou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat
         společně, je určení, zda vzhledem k pravidlům o vyloučení souběhu nároků na dávky stanoveným v článku 76 nařízení č. 1408/71
         a článku 10 nařízení č. 574/72 může být nárok na dávky z titulu právních předpisů členského státu, ve kterém jeden z rodičů
         bydlí s dětmi, v jejichž prospěch jsou takové dávky vypláceny, jenž není podmíněn pojištěním, zaměstnáním nebo samostatnou
         výdělečnou činností, zčásti pozastaven v takové situaci, jako je situace v původním řízení, v níž by bývalý manžel, druhý
         rodič dotyčných dětí, v zásadě měl nárok na rodinné dávky z titulu právních předpisů státu, ve kterém vykonává zaměstnání,
         buď pouze podle právních předpisů tohoto státu, nebo na základě článku 73 nařízení č. 1408/71, ale ve skutečnosti takové dávky
         nepobírá z důvodu, že o ně nepožádal.

      30      V rámci druhé otázky se předkládající soud konkrétněji dotazuje, zda důvod, pro který nebylo o dotčené dávky požádáno, může
         mít dopad na řešení sporu v původním řízení. Uvedená otázka je kladena pouze pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k názoru,
         že vnitrostátní orgány mají posuzovací pravomoc k tomu, aby snížily – či nesnížily – uvedené dávky.

      31      V projednávané věci není sporu o tom, že v takových situacích, jako je situace v původním řízení, v souladu s dohodou z roku
         1999, a konkrétněji s její přílohou II a jak vyplývá z bodu 4 tohoto rozsudku, se má za to, že pojem „členský stát (členské
         státy)“ uvedený v nařízení č. 1408/71 a č. 574/72 odkazuje, vedle členských států Evropské unie, na které se takové akty vztahují,
         na Švýcarskou konfederaci, takže se uvedená nařízení mohou v rámci sporu v původním řízení použít.

      32      V projednávané věci není vzhledem k předmětu sporu v původním řízení třeba rozhodovat o otázce, zda se na nařízení č. 647/2005
         vztahuje dohoda z roku 1999 jakožto na pravidlo rovnocenné aktům Unie ve smyslu čl. 1 odst. 1 přílohy II uvedené úmluvy, na
         které je v uvedené příloze odkazováno. Ať již je vzato v úvahu znění nařízení č. 1408/71 a č. 574/72 vyplývající z nařízení
         č. 307/1999, tedy posledního pozměňujícího nařízení, které je výslovně zmíněno, pokud jde o nařízení č. 1408/71 a č. 574/72
         v uvedené příloze II, nebo znění vyplývající z nařízení č. 647/2005, je totiž nutné konstatovat, že v projednávané věci jsou
         relevantní ustanovení totožná.

      33      Není zpochybňováno, že přídavek na dítě stanovený německými právními předpisy dotčenými v původním řízení splňuje podmínky
         nutné pro to, aby byl považován za „rodinnou dávku“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. u) nařízení č. 1408/71 (viz rovněž, pokud
         jde o dávky stanovené v § 62 EStG, rozsudek ze dne 20. května 2008, Bosmann, C‑352/06, Sb. rozh. s. I‑3827, body 10 a 27).

      34      Pokud jde o osobní působnost nařízení č. 1408/71, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pokud je institucí příslušnou pro
         vyplácení rodinných dávek v souladu s hlavou III kapitolou 7 nařízení č. 1408/71 instituce německá, definice uvedená v čl. 1
         písm. a) uvedeného nařízení je nahrazena definicí uvedenou v příloze I bodě I D („Německo“) uvedeného nařízení (viz rozsudek
         ze dne 5. března 1998, Kulzer, C‑194/96, Recueil, s. I‑895, bod 35), takže pouze osoby, které jsou na rozdíl od G. Schwemmer
         povinně pojištěny v rámci jednoho z režimů uvedených v příloze I bodě I D nařízení č. 1408/71, mohou být považovány za „zaměstnané
         osoby“ nebo „osoby samostatně výdělečně činné“ ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu ii) uvedeného nařízení (viz zejména rozsudky
         ze dne 30. ledna 1997, Stöber a Piosa Pereira, C‑4/95 a C‑5/95, Recueil, s. I‑511, body 29 až 36; ze dne 12. června 1997,
         Merino García, C‑266/95, Recueil, s. I‑3279, body 24 až 26; ze dne 12. května 1998, Martínez Sala, C‑85/96, Recueil, s. I‑2691,
         body 42 a 43, jakož i ze dne 4. května 1999, Sürül, C‑262/96, Recueil, s. I‑2685, bod 89).

      35      Ovšem i za předpokladu, že osoba, která je v situaci G. Schwemmer, nemůže být pro účely přiznání rodinných dávek považována
         v souladu s hlavou III kapitolou 7 nařízení č. 1408/71 za osobu v postavení „zaměstnané osoby“ nebo „osoby samostatně výdělečně
         činné“ ve smyslu ustanovení čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 ve spojení s bodem I D jeho přílohy I, je třeba uvést, že v projednávané
         věci není sporu o tom, že bývalý manžel G. Schwemmer, otec dotyčných dětí, vykonává ve Švýcarsku činnost v postavení „zaměstnané
         osoby“ ve smyslu čl. 1 písm. a) uvedeného nařízení.

      36      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru dále vyplývá, že uvedené děti, které jsou v péči G. Schwemmer a v jejichž prospěch jsou
         dávky vypláceny z titulu § 62 EStG, musí být považovány za osoby v postavení „rodinných příslušníků“ bývalého manžela G. Schwemmer
         ve smyslu čl. 1 písm. f) bodu i) nařízení č. 1408/71.

      37      Nadto z judikatury Soudního dvora vyplývá, že i když platí, že nařízení č. 1408/71 výslovně neupravuje situace rodin po rozvodu,
         neexistuje žádný důvod pro to, aby byly vyloučeny z rozsahu působnosti uvedeného nařízení (viz rozsudky ze dne 3. února 1983,
         Robards, 149/82, Recueil, s. 171, bod 15; výše uvedený rozsudek Kulzer, bod 32; ze dne 5. února 2002, Hummer, C‑255/99, Recueil,
         s. I‑1205, bod 42, a ze dne 26. listopadu 2009, Slanina, C‑363/08, Sb. rozh. s. I‑11111, bod 30).

      38      Za těchto podmínek musí být ustanovení nařízení č. 1408/71 a č. 574/72 týkající se rodinných dávek vykládána v tom smyslu,
         že mohou být použita na takové situace, jako je situace, která vedla ke vzniku sporu v původním řízení. Na jedné straně může
         totiž taková situace, jako je situace v původním řízení – jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí – vést ke vzniku souběžných
         nároků na rodinné dávky za stejné období, jednoho prostřednictvím matky ve prospěch dotyčných dětí a druhého prostřednictvím
         otce. Na straně druhé spadají děti do osobní působnosti nařízení č. 1408/71 jakožto rodinní příslušníci rodiče, který je v postavení
         zaměstnance, aniž je nutné vědět, zda je druhý rodič rodinným příslušníkem prvně uvedeného rodiče (viz obdobně rozsudek ze
         dne 4. července 1985, Kromhout, 104/84, Recueil, s. 2205, bod 1).

      39      S ohledem na výše uvedené může taková situace, jako je situace dotčená v původním řízení, spadat do působnosti nařízení č. 1408/71
         a č. 574/72.

      40      Je třeba připomenout, že účelem ustanovení nařízení č. 1408/71 určujících právní předpisy, jež se použijí na pracovníky pohybující
         se v rámci Unie, zejména je, aby dotčené osoby v zásadě podléhaly systému sociálního zabezpečení pouze jediného členského
         státu, aby se tak zabránilo souběhu použitelných vnitrostátních právních předpisů a komplikacím, které by z něho mohly vyplynout.
         Tato zásada je vyjádřena v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71 (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 12. června 1986,
         Ten Holder, 302/84, Recueil, s. 1821, body 19 a 20, jakož i výše uvedený rozsudek Bosmann, bod 16).

      41      Pokud jde o rodinné dávky, článek 73 nařízení č. 1408/71 stanoví, že pracovník podléhající právním předpisům členského státu
         má nárok pro své rodinné příslušníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, na rodinné dávky stanovené právními předpisy
         prvního členského státu, jako by měli bydliště na jeho území (viz rozsudek ze dne 7. července 2005, Weide, C‑153/03, s. I‑6017,
         bod 20, a výše uvedený rozsudek Bosmann, bod 17). Uvedené ustanovení má usnadnit migrujícím pracovníkům získávání rodinných
         přídavků ve státech, ve kterých jsou zaměstnáni, pokud se jejich rodina nepohybuje s nimi (viz rozsudek ze dne 4. července
         1990, Kracht, C‑117/89, Recueil, s. I‑2781, bod 15), a zejména zabránit tomu, aby členský stát mohl učinit poskytnutí nebo
         výši rodinných dávek závislými na bydlišti rodinných příslušníků pracovníka v členském státě, který dávky poskytuje (viz v tomto
         smyslu zejména rozsudek ze dne 7. června 2005, Dodl a Oberhollenzer, C‑543/03, Sb. rozh. s. I‑5049, bod 46, jakož i citovaná
         judikatura).

      42      Nicméně je třeba uvést, že uvedený článek 73 sice zavádí obecné pravidlo v oblasti rodinných dávek, avšak není pravidlem absolutním
         (viz výše uvedený rozsudek Dodl a Oberhollenzer, bod 49).

      43      Jakmile existuje nebezpečí souběhu nároků stanovených členským státem bydliště s nároky vyplývajícími z právních předpisů
         státu zaměstnání, musí být taková ustanovení, jako jsou články 13 a 73 nařízení č. 1408/71, srovnána s pravidly určenými k vyloučení
         souběhu, která jsou uvedena v tomto nařízení a v nařízení č. 574/72 (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Dodl a Oberhollenzer,
         bod 49).

      44      Projednávaná věc musí být v důsledku toho posuzována ve světle ustanovení k zamezení souběhu, tedy článku 76 nařízení č. 1408/71
         a článku 10 nařízení č. 574/72, které stanoví pravidla určená k ukončení souběhu nároků stanovených členským státem, ve kterém
         mají dotyčné děti bydliště, s nároky vyplývajícími z právních předpisů státu zaměstnání jednoho z jejich rodičů.

      45      Článek 76 nařízení č. 1408/71 obsahuje podle samotného znění svého nadpisu „[p]ravidla přednosti v případě souběhu nároku
         na rodinné dávky podle právních předpisů příslušného státu a podle právních předpisů členského státu bydliště rodinných příslušníků“.
         Ze znění uvedeného ustanovení vyplývá, že jeho cílem je vyřešení souběhu nároků na rodinné dávky náležející jednak zejména
         podle článku 73 tohoto nařízení, a jednak podle vnitrostátních právních předpisů státu bydliště rodinných příslušníků zakládajících
         nárok na rodinné dávky na základě výkonu výdělečné činnosti (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Dodl a Oberhollenzer,
         bod 53, jakož i Slanina, bod 37).

      46      Nicméně v projednávané věci není sporu o tom, že německé právní předpisy vedou ke vzniku nároku na rodinné dávky pod podmínkou
         bydliště nebo obvyklého pobytu v Německu, a nikoliv „z důvodu výkonu povolání“, jak požaduje článek 76, aby došlo k jeho použití.
         Na takovou situaci, jako je situace, o kterou se jedná v projednávané věci, není v důsledku toho uvedený článek 76 použitelný.

      47      Proto je třeba zkoumat použití článku 10 nařízení č. 574/72 na takové situace, jako je situace dotčená v původním řízení.

      48      Jak již Soudní dvůr v zásadě rozhodl, z pravidla o vyloučení souběhu uvedeného v čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 574/72
         vyplývá, že dávky, na které je nárok v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém má dotyčné dítě bydliště, buď
         pouze na základě vnitrostátních právních předpisů tohoto členského státu, nebo na základě zejména článku 73 nařízení č. 1408/71,
         mají přednost před dávkami, na které je nárok podle právních předpisů členského státu, ve kterém má dané dítě bydliště, a posledně
         uvedené dávky jsou z tohoto důvodu pozastaveny. Naproti tomu v případě, že je v posledně uvedeném státě vykonávána výdělečná
         činnost, čl. 10 odst. 1 písm. b) bod i) téhož nařízení stanoví opačné řešení, a sice že nárok na dávky vyplácené členským
         státem bydliště dítěte převažuje nad nárokem na dávky vyplácené členským státem zaměstnání, které jsou tak pozastaveny (viz
         v tomto smyslu rozsudek ze dne 9. prosince 1992, McMenamin, C‑119/91, Recueil, s I‑6393, body 17 a 18, jakož i výše uvedený
         rozsudek Weide, bod 28).

      49      Ačkoliv článek 10 nařízení č. 574/72 neobsahuje obdobné ustanovení, jako je čl. 76 odst. 2 nařízení č. 1408/71, Familienkasse
         ve sporu v původním řízení tvrdí, že čl. 10 odst. 1 nařízení č. 574/72 musí být vykládán ve spojení s uvedeným čl. 76 odst. 2
         – nebo obdobně jako tento článek –  který v „opačné“ situaci, nežli je situace vedoucí ke sporu v původním řízení vyznačující
         se zejména nepodáním žádosti o přiznání rodinných dávek v členském státě bydliště dotyčných dětí, stanoví možnost snížit rodinné
         dávky poskytované státem zaměstnání, pokud v uvedeném státě bydliště nebyla žádost o dávky podána.

      50      Gudrun Schwemmer před předkládajícím soudem tvrdila, byť pouze podpůrně, že za předpokladu, že by uvedený čl. 10 odst. 1 měl
         být vykládán obdobně jako čl. 76 odst. 2 nařízení č. 1408/71, příslušné orgány musí při využití prostoru pro uvážení, který
         jim přiznává takový výklad per analogiam, vzít v úvahu skutečnost, že její bývalý manžel nepožádal o dávky stanovené švýcarskými právními předpisy, na které měl nárok,
         a to podle ní proto, aby jí způsobil újmu.

      51      V souvislosti s těmito otázkami je však třeba připomenout, že uvedený článek 10, jak ostatně vyplývá z jeho nadpisu i znění,
         je určen pouze k úpravě případů souběhu nároků na rodinné dávky, které nastávají, pokud je na tyto dávky nárok jednak v členském
         státě bydliště dotyčného dítěte, nezávisle na podmínkách pojištění nebo zaměstnání, a jednak v členském státě zaměstnání,
         buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů jiného členského státu, nebo na základě zejména článku 73 nařízení č. 1408/71
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Bosmann, bod 24).

      52      Aby bylo možné tvrdit, že v daném případě k takovému souběhu došlo, nepostačí, aby byl například na takové dávky nárok v členském
         státě, ve kterém má dotyčné dítě bydliště, a souběžně by bylo pouze možné, aby na takové dávky byl nárok v jiném členském
         státě, ve kterém pracuje jeden z rodičů dítěte (viz obdobně výše uvedený rozsudek McMenamin, bod 26).

      53      Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že k tomu, aby bylo možné považovat rodinné dávky za splatné podle právních předpisů
         členského státu, musí právní předpisy takového státu uznávat nárok na výplatu dávek ve prospěch rodinného příslušníka, který
         v tomto státě pracuje. Je tedy nezbytné, aby dotyčná osoba splňovala veškeré podmínky formální i věcné, které stanoví vnitrostátní
         právní předpisy tohoto státu, aby uvedený nárok mohla uplatňovat, mezi něž může případně patřit i podmínka, aby za účelem
         vyplácení takových dávek byla nejprve podána žádost (viz obdobně s dřívějším zněním článku 76 nařízení č. 1408/71 rozsudky
         ze dne 20. dubna 1978, Ragazzoni, 134/77, Recueil, s. 963, body 8 až 11; ze dne 13. listopadu 1984, Salzano, 191/83, Recueil,
         s. 3741, body 7 a 10; ze dne 23. dubna 1986, Ferraioli, 153/84, Recueil, s. 1401, bod 14, a výše uvedený rozsudek Kracht,
         bod 11).

      54      V tomto kontextu je třeba připomenout, že v posledně uvedených rozsudcích neměly důvody neexistence předchozí žádosti vliv
         na odpovědi poskytnuté Soudním dvorem v dotyčných řízeních.

      55      Je tak třeba mít za to, že v souladu s čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 574/72 k pozastavení takového nároku na rodinné
         dávky splatné v souladu s právními předpisy členského státu, podle kterých získání nároku na tyto dávky není podřízeno podmínkám
         pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, jako je nárok vyplývající z § 62 EStG, nedochází, pokud dávky nejsou
         vypláceny v druhém dotyčném členském státě z důvodu, že nejsou splněny všechny podmínky požadované právními přepisy tohoto
         členského státu k tomu, aby uvedené dávky byly skutečně vypláceny, včetně podmínky, že o ně nejprve musí být požádáno (viz
         obdobně výše uvedené rozsudky Ragazzoni, bod, 12; Salzano, bod 11; Ferraioli, bod 15, a Kracht, bod 11).

      56      Zajisté, jak uvedla Familienkasse, po rozhodné době z hlediska skutkového stavu ve věcech vedoucích k vydání rozsudků uvedených
         v předchozím bodě tohoto rozsudku byl článek 76 nařízení č. 1408/71 v tehdy platném znění, jehož se uvedené rozsudky týkaly,
         změněn tak, že do něj byl vložen nový odstavec 2, který má členskému státu zaměstnání umožnit pozastavit nárok na rodinné
         dávky, pokud žádost o dávky není podána v členském státě bydliště, a v důsledku toho posledně uvedený stát nevyplácí žádné
         dávky.

      57      Nicméně tato okolnost nezbavuje judikaturu citovanou v bodu 55 tohoto rozsudku významu pro účely výkladu článku 10 nařízení
         č. 574/72, který na rozdíl od uvedeného staršího znění článku 76 nařízení č. 1408/71 nebyl doplněn nařízením Rady (EHS) č. 3427/89
         ze dne 30. října 1989 (Úř. věst. L 331, s. 1), přestože posledně uvedené nařízení změnilo v různých ohledech tehdy platné
         znění jak nařízení č. 1408/71, tak i nařízení č. 574/72.

      58      Z judikatury Soudního dvora krom toho vyplývá, že právní úprava Unie v oblasti koordinace vnitrostátních právních předpisů
         sociálního zabezpečení, zejména vzhledem k cílům, na kterých je založena, nemůže být uplatňována – až na výslovně stanovené
         výjimky, které jsou v souladu s těmito cíli – způsobem, který by migrující pracovníky nebo jejich oprávněné rodinné příslušníky
         zbavoval nároku na dávky, který vyplývá pouze z právních předpisů členského státu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 6. března
         1979, Rossi, 100/78, Recueil, s. 831, bod 14; ze dne 12. června 1980, Laterza, 733/79, Recueil, s. 1915, bod 8; ze dne 9. července
         1980, Gravina, 807/79, Recueil, s. 2205, bod 7; ze dne 24. listopadu 1983, D’Amario, 320/82, Recueil, s. 3811, bod 4, a výše
         uvedený rozsudek Kromhout, bod 21). Z toho vyplývá, že by s uvedenými cíli nebylo v souladu, aby takové ustanovení k zabránění
         souběhu, jako je článek 10 nařízení č. 574/72, bylo vykládáno způsobem, který by vedl ke skutečnému poskytnutí částky, která
         je nižší nežli každá z dávek posuzovaná individuálně (viz obdobně zejména výše uvedený rozsudek Rossi, bod 14 a následující;
         rozsudek ze dne 19. února 1981, Beeck, 104/80, Recueil, s. 503, bod 12, jakož i výše uvedený rozsudek Kromhout, bod 21).

      59      S ohledem na výše uvedené je na předložené otázky třeba odpovědět tak, že článek 76 nařízení č. 1408/71 a článek 10 nařízení
         č. 574/72 musí být vykládány v tom smyslu, že nárok na dávky z titulu právních předpisů členského státu, ve kterém jeden z rodičů
         bydlí s dětmi, v jejichž prospěch jsou takové dávky vypláceny, jenž není podmíněn pojištěním, zaměstnáním nebo samostatnou
         výdělečnou činností, nemůže být zčásti pozastaven v takové situaci, jako je situace v původním řízení, v níž by bývalý manžel,
         druhý rodič dotyčných dětí, v zásadě měl nárok na rodinné dávky z titulu právních předpisů státu, ve kterém vykonává zaměstnání,
         buď pouze podle právních předpisů tohoto státu, nebo na základě článku 73 nařízení č. 1408/71, ale ve skutečnosti takové dávky
         nepobírá z důvodu, že o ně nepožádal.

       K nákladům řízení
      60      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 76 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
            osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství a článek 10 nařízení
            Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71, změněné a aktualizované
            nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 647/2005 ze
            dne 13. dubna 2005, musí být vykládány v tom smyslu, že nárok na dávky z titulu právních předpisů členského státu, ve kterém
            jeden z rodičů bydlí s dětmi, v jejichž prospěch jsou takové dávky vypláceny, jenž není podmíněn pojištěním, zaměstnáním nebo
            samostatnou výdělečnou činností, nemůže být zčásti pozastaven v takové situaci, jako je situace v původním řízení, v níž by
            bývalý manžel, druhý rodič dotyčných dětí, v zásadě měl nárok na rodinné dávky z titulu právních předpisů státu, ve kterém
            vykonává zaměstnání, buď pouze podle právních předpisů tohoto státu, nebo na základě článku 73 uvedeného nařízení č. 1408/71,
            ale ve skutečnosti takové dávky nepobírá z důvodu, že o ně nepožádal.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. února 1984. # Usines Gustave Boël a Fabrique de fer de Maubeuge proti Komisi Evropských společenství. # Produkční kvóty - Pokuty. # Věc 76/83.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 31. května 2016.#Warimex Waren- Import Export Handels-GmbH v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie STONE — Absolutní důvod pro zamítnutí — Popisný charakter — Článek 7 odstavec 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-454/14.