title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 19. listopadu 2013.#Rada Evropské unie v. Evropská komise.#Roční úprava odměn a důchodů úředníků a ostatních zaměstnanců Evropské unie – Služební řád úředníků – Žaloba na neplatnost – Sdělení COM(2011) 829 final – Návrh COM(2011) 820 final – Žaloba pro nečinnost – Předložení návrhů na základě článku 10 přílohy XI služebního řádu úředníků – Nečinnost Komise – Žaloba, která se stala bezpředmětnou – Nevydání rozhodnutí ve věci samé.#Věc C‑66/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      19. listopadu 2013 (
            *1
         )
      „Roční úprava odměn a důchodů úředníků a ostatních zaměstnanců Evropské unie — Služební řád úředníků — Žaloba na neplatnost — Sdělení COM(2011) 829 final — Návrh COM(2011) 820 final — Žaloba pro nečinnost — Předložení návrhů na základě článku 10 přílohy XI služebního řádu úředníků — Nečinnost Komise — Žaloba, která se stala bezpředmětnou — Nevydání rozhodnutí ve věci samé“
      Ve věci C‑66/12,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 263 SFEU a podpůrně žaloba pro nečinnost na základě článku 265 SFEU, podaná dne 9. února 2012,

         Rada Evropské unie, zastoupená M. Bauerem a J. Herrmannem, jako zmocněnci,
      žalobkyně,
      podporovaná:

         Českou republikou, zastoupenou M. Smolkem, D. Hadrouškem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,

         Dánským královstvím, zastoupeným V. Pasternak Jørgensen a C. Thorningem, jako zmocněnci,

         Spolkovou republikou Německo, zastoupenou T. Henzem a N. Graf Vitzthumem, jako zmocněnci,

         Irskem, zastoupeným E. Creedon, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Tolandem, BL, a A. Joycem, solicitor,

         Španělským královstvím, zastoupeným N. Díaz Abad a S. Centeno Huerta, jako zmocněnkyněmi,

         Francouzskou republikou, zastoupenou G. de Berguesem, D. Colasem a J.‑S. Pilczerem, jako zmocněnci,

         Lotyšskou republikou, zastoupenou I. Kalniņšem a A. Nikolajevou, jako zmocněnci,

         Nizozemským královstvím, zastoupeným C. Wissels a M. Bulterman, jako zmocněnkyněmi,

         Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným E. Jenkinson a J. Beeko, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s R. Palmerem, barrister,
      vedlejšími účastníky řízení,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené J. Currallem, D. Martinem a J.‑P. Keppennem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalované,
      podporované:

         Evropským parlamentem, zastoupeným A. Neergaardem a S. Seyr, jako zmocněnci,
      vedlejším účastníkem,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz (zpravodaj), E. Juhász, M. Safjan, C. G. Fernlund a J. L. da Cruz Vilaça, předsedové senátů, A. Rosas, G. Arestis, J.‑C. Bonichot, A. Arabadžev, C. Toader a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. července 2013,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. září 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svou žalobou Rada Evropské unie navrhuje:

                        —

                        zrušení na základě článku 263 SFEU

                                 —

                                 sdělení Komise ze dne 24. listopadu 2011, poskytujícího doplňující informace ke zprávě Komise o doložce o výjimce ze dne 13. července 2011 [COM(2011) 829 final, (dále jen „napadené sdělení“)], v rozsahu, v němž v něm Evropská komise v konečném důsledku odmítla předložit příslušné návrhy Evropskému parlamentu a Radě na základě článku 10 přílohy XI služebního řádu úředníků Evropské unie, stanoveného nařízením Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 ze dne 29. února 1968, kterým se stanoví služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropských společenství a kterým se zavádějí zvláštní opatření dočasně použitelná na úředníky Komise (Úř. věst. L 56, s. 1), které bylo pozměněno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 1080/2010 ze dne 24. listopadu 2010 (Úř. věst. L 311, s. 1), ve znění opravy zveřejněné dne 5. června 2012 (Úř. věst. L 144, s. 48, dále jen „služební řád“), a

                                 —

                                 návrhu Komise týkajícího se nařízení Rady, kterým se s účinkem ode dne 1. července 2011 upravují odměny a důchody úředníků a ostatních zaměstnanců Evropské unie a opravné koeficienty použitelné na tyto odměny a důchody, předloženého dne 24. listopadu 2011 [COM(2011) 820 final, dále jen „napadený návrh“];

                        —

                        podpůrně konstatování na základě článku 265 SFEU porušení Smluv z důvodu, že Komise nepředložila příslušné návrhy Parlamentu a Radě na základě článku 10 přílohy XI služebního řádu.

         Právní rámec

               2

               Článek 65 služebního řádu stanoví:
               „1.   Každý rok přezkoumá Rada odměnu [výši odměny] úředníků a ostatních zaměstnanců Unie. Toto přezkoumání se provádí v září s ohledem na společnou zprávu Komise založenou na společném indexu vypracovaném Statistickým úřadem Evropské unie po dohodě s národními statistickými úřady členských států; index odráží situaci v každém členském státě k 1. červenci.
               V průběhu tohoto přezkoumání Rada zváží, zda by odměna, jako součást hospodářské a sociální politiky Unie, měla být upravena. Zejména se přihlédne k jakémukoli zvýšení platů ve veřejné službě a nutnosti přijmout nové zaměstnance [a potřebám náboru nových zaměstnanců].
               2.   V případě podstatné změny životních nákladů Rada rozhodne nejpozději do dvou měsíců o opatřeních k úpravě [opravných] koeficientů a případně o tom, zda se uplatní zpětně.
               3.   Pro účely tohoto článku jedná Rada na návrh Komise kvalifikovanou většinou stanovenou v čl. 16 odst. 4 a 5 [SEU].“

               3

               Podle čl. 82 odst. 2 služebního řádu, pokud Rada v souladu s čl. 65 odst. 1 služebního řádu rozhodne o úpravě odměn, rozhodne současně o přiměřené úpravě důchodů.

               4

               Na základě článku 65a služebního řádu jsou prováděcí pravidla k článkům 64 a 65 stanovena v příloze XI tohoto služební řádu.

               5

               Článek 1 této přílohy, který je obsažen v oddílu 1 první kapitoly této přílohy, stanoví, že pro účely přezkoumání ve smyslu čl. 65 odst. 1 služebního řádu sestavuje Eurostat každoročně do konce října zprávu o změnách životních nákladů v Bruselu (Belgie) (bruselský mezinárodní index), zprávu o změnách životních nákladůmimo Brusel (parity kupní síly a implicitní indexy) a zprávu o změnách kupní síly platůstátních úředníkův ústředních státních správách osmi členských států (specifické ukazatele).

               6

               Podle článku 3 přílohy XI služebního řádu, který tvoří oddíl 2 první kapitoly této přílohy, nadepsaný „Opatření pro roční úpravu odměn a důchodů“:
               „1.   S účinkem od 1. července a v souladu s čl. 65 odst. 3 služebního řádu Rada před koncem každého roku rozhodne na návrh Komise a na základě kritérií stanovených v oddíle 1 této přílohy o úpravě odměn a důchodů.
               2.   Rozsah úpravy se zjistí násobením bruselského mezinárodního indexu specifickým ukazatelem. Úprava se vyjádří v čistých hodnotách jako jednotná procentní sazba.
               [...]
               5.   V Belgii a Lucembursku se nepoužijí žádné [opravné] koeficienty. [Opravné] [k]oeficienty použitelné:

                        a)

                        na platy úředníků [Evropské] [u]nie vykonávajících službu v ostatních členských státech a na některých jiných místech zaměstnání,

                        b)

                        [...] na důchody [úředníků] vyplácené v ostatních členských státech pro tu část, která odpovídá nároku získanému před 1. květnem 2004,

                  se stanoví na základě poměru mezi paritami kupní síly uvedenými v článku 1 této přílohy a směnnými kurzy uvedenými v článku 63 služebního řádu platnými pro odpovídající země.
               [...]“

               7

               Kapitola 5 přílohy XI služebního řádu je nadepsána „Doložka o výjimce“. Sestává z jediného článku 10, jenž stanoví:
               „Pokud v rámci Unie dojde k závažnému a náhlému zhoršení ekonomické a sociální situace, které bylo zhodnoceno ve světle objektivních údajů poskytnutých pro tento účel Komisí, předloží Komise příslušné návrhy, o nichž Evropský parlament a Rada rozhodne v souladu s článkem 336 [SFEU].“

               8

               Podle čl. 15 odst. 1 uvedené přílohy se ustanovení této přílohy použijí od 1. července 2004 do 31. prosince 2012.

         Skutečnosti předcházející sporu

               9

               Vzhledem ke zjištění, že v důsledku posledních finančních a hospodářských krizí, jež v rámci Unie nastaly, dochází k „závažnému a náhlému zhoršení ekonomické a sociální situace v Unii“ ve smyslu článku 10 přílohy XI služebního řádu, vyzvala Rada v prosinci 2010 Komisi, aby na základě tohoto článku 10 včas předložila příslušné návrhy, aby je Rada a Evropský parlament mohly přezkoumat a přijmout před koncem roku 2011.

               10

               V odpověď na tuto výzvu předložila Komise Radě dne 13. července 2011 zprávu o doložce o výjimce (článek 10 přílohy XI služebního řádu) [COM(2011) 440 final], v níž na základě patnácti ukazatelů a evropských hospodářských prognóz zveřejněných jejím generálním ředitelstvím „Hospodářské a finanční záležitosti“ dne 13. května 2011 dospěla k závěru, že není vhodné podávat návrh podle článku 10 přílohy XI služebního řádu.

               11

               Jednání o této zprávě vedlo v Radě k diskuzím, na jejichž základě Rada opětovně vyzvala Komisi, aby postupovala podle uvedeného článku 10 a předložila příslušný návrh na úpravu odměn.

               12

               V odpověď na tuto výzvu předložila Komise napadené sdělení, které je založeno zejména na hospodářských prognózách vydaných jejím generálním ředitelstvím „Hospodářské a finanční záležitosti“ dne 10. listopadu 2011. Komise opět dospěla k závěru, že se Unie nenachází ve výjimečné situaci ve smyslu článku 10 přílohy XI služebního řádu, a že tedy nemůže uplatnit doložku o výjimce.

               13

               Téhož dne Komise předložila napadený návrh, který byl založen na „obvyklé“ metodě úpravy odměn stanovené v článku 3 přílohy XI služebního řádu a navrhla úpravu ve výši 1,7 %.

               14

               Rozhodnutím Rady 2011/866/EU ze dne 19. prosince 2011, k návrhu Komise týkajícímu se nařízení Rady, kterým se s účinkem ode dne 1. července 2011 upravují odměny a důchody úředníků a ostatních zaměstnanců Evropské unie a opravné koeficienty použitelné na tyto odměny a důchody (Úř. věst. L 341, s. 54), Rada rozhodla „nepřijmout [napadený] návrh“ zejména z následujících důvodů:

                        „(8)

                        [...] Rada je přesvědčena, že finanční a hospodářská krize, jež v rámci Unie probíhá a jež ve velkém počtu členských států vede ke značným fiskálním úpravám, mimo jiné k úpravám platů úředníků státní správy, představuje závažné a náhlé zhoršení ekonomické a sociální situace v Unii.

                  [...]

                        (13)

                        Vzhledem k výše uvedenému se Rada domnívá, že stanovisko Komise, pokud jde o existenci závažného a náhlého zhoršení ekonomické a sociální situace a o její odmítnutí předložit návrh podle článku 10 přílohy XI služebního řádu, je založeno na zjevně nedostatečných a chybných základech.

                        (14)

                        Vzhledem k tomu, že [...] Soudní dvůr rozhodl [ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 24. listopadu 2010, Komise v. Rada (C-40/10, Sb. rozh. s. I-12043)], že pro prováděcí období přílohy XI služebního řádu představuje postup stanovený v článku 10 této přílohy jediný způsob, jak zohlednit hospodářskou krizi při úpravě odměn, Rada byla pro použití tohoto článku v době krize závislá na předložení návrhu Komise.

                        (15)

                        Rada je přesvědčena, že s ohledem na znění článku 10 přílohy XI služebního řádu a na základě povinnosti loajální spolupráce mezi orgány, která je zakotvena v čl. 13 odst. 2 druhé větě [SEU], měla Komise povinnost příslušný návrh Radě předložit. Závěry Komise a skutečnost, že tento návrh Komise nepředložila, tedy představují porušení této povinnosti.

                        (16)

                        Jelikož Rada může jednat pouze na návrh Komise, skutečnost, že Komise nevyvodila správné závěry z důkazů [nevyvodila z údajů správné závěry] a nepředložila návrh podle článku 10 přílohy XI služebního řádu, zabránila Radě v řádné reakci na závažné a náhlé zhoršení ekonomické a sociální situace prostřednictvím přijetí aktu podle článku 10 přílohy XI služebního řádu.“

         Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem

               15

               Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil na základě článku 263 SFEU napadené sdělení v rozsahu, v němž v něm Komise v konečném důsledku odmítá předložit příslušné návrhy Parlamentu a Radě na základě článku 10 přílohy XI služebního řádu, jakož i napadený návrh,

                        —

                        podpůrně, aby konstatoval, na základě článku 265 SFEU, porušení Smluv z důvodu, že Komise nepředložila příslušné návrhy Parlamentu a Radě na základě článku 10 přílohy XI služebního řádu, a

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               16

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr žalobu odmítl, nebo podpůrně aby ji zamítl, a uložil Radě náhradu nákladů řízení.

               17

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 20. dubna 2012 bylo povoleno vedlejší účastenství Parlamentu na podporu návrhových žádání Komise. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 6. července 2012 bylo povoleno vedlejší účastenství České republice, Dánskému království, Spolkové republice Německo, Irsku, Španělskému království, Francouzské republice, Lotyšské republice, Nizozemskému království, jakož i Spojenému království Velké Británie a Severního Irska na podporu návrhových žádání Rady.

         K žalobě

               18

               Rada v rámci své žaloby tvrdí, že Komise tím, že předložila napadený návrh na základě „obvyklé“ metody úpravy stanovené v článku 3 přílohy XI služebního řádu, a odmítla tak předložit příslušné návrhy na základě článku 10 přílohy XI služebního řádu, porušila uvedený článek 10 ve spojení s čl. 13 odst. 2 druhou větou SEU a článkem 241 SFEU.

               19

               Komise tvrdí, že je žaloba nepřípustná, jelikož o jejím podání Rada nerozhodla kvalifikovanou většinou svých členů. Kromě toho napadené sdělení ani napadený návrh nejsou napadnutelnými akty ve smyslu článku 263 SFEU. Nakonec podmínky stanovené v článku 265 SFEU nejsou splněny zejména z důvodu, že Komise k výzvě Rady stanovisko zaujala, když tvrdila, že podmínky umožňující zahájení postupu podle článku 10 přílohy XI služebního řádu nejsou splněny. Nicméně Rada není zbavena soudní ochrany, jelikož mohla své stanovisko uplatnit v rámci žaloby podané Komisí proti rozhodnutí Rady nepřijmout napadený návrh předložený na základě článku 3 přílohy XI služebního řádu. Podpůrně Komise zpochybňuje opodstatněnost žaloby na neplatnost a žaloby pro nečinnost, když tvrdí, že Rada neprokázala zjevné pochybení Komise při posouzení ekonomické a sociální situace v rámci Unie.

               20

               Je třeba uvést, že stejně jako ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 19. listopadu 2013, Komise v. Rada (C‑63/12), se projednávaná žaloba týká úpravy odměn a důchodů úředníků a ostatních zaměstnanců Unie pro rok 2011 a vychází z neshody mezi Komisí a Radou v otázce, zda je ve vztahu k uvedenému roku třeba uplatnit „obvyklou“ a automatickou metodu stanovenou v článku 3 přílohy XI služebního řádu nebo doložku o výjimce stanovenou v článku 10 uvedené přílohy, která je použitelná „pro případ závažného a náhlého zhoršení ekonomické a sociální situace v rámci Unie“. Úzká spojitost mezi oběma věcmi vyplývá rovněž ze skutečnosti, že v každé z nich účastníci řízení odkazují na obsah svých spisů předložených v druhé věci a přikládají tyto spisy v příloze.

               21

               Soudní dvůr v bodech 57 až 77 výše uvedeného rozsudku ze dne 19. listopadu 2013, Komise v. Rada, přitom rozhodoval o rozdělení rolí mezi orgány v rámci roční úpravy odměn a důchodů, zejména co se týče určení právního základu pro tuto úpravu a uplatnění doložky o výjimce.

               22

               Za těchto okolností je nutné konstatovat, že se projednávaná žaloba stala bezpředmětnou, a není tedy důvodné rozhodnout ve věci samé.

         K nákladům řízení

               23

               Podle článku 142 jednacího řádu Soudního dvora, není-li vydáno rozhodnutí ve věci samé, rozhodne o nákladech řízení Soudní dvůr dle volného uvážení.

               24

               V projednávané věci se stala žaloba bezpředmětnou nikoliv z důvodu jednání některého z účastníků řízení, ale z důvodu, že Soudní dvůr rozhodl o žalobě na neplatnost podané v rámci věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek ze dne 19. listopadu 2013, Komise v. Rada.

               25

               Za těchto podmínek je třeba rozhodnout, že Rada a Komise, stejně jako vedlejší účastníci, ponesou vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Není důvodné rozhodnout ve věci samé.

                           2)

                           Česká republika, Dánské království, Spolková republika Německo, Irsko, Španělské království, Francouzská republika, Lotyšská republika, Nizozemské království, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Evropský parlament, Rada Evropské unie, jakož i Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 8. listopadu 2012.#Finanzamt Hildesheim v. BLC Baumarkt GmbH & Co. KG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof.#Šestá směrnice o DPH – Článek 17 odst. 5 třetí pododstavec – Nárok na odpočet daně zaplacené na vstupu – Zboží a služby použité jak pro zdanitelná plnění, tak i pro plnění osvobozená od daně – Pronájem nemovitosti pro obchodní účely a pro účely bydlení – Kritérium výpočtu odpočitatelného podílu DPH.#Věc C‑511/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      8. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Šestá směrnice o DPH — Článek 17 odst. 5 třetí pododstavec — Nárok na odpočet daně zaplacené na vstupu — Zboží a služby použité jak pro zdanitelná plnění, tak i pro plnění osvobozená od daně — Pronájem nemovitosti pro obchodní účely a pro účely bydlení — Kritérium výpočtu odpočitatelného podílu DPH“
      Ve věci C-511/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo) ze dne 22. července 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 27. října 2010, v řízení

         Finanzamt Hildesheim

      proti

         BLC Baumarkt GmbH & Co. KG,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (zpravodaj) a M. Berger, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu F. Dedousi a G. Kotta, jakož i K. Boskovitsem, jako zmocněnci,

               —

               za vládu Spojeného království C. Murrell, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi C. Soulay a B.-R. Killmannem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. dubna 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1, dále jen „šestá směrnice“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Finanzamt Hildesheim (dále jen „Finanzamt“) a BLC Baumarkt GmbH & Co. KG (dále jen „BLC“), společností založenou podle německého práva, ve věci výpočtu odpočitatelného podílu daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) zaplacené na vstupu z nemovitého majetku používaného jak pro plnění podléhající DPH, tak pro plnění osvobozená od DPH.

         Právní rámec

         Unijní právní úprava

               3

               Dvanáctý bod odůvodnění šesté směrnice zní takto:
               „vzhledem k tomu, že pravidla pro odpočet daně by měla být harmonizována do té míry, aby se týkala skutečně vybraných částí; že výše odpočtu daně by měla být vypočítávána ve všech členských státech obdobným způsobem“.

               4

               Článek 17 odst. 5 šesté směrnice stanoví:
               „V případě zboží a služeb, které osoba povinná k dani hodlá použít jak pro plnění, na která se vztahují odstavce 2 a 3 a u nichž je [DPH] odpočitatelná, tak i pro plnění, u nichž [DPH] odpočitatelná není, je odpočitatelný jen podíl [DPH] připadající na hodnotu prvního druhu plnění.
               Tento podíl se stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná osobou povinnou k dani.
               Členské státy nicméně mohou:

                        a)

                        oprávnit osobu povinnou k dani k tomu, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti, s podmínkou, že pro každou oblast vede oddělené účetnictví;

                        b)

                        zavázat osobu povinnou k dani, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti a vedla pak pro každou oblast oddělené účetnictví;

                        c)

                        oprávnit nebo zavázat osobu povinnou k dani, aby provedla odpočet daně buď pro veškeré zboží a služby, nebo pro některou část [na základě použití buď veškerého zboží a služeb, nebo jejich části];

                        d)

                        oprávnit nebo zavázat osobu povinnou k dani, aby provedla odpočet daně podle pravidla stanoveného v prvním pododstavci, tj. z veškerého zboží a služeb použitých při všech plněních tam uvedených;

                        e)

                        stanovit, že pokud je [DPH], jež není osobou povinnou k dani odpočitatelná, zanedbatelná, nepřihlédne se k ní.“

               5

               Článek 19 odst. 1 šesté směrnice stanoví:
               „Podíl odpočitatelný podle čl. 17 odst. 5 prvního pododstavce je dán zlomkem, který má:

                        —

                        v čitateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním, u nichž je [DPH] odpočitatelná podle čl. 17 odst. 2 a 3, bez [DPH],

                        —

                        ve jmenovateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním zahrnutým do čitatele a plněním, u nichž není [DPH] odpočitatelná, bez [DPH]. Členské státy mohou do jmenovatele rovněž zahrnout celkovou výši dotací kromě těch, které jsou uvedeny v čl. 11 části A odst. 1 písm. a).

                  Podíl se stanoví ročně a definuje se jako procentní podíl zaokrouhlený na celé procento.“

         Německé právo

               6

               Ustanovení § 15 odst. 4 zákona o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, s. 1270), ve znění vyplývajícím ze zákona o daňové reformě z roku 2003 (Steueränderungsgesetz 2003, BGBl. 2003 I, s. 2645, dále jen „UStG“), stanoví:
               „Používá-li podnikatel zboží dodané, dovezené nebo pořízené uvnitř Společenství nebo jemu poskytnutou službu jen zčásti k uskutečňování plnění, u kterých je vyloučen odpočet daně na vstupu, není odpočitatelná ta část daně na vstupu, která hospodářsky připadá na tato plnění. Podnikatel může neodpočitatelné části stanovit na základě objektivního odhadu. Určení neodpočitatelné části daně podle poměru mezi plněními, která vylučují odpočet daně, a plněními, která zakládají odpočet daně, je přípustné pouze tehdy, pokud nelze použít jiné hospodářské kritérium.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               7

               V letech 2003 a 2004 nechala společnost BLC postavit budovu, ve které jsou jak byty, tak obchodní prostory. Společnost BLC tuto budovu po jejím dokončení pronajala a tento pronájem byl částečně osvobozen od DPH a částečně této dani podléhal. Ve svém přiznání k DPH za rok 2004 společnost BLC provedla částečný odpočet daně zaplacené na vstupu vztahující se k této budově. Společnost BLC za tímto účelem vypočítala výši odpočitatelné DPH na základě podílu určeného podle poměru mezi obratem z pronájmu obchodních prostor a obratem z ostatních pronájmů (dále jen „metoda založená na obratu“).

               8

               Na základě daňové kontroly měl Finanzamt za to, že podle § 15 odst. 4 UstG musí být výše DPH odpočitatelné na vstupu určena na základě poměru mezi plochou obchodních prostor a plochou prostor k bydlení. Rozdělení uskutečněné podle posledně uvedené metody vedlo v projednávané věci ke snížení částky odpočitatelné DPH. Finanzamt proto společnosti BLC zaslal platební výměr.

               9

               Společnost BLC podala proti tomuto platebnímu výměru žalobu k Finanzgericht. Tento soud vyhověl uvedené žalobě z důvodu, že § 15 odst. 4 třetí pododstavec UstG je v rozporu s unijním právem. Článek 17 odst. 5 třetí pododstavec písm. c) šesté směrnice totiž podle jeho názoru brání tomu, aby členský stát jako hlavní kritérium rozdělení stanovil jiné kritérium než metodu založenou na obratu.

               10

               Finanzamt podal proti rozhodnutí Finanzgericht opravný prostředek „Revision“ k Bundesfinanzhof. Bundesfinanzhof má za to, že je třeba odpovědět na otázku, zda jedna z možností uvedených v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci šesté směrnice, konkrétně pak možnost uvedená v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci písm. c) této směrnice, opravňuje členské státy omezit rozdělení vyplývající z použití metody založené na obratu v tom smyslu, že tuto metodu lze použít pouze tehdy, není-li možné žádné jiné hospodářské přiřazení.

               11

               Za těchto podmínek se Bundesfinanzhof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je třeba čl. 17 odst. 5 třetí pododstavec šesté směrnice […] vykládat v tom smyslu, že opravňuje členské státy, aby pro rozdělení DPH zaplacené na vstupu při výstavbě budovy ke smíšenému využití upřednostnily jiné kritérium než kritérium [vyplývající z metody založené na] obratu?“

         K předběžné otázce

               12

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 17 odst. 5 třetí pododstavec šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje členským státům, aby při výpočtu odpočitatelného podílu DPH zaplacené na vstupu při výstavbě budovy ke smíšenému využití upřednostnily namísto klíče rozdělení uvedeného v čl. 19 odst. 1 této směrnice, jenž je založen na obratu, jiný klíč rozdělení.

               13

               Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že čl. 17 odst. 5 šesté směrnice stanoví režim, který se uplatní na nárok na odpočet DPH, pokud se tento nárok vztahuje na zboží nebo služby použité osobou povinnou k dani „jak pro plnění, na která se vztahují odstavce 2 a 3 a u nichž je [DPH] odpočitatelná, tak i pro plnění, u nichž [DPH] odpočitatelná není“. V takovém případě je v souladu s čl. 17 odst. 5 prvním pododstavcem šesté směrnice odpočitatelný jen podíl DPH připadající na hodnotu prvně uvedených zdanitelných plnění (rozsudek ze dne 18. prosince 2008, Royal Bank of Scotland, C-488/07, Sb. rozh. s. I-10409, bod 17).

               14

               Nárok na odpočet daně se podle čl. 17 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice vypočte podle podílu stanoveného v souladu s článkem 19 téže směrnice (výše uvedený rozsudek Royal Bank of Scotland, bod 18).

               15

               Jak ovšem vyplývá z bodu 19 výše uvedeného rozsudku Royal Bank of Scotland, čl. 17 odst. 5 třetí pododstavec šesté směrnice, který obsahuje výraz „nicméně“, povoluje výjimku z pravidla uvedeného v prvním a druhém pododstavci uvedeného čl. 17 odst. 5, neboť členským státům umožňuje, aby si zvolily některou z dalších metod určení nároku na odpočet vyjmenovaných ve třetím pododstavci tohoto ustanovení, a to stanovení odlišného podílu pro každou oblast činnosti nebo odpočet daně podle použití veškerého zboží a služeb nebo jejich části k určité činnosti, nebo dokonce aby si zvolily vynětí z nároku na odpočet za určitých podmínek.

               16

               Vzhledem k tomu, že čl. 17 odst. 5 třetí pododstavec šesté směrnice je tedy třeba považovat za odchylku od prvního a druhého pododstavce uvedeného čl. 17 odst. 5, členské státy musí při výkonu pravomocí, které jim svěřuje toto ustanovení, respektovat užitečný účinek čl. 17 odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice a zásady, na kterých je založen společný systém DPH, zejména zásady daňové neutrality a proporcionality.

               17

               Umožnit členskému státu přijetí takových právních předpisů, jako jsou právní předpisy popsané předkládajícím soudem, které by se obecně odchylovaly od pravidel stanovených v čl. 17 odst. 5 prvním a druhém pododstavci a v čl. 19 odst. 1 šesté směrnice, by tedy bylo v rozporu s touto směrnicí. Takové právní předpisy by totiž zpochybnily cíl šesté směrnice, uvedený v jejím dvanáctém bodě odůvodnění, podle kterého by výše odpočtu daně měla být vypočítávána ve všech členských státech obdobným způsobem.

               18

               Tento výklad je ostatně v souladu s účelem čl. 17 odst. 3 třetího pododstavce šesté směrnice, jehož ustanovení jsou použitelná na konkrétně dané případy, neboť jejich cílem je zejména umožnit členským státům dosáhnout přesnějších výsledků odpočitatelného podílu při zohlednění zvláštních charakteristik, které jsou vlastní konkrétním činnostem osoby povinné k dani (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Royal Bank of Scotland, bod 24).

               19

               Z toho plyne, že čl. 17 odst. 5 šesté směrnice nebrání tomu, aby členský stát při dodržení zásad, na kterých je založen společný systém DPH, upřednostnil pro určité plnění, jako je výstavba budovy ke smíšenému využití, jednu z metod výpočtu odpočitatelného podílu stanovených ve třetím pododstavci tohoto ustanovení.

               20

               Pokud jde o pravidla pro výpočet odpočitatelného podílu, jež mají být použita v takovéto situaci, je třeba uvést, že s výjimkou pravidel, která musí být použita při uplatnění čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce písm. d) šesté směrnice, který výslovně odkazuje na pravidlo pro výpočet uvedené v čl. 17 odst. 5 prvním pododstavci této směrnice, se pravidla stanovená v čl. 19 odst. 1 uvedené směrnice neuplatní, pokud daný případ podléhá jednomu z dalších zvláštních režimů stanovených v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci uvedené směrnice (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Royal Bank of Scotland, bod 21).

               21

               Ze znění čl. 17 odst. 5 a čl. 19 odst. 1 šesté směrnice totiž vyplývá, že posledně uvedené ustanovení odkazuje pouze na odpočitatelný podíl, stanovený v čl. 17 odst. 5 prvním pododstavci této směrnice, a stanoví tedy podrobné pravidlo pouze pro výpočet podílu stanoveného v prvním z těchto dvou ustanovení (výše uvedený rozsudek Royal Bank of Scotland, bod 22) a potažmo pro odpočet uskutečněný na základě čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce písm. d) uvedené směrnice.

               22

               Při nedostatku údajů v šesté směrnici je však na členských státech, aby v mezích dodržení unijního práva a zásad, na kterých je založen společný systém DPH, stanovily metody a pravidla pro výpočet odpočitatelného podílu DPH zaplacené na vstupu. Při výkonu této pravomoci jsou členské státy povinny zohlednit účel a strukturu této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2008, Securenta, C-437/06, Sb. rozh. s. I-1597, body 34 a 35).

               23

               V projednávané věci je nutno konstatovat, že s ohledem zaprvé na účel čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce šesté směrnice, jehož cílem, jak bylo připomenuto v bodě 18 tohoto rozsudku, je umožnit členským státům dosáhnout přesnějších výsledků odpočitatelného podílu, zadruhé na strukturu čl. 17 odst. 5 této směrnice a zatřetí na zásadu daňové neutrality, na které je založen společný systém DPH a o níž lze mít za to, že byla provedena čl. 17 odst. 5 třetím pododstavcem, členské státy musí při výkonu oprávnění přiznaných posledně uvedeným ustanovením dbát na to, aby byl výpočet odpočitatelného podílu DPH zaplacené na vstupu co možná nejpřesnější (v případě určení podílu mezi hospodářskými a nehospodářskými činnostmi obdobně viz výše uvedený rozsudek Securenta, bod 37).

               24

               Šestá směrnice tedy nebrání tomu, aby členské státy při výkonu uvedené pravomoci použily pro určité plnění namísto metody založené na obratu jinou metodu nebo klíč rozdělení, jako je zejména metoda založená na ploše, jež je dotčena v původním řízení, a to pod podmínkou, že zvolená metoda zaručí přesnější určení odpočitatelného podílu DPH zaplacené na vstupu, než jaké vyplývá z použití metody založené na obratu.

               25

               Ve věci v původním řízení předkládajícímu soudu přísluší ověřit splnění těchto podmínek.

               26

               V důsledku toho je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 17 odst. 5 třetí pododstavec šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje členským státům, aby při výpočtu odpočitatelného podílu DPH splatné na vstupu pro určité plnění, jako je výstavba budovy ke smíšenému využití, upřednostnily namísto klíče rozdělení uvedeného v čl. 19 odst. 1 této směrnice, jenž je založen na obratu, jiný klíč rozdělení, a to pod podmínkou, že zvolená metoda zaručí přesnější určení uvedeného odpočitatelného podílu.

         K nákladům řízení

               27

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Článek 17 odst. 5 třetí pododstavec šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje členským státům, aby při výpočtu odpočitatelného podílu daně z přidané hodnoty splatné na vstupu pro určité plnění, jako je výstavba budovy ke smíšenému využití, upřednostnily namísto klíče rozdělení uvedeného v čl. 19 odst. 1 této směrnice, jenž je založen na obratu, jiný klíč rozdělení, a to pod podmínkou, že zvolená metoda zaručí přesnější určení uvedeného odpočitatelného podílu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 1. července 2010. # Paulette Füller-Tomlinson proti Evropskému parlamentu. # Veřejná služba. # Věc F-97/08.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. února 1998. # Northern Ireland Fish Producers' Organisation Ltd (NIFPO) a Northern Ireland Fishermen's Federation proti Department of Agriculture for Northern Ireland. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice in Northern Ireland, Queen's Bench Division - Spojené království. # Rybolov. # Věc C-4/96.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. prosince 2009.#Krzysztof Peśla proti Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Schwerin - Německo.#Volný pohyb pracovníků - Článek 39 ES - Odepření přístupu k přípravné právní praxi pro regulovaná právnická povolání - Žadatel, který získal diplom v oboru právo v jiném členském státě - Kritéria přezkumu rovnocennosti získaného vzdělání.#Věc C-345/08.

text:
      Věc C-345/08
      Krzysztof Peśla
      v.
      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Schwerin)
      „Volný pohyb pracovníků – Článek 39 ES – Odepření přístupu k přípravné právní praxi pro regulovaná právnická povolání – Žadatel, který získal diplom v oboru právo v jiném členském státě – Kritéria přezkumu rovnocennosti získaného vzdělání“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Pracovníci – Přístup k přípravné praxi pro regulovaná právnická povolání
      (Článek 39 ES)
      2.        Volný pohyb osob – Pracovníci – Přístup k přípravné praxi pro regulovaná právnická povolání
      (Článek 39 ES)
      1.        Článek 39 ES musí být vykládán v tom smyslu, že znalostmi, ze kterých je třeba vycházet při posuzování rovnocennosti vzdělání
         prováděném v návaznosti na žádost o přijetí k přípravné praxi pro právnická povolání bez povinnosti složit zkoušku předepsanou
         pro tento účel, jsou znalosti osvědčované kvalifikací požadovanou v členském státě, ve kterém se žadatel uchází o přístup
         k takovéto praxi.

      V rámci srovnávacího přezkumu jednak kvalifikace osvědčené diplomy, osvědčeními a jinými doklady kandidáta, jakož i jeho relevantní
         odbornou praxí, a jednak odborné kvalifikace požadované vnitrostátními právními předpisy, může totiž členský stát vzít v úvahu
         objektivní rozdíly týkající se jak právního rámce dotčeného povolání v členském státu původu, tak i rozsahu činnosti tohoto
         povolání. V případě povolání advokáta může tedy členský stát provést srovnávací přezkum diplomů s přihlédnutím k rozdílům,
         které existují mezi dotyčnými vnitrostátními právními systémy.

      Pouhá skutečnost, že právnická studia práva prvního členského státu mohou být vyhodnocena jako srovnatelná jak z hlediska
         úrovně získaného vzdělání, tak i délky a náročnosti tohoto vzdělání, se studii, jejichž cílem je poskytnout znalosti osvědčované
         kvalifikací požadovanou v jiném členském státě, tak nemůže sama o sobě vést v rámci srovnávacího přezkumu k povinnosti upřednostňovat
         nikoli znalosti požadované vnitrostátními předpisy členského státu, ve kterém žadatel žádá o to, aby se mohl zúčastnit odborného
         vzdělávání požadovaného pro přístup k právnickým povoláním, ale znalosti, které se v zásadě týkají práva prvního členského
         státu a které jsou osvědčeny kvalifikací získanou v tomto posledně uvedeném státu.

      (viz body 37, 44, 46, 48, výrok 1)
      2.        Článek 39 ES musí být vykládán v tom smyslu, že pokud příslušné orgány členského státu přezkoumávají žádost státního příslušníka
         jiného členského státu, kterou se uchází o přístup k takové praktické části vzdělávání, jakou je přípravná praxe pro právnická
         povolání, s cílem později vykonávat regulované právnické povolání, neukládá tento článek jako takový, aby tyto orgány vyžadovaly
         od žadatele v rámci uznávací zkoušky požadované právem Společenství pouze nižší úroveň právnických znalostí, než je úroveň
         znalostí osvědčovaných kvalifikací vyžadovanou v tomto členském státě pro přístup k takovéto části praktického vzdělávání.
         Je však třeba upřesnit, že uvedený článek snížení nároků na vyžadovanou kvalifikaci ani nebrání, a dále, že je významné, aby
         v praktické rovině nebyla možnost částečného uznání znalostí osvědčovaných kvalifikací, kterou dotyčná osoba doložila, pouze
         fiktivní, ověření čehož přísluší vnitrostátnímu soudu.

      (viz bod 65, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      10. prosince 2009(*)

      „Volný pohyb pracovníků – Článek 39 ES – Odepření přístupu k přípravné právní praxi pro regulovaná právnická povolání – Žadatel, který získal diplom v oboru právo v jiném členském státě – Kritéria přezkumu rovnocennosti získaného vzdělání“
      Ve věci C‑345/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Verwaltungsgericht
         Schwerin (Německo) ze dne 8. července 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 28. července 2008, v řízení

      Krzysztof Peśla
      proti
      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda druhého senátu a zastupující předseda třetího senátu, P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus
         a A. Ó Caoimh (zpravodaj), soudci,

      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. července 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za K. Peśla B. Kemperem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Kemper, jako zmocněnci,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za řeckou vládu E. Skandalou a S. Vodina, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Collinsem, SC a D. Doddem, BL, jakož i s K. Keane, BL,
      –        za maďarskou vládu J. Fazekas a K. Veres, jakož i M. Fehérem, jako zmocněnci,
      –        za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –        za finskou vládu A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství H. Støvlbækem a M. Adamem, jakož i M. Vollkommer, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 39 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi K. Peślou, polským státním příslušníkem, a Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern
         (ministerstvo spravedlnosti spolkové země Meklenbursko-Přední Pomořansko), jehož předmětem je odmítnutí posledně uvedeného
         subjektu povolit K. Peślovi, aby bez složení zkoušky způsobilosti z právnických předmětů, které jsou povinné pro zkoušku nazvanou
         „erstes juristiches Staatsexamen“ (první státní zkouška v oboru právo, dále jen „první státní zkouška“), nastoupil přípravnou
         praxi pro právnická povolání jako právní čekatel („Rechtsreferendar“).

       Vnitrostátní právní rámec
      3        Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že výkon veškerých regulovaných právnických povolání v Německu v zásadě vyžaduje získání
         „Befähigung zum Richteramt“ (oprávnění vykonávat funkci soudce). V souladu s § 5 odst. 1 Deutsches Richtergesetz (německý
         zákon o soudcích, dále jen „DRiG“) toto oprávnění získají osoby, které složily první státní zkoušku po ukončení studia práv
         na vysoké škole, jakož i druhou státní zkoušku z oboru právo po skončení přípravné praxe („Rechtsreferendariat“, dále jen
         „přípravná praxe“).

      4        Podle § 5a odst. 2 DRiG první věty sestává vysokoškolské studium, které je třeba v Německu absolvovat po dobu nejméně dvou
         let, z povinných předmětů a z předmětů specializovaných, u nichž existuje možnost volby. Povinné předměty se zabývají základními
         aspekty občanského, trestního, veřejného a procesního práva včetně látky, která pojednává o evropském právu, právní metodologii
         a základních aspektech filozofie, historie a sociologie. Specializované předměty mají doplňovat studium, prohlubovat znalosti
         získané v povinných předmětech, se kterými souvisí, jakož i seznamovat s mezioborovým a mezinárodněprávním přístupem.

      5        Podle § 5d odst. 2 DRiG odpovídá úroveň předmětů, ze kterých sestává první státní zkouška, úrovni, jaké lze dosáhnout po absolvování
         studia práv v délce čtyř a půl roku. Podle § 5 odst. 1 téhož zákona sestává tato první zkouška z vysokoškolské zkoušky z různých
         specializovaných předmětů a ze státní zkoušky z povinných předmětů. Podle třetí věty uvedeného odstavce 2 má tato posledně
         uvedená zkouška písemnou a ústní část.

      6        Podle § 5 odst. 2 DRiG na sebe studium a přípravná praxe obsahově navazují. Podle § 5b téhož zákona je délka přípravné praxe
         dva roky a probíhá tak, že jsou právním čekatelům přidělena různá místa výkonu povinné a volitelné praxe. Podle téhož paragrafu
         je místem výkonu této povinné praxe obecný občanský soud, státní zastupitelství nebo trestní soud, orgán státní správy a advokátní
         kancelář. Podle § 5 odst. 3 první věty DRiG se písemná část druhé státní zkoušky z oboru právo koná mezi osmnáctým a dvacátým
         prvním měsícem přípravné praxe.

      7        Ustanovení § 5b odst. 4 DRiG stanoví, že každá z těchto povinných praxí trvá tři měsíce s výjimkou praxe v advokátní kanceláři,
         která trvá devět měsíců.

      8        V rámci této přípravy a podle § 10 Gerichtsverfassungsgesetz (zákon o soudech, dále jen „GVG“) mohou právní čekatelé pod dohledem
         soudce vyřizovat žádosti o právní pomoc, vyslechnout účastníky řízení s výjimkou trestních věcí, provádět důkazy a účastnit
         se soudních jednání. Ustanovení § 142 odst. 3 GVG stanoví, že právním čekatelům mohou být svěřeny úkoly úředníka státního
         zastupitelství pod dohledem tohoto úředníka.

      9        Jednotlivým spolkovým zemím přísluší stanovit podrobnosti této právní úpravy. Podle § 21 odst. 3 Gesetz über die Juristenausbildung
         im Land Mecklenburg-Vorpommern (zákon spolkové země Meklenbursko-Přední Pomořansko o přípravě právníků, dále jen „JAG‑M‑V“)
         se přípravná praxe právních čekatelů vykonává v rámci přípravy, která má veřejnoprávní statut. Podle § 21a odst. 2 JAG‑M‑V
         dostávají právní čekatelé měsíční příspěvek na úhradu životních nákladů. Podle § 36 odst. 1 a 2 Verordnung zur Ausführung
         des Juristenausbildungsgesetzes (prováděcí nařízení k zákonu o přípravě právníků, dále jen „JAPO M-V“) podléhají právní čekatelé
         během této praxe kontrole svých nadřízených a musí plnit pokyny svého školitele. Podle § 24 JAPO M-V končí doba přípravy dnem
         oznámení o úspěšném složení zkoušky nebo o neúspěchu u první opravné zkoušky.

      10      Podle § 6 odst. 1 DRiG je povolení nastoupit přípravnou praxi podmíněno složením první státní zkoušky. Podle § 112a téhož
         zákona může státní příslušník členského státu Evropské unie, který získal ve své zemi vysokoškolský diplom v oboru právo,
         který mu umožňuje v tomto členském státě přístup k postgraduální přípravě advokátů, požádat v Německu o uznání rovnocennosti
         tohoto vysokoškolského diplomu s první státní zkouškou. V případě získání tohoto uznání rovnocennosti je žadateli povoleno
         zahájit praxi.

      11      Ze spisu vyplývá, že § 112a DRiG, nazvaný „Posuzování rovnocennosti za účelem vydání povolení nastoupit přípravnou praxi pro
         právnická povolání“, byl přijat po vydání rozsudku Soudního dvora ze dne 13. listopadu 2003, Morgenbesser (C‑313/01, Recueil,
         s. I‑13467). Tento paragraf stanoví:

      „(1)      Státním příslušníkům členského státu Evropské unie, jiného smluvního státu dohody o Evropském hospodářském prostoru nebo Švýcarska,
         kteří mají vysokoškolský diplom v oboru právo, který získali v některém z těchto států a který jim tam umožňuje přístup k postgraduální
         přípravě pro výkon povolání evropského advokáta podle § 1 zákona o působení evropských advokátů v Německu, bude povoleno na
         základě žádosti nastoupit přípravnou praxi, pokud jejich znalosti a dovednosti jsou rovnocenné znalostem a dovednostem, které
         jsou osvědčovány úspěšným složením státní zkoušky z povinných předmětů podle § 5 odst. 1.

      (2)      Přezkum potřebných znalostí a dovedností podle odst. 1 se vztahuje na vysokoškolský diplom a předložené doklady, především
         diplomy, vysvědčení a jiné doklady o dosažené kvalifikaci nebo o odpovídající odborné praxi. Pokud je výsledkem přezkumu závěr
         o absenci rovnocennosti nebo je zjištěna jen rovnocennost částečná, může být na žádost přikročeno ke zkoušce způsobilosti.

      (3)      Zkouškou způsobilosti se rozumí státní zkouška skládaná v německém jazyce, která se týká nutných znalostí německého práva
         a kterou má být posouzena způsobilost uchazeče úspěšně ukončit přípravnou právnickou praxi. Předmětem zkoušky je občanské
         právo, trestní právo a veřejné právo včetně vždy příslušného práva procesního. Zkoušky z povinných předmětů musí být složeny
         v odvětvích práva uvedených ve větě druhé, jejichž dostatečná znalost nebyla dosud prokázána v rámci přezkumu podle odst. 2
         první věty.

      (4)      Zkouška způsobilosti je složena tehdy, jestliže
      1.      byly úspěšně složeny zkoušky v potřebném počtu stanoveném pro úspěšné složení státní povinné odborné zkoušky podle práva spolkové
         země, ve které je zkouška skládána, minimálně však polovina zkoušek, které jsou stanoveny pro tuto zkoušku, a

      2.      zkoušky jsou úspěšně složeny minimálně ve dvou právních odvětvích uvedených v odst. 3 druhé větě, přičemž minimálně jedna
         zkouška musí být z oblasti občanského práva.

      Pokud byla prokázána dostatečná znalost jednoho z právních odvětví, která jsou uvedena v odst. 3 druhé větě, již v rámci přezkumu
         podle odst. 2 první věty, platí, že zkoušky byly v tomto odvětví úspěšně složeny.

      (5)      Neúspěšně složenou zkoušku způsobilosti je možno jednou opakovat.
      (6)      Uznání rovnocennosti podle odst. 1 má účinky úspěšně složené první státní zkoušky ve smyslu § 5 odst. 1.
      […]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12      Krzysztof Peśla ukončil v prosinci 2003 své vysokoškolské studium na právnické fakultě univerzity v Poznani (Polsko) získáním
         titulu magistr. V lednu roku 2005 mu právnická fakulta univerzity ve Frankfurtu nad Odrou (Německo), na které od roku 1998
         souběžně studoval, udělila po absolvování německo-polského právnického studijního programu akademický titul „Master of German
         and Polish Law“ a v únoru roku 2005 akademický titul „Bachelor of German and Polish Law“.

      13      V listopadu 2005 podal K. Peśla žádost o přijetí k přípravné praxi pro právnická povolání ve spolkové zemi Meklenbursko-Přední
         Pomořansko. Na podporu své žádosti – kromě toho, že předložil takové doklady, jakými jsou potvrzení o absolvování jednotlivých
         studijních předmětů, jakož i dokumenty potvrzující jeho odbornou praxi a potvrzení o absolvovaných kurzech a školeních – odkázal
         i na výše uvedený rozsudek Morgenbesser.

      14      Rozhodnutím ze dne 27. března 2007 zamítlo Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern jeho žádost, jejímž cílem bylo získat
         uznání rovnocennosti ve smyslu § 112a DRiG. Kritériem pro přezkum rovnocennosti je podle tohoto ministerstva získání znalostí
         nezbytných k úspěšnému složení první státní zkoušky z povinných předmětů ve smyslu § 5 odst. 1 téhož zákona. Znalosti zahraničního
         práva nemohou být podle Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern z důvodu existujících rozdílů mezi tímto a německým právem
         uznány jako rovnocenné. Kromě toho jsou podle tohoto zamítavého rozhodnutí znalosti německého práva požadované pro jednotlivé
         studijní předměty studijního programu Master of German and Polish Law, které K. Peśla získal, na úrovni, která je o něco nižší,
         než je úroveň písemných zkoušek první státní zkoušky z povinných předmětů.

      15      V uvedeném zamítavém rozhodnutí je nicméně uvedeno, že K. Peśla může na základě žádosti složit zkoušku způsobilosti podle
         § 112a odst. 3 DRiG.

      16      Dne 27. dubna 2007 podal K. Peśla žalobu proti rozhodnutí ze dne 27. března 2007 k předkládajícímu soudu. Na podporu této
         žaloby především tvrdí, že posuzování rovnocennosti, jak jej provádí Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern, odporuje kritériím
         formulovaným v judikatuře Soudního dvora. Pokud se jako základní kritérium vezmou znalosti a dovednosti v německém právu v rozsahu
         požadovaném při první státní zkoušce, nemůže zahraniční diplom takové kritérium nikdy splnit, protože německé právo se v ostatních
         členských státech obvykle nevyučuje.

      17      Krzysztof Peśla podpůrně vytýká uvedenému zamítavému rozhodnutí nedostatečné zohlednění jeho znalostí, které získal v Německu
         v rámci studia, stáží, činnosti na dvou katedrách a v rámci seminárních cvičení.

      18      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern tvrdí, že napadené zamítavé rozhodnutí je opodstatněné. Podle něho nelze rovnocennost
         získaných znalostí uznat.

      19      Vzhledem k tomu, že měl Verwaltungsgericht Schwerin za to, že za těchto podmínek závisí vyřešení sporu, který mu byl předložen,
         na požadavcích, kterým podřizuje článek 39 ES uznání rovnocennosti ve smyslu § 112a odst. 1, 2 a 6 DRiG, rozhodl se přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je slučitelné s článkem 39 ES, aby k uznání rovnocennosti ve smyslu § 112a odst. 1 a 2 [DRiG] došlo pouze tehdy, pokud z předložených
         podkladů vyplývá, že občan EU má znalosti a dovednosti, jaké jsou zkoušeny v rámci (německé) zkoušky (z oboru právo) z povinných
         předmětů ve smyslu § 5 odst. 1 [DRiG]?

      2)      V případě, že bude na první otázku odpovězeno záporně:
      Stanoví článek 39 ES, že jediným kritériem pro posuzování rovnocennosti, které je v souladu s právem Společenství, je to,
         zda je vysokoškolský diplom občana EU získaný v Evropské unii spolu s dalšími doklady o získaném vzdělání a odborné praxi
         srovnatelný z hlediska (intelektuální) úrovně vzdělání a jeho náročnosti s [první státní zkouškou]?

      3)      V případě, že bude i na druhou otázku odpovězeno záporně:
      Je slučitelné s článkem 39 ES, pokud uznání rovnocennosti ve smyslu § 112a odst. 1 a 2 [DRiG] sice vychází z hlediska obsahu
         z povinných předmětů první (německé) státní zkoušky z oboru právo, ale s ohledem na již úspěšně absolvované právnické vzdělání
         jinde na území Společenství stanoví jen mírně ,snížené‘ požadavky?“

       K předběžným otázkám
      20      První dvě otázky, které je třeba přezkoumat společně, se týkají toho, z jakých znalostí je třeba vycházet při posuzování toho,
         zda osoba, která se uchází o přijetí k přípravné praxi pro právnická povolání, aniž by složila zkoušky stanovené pro tento
         účel, má úroveň znalostí rovnocennou s úrovní znalostí obvykle požadovanou pro nastoupení takové praxe v dotyčném členském
         státě. První otázka se tak týká toho, zda se uvedené znalosti musí týkat práva hostitelského členského státu, zatímco podstatou
         druhé otázky je, zda naopak znalosti práva jiného členského státu mohou být uznány jako rovnocenné – z hlediska jak úrovně
         vzdělání, tak i jeho náročnosti – se znalostmi požadovanými pro povolení nastoupit přípravnou praxi pro právnická povolání
         v hostitelském členském státě.

      21      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda je možné, aby právo Společenství vyžadovalo, aby úroveň znalostí práva
         hostitelského členského státu požadovaných pro účely povolení nastoupit přípravnou právnickou praxi, která povinně předchází
         druhé státní zkoušce z oboru právo a zahájení výkonu právnických povolání, byla za určitých okolností snížena za účelem podpory
         volného pohybu osob.

       K prvním dvěma otázkám
      22      Pro účely odpovědi na dvě první otázky je třeba úvodem připomenout, že osoba, která se nachází v situaci K. Peśly, se nemůže
         dovolávat ve sporu v původním řízení sekundárního práva Společenství pro účely uznání svého vysokoškolského vzdělání a odborné
         praxe s cílem získat povolení nastoupit praktickou část vzdělávání nezbytného pro výkon právnických povolání v Německu.

      23      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/5/ES ze dne 16. února 1998 o usnadnění trvalého výkonu povolání advokáta v jiném
         členském státě než v tom, ve kterém byla získána kvalifikace (Úř. věst. L 77, s. 36; Zvl. vyd. 06/03, s. 83), se totiž týká
         pouze advokáta, který získal úplnou kvalifikaci pro výkon svého povolání v členském státě svého původu (viz výše uvedený rozsudek
         Morgenbesser, bod 45). Mimoto ze spisu vyplývá, že na výkon činností právního čekatele se nahlíží tak, že tvoří praktickou
         část vzdělávání nezbytného pro výkon právnických činností v Německu. Z toho vyplývá, že tuto činnost nelze kvalifikovat jako
         „regulované povolání“ ve smyslu směrnice Rady 89/48/EHS ze dne 21. prosince 1988 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských
         diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy (Úř. věst. L 19, s. 16; Zvl. vyd. 05/01, s. 337),
         ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 14. května 2001 (Úř. věst. L 206, s. 1; Zvl. vyd. 05/04, s. 138), které
         je oddělitelné od takových německých právnických povolání ve vlastním slova smyslu, jako je povolání advokáta (viz, per analogiam, výše uvedený rozsudek Morgenbesser, body 46 až 55).

      24      Jak bylo přitom potvrzeno na jednání, v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení neměl K. Peśla odbornou kvalifikaci
         požadovanou pro výkon povolání advokáta v Polsku.

      25      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že jak článek 39 ES, který je výslovně zmíněn v předběžných otázkách, tak i článek 43 ES
         se uplatní na takovou situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení.

      26      Zaprvé, ze spisu a zejména z vyjádření německé vlády vyplývá jednak to, že právní čekatelé mají v rámci své praxe prakticky
         používat znalosti získané během svého studia, a přispívat tak pod vedením svého školitele k jím vykonávaným činnostem, a jednak
         to, že pobírají během svého vzdělávání odměnu ve formě měsíčního příspěvku na úhradu životních nákladů. V tomto ohledu Soudní
         dvůr již rozhodl, že vzhledem k tomu, že právní čekatelé vykonávají skutečnou a efektivní výdělečnou činnost, musí být považováni
         za pracovníky ve smyslu článku 39 ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. března 2005, Kranemann, C‑109/04, Sb. rozh. s. I‑2421,
         body 12 až 18).

      27      Zadruhé, přípravná právnická praxe stanovená německou právní úpravou představuje vzdělávání a nezbytný předpoklad přístupu
         zejména k povolání advokáta v Německu, tedy k regulovanému povolání, na které se vztahuje článek 43 ES (viz, per analogiam, výše uvedený rozsudek Morgenbesser, bod 60).

      28      Kromě toho je třeba uvést, že uplatnění těchto dvou článků nelze ve věci v původním řízení vyloučit na základě výjimek stanovených
         v čl. 39 odst. 4 ES pro „zaměstnání ve veřejné správě“ a v čl. 45 prvním pododstavci ES pro „činnosti, které jsou v příslušném
         členském státě spjaty, i když jen příležitostně, s výkonem veřejné moci“.

      29      Platí totiž jednak to, že pokud právní čekatel vykonává část své praxe mimo veřejný sektor, stačí připomenout, že pojem „zaměstnání
         ve veřejné správě“ nezahrnuje zaměstnanecký poměr vůči fyzické či právnické osobě soukromého práva bez ohledu na povinnosti
         zaměstnance (viz rozsudek ze dne 29. října 1998, Komise v. Španělsko, C‑114/97, Recueil, s. I‑6717, bod 33, a výše uvedený
         rozsudek Kranemann, bod 19).

      30      I když se ve sporu, ve kterém byl vydán výše uvedený rozsudek Kranemann, jednalo o část uvedené přípravné praxe, která byla
         vykonána mimo veřejný sektor, je třeba uvést, že pokud právní čekatel vykonává část svého vzdělávání u běžného občanského
         soudu, orgánu státní správy, státního zastupitelství nebo trestního soudu, jedná tento čekatel, jak zdůraznila německá vláda
         na jednání, v souladu s pokyny a pod dohledem školitele, jak vyplývá mimo jiné z ustanovení GVG a JAPO M-V uvedených v bodě
         8 a 9 tohoto rozsudku.

      31      Na činnost právního čekatele se tedy nemůže vztahovat výjimka stanovená v čl. 39 odst. 4 ES, jelikož tato výjimka se neuplatní
         na zaměstnání, která, i když jsou podřízena státu nebo jiným veřejnoprávním orgánům, přesto neznamenají podílení se na úkolech,
         které přísluší samotné veřejné správě (viz zejména rozsudky ze dne 17. prosince 1980, Komise v. Belgie, 149/79, Recueil, s. 3881,
         bod 11, jakož i ze dne 30. září 2003, Anker a další, C‑47/02, Recueil, s. I‑10447, bod 59).

      32      Dále platí, že výjimka stanovená čl. 45 prvním pododstavcem ES musí být omezena na činnosti, které samy o sobě zakládají přímou
         a konkrétní účast na výkonu veřejné moci (viz zejména rozsudky ze dne 21. června 1974, Reyners, 2/74, Recueil, s. 631, bod
         45; ze dne 13. července 1993, Thijssen, C‑42/92, Recueil, s. I‑4047, bod 8, a ze dne 31. května 2001, Komise v. Itálie, C‑283/99,
         Recueil, s. I‑4363, bod 20).

      33      Z důvodů obdobných těm, které byly uvedeny v bodě 30 tohoto rozsudku, nespadají tudíž činnosti právního čekatele, i když jsou
         vykonávány ve veřejném sektoru, do rozsahu působnosti výjimky stanovené čl. 45 prvním pododstavcem ES (viz rovněž per analogiam výše uvedený rozsudek Thijssen, body 22 a 23).

      34      Je třeba rovněž uvést, že v případě, kdy nejsou harmonizovány podmínky přístupu k povolání, mohou členské státy vymezit znalosti
         a kvalifikaci nezbytné k výkonu tohoto povolání a požadovat předložení diplomu prokazujícího získání těchto znalostí a kvalifikace
         (viz rozsudky ze dne 15. října 1987, Heylens a další, 222/86, Recueil, s. 4097, bod 10; ze dne 7. května 1991, Vlassopoulou,
         C‑340/89, Recueil, s. I‑2357, bod 9, jakož i ze dne 7. května 1992, Aguirre Borrell a další, C‑104/91, Recueil, s. I‑3003,
         bod 7).

      35      Je třeba nicméně připomenout, že právo Společenství stanoví hranice pro výkon této pravomoci členskými státy tak, že vnitrostátní
         právní předpisy přijaté v tomto ohledu nemohou představovat neodůvodněnou překážku účinného výkonu základních svobod zaručených
         články 39 ES a 43 ES (viz výše uvedený rozsudek Heylens a další, bod 11, jakož i rozsudek ze dne 31. března 1993, Kraus, C‑19/92,
         Recueil, s. I‑1663, body 28 a 32).

      36      V tomto ohledu vyplývá z judikatury Soudního dvora, že vnitrostátní pravidla, která stanoví kvalifikační podmínky, i když
         se uplatní nediskriminačně, mohou mít za následek ztížení výkonu uvedených základních svobod, pokud dotčená vnitrostátní pravidla
         nezohledňují znalosti a kvalifikaci, které dotyčná osoba již získala v jiném členském státě (viz v tomto smyslu výše uvedené
         rozsudky Vlassopoulou, bod 15; Kraus, bod 32; rozsudek ze dne 22. března 1994, Komise v. Španělsko, C‑375/92, Recueil, s. I‑923,
         bod 18, a výše uvedený rozsudek Morgenbesser, body 61 a 62).

      37      Z toho vyplývá, že orgány členského státu jsou povinny, přezkoumávají-li žádost státního příslušníka jiného členského státu
         o přístup k praktické části vzdělávání s cílem později vykonávat regulované povolání, vzít v úvahu odbornou kvalifikaci dotyčné
         osoby tím, že provedou srovnání mezi jednak kvalifikací osvědčenou jejími diplomy, osvědčeními a jinými doklady, jakož i její
         relevantní odbornou praxí, a jednak odbornou kvalifikací požadovanou vnitrostátními právními předpisy (viz v tomto smyslu
         zejména výše uvedené rozsudky Vlassopoulou, bod 16, jakož i Morgenbesser, body 57 a 58).

      38      Tato judikatura je výrazem zásady, která je vlastní základním svobodám zakotveným Smlouvou o ES (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 14. září 2000, Hocsman, C‑238/98, Recueil, s. I‑6623, bod 24, a ze dne 22. ledna 2002, Dreessen, C‑31/00, Recueil,
         s. I‑663, bod 25). Jak vyplývá zejména z bodu 61 výše uvedeného rozsudku Morgenbesser, neliší se tedy analýza podle toho,
         zda se jedná o volný pohyb pracovníků, nebo svobodu usazování, která je dovolávána na obranu proti takovému zamítnutí povolit
         žadateli z jiného členského státu než Spolkové republiky Německo nastoupit přípravnou praxi bez složení zkoušky způsobilosti
         z právnických předmětů, které jsou povinné pro první státní zkoušku, o jaké se jedná ve věci v původním řízení.

      39      Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, musí srovnávací přezkumné řízení zmíněné v bodě 37 tohoto rozsudku umožnit orgánům hostitelského
         členského státu se objektivně přesvědčit, že zahraniční diplom osvědčuje, že jeho držitel má znalosti a dovednosti, když ne
         totožné, tak alespoň rovnocenné se znalostmi a kvalifikací osvědčovanými vnitrostátním diplomem. Toto posouzení rovnocennosti
         zahraničního dokladu musí být provedeno výlučně tak, že se vezme v úvahu úroveň znalostí a kvalifikace, kterou lze u držitele
         tohoto dokladu předpokládat s ohledem na tento doklad, povahu a délku studia a praktického vzdělávání, které se k němu vztahuje
         (viz výše uvedené rozsudky Heylens a další, bod 13; Vlassopoulou, bod 17; Aguirre Borrell a další, bod 12; rozsudek ze dne
         22. března 1994, Komise v. Španělsko, bod 13, jakož i výše uvedený rozsudek Morgenbesser, bod 68).

      40      Pokud lze po tomto srovnávacím přezkumu dospět k závěru, že znalosti a kvalifikace osvědčené zahraničním diplomem odpovídají
         znalostem a kvalifikaci požadovaným vnitrostátními předpisy, je členský stát povinen uznat, že tento diplom splňuje jimi stanovené
         podmínky. Pokud je naopak zřejmé, že rovnocennost mezi těmito znalostmi a kvalifikací a znalostmi a kvalifikací požadovanými
         vnitrostátními předpisy je pouze částečná, má hostitelský členský stát právo požadovat po dotyčné osobě, aby prokázala, že
         získala chybějící znalosti a kvalifikaci (viz výše uvedené rozsudky Vlassopoulou, bod 19; Aguirre Borrell a další, bod 14;
         rozsudek ze dne 8. července 1999, Fernández de Bobadilla, C‑234/97, Recueil, s. I‑4773, bod 32; výše uvedený rozsudek Morgenbesser,
         bod 70, jakož i rozsudek ze dne 7. října 2004, Markopoulos a další, C‑255/01, Sb. rozh. s. I‑9077, body 64 a 65).

      41      V tomto případě je na příslušných vnitrostátních orgánech, aby posoudily, zda znalosti získané v hostitelském členském státě,
         ať již v rámci studií nebo prostřednictvím praktických zkušeností, mohou být postačující jako důkaz získání chybějících znalostí
         (výše uvedené rozsudky Vlassopoulou, bod 20; Fernández de Bobadilla, bod 33, a Morgenbesser, bod 71).

      42      Krzysztof Peśla tvrdí, přičemž vychází z judikatury uvedené ve třech předcházejících bodech tohoto rozsudku, zejména pak z bodu
         68, jakož i z první věty bodu 70 výše uvedeného rozsudku Morgenbesser, že aby se uplatnilo takové vnitrostátní ustanovení,
         jako je § 112a odst. 1 a 2 DRiG způsobem, který je v souladu s právem Společenství, je třeba především přihlédnout ke znalostem
         a kvalifikaci, které byly získány v členském státě původu, tj. v projednávané věci v Polské republice, a případně podpůrně
         přihlédnout ke znalostem a kvalifikaci získaným v oblasti práva hostitelského členského státu, v projednávané věci Spolkové
         republiky Německo. Má za to, že pokud by se jako základní kritérium pro účely prováděného srovnání braly znalosti a dovednosti
         týkající se německého práva, nemůže zahraniční diplom požadované podmínky nikdy splnit, protože německé právo se v ostatních
         členských státech obvykle nevyučuje. Volný pohyb je tak podle něho prakticky vyloučen pro mladé právníky, kteří získali kvalifikaci
         v jiném členském státě než ve Spolkové republice Německo.

      43      Tato argumentace se zakládá na nesprávném výkladu judikatury, které se dovolává.

      44      Podle této judikatury může totiž členský stát v rámci srovnávacího přezkumu zmíněného v bodech 37 a 39 až 41 tohoto rozsudku
         vzít v úvahu objektivní rozdíly týkající se jak právního rámce dotčeného povolání v členském státu původu, tak i rozsahu činnosti
         tohoto povolání. V případě povolání advokáta může tedy členský stát provést srovnávací přezkum diplomů s přihlédnutím k rozdílům,
         které existují mezi dotyčnými vnitrostátními právními systémy (viz výše uvedené rozsudky Vlassopoulou, bod 18, a Morgenbesser,
         bod 69).

      45      Jak vyplývá z judikatury uvedené v bodě 37 tohoto rozsudku, a na rozdíl od toho, co tvrdí K. Peśla, právě ve vztahu k odborné
         kvalifikaci požadované právními předpisy hostitelského členského státu musí být přezkoumány znalosti osvědčené diplomem uděleným
         v jiném členském státě a kvalifikace nebo odborné zkušenosti získané v jiných členských státech, jakož i zkušenosti získané
         v členském státě, ve kterém žadatel žádá o zapsání (viz rovněž v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Aguirre Borrell a další,
         bod 11; rozsudek ze dne 1. února 1996, Aranitis, C‑164/94, Recueil, s. I‑135, bod 31; výše uvedené rozsudky Dreessen, bod
         24, a Morgenbesser, bod 67).

      46      Pouhá skutečnost, že právnická studia práva prvního členského státu mohou být vyhodnocena jako srovnatelná jak z hlediska
         úrovně získaného vzdělání, tak i délky a náročnosti tohoto vzdělání, se studii, jejichž cílem je poskytnout znalosti osvědčované
         kvalifikací požadovanou v jiném členském státě, nemůže sama o sobě vést v rámci srovnávacího přezkumu zmíněného v bodech 37
         a 39 až 41 tohoto rozsudku k povinnosti upřednostňovat nikoli znalosti požadované vnitrostátními předpisy členského státu,
         ve kterém žadatel žádá o to, aby se mohl zúčastnit odborného vzdělávání požadovaného pro přístup k právnickým povoláním, ale
         znalosti, které se v zásadě týkají práva prvního členského státu a které jsou osvědčeny kvalifikací získanou v tomto posledně
         uvedeném státu. Jak konstatoval předkládající soud, kdyby se takové argumenty, jaké byly K. Peślou vzneseny jako hlavní, dovedly
         do důsledku, znamenalo by to totiž připustit, že žadatel může nastoupit přípravnou praxi, aniž by měl sebemenší znalosti jak
         německého práva, tak i německého jazyka.

      47      Mimoto v rozsahu, ve kterém K. Peśla podpůrně tvrdí, že Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern nedostatečně přihlédlo ke
         znalostem německého práva, které získal během svého vysokoškolského studijního programu v Německu, stačí připomenout, že Soudnímu
         dvoru v projednávané věci nepřísluší určit, zda německé orgány oprávněně posoudily jako nedostačující podklady, které jim
         K. Peśla předložil.

      48      S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na první dvě otázky tak, že článek 39 ES musí být vykládán v tom smyslu, že znalostmi,
         ze kterých je třeba vycházet při posuzování rovnocennosti vzdělání prováděném v návaznosti na žádost o přijetí k přípravné
         praxi pro právnická povolání bez povinnosti složit zkoušku předepsanou pro tento účel, jsou znalosti osvědčované kvalifikací
         požadovanou v členském státě, ve kterém se žadatel uchází o přístup k takovéto praxi.

       Ke třetí otázce
      49      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda pro účely uznávací zkoušky, která má být provedena podle bodů 37 a 39
         až 41 tohoto rozsudku, je třeba snížit, i když jen mírně, úroveň znalostí požadovaných právem hostitelského členského státu
         s cílem přiznat článku 39 ES užitečný účinek.

      50      V tomto ohledu užitečný účinek článku 39 ES nevyžaduje, aby přístup k profesní činnosti v členském státě podléhal nižším požadavkům,
         než jsou ty, které jsou obvykle vyžadovány od státních příslušníků tohoto státu.

      51      V judikatuře zmíněné v bodech 34 až 41 a 45 tohoto rozsudku Soudní dvůr uznal nezbytnost uvedení do souladu kvalifikačních
         požadavků vyžadovaných pro výkon určité činnosti s požadavky účinného výkonu základních svobod zaručených články 39 ES a 43 ES
         (viz v tomto ohledu zejména výše uvedený rozsudek Heylens a další, bod 13).

      52      Z této judikatury vyplývá, že přezkum rovnocennosti zmíněný v bodě 39 tohoto rozsudku musí být tak proveden s ohledem na celkové
         vzdělání, akademické i profesní, které může dotyčná osoba prokázat, s cílem posoudit, zda toto celkové vzdělání může být považováno
         za vzdělání, které splňuje, byť i jen částečně, podmínky vyžadované pro přístup k předmětné činnosti (viz v tomto smyslu zejména
         výše uvedený rozsudek Morgenbesser, body 66 a 67). Pokud je na základě tohoto srovnávacího přezkumu zřejmé, že uvedené vzdělání
         splňuje tyto podmínky pouze částečně, má hostitelský členský stát právo, jak vyplývá z bodu 40 tohoto rozsudku, požadovat
         po dotyčné osobě, aby prokázala, že získala chybějící znalosti a kvalifikaci.

      53      Skutečnost, že hostitelský členský stát musí zohledňovat znalosti, které odpovídají pouze částečně znalostem osvědčovaným
         odbornou kvalifikací vyžadovanou vnitrostátními právními předpisy tohoto členského státu, a to jiným způsobem než prostřednictvím
         zkoušek předcházejících udělení této kvalifikace, přispívá tak již nyní k usnadnění volného pohybu osob, jak je stanoven zejména
         v článku 39 ES. Kdyby taková povinnost neexistovala, neexistence diplomu obvykle vyžadovaného od státních příslušníků hostitelského
         členského státu by mohla jako taková představovat překážku přístupu k právnickým povoláním v tomto členském státě (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Morgenbesser, body 64 až 67).

      54      Nelze tedy přijmout argumentaci K. Peśly, podle které by byl článek 39 ES zbaven svého smyslu, pokud by hostitelský členský
         stát mohl požadovat po žadateli stejnou úroveň znalostí svého vnitrostátního práva, jaká je osvědčována odbornou kvalifikací
         vyžadovanou v tomto členském státě pro přístup k uvedeným povoláním.

      55      Mimoto vyplývá ze spisu, že se u právního čekatele předpokládá, že bude od začátku přípravné praxe pomáhat svému školiteli
         a vykonávat praktické činnosti pod dohledem posledně uvedeného. Pro tyto účely by mohlo být považováno za nezbytné, aby tento
         čekatel získal před tím, než začne používat své právnické dovednosti v praxi v rámci takových praktických činností, stejnou
         úroveň znalostí německého právního systému, jaká je osvědčována první státní zkouškou z povinných předmětů. V každém případě
         se zdá velmi obtížné, zejména s ohledem na progresivní charakter vzdělávacího procesu, získat ve stanoveném čase znalosti
         nezbytné pro účely složení, s reálnou šancí na úspěch, druhé státní zkoušky z oboru právo.

      56      I když článek 39 ES neukládá jako takový snížení úrovně znalostí práva hostitelského členského státu požadované v takové situaci,
         o jakou se jedná ve věci v původním řízení, je třeba nicméně připomenout, že tento článek nelze vykládat tak, že připravuje
         členské státy o možnost přistoupit ke snížení požadované kvalifikace.

      57      Z toho vyplývá, že pokud orgány členského státu přezkoumávají žádost státního příslušníka jiného členského státu o povolení
         nastoupit takovou praktickou část vzdělávání s cílem později vykonávat regulované právnické povolání, jako je přípravná praxe,
         článek 39 ES jako takový neukládá, aby tyto orgány vyžadovaly od žadatele v rámci uznávací zkoušky požadované právem Společenství
         nižší úroveň právnických znalostí, než je úroveň znalostí osvědčovaných kvalifikací vyžadovanou v tomto členském státě pro
         přístup k takové části praktického vzdělávání. Uvedený článek však zároveň nebrání pružnému přístupu k výkladu takové kvalifikace.

      58      Je nicméně třeba, aby možnost takového částečného uznání, jaká je zmíněna zejména v bodě 58 tohoto rozsudku, nezůstávala v praxi
         pouze fiktivní.

      59      V tomto ohledu, pokud je na základě srovnání kvalifikace dotyčných žadatelů s vyžadovanými znalostmi zřejmá pouze částečná
         rovnocennost, hostitelský členský stát nemá nezbytně právo vyžadovat ve všech těchto situacích, aby byla složena zkouška způsobilosti
         stejného rozsahu, bez ohledu na větší nebo menší rozsah zjištěných částečných znalostí. Neexistence dostatečného členění předmětů,
         které jsou předmětem srovnávacího přezkumu, o němž bylo pojednáno v bodě 37 tohoto rozsudku, může mít za následek, že částečné
         uznání získané kvalifikace bude ve skutečnosti prakticky vyloučeno, takže dotyčné osoby by musely následně prokázat, že získaly
         nejenom chybějící znalosti, ale rovněž znalosti a kvalifikaci, které by mohly být v rámci uvedeného srovnávacího přezkumu
         uznány jako odpovídající požadované úrovni.

      60      Je však třeba upřesnit, že vzhledem k tomu, že úspěch u takových vnitrostátních zkoušek z oboru právo, jako je první státní
         zkouška, je důkazem získání rozsáhlých a hlubokých znalostí v daných právních odvětvích, požadavek členění vyplývající z předcházejícího
         bodu nemůže mít za následek, že pouhá omezená znalost určitých aspektů těchto odvětví bude postačovat k tomu, aby dotyčná
         osoba měla právo požadovat částečné uznání své kvalifikace.

      61      Ve sporu ve věci v původním řízení přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda takový režim, jaký zavedl § 112a DRiG a jaký
         uplatňují příslušné vnitrostátní orgány, umožňuje osobám, které mají dostatečně rozsáhlé a hluboké znalosti významné části
         odvětví, které dohromady tvoří předmět srovnávacího přezkumu stanoveného v odstavcích 1 a 2 uvedeného paragrafu, aby byly
         osvobozeny od povinnosti složit všechny zkoušky stanovené v odstavci 3 téhož paragrafu.

      62      V tomto ohledu je třeba uvést, že v odpovědi na otázku položenou Soudním dvorem na jednání německá vláda uvedla, že pokud
         žadatel získal například znalosti německého občanského práva odpovídající úrovni vyžadované srovnávacím přezkumem stanoveným
         v § 112 odst. 1 a 2 DRiG, aniž by však mohl prokázat znalosti stejné úrovně německého občanského soudního řádu, mohou se týkat
         zkoušky způsobilosti stanovené v odstavci 3 uvedeného paragrafu pouze německého občanského práva procesního.

      63      Dále je třeba uvést, že zkouška znalostí a dovedností stanovená v § 112a odst. 1 DRiG se zdá ve skutečnosti v praktické rovině
         méně obtížná než první státní zkouška. Ze spisu totiž vyplývá, že na rozdíl od absolventa právnického studia v Německu, nemusí
         žadatel pocházející z jiného členského státu skládat zkoušky ze specializovaných předmětů ani ústní zkoušky.

      64      Za těchto podmínek není na první pohled patrné, že by v rámci režimu zavedeného § 112a DRiG byla možnost takového částečného
         uznání získaných znalostí, jaká je zmíněna zejména v bodě 52 tohoto rozsudku, pouze fiktivní. Ověření právě uvedeného je však
         na předkládajícím soudu, jelikož mu jako jedinému přísluší vyjádřit se k výkladu vnitrostátního práva.

      65      Vzhledem k výše uvedenému je třeba odpovědět na třetí otázku tak, že článek 39 ES musí být vykládán v tom smyslu, že pokud
         příslušné orgány členského státu přezkoumávají žádost státního příslušníka jiného členského státu, kterou se uchází o přístup
         k takové praktické části vzdělávání, jakou je přípravná praxe, s cílem později vykonávat regulované právnické povolání, neukládá
         tento článek jako takový, aby tyto orgány vyžadovaly od žadatele v rámci uznávací zkoušky požadované právem Společenství pouze
         nižší úroveň právnických znalostí, než je úroveň znalostí osvědčovaných kvalifikací vyžadovanou v tomto členském státě pro
         přístup k takovéto části praktického vzdělávání. Je však třeba upřesnit, že uvedený článek snížení nároků na vyžadovanou kvalifikaci
         ani nebrání, a dále, že je významné, aby v praktické rovině nebyla možnost částečného uznání znalostí osvědčovaných kvalifikací,
         kterou dotyčná osoba doložila, pouze fiktivní, ověření čehož přísluší předkládajícímu soudu.

       K nákladům řízení
      66      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 39 ES musí být vykládán v tom smyslu, že znalostmi, ze kterých je třeba vycházet při posuzování rovnocennosti vzdělání
            prováděném v návaznosti na žádost o přijetí k přípravné praxi pro právnická povolání bez povinnosti složit zkoušku předepsanou
            pro tento účel, jsou znalosti osvědčované kvalifikací požadovanou v členském státě, ve kterém se žadatel uchází o přístup
            k takovéto praxi.
      2)      Článek 39 ES musí být vykládán v tom smyslu, že pokud příslušné orgány členského státu přezkoumávají žádost státního příslušníka
            jiného členského státu, kterou se uchází o přístup k takové praktické části vzdělávání, jakou je přípravná praxe pro právnická
            povolání v Německu, s cílem později vykonávat regulované právnické povolání, neukládá tento článek jako takový, aby tyto orgány
            vyžadovaly od žadatele v rámci uznávací zkoušky požadované právem Společenství pouze nižší úroveň právnických znalostí, než
            je úroveň znalostí osvědčovaných kvalifikací vyžadovanou v tomto členském státě pro přístup k takovéto části praktického vzdělávání.
            Je však třeba upřesnit, že uvedený článek snížení nároků na vyžadovanou kvalifikaci ani nebrání, a dále, že je významné, aby
            v praktické rovině nebyla možnost částečného uznání znalostí osvědčovaných kvalifikací, kterou dotyčná osoba doložila, pouze
            fiktivní, ověření čehož přísluší předkládajícímu soudu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. února 1996. # Buralux SA, Satrod SA a Ourry SA proti Radě Evropské unie. # Opravný prostředek. # Věc C-209/94 P.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 26. listopadu 2008.#Agraz, SA a další proti Komisi Evropských společenství.#Mimosmluvní odpovědnost - Zemědělství - Společná organizace trhů s produkty zpracovanými z ovoce a zeleniny - Podpora produkce u produktů z rajčat - Metoda výpočtu výše podpory - Hospodářský rok 2000/2001 - Hodnocení škody.#Věc T-285/03.

text:
      Rozsudek Soudu (osmého senátu) ze dne 26. listopadu 2008 – Agraz a další v. Komise
      (Věc T-285/03)
      „Mimosmluvní odpovědnost – Zemědělství – Společná organizace trhů s produkty zpracovanými z ovoce a zeleniny – Podpora produkce u produktů z rajčat – Metoda výpočtu výše podpory – Hospodářský rok 2000/2001 – Hodnocení škody“
      1.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Skutečná a určitá škoda – Důkazní břemeno (Článek 288 ES) (viz bod 49)
      2.                     Mimosmluvní odpovědnost – Škoda – Náhrada – Přihlédnutí k měnovému znehodnocení – Vyrovnávací úroky – Způsob výpočtu (Článek
            288 ES) (viz body 50–51)
      Předmět

               Žaloba na náhradu škody směřující k získání náhrady škody údajně utrpěné žalobkyněmi z důvodu metody přijaté pro výpočet výše
                  podpory produkce stanovené nařízením Komise (ES) č. 1519/2000 ze dne 12. července 2000, kterým se stanoví pro hospodářský
                  rok 2000/2001 minimální cena a výše podpory produkce u produktů zpracovaných z rajčat (Úř. věst. L 174, s. 29)

            Výrok

                  1)

                  	Komisi se ukládá zaplatit Agraz, SA, a 86 dalším společnostem, jejichž jména jsou uvedena v příloze I a II, náhradu škody
                     odpovídající zvýšení o 15,54 % částky podpory produkce, kterou obdržely pro hospodářský rok 2000/2001, tak jak je stanovena
                     přílohou II nařízení č. 1519/2000.

                  2)

                  	Tato náhrada škody bude zhodnocena o vyrovnávací úroky ode dne skutečného zaplacení podpory každé žalobkyni až do dne vydání
                     tohoto rozsudku v sazbě stanovené ECB pro hlavní operace refinancování zvýšené o dva procentní body, pokud jde o žalobkyně,
                     jejichž jména jsou uvedena v příloze I, a v sazbě roční inflace konstatované pro dotčené období Eurostatem v členském státě,
                     kde jsou usazeny, pokud jde o žalobkyně, jejichž jména jsou uvedena v příloze II.

                  3)

                  	Takto zhodnocená náhrada škody se zvýší o úroky z prodlení, ode dne vyhlášení tohoto rozsudku až do úplného zaplacení, podle
                     sazby stanovené ECB pro hlavní operace refinancování zvýšené o dva procentní body.

                  4)

                  	Agraz a 86 dalších společností, jejichž jména jsou uvedena v příloze I a II, ponesou dvě pětiny vlastních nákladů řízení před
                     Soudem a Soudním dvorem.

                  5)

                  	Komise ponese vlastní náklady řízení a uhradí tři pětiny nákladů řízení vynaložených Agraz a 86 dalšími společnostmi, jejichž
                     jména jsou uvedena v příloze I a II, před Soudem a Soudním dvorem.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. února 1976. # Carstens Keramik GmbH a August Hoff proti Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Bundesfinanzhof - Německo. # Spojené věci 98 a 99-75.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 30. června 2015.#Olivier Petsch v. Evropská komise.#Veřejná služba – Smluvní zaměstnanec – Zaměstnanci jeslí a družin – Reforma služebního řádu a pracovního řádu ostatních zaměstnanců, jež vstoupila v platnost dne 1. ledna 2014 – Nařízení č. 1023/2013 – Prodloužení pracovní doby – Měsíční dodatečná částka – Článek 50 jednacího řádu – Hierarchie norem – Obecná prováděcí ustanovení k čl. 110 odst. 1 služebního řádu – Článek 2 přílohy pracovního řádu ostatních zaměstnanců – Články 27 a 28 Listiny základních práv Evropské unie.#Věc F-124/14.


Rozsudek Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 23. dubna 2015.#Evropská komise v. Řecká republika.#Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 91/676/EHS – Ochrana vod před znečištěním dusičnany ze zemědělských zdrojů – Vymezení ohrožených vod a oblastí – Nadměrný obsah dusičnanů – Eutrofizace – Povinnost přezkumu každé čtyři roky – Nedostatečnost – Připravení akčních programů – Nedostatek.#Věc C-149/14.