title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. března 2012.#Inter-Environnement Bruxelles ASBL a další v. Région de Bruxelles-Capitale.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour constitutionnelle.#Směrnice 2001/42/ES – Posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí – Pojem ‚plány a programy‘, ‚které jsou vyžadovány právními a správními předpisy‘ – Použitelnost této směrnice na úplné nebo částečné zrušení územního plánu.#Věc C-567/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      22. března 2012 (
            *1
         )
      „Směrnice 2001/42/ES — Posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí — Pojem ‚plány a programy‘, ‚které jsou vyžadovány právními a správními předpisy‘ — Použitelnost této směrnice na úplné nebo částečné zrušení územního plánu“
      Ve věci C-567/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Cour constitutionnelle (Belgie) ze dne 25. listopadu 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 3. prosince 2010, v řízení

         Inter-Environnement Bruxelles ASBL,

         Pétitions-Patrimoine ASBL,

         Atelier de Recherche et d’Action Urbaines ASBL

      proti

         Région de Bruxelles-Capitale,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, A. Prechal, L. Bay Larsen, C. Toader (zpravodajka) a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. října 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Inter-Environnement Bruxelles ASBL, Pétitions-Patrimoine ASBL a Atelier de Recherche a d’Action Urbaines ASBL, J. Sambonem, avocat,

               —

               za belgickou vládu T. Maternem, jako zmocněncem, ve spolupráci s J. Sautois, avocate,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a D. Hadrouškem, jako zmocněnci,

               —

               za vládu Spojeného království H. Walker, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi P. Oliverem a A. Marghelisem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 17. listopadu 2011,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/42/ES ze dne 27. června 2001 o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí (Úř. věst. L 197, s. 30; Zvl. vyd. 15/06, s. 157).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Inter-Environnement Bruxelles ASBL, Petitions-Patrimoine ASBL, Atelier de Recherche et d’Action Urbaines ASBL, neziskovými sdruženími založenými podle belgického práva, a Région de Bruxelles-Capitale (Regionem hlavního města Bruselu), jehož předmětem je návrh na zrušení některých ustanovení nařízení ze dne 14. května 2009, kterým se mění nařízení ze dne 13. května 2004 o ratifikaci Bruselského zákoníku územního plánování (Moniteur belge ze dne 27. května 2009, s. 38913, dále jen „nařízení z roku 2009“).

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 2001/42

               3

               Cíle směrnice 2001/42 vyplývají zejména z jejího článku 1, podle kterého:
               „Cílem [této] směrnice je zajistit vysokou úroveň ochrany životního prostředí a přispět k zahrnutí úvah o životním prostředí do přípravy a přijetí plánů a programů s cílem podporovat udržitelný rozvoj stanovením, aby v souladu s touto směrnicí některé plány a programy, které mohou mít významný vliv na životní prostředí, podléhaly posouzení vlivů na životní prostředí.“

               4

               Plány a programy jsou definovány v čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42 takto:
               „Pro účely této směrnice se:

                        a)

                        ‚plány a programy‘ rozumějí plány a programy včetně těch, které jsou spolufinancovány Evropským společenstvím, a rovněž jejich veškeré změny:

                                 —

                                 které podléhají přípravě nebo přijetí orgánem na národní, regionální nebo místní úrovni nebo které připravuje úřad pro legislativní proces tak, aby mohly být přijaty parlamentem nebo vládou, a

                                 —

                                 které jsou vyžadovány právními a správními předpisy;“.

               5

               Článek 3 směrnice 2001/42, který vymezuje oblast působnosti uvedené směrnice, stanoví:
               „1.   Posouzení vlivů na životní prostředí se v souladu s články 4 až 9 provádí u plánů a programů uvedených v odstavcích 2 až 4, které mohou mít významný vliv na životní prostředí.
               2.   S výhradou odstavce 3 se posouzení vlivů na životní prostředí provádí u všech plánů a programů,

                        a)

                        které se připravují v odvětvích zemědělství, lesnictví, rybolovu, energetiky, průmyslu, dopravy, nakládání s odpady, vodohospodářství, telekomunikací, turistiky, územního plánování nebo využívání půdy a které stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů uvedených v přílohách I a II směrnice 85/337/EHS nebo

                        b)

                        u kterých je vyžadováno posouzení podle článků 6 a 7 směrnice 92/43/EHS s ohledem na možný vliv na území.

                  3.   Plány a programy uvedené v odstavci 2, které stanoví využití menších oblastí na místní úrovni, a menší změny plánů a programů uvedených v odstavci 2 vyžadují posouzení vlivů na životní prostředí pouze tehdy, stanoví-li členské státy, že mohou mít významný vliv na životní prostředí.
               4.   Členské státy určí, zda plány a programy neuvedené v odstavci 2, které stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů, mohou mít významný vliv na životní prostředí.
               5.   Členské státy určí, zda plány nebo programy uvedené v odstavcích 3 a 4 mohou mít významný vliv na životní prostředí buď přezkoumáním jednotlivých případů, nebo stanovením druhů plánů a programů, nebo kombinací obou přístupů. Za tímto účelem vezmou členské státy ve všech případech v úvahu příslušná kritéria stanovená v příloze II, aby se zajistilo, že se na plány a programy s možným významným vlivem na životní prostředí vztahuje tato směrnice.
               [...]“

               6

               Článek 5 odstavec 1 směrnice 2001/42 stanoví:
               „Pokud je podle čl. 3 odst. 1 vyžadováno posouzení vlivů na životní prostředí, vypracuje se zpráva o vlivech na životní prostředí, ve které se určí, popíšou a posoudí možné významné vlivy na životní prostředí vyplývající z provádění plánu nebo programu a rozumná náhradní řešení s přihlédnutím k cílům a zeměpisné oblasti působnosti plánu nebo programu. Informace vyžadované za tímto účelem jsou uvedeny v příloze I.“

               7

               Příloha I této směrnice, která vyjmenovává „Informace uvedené v čl. 5 odst. 1“ pro účely vypracování zprávy o vlivech na životní prostředí, zní takto:
               „Informace, které mají být poskytnuty podle čl. 5 odst. 1 s výhradou čl. 5 odst. 2 a 3, zahrnují:
               [...]

                        b)

                        příslušné aspekty současného stavu životního prostředí a jejich pravděpodobný vývoj bez provedení plánu nebo programu;
                        [...]“

         Vnitrostátní právo

               8

               Článek 13 Bruselského zákoníku územního plánování ve znění nařízení z roku 2009 (dále jen „CoBAT“), který uvádí různé kategorie plánů zamýšlených pro Région de Bruxelles-Capitale, stanoví:
               „Rozvoj Regionu [...] je koncipován a územní plánování je stanoveno následujícími plány:

                        1.

                        regionální rozvojový plán;

                        2.

                        regionální územní plán;

                        3.

                        obecní rozvojové plány;

                        4.

                        zvláštní územní plán (dále jen ‚ZÚP‘).“

               9

               Pokud jde o přijímání ZÚP, článek 40 CoBAT stanoví:
               „Každá obec Regionu přijme buď na základě vlastního podnětu, nebo ve lhůtě, která jí byla stanovena vládou, [ZÚP]“.

               10

               Pokud jde o zrušení těchto plánů, článek 58 CoBAT stanoví:
               „Obecní rada může z vlastního podnětu nebo na žádost podanou podle ustanovení článku 51 rozhodnout o zrušení [ZÚP] jako celku nebo jeho části.
               Vláda může za podmínek stanovených v článku 54 a prostřednictvím odůvodněného výnosu rozhodnout o celkovém či částečném zrušení [ZÚP].
               V tomto případě vyzve obecní radu, aby postupovala v souladu s tímto oddílem, a stanoví lhůty, ve kterých jí obecní rada předloží ke schválení rozhodnutí o zrušení [ZÚP], o předložení veřejnosti k vyjádření a o postoupení celého spisu ke schválení rozhodnutí o zrušení podle článku 61.
               V případě, že by obecní rada odmítla výzvu vlády nebo nedodržela lhůty, které jí byly stanoveny, může vláda nahradit obecní radu pro účely zrušení [ZÚP], podle postupu upraveného v tomto oddílu.“

               11

               Článek 59 CoBAT dále stanoví:
               „Obecní rada přijme návrh rozhodnutí o zrušení [ZÚP] s přiloženým plánem daného území v případě částečného zrušení a zprávou odůvodňující zrušení [ZÚP] místo jeho změny, a předloží ho veřejnosti k vyjádření. V případě uvedeném v posledním pododstavci článku 58 je výše uvedená zpráva vypracovávána vládou.
               Toto rozhodnutí se oznámí vyvěšením na úřední desce i vyhlášením v Moniteur belge a alespoň ve třech francouzsky a třech vlámsky psaných novinách vydávaných v tomto regionu podle podmínek stanovených vládou.
               Doba pro vyjádření veřejnosti činí třicet dnů. Námitky a připomínky se v této lhůtě zasílají kolegiu starosty a radních a přikládají se k závěrečnému zápisu o předložení věci veřejnosti k vyjádření. Zápis sepíše kolegium starosty a radních do patnácti dnů po uplynutí lhůty pro vyjádření veřejnosti.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               12

               Jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, žalobci v původním řízení ve své žalobě na zrušení některých ustanovení nařízení z roku 2009 uplatnili v řízení před Cour constitutionnelle jediný žalobní důvod vycházející z neslučitelnosti článků 58 a 59 CoBAT se směrnicí 2001/42, neboť nestanoví povinnost vypracování zprávy o vlivech na životní prostředí pro případ úplného nebo částečného zrušení ZÚP.

               13

               Pokud jde o zrušovací řízení, žalobkyně v původním řízení před vnitrostátním soudem uvedly, že i přesto, že se čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42 formálně vztahuje pouze na přijímání a změny územních plánů, tuto směrnici je v zájmu zachování jejího užitečného účinku třeba chápat v tom smyslu, že má být použita rovněž na zrušení těchto plánů. V projednávaném případě by zrušení ZÚP změnilo rámec vydávání územních povolení a bylo by způsobilé změnit rámec pro povolování budoucích záměrů.

               14

               Žalobci v původním řízení kromě toho uvedli, že „plány a programy“ ve smyslu čl. 2 písm. a) uvedené směrnice jsou obecně ty, které stanoví ustanovení vnitrostátních právních a správních předpisů, a nikoli pouze ty, které musí být povinně přijaty podle těchto ustanovení. Mají za to, že není v souladu s účelem a užitečným účinkem směrnice 2001/42 vyloučit z rozsahu působnosti posledně uvedené zrušovací akt, který byl – ačkoli jen fakultativně – přijat.

               15

               Région de Bruxelles-Capitale se naopak domnívá, že územní plán po svém zrušení už dále sám o sobě nestanoví normativní rámec pro schvalování realizace záměrů na dotčeném území. V důsledku svého zrušení ZÚP zejména již nemůže být kvalifikován jako plán připravený v oblasti územního plánování ve smyslu směrnice 2001/42. Kromě toho se domnívá, že podle čl. 2 písm. a) se tato směrnice nepoužije na zrušení plánů, které nejsou v zásadě vyžadovány.

               16

               Předkládající soud konstatuje, že ustanovení týkající se řízení, v rámci nichž se vypracovávají ZÚP a která stanoví průzkum veřejného mínění, konzultaci různých správních orgánů a instancí, jakož i vypracování zprávy o vlivech na životní prostředí, neplatí pro řízení, která vedou ke zrušení těchto plánů.

               17

               Konstatováním, že čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42 se nevztahuje na zrušení plánů, uvedený soud zdůrazňuje, že z čl. 3 odst. 2 písm. a) této směrnice vyplývá, že posouzení vlivů na životní prostředí musí být provedeno nejen v případě vnitrostátních aktů, které stanoví pravidla územního plánování, nýbrž i v případě takových aktů, které stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů. Akt přijatý vládou Région de Bruxelles-Capitale, který je součástí územních plánů, tedy musí být rovněž poroben tomuto řízení, pokud je jeho jediným cílem zrušení těchto plánů.

               18

               Předkládající soud kromě toho zdůrazňuje, že z přípravných prací na směrnici 2001/42 vyplývá, že čl. 2 písm. a) druhá odrážka této směrnice stanoví, že tato směrnice se použije pouze na plány a programy vyžadované právními a správními předpisy. V projednávané věci se zdá, že článek 40 CoBAT vyžaduje přijetí ZÚP pro každou obec v rámci Région de Bruxelles-Capitale. V tomto ohledu však mají účastníci původního řízení rozdílné názory. Předkládající soud dále zdůrazňuje skutečnost, že obecní orgán může v určitých případech odmítnout vypracovat ZÚP.

               19

               Vzhledem k rozdílným názorům na výklad směrnice 2001/42 se Cour constitutionnelle rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba definici ‚plánů a programů‘ v čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42 [...] vykládat v tom smyslu, že řízení, jehož předmětem je úplné nebo částečné zrušení určitého plánu, jako je [ZÚP] ve smyslu článků 58 až 63 CoBAT, vylučuje z oblasti působnosti této směrnice?

                        2)

                        Je třeba spojení ‚jsou vyžadovány‘, jež je uvedeno v čl. 2 písm. a) téže směrnice, chápat tak, že z definice ‚plánů a programů‘ jsou vyloučeny plány, které jsou sice upraveny právními předpisy, avšak jejichž přijetí není povinné, jako jsou [ZÚP] ve smyslu článku 40 CoBAT?“

         K předběžným otázkám

         Úvodní poznámky

               20

               Nejprve je třeba uvést, že základním cílem směrnice 2001/42 je, jak vyplývá z jejího článku 1, podrobit plány a programy, které mohou mít významný vliv na životní prostředí, posouzení vlivů na životní prostředí při jejich přípravě a před jejich přijetím (rozsudek ze dne 17. června 2010, Terre wallonne a Inter-Environnement Wallonie, C-105/09 a C-110/09, Sb. rozh. s. I-5611, bod 32).

               21

               Pro případy, kdy je směrnicí 2001/42 vyžadováno takové posouzení vlivů na životní prostředí, stanoví tato směrnice minimální pravidla týkající se přípravy zprávy o vlivech na životní prostředí, provádění konzultací, zohlednění výsledků posouzení vlivů na životní prostředí, jakož i poskytování informací o rozhodnutí přijatém na základě tohoto posouzení (výše citovaný rozsudek Terre wallonne a Inter-Environnement Wallonie, bod 33).

               22

               Článek 2 směrnice 2001/42 obsahující definice, na které se vztahuje uvedená směrnice, stanoví, že tato směrnice se použije na plány a programy, které jsou vyžadovány právními a správními předpisy a podléhají přípravě nebo přijetí orgánem na národní, regionální nebo místní úrovni nebo které připravuje úřad pro legislativní proces tak, aby mohly být přijaty parlamentem nebo vládou, jakož i na jejich veškeré změny.

               23

               Předkládající soud žádá Soudní dvůr o výklad čl. 2 písm. a) uvedené směrnice, pokud jde zaprvé o pojem „zrušovací akt“ (první otázka) a zadruhé o pojem „plány a programy“, „které jsou vyžadovány právními a správními předpisy“ (druhá otázka).

         K druhé otázce

               24

               Svou druhou otázkou, kterou je třeba přezkoumat jako první, neboť se týká pojmu „plány a programy“, předkládající soud žádá Soudní dvůr o objasnění, zda musí být podmínka obsažená v čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42, podle které se plány a programy, na které se vztahuje toto ustanovení, rozumějí plány a programy, „které jsou vyžadovány právními a správními předpisy“, vykládána v tom smyslu, že se má uplatnit na plány a programy, jako jsou územní plány, o které se jedná ve věci v původním řízení, které jsou stanoveny vnitrostátními právními předpisy, ale jejich přijetí příslušnými orgány není povinné.

               25

               Žalobci v původním řízení se domnívají, že pouhý doslovný výklad tohoto ustanovení, který vylučuje z oblasti působnosti směrnice 2001/42 plány a programy, které jsou pouze upraveny právními a správními předpisy, s sebou nese riziko, že jednak nebude provedeno posouzení vlivů na životní prostředí v případě územních plánů, které mají obvykle významný vliv na dotčené území, a jednak nebude zajištěno jednotné uplatňování této směrnice v různých právních řádech členských států vzhledem k rozdílům ve formulacích obsažených ve vnitrostátní právní úpravě týkající se této problematiky.

               26

               Belgická a česká vláda, jakož i vláda Spojeného království se naopak domnívají, že nejen ze znění čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42, nýbrž i z přípravných prací směřujících k jejímu přijetí vyplývá, že zákonodárce Unie neměl v úmyslu podrobit posuzování vlivů na životní prostředí upravené touto směrnicí správním a legislativním aktům, které nejsou uloženy právními předpisy.

               27

               Evropská komise se domnívá, že jestliže má příslušný orgán právní povinnost připravit nebo přijmout plán nebo program, kritérium „vyžadování“ ve smyslu čl. 2 písm. a) je splněno. Tak je tomu a priori v případě plánů, které musí být přijaty Région de Bruxelles-Capitale.

               28

               Je třeba vzít v úvahu, že výklad, který směřuje k vyloučení všech plánů a programů, zejména těch, které se týkají územního plánování, jejichž přijímání je v jednotlivých vnitrostátních právních řádech upraveno právními předpisy, z oblasti působnosti směrnice 2001/42, pouze na základě toho, že takové přijetí nemusí být za všech okolností povinně vyžadováno, nelze přijmout.

               29

               Výklad čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42 uplatňovaný uvedenými vládami by měl totiž za následek výrazné omezení rozsahu přezkumu vlivů plánů a programů, které se týkají územního plánování členských států, stanoveného touto směrnicí na životní prostředí.

               30

               Takový výklad čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42, který podstatně omezuje oblast její působnosti, by tedy mohl zčásti ohrozit užitečný účinek uvedené směrnice s ohledem na její cíl, který spočívá v zajištění vysoké úrovně ochrany životního prostředí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2011, Valčiukienė a další, C-295/10, Sb. rozh. s. I-8819, bod 42). Takový výklad by tedy byl v rozporu s cílem této směrnice, který spočívá v provádění řízení za účelem přezkumu opatření, která mohou mít významný vliv na životní prostředí a která stanoví kritéria a podmínky územního plánu a obvykle se týkají celé řady záměrů, jejichž provádění podléhá pravidlům a postupům stanoveným těmito opatřeními.

               31

               Z toho vyplývá, že plány a programy, jejichž přijímání je upraveno ustanoveními vnitrostátního práva, která určí orgány příslušné pro jejich přijímání, jakož i postup jejich přípravy, musí být považovány za „vyžadované“ ve smyslu a za účelem uplatňování směrnice 2001/42, a tudíž podrobeny posuzování jejich vlivů na životní prostředí za podmínek stanovených touto směrnicí.

               32

               Z předcházejících úvah vyplývá, že na druhou otázku je třeba opovědět, že pojem „plány a programy“, „které jsou vyžadovány právními a správními předpisy“, uvedený v čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42, musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje i na zvláštní územní plány, jako jsou plány stanovené vnitrostátní právní úpravou, o kterou se jedná ve věci v původním řízení.

         K první otázce

               33

               Svou první otázkou Cour constitutionnelle žádá o objasnění, zda úplné nebo částečné zrušení určitého plánu nebo programu, na který se vztahuje směrnice 2001/42, musí být podrobeno posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu článku 3 této směrnice.

               34

               Žalobci v původním řízení a Komise zdůrazňují, že zrušení územního plánu má věcné a právní účinky, a proto musí být považováno za změnu uvedeného plánu spadající do oblasti působnosti směrnice 2001/42.

               35

               Belgická a česká vláda se naopak domnívají, že se uvedená směrnice nevztahuje na zrušení plánu, neboť na jedné straně se směrnice netýká pozměňujících opatření, a na druhé straně zrušení neznamená vymezení právního rámce, pod který spadají záměry týkající se územního pánování, jež mají být provedeny. Vláda Spojeného království sdílí tento názor, pouze pokud jde o akty směřující k úplnému zrušení.

               36

               V tomto ohledu je nejprve třeba konstatovat, tak jak uvedl předkládající soud, že se směrnice 2001/42 výslovně nevztahuje na zrušovací akty, nýbrž pouze na akty, které plány a programy pozměňují.

               37

               Nicméně s ohledem na účel směrnice 2001/42, který spočívá v zajištění vysoké úrovně ochrany životního prostředí, musí být ustanovení omezující oblast působnosti této směrnice, a zejména ustanovení definující opatření, která jsou zamýšlena touto směrnicí, vykládána široce.

               38

               V tomto ohledu není vyloučeno, že zrušení plánu nebo programu, ať už částečné nebo úplné, může mít významný vliv na životní prostředí, neboť může vést ke změně plánování zamýšleného na dotčeném území.

               39

               Zrušující akt tedy může mít, jak zdůraznily Komise i generální advokátka v bodech 40 a 41 svého stanoviska, významný dopad na životní prostředí proto, že takové opatření s sebou nutně přináší změnu příslušného právního rámce, a tudíž mění dopady na životní prostředí, které byly eventuálně posouzeny v souladu s postupem stanoveným směrnicí 2001/42.

               40

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud členské státy vypracovaly zprávu o vlivech na životní prostředí ve smyslu čl. 5 odst. 1 této směrnice, musí vzít v úvahu zejména informace obsahující „příslušné aspekty současného stavu životního prostředí a jejich pravděpodobný vývoj bez provedení plánu nebo programu“ ve smyslu přílohy I písm. b) uvedené směrnice. Pokud tedy zrušení plánu nebo programu může změnit stav životního prostředí, který byl posuzován při přijímání aktu, který má být zrušen, musí být zohledněno z hlediska přezkumu jeho případného pozdějšího vlivu na životní prostředí.

               41

               Z toho vyplývá, že vzhledem k povaze a dopadům aktů směřujících ke zrušení uvedených plánů nebo programů a vzhledem k tomu, že mohou zčásti ohrozit užitečný účinek směrnice 2001/42, by bylo v rozporu s cíli sledovanými zákonodárcem Unie pokládat je za akty, které jsou vyloučeny z oblasti působnosti této směrnice.

               42

               Je naopak třeba zdůraznit, že tak tomu v zásadě není v případě, kdy je zrušený akt součástí hierarchie aktů týkajících se územního plánování, pokud tyto akty stanoví dostatečně přesná pravidla využití půdy a byla podrobena posouzení jejich vlivů na životní prostředí, a pokud lze mít důvodně za to, že v tomto kontextu byly dostatečně zohledněny zájmy, které mají být chráněny podle směrnice 2001/42.

               43

               Z předcházejících úvah vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 2 písm. a) směrnice 2001/42 musí být vykládán v tom smyslu, že řízení, jehož předmětem je úplné nebo částečné zrušení územního plánu, jako je řízení upravené v článcích 58 až 63 CoBAT, v zásadě spadá od oblasti působnosti této směrnice, a podléhá tudíž pravidlům týkajícím se posuzování vlivů na životní prostředí stanoveným uvedenou směrnicí.

         K nákladům řízení

               44

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Pojem „plány a programy“, „které jsou vyžadovány právními a správními předpisy“, uvedený v čl. 2 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/42/ES ze dne 27. června 2001 o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí, musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje i na zvláštní územní plány, jako jsou plány stanovené vnitrostátní právní úpravou, o kterou se jedná ve věci v původním řízení.

                           2)

                           Článek 2 písm. a) směrnice 2001/42 musí být vykládán v tom smyslu, že řízení, jehož předmětem je úplné nebo částečné zrušení územního plánu, jako je řízení upravené v článcích 58 až 63 Bruselského zákoníku územního plánování ve znění nařízení ze dne 14. května 2009, v zásadě spadá od oblasti působnosti této směrnice, a podléhá tudíž pravidlům týkajícím se posuzování vlivů na životní prostředí stanoveným uvedenou směrnicí.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 25. září 2015.#Verein zur Wahrung von Einsatz und Nutzung von Chromtrioxid und anderen Chrom-VI-verbindungen in der Oberflächentechnik eV (VECCO) a další v. Evropská komise.#„REACH – Zahrnutí oxidu chromového na seznam látek podléhajících povolení – Použití nebo kategorie použití osvobozené od požadavku povolení – Pojem ,stávající zvláštní právní předpisy Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky‘ – Zjevně nesprávné posouzení – Proporcionalita – Právo na obhajobu – Zásada řádné správy“.#Věc T-360/13.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci T‑360/13,
            Verein zur Wahrung von Einsatz und Nutzung von Chromtrioxid und anderen Chrom-VI-verbindungen in der Oberflächentechnik eV (VECCO),  se sídlem v Memmingenu (Německo), a žalobci, jejichž jména jsou uvedena v příloze I, zastoupení C. Mereuem a K. Van Maldegemem, advokáty, a J. Beckem, solicitor,
            žalobci,
            podporovaní
            Assogalvanica, se sídlem v Padově (Itálie), a dalšími vedlejšími účastníky, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, zastoupenými C. Mereuem, K. Van Maldegemem a J. Beckem,
            vedlejší účastníci řízení,
            proti
            Evropské komisi,  zastoupené K. Talabér-Ritz a J. Tomkinem, jako zmocněnci,
            žalované,
            podporované
            Evropskou agenturou pro chemické látky (ECHA),  zastoupenou W. Broerem, M. Heikkilä a T. Zbihlejem, jako zmocněnci,
            vedlejší účastnicí,
            jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení nařízení Komise (EU) č. 348/2013 ze dne 17. dubna 2013, kterým se mění příloha XIV nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek (REACH) (Úř. věst. L 108, s. 1),
            TRIBUNÁL (pátý senát),
            ve složení A. Dittrich (zpravodaj), předseda, J. Schwarcz a V. Tomljenović, soudci,
            vedoucí soudní kanceláře: C. Heeren, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. února 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            Skutečnosti předcházející sporu
            1. První žalobce, Verein zur Wahrung von Einsatz und Nutzung von Chromtrioxid und anderen Chrom-VI-Verbindungen in der Oberflächentechnik eV (VECCO), je sdružením založeným podle německého práva, které zastupuje následné uživatele oxidu chromového.
            2. 185 žalobců, jejichž jména jsou uvedena v příloze I, lze zařadit do tří skupin. První skupina zahrnuje žalobce, kteří používají oxid chromový ve vodných roztocích na povrchovou úpravu. Druhou skupinu tvoří žalobci, kteří se podílejí na dodávání směsí obsahujících oxid chromový, které jsou určeny k povrchovým nátěrům. Třetí skupina se skládá z žalobců, kteří jsou průmyslovými zákazníky využívajícími chromovou povrchovou úpravu pro vlastní primární výrobky, především ve svém postavení dodavatelů nebo výrobců mechanických částí, strojů nebo jiných výrobků.
            3. V srpnu roku 2010 Spolková republika Německo zaslala Evropské agentuře pro chemické látky (ECHA) dokumentaci (dále jen „dokumentace podle přílohy XV“) vypracovanou pro účely identifikace oxidu chromového jako látky vzbuzující mimořádné obavy postupem stanoveným v článku 59 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 ze dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, o zřízení Evropské agentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999/45/ES a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 793/93, nařízení Komise (ES) č. 1488/94, směrnice Rady 76/769/EHS a směrnic Komise 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Úř. věst. L 396, s. 1). V této dokumentaci Spolková republika Německo navrhla identifikovat oxid chromový jako látku vzbuzující mimořádné obavy, a to proto, že byl klasifikován mezi karcinogenními látkami kategorie 1 a mutagenními látkami kategorie 2 v příloze VI nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1272/2008 ze dne 16. prosince 2008 o klasifikaci, označování a balení látek a směsí, o změně a zrušení směrnic 67/548/EHS a 1999/45/ES a o změně nařízení (ES) č. 1907/2006 (Úř. věst. L 353, s. 1), a že tato látka tudíž splňuje kritéria stanovená čl. 57 písm. a) a b) nařízení č. 1907/2006. Uvedená dokumentace odkazuje zejména na dvě zprávy, a to na analytickou zprávu o hodnocení rizik vypracovanou Spojeným královstvím v roce 2005, nazvanou „European Union Risk Assessment Report, 3rd Priority List, Volume 53“ (zpráva o hodnocení rizik v Evropské unii, 3. seznam priorit, svazek č. 53), a na zprávu vypracovanou Institutem ochrany zdraví a bezpečnosti při práci německého sociálního pojištění pracovních úrazů a nemocí z povolání, nazvanou „MEGA-Auswertungen zur Erstellung von REACH-Expositionsszenarien für Chrom (VI) – Verbindungen (2000 bis 2009) in Deutschland“ [Analytická zpráva MEGA o možných scénářích REACH expozice sloučeninám chromu (VI) (2000 až 2009) v Německu] (dále jen „zpráva MEGA“).
            4. V souladu s čl. 59 odst. 4 nařízení č. 1907/2006 byla dokumentace podle přílohy XV zveřejněna dne 30. srpna 2010, přičemž byla poskytnuta lhůta pro podání připomínek, která uplynula dne 14. října 2010. Po předložení připomínek byla tato dokumentace postoupena Výboru členských států ECHA v souladu s čl. 59 odst. 7 uvedeného nařízení. Tento výbor přijal návrh Spolkové republiky Německo. Rozhodnutím ze dne 14. prosince 2010 ECHA následně podle čl. 59 odst. 8 tohoto nařízení zapsala oxid chromový na seznam látek pro případné zahrnutí do přílohy XIV tohoto nařízení (dále jen „kandidátský seznam“), jehož aktualizovaná verze byla zveřejněna na internetové stránce ECHA dne 15. prosince 2010.
            5. V souladu s čl. 58 odst. 4 nařízení č. 1907/2006 ECHA dne 15. června 2011 zveřejnila návrh doporučení látek, které mají být zahrnuty do přílohy XIV tohoto nařízení, která obsahuje seznam látek podléhajících povolení, a vyzvala zúčastněné strany, aby předložily své připomínky před 14. zářím 2011. V rámci svých připomínek předložených ECHA při této veřejné konzultaci první žalobce navrhoval stanovení výjimky ve smyslu čl. 58 odst. 1 písm. e) ve spojení s čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006 pro použití oxidu chromového jako aktivní katalytické látky. Připomínky předložené zúčastněnými stranami, včetně prvního žalobce, byly následně zveřejněny.
            6. Dne 19. prosince 2011 přijal Výbor členských států ECHA stanovisko k návrhu doporučení uvedenému v bodě 5 výše.
            7. Dne 20. prosince 2011 předložila ECHA své doporučení látek, které mají být zahrnuty do přílohy XIV nařízení č. 1907/2006. V tomto doporučení ECHA navrhla, aby výjimka nebyla udělena pro žádné použití oxidu chromového.
            8. Podle článku 131 a postupem stanoveným v čl. 133 odst. 4 nařízení č. 1907/2006 Evropská komise přijala dne 17. dubna 2013 nařízení (EU) č. 348/2013, kterým se mění příloha XIV nařízení č. 1907/2006 (Úř. věst. L 108, s. 1, dále jen „napadený akt“).
            9. Napadeným aktem byl oxid chromový zahrnut do přílohy XIV nařízení č. 1907/2006. Nebyla udělena žádná výjimka na základě čl. 58 odst. 2 uvedeného nařízení pro některé způsoby použití oxidu chromového.
            Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
            10. Žalobci předložili projednávanou žalobu návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 8. července 2013.
            11. Dopisem zaregistrovaným kanceláří Tribunálu dne 18. října 2013 Assogalvanica a 93 dalších fyzických a právnických osob podaly návrhy na vstup do řízení jako vedlejší účastníci řízení na podporu návrhových žádání žalobců. Po vyslechnutí účastníků řízení bylo usnesením ze dne 4. března 2014, VECCO a další v. Komise (T‑360/13, EU:T:2014:130), vyhověno návrhům Assogalvanica a dalších vedlejších účastníků řízení, jejichž jména jsou uvedena v příloze II. Pokud jde o ostatní osoby, které podaly návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastníci, jejich návrh byl zamítnut.
            12. Dopisem zaregistrovaným kanceláří Tribunálu dne 21. října 2013 požádala ECHA o možnost vstoupit do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Komise. Uvedené žádosti bylo vyhověno po vyslechnutí účastníků řízení usnesením ze dne 22. listopadu 2013.
            13. Dne 22. ledna 2014 předložila ECHA spis vedlejší účastnice řízení.
            14. Dne 11. března 2014 žalobci předložili svá vyjádření ke spisu vedlejší účastnice řízení předloženému agenturou ECHA.
            15. Dne 24. dubna 2014 Assogalvanica a další vedlejší účastníci, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, předložili svůj spis vedlejších účastníků. Dne 18. června 2014 žalobci a Komise předložili svá vyjádření k tomuto spisu.
            16. Žalobci ve své žalobě navrhují, aby Tribunál:
            – prohlásil žalobu za přípustnou a opodstatněnou;
            – určil, že napadený akt je částečně protiprávní v rozsahu, v němž se zakládá na zjevně nesprávném posouzení a je v rozporu s čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, zásadou proporcionality a právem na obhajobu (včetně zásady řádné správy a nejvyšší kvality vědeckých posouzení);
            – částečně zrušil napadený akt v rozsahu, v němž neobsahuje v příloze v řádku 16 pátém sloupci pod názvem „Osvobozené (kategorie) použití“ následující výjimku: „použití oxidu chromového pro výrobní účely ve vodním roztoku, čímž je splněna maximální hodnota expozice 5 μg/m³ (nebo 0,005 mg/m³)“ nebo podobné znění, jehož cílem je vynětí „použití oxidu chromového při elektrolytickém pokovování, leptacích postupech, elektrolytickém leštění a při dalších postupech a technologiích úpravy povrchů, jakož i při mísení“ z oblasti působnosti napadeného aktu, nebo slovní spojení s tímtéž účinkem;
            – uložil Komisi změnit napadený akt tak, aby byl uveden do souladu s rozsudkem Tribunálu;
            – uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
            17. Na jednání žalobci vzali zpět druhý a čtvrtý bod svých návrhových žádání.
            18. Komise a ECHA navrhují, aby Tribunál:
            – prohlásil žalobu za neopodstatněnou;
            – uložil žalobcům, jakož i společnosti Assogalvanica a dalším vedlejším účastníkům, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, náhradu nákladů řízení.
            19. Assogalvanica a další vedlejší účastníci, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, navrhují, aby Tribunál:
            – určil, že napadený akt je částečně protiprávní v rozsahu, v němž se zakládá na zjevně nesprávném posouzení a je v rozporu s čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, zásadou proporcionality a právem na obhajobu (včetně zásady řádné správy a nejvyšší kvality vědeckých posouzení);
            – částečně zrušil napadený akt v rozsahu, v němž neobsahuje v příloze v řádku 16 pátém sloupci pod názvem „Osvobozené (kategorie) použití“ následující výjimku: „použití oxidu chromového pro výrobní účely ve vodním roztoku, čímž je splněna maximální hodnota expozice 5 μg/m³ (nebo 0,005 mg/m³)“ nebo podobné znění, jehož cílem je vynětí „použití oxidu chromového při elektrolytickém pokovování, leptacích postupech, elektrolytickém leštění a při dalších postupech a technologiích úpravy povrchů, jakož i při mísení“ z oblasti působnosti napadeného aktu, nebo jakoukoliv jinou formulaci, která by mohla vyjmout používání oxidu chromového v odvětví pokovování z oblasti působnosti napadeného aktu;
            – uložil Komisi změnit napadený akt tak, aby byl uveden do souladu s rozsudkem Tribunálu;
            – uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
            20. Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 8. září 2015 žalobci požádali o znovuotevření ústní části řízení, přičemž předložili novou vědeckou analýzu týkající se údajů obsažených ve zprávě MEGA. Alternativně žalobci navrhují založit uvedený posudek do spisu a vyzvat účastníky řízení prostřednictvím organizačního procesního opatření, aby zaujali stanovisko k jeho dopadu na řešení sporu.
            Právní otázky
            K přípustnosti prvního a třetího bodu návrhových žádání společnosti Assogalvanica a dalších vedlejších účastníků, jejichž jména jsou uvedena v příloze II
            21. Podle čl. 40 čtvrtého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, který se v souladu s čl. 53 prvním pododstavcem téhož statutu použije na řízení před Tribunálem, se návrhová žádání obsažená v návrhu na vstup do řízení omezí na podporu návrhových žádání jednoho z účastníků řízení. Vedlejší účastník proto nemůže rozšířit návrhová žádání účastníka řízení, na podporu kterých vstoupil do řízení jako vedlejší účastník (rozsudek ze dne 10. května 2001, Kaufring a další v. Komise, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97 až T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97 až T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 a T‑147/99, Recueil, EU:T:2001:133, bod 137).
            22. V projednávané věci žalobci vzali zpět druhý a čtvrtý bod svých návrhových žádání. První a třetí bod návrhových žádání společnosti Assogalvanica a dalších vedlejších účastníků, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, tudíž již nejsou předloženy na podporu návrhových žádání žalobců, a proto musejí být odmítnuty jako nepřípustné.
            K věci samé
            23. Na podporu žaloby žalobci předkládají čtyři žalobní důvody, které vycházejí zaprvé ze zjevně nesprávného posouzení, zadruhé z porušení čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, zatřetí z porušení zásady proporcionalit a začtvrté z porušení práva na obhajobu, zásad řádné správy a „nejvyšší kvality vědeckých posouzení“.
            24. Nejprve je třeba posoudit druhý žalobní důvod.
            K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006
            25. Žalobci tvrdí, že Komise porušila čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, když nevyjmula z požadavku povolení dotčené užívání oxidu chromového. Podle nich je riziko vyplývající z tohoto užívání náležitě kontrolováno. Tvrdí, že existuje zvláštní právní úprava Společenství, která stanoví minimální opatření, která musejí zaměstnavatelé povinně přijmout za účelem kontroly rizik vyplývajících z používání oxidu chromového, a to zejména směrnice Rady 98/24/ES ze dne 7. dubna 1998 o bezpečnosti a ochraně zdraví zaměstnanců před riziky spojenými s chemickými činiteli používanými při práci (čtrnáctá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (Úř. věst. L 131, s. 11; Zvl. vyd. 05/03, s. 279) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/37/ES ze dne 29. dubna 2004 o ochraně zaměstnanců před riziky spojenými s expozicí karcinogenům nebo mutagenům při práci (šestá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice Rady 89/391/EHS) (Úř. věst. L 158, s. 50; Zvl. vyd. 05/05, s. 35). Podle jejich názoru jsou tyto směrnice „zvláštní“ i v případě látek, které v nich nejsou výslovně uvedeny, pokud tyto látky patří do jedné z kategorií látek, na které se uvedené směrnice vztahují. Skutečnost, že tyto směrnice neobsahují limitní hodnotu expozice na pracovišti pro oxid chromový, podle nich nevylučuje, že jsou dostatečně „zvláštní“ a že stanovují „minimální požadavky“ ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006. Tvrdí, že pokud by byly vyžadovány limitní hodnoty expozice, znamenalo by to stanovení maximálních požadavků, což by podle nich překračovalo rámec čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, který odkazuje pouze na minimální požadavky. Ve svém sdělení o výsledcích hodnocení rizik a strategiích omezování rizik pro látky: oxid chromový, dichroman amonný, dichroman draselný (Úř. věst. 2008, C 152, s. 1) Komise podle žalobců navíc považovala opatření ke zmírnění rizik, která se již uplatňují, za dostatečná. V „plánu týkajícím se látek vzbuzujících mimořádné obavy“, který Komise zveřejnila v únoru roku 2013, Komise podle žalobců uznala, že rizika lze kontrolovat i „mimo rámec“ nařízení č. 1907/2006. Navíc podle nich neexistuje žádné zvláštní riziko rakoviny, které by bylo způsobeno odvětvím galvanického pokovování, a to díky účinnosti opatření ke zmírnění rizik přijatých zaměstnavateli. Kromě toho se na uživatele oxidu chromového vztahují další ustanovení právních předpisů, jejichž cílem je ochrana zdraví a životního prostředí, jako jsou směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/18/EU ze dne 4. července 2012 o kontrole nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek a o změně a následném zrušení směrnice Rady 96/82/ES (Úř. věst. L 197, s. 1), směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/75/EU ze dne 24. listopadu 2010 o průmyslových emisích (integrované prevenci a omezování znečištění) (Úř. věst. L 334, s. 17) a ustanovení řady vnitrostátních právních řádů. Dostatečná úroveň kontroly rizik spojených s předmětným používáním oxidu chromového je podle žalobců kromě toho zajištěna celou sérií vnitrostátních pravidel a lze jí dosáhnout i na základě dobrovolného uplatňování limitních hodnot expozice na pracovišti. A konečně povinnost hodnotit možnost výjimky a související důkazní břemeno podle nich v rámci čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006 příslušejí Komisi, a nikoliv hospodářským subjektům.
            26. Assogalvanica a další vedlejší účastníci, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, se v podstatě připojují k argumentům žalobců, přičemž zdůrazňují, že Komise a agentura ECHA měly vážně a důkladně ověřit účinnost opatření, která jsou již v platnosti, což vyplývá ze slova „náležitě“, uvedeného ve znění čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, jakož i z cíle uvedeného v článku 55 uvedeného nařízení, podle kterého musí Komise a agentura ECHA zohlednit řádné fungování trhu Unie. Článek 58 odst. 2 tohoto nařízení ostatně podle nich stanovuje pouze minimální požadavky, takže je v rozporu se zásadou subsidiarity, aby Komise jednostranně ukládala přísnější požadavky. Hodnocení podle tohoto ustanovení si podle nich vyžaduje důkladnější analýzu nejen relevantní unijní právní úpravy, ale i z právní úpravy, z níž vychází, jejího praktického uplatňování a faktických údajů, které byly v této souvislosti shromážděny, a to s cílem posoudit, zda minimální požadavky umožňují náležitě kontrolovat rizika.
            27. Komise, podporovaná agenturou ECHA, tyto argumenty zpochybňuje.
            28. Je třeba předeslat, že nařízením č. 1907/2006 zavedl zákonodárce režim registrace, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, a to zejména s cílem, jak uvádí první bod odůvodnění nařízení č. 1907/2006, zajistit vysokou úroveň ochrany lidského zdraví a životního prostředí a volný pohyb látek na vnitřním trhu a současně zvýšení konkurenceschopnosti a inovace. Konkrétně uvedené nařízení v hlavě VII upravuje povolovací postup. Cílem tohoto postupu je podle článku 55 uvedeného nařízení zajistit řádné fungování vnitřního trhu a zároveň zajistit, aby rizika plynoucí z látek vzbuzujících mimořádné obavy byla náležitě kontrolována a aby tyto látky byly postupně nahrazeny vhodnými alternativními látkami nebo technologiemi, je-li to z hospodářského a technického hlediska uskutečnitelné. Povolovací postup se může použít na všechny látky, jež splňují kritéria uvedená v článku 57 tohoto nařízení č. 1907/2006.
            29. První fáze povolovacího postupu spočívá v tom, že ECHA přezkoumá, zda látka splňuje kritéria stanovená článkem 57 nařízení č. 1907/2006 zejména na základě dokumentace podle přílohy XV téhož nařízení. Tuto dokumentaci připravuje ECHA na žádost Komise nebo členský stát. Na konci uvedené fáze ECHA identifikuje tuto látku jako látku, která splňuje tato kritéria, a uvedenou látku zařadí na kandidátský seznam.
            30. Druhá fáze povolovacího postupu se týká zahrnutí látky uvedené na kandidátském seznamu do přílohy XIV nařízení č. 1907/2006 v souladu s článkem 58 tohoto nařízení. Jakmile je uvedená látka zahrnuta do této přílohy a jsou splněny podmínky pro její zákaz stanovené v článku 56 uvedeného nařízení, lze ji dále používat nebo uvádět na trh pouze v případě, že v rámci třetí fáze uvedeného postupu bylo na základě článku 60 téhož nařízení uděleno povolení pro zvláštní použití. Rozhodnutí o zahrnutí této látky do uvedené přílohy přijímá Komise na základě doporučení ECHA, které zohledňuje předběžné stanovisko Výboru členských států a připomínky, které se týkají zejména způsobů užívání, jež by měly být vyňaty z požadavku povolení podle čl. 58 odst. 2 dotčeného nařízení, a které předložily zúčastněné strany v rámci veřejné konzultace podle čl. 58 odst. 4 druhého pododstavce dotčeného nařízení.
            31. Rozhodnutí zařadit látku uvedenou v článku 57 nařízení č. 1907/2006 do přílohy XIV uvedeného nařízení musí v souladu s čl. 58 odst. 1 písm. e) tohoto nařízení označovat zejména případné použití nebo kategorie použití osvobozené od požadavku povolení a případné podmínky pro tato osvobození. Udělení uvedených výjimek upravuje čl. 58 odst. 2 téhož nařízení, podle kterého použití nebo kategorie použití mohou být osvobozeny od požadavku povolení, je-li na základě stávajících zvláštních právních předpisů Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky, riziko náležitě kontrolováno.
            32. Vzhledem k tomu, že žalobci v podstatě tvrdí, že podmínky stanovené v čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006 byly splněny a že Komise byla povinna udělit výjimku na základě uvedeného ustanovení, je nejprve třeba přezkoumat, zda v projednávané věci existují „stávající zvláštní právní předpisy Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití [oxidu chromového]“. Pokud ano, následně bude třeba posoudit, zda „na základě [uvedených] zvláštních právních předpisů Společenství [...] [bylo] riziko náležitě kontrolováno“. Konečně pokud jsou tyto podmínky splněny, bude třeba přezkoumat, zda se Komise, která „může“ udělit výjimku, a která má tudíž v tomto ohledu prostor pro uvážení, dopustila nesprávného posouzení při výkonu své diskreční pravomoci.
            33. Nejprve je třeba zdůraznit, že „právní předpisy Společenství“ ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006 jsou právními normami, které byly přijaty určitou entitou v rámci Unie a jejichž cílem je vyvolat závazné účinky. Jak žalobci ostatně na jednání uznali, normy patřící do několika vnitrostátních právních řádů ani dobrovolné postupy tudíž nemohou splňovat první podmínku stanovenou v čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, neboť nepředstavují „stávající zvláštní právní předpisy Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“. Proto není třeba zkoumat ani vnitrostátní normy uplatňované žalobci, ani dobrovolné postupy, na které odkazovali.
            34. Pokud jde o sdělení Komise uvedené v bodě 25 výše, na které odkazují žalobci, je třeba poznamenat, že toto sdělení obsahuje informace týkající se hodnocení rizik a strategií jejich snižování, zejména pokud jde o oxid chromový. Naproti tomu je obsah tohoto sdělení nezávazný a neformuluje žádné jiné ustanovení, ale pouze podává informace zejména o výsledcích hodnocení rizik vyplývajících z používání oxidu chromového a informaci o tom, že Komise přijala doporučení ze dne 30. května 2008 o opatřeních na snižování rizik pro látky oxid chromový, dichroman amonný a dichroman draselný (Úř. věst. L 158, s. 65), na které uvedené sdělení odkazuje. Vzhledem k neexistenci jakékoli normativní povahy nelze toto sdělení považovat za „právní předpisy Společenství“ ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, jak ostatně uznali žalobci na jednání.
            35. Proto není třeba zkoumat, zda směrnice, na které se odvolávají žalobci, a sice směrnice 98/24, 2004/37, 2010/75 a 2012/18, představují „stávající zvláštní právní předpisy Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“ ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006.
            36. Zaprvé se žalobci, jakož i společnost Assogalvanica a další vedlejší účastníci, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, dovolávají dvou směrnic, které patří do rámce ochrany pracovníků při práci, a sice směrnice 98/24 a 2004/37.
            37. Pokud jde o směrnici 98/24, žalobci i společnost Assogalvanica a další vedlejší účastníci, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, odkazují zejména na článek 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 2, čl. 6 odst. 2 a 3, a články 8 a 10 uvedené směrnice. Podle článku 1 této směrnice je jejím cílem stanovit „minimální požadavky na ochranu zaměstnanců před riziky pro jejich bezpečnost a zdraví, které vznikají nebo které by mohly vzniknout z účinků chemických činitelů, které se nacházejí na pracovišti, nebo v důsledku jakékoli pracovní činnosti zahrnující chemické činitele“. Tatáž směrnice stanoví především opatření, která mají zaměstnavatelé přijmout s cílem vyloučit nebo snížit riziko vyplývající z expozice zaměstnanců uvedeným látkám. Tato opatření zahrnují zejména povinnosti týkající se posuzování rizika, kterému jsou vystaveni zaměstnanci na pracovišti (článek 4), nahrazení nebezpečných látek méně nebezpečnými látkami (článek 6), snížení množství takových látek (článek 6), individuální ochrany (článek 6), stálého zdravotního dohledu nad dotčenými zaměstnanci (článek 10) a nakonec informování zaměstnanců a příslušných orgánů (čl. 9 odst. 3). Předmětná směrnice tedy upravuje soubor opatření. Především je třeba vyvarovat se expozice zaměstnance nebezpečné látce, nejlépe nahrazením nebezpečné látky méně nebezpečnou látkou, a pokud to není možné, zavedením systému uzavřené výroby. Pokud není možné žádné z těchto opatření, musí být expozice zaměstnanců snížena co nejvíce prostřednictvím kolektivních ochranných opatření, jako například zlepšení systémů větrání a metod práce. Konečně pokud tato opatření nejsou dostatečná k zabránění expozici zaměstnanců, musí zaměstnavatel zatřetí stanovit opatření individuální ochrany, jako například poskytnutí vhodných ochranných prostředků.
            38. Směrnice 98/24 se obecně vztahuje na všechny chemické činitele. Má obecnou platnost. Jejím cílem je zejména stanovit povinnosti, které musí dodržovat zaměstnavatelé, kteří musí zajistit přiměřenou úroveň bezpečnosti zaměstnanců na pracovišti. Je však třeba zdůraznit, že stanoví závazné limitní hodnoty expozice na pracovišti, pokud jde o látky zahrnuté v příloze I, ve které je v současnosti uvedeno pouze anorganické olovo a jeho sloučeniny. Pokud jde o ostatní látky, čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice upravuje budoucí stanovení „směrných limitních hodnot expozice na pracovišti, které budou stanoveny na úrovni Společenství“, a že „[t]yto limitní hodnoty se zavádějí nebo mění postupem podle článku 17 směrnice 89/391/EHS s přihlédnutím k dostupným metodám měření“ a že „[č]lenské státy pravidelně informují organizace zaměstnanců a zaměstnavatelů o směrných limitních hodnotách expozice na pracovištích stanovených na úrovni Společenství“. Článek 3 odst. 3 této směrnice stanoví, že „[p]ro každý chemický činitel, pro který byla na úrovni Společenství zavedena směrná limitní hodnota expozice na pracovišti, zavedou členské státy s přihlédnutím k limitní hodnotě Společenství vlastní limitní hodnotu expozice na pracovišti určenou v souladu s vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi“. Článek 3 odst. 4 téže směrnice stanoví, že „[n]a úrovni Společenství mohou být vypracovány závazné limitní hodnoty expozice na pracovišti, které mimo faktorů, které byly podkladem pro zavedení směrných limitních hodnot expozice na pracovišti, odrážejí i faktory uskutečnitelnosti při zachování cíle zajištění ochrany zdraví zaměstnanců při práci“.
            39. Pokud jde o vztah mezi směrnicí 98/24 a nařízením č. 1907/2006, nařízení č. 1907/2006 v bodě 5 svého odůvodnění stanoví, že „by se mělo uplatňovat, aniž jsou dotčeny právní předpisy Společenství týkající se pracovního prostředí a životního prostředí“, a v bodě 12 svého odůvodnění, že tímto nařízením „není dotčeno uplatňování směrnic o ochraně pracovníků a životního prostředí, zejména směrnice [2004/37] a směrnice [98/24], podle nichž se od zaměstnavatelů požaduje, aby vyloučili nebezpečné látky, je-li to z technického hlediska možné, nebo aby nebezpečné látky nahrazovali látkami méně nebezpečnými“. Článek 2 odst. 4 písm. a) uvedeného nařízení stanoví, že toto nařízení se použije, „aniž jsou dotčeny právní předpisy Společenství týkající se pracovního prostředí a životního prostředí, včetně směrnice […] 89/391/EHS […], směrnice […] 96/61/ES […], směrnice [98/24], směrnice […] 2000/60/ES […] a směrnice [2004/37]“.
            40. Ve světle předcházejících úvah je třeba uznat, že vzhledem k tomu, že směrnice 98/24 neodkazuje na konkrétní látku, jak je tomu v případě uvedených látek, které jsou obsaženy v příloze I uvedené směrnice, nelze ji považovat ani za zvláštní, protože se použije obecným způsobem na všechny chemické látky, ani za právní předpis, který ukládá minimální požadavky, protože stanovuje pouze obecný rámec povinností zaměstnavatelů, kteří vystavují své zaměstnance rizikům vyplývajícím z používání chemických látek. Obecná povaha uvedené směrnice je jednoznačně prokázána skutečností, že zákonodárce v článku 3 této směrnice považoval stanovení limitních hodnot za okolnost, která je nedílnou součástí mechanismu ochrany zaměstnanců, a že pro látky, pro které takové hodnoty neexistují, je třeba tyto hodnoty ještě stanovit. Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Assogalvanica a další vedlejší účastníci, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, Komisi tedy nelze vytýkat, že porušila čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, když vyžadovala limitní hodnoty expozice na pracovišti, jelikož vyžadování těchto limitních hodnot vyplývá z použití článku 3 této směrnice. Komise tedy nepřidala zvláštní požadavky z vlastní iniciativy, ale naopak se správně domnívala, že při neexistenci limitních hodnot předmětná směrnice nepředstavuje „stávající zvláštní právní předpisy Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“ ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006.
            41. A konečně, kdyby bylo třeba přijmout názor, který zastávají žalobci, podle něhož je směrnici 98/24 třeba považovat za zvláštní právní předpis bez ohledu na to, zda ukládá limitní hodnoty expozice na pracovišti, bylo by třeba na všechny chemické činitele pohlížet tak, že se na ně vztahují „stávající zvláštní právní předpisy Společenství, které stanoví minimální požadavky“. V takovém případě by prakticky vždy přicházelo v úvahu přiznání výjimky stanovené v čl. 58 odst. 2 uvedeného nařízení, a to navzdory skutečnosti, že toto ustanovení představuje úzce koncipovanou výjimku ze zásady zakotvené v článku 57 tohoto nařízení ve spojení s bodem 69 odůvodnění téhož nařízení, podle kterého látky vzbuzující mimořádné obavy musejí být zásadně zahrnuty do přílohy XIV předmětného nařízení a podrobeny postupu povolování podle článku 60 téhož nařízení. Z toho vyplývá, že názor, který zastávají žalobci, by mohl vážně ohrozit účel a fungování stanovené předmětným nařízením, a proto ho nelze přijmout.
            42. Pokud jde o směrnici 2004/37, žalobci i společnost Assogalvanica a další vedlejší účastníci, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, se dovolávají zejména článku 1, čl. 3 odst. 1, článku 4, čl. 5 odst. 1, 3 a 5 a článků 6 a 14 uvedené směrnice. Účelem této směrnice je podle jejího článku 1 „ochrana zaměstnanců proti rizikům pro jejich zdraví a bezpečnost včetně jejich prevence, která vznikají nebo která by mohla vzniknout z expozice karcinogenům nebo mutagenům při práci“. Tato směrnice stanoví „konkrétní minimální požadavky v této oblasti včetně limitních hodnot“. Předmětná směrnice tedy stejně jako směrnice 98/24 upravuje soubor opatření, která zahrnují zejména povinnosti týkající se hodnocení rizik, jimž jsou pracovníci vystaveni na pracovišti (čl. 3 odst. 2 až 4), nahrazení nebezpečných látek méně nebezpečnými látkami (článek 4), snižování množství takových látek (článek 5), individuální ochrany (články 8 a 10), stálého lékařského dohledu nad dotčenými zaměstnanci (článek 14) a nakonec informování zaměstnanců a příslušných orgánů (články 11, 12 a 19).
            43. Směrnice 2004/37 se vztahuje na všechny karcinogeny nebo mutageny. Stanoví však závazné limitní hodnoty expozice na pracovišti pro benzen, vinylchlorid monomer a prach tvrdých dřev (příloha III). Článek 16 odst. 1 této směrnice stanoví, že „Rada postupem stanoveným v čl. 137 odst. 2 Smlouvy [o ES, nyní čl. 153 odst. 2 SFEU] stanoví ve směrnicích na základě dostupných informací včetně vědeckých a technických údajů limitní hodnoty pro všechny karcinogeny nebo mutageny, u nichž je to možné, a je-li to nezbytné, jiné přímo související předpisy“. Bod 13 jejího odůvodnění v tomto ohledu upřesňuje, že „[l]imitní hodnoty expozice při práci musí být považovány za důležitou složku obecných opatření pro ochranu zaměstnanců“ a že „[t]yto limitní hodnoty musí být přezkoumány, kdykoli to bude nezbytné s ohledem na novější vědecké údaje“.
            44. Jak bylo uvedeno v souvislosti se směrnicí 98/24, nemá nařízení č. 1907/2006 žádný vliv na uplatňování směrnic týkajících se ochrany pracovníků, včetně směrnice 2004/37, na kterou se vztahuje stejné odůvodnění jako odůvodnění uvedené v bodě 40 výše. Vzhledem k tomu, že směrnice 2004/37 neodkazuje na žádnou jinou látku kromě benzenu, vinylchlorid monomeru a prachu tvrdých dřev, pro které stanoví maximální hodnoty expozice na pracovišti, nelze ji považovat ani za „zvláštní“, ani za právní předpis, který ukládá minimální požadavky. Navíc stejně jako v případě směrnice 98/24 zákonodárce v článku 16 směrnice 2004/37 jasně uvedl, že stanovení limitních hodnot je nedílnou součástí mechanismu ochrany pracovníků a že pro látky, pro které takové hodnoty neexistují, je třeba tyto hodnoty ještě stanovit. Konečně vzhledem k čl. 57 písm. a) a b) nařízení č. 1907/2006, který zahrnuje karcinogenní a mutagenní látky do mechanismu povolování upraveného v hlavě VII tohoto nařízení, účel a fungování systému kontroly a ochrany stanoveného uvedeným nařízením by mohl být vážně ohrožen, kdyby se mělo mít za to, že směrnice 2004/37 je stávajícím zvláštním právním předpisem Společenství, který stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky ve smyslu čl. 58 odst. 2 uvedeného nařízení pro jakoukoli karcinogenní nebo mutagenní látku. Stejné odůvodnění jako odůvodnění uvedené v bodě 41 výše se použije v souvislosti se směrnicí 2004/37.
            45. Proto je třeba dospět k závěru, že pokud jde o oxid chromový, ani směrnice 98/24, ani směrnice 2004/37 nepředstavuje „stávající zvláštní právní předpis Společenství, který stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“, ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006.
            46. Tento závěr není zpochybněn ostatními argumenty žalobců, společnosti Assogalvanica a dalších vedlejších účastníků, jejichž jména jsou uvedena v příloze II.
            47. Žalobci nejprve tvrdí, že Komise tím, že v rámci uplatňování čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006 vyžadovala limitní hodnoty expozice při práci, ve skutečnosti usilovala o uložení nikoli minimálních požadavků, ale maximálních požadavků. V této souvislosti je třeba připomenout, že kritérium založené na „minimálních požadavcích“ nelze považovat za kritérium, které označuje jakékoliv opatření stanovené legislativním aktem Unie. Pojem „minimální požadavek“ musí být chápán v tom smyslu, že na jedné straně představuje minimální standard v zájmu pracovníků nebo ostatních dotčených osob a na druhé straně umožňuje přijmout nebo uložit ještě přísnější opatření na vnitrostátní úrovni v rámci právních předpisů, které jsou přísnější než právní předpisy, kterými jsou na unijní úrovni ukládány minimální požadavky. Pouhá skutečnost, že jsou vyžadovány limitní hodnoty expozice při práci, tedy neimplikuje uplatňování maximálního požadavku, ale představuje minimální požadavek, který je možný ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006.
            48. Žalobci kromě toho tvrdí, že k tomu, aby byly právní předpisy „zvláštní“ ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, stačí, aby odkazovaly na kategorii látek, a zejména na kritéria klasifikace. První žalobce cituje dokument agentury ECHA nazvaný „Preparation of draft Annex XIV entries for the third recommandation of substances to be included in Annex XIV – General Approach“ (Příprava návrhů na zahrnutí látek do přílohy XIV – Obecný přístup), z něhož vyplývá, že zařazení látky do kategorií jako „karcinogenní látky“ nebo „mutagenní látky“ postačuje k tomu, aby byly právní předpisy týkající se jedné z těchto kategorií považovány za zvláštní.
            49. Tento argument neobstojí.
            50. Zaprvé dokument citovaný žalobci je pouze sdělením agentury ECHA, kterým dotčené osoby informuje o přístupu, který bude uplatňovat, pokud jde o hodnocení zejména podmínek stanovených v čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006. Tento dokument nemá žádnou právní sílu a není relevantní pro účely výkladu uvedeného článku unijním soudem.
            51. Zadruhé ze znění bodu 5.1 druhého bodu odůvodnění dokumentu citovaného žalobci nelze vyvodit, že jakékoliv kritérium klasifikace postačuje k tomu, aby byly právní předpisy týkající se některé kategorie látek splňující toto kritérium považovány za zvláštní.
            52. Nejprve je třeba poznamenat, že bod 5.1 druhý bod odůvodnění dokumentu citovaného žalobci odkazuje na náležitou kontrolu rizik. Je tedy sporné, zda ECHA chtěla uvedeným bodem odůvodněním upřesnit kritéria, která podle ní umožňují považovat právní předpisy za zvláštní.
            53. Kromě toho ECHA v dokumentu citovaném žalobci upřesnila, že „obecně by měla dotčená právní úprava odkazovat na konkrétní látku, která má být zahrnuta do přílohy XIV [nařízení č. 1907/2006], a to buď uvedením jejího názvu, nebo odkazem na skupinu, do které tato látka patří, například uvedením klasifikačních kritérií nebo kritérií podle přílohy XIII [uvedeného nařízení]“. I kdyby ECHA měla v úmyslu upřesnit kritéria, která podle ní umožňují považovat právní předpisy za zvláštní, z předmětné pasáže lze vyvodit pouze to, že látka musí být především uvedena jako taková v právních předpisech a že pokud tomu tak není, bylo by možné považovat za předmět zvláštních právních předpisů i kategorii látek, pokud by tyto právní předpisy přesto odkazovaly na zvláštní kategorii jiných látek. Zvláštní povaha právních předpisů vztahujících se na kategorii látek proto musí být srovnatelná se zvláštní povahou právních předpisů, které se vztahují pouze na jednu látku. Z toho vyplývá, že prostý odkaz na karcinogenní, mutagenní nebo chemické látky je příliš obecný.
            54. V druhé řadě se žalobci dovolávají dvou směrnic patřících do rámce ochrany životního prostředí, a sice směrnice 2010/75 a 2012/18, přičemž však neupřesňují, v jakém ohledu tyto směrnice představují „stávající zvláštní právní předpisy Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“, ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006. Na podporu svých tvrzení odkazují pouze na přílohu A.22 žaloby, která, aniž uvádí autora nebo zdroj zprávy nazvané „Environmental Risk Reduction Strategy and Analysis of Advantages and Drawbacks for Hexavalent Chromium“ (Strategie pro snížení environmentálních rizik a analýza výhod a nevýhod používání oxidu chromového), přebírá čtvrtý oddíl této zprávy a má více než 40 stran. Podle jejich názoru směrnice 2010/75, jakož i dokument nazvaný „BREF“, a sice dokument odkazující na nejlepší dostupné techniky povrchové úpravy kovů a plastických hmot ze srpna roku 2006, zajišťují využití nejlepších dostupných technik, to znamená způsobů fungování, které jsou nejúčinnější, nejpokročilejší a nejsnáze proveditelné, s cílem zabránit emisím a jejich dopadu na životní prostředí nebo tyto emise snížit a zmenšit jejich dopad na životní prostředí.
            55. Zaprvé je třeba konstatovat, že tato argumentace je nepřípustná v rozsahu, v němž žalobci tvrdí, že směrnice 2010/75 a 2012/18 představují „stávající zvláštní právní předpisy Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“, ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, protože Tribunálu nepřísluší, aby místo žalobců sám v rozsáhlé příloze A.22 žaloby vyhledal a identifikoval skutečnosti, na které obecně odkazují a které by mohl považovat za skutečnosti, jež mohou podpořit jejich tvrzení (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 29. listopadu 1993, Koelman v. Komise, T‑56/92, Recueil, EU:T:1993:105, bod 23). Vzhledem k tomu, že se tato argumentace týká pouze kontroly rizik, je navíc i nepřípustná, protože jen obecný odkaz na přílohu bez upřesnění relevantních částí nebo odstavců ani neumožňuje pochopit, proč má být riziko pokládáno za kontrolované. Pokud jde o dokument nazvaný „BREF“, platí totéž odůvodnění. Kromě toho je třeba uvést, že uvedený dokument nebyl Tribunálu dán k dispozici, a proto ho nemohl přezkoumat.
            56. Zadruhé, i kdyby argumenty žalobců týkající se směrnice 2012/18 byly přípustné, nelze uvedenou směrnici v žádném případě považovat za „stávající zvláštní právní předpis Společenství, který stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“, ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, a to ani navzdory skutečnosti, že tato směrnice je použitelná na oxid chromový podle části 1 své přílohy I ve spojení s přílohou VI tabulkou 3.1 indexovým číslem 024-001-00-0 nařízení č. 1272/2008.
            57. Z článku 1 směrnice 2012/18 totiž vyplývá, že cílem této směrnice je stanovit pravidla pro prevenci „závažných havárií“, při kterých jsou přítomny nebezpečné látky, a omezení jejich následků pro lidské zdraví a životní prostředí, aby byla soudržným a účinným způsobem zajištěna vysoká úroveň ochrany v celé Unii. Uvedená směrnice ve svém čl. 5 odst. 1 stanoví obecné povinnosti hospodářských subjektů, které musí přijmout všechna nezbytná opatření k prevenci závažných havárií a omezení jejich následků pro lidské zdraví a životní prostředí. V příloze III písm. b) téže směrnice jsou upřesněny otázky, které je třeba řešit v rámci systému řízení bezpečnosti a které jsou hospodářské subjekty povinny zavést ve svých zařízeních podle článku 8 uvedené směrnice, a to zejména odbornou přípravu a zvyšování informovanosti zaměstnanců, stanovení a hodnocení závažných zdrojů rizik, kontrolu průmyslových zařízení, řízení změn, které mají být provedeny v zařízeních, procesech nebo skladovacích zařízeních, havarijní plánování, nepřetržité sledování plnění programu, hlášení havárií a pravidelnou kontrolu a hodnocení.
            58. Příloha I směrnice 2012/18 kromě toho za účelem vymezení oblasti své působnosti stanoví kvalifikační množství přítomnosti nebezpečné látky v rámci jednoho podniku (v tunách). Tato směrnice se tedy nevztahuje na podniky, v nichž jsou přítomny nebezpečné látky v množstvích nižších, než jsou množství uvedená v sloupci 2 přílohy I části 1 nebo části 2 uvedené směrnice. Uvedená směrnice se naproti tomu vztahuje na podniky, které spadají do oblasti její působnosti jako „závody s podlimitním množstvím“ ve smyslu odstavce 2 článku 3 nebo jako „závody s nadlimitním množstvím“ ve smyslu odstavce 3 uvedeného článku. Příloha I téže směrnice tedy nestanoví ani limitní hodnoty expozice na pracovišti, ani limitní hodnoty emisí podniku.
            59. Cílem směrnice 2012/18 je tedy zajistit bezpečnost zařízení s cílem předcházet „závažným“ haváriím. Nevztahuje se ani na zvláštní používání nebezpečných látek v rámci běžných průmyslových činností podniku jako takových, ani na ochranu lidských jedinců před příliš vysokou expozicí nebezpečným látkám na pracovišti. Proto ji nelze považovat za „stávající zvláštní právní předpis Společenství, který stanoví minimální požadavky“, ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006.
            60. Zatřetí, i kdyby byly argumenty žalobců týkající se směrnice 2010/75 přípustné, je třeba poznamenat, že uvedenou směrnici nelze považovat za „stávající zvláštní právní předpis Společenství, který stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“, ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006.
            61. Směrnice 2010/75 obsahuje podle svého článku 1 „pravidla týkající se integrované prevence a omezování znečištění vznikajícího v důsledku průmyslových činností“. Stanoví rovněž pravidla, která mají vyloučit, anebo pokud to není proveditelné, snížit emise do ovzduší, vody a půdy a předcházet vzniku odpadů, v zájmu dosažení vysoké úrovně ochrany životního prostředí jako celku. Podle svého článku 2 se tato směrnice vztahuje na průmyslové činnosti, které způsobují znečištění, uvedené v kapitolách II až VI. Tato směrnice se nevztahuje na výzkum, vývoj a zkoušení nových výrobků a postupů. Podle své přílohy I se použije zejména na činnosti spočívající v „[p]ovrchové úpravě kovů nebo plastických hmot s použitím elektrolytických nebo chemických postupů, je-li obsah lázní větší než 30 m³“. Článek 14 odst. 1 písm. a) ukládá členským státům, aby přijaly veškerá opatření nutná ke splnění požadavků podle článků 11 a 18 a zejména, aby stanovily mezní hodnoty emisí pro znečišťující látky uvedené v příloze II a další znečišťující látky, které by mohly být emitovány z dotyčného zařízení ve významném množství, se zřetelem k jejich povaze a možnosti přenosu z jedné složky životního prostředí do druhé. Tato příloha uvádí celou řadu látek, a zejména látek a směsí, při kterých bylo prokázáno, že při přenosu vzduchem, ve vodním prostředí nebo prostřednictvím vzduchu nebo vody mají karcinogenní nebo mutagenní účinky nebo vlastnosti, které mohou ovlivnit reprodukci.
            62. Ačkoliv lze směrnici 2010/75 bez jakýchkoliv pochybností obecně uplatňovat na průmyslové emise pocházející z používání oxidu chromového, je třeba konstatovat, že tato směrnice neobsahuje žádné zvláštní ustanovení týkající se této látky. Použije se pouze na povrchovou úpravu kovů nebo plastických hmot s použitím elektrolytických nebo chemických postupů, je-li obsah lázní větší než 30 m³. Vztahuje se tedy na konkrétní průmyslový postup, který překračuje určitý vysoký objemový práh, a nikoli na konkrétní látku tohoto postupu, a nevztahuje se na všechny druhy tohoto postupu, zejména na postupy, které nepřekračují uvedený práh.
            63. Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že žalobci, společnost Assogalvanica a další vedlejší účastníci, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, neprokázali ohledně oxidu chromového existenci „stávajících zvláštních právních předpisů Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“, ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006.
            64. Pokud jde o druhou podmínku stanovenou v čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, a to náležitě kontrolované riziko při zohlednění stávajících zvláštních právních předpisů Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky, je třeba uvést, že jak bylo uvedeno v bodě 32 výše, výjimku lze udělit, pouze pokud jsou splněny všechny podmínky uvedené v tomto ustanovení. Pokud neexistují stávající zvláštní právní předpisy Společenství ukládající minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky, není třeba uvedenou druhou podmínku přezkoumávat. Navíc je třeba uvést, že vzhledem k výrazu „compte tenu“ obsaženému ve francouzské verzi uvedeného ustanovení a výrazům použitým v jiných jazykových verzích tohoto ustanovení, jako německý výraz „auf der Grundlage“ a anglický výraz „on the basis of“, musí být kontrola rizika založena na uvedených stávajících zvláštních právních předpisech Společenství. V případě neexistence takových právních předpisů je ovšem nemožné, aby nějaká kontrola rizik, i kdyby byla prokázána, mohla z takových právních předpisů vyplývat, což je již samo o sobě dostatečným důvodem pro konstatování, že druhá podmínka není v projednávaném případě splněna. Argumentace uplatňovaná žalobci s cílem prokázat, že ve skutečnosti jsou rizika plynoucí z různých způsobů používání oxidu chromového z jiných důvodů prakticky neexistující, ba dokonce zanedbatelná nebo kontrolovaná, nevykazuje souvislost mezi údajnou kontrolou rizik a stávajícími zvláštními právními předpisy Společenství, a je tudíž neúčinná.
            65. Vzhledem k tomu, že nebyly splněny všechny podmínky stanovené v čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, neměla Komise v projednávané věci prostor pro uvážení, pokud jde o udělení výjimky na základě uvedeného článku. Tribunál však poznamenává, že pokud by byly podmínky uvedené v bodě 32 výše splněny, diskreční pravomoc Komise by nebyla neomezená a neopravňovala by ji přijmout svévolná opatření. Nicméně ani v takovém případě by argumenty žalobců, společnosti Assogalvanica a dalších vedlejších účastníků, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, nemohly obstát, protože na základě předložených důkazů by nebylo možné konstatovat, že prostor pro uvážení Komise byl natolik omezen, že byla povinna udělit požadovanou výjimku.
            66. Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba dospět k závěru, že Komise neporušila čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, když neudělila výjimku, o kterou žádali žalobci. Druhý žalobní důvod vycházející z porušení tohoto článku je tedy třeba zamítnout.
            K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení
            67. Žalobci v podstatě zpochybňují vědecký základ napadeného aktu, přičemž jejich hlavním argumentem je, že Komise vhodným způsobem neposoudila otázku, zda byla rizika plynoucí z různých způsobů využití v průmyslovém odvětví chromového pokovování kontrolována.
            68. Vzhledem k tomu, že druhý žalobní důvod je třeba zamítnout z důvodu, že první podmínka stanovená v čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006 nebyla splněna, není namístě zkoumat otázku, zda jsou kontrolována rizika plynoucí z různých způsobů využití v průmyslovém odvětví chromového pokovování, jak bylo uvedeno v bodě 63 výše.
            69. Proto je třeba konstatovat, že i kdyby se Komise před přijetím napadeného aktu skutečně dopustila zjevně nesprávného posouzení, Tribunál nemůže vyhovět návrhovému žádání žalobců, kterým se domáhají částečného zrušení napadeného aktu v rozsahu, v němž tento napadený akt nestanoví udělení výjimky, o kterou žalobci požádali.
            70. Za těchto okolností nemůže první žalobní důvod obstát, a proto je třeba jej zamítnout jako neopodstatněný.
            K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady proporcionality
            71. Žalobci, podporováni společností Assogalvanica a dalšími vedlejšími účastníky, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, tvrdí, že za okolností projednávané věci bylo nepřiměřené uplatnit zákaz jakéhokoliv používání oxidu chromového, který byl de facto  zaveden napadeným aktem. Podle jejich názoru je třeba zohlednit zejména skutečnost, že tato látka se především používá v průmyslovém odvětví chromového pokovování jako meziprodukt ve smyslu čl. 3 bodu 15 nařízení č. 1907/2006.
            72. Komise, podporovaná agenturou ECHA, tyto argumenty zpochybňuje.
            73. Ve světle úvah uvedených v rámci druhého žalobního důvodu je třeba konstatovat, že vzhledem k tomu, že Komise neměla v projednávané věci prostor pro uvážení, pokud jde o udělení výjimky na základě čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006, jelikož nebyly splněny všechny podmínky stanovené uvedeným článkem, nemohla se ani dopustit porušení zásady proporcionality tím, že tento článek uplatnila tak, jak jí to tento článek ukládá. Vzhledem k tomu, že Komise musela přijmout rozhodnutí o neudělení výjimky, nemohla z tohoto důvodu porušit zásadu proporcionality.
            74. Argument žalobců by proto mohl obstát – jak správně poznamenala Komise – jen pokud by se vztahoval na legalitu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006 jako takovou. Jak však žalobci upřesnili na jednání, nevznášejí námitku protiprávnosti směřující proti tomuto článku.
            75. Pokud jde o argument společnosti Assogalvanica a dalších vedlejších účastníků, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, podle kterého oxid chromový jakožto meziprodukt ve smyslu čl. 3 bodu 15 nařízení č. 1907/2006 nemusí podléhat požadavku povolení podle hlavy VII nařízení č. 1907/2006, je třeba konstatovat, že v rozsahu, v němž mají tito vedlejší účastníci v úmyslu dovolávat se v rámci tohoto argumentu nepoužitelnosti hlavy VII podle čl. 2 odst. 8 uvedeného nařízení, jde o žalobní důvod, který může změnit předmět sporu, jak ho určili hlavní účastníci řízení, a který je proto nepřípustný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. července 2011, Diputación Foral de Vizcaya a další v. Komise, C‑474/09 P až C‑476/09 P, EU:C:2011:522, bod 111). Tento argument je v každém případě rovněž neopodstatněný, jelikož tito vedlejší účastníci nepředložili žádný důkaz, že by oxid chromový mohl být považován za meziprodukt ve smyslu čl. 3 bodu 15 tohoto nařízení. Navrhují nicméně, aby sám Tribunál vyhodnotil, „zda přeměna oxidu chromového na pochromovaný kov v rámci postupu chromování splňuje podmínky vyžadované pro výjimku upravenou v čl. 2 odst. 8 [dotčeného] nařízení, nebo podpůrně pro výjimku podle čl. 58 odst. 2 [téhož nařízení], takže striktní zahrnutí oxidu chromového do přílohy XIV je bez výjimky nezákonné“. Tribunálu však nepřísluší, aby si opatřil důkazy, které účastníci řízení nepředložili.
            76. Vzhledem k tomu, že tento argument se týká pouze otázky, zda bylo rozhodnutí Komise nepřiznat výjimku ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006 nepřiměřené, jak žalobci uvedli na jednání, je neúčinný z důvodů uvedených v bodě 73 výše.
            77. Třetí žalobní důvod tedy musí být zamítnut.
            Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práva na obhajobu a zásad řádné správy a „nejvyšší kvality vědeckých posouzení“
            78. Žalobci uplatňují dvě výtky. V rámci první výtky uplatňují porušení svého práva na obhajobu, když zejména tvrdí, že při neexistenci přístupu k údajům obsaženým ve zprávě MEGA nemohli v plném rozsahu odůvodnit svůj návrh na vynětí z požadavku povolení. V rámci druhé výtky se dovolávají porušení zásad řádné správy a „nejvyšší kvality vědeckých posouzení“ zejména z důvodu, že Komise a agentura ECHA neměly k dispozici uvedenou zprávu, a nemohly tedy vyhodnotit všechny dostupné údaje, a že údaje předložené prvním žalobcem v rámci veřejné konzultace nebyly náležitě zohledněny.
            79. Komise, podporovaná agenturou ECHA, tyto argumenty zpochybňuje.
            – K první výtce, vycházející z porušení práva na obhajobu
            80. Pokud jde o první výtku, je třeba připomenout, že hlava VII nařízení č. 1907/2006 neupravuje existenci práva podat návrh na udělení výjimky a že žalobci byli jako zúčastněné osoby vyzváni, aby podali „připomínky zejména k použitím, která by měla být osvobozena od požadavku povolení“ pouze v rámci čl. 58 odst. 4 uvedeného nařízení.
            81. Veřejná konzultace upravená v čl. 58 odst. 4 nařízení č. 19 07/2006 však zúčastněným osobám nepřiznává zvláštní procesní práva, jako je právo na přístup k dokumentům, které byly dány k dispozici agentuře ECHA nebo Komisi v rámci postupu zahrnutí látek do přílohy XIV tohoto nařízení. Uvedený článek stanoví pouze právo předložit připomínky. Žalobci však netvrdili, že by ECHA nebo Komise nerespektovaly jejich právo předkládat připomínky v rámci výše uvedené veřejné konzultace. Argumentace žalobců, že bylo porušeno jejich právo na obhajobu, tudíž nemůže obstát.
            82. Tento závěr není zpochybněn judikaturou, kterou uplatňují žalobci. Bod 130 rozsudku ze dne 9. září 2008, Bayer CropScience a další v. Komise (T‑75/06, Sb. rozh., EU:T:2008:317), sice odkazuje zejména na dodržování práva na obhajobu „v každém řízení vedeném vůči osobě“, avšak v projednávané věci nelze postup týkající se zahrnutí oxidu chromového do přílohy XIV nařízení č. 1907/2006 považovat za „řízení vedené vůči“ žalobcům. Kromě toho skutečnost, že článek 58 uvedeného nařízení stanoví veřejnou konzultaci, nemá vliv na skutečnost, že ani ECHA, ani Komise nejsou podle tohoto článku povinny vyslechnout jednotlivce, který by mohl být napadeným aktem dotčen (v tomto smyslu a obdobně viz usnesení ze dne 12. prosince 2003, Bactria v. Komise, C‑258/02 P, Recueil, EU:C:2003:675, bod 43). Konečně v rozsahu, v němž žalobci zmiňují článek 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331), je třeba konstatovat, že toto nařízení nemůže měnit rozsah čl. 58 odst. 4 nařízení č. 1907/2006, a tudíž nemůže vytvářet procesní práva, která nařízení č. 1907/2006 nestanoví. Žalobci ostatně netvrdili, že by došlo k porušení nařízení č. 1049/2001.
            83. Za těchto okolností neexistovala povinnost Komise, aby pouze pro účely veřejné konzultace zpřístupnila dokumenty, které byly přezkoumány v rámci dřívějšího postupu, a to včetně zprávy MEGA. Otázka, zda Komise měla zprávu MEGA a zda byla schopna zpřístupnit tento dokument, tedy není relevantní. Proto je třeba první výtku zamítnout.
            – K druhé výtce, vycházející z porušení zásad řádné správy a „nejvyšší kvality vědeckých posouzení“
            84. Pokud jde o druhou výtku, je třeba předeslat, že Komise neporušila čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006. Kromě toho, jak vyplývá z přezkumu první výtky čtvrtého žalobního důvodu, Komise ani ECHA neporušily procesní práva žalobců. A konečně v rámci přijímání rozhodnutí o udělení výjimky mohly Komise a ECHA rovněž upustit od hodnocení otázky, zda byla rizika plynoucí z určitých způsobů použití oxidu chromového kontrolována.
            85. Za těchto okolností je třeba konstatovat, že i kdyby bylo vědecké hodnocení ze strany ECHA a Komise provedeno nevhodným způsobem, jak to tvrdí žalobci, k takovým pochybením by došlo ve fázích předcházejících samotnému postupu, a to zejména při vypracovávání dokumentace podle přílohy XV, a nemohla by vést ke zrušení rozhodnutí o neudělení výjimky podle čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006. Toto rozhodnutí totiž bylo stejně jako doporučení agentury ECHA založeno pouze na neexistenci „stávajících zvláštních právních předpisů Společenství, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky“, ve smyslu čl. 58 odst. 2 uvedeného nařízení, a nikoliv na kontrole rizik. Případná pochybení týkající se vědeckého posouzení kontroly rizik v průběhu předchozích fází postupu, a to zejména při vypracovávání předmětné dokumentace, proto nemohla mít žádný vliv na legalitu tohoto rozhodnutí.
            86. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy musí být žaloba zamítnuta.
            K návrhu na znovuotevření ústní části řízení
            87. Vzhledem k předcházejícím úvahám nebylo namístě vyhovět ani návrhu na znovuotevření ústní části řízení.
            88. Jak totiž vyplývá z čl. 113 odst. 2 písm. c) jednacího řádu, jakož i z judikatury, je Tribunál povinen vyhovět návrhu na znovuotevření ústní části řízení pro účely zohlednění nově uváděných skutečností pouze, pokud jej dotčený účastník řízení zakládá na takových skutečnostech, které by mohly rozhodujícím způsobem ovlivnit výsledek sporu a které nemohl uplatnit před koncem ústní části řízení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2006, Roquette Frères v. Komise, T‑322/01, Sb. rozh., EU:T:2006:267, bod 323].
            89. V projednávané věci se nové skutečnosti předložené žalobci týkají výlučně údajů obsažených ve zprávě MEGA a otázky, zda se Komise a ECHA dopustily zjevně nesprávného posouzení při svém vědeckém posouzení kontroly rizik ve fázích postupu, který předcházel postupu, jehož cílem bylo rozhodnutí týkající se udělení výjimky podle čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006.
            90. Jak bylo konstatováno v bodech 68 a 69 výše, i kdyby se Komise skutečně dopustila zjevně nesprávného posouzení před přijetím napadeného aktu, nemůže Tribunál vyhovět návrhovému žádání žalobců na částečné zrušení napadeného aktu v rozsahu, v němž tento napadený akt nestanoví udělení výjimky, jehož se žalobci domáhají.
            91. Nové skutečnosti předložené žalobci proto nemohou rozhodujícím způsobem ovlivnit výsledek sporu.
            92. Ze stejného důvodu není ani namístě vyslechnout účastníky řízení, pokud jde o dopad vědeckého posouzení na výsledek sporu.
            K nákladům řízení
            93. Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 138 odst. 1 uvedeného jednacího řádu nesou orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení. Podle čl. 138 odst. 3 tohoto jednacího řádu může Tribunál rozhodnout, že jiní vedlejší účastníci než účastníci uvedení v odstavcích 1 a 2 téhož ustanovení ponesou vlastní náklady řízení.
            94. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobci neměli ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit povinnost nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady řízení Komise.
            95. Vedlejší účastníci a ECHA ponesou vlastní náklady řízení.

            Výrok
            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (pátý senát)
            rozhodl takto:
            1) Žaloba se zamítá.
            2) Verein zur Wahrung von Einsatz und Nutzung von Chromtrioxid und anderen Chrom-VI-verbindungen in der Oberflächentechnik eV (VECCO) a žalobci, jejichž jména jsou uvedena v příloze I, ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.
            3) Assogalvanica a další vedlejší účastníci, jejichž jména jsou uvedena v příloze II, ponesou vlastní náklady řízení.
            4) Evropská agentura pro chemické látky (ECHA) ponese vlastní náklady řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. prosince 1996. # Georgios Kontogeorgas proti Kartonpak AE. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Polymeles Protodikeio Athinon - Řecko. # Sbližování právních předpisů. # Věc C-104/95.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 15. února 2005. # Norman Pyres proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Nepřipuštění k testům. # Věc T-256/01.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 10. března 2009. # Kyriakos Tsirimiagos proti Výboru regionů Evropské unie. # Veřejná služba - Úředníci - Odměna - Vydání bezdůvodného obohacení. # Věc F-100/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (první senát)
      10. března 2009
      Věc F-100/07
      Kyriakos Tsirimiagos
      v.
      Výbor regionů Evropské unie
      „Veřejná služba – Úředníci – Odměňování – Převod části odměn mimo stát zaměstnání – Článek 17 odst. 2 písm. b) přílohy VII starého služebního řádu – Účet stavebního spoření – Vydání bezdůvodného obohacení – Podmínky – Protiprávnost převodů – Zjevná protiprávnost“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se K. Tsirimiagos domáhá, aby bylo zrušeno rozhodnutí Výboru regionů
         ze dne 21. listopadu 2006, jehož cílem je získat zpět podle článku 85 služebního řádu částky, které mu byly vyplaceny na základě
         uplatnění opravného koeficientu na část odměn převáděnou do Francie od dubna 2004 do května 2005, tedy částky ve výši 2120,16
         eur, dále aby bylo v případě potřeby zrušeno rozhodnutí ze dne 21. června 2007, kterým byla zamítnuta jeho stížnost, v rozsahu,
         v němž toto rozhodnutí potvrzuje navrácení částky ve výši 2038,61 eur, a konečně aby bylo Výboru regionů uloženo zaplatit
         částku strženou z jeho odměny ve výši 2038,61 eur.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí Výboru regionů ze dne 21. listopadu 2006, ve znění rozhodnutí ze dne 21. června 2007, se zrušuje v části, ve které
         nařizuje vrácení částek vyplývajících z uplatnění opravného koeficientu na převody prováděné žalobcem na účet stavebního spoření
         od dubna 2004 do května 2005 v celkové výši 15 300 eur. Výboru regionů se ukládá povinnost refundovat žalobci částku strženou
         z jeho odměny a odpovídající uplatnění opravného koeficientu na převody prováděné ve prospěch jeho účtu stavebního spoření
         od dubna 2004 do května 2005 v celkové výši 15 300 eur, navýšenou o úroky z prodlení; tyto úroky se uplatní na dobu od data
         stržení částky do jejího skutečného vyplacení v sazbě stanovené Evropskou centrální bankou pro hlavní repo operace a použitelné
         v průběhu daného období, zvýšené o dva body. Ve zbývající části se žaloba zamítá. Výbor regionů ponese vlastní náklady řízení
         a ukládá se mu rovněž náhrada poloviny nákladů řízení žalobce. Žalobce ponese polovinu vlastních nákladů řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Žaloba – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Zpráva administrativy, kterou informuje dotyčnou
            osobu o svém záměru požadovat vydání bezdůvodného obohacení při neexistenci uspokojivého vysvětlení nebo doplňujícího dokladu
            poskytnutého dotyčnou osobou – Vyloučení
      (Služební řád úředníků, čl. 90 a 91)
      2.      Úředníci – Vydání bezdůvodného obohacení – Podmínky – Zjevně chybná platba – Znalost dotyčné osoby – Převod části odměn úředníka
            mimo stát zaměstnání za účelem financování účtu stavebního spoření
      (Služební řád úředníků, čl. 85 ; příloha VII, čl. 17 odst. 2)
      3.      Úředníci – Žaloba – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci –  Náhrada majetkové újmy, kterou úředník utrpěl v důsledku
            protiprávního stržení určité částky – Refundace – Přiznání úroků z prodlení
      (Služební řád úředníků, čl. 91 odst. 1)
      1.      Zprávu administrativy, kterou informuje úředníka o svém záměru požadovat při neexistenci uspokojivého vysvětlení nebo doplňujícího
         dokladu poskytnutého tímto úředníkem vrácení některých bezdůvodně vyplacených částek a která neuvádí ani výši případných částek,
         ani způsoby vrácení nelze považovat za akt nepříznivě zasahující do právního postavení úředníka, neboť přímo a bezprostředně
         neovlivňuje jeho zájmy tím, že by podstatným způsobem měnila jeho právní postavení, ani nepředstavuje zaujetí konečného postoje
         administrativy. Taková zpráva navíc dotyčné osobě v žádném případě neumožňuje posoudit vhodnost jejího zpochybnění podáním
         stížnosti podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu.

      (viz body 41 a 42)
      2.      Z článku 85 služebního řádu vyplývá, že vydání bezdůvodného obohacení podléhá dvěma kumulativním podmínkám, z nichž první
         spočívá v protiprávnosti platby, o jejíž navrácení správní úřad usiluje, a druhá spočívá ve znalosti protiprávnosti ze strany
         úředníka nebo v konstatování, že dotčená protiprávnost je natolik zřejmá, že musela být úředníkovi známa.

      I za předpokladu, že by čl. 17 odst. 2 přílohy VII služebního řádu, ve znění před vstupem v platnost nařízení č. 723/2004,
         kterým se mění služební řád a pracovní řád ostatních zaměstnanců, jenž úředníkovi umožňuje převést část svých odměn mimo stát
         zaměstnání za účelem úhrady nákladů vzniklých zejména v důsledku závazků, které pravidelně hradí mimo zemi, kde má sídlo jeho
         orgán, nebo mimo zemi, kde plní své služební povinnosti, nebyl použitelný, pokud je převod určen k financování účtu stavebního
         spoření uznaného jako takového právními předpisy členského státu, není protiprávnost takové platby natolik zřejmá, aby musela
         být úředníkovi známa, zejména pokud znění použitelných předpisů neumožňuje dát jasnou a jednoznačnou odpověď na otázku použitelnosti
         tohoto ustanovení na takový převod a chování příslušných útvarů mohlo u dotyčné osoby rozumně vyvolat dojem, že se přiklání
         k použitelnosti tohoto ustanovení.

      Naproti tomu i za předpokladu, že převod na účet stavebního spoření spadá do věcné působnosti čl. 17 odst. 2 přílohy VII služebního
         řádu, ve výše uvedeném znění, může být takový převod proveden pouze do maximální výše tohoto účtu, jak je stanovena vnitrostátními
         právními předpisy. Převod části odměn úředníka za účelem financování stavebního spoření přesahující uvedenou maximální výši
         nelze tedy v žádném případě považovat za platný. Takovou protiprávnost je třeba považovat za zřejmou v případě úředníka, jenž
         má zkušenosti v oblasti práva veřejné služby Společenství.

      (viz body 55, 60, 61, 64, 66, 70, 74 a 75)
      3.      Soud pro veřejnou službu Společenství, který má pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci ve sporech majetkoprávní povahy,
         je oprávněn nařídit, aby byla žalobci jako náhrada majetkové újmy vrácena částka, kterou správní úřad neoprávněně požadoval,
         včetně úroků z prodlení od data stržení částky do jejího skutečného vyplacení.

      (viz body 79 a 80)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně : 18. září 2002, Puente Martín v. Komise, T-29/01, Recueil FP s. I‑A‑157 a II‑833, bod 88 ; 9. července
         2003, Efthymiou v. Komise, T-22/01, Recueil FP s. I‑A‑177 a II‑891, bod 45

      Soud pro veřejnou službu : 16. ledna 2007, Borbély v. Komise, F‑126/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, bod 73


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 13. července 1994. # OTO SpA proti Ministero delle finanze. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte suprema di Cassazione - Itálie. # Věc C-130/92.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 13. listopadu 2008. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # EZOZF - Záruční sekce - Výdaje vyloučené z financování Společenství - Podpora zpracování rajčat a produkce olivového oleje. # Věc T-224/04.

text:
      Rozsudek Soudu (sedmého senátu) ze dne 13. listopadu 2008 – Itálie v. Komise
      (Věc T-224/04)
      „EZOZF – Záruční sekce – Výdaje vyloučené z financování Společenství – Podpora zpracování rajčat a produkce olivového oleje“
      1.                     Zemědělství – EZOZF – Účetní závěrka – Řízení (viz body 38–39)
      2.                     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Určení předmětu sporu – Stručný popis žalobních důvodů [Jednací řád
            Soudu, čl. 44 odst. 1 písm. c)] (viz bod 41)
      3.                     Zemědělství – Společná zemědělská politika – Financování EZOZF – Poskytnutí podpor a prémií (Článek 10 ES; nařízení Rady č.
            729/70, čl. 8 odst. 1 a č. 1258/1999, čl. 8 odst. 1; nařízení Komise č. 504/97, čl. 15 odst. 1) (viz body 51–55)
      4.                     Zemědělství – EZOZF – Účetní závěrka – Odepření financování výdajů vyplývajících z nesrovnalostí při použití právní úpravy
            Společenství (viz body 56-58, 65, 98)
      5.                     Akty orgánů – Nařízení – Nařízení, které stanoví specifická kontrolní opatření (viz bod 93)
      Předmět

               Žádost o částečné zrušení rozhodnutí Komise 2003/536/ES ze dne 22. července 2003, kterým se z financování Společenství vylučují
                  některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF)
                  (Úř. věst. L 184, s. 42), v rozsahu, ve kterém vylučuje některé výdaje vynaložené Italskou republikou v rámci finančních roků
                  1999 až 2002

            Výrok rozsudku

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 11. prosince 1996. # Patrick Barraux a Klaus Kammerichs a Vittorino Tebaldi proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-177/95.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 3. března 1994. # Nicole Vaneetveld proti SA Le Foyer a SA Le Foyer proti Fédération des mutualités socialistes et syndicales de la province de Liège. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de commerce de Huy - Belgie. # Směrnice - Přímý účinek. # Věc C-316/93.