title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 14. září 2006.#Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny proti Finanzamt Landshut.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo.#Šestá směrnice o DPH - Článek 11 A odst. 1 písm. c) - Využívání nemovitého majetku, který tvoří součást aktiv podniku, pro soukromou potřebu osoby povinné k dani - Považování tohoto využívání za poskytování služeb za protiplnění - Určení základu daně - Pojem výše výdajů na poskytování služeb vynaložených osobou povinnou k dani.#Věc C-72/05.

text:
      Věc C-72/05
      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      v.
      Finanzamt Landshut
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht München)
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 11 A odst. 1 písm. c) – Využívání nemovitého majetku, který tvoří součást aktiv podniku, pro soukromou potřebu osoby povinné k dani – Považování tohoto využívání za poskytování služeb za protiplnění – Určení základu daně – Pojem výše výdajů na poskytování služeb vynaložených osobou povinnou k dani“
      Stanovisko generálního advokáta P. Légera přednesené dne 15. června 2006
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 14. září 2006
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Základ daně
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 11 A odst. 1 písm. c)]
      Článek 11 A odst. 1 písm. c) šesté směrnice 77/388/EHS o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
         z obratu, ve znění směrnice 95/7, je třeba vykládat v tom smyslu, že nebrání tomu, aby základ daně z přidané hodnoty u užívání
         části budovy pro soukromou potřebu, kterou osoba povinná k dani učinila součástí aktiv svého podniku, byl stanoven jako část
         pořizovacích nebo stavebních nákladů na budovu, která je určená v závislosti na délce opravného období pro odpočty daně z
         přidané hodnoty podle článku 20 uvedené směrnice. Tento základ daně musí zahrnovat pořizovací náklady na pozemek, na němž
         je budova postavena, jestliže toto pořízení podléhalo této dani a osoba povinná k dani dosáhla jejího odpočtu.

      (viz bod 53 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      14. září 2006 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 11 A odst. 1 písm. c) – Využívání nemovitého majetku, který tvoří součást aktiv podniku, pro soukromou potřebu osoby povinné k dani – Považování tohoto využívání za poskytování služeb za protiplnění – Určení základu daně – Pojem výše výdajů na poskytování služeb vynaložených osobou povinnou k dani“
      Ve věci C‑72/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Finanzgericht München
         (Německo) ze dne 1. února 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 15. února 2005, v řízení

      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      proti
      Finanzamt Landshut,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. března 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny J. Wollnym a H. Wollnym,
      –       za Finanzamt Landshut D. Baumannem, Regierungsdirektor,
      –       za německou vládu U. Forsthoffem, jako zmocněncem,
      –       za vládu Spojeného království R. Hillem, barrister,
      –       za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllou, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. června 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 11 A odst. 1 písm. c) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977
         o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný
         základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst.
         L 102, s. 18, Zvl. vyd. 09/01, s. 294, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu o určení základu daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) vztahující se k využívání části
         budovy, osobou povinnou k dani pro soukromou potřebu, která je v celém rozsahu součástí aktiv podniku této osoby.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Předmětem daně z přidané hodnoty je podle čl. 2 bodu 1 šesté směrnice „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění
         uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.

      4       Podle čl. 6 odst. 2 prvního pododstavce písm. a) šesté směrnice se za poskytování služeb za protiplnění považuje „využívání
         zboží, které tvoří součást aktiv podniku, pro soukromou potřebu osoby povinné k dani nebo pro potřebu jejích zaměstnanců,
         popřípadě obecněji řečeno k jiným účelům než pro potřebu jejího podniku, je-li přitom daň z přidané hodnoty z tohoto zboží
         plně nebo zčásti odpočitatelná“.

      5       Podle čl. 11 A odst. 1 písm. c) šesté směrnice je základem daně „při poskytování služeb uvedených v čl. 6 odst. 2 výše výdajů
         na poskytování služeb vynaložených osobou povinnou k dani“.

      6       Článek 17 odst. 2 šesté směrnice stanoví:
      „Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně,
         kterou je povinna odvést:

      a)       [DPH], která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou
         k dani;

      […]“
      7       Článek 20 šesté směrnice stanoví:
      „1. Původní odpočet se opraví postupy stanovenými členskými státy, zejména:
      a)      je-li odpočet daně vyšší nebo nižší, než na jaký měla osoba povinná k dani nárok;
      b)      jestliže se od odevzdání daňového přiznání změnily okolnosti zohledněné při výpočtu výše odpočtu, zejména byly-li zrušeny
         některé koupě nebo byla-li získána některá snížení ceny […]

      2. U investičního majetku se oprava rozloží na pět let včetně roku, kdy bylo zboží pořízeno nebo vyrobeno. Roční oprava se
         provede jen v rozsahu jedné pětiny daně uvalené na zboží. Oprava se provádí na základě změn poměru mezi nárokem na odpočet
         daně v následujících letech a nárokem na odpočet daně za rok, v němž bylo zboží pořízeno nebo vyrobeno.

      Odchylně od předchozího pododstavce mohou členské státy provádět opravu na základě období plných pěti let, počítáno od okamžiku,
         kdy bylo zboží poprvé použito.

      U nemovitého majetku, který byl pořízen jako investiční majetek, může být opravné období prodlouženo až na dvacet let.
      3. Při dodání investičního majetku v průběhu opravného období se má za to, že je až do uplynutí opravného období využíván
         osobou povinnou k dani pro některou její hospodářskou činnost. Tato hospodářská činnost se považuje za plně zdaněnou, je-li
         zdaněno dodání zmíněného zboží; považuje se za plně osvobozenou od daně, je-li dodání osvobozeno od daně. Oprava se provede
         jednorázově za celé opravné období, které dosud neuplynulo.

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      8       Podle čl. 3 odst. 9a bodu 1 zákona o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz, BGBl. 1993, I, s. 565, dále jen „UstG“) se za poskytování
         služeb za protiplnění považuje využívání majetku, který se stal součástí aktiv podniku, osobou povinnou k dani k jiným účelům
         než pro potřebu jejího podniku, je-li přitom daň odvedená na vstupu plně nebo zčásti odpočitatelná.

      9       Základ daně u poskytování služeb uvedených v čl. 3 odst. 9a bodu 1 je vymezen v článku 10 UStG. Tento článek 10 ve svém znění
         platném do 30. června 2004 uváděl, že základem daně u poskytování těchto služeb je „výše nákladů vynaložených na poskytování
         těchto služeb, je-li přitom daň odvedená na vstupu plně nebo zčásti odpočitatelná“.

      10     Článek 10 odst. 4 bod 2 UStG ve svém znění platném od 1. července 2004 stanoví:
      „4. Základem daně je […] výše výdajů na poskytování těchto plnění, je-li daň odvedená na vstupu plně nebo zčásti odpočitatelná.
         Tyto výdaje zahrnují rovněž pořizovací či výrobní náklady na investiční majetek, stal-li se tento majetek součástí aktiv podniku
         a je-li využíván k poskytování těchto jiných služeb. Pořizovací či výrobní náklady, které dosahují alespoň 500 eur jsou rozděleny
         na stejné podíly na období odpovídající opravnému období, které se použije u investičního majetku, tak jak je upraveno v článku
         15a.“

      11     Článek 15 UStG se týká opravy odpočtů. Ve svém odstavci 1 uvádí:
      „Jestliže se okolnosti zohledněné při určení výše původního odpočtu změní v průběhu pěti let prvního využití investičního
         majetku, dojde k náhradě za každý kalendářní rok odpovídající těmto změnám prostřednictvím oprav odpočtů daně, která zatížila
         pořizovací a výrobní náklady. Pokud jde o nemovitosti včetně jejich podstatných částí, opravy, u kterých se použijí ustanovení
         občanského práva týkající se nemovitostí, a stavby na pozemku jiných osob, je pětiletá lhůta nahrazena lhůtou desetiletou.“

      12     Článek 7 odst. 4 bod 2 písm. a) zákona o dani z příjmu (Einkommensteuergesetz) stanoví u budov, které jsou užívány k bydlení
         a které byly dostavěny po 1. lednu 1925, že „odpisová sazba použitelná na budovy až do jejich úplného odpisu je stanovena
         na […] 2 % ročně.“

       Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžná otázka
      13     Hausgemeinschaft Jörg a Stefanie Wollny, společná domácnost, kterou tvoří pan a paní Wollny (dále jen „společná domácnost“)
         nechala v průběhu roku 2003 postavit budovu, kterou učinila v celém rozsahu aktivem svého podniku. V této budově se nachází
         soukromý byt obou členů uvedené domácnosti, jakož i kanceláře daňového poradce pronajímané jednomu z těchto členů. Pronajatá
         část odpovídá 20,33 % budovy. Tento pronájem podléhá DPH.

      14     Společná domácnost provedla ve svém předběžném daňovém přiznání k DPH za prosinec 2003, jakož i za leden až březen 2004 odpočet
         celkové výše DPH, která jí byla účtována u výdajů na stavbu budovy. Tato společná domácnost měla na základě odpisové sazby
         pro budovu, jak je uvedena v čl. 7 odst. 4 bodu 2 písm. a) EStG, za to, že základ daně u užívání pro soukromou potřebu v rozsahu
         79,67 % domu odpovídá měsíční částce, která se rovná 1/12 ze 2 % stavebních nákladů vztahujících se k této části užívané pro
         soukromou potřebu.

      15     Finanzamt Landshut se na základě dopisu Bundesministerium für Finanzen (německé Ministerstvo financí) ze dne 13. dubna 2004
         (BStBl. I 2004, s. 468) domníval, že uvedený základ daně musí být určen s ohledem na délku opravného období pro odpočty DPH,
         stanovenou v článku 15a UStG a sice deset let. Finanzamt Landshut tedy opravil výpočet společné domácnosti a stanovil měsíční
         základ DPH v souvislosti s užíváním části budovy pro soukromou potřebu odpovídající 1/12 z 10 % stavebních nákladů vztahujících
         se k této části.

      16     Vzhledem k tomu, že Finanzamt Landshut zamítl stížnosti podané společnou domácností proti (předběžnému daňovému výměru) vystavenému
         podle výpočtu vyloženého v předcházejícím bodě, společná domácnost podala žalobu k Finanzgericht München.

      17     Tento soud se domnívá, že řešení sporu, který mu byl předložen, závisí na určení základu daně, který se vztahuje k užívání
         budovy pro soukromou potřebu, jež se stala v celém rozsahu aktivem podniku společné domácnosti. Tento soud podotýká, že čl.
         11 A odst. 1 písm. c) šesté směrnice nedefinuje pojem „výše výdajů“, a táže se na význam, který má být tomuto pojmu přisouzen.

      18     V tomto ohledu uvádí, že rozsudky Soudního dvora ze dne 26. září 1996, Enkler (C‑230/94, Recueil, s. I‑4517), a ze dne 8.
         května 2003, Seeling (C‑269/00, Recueil, s. I‑4101, bod 54), obsahují skutečnosti, z nichž některé mohou svědčit ve prospěch
         tvrzení žalobkyně, ostatní pak ve prospěch tvrzení německé daňové správy.

      19     Za těchto podmínek se Finanzgericht München rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
      „Jak má být vykládán pojem ,výše výdajů‘ uvedený v čl. 11 A odst. 1 písm. c) [šesté směrnice]? Zahrnuje výše výdajů na bydlení
         užívané pro soukromou potřebu v budově, která je v celém rozsahu součástí aktiv podniku (kromě běžných výdajů), také roční
         odpisy za opotřebení budovy, stanovené podle použitelných vnitrostátních pravidel, nebo roční podíl pořizovacích a stavebních
         nákladů, které opravňovaly k odpočtu daně z přidané hodnoty, vypočtený s odkazem na vnitrostátní opravné období pro odpočty?“

       K předběžné otázce
      20     Úvodem je třeba připomenout, že podle logiky systému zavedeného šestou směrnicí mohou být odečteny daně zatěžující na vstupu
         zboží nebo služby použité osobou povinnou k dani za účelem jejích zdanitelných plnění. Odpočet daní na vstupu je spojen s vybráním
         daně na výstupu. V rozsahu, v němž jsou zboží nebo služby použity k účelům plnění zdaněných na výstupu, je odpočet daně, která
         je zatěžuje na vstupu, ukládán za účelem zamezení dvojího zdanění. Naproti tomu, pokud jsou zboží nebo služby pořízené osobou
         povinnou k dani použity pro potřeby plnění osvobozeného od daně nebo nenáležející do působnosti DPH, nemůže dojít ani k vybrání
         daně na výstupu, ani k odpočtu daně na vstupu (viz rozsudek ze dne 30. března 2006, Uudenkaupungin kaupunki, C‑184/04, Sb.
         rozh. s. I‑3039, bod 24).

      21     Je-li investiční majetek používán jak k podnikatelským, tak k soukromým účelům, má dotčená osoba právo zvolit si pro účely
         DPH, zda učiní celý tento majetek součástí aktiv svého podniku, nebo zda si jej ponechá v celém rozsahu jako součást osobního
         majetku, a vyloučí jej tak zcela ze systému DPH, anebo zda jej začlení do svého podniku pouze v tom rozsahu, v němž jej skutečně
         užívá k podnikatelské činnosti (rozsudek ze dne 14. července 2005, Charles a Charles-Tijmens, C‑434/03, Sb. rozh. s. I‑7037,
         bod 23).

      22     Pokud se osoba povinná k dani rozhodne zacházet s investičním majetkem používaným jak k podnikatelským, tak soukromým účelům
         jako s majetkem podniku, DPH splatná na vstupu při nabytí nebo výstavbě tohoto majetku je v zásadě odpočitatelná přímo a v celém
         rozsahu (výše uvedené rozsudky Seeling, bod 41, jakož i Charles a Charles-Tijmens, bod 24).

      23     Z článku 6 odst. 2 písm. a) prvního pododstavce šesté směrnice nicméně vyplývá, že jestliže zboží, které tvoří součást aktiv
         podniku, opravňuje k plnému nebo částečnému odpočtu DPH odvedené na vstupu, jeho použití pro soukromou potřebu osoby povinné
         k dani nebo jejích zaměstnanců nebo k jiným účelům než pro potřebu jejího podniku je považováno za poskytování služeb za protiplnění.
         Toto použití, které tedy představuje zdanitelné plnění ve smyslu čl. 17 odst. 2 téže směrnice, je v souladu s čl. 11 A odst. 1
         písm. c) této směrnice zdaňováno na základě výše výdajů vynaložených na poskytování služeb (výše uvedený rozsudek Charles
         a Charles-Tijmens, bod 25).

      24     Osoba povinná k dani, která učiní budovu v celém rozsahu součástí aktiv svého podniku a která užívá část této budovy pro svou
         soukromou potřebu, má tedy jednak právo na odpočet DPH odvedené na vstupu z celkových nákladů na výstavbu uvedené budovy a jednak
         odpovídající povinnost zaplatit DPH z výše výdajů vynaložených na dané užívání (výše uvedený rozsudek Seeling, bod 43).

      25     Otázka, kterou položil předkládající soud, se v této souvislosti týká toho, jak má být vykládán pojem „výše výdajů na poskytování
         služeb“ ve smyslu čl. 11 A odst. 1 písm. c) šesté směrnice. Předkládající soud se v podstatě táže, zda má být tato výše určena
         na základě vnitrostátních pravidel týkajících se odpisů za opotřebení budovy nebo v závislosti na délce opravného období pro
         odpočty DPH, jak je stanovena ve vnitrostátním právu v souladu s článkem 20 šesté směrnice.

      26     Dotčený pojem je obsažen v ustanovení práva Společenství, které neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení jeho
         významu a dosahu. Z toho vyplývá, že výklad tohoto pojmu v jeho obecném pojetí nelze ponechat na uvážení každého členského
         státu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 1. února 1977, Verbond van Nederlandse Ondernemingen, 51/76, Recueil, s. 113, body
         10 a 11).

      27     Tento pojem odpovídá obecně výdajům, které jsou spojeny s majetkem jako takovým (viz výše uvedený rozsudek Enkler, bod 36).
         Zahrnuje takové výdaje, jakými jsou pořizovací či výrobní náklady na uvedený majetek, které opravňovaly k odpočtu DPH, a bez
         nichž by nemohlo k dotčenému užívání pro soukromou potřebu dojít.

      28     Vzhledem k tomu však, že šestá směrnice neobsahuje údaje nezbytné pro jednotnou a přesnou definici pravidel určujících výši
         dotyčných výdajů, je třeba připustit, že členské státy mají v případě těchto pravidel určitý prostor pro uvážení, za předpokladu,
         že zohlední účel a umístění dotčeného ustanovení v rámci struktury šesté směrnice (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Verbond van Nederlandse Ondernemingen, body 16 a 17).

      29     V projednávaném případě je tedy třeba zkoumat, zda odkaz vnitrostátních právních předpisů pro účely určení výše předmětných
         výdajů na délku opravného období pro odpočty stanovenou v souladu s článkem 20 šesté směrnice je slučitelný s cílem čl. 11
         A odst. 1 písm. c) uvedené směrnice a jeho místem ve struktuře této směrnice.

      30     Předmětem posledně uvedeného ustanovení je vymezení základu daně u užívání majetku, který osoba povinná k dani učinila součástí
         aktiv daného podniku, k soukromým účelům nebo obecně k jiným účelům než pro potřebu podniku, a to vzhledem k tomu, že podle
         čl. 6 odst. 2 prvního pododstavce písm. a) uvedené směrnice se takové užívání považuje za poskytování služeb za protiplnění,
         které v důsledku toho podléhá DPH.

      31     Účelem tohoto přirovnání je zabránit tomu, aby se osoba povinná k dani, která mohla odečíst DPH za pořízení nebo výstavbu
         majetku, jenž je součástí aktiv jejího podniku, vyhnula platbě této daně, užívá-li tento majetek nebo jeho část pro soukromou
         potřebu (viz rozsudek ze dne 27. června 1989, Kühne, 50/88, Recueil, s. 1925, bod 8).

      32     Jak zdůraznila německá vláda a jak uvedla vláda Spojeného království na jednání, smyslem tohoto mechanismu je jednak zajistit
         rovné zacházení mezi osobou povinnou k dani a konečným spotřebitelem, tak, že se zamezí tomu, aby prvně zmíněný získal neoprávněnou
         výhodu vůči druhému, který pořídil majetek a uhradil DPH (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Enkler, body 33 a 35, jakož
         i rozsudek ze dne 20. ledna 2005, Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, Sb. rozh. s. I‑743, bod 23).

      33     Dalším cílem je zaručit v souladu s logikou systému zavedeného šestou směrnicí (viz bod 20 tohoto rozsudku) soulad mezi odpočtem
         DPH na vstupu a výběrem uvedené daně na výstupu (viz v tomto smyslu stanovisko generálního advokáta Jacobse ve výše uvedené
         věci Charles a Charles Tijmens, bod 60).

      34     Ačkoli se působnost článku 20 neshoduje zcela s působností čl. 6 odst. 2 prvního pododstavce písm. a) šesté směrnice, opravný
         systém pro odpočty zavedený článkem 20 uvedené směrnice se použije, stejně jako předcházející ustanovení, na situace, kdy
         majetek, jehož užívání opravňuje k odpočtu, je následně předmětem užívání, které k odpočtu neopravňuje (viz výše uvedený rozsudek
         Uudenkaupungin kaupunki, bod 30). Jak uvedl generální advokát v bodě 98 svého stanoviska, jak čl. 6 odst. 2, tak článek 20
         šesté směrnice se vztahují na situace, ve kterých je majetek využíván současně k podnikatelské činnosti a k soukromým účelům.

      35     Mimoto cíl opravného systému je obdobný cíli zdanění prostřednictvím DPH u užívání investičního majetku pro soukromou potřebu.
         Jde totiž jednak o to předejít vzniku neoprávněné hospodářské výhody osoby povinné k dani vůči konečnému spotřebiteli tím,
         že je osoba povinná k dani nucena zaplatit částku odpovídající odpočtu, ke kterému nebyla oprávněna (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 29. dubna 2004, Gemeente Leusden a Holin Groep, C‑487/01 a C‑7/02, Recueil, s. I‑5337, bod 90, jakož i výše uvedený
         rozsudek Uudenkaupungin kaupunki, bod 30).

      36     Krom toho jde o zaručení souladu mezi odpočtem daně na vstupu a výběrem daně na výstupu (viz stanovisko generálního advokáta
         Jacobse ve výše uvedené věci Charles a Charles-Tijmens, bod 60).

      37     Vzhledem k tomuto společnému cíli, jakož i doplňkové úloze, kterou za tímto účelem zajišťují ustanovení článků 6 a 20 ve struktuře
         šesté směrnice, členský stát nepřekračuje prostor pro uvážení, který mu přísluší, tím, že stanoví pro určení základu daně
         u užívání majetku podniku pro soukromou potřebu použití pravidel o opravě odpočtů.

      38     Jak zdůraznila na jednání německá vláda a jak uvedl generální advokát v bodě 95 svého stanoviska, toto řešení přispívá krom
         toho ke zmírnění výhody hotovostního toku, kterou poskytuje rozložené zdanění prostřednictvím DPH osobě povinné k dani, která
         užívá nemovitost podniku pro soukromou potřebu, vůči konečnému spotřebiteli, který je povinen odvést celkovou částku DPH při
         pořízení nebo výstavbě takové budovy.

      39     Navíc jak zdůraznila tatáž vláda, jakož i vláda Spojeného království na jednání, toto řešení umožňuje vyloučit situace, kdy
         dochází k nezdaněné konečné spotřebě v případě převodu budovy s osvobozením od DPH po skončení opravného období pro odpočty.
         Tím, že se podle tohoto řešení shoduje rozvržení zdanění DPH u užívání dotčené budovy pro soukromou potřebu s délkou uvedeného
         období, totiž zaručuje, pokud jde o toto užívání, výběr celkové částky této daně odpovídající odpočtu na vstupu před případným
         opětovným prodejem budovy osvobozeným od DPH, ke kterému by došlo po skončení tohoto období.

      40     Z výše uvedeného vyplývá, že řešení zvolené dotčenými vnitrostátními právními předpisy je v souladu s účelem čl. 6 odst. 2
         šesté směrnice.

      41     Jak společná domácnost uplatnila, Soudní dvůr sice v bodě 36 výše uvedeného rozsudku Enkler odkázal v souvislosti čl. 6 odst. 2
         a čl. 11 A odst. 1 písm. c) na takové výdaje, „jakými jsou odpisy za opotřebení majetku“.

      42     Má-li být však respektován prostor pro volnou úvahu, jenž mají v tomto ohledu členské státy, nemůže být tento údaj vykládán
         tak, že znamená, že tyto státy nemají ohledně určení základu DPH u užívání nemovitého majetku, který je součástí podniku,
         pro soukromou potřebu, jinou volbu než použít vnitrostátní pravidla o odpisech za opotřebení budovy, s vyloučením jakékoliv
         jiné metody, která je přesto, stejně jako metoda zvolená dotčenými vnitrostátními předpisy, v souladu s cílem čl. 6 odst. 2
         šesté směrnice.

      43     Výše uvedený rozsudek Seeling nemůže na rozdíl od toho, co tvrdila společná domácnost, zpochybnit výše vyloženou analýzu.

      44     Ve věci, ve které byl vydán tento rozsudek a která se rovněž týkala případu smíšeného typu užívání budovy, která je součástí
         aktiv podniku osoby povinné k dani, prosazovala německá vláda to, aby bylo užívání této budovy pro soukromou potřebu považováno
         za nájem nemovitého majetku osvobozený od DPH na základě čl. 13 B písm. b) šesté směrnice, který tedy nemůže opravňovat k odpočtu
         DPH odvedené na vstupu. Tato vláda na podporu svého tvrzení zejména uplatnila, že na rozdíl od řešení spočívajícího v umožnění
         odpočtu této daně odvedené z celkových nákladů na výstavbu budovy a v rozloženém zdanění užívání této budovy pro soukromou
         potřebu, může jí prosazované řešení vyloučit situace, kdy dochází k nezdaněné konečné spotřebě v případě opětovného prodeje
         budovy s osvobozením od DPH poté, co uplyne opravné období stanovené v článku 20 šesté směrnice.

      45     Soudní dvůr nicméně usoudil, že takové užívání pro soukromou potřebu nelze považovat za nájem ve smyslu čl. 13 B písm. b)
         šesté směrnice (výše uvedený rozsudek Seeling, body 49 až 52).

      46     Právě v této souvislosti Soudní dvůr tvrdil v bodě 54 výše uvedeného rozsudku Seeling, že pokud skutečnost, že se osobě povinné
         k dani povolí, aby učinila budovu v celém rozsahu součástí aktiv svého podniku, a tedy odečetla DPH splatnou na vstupu z celkových
         stavebních nákladů, může mít za následek to, že konečná spotřeba nebude zdaněna, neboť opravné období stanovené v čl. 20 odst. 2
         šesté směrnice může opravit pouze částečně odpočet DPH odvedené na vstupu v okamžiku výstavby budovy, je to výsledkem záměrné
         volby zákonodárce Společenství a nemůže vést k extenzivnímu výkladu čl. 13 B písm. b) této směrnice.

      47     Soudní dvůr tímto konstatoval, že délka opravného období podle článku 20 šesté směrnice má omezenou způsobilost vyloučit případy
         nezdaněné konečné spotřeby v případě, že rozložení zdanění DPH u užívání nemovitosti, která je součástí aktiv podniku, pro
         soukromou potřebu, je povoleno na delší dobu, než je délka opravného období.

      48     Jak uplatnila německá vláda a jak zdůraznil generální advokát v bodě 90 svého stanoviska, toto zjištění nemůže být však chápáno
         tak, že zbavuje členské státy možnosti použít pro stanovení základu daně u takového užívání pro soukromou potřebu, metodu,
         která stejně jako metoda spočívající v rozložení uvedeného zdanění na dobu odpovídající délce opravného období pro odpočty,
         umožňuje předejít v co největším možném rozsahu z důvodu rovnosti mezi osobami povinnými k dani a konečnými spotřebiteli,
         situacím, kdy dojde k nezdaněné konečné spotřebě v případě převodu majetku osobou povinnou k dani s osvobozením od DPH.

      49     Konečně k poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu ohledně otázky nastolené v některých písemných vyjádřeních, jakož
         i na jednání, je třeba ještě upřesnit, jak uplatnila Komise Evropských společenství, německá vláda a vláda Spojeného království,
         že v případě, kdy pořizovací náklady na pozemek, na němž byla postavena budova, která je částečně užívána pro soukromou potřebu,
         podléhaly DPH, a že osoba povinná k dani dosáhla odpočtu této daně z důvodu, že tento pozemek se stal součástí aktiv jejího
         podniku, musí být uvedené náklady zahrnuty do základu DPH u tohoto užívání pro soukromou potřebu.

      50     Jednak pojem výše výdajů na poskytování služeb vynaložených osobou povinnou k dani ve smyslu čl. 11 A odst. 1 písm. c) šesté
         směrnice je třeba chápat totiž tak, že zahrnuje veškeré výdaje vynaložené na tento účel, včetně výdajů spojených s pořízením
         pozemku, bez nichž by nemohlo dojít k dotčenému užívání pro soukromou potřebu.

      51     Krom toho vyloučení pořizovacích nákladů na pozemek, které opravňovaly k odpočtu DPH, ze základu DPH, by narušilo soulad mezi
         odpočtem na vstupu a výběrem na výstupu.

      52     Předkládajícímu soudu přísluší v projednávaném případě posoudit, zda-li pořízení pozemku žalobkyní, na kterém byla postavena
         dotčená budova, podléhalo DPH a zda-li dosáhla žalobkyně odpočtu této daně.

      53     S ohledem na výše uvedené úvahy je namístě odpovědět na položenou otázku tak, že čl. 11 A odst. 1 písm. c) šesté směrnice
         je třeba vykládat v tom smyslu, že nebrání tomu, aby základ DPH u užívání části budovy pro soukromou potřebu, kterou osoba
         povinná k dani učinila součástí aktiv svého podniku, byl stanoven jako část pořizovacích nebo stavebních nákladů na budovu,
         která je určená v závislosti na délce opravného období pro odpočty DPH podle článku 20 uvedené směrnice. Tento základ daně
         musí zahrnovat pořizovací náklady na pozemek, na němž je budova postavena, jestliže toto pořízení podléhalo této dani a osoba
         povinná k dani dosáhla jejího odpočtu.

       K nákladům řízení
      54     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 11 A odst. 1 písm. c) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských
            států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 95/7/ES
            ze dne 10. dubna 1995 je třeba vykládat v tom smyslu, že nebrání tomu, aby základ daně z přidané hodnoty u užívání části budovy
            pro soukromou potřebu, kterou osoba povinná k dani učinila součástí aktiv svého podniku, byl stanoven jako část pořizovacích
            nebo stavebních nákladů na budovu, která je určená v závislosti na délce opravného období pro odpočty daně z přidané hodnoty
            podle článku 20 uvedené směrnice.
      Tento základ daně musí zahrnovat pořizovací náklady na pozemek, na němž je budova postavena, jestliže toto pořízení podléhalo
            této dani a osoba povinná k dani dosáhla jejího odpočtu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. března 2005. # Španělské království proti Eurojust. # Žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES - Žaloba podaná členským státem, směřující proti výzvám k podání žádostí o místa dočasných zaměstnanců, vydaných Eurojustem - Nedostatek pravomoci Soudního dvora - Nepřípustnost. # Věc C-160/03.

text:
      Věc C-160/03
      Španělské království
      v.
      Eurojust
      „Žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES – Žaloba podaná členským státem směřující proti výzvám k podání žádostí o místa dočasných zaměstnanců vydaných Eurojustem – Nedostatek pravomoci Soudního dvora – Nepřípustnost“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 16. prosince 2004
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. března 2005.
      Shrnutí rozsudku
      1.     Řízení – Právní základ žaloby – Volba příslušející žalobci, nikoliv soudci Společenství – Přípustnost posuzovaná s ohledem
            na volbu žalobce
      2.     Žaloba na neplatnost – Žalovatelné akty – Žaloba podaná členským státem proti výzvě k podání žádostí o místa dočasných zaměstnanců
            vydané Eurojustem – Vyloučení – Požadavek soudního přezkumu – Podmínky
      (Článek 230 ES; články 35 a 41 EU, čl. 46 písm. b) EU; statut Soudního dvora, články 40 a 56; služební řád úředníků, článek
            91; rozhodnutí Rady 2002/187, článek 30)
      1.     V rámci soudního řízení je volba právního základu žaloby věcí žalobce a soudci Společenství nepřísluší, aby sám zvolil nejvhodnější
         právní základ. Z toho vyplývá, že pokud žalobce založí svou žalobu na některém ustanovení, přičemž však ponechá na posouzení
         Soudního dvora volbu základu, který se mu jeví nejvhodnější k přezkoumání uvedené žaloby, je namístě přezkoumat přípustnost
         žaloby s ohledem na toto ustanovení.

      (viz bod 35)
      2.     Výzva k podání žádostí o místa dočasných zaměstnanců, vydaná Eurojustem, nemůže být předmětem žaloby na neplatnost na základě
         článku 230 ES. Taková výzva totiž není uvedena v seznamu aktů, jejichž legalitu může podle uvedeného článku Soudní dvůr přezkoumávat.
         Krom toho článek 41 EU nestanoví, že článek 230 ES se vztahuje na ustanovení o policejní a soudní spolupráci v trestních věcech
         uvedená v hlavě VI Smlouvy o EU; pravomoc Soudního dvora v této oblasti je upřesněna v článku 35 EU, na nějž odkazuje čl.
         46 písm. b) EU.

      Taková výzva k podání žádostí není nicméně vyloučena z jakéhokoli soudního přezkumu, protože, jak vyplývá z článku 30 rozhodnutí
         2002/187 o zřízení Eurojustu za účelem posílení boje proti závažné trestné činnosti, na zaměstnance Eurojustu se vztahují
         nařízení a předpisy platné pro úředníky a ostatní zaměstnance Evropských společenství. Z toho vyplývá, že hlavní zúčastnění,
         tedy uchazeči o jednotlivá místa uvedená ve výzvách k podání žádostí, mají přístup k soudům Společenství za podmínek uvedených
         v článku 91 služebního řádu úředníků. V případě takové žaloby by členské státy mohly v souladu s článkem 40 statutu Soudního
         dvora vstoupit do řízení jako vedlejší účastníci, a případně by mohly, jak to vyplývá z čl. 56 druhého a třetího pododstavce
         téhož statutu, podat proti rozsudku Soudu opravný prostředek.

      (viz body 36–38, 40–43)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      15. března 2005 (*)

      „Žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES – Žaloba podaná členským státem směřující proti výzvám k podání žádostí o místa dočasných zaměstnanců vydaných Eurojustem – Nedostatek pravomoci Soudního dvora – Nepřípustnost“
      Ve věci C‑160/03,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES, podaná dne 8. dubna 2003,
      Španělské království, zastoupené L. Fraguas Gadea, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobce,
      podporované:
      Finskou republikou,  zastoupenou T. Pynnä, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejším účastníkem,
      proti
      Eurojustu, zastoupenému J. Rivas de Andrés, abogado, a D. O'Keeffem, solicitor,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (zpravodaj) a A.Borg Barthet, předsedové senátů, R.
         Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič a J. Malenovský, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. října 2004,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. prosince 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Španělské království domáhá, aby byl v sedmi výzvách k podání žádostí uchazečů o místa v rámci přijímání dočasných
         zaměstnanců vydaných Eurojustem (dále jen „napadené výzvy k podání žádostí“) zrušen bod týkající se dokumentů, jež mají být
         osobami, které podávají svou žádost v jiném jazyce, předloženy v angličtině, jakož i jednotlivé body, uvedené v každé výzvě
         k podání žádostí, týkající se kvalifikace v oblasti jazykových znalostí uchazečů.

       Právní rámec
      2       Hlava VI Smlouvy o Evropské unii obsahuje ustanovení o policejní a soudní spolupráci v trestních věcech, a to články 29 EU
         až 42 EU.

      3       Článek 31 EU popisuje cíle společného postupu v oblasti soudní spolupráce v trestních věcech.
      4       Článek 34 odst. 2 EU stanoví:
      „Rada přijímá opatření a podporuje vhodnou formou a vhodnými postupy uvedenými v této hlavě spolupráci sloužící cílům Unie.
         Za tím účelem může Rada z podnětu členského státu nebo Komise jednomyslně:

      […]
      c)       přijímat rozhodnutí za jakýmkoli jiným účelem, který je v souladu s cíli této hlavy, s vyloučením sbližování právních a správních
         předpisů členských států. Tato rozhodnutí jsou závazná a nemají přímý účinek; Rada přijímá kvalifikovanou většinou opatření,
         která jsou nezbytná k provedení těchto rozhodnutí na úrovni Unie;

      […]“
      5       Článek 35 EU se týká pravomocí Soudního dvora, pokud jde o ustanovení hlavy VI Smlouvy o Evropské unii. Odstavce 6 a 7 tohoto
         článku zní následovně:

      „6.       Soudní dvůr je příslušný přezkoumávat legalitu rámcových rozhodnutí a rozhodnutí na základě žalob podaných členským státem
         nebo Komisí pro nepříslušnost, porušení podstatných formálních náležitostí, porušení této smlouvy nebo právního předpisu týkajícího
         se jejího provádění, anebo pro zneužití pravomoci. Žaloby podle tohoto odstavce je třeba zahájit ve lhůtě dvou měsíců od zveřejnění
         aktu.

      7.       Soudní dvůr je příslušný rozhodovat o všech sporech mezi členskými státy o výklad nebo použití právních aktů přijatých podle
         čl. 34 odst. 2, které Rada nevyřeší do šesti měsíců od jejich předložení jedním z jejích členů. Soudní dvůr je dále příslušný
         rozhodovat spory mezi členskými státy a Komisí o výklad a použití úmluv uzavřených podle čl. 34 odst. 2 písm. d).“

      6       Článek 41 odst. 1 EU stanoví:
      „Články 189, 190, 195, 196 až 199, 203, 204, čl. 205 odst. 3, články 206 až 209, 213 až 219, 255 a 290 Smlouvy o založení
         Evropského společenství se vztahují na ustanovení týkající se oblastí uvedených v této hlavě.“

      7       Článek 46 EU, který je součástí závěrečných ustanovení Smlouvy o Evropské unii, zní následovně:
      „Ustanovení Smlouvy o založení Evropského společenství, Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli a Smlouvy
         o založení Evropského společenství pro atomovou energii, která se týkají pravomocí Soudního dvora Evropských společenství
         a výkonu těchto pravomocí, se vztahují pouze na následující ustanovení této smlouvy:

      […]
      b)       ustanovení hlavy VI za podmínek stanovených v článku 35;
      […]“
      8       Článek 12 první pododstavec ES stanoví:
      „V rámci použití této smlouvy, aniž jsou dotčena její zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní
         příslušnosti.“

      9       Článek 230 první pododstavec ES zní následovně:
      „Soudní dvůr přezkoumává legalitu aktů přijímaných společně Evropským parlamentem a Radou, aktů Rady, Komise a ECB, s výjimkou
         doporučení a stanovisek, a rovněž aktů Evropského parlamentu, které mají právní účinky vůči třetím osobám.“

      10     Článek 236 ES stanoví, že Soudní dvůr „má pravomoc rozhodovat všechny spory mezi Společenstvím a jeho zaměstnanci v mezích
         a za podmínek stanovených ve služebním nebo pracovním řádu“.

      11     Článek 1 nařízení Rady č. 1 ze dne 15. dubna 1958 o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství (Úř. věst. 1958,
         17, s. 385; Zvl. vyd. 01/01, s. 3), ve znění Aktu o podmínkách přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského
         království a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 1994, C 241, s. 21, a Úř. věst. 1995, L 1, s. 1),
         zní následovně:

      „Úředními a pracovními jazyky orgánů Unie jsou angličtina, dánština, finština, francouzština, italština, němčina, nizozemština,
         portugalština, řečtina, španělština a švédština“. (neoficiální překlad)
      12     Rozhodnutí Rady 2002/187/SVV ze dne 28. února 2002 o zřízení Evropské jednotky pro soudní spolupráci (Eurojust) za účelem
         posílení boje proti závažné trestné činnosti (Úř. věst. L 63, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 197, dále jen „rozhodnutí“) se opírá
         o Smlouvu o Evropské unii, a zejména o článek 31 EU a čl. 34 odst. 2 písm. c) EU. Toto rozhodnutí ve svém článku 1 stanoví,
         že Eurojust je instituce Unie mající právní subjektivitu.

      13     Podle článku 2 uvedeného rozhodnutí se Eurojust skládá z jednoho národního člena vyslaného každým členským státem v souladu
         s jeho právním systémem z řad státních zástupců, soudců nebo policistů s rovnocennými pravomocemi.

      14     Cíle Eurojustu, popsané v článku 3 téhož rozhodnutí, jsou podporovat a zdokonalovat koordinaci příslušných orgánů členských
         států při vyšetřování a stíhání vedeném v uvedených státech, zdokonalovat spolupráci těchto orgánů, zejména usnadňovat výkon
         mezinárodní právní pomoci a vyřizování žádostí o vydání, jakož i podporovat tyto orgány za účelem zvyšování účinnosti jejich
         činnosti při vyšetřování a stíhání. Podle okolností může Eurojust pomáhat i při vyšetřování a stíhání, která se týkají členského
         státu a třetí země nebo členského státu a Společenství.

      15     Článek 30 rozhodnutí, nazvaný „Zaměstnanci“, stanoví:
      „1.      Na zaměstnance Eurojustu se vztahují nařízení a předpisy platné pro úředníky a ostatní zaměstnance Evropských společenství,
         zejména ohledně jejich přijímání a postavení.

      2. Zaměstnanci Eurojustu mohou být zaměstnanci přijímaní v souladu s nařízeními a předpisy uvedenými v odstavci 1 s ohledem
         na kritéria uvedená v článku 27 Služebního řádu úředníků Evropských společenství stanoveného nařízením (EHS, Euratom, ESUO)
         č. 259/68 […], včetně kritéria rozložení podle zeměpisného původu. […]

      3.      Při výkonu svých úkolů jsou zaměstnanci podřízeni kolegiu; dbají při tom na úkoly a poslání Eurojustu […]“
      16     Článek 31 téhož rozhodnutí, nazvaný „Překladatelská a tlumočnická pomoc“, stanoví:
      „1.      Na činnost Eurojustu se vztahují úřední jazykové předpisy Unie. [Ve španělském znění: ‚El régimen lingüístico de las instituciones
         de la Comunidad Europea será aplicable a Eurojust‘].

      2.      Výroční zpráva Radě uvedená v čl. 32 odst. 1 druhém pododstavci se sepisuje v úředních jazycích orgánů Unie.“
      17     Články 12 až 15 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropských společenství (dále jen „PŘOZ“) se týkají podmínek přijímání
         těchto zaměstnanců. Článek 12 stanoví:

      „1.       Přijímání dočasných zaměstnanců je zaměřeno na zajištění služeb osob s co nejvyšší mírou schopnosti, výkonnosti a bezúhonnosti,
         vybraných na co nejširším zeměpisném základě mezi státními příslušníky členských států Společenství.

      […]
      2.       Dočasný zaměstnanec může být přijat pouze za předpokladu, že:
      […]
      e)      prokázal důkladnou znalost jednoho z jazyků Společenství a uspokojivou znalost dalšího z jazyků Společenství v rozsahu nezbytném
         pro výkon jeho funkce.“

      18     Článek 91 služebního řádu úředníků Evropských společenství (dále jen „služební řád“), vztahující se na dočasné zaměstnance
         na základě článku 73 PŘOZ, který odkazuje na ustanovení hlavy VII služebního řádu o opravných prostředcích, upřesňuje podmínky
         přípustnosti žalob úředníků k Soudnímu dvoru. Podle ustálené judikatury je tento opravný prostředek přístupný uchazečům otevřených
         výběrových řízení, ať jsou zaměstnanci Společenství, či nikoliv (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 31. března 1965, Vandevyvere
         v. Parlament, 23/64, Recueil, s. 205, 214).

      19     Dne 13. února 2003 byly v Úředním věstníku Evropské unie zveřejněny napadené výzvy k podání žádostí. Pokud jde o tyto výzvy k podání žádostí, požadavky týkající se jazykových znalostí
         jsou následující:

      –       na místo pověřeného pracovníka pro ochranu dat (Úř. věst. C 34 A, s. 1) „vynikající znalost angličtiny a francouzštiny, schopnost
         pracovat v dalších jazycích Evropských společenství je výhodou“;

      –       na místo účetního (Úř. věst. C 34 A, s. 4) „důkladná znalost jednoho z úředních jazyků Evropských společenství a uspokojivá
         znalost dalšího jazyka Společenství, včetně uspokojivé znalosti angličtiny“;

      –       na místo odborníka na informatiku a informační technologie (správce internetové stránky) evropské soudní sítě (Úř. věst. C
         34 A, s. 6) „dobrá znalost angličtiny je nezbytná, schopnost komunikovat alespoň ve dvou dalších úředních jazycích Evropských
         společenství, včetně francouzštiny, bude nepochybně výhodou“;

      –       na místo právního poradce (Úř. věst. C 34 A, s. 11) „vynikající znalost angličtiny a francouzštiny, schopnost pracovat v dalších
         jazycích Evropských společenství je výhodou“;

      –       na místo knihovníka/archiváře (Úř. věst. C 34 A, s. 13) žádné zvláštní požadavky;
      –       na místo tiskového atašé (Úř. věst. C 34 A, s. 16) „schopnost komunikovat alespoň v angličtině a francouzštině, znalost dalších
         úředních jazyků Evropských společenství bude výhodou“;

      –       na místo sekretářky všeobecné správy (Úř. věst. C 34 A, s. 18) „důkladná znalost angličtiny a francouzštiny, uspokojivá znalost
         dalších jazyků Společenství by byla nepochybně výhodou“.

      20     Uvedené výzvy k podání žádostí uvádějí, že žádosti musejí být uchazečem vyplněny v jeho jazyce, jakož i v angličtině. K uvedené
         žádosti musí být navíc přiložen motivační dopis a životopis, vyhotovené výhradně v angličtině.

       Žalobní důvody
      21     Španělské království se na podporu své žaloby dovolává tří žalobních důvodů.
      22     První žalobní důvod vychází z porušení čl. 12 odst. 2 písm. e) PŘOZ, podle nějž může být od uchazečů vyžadována pouze důkladná
         znalost jednoho jazyka, a to v zásadě jejich mateřského jazyka, jakož i uspokojivá znalost jednoho dalšího jazyka podle volby
         uvedených uchazečů.

      23     Druhý žalobní důvod vychází z porušení jazykového režimu Eurojustu, jak je stanoven v článku 31 rozhodnutí. Tento režim je
         vymezen nařízením č. 1, jehož článek 1 upřesňuje úřední a pracovní jazyky orgánů. Vzhledem k tomu, že žádné ustanovení uvedeného
         rozhodnutí neurčuje, že pracovními jazyky Eurojustu jsou angličtina a francouzština, mohou členové Eurojustu a zaměstnanci
         sekretariátu této instituce používat všechny úřední jazyky Unie. V důsledku toho výzvy k podání žádostí porušily jazykový
         režim Eurojustu.

      24     Třetí žalobní důvod vychází z porušení zásady zákazu diskriminace uvedené v článku 12 ES, jakož i povinnosti uvést odůvodnění.
         Španělské království v tomto ohledu uplatňuje, že skutečnost, že od uchazečů je vyžadováno, aby vyplnili některé dokumenty
         v angličtině, jakož i podmínky ve výzvách k podání žádostí týkající se znalosti angličtiny a francouzštiny představují zjevnou
         diskriminaci na základě státní příslušnosti, neboť jsou tak zvýhodněni uchazeči, jejichž mateřským jazykem je angličtina nebo
         francouzština. Příznivější zacházení s těmito dvěma jazyky není podloženo, ba ani není uvedeno jeho odůvodnění, což v tomto
         ohledu představuje porušení povinnosti uvést odůvodnění podle článku 253 ES.

       K přípustnosti žaloby
       Argumenty účastníků řízení
      25     Eurojust před předložením svých argumentů k věci samé vznáší námitku nepřípustnosti, kterou je třeba přezkoumat.
      26     Eurojust tvrdí, že žaloba je nepřípustná, neboť neexistuje žádný právní základ umožňující její podání.
      27     Zaprvé žaloba nemůže být založena na článku 230 ES vzhledem k tomu, že seznam aktů, jejichž legalita může být přezkoumána
         Soudním dvorem, neuvádí akty přijaté Eurojustem, který je institucí Unie s vlastní právní subjektivitou.

      28     Zadruhé žaloba nemůže být založena na čl. 35 odst. 6 EU vzhledem k tomu, že napadené akty nejsou ani rámcovými rozhodnutími,
         ani žádným z rozhodnutí uvedených v tomto ustanovení.

      29     Zatřetí žaloba nemůže být založena na článku 91 služebního řádu, jelikož toto ustanovení, i když umožňuje uchazeči podat žalobu
         směřující proti výzvě k podání žádostí, neumožňuje členskému státu podat žalobu proti aktům, jimiž jsou údajně zkrácena práva
         osob, na něž se tento služební řád vztahuje.

      30     Začtvrté žaloba nemůže být založena na rozhodnutí vzhledem k tomu, že toto rozhodnutí nedává Soudnímu dvoru pravomoc k rozhodování
         o aktech Eurojustu.

      31     Konečně, žaloba nemůže být založena na čl. 35 odst. 7 EU vzhledem k tomu, že se nejedná o žalobu týkající se výkladu čl. 31
         odst. 1 rozhodnutí podanou v souladu s postupem uvedeným v čl. 35 odst. 7 EU.

      32     Španělské království připomíná, že Společenství je společenstvím práva, jehož akty podléhají soudní kontrole (rozsudek ze
         dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, bod 38), a tvrdí, že žádný akt
         vydaný institucí s právní subjektivitou, která podléhá právu Společenství, nemůže být vyloučen ze soudního přezkumu.

      33     Uznává, že na základě článků 35 EU a 46 EU je pravomoc Soudního dvora v oblasti třetího pilíře omezená. Nicméně napadené výzvy
         k podání žádostí nelze považovat za akty přijaté v této oblasti a přezkum těchto aktů Soudním dvorem rovněž nelze podřizovat
         podmínkám.

      34     Španělské království nicméně ponechává na posouzení Soudního dvora volbu nejvhodnějšího právního základu své žaloby, přičemž
         v každém případě žádá, aby případné pochybení, jehož se mohlo dopustit při této volbě, nevedlo k prohlášení o nepřípustnosti
         nebo nevydání rozhodnutí o meritu projednávané věci.

       Závěry Soudního dvora
      35     Úvodem je třeba zdůraznit, že volba právního základu žaloby je věcí žalobce a soudci Společenství nepřísluší, aby sám zvolil
         nejvhodnější právní základ (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 8. října 1974, Union syndicale a další v. Rada,
         175/73, Recueil, s. 917, a usnesení Soudu ze dne 8. června 1998, Keeling v. OHIM, T-148/97, Recueil, s. II‑2217). Z přezkoumání žaloby vyplývá, že žalobce ji založil na článku 230 ES. Přípustnost uvedené žaloby je
         tedy namístě přezkoumat s ohledem na toto ustanovení.

      36     Jak vyplývá z článku 230 ES, Soudní dvůr „přezkoumává legalitu aktů přijímaných společně Evropským parlamentem a Radou, aktů
         Rady, Komise a ECB, s výjimkou doporučení a stanovisek, a rovněž aktů Evropského parlamentu, které mají právní účinky vůči
         třetím osobám“.

      37     Je nutné konstatovat, že akty napadené v projednávané žalobě nejsou uvedeny v seznamu aktů, jejichž legalitu může podle uvedeného
         článku Soudní dvůr přezkoumávat.

      38     Krom toho článek 41 EU nestanoví, že článek 230 ES se vztahuje na ustanovení o policejní a soudní spolupráci v trestních věcech
         uvedená v hlavě VI Smlouvy o Evropské unii; pravomoc Soudního dvora v této oblasti je upřesněna v článku 35 EU, na nějž odkazuje
         čl. 46 písm. b) EU.

      39     Španělské království každopádně nesouhlasilo s tím, aby napadené výzvy k podání žádostí byly považovány za akty přijaté v rámci
         hlavy VI Smlouvy o Evropské unii.

      40     Z toho vyplývá, že žalobu podanou na základě článku 230 ES nelze prohlásit za přípustnou.
      41     Pokud jde o právo na účinnou soudní ochranu v rámci společenství práva, které podle Španělského království vyžaduje, aby veškerá
         rozhodnutí instituce s právní subjektivitou, která podléhá právu Společenství, mohla být přezkoumána soudem, je třeba uvést,
         že akty napadené v projednávané věci nejsou vyloučeny z jakéhokoli soudního přezkumu.

      42     Jak vyplývá z článku 30 rozhodnutí, na zaměstnance Eurojustu se totiž vztahují nařízení a předpisy platné pro úředníky a ostatní
         zaměstnance Evropských společenství. Z toho vyplývá, že podle ustálené judikatury měli hlavní zúčastnění, tedy uchazeči o jednotlivá
         místa uvedená v napadených výzvách k podání žádostí, za podmínek stanovených v článku 91 služebního řádu přístup k soudům
         Společenství (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Vandevyvere v. Parlament, s. 214).

      43     V případě takové žaloby by členské státy mohly v souladu s článkem 40 statutu Soudního dvora vstoupit do řízení jako vedlejší
         účastníci, a případně by mohly, jak to vyplývá z čl. 56 druhého a třetího pododstavce téhož statutu, podat proti rozsudku
         Soudu opravný prostředek.

      44     Z veškerých těchto skutečností vyplývá, že žaloba je nepřípustná.
       K nákladům řízení
      45     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Eurojust požadoval náhradu
         nákladů řízení ve svém návrhu a Španělské království bylo ve sporu neúspěšné, je namístě uložit mu náhradu nákladů řízení.
         Na základě čl. 69 odst. 4 prvního pododstavce téhož řádu Finská republika, která vstoupila do řízení jako vedlejší účastník,
         ponese vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba je nepřípustná.
      2)      Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Finská republika ponese vlastní náklady.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.