title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 5. března 2015.#Copydan Båndkopi v. Nokia Danmark A/S.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Østre Landsret.#Řízení o předběžné otázce – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29/ES – Článek 5 odst. 2 písm. b) a článek 6 – Právo na rozmnožování – Výjimka – Rozmnoženiny pro soukromé užití – Rozmnoženiny pořizované pomocí paměťových karet mobilních telefonů – Spravedlivá odměna – Poplatek z nosičů – Rovné zacházení – Vrácení poplatku – Minimální újma.#Věc C-463/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      5. března 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Autorské právo a práva s ním související — Směrnice 2001/29/ES — Článek 5 odst. 2 písm. b) a článek 6 — Právo na rozmnožování — Výjimka — Rozmnoženiny pro soukromé užití — Rozmnoženiny pořizované pomocí paměťových karet mobilních telefonů — Spravedlivá odměna — Poplatek z nosičů — Rovné zacházení — Vrácení poplatku — Minimální újma“
      Ve věci C‑463/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Østre Landsret (Dánsko) ze dne 10. října 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 16. října 2012, v řízení

         Copydan Båndkopi

      proti

         Nokia Danmark A/S,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Jürimäe, J. Malenovský (zpravodaj), M. Safjan a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. ledna 2014,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Copydan Båndkopi P. Schønningem, advokat,

               —

               za Nokia Danmark A/S F. Bøggildem, advokat,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem, F. X. Bréchotem a B. Beaupère-Manokha, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Varonem, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemskou vládu M. Noort, M. Bulterman a C. Wissels, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za rakouskou vládu G. Kunnertem a A. Poschem, jako zmocněnci,

               —

               za finskou vládu J. Leppem, jako zmocněncem,

               —

               za vládu Spojeného království S. Brighouse, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Malyniczem a J. Holmesem, barristers,

               —

               za Evropskou komisi J. Samnadda, H. Støvlbækem a J. Szczodrowskim, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. června 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 2 písm. b) a článku 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi organizací Copydan Båndkopi (dále jen „Copydan“) a společností Nokia Danmark A/S (dále jen „Nokia“) ohledně zaplacení poplatku určeného na financování spravedlivé odměny vyplácené z titulu výjimky z práva na rozmnožování uvedené v čl. 5 odst. 2 písm. b) této směrnice (dále jen „poplatek za soukromé rozmnožování“).

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 9, 10, 31, 32, 35, 38 a 39 odůvodnění směrnice 2001/29 znějí:

                        „(9)

                        Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. [...]

                        (10)

                        Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. [...]

                  [...]

                        (31)

                        Mezi různými skupinami nositelů práv stejně jako mezi různými kategoriemi nositelů práv a uživatelů chráněných předmětů ochrany [uživatelů předmětů ochrany] musí být zajištěna přiměřená rovnováha práv a zájmů. [...]

                        (32)

                        Tato směrnice stanoví vyčerpávající výčet výjimek a omezení práva na rozmnožování a práva na sdělování veřejnosti. Některé výjimky nebo omezení jsou použitelné popřípadě pouze u práva na rozmnožování. To [Tento výčet] patřičně zohledňuje rozdílné právní tradice v členských státech, přičemž je zároveň zajištěno [a směřuje k zajištění řádného] fungování vnitřního trhu. Členské státy by měly dospět k jednotnému používání těchto výjimek a omezení, které bude v budoucnu při přezkoumávání prováděcích právních předpisů hodnoceno.

                  [...]

                        (35)

                        V určitých případech výjimek nebo omezení by nositelé práv měli získat spravedlivou odměnu jako přiměřenou náhradu za užití jejich chráněných děl nebo jiných předmětů ochrany. Při určování způsobu, podrobností a možné výše odměny je třeba vzít v úvahu konkrétní okolnosti každého případu. Při hodnocení těchto okolností by cenným kritériem byla možná újma nositelům práva vyplývající z dotyčného úkonu. V případech, kdy nositelé práv již získali platbu v jiné formě, například jako součást licenčního poplatku, nemusí přicházet žádná zvláštní nebo samostatná platba v úvahu. Výše spravedlivé odměny by měla brát ohled na míru využití prostředků technologické ochrany uvedených v této směrnici. V určitých situacích, kdy je újma způsobená nositeli práva minimální, nesmí [nemusí] vzniknout žádná povinnost platby.

                  [...]

                        (38)

                        Členským státům by mělo být povoleno stanovit výjimku nebo omezení týkající se práva na rozmnožování v případě určitých druhů rozmnožování zvukových, obrazových nebo audiovizuálních materiálů pro osobní užití, pokud jsou tato výjimka nebo omezení doprovázeny spravedlivou odměnou. Tato výjimka nebo omezení mohou zahrnovat zavedení nebo pokračování systémů odměn jako náhrady za újmu způsobenou nositelům práva. [...]

                        (39)

                        Pokud jsou k dispozici účinná opatření pro technologickou ochranu, měly by členské státy při uplatňování výjimky nebo omezení pro soukromé rozmnožování brát patřičný ohled na technologický a hospodářský rozvoj, a to zejména ve vztahu k soukromému digitálnímu rozmnožování a systémům odměn. Takové výjimky nebo omezení by neměly bránit využívání technologických prostředků ani jejich uplatňování proti obcházení těchto prostředků.“

               4

               Článek 2 uvedené směrnice stanoví:
               „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:

                        a)

                        pro autory v případě jejich děl;

                  [...]“

               5

               Článek 5 odst. 2 a 5 téže směrnice stanoví:
               „2.   Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 v těchto případech:

                        a)

                        u rozmnoženin na papíře nebo jakémkoliv podobném nosiči, přičemž tyto rozmnoženiny vznikly použitím jakékoliv fotografické techniky nebo některým jiným procesem s podobnými účinky, s výjimkou hudebnin, za předpokladu, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu;

                        b)

                        u jakýchkoliv rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, a to za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu, která, pokud jde o dotyčné dílo nebo předmět ochrany, bere ohled na použití nebo nepoužití technologických prostředků uvedených v článku 6;

                  [...]
               5.   Výjimky a omezení stanovené v odstavcích 1, 2, 3 a 4 mohou být použity pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práv.“

               6

               Článek 6 odst. 1 a 3 směrnice 2001/29 stanoví:
               „1.   Členské státy stanoví odpovídající právní ochranu před obcházením jakýchkoliv účinných technologických prostředků, které dotyčná osoba provádí s vědomím, že takový cíl sleduje, nebo existují-li o této skutečnosti opodstatněné důkazy.
               [...]
               3.   Pro účely této směrnice se ‚technologickými prostředky‘ rozumí jakákoliv technologie, zařízení nebo součástka, které jsou při své obvyklé funkci určeny k tomu, aby zabraňovaly úkolům [úkonům] nebo omezovaly úkony ve vztahu k dílům nebo jiným předmětům ochrany, ke kterým nebylo uděleno svolení nositele jakýchkoliv autorských práv nebo práv s ním souvisejících stanovených právními předpisy [...]. Technologické prostředky se považují za ‚účinné‘ pokud je použití chráněného díla nebo jiného předmětu ochrany kontrolováno nositeli práv uplatněním kontroly přístupu nebo ochranného procesu, jako je šifrování, kódování nebo jiná úprava díla nebo jiného předmětu ochrany nebo mechanismu kontroly rozmnožování, který dosahuje cíle ochrany.“

         Dánské právo

               7

               Článek 12 odst. 1 a 3 zákona o právu autorském (ophavsretsloven), v konsolidovaném znění přijatém vyhláškou č. 202 ze dne 27. února 2010 (dále jen „zákon o právu autorském“) stanoví:
               „1.   Každý si pro soukromé účely může zhotovit nebo nechat zhotovit jednotlivé rozmnoženiny děl, která byla zveřejněna. Tyto rozmnoženiny nesmí být použity k žádnému jinému účelu.
               [...]
               3.   [B]ez souhlasu autora není dovoleno zhotovovat rozmnoženiny v digitální podobě na základě exempláře, který byl zapůjčen nebo pronajat.“

               8

               Článek 39 odst. 1 a 2 tohoto zákona stanoví:
               „1.   Každý, kdo pro komerční účely vyrábí nebo dováží audiopásky nebo videopásky nebo jiné nosiče, na které může být zaznamenán zvuk nebo obraz, zaplatí autorům děl uvedených v odstavci 2 odměnu.
               2.   Odměna se platí za pásky atd., které jsou vhodné ke zhotovování rozmnoženin pro soukromé užití [...]“

               9

               Článek 40 odst. 2 a 3 zákona o právu autorském stanoví:
               „2.   V roce 2006 činí odměna za jednotku [...] pro digitální paměťové karty 4,28 DKK.
               3.   Odměna uvedená v odstavcích 1 a 2 se od roku 2007 každoročně upravuje na základě indexace sazeb (srov. zákon o indexaci sazeb).“

               10

               Článek 75c odst. 1 téhož zákona stanoví:
               „Bez souhlasu nositele práv není dovoleno obcházení účinných technologických prostředků.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               11

               Copydan je organizace pro správu autorských práv, která zastupuje nositele autorských práv ke zvukovým a audiovizuálním dílům. Kulturministeriet (ministerstvo kultury) jí udělilo oprávnění vybírat a spravovat poplatky za užití uvedených děl a provádět jejich rozúčtování mezi tyto nositele práv.

               12

               Společnost Nokia uvádí v Dánsku na trh mobilní telefony. Tyto výrobky dodává podnikatelům, kteří je dále prodávají jak fyzickým osobám-nepodnikatelům, tak i jiným podnikatelům. Všechny mobilní telefony jsou vybaveny vnitřní pamětí. Některé modely navíc obsahují vedle karty SIM ještě dodatečnou paměťovou kartu. Má-li uživatel mobilní telefon s paměťovou kartou, může na ni ukládat údaje, jako například telefonní čísla, kontaktní údaje nebo fotografie pořízené tímto telefonem. Lze na ni ukládat také soubory obsahující hudební díla, filmy a jiná chráněná díla. Takové soubory mohou být stažené z Internetu nebo nahrané z DVD, CD-ROM, MP3 přehrávačů nebo počítačů patřících uživatelům.

               13

               Účastníci původního řízení se shodují v tom, že uživatel, který ukládá chráněná díla do mobilního telefonu vybaveného zároveň vnitřní pamětí i paměťovou kartou, je zpravidla ukládá na paměťovou kartu. Pokud však uživatel změní nastavení telefonu, může tato díla ukládat také do vnitřní paměti.

               14

               Podle organizace Copydan se na paměťové karty mobilních telefonů, s výjimkou paměťových karet s mimořádně nízkou datovou kapacitou, musí vztahovat systém spravedlivé odměny z titulu výjimky z práva na rozmnožování (dále jen „spravedlivá odměna“), upravený zákonem o právu autorském. Z tohoto důvodu podala proti společnosti Nokia žalobu, kterou se domáhala, aby bylo této společnosti uloženo zaplatit jí z paměťových karet dovezených v období let 2004 až 2009 poplatek za soukromé rozmnožování.

               15

               Společnost Nokia uvedla, že se takový poplatek neplatí, pokud rozmnoženina není legální ani pokud k použití rozmnoženiny, například po stažení chráněného díla z internetových stránek internetového obchodu, udělili nositelé autorského práva souhlas. Systém spravedlivé odměny se tedy podle ní musí vztahovat pouze na legální rozmnoženiny pro soukromé užití, k nimž nositelé práv neudělili svolení. Paměťové karty mobilních telefonů přitom podle společnosti Nokia obsahují takové rozmnoženiny jen zřídkakdy, takže za tyto rozmnoženiny nelze požadovat žádný poplatek.

               16

               Za těchto podmínek se Østre Landsret rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je slučitelné se [směrnicí 2001/29], jestliže právní předpisy členského státu stanoví odměnu pro nositele práv v případě rozmnoženin, které byly zhotoveny z následujících zdrojů:

                                 a)

                                 soubory, k jejichž použití udělí nositel práv svolení a zákazník za ně platí poplatek (například licencovaný obsah z internetových obchodů);

                                 b)

                                 soubory, k jejichž použití udělí nositel práv svolení a zákazník za ně neplatí poplatek (například licencovaný obsah v souvislosti s marketingovou akcí);

                                 c)

                                 DVD, CD-ROM, MP3 přehrávač, počítač atd. patřící uživateli, bez použití účinných technologických prostředků;

                                 d)

                                 DVD, CD-ROM, MP3 přehrávač, počítač atd. patřící uživateli, za použití účinných technologických prostředků;

                                 e)

                                 DVD, CD-ROM, MP3 přehrávač, počítač nebo jiný přístroj, patřící třetí osobě;

                                 f)

                                 neoprávněně zhotovené rozmnoženiny děl z Internetu nebo z jiných zdrojů;

                                 g)

                                 jiným způsobem oprávněně zhotovené rozmnoženiny souborů, např. z Internetu (z legálních zdrojů, bez licence)?

                        2)

                        Jakým způsobem mají být zohledněny účinné technologické prostředky (článek 6 směrnice [2001/29] v právních předpisech členského státu upravujících odměnu pro nositele práv [...]?

                        3)

                        Pokud jde o výpočet [spravedlivé odměny], co se rozumí ‚situacemi, kdy je újma způsobená nositeli práva minimální‘ ve smyslu bodu 35 odůvodnění směrnice [2001/29], v jejichž případě je se směrnicí neslučitelné, jestliže právní předpisy členského státu stanoví odměnu pro nositele práv v případě takového rozmnožování pro soukromé užití [...]?

                        4)

                        a) Je slučitelné se směrnicí [2001/29], jestliže právní předpisy členského státu stanoví odměnu pro nositele práv v případě rozmnožování na paměťových kartách mobilních telefonů, za předpokladu, že rozmnožování pro soukromé užití není primární nebo hlavní funkcí paměťových karet mobilních telefonů?

                                 b)

                                 Je slučitelné se směrnicí [2001/29], jestliže právní předpisy členského státu stanoví odměnu pro nositele práv v případě rozmnožování na paměťových kartách mobilních telefonů, za předpokladu, že rozmnožování pro soukromé užití je jednou z primárních nebo hlavních funkcí paměťových karet mobilních telefonů?

                        5)

                        Je slučitelné s výrazem ‚přiměřená rovnováha‘ uvedeným v bodě 31 odůvodnění směrnice [2001/29] a s jednotným výkladem pojmu ‚spravedlivá odměna‘ uvedeným v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice, který musí být založen na ‚újmě‘, jestliže právní předpisy členského státu stanoví, že se z paměťových karet vybírá poplatek, kdežto žádný poplatek není vybírán z vnitřních pamětí, jako např. u MP3 přehrávačů nebo iPodů, které jsou určeny a především užívány k ukládání rozmnoženin pro soukromé účely?

                        6)

                        a) Brání směrnice [2001/29] tomu, aby právní předpisy členského státu stanovily výběr poplatků za soukromé rozmnožování od výrobců nebo dovozců, kteří prodávají paměťové karty podnikatelům, kteří tyto karty dále prodávají podnikatelům i fyzickým osobám-nepodnikatelům, aniž je těmto výrobcům nebo dovozcům známo, zda jsou paměťové karty prodávány podnikatelům, nebo fyzickým osobám-nepodnikatelům?

                                 b)

                                 Má na odpověď na otázku 6 písm. a) vliv to, že právní předpisy členského státu obsahují ustanovení, která zajišťují, že výrobci, dovozci nebo distributoři nemají povinnost platit poplatek z paměťových karet používaných pro podnikatelské účely, že těm výrobcům, dovozcům nebo distributorům, kteří nicméně poplatek zaplatili, může být poplatek z paměťových karet vrácen v rozsahu, v němž jsou tyto karty používány pro podnikatelské účely, a že výrobci, dovozci nebo distributoři mohou jiným podnikům zaregistrovaným u organizace pověřené správou poplatků prodávat paměťové karty bez placení poplatku?

                                 c)

                                 Má na odpověď na otázky 6 písm. a) a b) vliv to,

                                          i)

                                          že právní předpisy členského státu obsahují ustanovení, která ve svém důsledku stanoví, že výrobci, dovozci nebo distributoři nemají povinnost platit poplatek z paměťových karet používaných pro podnikatelské účely, [za situace, kdy je] pojem ‚podnikatelské účely‘ vykládán tak, že se právo na odpočet přiznává pouze ve vztahu k podnikům schváleným organizací Copydan, zatímco z paměťových karet používaných pro podnikatelské účely ostatními podnikateli, které organizace Copydan neschválila, se poplatek platit musí;

                                          ii)

                                          že právní předpisy členského státu obsahují ustanovení, která ve svém důsledku stanoví, že byl-li přesto poplatek zaplacen (teoreticky), může být výrobcům, dovozcům nebo distributorům poplatek z paměťových karet vrácen v rozsahu, v němž jsou používány pro podnikatelské účely, [za situace, kdy] poplatek může být ve skutečnosti vrácen pouze nabyvateli paměťové karty a [kdy] nabyvatel paměťové karty musí o vrácení poplatku požádat organizaci Copydan;

                                          iii)

                                          že právní předpisy členského státu obsahují ustanovení, která ve svém důsledku stanoví, že výrobci, dovozci nebo distributoři mohou bez placení poplatku prodávat paměťové karty dalším podnikům zaregistrovaným u organizace pověřené správou poplatků, [za situace, kdy] organizace Copydan je organizací pověřenou správou poplatků a zaregistrovaným podnikům není známo, zda jsou paměťové karty prodávány podnikatelům, nebo fyzickým osobám-nepodnikatelům?“

         K předběžným otázkám

         Úvodní poznámka

               17

               Některé z otázek položených předkládajícím soudem neodkazují výslovně na čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, zatímco v jiných otázkách je toto ustanovení zmíněno. Z předkládacího rozhodnutí však jasně vyplývá, že všechny položené otázky je nutno chápat tak, že se tohoto ustanovení týkají, a Soudní dvůr proto bude tyto otázky zkoumat z hlediska uvedeného ustanovení.

         Ke čtvrté otázce

               18

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zkoumat na prvním místě, je, zda čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu v případě multifunkčních nosičů, jako jsou paměťové karty mobilních telefonů, bez ohledu na to, zda je hlavní funkcí těchto nosičů pořizování rozmnoženin pro soukromé užití, či nikoli.

               19

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že jestliže se členské státy rozhodnou zavést ve svém vnitrostátním právu výjimku z práva na rozmnožování pro soukromé užití rozmnoženin (dále jen „výjimka pro soukromé rozmnožování“) podle čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice, jsou zejména povinny stanovit na základě tohoto ustanovení úhradu spravedlivé odměny ve prospěch nositelů výlučného práva na rozmnožování (rozsudky Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, bod 30, a Amazon.com International Sales a další, C‑521/11, EU:C:2013:515, bod 19).

               20

               Jelikož ustanovení této směrnice nijak blíže neupřesňují jednotlivé prvky systému spravedlivé odměny, mají členské státy při jejich vymezování široký prostor pro uvážení. Je na členských státech, aby zejména určily, kdo má tuto odměnu uhradit, a stanovit formu, podrobnosti a výši této odměny (v tomto smyslu viz rozsudky Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, bod 23, a Amazon.com International Sales a další, EU:C:2013:515, bod 20).

               21

               Spravedlivá odměna, a tudíž i systém, na němž je založena, a její výše však musí souviset s újmou způsobenou nositelům práv soukromým rozmnožováním (v tomto smyslu viz rozsudek Padawan, EU:C:2010:620, body 40 a 42).

               22

               Jelikož osobou, která způsobila dotyčnému nositeli práv újmu, je osoba, která pro soukromé užití pořizuje rozmnoženinu díla, ačkoli uvedeného nositele práv předem nepožádala o svolení, je v zásadě tato osoba povinna nahradit tuto újmu tím, že bude financovat náklady na odměnu, která bude tomuto nositeli práv zaplacena (v tomto smyslu rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, bod 45, a Amazon.com International Sales a další, EU:C:2013:515, bod 23).

               23

               Soudní dvůr však připustil, že poněvadž je v praxi obtížné identifikovat soukromé uživatele a ukládat jim povinnost, aby nositelům výlučného práva na rozmnožování poskytli náhradu za újmu, kterou jim způsobili, jsou členské státy oprávněny zavést k financování spravedlivé odměny poplatek za soukromé rozmnožování nikoli k tíži dotyčných soukromých osob, nýbrž k tíži osob, jež disponují vybavením, přístroji a nosiči pro digitální rozmnožování, a které z tohoto důvodu právně nebo fakticky dávají toto vybavení, přístroje a nosiče pro rozmnožování k dispozici soukromým osobám nebo jim poskytují rozmnožovací služby. V rámci takového systému se povinnost zaplatit poplatek za soukromé rozmnožování vztahuje na osoby disponující uvedeným vybavením, přístroji a nosiči (rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, bod 46, a Amazon.com International Sales a další, EU:C:2013:515, bod 24).

               24

               V tomto ohledu není nutné prokazovat, že fyzické osoby pomocí takového vybavení, přístrojů a nosičů skutečně pořizují rozmnoženiny pro soukromé užití. U těchto osob se totiž vychází oprávněně z domněnky, že jim toto vybavení, přístroje a nosiče byly poskytnuty v plném rozsahu, a má se o nich tedy za to, že využívají všechny jejich funkce, včetně funkce rozmnožování (v tomto smyslu viz rozsudek Padawan, EU:C:2010:620, body 54 a 55).

               25

               Z toho plyne, že pokud jsou vybavení, přístroje a nosiče pro digitální rozmnožování poskytnuty fyzickým osobám jakožto soukromým uživatelům, pouhá schopnost tohoto vybavení či těchto přístrojů a nosičů zhotovovat rozmnoženiny postačí k tomu, aby bylo odůvodněno uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování (v tomto smyslu viz rozsudek Padawan, EU:C:2010:620, bod 56).

               26

               Z této judikatury Soudního dvora tak vyplývá, že v zásadě není významné, zda je určitý nosič multifunkční, či nikoli ani zda je případně funkce rozmnožování podružná ve vztahu k ostatním funkcím, neboť se má za to, že koncoví uživatelé využívají všechny dostupné funkce tohoto nosiče.

               27

               Po tomto upřesnění je však třeba uvést, že multifunkčnost a podružnost funkce rozmnožování mohou mít vliv na výši spravedlivé odměny. Zvláště je třeba uvést, že s ohledem na úvahy uvedené v bodě 21 tohoto rozsudku musí příslušné orgány její výši stanovit v zásadě se zřetelem k relativní míře schopnosti nosiče zhotovovat rozmnoženiny děl pro soukromé užití.

               28

               Jakmile se tedy ukáže, že souhrn uživatelů určitého nosiče takovou funkci v praxi takřka nevyužívá, nemusí v souladu s bodem 35 odůvodnění směrnice 2001/29 vzniknout z titulu poskytnutí této funkce žádná povinnost platit spravedlivou odměnu, je-li újma způsobená nositelům práv považována za minimální.

               29

               S ohledem na předchozí úvahy je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu v případě multifunkčních nosičů, jako jsou paměťové karty mobilních telefonů, bez ohledu na to, zda je hlavní funkcí těchto nosičů pořizování rozmnoženin pro soukromé užití, či nikoli, a to za podmínky, že některá, byť podružná funkce uvedených nosičů umožňuje, aby je jejich majitelé k tomuto účelu používali. Skutečnost, že se jedná o hlavní nebo podružnou funkci, a relativní míra schopnosti nosiče zhotovovat rozmnoženiny však mohou mít vliv na výši placené spravedlivé odměny. Pokud by byla újma způsobená nositelům práv považována za minimální, nemusela by z titulu poskytnutí uvedené funkce vzniknout žádná povinnost tuto odměnu platit.

         K páté otázce

               30

               Podstatou páté otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zkoumat na druhém místě, je, zda čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví poplatek za soukromé rozmnožování v případě dodání nosičů, jež mohou být použity k rozmnožování pro soukromé užití, jako jsou paměťové karty mobilních telefonů, ale tento poplatek nestanoví v případě dodání součástí, které jsou určeny hlavně k ukládání rozmnoženin pro soukromé užití, jako jsou vnitřní paměti MP3 přehrávačů.

               31

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že výjimky upravené v článku 5 směrnice 2001/29 musí být uplatňovány při dodržení zásady rovného zacházení, která je obecnou zásadou unijního práva zakotvenou v článku 20 Listiny základních práv Evropské unie (v posledně uvedeném ohledu viz rozsudek Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, bod 43).

               32

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že zásada rovného zacházení vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (viz zejména rozsudky Soukupová, C‑401/11, EU:C:2013:223, bod 29, a Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, bod 15).

               33

               Z toho vyplývá, že členské státy nemohou stanovit podrobnou úpravu spravedlivé odměny, která by zaváděla neodůvodněné nerovné zacházení s jednotlivými kategoriemi hospodářských subjektů uvádějících na trh srovnatelné zboží, na něž se vztahuje výjimka pro soukromé rozmnožování, nebo s jednotlivými kategoriemi uživatelů předmětů ochrany.

               34

               Ve věci v původním řízení je nesporné, že vnitrostátní právní úprava vede k rozlišování mezi nosiči, které jsou oddělitelné od přístrojů vybavených funkcí digitálního rozmnožování, a neoddělitelnými součástmi takovýchto přístrojů. Zatímco je totiž pro dodání uvedených nosičů stanoven poplatek za soukromé rozmnožování, v případě dodání uvedených součástí tomu tak není.

               35

               V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že multifunkční nosiče, jako jsou paměťové karty mobilních telefonů, i integrované součásti, jako jsou vnitřní paměti MP3 přehrávačů, mohou být používány k rozmnožování chráněných děl pro soukromé účely, a způsobovat tak nositelům autorského práva újmu.

               36

               Tato analýza platí také pro paměťové karty mobilních telefonů a jejich vnitřních paměti. Přestože jsou přitom vnitřní paměti v rámci téhož telefonního přístroje vybaveny stejnou funkcí rozmnožování jako paměťové karty, jak to vyplývá z bodu 13 tohoto rozsudku, ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, nevyplývá, že by byl pro jejich dodání stanoven poplatek za soukromé rozmnožování.

               37

               Předkládajícímu soudu však přísluší zkoumat, zda jsou případně dány jiné okolnosti, jež by dovolovaly konstatovat, že i když jsou posuzované integrované součásti vybaveny stejnou funkcí rozmnožování jako paměťové karty mobilních telefonů, nejsou tyto součásti z hlediska požadavků týkajících se spravedlivé odměny srovnatelné.

               38

               V tomto ohledu by mohl předkládající soud mimo jiné posoudit, jaký má případně dopad skutečnost, že jsou uvedené součásti neoddělitelné od přístrojů, do nichž jsou zabudovány, zatímco takové nosiče používané k týmž účelům, tj. k rozmnožování, jako jsou paměťové karty, jsou od přístrojů oddělitelné, což by mohlo usnadňovat další rozmnožování týchž děl na jiných nosičích.

               39

               Pokud předkládající soud dospěje k závěru, že uvedené součásti a nosiče jsou z hlediska požadavků týkajících se spravedlivé odměny srovnatelné, bude muset následně ověřit, zda je rozdílné zacházení vyplývající z vnitrostátního systému spravedlivé odměny odůvodněné.

               40

               Toto rozdílné zacházení by mohlo být odůvodněné mimo jiné v případě, kdy na rozdíl od toho, co platí pro oddělitelné nosiče ve věci v původním řízení, pobírají nositelé práv z titulu integrovaných součástí, jež mohou být použity k rozmnožování, spravedlivou odměnu v jiné formě.

               41

               S ohledem na předchozí úvahy je třeba na pátou otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví poplatek za soukromé rozmnožování v případě dodání nosičů, jež mohou být použity k rozmnožování pro soukromé užití, jako jsou paměťové karty mobilních telefonů, ale tento poplatek nestanoví v případě dodání součástí, které jsou určeny hlavně k ukládání rozmnoženin pro soukromé užití, jako jsou vnitřní paměti MP3 přehrávačů, za podmínky, že tyto jednotlivé kategorie nosičů a součástí nejsou srovnatelné nebo že je rozdílné zacházení s nimi odůvodněné, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

         K šesté otázce

               42

               Podstatou šesté otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zkoumat na třetím místě, je, zda musí být čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví poplatek za soukromé rozmnožování k tíži výrobců a dovozců, kteří prodávají paměťové karty mobilních telefonů podnikatelům, přičemž vědí, že jsou tyto karty určeny k dalšímu prodeji, ale nevědí, zda jsou koncovými nabyvateli těchto karet podnikatelé, nebo fyzické osoby-nepodnikatelé. Předkládající soud se mimoto táže, zda má na odpověď na tuto otázku vliv skutečnost, že tito výrobci a dovozci

                        —

                        jsou zproštěni povinnosti platit uvedený poplatek, prodávají-li paměťové karty podnikatelům zaregistrovaným u organizace pověřené správou poplatků, a

                        —

                        může jim být uvedený poplatek vrácen, jsou-li paměťové karty mobilních telefonů používány pro podnikatelské účely, s tím, že v praxi může být poplatek za soukromé rozmnožování vrácen pouze koncovému nabyvateli takové karty, a to za podmínky, že o to požádá organizaci pověřenou správou poplatků.

               43

               Jak bylo připomenuto v bodě 23 tohoto rozsudku, jsou členské státy oprávněny zavést k financování spravedlivé odměny poplatek za soukromé rozmnožování nikoli k tíži dotyčných soukromých osob, nýbrž k tíži osob, jež disponují vybavením, přístroji a nosiči pro digitální rozmnožování, a které z tohoto důvodu právně nebo fakticky dávají toto vybavení, přístroje a nosiče pro rozmnožování k dispozici soukromým osobám nebo jim poskytují rozmnožovací služby.

               44

               Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že členské státy mohou za jistých podmínek uplatňovat poplatek za soukromé rozmnožování bez rozdílu v případě záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, a to i tehdy, když jejich konečné užití nespadá pod případ uvedený v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 (v tomto smyslu viz rozsudek Amazon.com International Sales a další, EU:C:2013:515, bod 31).

               45

               Systém uplatňování takového poplatku je s uvedeným ustanovením v souladu, pouze pokud je jeho zavedení odůvodněno praktickými obtížemi a pokud mají osoby povinné zaplatit tento poplatek nárok na jeho vrácení v případě, že poplatek placen být neměl (v tomto smyslu viz rozsudek Amazon.com International Sales a další, EU:C:2013:515, bod 31).

               46

               V tomto ohledu může být systém uplatňování poplatku za soukromé rozmnožování odůvodněn zejména potřebou vypořádat se s nemožností identifikovat koncové uživatele nebo s praktickými obtížemi s jejich identifikací či jinými obdobnými obtížemi (v tomto smyslu viz rozsudek Amazon.com International Sales a další, EU:C:2013:515, body 31 a 34).

               47

               Z judikatury Soudního dvora však vyplývá, že se uvedený poplatek každopádně nesmí uplatnit na dodání vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování jiným než fyzickým osobám pro účely zjevně nesouvisející s pořizováním rozmnoženin pro soukromé užití (v tomto smyslu viz rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, bod 52, a Amazon.com International Sales a další, EU:C:2013:515, bod 28).

               48

               Pokud jde dále o nárok na vrácení tohoto poplatku, musí být tento nárok účinný a nesmí nadměrně ztěžovat navrácení poplatku uhrazeného mimo případ uvedený v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 (v tomto smyslu viz rozsudek Amazon.com International Sales a další, EU:C:2013:515, body 31 a 34).

               49

               Ve věci v původním řízení je na předkládajícím soudu, aby zaprvé ověřil, zda se zavedení systému, v jehož rámci je upraveno placení poplatku za soukromé rozmnožování při uvádění paměťových karet mobilních telefonů na trh, jeví být odůvodněno praktickými obtížemi, tak jak jsou zmíněny v bodě 46 tohoto rozsudku.

               50

               Z úvah připomenutých v bodě 47 tohoto rozsudku v tomto ohledu vyplývá, že uvádění těchto karet na trh musí být zproštěno povinnosti platit uvedený poplatek zejména tehdy, když dotyčný výrobce nebo dovozce prokáže, že tyto karty dodal jiným než fyzickým osobám pro účely zjevně nesouvisející s rozmnožováním pro soukromé užití.

               51

               Mimoto je třeba konstatovat, že praktickými problémy spjatými s identifikací koncových uživatelů a s výběrem tohoto poplatku nelze odůvodňovat uplatňování takového zproštění pouze na dodání paměťových karet mobilních telefonů podnikatelům zaregistrovaným u organizace pověřené správou poplatků za soukromé rozmnožování. Takovýmto omezením by se totiž zavádělo rozdílné zacházení s jednotlivými skupinami hospodářských subjektů, neboť v souvislosti s poplatkem za soukromé rozmnožování se všechny tyto hospodářské subjekty nacházejí ve srovnatelné situaci bez ohledu na to, zda jsou u této organizace zaregistrovány, či nikoli.

               52

               Zadruhé musí předkládající soud ověřit, že dosah, účinnost, disponibilita, veřejná známost a jednoduchost využití nároku na vrácení umožňují odstranit případnou nerovnováhu vytvořenou systémem uplatňování poplatku za soukromé rozmnožování za účelem překonání konstatovaných praktických obtíží (viz rozsudek Amazon.com International Sales a další, EU:C:2013:515, bod 36).

               53

               V tomto ohledu je třeba poukázat na skutečnost, že jelikož systém uplatňování poplatku za soukromé rozmnožování, o který jde ve věci v původním řízení, umožňuje povinným osobám promítnout výši tohoto poplatku do ceny předmětných mobilních telefonů, a tento poplatek jde tedy k tíži koncového uživatele, je v zásadě v souladu s přiměřenou rovnováhou mezi zájmy nositelů autorského práva a zájmy uživatelů předmětů ochrany, uvedenou v bodě 31 odůvodnění směrnice 2001/29, může-li být tento poplatek vrácen pouze koncovému nabyvateli takového telefonu a je-li jeho vrácení podmíněno podáním příslušné žádosti organizaci pověřené správou těchto poplatků.

               54

               Je-li tato možnost zajištěna, je lhostejné, zda výrobci nebo dovozci předmětných telefonů, kteří jsou povinni uhradit poplatek za soukromé rozmnožování, mají či nemají k dispozici informace o tom, že koncovými nabyvateli těchto telefonů jsou podnikatelé, nebo fyzické osoby-nepodnikatelé.

               55

               S ohledem na výše uvedené je třeba na šestou otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví poplatek za soukromé rozmnožování k tíži výrobců a dovozců, kteří prodávají paměťové karty mobilních telefonů podnikatelům, přičemž vědí, že jsou tyto karty určeny k dalšímu prodeji, ale nevědí, zda jsou koncovými nabyvateli těchto karet podnikatelé, nebo fyzické osoby-nepodnikatelé, a to za podmínky, že

                        —

                        zavedení takového systému je odůvodněno praktickými obtížemi;

                        —

                        osoby povinné jsou zproštěny povinnosti platit tento poplatek, pokud prokážou, že paměťové karty mobilních telefonů dodaly jiným než fyzickým osobám pro účely zjevně nesouvisející s rozmnožováním pro soukromé užití, s tím, že toto zproštění nemůže být omezeno pouze na případy dodání podnikatelům, kteří jsou zaregistrováni u organizace pověřené správou těchto poplatků;

                        —

                        v rámci uvedeného systému je upraven nárok na vrácení poplatku za soukromé rozmnožování, který je účinný a nadměrně neztěžuje navrácení uhrazeného poplatku, přičemž je možné, aby byl poplatek vrácen jen koncovému nabyvateli takové paměťové karty, který o to musí uvedenou organizaci požádat.

         Ke třetí otázce

               56

               V rámci třetí otázky, kterou je třeba zkoumat na čtvrtém místě, se předkládající soud v podstatě táže, jak má být vykládán čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 ve světle upřesnění, které je obsaženo v bodě 35 jejího odůvodnění a podle kterého v určitých situacích, kdy je újma způsobená nositeli práva „minimální, nemusí vzniknout žádná povinnost platby“.

               57

               V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že směrnice 2001/29 má za cíl harmonizovat pouze určité aspekty autorského práva a práv s ním souvisejících (rozsudek Padawan, EU:C:2010:620, bod 35). Zadruhé je celkový systém této směrnice vymezen několika ustanoveními, jež ukazují záměr unijního zákonodárce přiznat členským státům při jejím provádění určitý prostor pro uvážení, jako je například její článek 5, který upravuje řadu výjimek a omezení, jež mohou tyto státy provést do svých vnitrostátních právních řádů.

               58

               V bodě 35 odůvodnění této směrnice se dále uvádí, že v určitých případech výjimek nebo omezení by nositelé práv měli získat spravedlivou odměnu. V určitých situacích, kdy je újma způsobená těmto nositelům práv minimální, však nemusí být úhrada takové odměny uložena.

               59

               Stejně jako jsou členské státy oprávněny upravit či neupravit některou z výjimek uvedených v čl. 5 odst. 2 směrnice 2001/29, mají též tyto státy možnost, jak to potvrzuje bod 35 odůvodnění této směrnice, stanovit v určitých situacích spadajících pod výjimky, které tyto státy v souladu se svým oprávněním zavedly, zproštění povinnosti platit spravedlivou odměnu, je-li újma způsobená nositelům práv minimální.

               60

               Této závěr se musí v plné míře použít na výjimku pro soukromé rozmnožování upravenou v čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice.

               61

               Z důvodů zmíněných v předchozích bodech musí být i hranice, pod kterou lze újmu kvalifikovat jako „minimální“ ve smyslu bodu 35 odůvodnění této směrnice, stanovena v rámci prostoru pro uvážení členských států, zejména za podmínky, že je tato hranice uplatňována v souladu se zásadou rovného zacházení zmíněnou v bodě 31 tohoto rozsudku.

               62

               S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 posuzovaný ve světle bodu 35 jejího odůvodnění musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje členským státům stanovit v určitých situacích, které spadají pod výjimku pro soukromé rozmnožování, zproštění povinnosti platit spravedlivou odměnu, je-li újma způsobená nositelům práv v těchto situacích minimální. Stanovení hranice takové újmy je v pravomoci těchto států s tím, že tato hranice musí být uplatňována zejména v souladu se zásadou rovného zacházení.

         K první otázce písm. a) a b)

               63

               V rámci první otázky písm. a) a b) se předkládající soud v podstatě táže na účinky svolení uděleného nositelem práv k používání souborů obsahujících chráněná díla zejména za účelem soukromého rozmnožování, a to z hlediska požadavků vyplývajících z čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, zvláště pokud jde o spravedlivou odměnu.

               64

               Z bodů 24 a 25 tohoto rozsudku vyplývá, že není nutné prokazovat, že uživatelé těchto souborů skutečně pořizují soukromě rozmnoženiny, neboť se u těchto uživatelů vychází oprávněně z domněnky, že jim tyto soubory byly poskytnuty v plném rozsahu. Z toho plyne, že udělí-li nositel práv fyzické osobě svolení k používání takových souborů, přičemž jí tyto soubory dá k dispozici, pak již pouhá možnost využívat tyto soubory za účelem rozmnožování chráněných děl odůvodňuje uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování.

               65

               Pokud však jde o vliv svolení uděleného nositelem práv k používání souborů obsahujících chráněná díla na spravedlivou odměnu, Soudní dvůr již určil, že pokud se členský stát na základě čl. 5 odst. 2 směrnice 2001/29 rozhodl vyloučit v rámci věcné působnosti tohoto ustanovení veškeré právo nositelů práv udělit svolení k soukromému rozmnožování svých děl, jejich případné svolení nemá v právním řádu uvedeného státu žádné právní účinky. Takový úkon tedy nemá žádný vliv na újmu způsobenou nositelům práv, a to v důsledku zavedení daného opatření, kterým byli svého práva zbaveni, a nemůže mít proto ani žádný vliv na spravedlivou odměnu bez ohledu na to, zda byla na základě příslušného ustanovení této směrnice stanovena jako obligatorní nebo fakultativní (viz rozsudek VG Wort a další, C‑457/11 až C‑460/11, EU:C:2013:426, bod 37).

               66

               Vzhledem k tomu, že za takových podmínek, jaké jsou uvedeny v předchozím bodě tohoto rozsudku, nemá uvedené svolení žádné právní účinky, nemůže ani samo o sobě zakládat povinnost uživatele dotyčných souborů platit za soukromé rozmnožování jakoukoli platbu nositeli práv, který k jejich použití udělil svolení.

               67

               S ohledem na předchozí úvahy je třeba na první otázku písm. a) a b) odpovědět tak, že směrnice 2001/29 musí být vykládána v tom smyslu, že pokud se členský stát na základě čl. 5 odst. 2 této směrnice rozhodl vyloučit v rámci věcné působnosti tohoto ustanovení veškeré právo nositelů práv udělit svolení k soukromému rozmnožování svých děl, nemůže mít svolení udělené nositelem práv k používání souborů obsahujících jeho díla vliv na povinnost platit spravedlivou odměnu v případě rozmnoženin pořízených s pomocí takových souborů v souladu s čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice a nemůže samo o sobě zakládat povinnost uživatele dotyčných souborů platit tomuto nositeli práv jakoukoli platbu.

         K první otázce písm. c) a d) a ke druhé otázce

               68

               V rámci první otázky písm. c) a d) a druhé otázky, které je třeba zkoumat na šestém místě, se předkládající soud v podstatě táže, zda může mít použití technologických prostředků uvedených v článku 6 směrnice 2001/29 u zařízení používaných k rozmnožování chráněných děl, jako jsou DVD, CD-ROM, MP3 přehrávače nebo počítače, vliv na spravedlivou odměnu placenou z rozmnoženin soukromě pořízených z takových zařízení.

               69

               V tomto ohledu již Soudní dvůr určil, že účelem technologických prostředků uvedených v čl. 5 odst. 2 písm. b) této směrnice je omezit úkony, ke kterým nebylo uděleno svolení nositelů práv, tzn. zajistit řádné uplatňování tohoto ustanovení, a zabránit tak úkonům, které by nebyly v souladu se striktními podmínkami upravenými v tomto ustanovení (rozsudky VG Wort a další, EU:C:2013:426, bod 51, a ACI Adam a další, C‑435/12, EU:C:2014:254, bod 43).

               70

               Kromě toho je třeba uvést, že jelikož těmi, kdo zavádí výjimku pro soukromé rozmnožování a kdo pro účely takového rozmnožování dávají svolení k tomuto užití děl nebo jiných předmětů ochrany, jsou členské státy, a nikoli nositelé práv, přísluší členskému státu, který dal zavedením této výjimky svolení k soukromému rozmnožování, aby zajistil řádné uplatňování uvedené výjimky, a omezil tak úkony, ke kterým nebylo uděleno svolení nositelů práv (rozsudky VG Wort a další, EU:C:2013:426, body 52 a 53, a ACI Adam a další, EU:C:2014:254, bod 44).

               71

               Vzhledem k tomu, že použití technologických prostředků uvedených v článku 6 směrnice 2001/29 je dobrovolné, Soudní dvůr určil, že i když možnost jejich použití existuje, nemůže jejich nepoužití vést k tomu, že se spravedlivá odměna neuplatní (rozsudek VG Wort a další, EU:C:2013:426, bod 57).

               72

               Dotyčný členský stát nicméně může konkrétní výši odměny ve prospěch nositelů práv podmínit použitím či nepoužitím takových technologických prostředků, aby byli nositelé práv skutečně motivováni k jejich používání, a aby tak dobrovolně přispívali k řádnému uplatňování výjimky pro soukromé rozmnožování (rozsudek VG Wort a další, EU:C:2013:426, bod 58).

               73

               Proto je třeba na první otázku písm. c) a d) a na druhou otázku odpovědět tak, že použití technologických prostředků uvedených v článku 6 směrnice 2001/29 u zařízení používaných k rozmnožování chráněných děl, jako jsou DVD, CD-ROM, MP3 přehrávače nebo počítače, nemůže mít vliv na spravedlivou odměnu placenou z rozmnoženin soukromě pořízených z takových zařízení. Jejich použití však může mít vliv na konkrétní výši této odměny.

         K první otázce písm. f)

               74

               V rámci první otázky písm. f), kterou je třeba zkoumat na sedmém místě, se předkládající soud v podstatě táže, zda směrnice 2001/29 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu v případě rozmnoženin pořízených z neoprávněných zdrojů, a sice z chráněných děl poskytnutých veřejnosti bez svolení nositelů práv.

               75

               Soudní dvůr již rozhodl, že uvedená směrnice brání vnitrostátním právním předpisům, které situaci, kdy zdroj, z něhož je rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný, neodlišují od situace, kdy je tento zdroj neoprávněný (v tomto smyslu viz rozsudek ACI Adam a další, EU:C:2014:254, bod 58).

               76

               Soudní dvůr v tomto ohledu konstatoval, že požadavek striktního výkladu čl. 5 odst. 2 písm. b) této směrnice brání tomu, aby toto ustanovení bylo chápáno v tom smyslu, že nad rámec omezení, jež výslovně stanoví, ukládá nositelům autorského práva povinnost strpět porušování svých práv, které může být spojeno s pořizováním soukromých rozmnoženin (v tomto smyslu viz rozsudek ACI Adam a další, EU:C:2014:254, bod 31).

               77

               Soudní dvůr mimoto poukázal na skutečnost, že systém uplatňování poplatku za soukromé rozmnožování, který má takové charakteristické znaky jako systém ve věci v původním řízení a který při výpočtu spravedlivé odměny náležející oprávněným osobám neodlišuje situaci, kdy zdroj, z něhož byla rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný, od situace, kdy tento zdroj je neoprávněný, nerespektuje přiměřenou rovnováhu, kterou je třeba nalézt mezi zájmy nositelů autorského práva a zájmy uživatelů předmětů ochrany, protože v takovém systému jsou všichni uživatelé, kteří si pořídí vybavení, přístroje nebo nosiče podléhající uvedenému poplatku, nepřímo penalizováni (v tomto smyslu viz rozsudek ACI Adam a další, EU:C:2014:254, body 54 až 56).

               78

               Tím, že tito uživatelé nesou zátěž spojenou s tímto poplatkem stanoveným bez ohledu na to, zda zdroj, z něhož jsou takové rozmnoženiny pořízeny, je oprávněný či neoprávněný, totiž nutně přispívají na náhradu újmy vzniklé v důsledku rozmnoženin pro soukromé užití pořízených z neoprávněného zdroje, které směrnice 2001/29 nedovoluje, a jsou tak nuceni nést nezanedbatelnou dodatečnou zátěž, aby mohli pořizovat soukromé rozmnoženiny, na které se vztahuje výjimka podle čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice (viz rozsudek ACI Adam a další, EU:C:2014:254, bod 56).

               79

               S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku písm. f) odpovědět tak, že směrnice 2001/29 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu v případě rozmnoženin pořízených z neoprávněných zdrojů, a sice z chráněných děl poskytnutých veřejnosti bez svolení nositelů práv.

         K první otázce písm. e)

               80

               V rámci první otázky písm. e), kterou je třeba zkoumat na osmém místě, se předkládající soud v podstatě táže, zda směrnice 2001/29 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu v případě rozmnoženin chráněných děl pořízených fyzickou osobou ze zařízení nebo s pomocí zařízení patřícího třetí osobě.

               81

               V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice obsahuje tři znaky, které společně určují jeho působnost. Jedná se o předmět rozmnoženiny, dále o osobu, která ji pořizuje, a konečně o samotnou rozmnoženinu.

               82

               Pokud jde nejprve o předmět rozmnoženiny, je třeba připomenout, že uvedené ustanovení upravuje výjimku z výlučného práva nositele práv udělit svolení k rozmnožení posuzovaného díla nebo jeho rozmnožení zakázat. To nutně předpokládá, že předmětem rozmnoženiny, na niž se toto ustanovení vztahuje, musí být chráněné dílo, a nikoli padělek nebo nedovolená napodobenina (v tomto smyslu viz rozsudek ACI Adam a další, EU:C:2014:254, bod 58).

               83

               Pokud jde dále o osobu oprávněnou pořídit rozmnoženinu, v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 se upřesňuje, že se jedná výlučně o fyzickou osobu, která pořizuje rozmnoženiny daného chráněného díla pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční.

               84

               Pokud jde konečně o samotnou rozmnoženinu, v čl. 5 odst. 2 písm. b) této směrnice se pouze upřesňuje, na jakých nosičích smí být chráněné dílo rozmnoženo.

               85

               V tomto ohledu stačí porovnat formulaci výjimky pro soukromé rozmnožování s formulací výjimky z práva na rozmnožování podle čl. 5 písm. 2 písm. a) této směrnice. Zatímco se posledně uvedená výjimka vztahuje na „rozmnoženiny na papíře nebo jakémkoliv podobném nosiči“, výjimka pro soukromé rozmnožování se vztahuje na „rozmnoženiny na jakémkoliv nosiči“.

               86

               V článku 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 naproti tomu nejsou nijak upřesněny charakteristické znaky zařízení, ze kterých nebo s pomocí kterých jsou rozmnoženiny pro soukromé užití pořizovány. Zvláště v něm není uvedeno nic o právní povaze vztahu, jaký může – jako například vlastnické právo – existovat mezi fyzickou osobou, která pořizuje rozmnoženinu pro soukromé užití, a zařízením, které k tomu používá.

               87

               Přitom je třeba zaprvé uvést, že výjimka upravená v uvedeném ustanovení musí být vykládána striktně, takže nedovoluje výklad přesahující výslovně předvídané případy (viz obdobně rozsudky ACI Adam a další, EU:C:2014:254, bod 23, a Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, bod 24)

               88

               Zadruhé je cílem uvedené směrnice harmonizovat jen určité aspekty autorského práva (rozsudek Padawan, EU:C:2010:620, bod 35). Jelikož unijní zákonodárce v této směrnici neuvedl charakteristické znaky a konkrétní aspekty, o nichž je řeč v bodě 86 tohoto rozsudku, považoval je přitom za irelevantní z hlediska cíle jím zavedené dílčí harmonizace.

               89

               Z toho vyplývá, že otázka, zda zařízení používané určitou soukromou osobou k pořizování rozmnoženin pro soukromé užití musí patřit této osobě, nebo zda může patřit třetí osobě, nespadá do působnosti čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29.

               90

               Na rozdíl od toho, co tvrdí Evropská komise, není za těchto podmínek namístě vykládat čl. 5 odst. 2 písm. b) této směrnice ve světle jejího čl. 5 odst. 5, neboť posledně uvedené ustanovení nemá za cíl ovlivnit věcný obsah ustanovení spadajících do působnosti čl. 5 odst. 2 této směrnice, a zejména ani rozšířit rozsah jednotlivých výjimek a omezení v tomto článku upravených (viz rozsudek ACI Adam a další, EU:C:2014:254, bod 26).

               91

               S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku písm. e) odpovědět tak, že směrnice 2001/29 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu v případě rozmnoženin chráněných děl pořízených fyzickou osobou ze zařízení nebo s pomocí zařízení patřícího třetí osobě.

         K první otázce písm. g)

               92

               V rámci první otázky písm. g), kterou je třeba zkoumat na devátém místě, se předkládající soud táže, zda směrnice 2001/29 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu v případě rozmnoženin pořízených z oprávněných zdrojů „jiným způsobem“, například z Internetu.

               93

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že pokud vnitrostátní soud neposkytne Soudnímu dvoru skutkové nebo právní poznatky nezbytné pro užitečnou odpověď na otázku, která je mu položena, musí být tato otázka odmítnuta jako nepřípustná (v tomto smyslu viz rozsudek Belvedere Costruzioni, C‑500/10, EU:C:2012:186, bod 16, a usnesení Stefan, C‑329/13, EU:C:2014:815, bod 24).

               94

               V daném případě předkládající soud neposkytl dostatek poznatků ohledně povahy rozmnoženin, kterých se položená otázka týká.

               95

               Za těchto podmínek nemůže Soudní dvůr podat na první otázku písm. g) užitečnou odpověď. Tato otázka proto musí být odmítnuta jako nepřípustná.

         K nákladům řízení

               96

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu z titulu výjimky z práva na rozmnožování pro soukromé užití v případě multifunkčních nosičů, jako jsou paměťové karty mobilních telefonů, bez ohledu na to, zda je hlavní funkcí těchto nosičů pořizování takových rozmnoženin, či nikoli, a to za podmínky, že některá, byť podružná funkce uvedených nosičů umožňuje, aby je jejich majitelé k tomuto účelu používali. Skutečnost, že se jedná o hlavní nebo podružnou funkci, a relativní míra schopnosti nosiče zhotovovat rozmnoženiny však mohou mít vliv na výši placené spravedlivé odměny. Pokud by byla újma způsobená nositelům práv považována za minimální, nemusela by z titulu poskytnutí uvedené funkce vzniknout žádná povinnost platit tuto odměnu.

                           2)

                           Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví poplatek určený na financování spravedlivé odměny z titulu výjimky z práva na rozmnožování pro soukromé užití v případě dodání nosičů, jež mohou být použity k rozmnožování pro soukromé užití, jako jsou paměťové karty mobilních telefonů, ale tento poplatek nestanoví v případě dodání součástí, které jsou určeny hlavně k ukládání rozmnoženin pro soukromé užití, jako jsou vnitřní paměti MP3 přehrávačů, za podmínky, že tyto jednotlivé kategorie nosičů a součástí nejsou srovnatelné nebo že je rozdílné zacházení s nimi odůvodněné, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

                           3)

                           Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví poplatek určený na financování spravedlivé odměny z titulu výjimky z práva na rozmnožování pro soukromé užití k tíži výrobců a dovozců, kteří prodávají paměťové karty mobilních telefonů podnikatelům, přičemž vědí, že jsou tyto karty určeny k dalšímu prodeji, ale nevědí, zda jsou koncovými nabyvateli těchto karet podnikatelé, nebo fyzické osoby-nepodnikatelé, a to za podmínky, že

                                 —

                                    zavedení takového systému je odůvodněno praktickými obtížemi;

                                 —

                                    osoby povinné jsou zproštěny povinnosti platit tento poplatek, pokud prokážou, že paměťové karty mobilních telefonů dodaly jiným než fyzickým osobám pro účely zjevně nesouvisející s rozmnožováním pro soukromé užití, s tím, že toto zproštění nemůže být omezeno pouze na případy dodání podnikatelům, kteří jsou zaregistrováni u organizace pověřené správou těchto poplatků;

                                 —

                                    v rámci uvedeného systému je upraven nárok na vrácení tohoto poplatku, který je účinný a nadměrně neztěžuje navrácení uhrazeného poplatku, přičemž je možné, aby byl poplatek vrácen jen koncovému nabyvateli takové paměťové karty, který o to musí uvedenou organizaci požádat.

                           4)

                           Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 posuzovaný ve světle bodu 35 jejího odůvodnění musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje členským státům stanovit v určitých situacích, které spadají pod výjimku z práva na rozmnožování pro soukromé užití, zproštění povinnosti platit spravedlivou odměnu z titulu této výjimky, je-li újma způsobená nositelům práv v těchto situacích minimální. Stanovení hranice takové újmy je v pravomoci těchto států s tím, že tato hranice musí být uplatňována zejména v souladu se zásadou rovného zacházení.

                           5)

                           Směrnice 2001/29 musí být vykládána v tom smyslu, že pokud se členský stát na základě čl. 5 odst. 2 této směrnice rozhodl vyloučit v rámci věcné působnosti tohoto ustanovení veškeré právo nositelů práv udělit svolení k soukromému rozmnožování svých děl, nemůže mít svolení udělené nositelem práv k používání souborů obsahujících jeho díla vliv na povinnost platit spravedlivou odměnu z titulu výjimky z práva na rozmnožování v případě rozmnoženin pořízených s pomocí takových souborů v souladu s čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice a nemůže samo o sobě zakládat povinnost uživatele dotyčných souborů platit tomuto nositeli práv jakoukoli platbu.

                           6)

                           Použití technologických prostředků uvedených v článku 6 směrnice 2001/29 u zařízení používaných k rozmnožování chráněných děl, jako jsou DVD, CD-ROM, MP3 přehrávače nebo počítače, nemůže mít vliv na povinnost platit spravedlivou odměnu z titulu výjimky z práva na rozmnožování v případě rozmnoženin soukromě pořízených z takových zařízení. Jejich použití však může mít vliv na konkrétní výši této odměny.

                           7)

                           Směrnice 2001/29 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu z titulu výjimky z práva na rozmnožování v případě rozmnoženin pořízených z neoprávněných zdrojů, a sice z chráněných děl poskytnutých veřejnosti bez svolení nositelů práv.

                           8)

                           Směrnice 2001/29 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu z titulu výjimky z práva na rozmnožování v případě rozmnoženin chráněných děl pořízených fyzickou osobou ze zařízení nebo s pomocí zařízení patřícího třetí osobě.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: dánština.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 8. listopadu 2007. # Komise Evropských společenství proti České republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2004/33/ES - Technické požadavky na krev a krevní složky - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-60/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      8. listopadu 2007 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2004/33/ES – Technické požadavky na krev a krevní složky – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Ve věci C‑60/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 7. února 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Šimerdovou a L. Pignataro, jako zmocněnkyněmi, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      České republice, zastoupené T. Bočkem, jako zmocněncem,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, zastupující předseda sedmého senátu, J. Klučka a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Česká republika tím, že nepřijala právní a správní
         předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí Komise 2004/33/ES ze dne 22. března 2004, kterou se provádí směrnice Evropského
         parlamentu a Rady 2002/98/ES, pokud jde o některé technické požadavky na krev a krevní složky (Úř. věst. L 91, s. 25; Zvl.
         vyd. 15/08, s. 272, dále jen „směrnice“), nebo v každém případě tím, že je neoznámila Komisi, nesplnila povinnosti, které
         pro ni vyplývají z této směrnice.

      2        Podle čl. 9 odst. 1 prvního pododstavce směrnice byly členské státy povinny uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné
         pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 8. února 2005 a neprodleně o nich uvědomit Komisi.

       Postup před zahájením soudního řízení
      3        Jelikož Komise nebyla informována o předpisech, které Česká republika přijala, aby zajistila provedení směrnice do svého vnitrostátního
         právního řádu ve stanovené lhůtě, zahájila řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES.

      4        Dopisem ze dne 3. října 2005 Komise vyzvala Českou republiku, aby předložila vyjádření. Česká republika dopisem ze dne 1. prosince
         2005 Komisi informovala, že opatření nezbytná pro dosažení souladu se směrnicí se připravují.

      5        Domnívajíc se, že podle jí dostupných informací dosud nebyly přijaty předpisy, jež mají zajistit provedení směrnice, vydala
         Komise dne 4. července 2006 odůvodněné stanovisko, kterým Českou republiku vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby
         splnila své povinnosti vyplývající z této směrnice ve lhůtě dvou měsíců od obdržení tohoto stanoviska.

      6        Dopisem ze dne 7. září 2006 Česká republika informovala Komisi o dosaženém stavu v postupu příprav opatření k provedení směrnice,
         jež k tomuto datu stále nebyla přijata.

      7        Vzhledem k tomu, že Komise neměla žádné informace, které by jí umožnily dospět k závěru, že postup provedení směrnice do českého
         vnitrostátního právního řádu byl dokončen, rozhodla se podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
      8        Česká republika v žalobní odpovědi uznává, že směrnice nebyla provedena ve stanovené lhůtě. Uplatňuje však, že předpisy nezbytné
         pro dosažení souladu se směrnicí by měly být přijaty v blízké budoucnosti a že dosud nemohly být přijaty z důvodu, že čtvrté
         volební období Poslanecké sněmovny skončilo a nově jmenovaná česká vláda musela předložit návrh zákona o léčivech zahrnujícího
         uvedená ustanovení nově ustavené Poslanecké sněmovně.

      9        V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem
         ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku (viz zejména rozsudky
         ze dne 17. září 1996, Komise v. Itálie, C‑289/94, Recueil, s. I‑4405, bod 20; ze dne 2. června 2005, Komise v. Irsko, C‑282/02,
         Sb. rozh. s. I‑4653, bod 10, a ze dne 10. května 2007, Komise v. Belgie, C‑407/06, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod
         9).

      10      V projednávané věci je přitom nesporné, že k okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku Česká republika nepřijala
         opatření nezbytná pro to, aby zajistila provedení směrnice do svého vnitrostátního právního řádu.

      11      Členský stát se mimoto nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo situací svého vnitrostátního právního řádu coby důvodu, proč
         nesplnil povinnosti a nedodržel lhůty stanovené směrnicí (viz zejména rozsudky ze dne 15. června 2000, Komise v. Řecko, C‑470/98,
         Recueil, s. I‑4657, bod 11; ze dne 7. prosince 2000, Komise v. Itálie, C‑423/99, Recueil, s. I‑11167, bod 10, a ze dne 12.
         července 2007, Komise v. Belgie, C‑90/07, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 13).

      12      Za těchto podmínek je třeba považovat žalobu podanou Komisí za opodstatněnou.

      13      V důsledku toho je třeba určit, že Česká republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala právní a správní předpisy nezbytné
         pro dosažení souladu se směrnicí, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

       K nákladům řízení
      14      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od České republiky
         požadovala a Česká republika neměla ve věci úspěch, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:
      1)      Česká republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí Komise
            2004/33/ES ze dne 22. března 2004, kterou se provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/98/ES, pokud jde o některé
            technické požadavky na krev a krevní složky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.
      2)      České republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      ** Jednací jazyk: čeština.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 16. ledna 2014. # Message Management GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-304/12.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 27. března 1985. # Kenneth Scrivner a Carol Cole proti Centre public d'aide sociale de Chastre. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Nivelles - Belgie. # Věc 122/84.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 24. května 2011. # Evropská komise proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Notáři - Směrnice 2005/36/ES. # Věc C-52/08.

text:
      Věc C-52/08
      Evropská komise
      v.
      Portugalská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Notáři – Směrnice 2005/36/ES“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět sporu – Určení během postupu před zahájením soudního řízení – Úprava v důsledku
            změny unijního práva – Přípustnost – Podmínky
      (Článek 226 ES)
      2.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku – Stav nejistoty daný zvláštními okolnostmi, které nastaly v průběhu legislativního
            procesu – Neexistence nesplnění povinnosti
      (Článek 43 ES, čl. 45 první pododstavec ES a článek 226 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36)
      1.        I když v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti nemohou být návrhová žádání v žalobě v zásadě rozšířena nad rámec nesplnění
         povinností uvedených ve výroku odůvodněného stanoviska a ve výzvě dopisem, nemění to nic na tom, že Komise je oprávněna domáhat
         se určení nesplnění povinností, které vyplývají z původního znění aktu Unie, jenž byl následně změněn nebo zrušen, a které
         byly zachovány novým unijním aktem. Naopak předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů,
         kterým neodpovídají žádné povinnosti v původním znění dotčeného aktu, jinak by totiž došlo k porušení podstatných formálních
         náležitostí postupu vedoucího k určení nesplnění povinnosti.

      (viz bod 42)
      2.        Pokud v průběhu legislativního procesu zvláštní okolnosti, jako je neexistence jasného stanoviska zákonodárce nebo chybějící
         upřesnění oblasti působnosti ustanovení unijního práva, vyvolají stav nejistoty, nelze konstatovat, že členské státy měly
         od okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku dostatečně jasnou povinnost k provedení směrnice.

      (viz body 54–56)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      24. května 2011(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Notáři – Směrnice 2005/36/ES“
      Ve věci C‑52/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 12. února 2008,
      Evropská komise, zastoupená H. Støvlbækem a P. Andradem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      podporovaná
      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupenému S. Ossowskim, jako zmocněncem, ve spolupráci s K. Smithem, barrister,

      vedlejším účastníkem,
      proti
      Portugalské republice, zastoupené L. Inez Fernandesem a F. S. Gaspar Rosa, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      Českou republikou, zastoupenou M. Smolkem, jako zmocněncem,

      Litevskou republikou, zastoupenou D. Kriaučiūnasem a E. Matulionytė, jako zmocněnci,

      Slovinskou republikou, zastoupenou V. Klemenc a Ž. Cilenšek Bončinou, jako zmocněnkyněmi,

      Slovenskou republikou, zastoupenou J. Čorbou, jako zmocněncem,

      vedlejšími účastnicemi řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, A. Arabadžev (zpravodaj)
         a J-J. Kasel, předsedové senátů, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič, C. Toader a M. Safjan, soudci,

      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. dubna 2010,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. září 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Portugalská republika tím, že nepřijala právní
         a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES ze dne 6. července 2005
         o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. L 255, s. 22), nesplnila povinnosti, které pro ni z této směrnice vyplývají.

       Právní rámec
       Právo Unie
      2        Devátý bod odůvodnění směrnice 2005/36 uvádí, že „[z]ásady a záruky pro svobodu usazování, na nichž jsou založeny různé platné
         systémy uznávání, by se měly zachovat, ale na základě zkušeností by se měla zlepšit jejich pravidla“.

      3        Podle čtrnáctého bodu odůvodnění této směrnice „[m]echanismus uznávání kvalifikace stanovený [směrnicí Rady 89/48/EHS ze dne
         21. prosince 1988 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného
         vzdělávání a přípravy (Úř. věst. 1989, L 19, s. 16; Zvl. vyd. 05/01, s. 337)] se nemění“.

      4        Čtyřicátý první bod odůvodnění směrnice 2005/36 uvádí, že „[p]oužití čl. 39 odst. 4 [ES] a článku 45 [ES] není touto směrnicí
         dotčeno, zejména pokud jde o notáře“.

      5        Článek 2 odst. 3 směrnice 2005/36 zní takto:

      „Pokud je pro dané regulované povolání stanovena v samostatném právním nástroji Společenství jiná zvláštní úprava, která přímo
         souvisí s uznáváním odborných kvalifikací, neuplatňují se odpovídající ustanovení této směrnice.“

      6        Povolání notáře nebylo předmětem žádného takového samostatného právního nástroje Unie, jaký zmiňuje uvedený čl. 2 odst. 3.

      7        Směrnice 2005/36 svým článkem 62 s účinkem ode dne 20. října 2007 zrušila směrnici 89/48.

       Vnitrostátní právní úprava
      8        V portugalském právním řádu vykonávají notáři svou činnost v rámci svobodného povolání. Organizace tohoto povolání je upravena
         legislativním nařízením ze dne 4. února 2004 o přijetí notářského řádu (Diário da República I, řada-A, č. 29, ze dne 4. února 2004, dále jen „notářský řád“).

      9        Článek 1 odst. 1 a 2 notářského řádu stanoví:

      „1.      Notář je právník, jehož písemné dokumenty, vypracované v rámci výkonu jeho funkce, mají sílu veřejné listiny.
      2.      Notář je současně osoba zastávající veřejný úřad, která sepisuje veřejné listiny o právních úkonech a zajišťuje jejich úschovu,
         a příslušník svobodného povolání, který jedná zcela nezávisle a nestranně; strany si jej vybírají svobodně.“

      10      Článek 4 odst. 1 uvedeného řádu stanoví, že „obecně je úkolem notáře sepisovat veřejné listiny podle vůle zúčastněných stran,
         kterou musí zjistit, vykládat a přizpůsobit požadavkům práva, přičemž [a přitom] uvedené strany informuje o jejím významu
         a dosahu“.

      11      Článek 4 odst. 2 téhož řádu upřesňuje, že notář má pravomoc zejména k sepisování závětí a jiných veřejných listin, ověřování
         nebo uznávání dokumentů nebo podpisů, vydávání osvědčení, ověřování překladů, vydávání výpisů nebo opisů notářských zápisů,
         pořizování zápisů o průběhu schůzí a úschově listin.

      12      Podle článku 25 notářského řádu je přístup k povolání notáře podmíněn splněním následujících čtyř kumulativních podmínek:

      –        neexistence překážky výkonu veřejné funkce nebo zákazu výkonu funkce notáře;
      –        uchazeč musí být držitelem vysokoškolského diplomu v oboru právo uznaného portugalskými právními předpisy;
      –        absolvování notářské praxe a
      –        úspěšné složení zkoušky organizované notářskou komorou.
      13      Legislativním nařízením č. 27/2004 ze dne 4. února 2004 (Diário da República I, řada-A, č. 29, ze dne 4. února 2004), byla zřízena notářská komora. Jmenování notářem se řídí vyhláškou ministra spravedlnosti
         č. 398/2004 ze dne 21. dubna 2004.

      14      Podle článku 38 legislativního nařízení č. 76-A/2006, ze dne 29. března 2006 (Diário da República I, řada-A, č. 63, ze dne 29. března 2006), byly pravomoci k sepisování veřejných listin o právních úkonech, ověřování a uznávání
         dokumentů přiznány rovněž správcům a úředníkům registračních úřadů, uznaným obchodním nebo průmyslovým komorám, jakož i advokátům
         a „solicitadores“. Tato sepsání veřejné listiny o právním úkonu, ověření a uznání propůjčují dotčenému dokumentu stejnou důkazní
         sílu, jakou by měl, kdyby byl vyhotoven notářem.

      15      Jak Portugalská republika vysvětlila na jednání, portugalský zákonodárce postupně odstranil nutnost sepsání veřejné listiny
         o právním úkonu notářem u téměř všech úkonů, u nichž bylo sepsání takové listiny dříve vyžadováno.

       Postup před zahájením soudního řízení
      16      Komise obdržela stížnost týkající se neprovedení směrnice 89/48 ve vztahu k povolání notáře v Portugalsku. Po přezkumu této
         stížnosti Komise dopisem ze dne 20. prosince 2001 vyzvala Portugalskou republiku, aby jí ve lhůtě dvou měsíců předložila vyjádření
         k neprovedení této směrnice.

      17      Ve své odpovědi ze dne 17. června 2002 na výzvu dopisem Portugalská republika Komisi sdělila, že právě probíhá reforma právních
         předpisů v oblasti přístupu k povolání notáře.

      18      Komise dne 18. října 2006 tomuto členskému státu zaslala odůvodněné stanovisko, v němž dospěla k závěru, že uvedený členský
         stát nesplnil povinnosti, jež pro něj vyplývají ze směrnice 89/48. Komise Portugalskou republiku vyzvala k přijetí opatření
         nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověla, ve lhůtě dvou měsíců od jeho přijetí.

      19      V dopise ze dne 24. ledna 2007 Portugalská republika uvedla důvody, proč má za to, že stanovisko zastávané Komisí není opodstatněné.

      20      Za těchto podmínek se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      21      Komise zaprvé poukazuje na to, že notáři se neúčastní výkonu veřejné moci ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES. V této
         souvislosti připomíná, že vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení stanoví výjimku ze svobody usazování, mělo by být vykládáno
         restriktivně (rozsudek ze dne 21. června 1974, Reyners, 2/74, Recueil, s. 631, bod 43).

      22      Působnost uvedené výjimky by mimoto měla být omezena na činnosti, které jako takové zahrnují přímou a specifickou účast na
         výkonu veřejné moci (výše uvedený rozsudek Reyners, body 44 a 45). Podle Komise předpokládá pojem veřejné moci výkon rozhodovací
         pravomoci nad rámec oprávnění vycházejících z obecného práva, který se vyznačuje oprávněním jednat nezávisle na vůli jiných
         subjektů, nebo dokonce proti jejich vůli. Podle judikatury Soudního dvora se veřejná moc vyznačuje zejména výkonem donucovacích
         pravomocí (rozsudek ze dne 29. října 1998, Komise v. Španělsko, C‑114/97, Recueil, s. I‑6717, bod 37).

      23      Z oblasti působnosti čl. 45 prvního pododstavce ES jsou tak vyloučeny podpůrné činnosti a činnosti, které jinak přispívají
         k fungování veřejné moci (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. července 1993, Thijssen, C‑42/92, Recueil, s. I‑4047, bod
         22).

      24      Podle názoru Komise i Spojeného království Velké Británie a Severního Irska je třeba rozlišovat mezi činnostmi spjatými s výkonem
         veřejné moci a činnostmi vykonávanými v obecném zájmu. Různým povoláním totiž byly v obecném zájmu svěřeny zvláštní pravomoci,
         aniž jsou však tato povolání spjata s výkonem veřejné moci.

      25      Vzhledem k tomu, že portugalské právní předpisy nesvěřují notářům rozhodovací pravomoci, neúčastní se notáři podle Komise
         a Spojeného království výkonu veřejné moci.

      26      Komise zadruhé přezkoumává podmínky, kterým podléhá přístup k povolání notáře v Portugalsku, z hlediska požadavků směrnice
         2005/36.

      27      Stejně jako Spojené království má Komise za to, že čtyřicátý první bod odůvodnění této směrnice nevylučuje povolání notáře
         z oblasti působnosti uvedené směrnice. Tento bod odůvodnění je podle ní třeba vykládat v tom smyslu, že čl. 45 první pododstavec ES
         se použije na povolání notáře v rozsahu, v němž je toto povolání spjato s výkonem veřejné moci. Vzhledem k tomu, že v portugalském
         právním řádu se notář neúčastní výkonu veřejné moci, směrnice 2005/36 se na něj vztahuje.

      28      V tomto ohledu Komise uvádí, že výkon povolání notáře v Portugalsku podléhá splnění pěti podmínek. Zaprvé, uchazeči musí být
         držiteli vysokoškolského diplomu v oboru právo vydaného portugalskou univerzitou nebo vysokoškolského diplomu, který je podle
         portugalských právních předpisů rovnocenný. Zadruhé, uchazeči musí úspěšně složit zkoušku umožňující získat titul notáře.
         Zatřetí musí absolvovat praxi, po jejímž skončení se již titularizovaný notář vyjádří ke způsobilosti uchazeče vykonávat povolání
         notáře. Začtvrté musí uchazeči po ukončení uvedené praxe úspěšně složit druhou zkoušku umožňující jim výkon povolání notáře.
         Zapáté se uchazeči ujímají funkce složením slibu před ministrem spravedlnosti a prezidentem notářské komory.

      29      Komise má za to, že první tři podmínky uvedené v předchozím bodě nejsou slučitelné s požadavky směrnice 2005/36. První podmínka
         je podle ní v rozporu s čl. 13 odst. 1 a čl. 14 odst. 3 této směrnice, jelikož držitelům vysokoškolských diplomů v oboru právo
         vydaných univerzitami jiných členských států nebo vysokoškolských diplomů, které nejsou považovány za rovnocenné, znemožňuje
         vykonávat v Portugalsku povolání notáře. Druhá podmínka je v rozporu zejména s čl. 14 odst. 3 uvedené směrnice, jelikož zkouška
         umožňující získat titul notáře se týká širokého spektra oblastí a nezohledňuje oblasti, které už zahrnuje diplom nebo doklad
         o dosažené kvalifikaci uchazeče. Pokud jde o třetí podmínku, dotčená praxe podle Komise nepředstavuje pouze adaptační období,
         ale rovněž a současně i zkoušku způsobilosti, ačkoli čl. 14 odst. 3 směrnice 2005/36 kombinaci adaptačního období a zkoušky
         způsobilosti zapovídá.

      30      Portugalská republika, podporovaná Litevskou republikou, Slovinskou republikou a Slovenskou republikou, zaprvé uvádí, že podle
         právních předpisů Unie a judikatury Soudního dvora se notář účastní výkonu veřejné moci ve smyslu čl. 45 prvního pododstavce ES.

      31      Soudní dvůr totiž ve svém rozsudku ze dne 30. září 2003, Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española (C‑405/01, Recueil,
         s. I‑10391, bod 42), podle názoru Portugalské republiky potvrdil, že činnosti notáře v oblasti sepisování závětí představují
         účast na uplatňování výsad veřejné moci.

      32      Evropský parlament podle Portugalské republiky rovněž dospěl k závěru o použitelnosti čl. 45 prvního pododstavce ES na povolání
         notáře, a to v usnesení ze dne 18. ledna 1994 o stavu a organizaci povolání notáře ve dvanácti členských státech Společenství
         (Úř. věst. C 44, s. 36), jakož i v usnesení ze dne 23. března 2006 o právních profesích a obecném zájmu na fungování právních
         systémů (Úř. věst. C 292E, s. 105).

      33      Rovněž směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační
         společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (směrnice o elektronickém obchodu) (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl.
         vyd. 13/25, s. 399) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu
         (Úř. věst. L 376, s. 36) podle názoru Portugalské republiky vylučují činnosti notáře z oblasti své působnosti.

      34      Některé aspekty postavení notáře, a sice především jeho postavení osoby zastávající veřejný úřad, režim numerus clausus, který se na něj vztahuje, skládání slibu a neslučitelnost funkcí stanovená zákonem, podle ní rovněž dokládají účast notářů
         na výkonu veřejné moci.

      35      Ohledně údajného neprovedení směrnice 2005/36 Portugalská republika, Litevská republika a Slovinská republika zadruhé poukazují
         na to, že čtyřicátý první bod odůvodnění této směrnice výslovně uvádí, že „[p]oužití čl. 39 odst. 4 [ES] a článku 45 [ES]
         není touto směrnicí dotčeno, zejména pokud jde o notáře“. Tato výhrada podle jejich názoru potvrzuje, že povolání notáře je
         z působnosti směrnice 2005/36 vyloučeno. Podobná výhrada je podle nich uvedena v bodě 12 odůvodnění směrnice 89/48.

      36      Portugalská republika odkazuje na přípravné práce ke směrnici 2005/36, zejména na legislativní usnesení Evropského parlamentu
         k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. 2004, C 97E, s. 230), přijaté v prvním
         čtení dne 11. února 2004, a dospívá k závěru, že zákonodárce Unie vyňal povolání notáře z oblasti působnosti uvedené směrnice.

      37      Česká republika má za to, že vzhledem k tomu, že výkon notáře vyžaduje přesnou znalost vnitrostátního práva hostitelského
         členského státu, je požadavek zkoušky způsobilosti z otázek vnitrostátního práva tohoto členského státu v souladu s podmínkami
         uvedenými v čl. 3 odst. 1 písm. h) směrnice 2005/36.

      38      Slovinská republika poukazuje na to, že Soudní dvůr by měl i bez návrhu projednávanou žalobu odmítnout, jelikož předmětem
         postupu před zahájením soudního řízení bylo údajné neprovedení směrnice 89/48, zatímco projednávaná žaloby vytýká Portugalské
         republice nesplnění povinností, jež pro ni vyplývají ze směrnice 2005/36.

       Závěry Soudního dvora
       K přípustnosti žaloby
      39      Z podání Komise vyplývá, že projednávaná žaloba se týká údajného neprovedení směrnice 2005/36. Je však třeba poznamenat, že
         jak výzvy dopisem, tak odůvodněné stanovisko vydané Komisí se týkají směrnice 89/48. Je proto třeba i bez návrhu přezkoumat
         otázku přípustnosti projednávané žaloby.

      40      Na základě své judikatury může totiž Soudní dvůr i bez návrhu zkoumat, zda jsou splněny podmínky stanovené v článku 226 ES
         pro podání žaloby pro nesplnění povinnosti (rozsudky ze dne 31. března 1992, Komise v. Itálie, C‑362/90, Recueil, s. I‑2353,
         bod 8, a ze dne 9. září 2004, Komise v. Řecko, C‑417/02, Sb. rozh. s. I‑7973, bod 16).

      41      Podle ustálené judikatury se nesplnění povinnosti v rámci žaloby na základě článku 226 ES musí posuzovat z hlediska právních
         předpisů Unie platných v době, kdy uplynula lhůta stanovená dotčenému členskému státu Komisí k tomu, aby vyhověl jejímu odůvodněnému
         stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo, C‑61/94, Recueil, s. I‑3989, bod 42; ze dne 5. října
         2006, Komise v. Belgie, C‑377/03, Sb. rozh. s. I‑9733, bod 33, a ze dne 10. září 2009, Komise v. Řecko, C‑416/07, Sb. rozh.
         s. I‑7883, bod 27). Je přitom nutné konstatovat, že směrnice 2005/36 zrušila směrnici 89/48 od 20. října 2007, tedy po uplynutí
         lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.

      42      Nicméně, jak již Soudní dvůr judikoval, i když návrhová žádání v žalobě v zásadě nemohou být rozšířena nad rámec nesplnění
         povinností uvedených ve výroku odůvodněného stanoviska a ve výzvě dopisem, nemění to nic na tom, že Komise je oprávněna domáhat
         se určení nesplnění povinností, které vyplývají z původního znění aktu Unie, jenž byl následně změněn nebo zrušen, a které
         byly zachovány novým aktem Unie. Naopak předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů, kterým
         neodpovídají žádné povinnosti v původním znění dotčeného aktu, jinak by totiž došlo k porušení podstatných formálních náležitostí
         postupu vedoucího k určení nesplnění povinnosti (viz v tomto ohledu rozsudky ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie, C‑365/97,
         Recueil, s. I‑7773, bod 36; ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767, bod 22, výše uvedený rozsudek
         ze dne 10. září 2009, Komise v. Řecko, bod 28).

      43      V důsledku toho jsou návrhová žádání v žalobě Komise směřující k určení, že Portugalská republika nesplnila své povinnosti
         vyplývající ze směrnice 2005/36, v zásadě přípustná pod podmínkou, že tyto povinnosti jsou obdobné těm, které vyplývají ze
         směrnice 89/48 (viz obdobně výše uvedený rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Řecko, bod 29).

      44      Jak přitom vyplývá z devátého bodu odůvodnění směrnice 2005/36, tato směrnice, jejímž cílem je zlepšit, uspořádat a racionalizovat
         stávající ustanovení sjednocením použitelných zásad, zachovává zásady a záruky pro svobodu usazování, na nichž jsou založeny
         různé platné systémy uznávání, jako je systém zavedený směrnicí 89/48.

      45      Rovněž čtrnáctý bod odůvodnění směrnice 2005/36 uvádí, že mechanismus uznávání zavedený mimo jiné směrnicí 89/48 se nemění.

      46      V projednávaném případě Komise Portugalské republice nevytýká neprovedení určitého ustanovení směrnice 2005/36 ve vztahu k povolání
         notáře, ale neprovedení této směrnice jako celku.

      47      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že tato údajná povinnost provést směrnici 2005/36 ve vztahu k povolání notáře je
         obdobná povinnosti vyplývající ze směrnice 89/48 v rozsahu, v němž jsou zásady a záruky, na nichž je založen mechanismus uznávání
         zavedený posledně uvedenou směrnicí, jednak zachovány ve směrnici 2005/36, a dále v rozsahu, v němž tento mechanismus zůstal
         po přijetí směrnice 2005/36 nezměněn.

      48      Žalobu je tedy třeba považovat za přípustnou.

       K věci samé
      49      Komise Portugalské republice vytýká, že neprovedla směrnici 89/48 ve vztahu k povolání notáře. Je tedy třeba přezkoumat, zda
         se tato směrnice vztahuje na uvedené povolání.

      50      Za tímto účelem je třeba zohlednit legislativní kontext, do něhož směrnice zapadá.

      51      Je tak třeba uvést, že zákonodárce ve dvanáctém bodě odůvodnění směrnice 89/48, která předcházela směrnici 2005/36, výslovně
         stanovil, že obecným systémem uznávání vysokoškolských diplomů zavedeným prvně uvedenou směrnicí „není dotčeno použití [...]
         článku [45 ES]“. Zde vyjádřená výhrada je projevem vůle zákonodárce ponechat činnosti spadající do působnosti čl. 45 prvního
         pododstavce ES mimo oblast působnosti směrnice 89/48.

      52      V době před přijetím směrnice 89/48 přitom Soudní dvůr neměl příležitost rozhodnout o otázce, zda činnosti notáře spadají,
         či nespadají do působnosti čl. 45 prvního pododstavce ES.

      53      V letech následujících po přijetí směrnice 89/48 Parlament ve svých usneseních z roků 1994 a 2006 zmíněných v bodě 32 tohoto
         rozsudku na jednu stranu uvedl, že čl. 45 první pododstavec ES se musí plně uplatnit na profesi notáře jako takovou, zatímco
         na druhou stranu projevil přání, aby byla odstraněna podmínka státní příslušnosti pro přístup k tomuto povolání.

      54      Zákonodárce Unie mimoto při přijímání směrnice 2005/36, která nahradila směrnici 89/48, dbal na to, aby ve čtyřicátém prvním
         bodě odůvodnění prvně uvedené směrnice bylo upřesněno, že touto směrnicí není dotčeno použití článku 45 ES, „zejména pokud
         jde o notáře“. Zákonodárce Unie vyjádřením této výhrady nezaujal postoj k použitelnosti čl. 45 prvního pododstavce ES, a tudíž
         ani směrnice 2005/36, ve vztahu k činnostem notáře.

      55      Svědčí o tom zejména přípravné práce na posledně uvedené směrnici. Parlament totiž ve svém legislativním usnesení zmíněném
         v bodě 36 tohoto rozsudku navrhl, aby v textu směrnice 2005/36 bylo výslovně uvedeno, že se tato směrnice nevztahuje na notáře.
         Jestliže tento návrh nebyl přijat v pozměněném návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o uznávání odborných kvalifikací
         [KOM(2004) 317 v konečném znění] ani ve společném postoji (ES) č. 10/2005 ze dne 21. prosince 2004 přijatém Radou v souladu
         s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvy o založení Evropského společenství za účelem přijetí směrnice Evropského parlamentu
         a Rady o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. 2005, C 58E, s. 1), pak to nebylo proto, že by se zamýšlená směrnice měla
         na povolání notáře vztahovat, ale především proto, že „výjimka ze zásad svobody usazování a volného pohybu služeb ve vztahu
         k činnostem, které jsou přímo a specificky spjaty s veřejnou mocí, je upravena v čl. 45 prvním pododstavci ES“.

      56      V tomto ohledu je vzhledem ke zvláštním okolnostem, které doprovázely legislativní proces, jakož i ke stavu nejistoty, který
         tím byl vyvolán, jak vyplývá z legislativního kontextu připomenutého výše, zřejmé, že nelze konstatovat, že by členské státy
         od okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku měly dostatečně jasnou povinnost provedení směrnice 89/48 ve
         vztahu k povolání notáře.

      57      Žalobu je proto třeba zamítnout.

       K nákladům řízení
      58      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Portugalská republika požadovala náhradu nákladů
         řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.

      59      Podle čl. 69 odst. 4 prvního pododstavce téhož jednacího řádu členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci,
         nesou vlastní náklady. Česká republika, Litevská republika, Slovinská republika, Slovenská republika a Spojené království
         proto ponesou vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Česká republika, Litevská republika, Slovinská republika, Slovenská republika a Spojené království Velké Británie a Severního
            Irska ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Tribunálu (první senát) ze dne 25. listopadu 2014. # Brouwerij Van Honsebrouck proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-375/12.