title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 14. října 2004.#Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH proti Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo.#Volný pohyb služeb - Volný pohyb zboží - Omezení - Veřejný pořádek - Lidská důstojnost - Ochrana základních hodnot zakotvených vnitrostátní ústavou - "Hry na zabíjení".#Věc C-36/02.

text:
      Věc C-36/02
      Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH
      v.
      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesverwaltungsgericht)
      „Volný pohyb služeb – Volný pohyb zboží – Omezení – Veřejný pořádek – Lidská důstojnost – Ochrana základních hodnot zakotvených vnitrostátní ústavou – ,Hry na zabíjení‘“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb služeb – Omezení – Odůvodnění důvody veřejného pořádku – Nezbytnost a proporcionalita opatření – Existence rozdílných
            systémů ochrany v jiných členských státech – Neovlivnění
      (Články 46 ES a 49 ES)
      2.        Volný pohyb služeb – Omezení – Vnitrostátní právní úprava zakazující obchodní provozování her simulujících akty zabíjení –
            Odůvodnění – Ochrana veřejného pořádku – Respektování lidské důstojnosti jako obecné právní zásady
      (Články 46 ES a 49 ES)
      1.        Jestliže opatření omezující volný pohyb služeb mohou být odůvodněna důvody veřejného pořádku, jen pokud jsou tato opatření
         nezbytná pro ochranu zájmů, které mají zaručit, a jen potud, pokud tyto cíle nemohou být dosaženy méně omezujícími opatřeními,
         není v tomto ohledu nezbytné, aby omezující opatření nařízené orgány jednoho členského státu odpovídalo pojetí sdílenému všemi
         členskými státy, pokud jde o způsob ochrany dotčeného základního práva nebo legitimního zájmu. To znamená, že nezbytnost a
         proporcionalita přijatých ustanovení nejsou vyloučeny jen z toho důvodu, že jeden členský stát zvolil systém ochrany odlišný
         od toho, který byl přijat jiným členským státem.

      (viz. body 36–38)
      2.        Právo Společenství nebrání tomu, aby hospodářská činnost spočívající v obchodním provozování her simulujících akty zabíjení
         byla předmětem vnitrostátního zakazujícího opatření přijatého z důvodů ochrany veřejného pořádku vzhledem ke skutečnosti,
         že tato činnost zasahuje do lidské důstojnosti.

      Uvedené opatření totiž nemůže být považováno za opatření, které neodůvodněně zasahuje do volného pohybu služeb, když jednak
         ochrana základních práv, jsa upřesněno, že právní pořádek Společenství nepopiratelně směřuje k zajištění respektování lidské
         důstojnosti jako jedné z obecných právních zásad, zakládá legitimní zájem, který v zásadě odůvodňuje omezení povinností uložených
         právem Společenství, byť by se jednalo o povinnosti uložené na základě základní svobody zaručené smlouvou, jako je volný pohyb
         služeb, a jednak dotčené opatření odpovídá   úrovni ochrany lidské důstojnosti, kterou měla vnitrostátní ústava zajistit na
         území dotyčného členského státu a nepřesahuje to, co je nezbytné pro dosažení sledovaného cíle.

      (viz body 34–35, 39–41 a výrok)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)14. října 2004(1)

               Volný pohyb služeb  –  Volný pohyb zboží  –  Omezení  –  Veřejný pořádek  –  Lidská důstojnost  –  Ochrana základních hodnot zakotvených vnitrostátní ústavou  –  ‚Hry na zabíjení‘

             Ve věci C-36/02,jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES,podaná rozhodnutím Bundesverwaltungsgericht (Německo) ze dne 24. října 2001, které došlo Soudnímu dvoru dne 12. února 2002, v řízení mezi:

            Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH

            proti

            Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn,

            SOUDNÍ DVŮR (první senát),,

             ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Rosas (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts a S. von Bahr, soudci,

             generální advokátka: C. Stix-Hackl,vedoucí soudní kanceláře: M.-F. Contet, vrchní rada,
             s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. února 2004,s ohledem na vyjádření předložená:

            –
             za Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs GmbH P. Tuxhornem, Rechtsanwalt,

            –
             za Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn F. Montagem, Rechtsanwalt,

            –
             za německou vládu W.-D. Plessingem, jako zmocněncem,

            –
             za Komisi Evropských společenství M. Patakia a C. Schmidt, jako zmocněnci,

            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 18. března 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 49 ES až 55 ES o volném pohybu služeb a článků 28 ES až 30 ES
         o volném pohybu zboží.

         2

          Tato žádost byla předložena v rámci opravného prostředku „Revision” podaného k Bundesverwaltungsgericht společností Omega
         Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH (dále jen „Omega”), kterým žalobkyně zpochybňuje slučitelnost vyhlášky o zákazu,
         kterou vůči ní vydala Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn (dále jen „pořádkový orgán Bonn”) dne 14. září 1994, s právem
         Společenství.

               Skutkové okolnosti, původní řízení a předběžná otázka

         3

          Omega, která je společností podle německého práva, provozovala v Bonnu (Německo) ode dne 1. srpna 1994 zařízení pod názvem
         „laserdrome”, obvykle určené k provádění „laserového sportu”. Toto zařízení pokračovalo ve svém provozu i po 14. září 1994,
         neboť Omega obdržela povolení k prozatímnímu pokračování v provozu usnesením Verwaltungsgericht Köln (Německo) ze dne 18.
         listopadu 1994. Vybavení užívané Omega v jejím zařízení, zahrnující zejména laserové zaměřovací přístroje podobné samopalům,
         jakož i senzorové snímače umístěné ve střeleckých drahách nebo na vestách nošených hráči, bylo původně vyvinuto z dětské hračky
         volně přístupné na trhu. Protože se toto vybavení ukázalo jako technicky nedostatečné, Omega se od neurčitého data, ale v
         době po dni 2. prosince 1994, zásobila vybavením, které dodává britská společnost Pulsar International Ltd (nyní Pulsar Advanced
         Games Systems Ltd, dále jen „Pulsar”). Nicméně franšízová smlouva s Pulsar byla uzavřena teprve dne 29. května 1997.

         4

          Ještě před otevřením „laserdrome” pro veřejnost část obyvatelstva protestovala proti tomuto záměru. Na začátku roku 1994 nakázal
         pořádkový orgán Bonn společnosti Omega, aby mu dodala přesný popis průběhu hry určené pro tento „laserdrome”, a dopisem ze
         dne 22. února 1994 jí sdělil svůj záměr vydat vyhlášku o zákazu v případě, že tam bude možné „hrát na zabíjení” osob. Omega
         odpověděla dne 18. března 1994, že se jedná pouze o zasažení upevněných senzorových přijímačů umístěných ve střeleckých drahách.

         5

          Vzhledem k tomu, že pořádkový orgán Bonn zjistil, že hra provozovaná v „laserdrome” měla rovněž za cíl zasáhnout senzory umístěné
         na vestách nošených hráči, vydal vůči společnosti Omega vyhlášku, kterou jí zakázal „povolit nebo tolerovat v jejím […] zařízení
         hry, jejímž předmětem je střílet do lidských terčů prostřednictvím laserového paprsku nebo jiných technických vybavení (například
         infračervených paprsků), tedy jejichž cílem je na základě registrování zásahů ‚hrát na zabíjení‘ osob”, a uložil penále 10 000
         DEM za každou hru hranou v rozporu s touto vyhláškou.

         6

          Tato vyhláška byla vydána na základě zmocnění v  § 14 odst. 1 Ordnungsbehördengesetz Nordrhein-Westfalen (zákon použitelný
         na pořádkové orgány v Severním Porýní-Vestfálsku, dále jen „OBG NW”), který stanoví:
         „Pořádkové orgány mohou přijmout nezbytná opatření pro zamezení nebezpečí ohrožujícího v jednotlivých případech veřejnou bezpečnost
         nebo pořádek.”

         7

          Podle vyhlášky o zákazu ze dne 14. září 1994 představují hry, které probíhaly v zařízení provozovaném společností Omega, nebezpečí
         pro veřejný pořádek, protože simulované akty zabíjení a s tím spojené zlehčování násilí jsou v rozporu se základními hodnotami
         převládajícími ve veřejném mínění.

         8

          Správní opravný prostředek podaný společností Omega proti této vyhlášce byl zamítnut Bezirksregierung (místní správní orgán)
         Köln dne 6. listopadu 1995. Rozsudkem ze dne 3. září 1998 zamítl Verwaltungsgericht Köln její žalobu. Odvolání podané společností
         Omega bylo dne 27. září 2000 rovněž zamítnuto Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Německo).

         9

          Následně Omega podala opravný prostředek „Revision“ k Bundesverwaltungsgericht. Na podporu svého opravného prostředku se mezi
         četnými dalšími důvody dovolává toho, že sporná vyhláška zasahuje do práva Společenství, obzvláště do volného pohybu služeb
         zakotveného v článku 49 ES, protože v jejím „laserdrome” měla být užívána vybavení a technika dodaná britskou společností
         Pulsar.

         10

          Bundesverwaltungsgericht má za to, že za použití vnitrostátního práva musí být opravný prostředek „Revision“ podaný Omega
         zamítnut. Nicméně se táže, zda je toto řešení v souladu s právem Společenství, obzvláště s články 49 ES až 55 ES o volném
         pohybu služeb a články 28 ES až 30 ES o volném pohybu zboží.

         11

          Podle předkládajícího soudu Oberverwaltungsgericht rozhodl správně, že obchodní provozování „hry na zabíjení” v „laserdrome”
         Omega představuje zásah do lidské důstojnosti, pojmu zakotveného v čl. 1 odst. 1 první větě německé ústavy.

         12

          Předkládající soud líčí, že lidská důstojnost je ústavní zásada, kterou je možné porušit buď ponižujícím zacházením s protivníkem,
         což není v projednávaném případě dáno, nebo tím, že u hráče je vzbuzen nebo posilován postoj popírající základní právo každého
         být uznáván a respektován, jako je tomu v projednávaném případě předváděním fiktivních násilných aktů za účelem hry. Nejvyšší
         ústavní hodnota, jako je lidská důstojnost, nemůže jít stranou v rámci zábavní hry. Základní práva dovolávaná společností
         Omega nemohou s ohledem na vnitrostátní právo tento závěr změnit.

         13

          Co se týče použití práva Společenství, předkládající soud se domnívá, že dotčená vyhláška porušuje volný pohyb služeb upravený
         článkem 49 ES. Omega totiž uzavřela franšízovou smlouvu s britskou společností, která tak nemůže poskytovat služby své německé
         klientce, přestože poskytuje srovnatelné služby v členském státě, kde má své sídlo. Je třeba přezkoumat zároveň i zásah do
         volného pohybu zboží upraveného článkem 28 ES, jelikož si Omega přeje nabýt ve Spojeném království zboží pro vybavení svého
         „laserdrome”, zejména laserové zaměřovací přístroje.

         14

          Předkládající soud má za to, že věc v původním řízení nabízí příležitost k bližšímu upřesnění podmínek, jakým právo Společenství
         podrobuje omezení určitého druhu poskytování služeb nebo dovozu určitého zboží. Konstatuje, že podle judikatury Soudního dvora
         překážky volného pohybu služeb vyplývající z vnitrostátních opatření použitelných bez rozdílu mohou být připuštěny pouze tehdy,
         pokud jsou tato opatření odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu, pokud jsou způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který
         sledují, a pokud nepřekračují meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Pro účel posouzení nezbytnosti a proporcionality
         těchto opatření je nerozhodné, že jiný členský stát přijal odlišná ochranná opatření (viz rozsudky ze dne 21. září 1999, Läärä
         a další, C-124/97, Recueil, s. I-6067, body 31, 35 a 36, a ze dne 21. října 1999, Zenatti, C-67/98, Recueil, s. I‑7289, body
         29, 33 a 34).

         15

          Předkládající soud se však táže, zda ve světle rozsudku ze dne 24. března 1994, Schindler (C-275/92, Recueil, s. I-1039) je
         existence společného právního pojetí ve všech členských státech podmínkou nezbytnou k tomu, aby tyto státy byly oprávněny
         omezit dle svého uvážení určitý druh poskytování služeb chráněný Smlouvou o ES. Na základě takového výkladu výše uvedeného
         rozsudku Schindler může být sporná vyhláška stěží potvrzena, pokud nelze dospět k určení existence společného právního pojetí,
         co se týče toho, jak jsou v členských státech posuzovány zábavní hry simulující akty zabíjení.

         16

          Předkládající soud konstatuje, že oba výše uvedené rozsudky Läärä a další a Zenatti, vydané po výše uvedeném rozsudku Schindler,
         mohou vyvolávat dojem, že Soudní dvůr se již s ohledem na omezení volného pohybu služeb nedrží striktně společného právního
         pojetí. V takovém případě by podle předkládajícího soudu právo Společenství nebránilo potvrzení dotčené vyhlášky. Z důvodu
         zásadního významu zásady lidské důstojnosti není na místě, jak podle práva Společenství, tak podle německého práva, se blíže
         zabývat proporcionalitou vnitrostátního opatření omezujícího volný pohyb služeb.

         17

          Za těchto okolností se Bundesverwaltungsgericht rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tuto předběžnou otázku:
         „Je slučitelné s ustanoveními Smlouvy o založení Evropského společenství týkajícími se volného pohybu služeb a volného pohybu
         zboží, aby vnitrostátní právo zakázalo určitou hospodářskou činnost – v daném případě provoz tzv. ‚laserdrome‘, kde jsou simulovány
         akty zabíjení – protože tato činnost je v rozporu se základními hodnotami zakotvenými ústavou?”

         K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

         18

          Pořádkový orgán Bonn si klade otázku přípustnosti předběžné otázky a konkrétněji použitelnosti pravidel práva Společenství
         o základních svobodách v tomto sporu. Podle něho se vyhláška o zákazu vydaná dne 14. září 1994 netýkala žádné činnosti s přeshraničním
         charakterem, a tedy nemohla omezit základní svobody zaručené smlouvou. Podotýká, že ke dni přijetí této vyhlášky nebylo vybavení,
         které Pulsar nabídl poskytnout společnosti Omega, ještě dodáno a žádná franšízová smlouva Omega nezavazovala přijmout variantu
         hry dotčenou zákazem.

         19

          Je nicméně třeba konstatovat, že podle ustálené judikatury je věcí pouze vnitrostátních soudů, které rozhodují spor a které
         musí nést odpovědnost za přijaté soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na zvláštnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné
         otázce pro vydání jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené
         otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 13. března
         2001, PreussenElektra, C-379/98, Recueil, s. I-2099, bod 38; ze dne 22. ledna 2002, Canal Satélite Digital, C-390/99, Recueil,
         s. I-607, bod 18; ze dne 27. února 2003, Adolf Truley, C-373/00, Recueil, s. I-1931, bod 21; ze dne 22. května 2003, Korhonen
         a další, C-18/01, Recueil, s. I-5321, bod 19, a ze dne 29. dubna 2004, Kapper, C-476/01, dosud nezveřejněn ve Sbírce rozhodnutí,
         bod 24).

         20

          Kromě toho z téže judikatury vyplývá, že odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze
         tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení,
         jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými
         pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz výše uvedené rozsudky PreussenElektra, bod 39; Canal Satélite
         Digital, bod 19; Adolf Truley, bod 22; Korhonen a další, bod 20, a Kapper, bod 25).

         21

          Tak tomu není v projednávaném případě. I když totiž vyplývá ze spisu, že v okamžiku přijetí vyhlášky dne 14. září 1994 Omega
         ještě formálně neuzavřela smlouvy o dodání nebo franšízové smlouvy se společností usazenou ve Spojeném království, stačí konstatovat,
         že tato vyhláška je v každém případě s ohledem na její působení do budoucna a s ohledem na obsah zákazu, který stanoví, způsobilá
         omezit budoucí vývoj smluvních vztahů mezi oběma obchodními partnery. Není tedy zjevné, že otázka položená předkládajícím
         soudem, která se týká výkladu ustanovení smlouvy zaručujících svobody volného pohybu služeb a zboží, nemá žádný vztah k realitě
         nebo předmětu sporu v původním řízení.

         22

          Z toho plyne, že předběžná otázka položená Bundesverwaltungsgericht musí být prohlášena za přípustnou.

         K předběžné otázce

         23

          Svou předběžnou otázkou usiluje předkládající soud zjistit jednak to, zda zákaz hospodářské činnosti z důvodů vztahujících
         se k ochraně základních hodnot zakotvených vnitrostátní ústavou, jako je v daném případě lidská důstojnost, je slučitelný
         s právem Společenství, a jednak to, zda oprávnění členských států omezit z těchto důvodů základní svobody zaručené smlouvou,
         a sice volný pohyb služeb a zboží, podléhá, jak by mohlo být dovozováno z výše uvedeného rozsudku Schindler, podmínce, že
         toto omezení spočívá na společném právním pojetí ve všech členských státech.

         24

          Na úvod je třeba určit, do jaké míry může být omezením, které konstatoval vnitrostátní soud, dotčen výkon volného pohybu služeb
         a volného pohybu zboží, které jsou upraveny v různých ustanoveních smlouvy.

         25

          V tomto ohledu je na místě konstatovat, že sporná vyhláška tím, že společnosti Omega zakazuje provozovat její „laserdrome”
         po vzoru hry vyvinuté společností Pulsar a legálně touto společností uvedené na trh ve Spojeném království, zejména v režimu
         franšízy, omezuje volný pohyb služeb, který článek 49 ES zaručuje jak poskytovatelům, tak příjemcům těchto služeb usazeným
         v jiném členském státě. Kromě toho, jelikož provozování vzoru hry vyvinuté společností Pulsar vyžaduje užití zvláštního vybavení,
         které je rovněž uváděno na trh ve Spojeném království dovoleným způsobem, zákaz uložený společnosti Omega ji odrazuje od nabytí
         dotčeného vybavení, čímž zasahuje do volného pohybu zboží zaručeného článkem 28 ES.

         26

          Nicméně je třeba připomenout, že pokud je vnitrostátním opatřením dotčen jak volný pohyb služeb, tak volný pohyb zboží, Soudní
         dvůr je zkoumá v zásadě jen s ohledem na jednu z těchto dvou základních svobod, jestliže se ukáže, že za daných  okolností
         případu je jedna z těchto svobod oproti druhé zcela druhořadá a může k ní být přiřazena (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky
         Schindler, bod 22; Canal Satélite Digital, bod 31, a ze dne 25. března 2004, Karner, C-71/02, dosud nezveřejněn ve Sbírce
         rozhodnutí, bod 46).

         27

          Za okolností věci v původním řízení aspekt volného pohybu služeb převažuje nad aspektem volného pohybu zboží. Pořádkový orgán
         Bonn a Komise Evropských společenství totiž správně zdůraznily, že sporná vyhláška omezuje dovoz zboží, jen pokud jde o vybavení
         speciálně vyvinuté pro zakázanou variantu laserové hry, přičemž jde o nevyhnutelný následek uloženého omezení vůči službám
         poskytovaným společností Pulsar. V důsledku toho, jak se domnívala generální advokátka v bodě 32 svého stanoviska, není na
         místě zkoumat samostatně slučitelnost této vyhlášky s ustanoveními Smlouvy o volném pohybu zboží.

         28

          Co se týče odůvodnění omezení volného pohybu služeb uloženého vyhláškou ze dne 14. září 1994, článek 46 ES, použitelný na
         tuto oblast podle článku 55 ES, připouští omezení odůvodněná z důvodu veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo ochrany
         zdraví. V daném případě vyplývá ze spisu, že důvody, kterých se dovolával pořádkový orgán Bonn při přijetí vyhlášky o zákazu,
         uvádějí výslovně skutečnost, že dotyčná činnost představuje nebezpečí pro veřejný pořádek. Kromě toho odkaz na nebezpečí ohrožující
         veřejný pořádek se zároveň nachází v § 14 odst. 1 OBG NW, který opravňuje pořádkový orgán přijmout nezbytná opatření k zamezení
         tohoto nebezpečí.

         29

          V tomto řízení je nesporné, že sporná vyhláška byla přijata nezávisle na jakémkoliv přihlédnutí ke státní příslušnosti poskytovatele
         nebo příjemce služeb, jež byly předmětem omezení. V každém případě vzhledem k tomu, že opatření k ochraně veřejného pořádku
         spadají do výjimky z volného pohybu služeb uvedené v článku 46 ES, není třeba ověřovat, zda jsou tato opatření použitelná
         bez rozdílu jak na vnitrostátní poskytovatele služeb, tak i na poskytovatele služeb usazené v jiných členských státech.

         30

          Nicméně možnost členského státu využít výjimku stanovenou Smlouvou nebrání soudní kontrole opatření, kterými byla tato výjimka
         použita (viz rozsudek ze dne 4. prosince 1974, Van Duyn, 41/74, Recueil, s. 1337, bod 7). Navíc pojem „veřejný pořádek” v kontextu
         práva Společenství, a zejména když má odůvodnit odchylku od základní svobody poskytování služeb, musí být chápán restriktivně,
          takže jeho dosah nemůže být určován jednostranně každým členským státem bez kontroly ze strany orgánů Společenství (viz obdobně
         s volným pohybem pracovníků, výše uvedené rozsudky Van Duyn, bod 18, a ze dne 27. října 1977, Bouchereau, 30/77, Recueil,
         s. 1999, bod 33). Z toho vyplývá, že je možné se dovolávat veřejného pořádku jen v případě skutečné a dostatečně závažné hrozby,
         kterou je dotčen základní společenský zájem (viz rozsudek ze dne 14. března 2000, Église de scientologie, C-54/99, Recueil,
         s. I-1335, bod 17).

         31

          Ovšem zvláštní okolnosti, které mohou odůvodnit použití institutu veřejného pořádku, se mohou lišit země od země a v čase.
         Je tedy třeba v tomto ohledu přiznat příslušným vnitrostátním orgánům určitou volnou úvahu v mezích stanovených Smlouvou (výše
         uvedené rozsudky Van Duyn, bod 18, a Bouchereau, bod 34).

         32

          Ve věci v původním řízením příslušné orgány usoudily, že činnost dotčená vyhláškou o zákazu ohrožuje veřejný pořádek z důvodu
         skutečnosti, že podle pojetí převládajícího ve veřejném mínění obchodní provozování zábavních her zahrnujících simulaci aktů
         zabíjení zasahuje do základní hodnoty zakotvené vnitrostátní ústavou, a sice do lidské důstojnosti. Podle Bundesverwaltungsgericht
         vnitrostátní soudy, které měly rozhodovat o věci, sdílely a potvrdily pojetí potřeby ochrany lidské důstojnosti, na kterém
         spočívá napadená vyhláška, takže je v důsledku toho třeba mít za to, že toto pojetí je v souladu s ustanoveními německé ústavy.

         33

          V této souvislosti je třeba uvést, že podle ustálené judikatury jsou základní práva nedílnou součástí obecných právních zásad,
         jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje, přičemž za tímto účelem vychází z ústavních tradic společných členským státům, jakož
         i z poznatků, které skýtají mezinárodně právní instrumenty týkající se ochrany lidských práv, na jejichž tvorbě členské státy
         spolupracovaly nebo k nimž přistoupily. Zvláštní význam přísluší v této souvislosti Evropské úmluvě o ochraně lidských práv
         a základních svobod (viz zejména rozsudky ze dne 18. června 1991, ERT, C-260/89, Recueil, s. I-2925, bod 41; ze dne 6. března
         2001, Connolly v. Komise, C-274/99 P, Recueil, s. I-1611, bod 37; ze dne 22. října 2002, Roquette Frères, C-94/00, Recueil,
         s. I-9011, bod 25, a ze dne 12. června 2003, Schmidberger, C-112/00, Recueil, s. I-5659, bod 71).

         34

          Jak vyložila generální advokátka v bodech 82 až 91 svých závěrů, právní pořádek Společenství nepopiratelně směřuje k zajištění
         respektování lidské důstojnosti jako jedné z obecných právních zásad. Je tedy bez pochyb, že cíl ochrany lidské důstojnosti
         je slučitelný s právem Společenství, aniž by v tomto ohledu mělo význam, že v Německu přísluší zásadě respektování lidské
         důstojnosti zvláštní postavení jako nezávislému základnímu právu.

         35

          Vzhledem k tomu, že dodržovat základní práva jsou povinny jak Společenství, tak i členské státy, zakládá ochrana těchto práv
         legitimní zájem, který v zásadě odůvodňuje omezení povinností uložených právem Společenství, byť by se jednalo o povinnosti
         uložené na základě základní svobody zaručené smlouvou, jako je volný pohyb služeb (viz, co se týče volného pohybu zboží, výše
         uvedený rozsudek Schmidberger, bod 74).

         36

          Nicméně je třeba konstatovat, že opatření omezující volný pohyb služeb mohou být odůvodněna důvody veřejného pořádku, jen
         pokud jsou tato opatření nezbytná pro ochranu zájmů, které mají zaručit, a jen potud, pokud tyto cíle nemohou být dosaženy
         méně omezujícími opatřeními (viz, co se týče volného pohybu kapitálu, výše uvedený rozsudek Église de scientologie, bod 18).

         37

          V tomto ohledu není nezbytné, aby omezující opatření nařízené orgány jednoho členského státu odpovídalo pojetí sdílenému
         všemi členskými státy, pokud jde o způsob ochrany dotčeného základního práva nebo legitimního zájmu. Ačkoli je pravdou, že
         se v bodě 60 výše uvedeného rozsudku Schindler Soudní dvůr odvolal na morální, náboženské nebo kulturní úvahy, na základě
         kterých všechny členské státy podrobují organizaci loterií a jiných peněžních her omezením, nezamýšlel uvedením tohoto společného
         pojetí vyslovit obecné kritérium pro posouzení proporcionality každého vnitrostátního opatření, které omezuje výkon hospodářské
         činnosti.

         38

          Naopak, jak vyplývá z ustálené judikatury od výše uvedeného rozsudku Schindler, nezbytnost a proporcionalita přijatých ustanovení
         nejsou vyloučeny jen z toho důvodu, že jeden členský stát zvolil systém ochrany odlišný od toho, který byl přijat jiným členským
         státem (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Läärä a další, bod 36; Zenatti, bod 34, a ze dne 11. září 2003, Anomar a
         další, C-6/01, dosud nezveřejněn ve Sbírce rozhodnutí, bod 80).

         39

          V daném případě je na místě jednak shledat, že podle předkládajícího soudu zákaz obchodního provozování zábavních her předpokládajících
         simulaci násilných aktů vůči osobám, zejména předvádění aktů usmrcení lidských bytostí, odpovídá úrovni ochrany lidské důstojnosti,
         kterou měla vnitrostátní ústava zajistit na území Spolkové republiky Německo. Kromě toho je třeba určit, že při zakázání pouze
         té varianty laserové hry, jejímž předmětem je střílet na lidské terče, a tedy hrát na „zabíjení osob”, sporná vyhláška nepřesáhla
         to, co je nezbytné pro dosažení cíle sledovaného příslušnými vnitrostátními orgány.

         40

          Za těchto podmínek vyhláška ze dne 14. září 1994 nemůže být považována za opatření, které neodůvodněně zasahuje do volného
         pohybu služeb.

         41

          S ohledem na výše uvedené úvahy je na místě odpovědět na položenou otázku tak, že právo Společenství nebrání tomu, aby hospodářská
         činnost spočívající v obchodním provozování her simulujících akty zabíjení byla předmětem vnitrostátního zakazujícího opatření
         přijatého z důvodů ochrany veřejného pořádku vzhledem ke skutečnosti, že tato činnost zasahuje do lidské důstojnosti.

         K nákladům řízení
         42

          Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve sporu probíhajícím před
         předkládajícím soudem, k rozhodnutí o nákladech řízení je příslušný výše uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření těchto účastníků se nenahrazují.

          Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

               Právo Společenství nebrání tomu, aby hospodářská činnost spočívající v obchodním provozování her simulujících akty zabíjení
                     byla předmětem vnitrostátního zakazujícího opatření přijatého z důvodů ochrany veřejného pořádku vzhledem ke skutečnosti,
                     že tato činnost zasahuje do lidské důstojnosti.

                Podpisy.

          1 –

            Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 2. prosince 2010.#Edyta Joanna Jakubowska proti Alessandro Maneggia.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Giudice di pace di Cortona - Itálie.#Pravidla Unie týkající se výkonu povolání advokáta - Směrnice 98/5/ES - Článek 8 - Předcházení střetu zájmů - Vnitrostátní právní úprava zakazující souběžný výkon povolání advokáta a zaměstnání ve státní správě na částečný úvazek - Vyškrtnutí ze seznamu advokátů.#Věc C-225/09.

text:
      Věc C-225/09
      Edyta Joanna Jakubowska
      v.
      Alessandro Maneggia
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Giudice di pace di Cortona)
      „Pravidla Unie týkající se výkonu povolání advokáta – Směrnice 98/5/ES – Článek 8 – Předcházení střetu zájmů – Vnitrostátní právní úprava zakazující souběžný výkon povolání advokáta a zaměstnání ve státní správě na částečný úvazek – Vyškrtnutí ze seznamu advokátů“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Obecné či hypotetické otázky – Ověření vlastní pravomoci Soudním dvorem

      (Článek 234 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/5, čl. 8)
      2.        Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Povinnosti členských států
      [Článek 3 odst. 1 písm. g) ES a články 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES]
      3.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Advokáti – Trvalý výkon povolání v jiném členském státě než v tom, ve kterém byla získána
            kvalifikace – Směrnice 98/5
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/5, čl. 8)
      1.        Na předběžné otázky týkající se práva Unie se vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je
         možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Unie nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním
         řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky
         nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny.

      V tomto ohledu nemůže být předběžné otázka týkající se výkladu článku 8 směrnice 98/5, který má ulehčit trvalý výkon povolání
         advokáta v jiném členském státě než v tom, ve kterém byla získána kvalifikace, považována za hypotetickou z důvodu, že byla
         položena v rámci řízení o vyškrtnutí ze seznamu advokátů týkajícího se advokátů vykonávajících toto povolání v jejich státě
         pod profesním označením uděleným v tomto členském státě. Pravidlo uvedené v tomto článku 8 nemá totiž za cíl pouze poskytnout
         advokátům zapsaným v hostitelském členském státě pod jejich profesním označením udělovaným v jiném členském státě stejná práva,
         jaká mají advokáti zapsaní v uvedeném hostitelském členském státě pod profesním označením, které v něm získali. Tato norma
         rovněž zajišťuje, aby posledně uvedení advokáti neutrpěli obrácenou diskriminaci, ke které by mohlo dojít, kdyby pravidla,
         která jsou jim uložena, nebyla používána rovněž na advokáty zapsané v uvedeném hostitelském členském státě pod profesním označením
         udělovaném v jiném členském státě.

      (viz body 28,31–32)
      2.        Článek 3 odst. 1 písm. g) ES a články 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, která zaměstnancům
         státní správy zaměstnaným v rámci pracovního poměru na částečný úvazek zakazuje vykonávat povolání advokáta tím, že stanoví
         jejich vyškrtnutí ze seznamu advokátů, i když jsou k výkonu tohoto povolání způsobilí.

      Články 10 ES a 81 ES jsou totiž porušeny, jestliže členský stát buď nařídí nebo podpoří uzavírání kartelových dohod, které
         jsou v rozporu s článkem 81 ES, nebo posílí účinky takových dohod, anebo zbaví svou vlastní právní úpravu jejího státního
         charakteru tím, že přenese odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí hospodářského významu na soukromé hospodářské subjekty.
         Přitom skutečnost, že členský stát stanoví orgánům profesního sdružení, jako jsou rady různých advokátních komor, aby z úřední
         moci vyškrtly ze seznamu advokátů příslušníky této profese, kteří jsou rovněž státními zaměstnanci na částečný úvazek a kteří
         se ve stanovené lhůtě nerozhodli ani pro zachování zápisu v tomto seznamu, ani pro zachování jejich pracovního poměru u veřejné
         entity, která je zaměstnává, nemůže prokázat, že tento stát zbavil svou právní úpravu jejího státního charakteru. Uvedené
         rady totiž nemají žádný vliv, pokud jde o přijímání rozhodnutí o vyškrtnutí z úřední moci, které stanoví zákon.

      Pro obdobné důvody nemůže být taková vnitrostátní právní úprava považována za úpravu, která nařizuje nebo podporuje kartelové
         dohody, které jsou v rozporu s článkem 81 ES.

      Tyto úvahy nejsou nijak vyvráceny ani čl. 3 odst. 1 písm. g) ES, který předpokládá opatření Evropské unie, pokud jde o systém
         zajišťující, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž, ani články 4 ES a 98 ES, které se týkají zavedení
         hospodářské politiky v souladu se zásadou otevřeného tržního hospodářství s volnou soutěží.

      (viz body 49–53, výrok 1)
      3.        Článek 8 směrnice 98/5, který má ulehčit trvalý výkon povolání advokáta v jiném členském státě než v tom, ve kterém byla získána
         kvalifikace, musí být vykládán v tom smyslu, že hostitelský členský stát může ukládat advokátům, kteří jsou v něm zapsáni
         a zaměstnáni – ať už na částečný nebo plný úvazek – jiným advokátem, sdružením nebo právní firmou, soukromým nebo veřejným
         podnikem, omezení současného výkonu povolání advokáta a uvedeného zaměstnání za předpokladu, že tato omezení nejdou nad rámec
         toho, co je nezbytné pro dosažení cíle předcházení střetům zájmů, a použijí se na všechny advokáty zapsané v uvedeném členském
         státě.

      Článek 8 směrnice 98/5 se totiž týká souboru pravidel, která hostitelský členský stát zavedl, aby předcházel střetům zájmů,
         které by mohly dle jeho posouzení vyplývat ze situace, ve které je advokát jednak zapsán v seznamu advokátů a jednak v pracovním
         poměru u jiného advokáta, sdružení nebo právní firmy, soukromého nebo veřejného podniku. Zákaz zaměstnání u veřejné entity
         uložený advokátům zapsaným v dotyčném členském státě, i když pracují jen na částečný úvazek, je součástí pravidel uvedených
         v tomto článku 8 přinejmenším v rozsahu, v němž se uvedený zákaz týká současného výkonu povolání advokáta a zaměstnání u veřejného
         podniku. Nelze ostatně kritizovat jako takovou skutečnost, že tato právní úprava může být považována za restriktivní. Neexistence
         střetu zájmů je totiž nezbytná pro výkon povolání advokáta a znamená, že se advokáti nachází v nezávislém postavení vůči veřejné
         moci a ostatním subjektům, kterými nikdy nesmí být ovlivňováni. Je sice třeba, aby pravidla stanovená v tomto ohledu nešla
         nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cíle předcházení střetům zájmů. Konečně uvedený článek 8 předpokládá, že se pravidla
         hostitelského členského státu použijí na všechny advokáty zapsané v tomto členském státě, ať už pod profesním označením uděleným
         v tomto státě, nebo pod označením udělovaným v jiném členském státě.

      (viz body 59–62, 64, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      2. prosince 2010(*)

      „Pravidla Unie týkající se výkonu povolání advokáta – Směrnice 98/5/ES – Článek 8 – Předcházení střetu zájmů – Vnitrostátní právní úprava zakazující souběžný výkon povolání advokáta a zaměstnání ve státní správě na částečný úvazek – Vyškrtnutí ze seznamu advokátů“
      Ve věci C‑225/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Giudice di pace di
         Cortona (Itálie) ze dne 23. dubna 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 19. června 2009, v řízení

      Edyta Joanna Jakubowska
      proti
      Alessandru Maneggiovi,
      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení E. Levits, zastupující předseda pátého senátu, M. Ilešič (zpravodaj) a M. Safjan, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: M.‑A. Gaudissart, vedoucí oddělení,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. června 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –      za E. J. Jakubowskou M. Frigessim di Rattalma, avvocato,
      –      za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim a L. Ventrellou, avvocati dello Stato,
      –      za irskou vládu D. J. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Collinsem, SC,
      –      za maďarskou vládu R. Somssich, M. Fehérem a Z. Tóth, jako zmocněnci,
      –      za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –      za portugalskou vládu L. Fernandesem, jako zmocněncem,
      –      za slovinskou vládu N. Pintar Gosenca, jako zmocněnkyní,
      –      za Evropskou komisi H. Støvlbækem a E. Montaguti, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 písm. g) ES, článků 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES, směrnice
         Rady 77/249/EHS ze dne 22. března 1977 o usnadnění účinného výkonu volného pohybu služeb advokátů (Úř. věst. L 78, s. 17;
         Zvl. vyd. 06/01, s. 52), směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/5/ES ze dne 16. února 1998 o usnadnění trvalého výkonu povolání
         advokáta v jiném členském státě než v tom, ve kterém byla získána kvalifikace (Úř. věst. L 77, s. 36; Zvl. vyd. 06/03, s. 83),
         jakož i obecných zásad ochrany legitimního očekávání a dodržování nabytých práv.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi E. Jakubowskou a A. Maneggiem ohledně návrhu na zaplacení náhrady škody ve sporu,
         který vedl k řízení, jež momentálně probíhá u Giudice di pace di Cortona (smírčí soud v Cortoně), v průběhu kterého bylo vůči
         advokátům zastupujícím E. Jakubowskou vydáno rozhodnutí o vyškrtnutí ze seznamu advokátů vedeného Ordine degli Avvocati di
         Perugia [advokátní komora v Perugii, (Itálie)].

       Právní rámec
       Právo Unie
       Směrnice 77/249
      3        Článek 1 odst. 1 první pododstavec směrnice 77/249 uvádí:

      „Tato směrnice se vztahuje v mezích a za podmínek, které stanoví, na činnosti advokátů vykonávané při poskytování služeb.“
      4        Článek 6 téže směrnice stanoví:

      „Každý členský stát může advokáty v pracovním poměru, kteří jsou vázáni pracovní smlouvou k veřejnému nebo soukromému podniku,
         vyloučit z výkonu činností zastupování nebo obhajování tohoto podniku v soudním řízení, pokud tyto činnosti nejsou oprávněni
         vykonávat advokáti působící v dotyčném státu.“

      5        S ohledem na různá jazyková znění tohoto článku 6 a aby se zajistilo, že všechna tato znění budou mít stejný dosah, musí být
         pojem „ente pubblico o privato“ v italském znění tohoto článku vykládán jako pojem „veřejný nebo soukromý podnik“ (impresa
         pubblica o privata).

       Směrnice 98/5
      6        Článek 3 směrnice 98/5 stanoví:

      „1.      Advokát, který si přeje vykonávat činnost v jiném členském státě než v tom, ve kterém získal odbornou kvalifikaci, je povinen
         se zapsat u příslušného orgánu v tomto státě.

      2.      Příslušný orgán v hostitelském členském státě advokáta zapíše po předložení průkazu oprávnění potvrzujícího jeho zápis u příslušného
         orgánu v domovském členském státě. […]

      […]“
      7        Článek 6 odst. 1 téže směrnice stanoví:

      „Bez ohledu na pravidla pro výkon povolání, jimž advokát vykonávající činnost pod profesním označením udělovaným v domovském
         státě podléhá v domovském členském státě, podléhá tento advokát stejným pravidlům pro výkon povolání jako advokáti vykonávající
         činnost pod odpovídajícím profesním označením udělovaným v hostitelském členském státě ve vztahu ke všem činnostem, které
         na území tohoto státu vykonává.“

      8        Článek 7 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:

      „Pokud advokát vykonávající činnost pod profesním označením udělovaným v domovském státě poruší své povinnosti v hostitelském
         členském státě, použijí se procesní předpisy, sankce a opravné prostředky platné v hostitelském členském státě.“

      9        Článek 8 směrnice 98/5 uvádí:

      „Advokát zapsaný v hostitelském členském státě pod profesním označením udělovaným v domovském státě může vykonávat činnost
         jako osoba v pracovním poměru u jiného advokáta, sdružení nebo právní firmy, veřejného nebo soukromého podniku do té míry,
         do jaké to hostitelský členský stát povoluje advokátům zapsaným pod profesním označením udělovaným v tomto státě.“

      10      S ohledem na různá jazyková znění uvedeného článku 8 a aby se zajistilo, že všechna tato znění budou mít stejný dosah, musí
         být pojem „ente pubblico o privato“ v italském znění tohoto článku vykládán jako pojem „veřejný nebo soukromý podnik“ (impresa
         pubblica o privata).

       Vnitrostátní právní úprava
      11      Článek 3 druhý pododstavec královského legislativního nařízení č. 1578 ze dne 27. listopadu 1933, které upravuje povolání
         „avvocato“ a „procuratore legale“ (ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale, Gazzetta ufficiale del Regno d’Italia č. 281, ze dne 5. prosince 1933) a které bylo po úpravách přeměněno na zákon zákonem č. 36 ze dne 22. ledna 1934 (Gazzetta ufficiale del Regno d’Italia č. 24, ze dne 30. ledna 1934), stanoví:

      „[Výkon zejména povolání advokáta je] neslučitelný s jakýmkoliv zaměstnáním nebo funkcí odměňovanou z rozpočtu státu, krajů,
         obcí […] a obecně jakéhokoliv správního nebo veřejného orgánu podléhajícímu dozoru nebo kontrole státu, krajů a obcí.“

      12      Zákon č. 662 ze dne 23. prosince 1996 o racionalizačních opatřeních v oblasti veřejných financí (misure di razionalizzazione
         della finanza pubblica, běžný doplněk GURI č. 303 ze dne 28. prosince 1996), ve znění legislativního nařízení č. 79 ze dne
         28. března 1997 o naléhavých stabilizačních opatřeních v oblasti veřejných financí (misure urgenti per il riequilibrio della
         finanza pubblica), které bylo po úpravách přeměněno na zákon zákonem č. 140 ze dne 28. května 1997 (GURI č. 123 ze dne 29.
         května 1997, s. 5, dále jen „zákon č. 662/96“), stanoví ve svém čl. 1 odst. 56 a 56a:

      „56. Právní a správní ustanovení […], která zakazují zápis do profesních seznamů, se nepoužijí na zaměstnance státní správy,
         kteří pracují na částečný úvazek a jejichž pracovní úvazek není vyšší než 50 % plného pracovního úvazku.

      56a. Ustanovení zakazující zápis do seznamů a výkon profesních činností osobami uvedenými v odstavci 56 se zrušují. Další
         ustanovení týkající se podmínek pro zapsání do profesních seznamů a výkon těchto činností zůstávají platné. Zaměstnancům státní
         správy, kteří jsou zapsáni do profesních seznamů a kteří vykonávají profesní činnost, nemohou orgány státní správy svěřovat
         profesní úkoly; přičemž tito zaměstnanci nejsou oprávněni poskytovat právní pomoc ve sporech, v nichž je účastníkem orgán
         státní správy.“

      13      Zákon č. 339 ze dne 25. listopadu 2003 o pravidlech v oblasti neslučitelnosti výkonu povolání advokáta (norme in materia di
         incompatibilità dell’esercizio della professione di avvocato, GURI č. 279 ze dne 1. prosince 2003, dále jen „zákon č. 339/2003“),
         který vstoupil v platnost dne 2. prosince 2003, stanoví v článku 1:

      „Ustanovení čl. 1 odst. 56, 56a a 57 zákona č. [662/96] se nepoužijí na zápis do seznamu advokátů, pro který nadále platí
         omezení a zákazy uvedené v královském legislativním nařízením č. 1578 ze dne 27. listopadu 1933, které bylo po úpravách přeměněno
         zákonem č. 36 ze dne 22. ledna 1934, a jeho následných změnách.“

      14      Článek 2 téhož zákona stanoví:

      „1.      Zaměstnanci státní správy, kteří byli do seznamu advokátů zapsáni poté, co zákon č. [662/96] nabyl účinnosti a kteří jsou
         nadále zapsáni, se mohou rozhodnout pro zachování pracovního poměru za předpokladu, že tuto skutečnost sdělí radě komory,
         u níž jsou zapsáni, ve lhůtě 36 měsíců od nabytí účinnosti tohoto zákona.

       Nesdělí-li tuto skutečnost ve stanovené lhůtě, budou z moci úřední vyškrtnuti radami advokátních komor z jejich seznamů.
      2.      Zaměstnanec státní správy má v případě uvedeném v odstavci 1 právo být znovu přijat do pracovního poměru na plný úvazek.
      3.      Ve lhůtě 36 měsíců podle odstavce 1 může zaměstnanec státní správy zvolit ukončení pracovního poměru, a v důsledku toho zachování
         jeho zápisu v seznamu advokátů.

      4.      Zaměstnanec státní správy na částečný úvazek, který si zvolil povolání advokáta ve smyslu tohoto zákona, má po dobu pěti let
         nárok na opětovné přijetí do zaměstnání na plný úvazek do tří měsíců od podání žádosti za předpokladu, že není nadbytečný,
         na místo, které u svého příslušného orgánu státní správy zastával v době, kdy provedl volbu. V takovém případě se doba přerušení
         státní služby nezapočítává do počtu odpracovaných let, které se znova počítají ode dne opětovného přijetí“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Edyta Jakubowska podala žalobu proti A. Maneggiovi k Giudice di pace di Cortona na zaplacení částky 200 eur jakožto náhrady
         škody, kterou jí způsobil nahodilým poškozením vozidla, jehož je vlastníkem.

      16      V rámci tohoto sporu se E. Jakubowska nechala zastupovat pány Mazzolaiem a Nardellim, advokáty zapsanými v seznamu advokátů
         obce Perugia. Tito advokáti spadali jakožto zaměstnanci státní správy na částečný úvazek do působnosti čl. 1 odst. 56 a 56a
         zákona č. 662/96.

      17      Poté, co zákon č. 339/2003 nabyl účinnosti a po uplynutí lhůty stanovené v čl. 2 odst. 1 tohoto zákona, v době, kdy u předkládacího
         soudu probíhalo původní řízení, vydala rada advokátní komory v Perugii dvě rozhodnutí nařizující vyškrtnutí těchto advokátů
         z uvedeného seznamu advokátů.

      18      Edyta Jakubowska předložila vyjádření, ve kterém se domáhá, aby jejím advokátům bylo nadále dovoleno ji zastupovat, přičemž
         tvrdila, že zákon č. 339/2003 je v rozporu se Smlouvou o ES, jakož i s obecnými zásadami ochrany legitimního očekávání a dodržování
         nabytých práv.

      19      Za těchto podmínek se Giudice di pace di Cortona rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázky:

      „1)      Musí být čl. 3 písm. g) [ES] a články 4 [ES], 10 [ES], 81 [ES] a 98 [ES] vykládány tak, že brání takové vnitrostátní právní
         úpravě, jaká vyplývá z článků 1 a 2 zákona č. 339/2003 […], kterými se opětovně zavádí neslučitelnost výkonu povolání advokáta
         zaměstnanci státní správy na částečný úvazek a zakazuje se těmto zaměstnancům, i když jsou způsobilí k výkonu povolání advokáta,
         vykonávat toto povolání, přičemž je stanoveno vyškrtnutí ze seznamu advokátů na základě rozhodnutí příslušné rady advokátní
         komory, neukončí-li zaměstnanec státní správy pracovní poměr?

      2)      Musí být čl. 3 písm. g) [ES] a články 4 [ES], 10 [ES] a 98 [ES] vykládány tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě,
         jaká vyplývá z článků 1 a 2 zákona č. 339/2003 […]?

      3)      Musí být článek 6 směrnice 77/249 […] vykládán tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, jaká vyplývá z článků 1 a 2 zákona
         č. 339/2003 […], když se tato vnitrostátní úprava použije i pro advokáty v pracovním poměru, kteří vykonávají činnost advokáta
         na základě volného pohybu služeb?

      4)      Musí být článek 8 směrnice 98/5 […] vykládán tak, že se nepoužije na advokáty, kteří jsou zaměstnanci státní správy na částečný
         úvazek?

      5)      Brání obecné zásady práva [Unie] týkající se ochrany legitimního očekávání a [dodržování] nabytých práv vnitrostátní právní
         úpravě, jaká vyplývá z článků 1 a 2 zákona č. 339/2003 […], které zavádí neslučitelnost výkonu povolání advokáta zaměstnanci
         státní správy na částečný úvazek a které se použijí i na advokáty, kteří jsou ke dni nabytí účinnosti tohoto zákona […] již
         zapsáni v seznamech advokátů, přičemž [uvedený] článek 2 stanoví jen krátkou odkladnou lhůtu pro nezbytnou volbu mezi zaměstnáním
         [ve státní správě] a výkonem povolání advokáta?“

      20      V odpověď na písemné otázky položené Soudním dvorem právním zástupcům E. Jakubowské na základě článku 54a jednacího řádu Soudního
         dvora, předložil p. Nardelli dopisem ze dne 31. května 2010 osvědčení rady advokátní komory v Perugii, z něhož vyplývá, že
         zůstává formálně zapsán do seznamu advokátů této komory až do doby, než se komora seznámí s datem oznámení rozhodnutí vnitrostátní
         rady advokátních komor o zamítnutí opravného prostředku p. Nardelliho proti rozhodnutí o jeho vyškrtnutí.

      21      Stejným dopisem p. Nardelli informoval Soudní dvůr, že p. Mazzolai se vzdal zastupování, kterým byl pověřen ve věci v původním
         řízení. Dále oznámil, že E. Jakubowska poskytla zvláštní mandát p. Frigessimu di Rattalma, aby ji zastupoval na jednání u Soudního
         dvora.

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti předběžných otázek
      22      Úvodem je třeba uvést, že okolnost, že předběžné otázky nemají žádnou spojitost se samotným předmětem žaloby podané E. Jakubowskou
         proti A. Maneggiovi, nevede k jejich nepřípustnosti. Uvedené otázky totiž mají předkládajícímu soudu umožnit posoudit legalitu
         vnitrostátní právní úpravy, jejíž použití vyvolalo ve věci v původním řízení překážku v řízení. Jelikož je tato překážka součástí
         této věci, má uvedený soud možnost otázat se Soudního dvora na výklad pravidel práva Unie, která jsou dle něj v této věci
         relevantní.

      23      Některé vlády, které předložily vyjádření k Soudnímu dvoru, jakož i Evropská komise, sice nezpochybnily možnost takové žádosti
         o rozhodnutí o předběžné otázce, avšak vznesly s ohledem na otázky položené Giudice di pace di Cortona námitky nepřípustnosti.

      24      Irská a rakouská vláda zdůrazňují, že veškeré okolnosti věci v původním řízení, které se týkají možnosti právních zástupců
         E. Jakubowské vykonávat jejich povolání advokáta, se omezují na jediný členský stát. Problémy práva Unie vznesené předkládajícím
         soudem jsou tedy čistě hypotetické, a žádost o rozhodnutí o předběžné otázce by měla být z tohoto důvodu prohlášena za nepřípustnou.

      25      Podle maďarské vlády spadá italská právní úprava, kterou uvádí předkládající soud, v každém případě mimo působnost ustanovení
         práva Unie týkajících se výkonu povolání advokáta, protože uvedená vnitrostátní právní úprava se týká zaměstnanců státní správy,
         zatímco směrnice 77/249 a 98/5 se týkají výkonu tohoto povolání nezávislými advokáty nebo osobami v pracovním poměru u jiného
         advokáta, sdružení nebo podniku.

      26      Komise se domnívá, že třetí otázka musí být považována za hypotetickou, a tedy nepřípustnou, protože tato otázka se týká výkonu
         povolání advokáta v režimu poskytování služeb, zatímco právní úprava dotčená v původním řízení se týká usazení jako advokáta.

      27      Komise vyjadřuje rovněž pochybnosti ohledně přípustnosti páté otázky, a to s ohledem na skutečnost, že italské právní předpisy,
         ve vztahu k nimž je vyžadován výklad obecných zásad práva Unie, nebyly přijaty za účelem provedení povinností, které z tohoto
         práva vyplývají Italské republice.

      28      S ohledem na tyto různé námitky nepřípustnosti je třeba připomenout, že se na předběžné otázky týkající se práva Unie vztahuje
         domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je tak možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad
         práva Unie nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo
         také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které
         jsou mu položeny (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C‑94/04 a C‑202/04, Sb. rozh.
         s. I‑11421, bod 25, jakož i ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C‑570/07 a C‑571/07, Sb. rozh. s. I‑0000, bod
         36).

      29      Pokud jde o první, druhou a čtvrtou otázku, není přitom zjevné, že by požadovaný výklad neměl žádný vztah k realitě nebo předmětu
         procesní překážky vzniklé v rámci sporu v původním řízení nebo že by daný problém byl hypotetické povahy.

      30      Na jedné straně je třeba připomenout, že zákon, který se vztahuje na celé území členského státu, může případně ovlivnit obchod
         mezi členskými státy ve smyslu článku 81 ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. února 2002, Arduino, C‑35/99, Recueil,
         s. I‑1529, bod 33, a výše uvedený rozsudek Cipolla a další, bod 45). V důsledku toho první a druhá otázka, které se týkají
         toho, zda pravidla práva Unie v oblasti hospodářské soutěže brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je zákon č. 339/2003,
         nejsou zjevně irelevantní.

      31      Na straně druhé, pokud jde o čtvrtou předběžnou otázku, je třeba uvést, jak poznamenala italská vláda a Komise na jednání,
         že pravidlo uvedené v článku 8 směrnice 98/5 nemá za cíl pouze poskytnout advokátům zapsaným v hostitelském členském státě
         pod jejich profesním označením udělovaným v jiném členském státě stejná práva, jaká mají advokáti zapsaní v uvedeném hostitelském
         členském státě pod profesním označením, které v něm získali. Tato norma totiž rovněž zajišťuje, aby posledně uvedení advokáti
         neutrpěli obrácenou diskriminaci, ke které by mohlo dojít, kdyby pravidla, která jsou jim uložena, nebyla používána rovněž
         na advokáty zapsané v uvedeném hostitelském členském státě pod profesním označením udělovaném v jiném členském státě.

      32      Proto skutečnost, že se řízení o vyškrtnutí ze seznamu advokátů v Perugii, které vedlo k předložení předběžných otázek, týká
         advokátů vykonávajících toto povolání v Itálii pod profesním označením uděleným v tomto členském státě, nemá v žádném případě
         za důsledek, že je čtvrtá položená otázka hypotetická. Právě naopak, požadovaný výklad článku 8 směrnice 98/5 pomůže předkládajícímu
         soudu určit, zda zákon č. 339/2003 vytváří obrácenou diskriminaci v rozporu s právem Unie.

      33      Přípustnost čtvrté otázky není ostatně vyvrácena argumentací maďarské vlády, podle které zákon č. 339/2003 v rozsahu, v němž
         se týká státních zaměstnanců, neupravuje žádnou ze situací uvedených v článku 8 směrnice 98/5, který se týká pouze advokátů
         pracujících jako zaměstnanec „jiného advokáta, sdružení nebo právní firmy, veřejného nebo soukromého podniku“.

      34      V tomto ohledu je třeba připomenout, že odchylka, na kterou maďarská vláda odkazuje, a sice nepoužitelnost práva Unie na státní
         zaměstnance, platí pouze pro zaměstnání, která zahrnují účast na výkonu veřejné moci, a která tak předpokládají existenci
         zvláštního vztahu se státem. Naopak pravidla práva Unie v oblasti volného pohybu zůstávají použitelná na zaměstnání, která
         i když spadají do působnosti státu nebo působnosti jiných veřejnoprávních entit, přesto nezahrnují žádný výkon úkolů, které
         přísluší veřejné správě ve vlastním slova smyslu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 30. září 2003, Colegio de Oficiales de
         la Marina Mercante Española, C‑405/01, Recueil, s. I‑10391, body 39 a 40, jakož i ze dne 10. prosince 2009, Pésla, C‑345/08,
         Sb. rozh. s. I‑11677, bod 31).

      35      Pokud jde konkrétněji o pojem „veřejný podnik“ uvedený v článku 8 směrnice 98/5, je ustálenou judikaturou, že jestliže entita
         začleněná do veřejné správy vykonává činnosti, které mají hospodářskou povahu a nespadají pod výkon výsad veřejné moci, je
         třeba ji za takový podnik považovat (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 27. října 1993, Decoster, C‑69/91, Recueil, s. I‑5335,
         bod 15; ze dne 14. září 2000, Collino a Chiappero, C‑343/98, Recueil, s. I‑6659, bod 33, a ze dne 26. března 2009, SELEX Sistemi
         Integrati v. Komise, C‑113/07 P, Sb. rozh. s. I‑2207, bod 82).

      36      Z toho vyplývá, že působnost zákona č. 339/2003 – který se ve spojení s královským legislativním nařízením č. 1578 ze dne
         27. listopadu 1933, na něž odkazuje, týká advokátů zapsaných do seznamu jedné z advokátních komor Italské republiky, kteří
         jsou rovněž zaměstnáni správním nebo veřejným orgánem podléhajícím dozoru nebo kontrole Italské republiky nebo jejího územního
         správního celku – se shoduje s působností článku 8 směrnice 98/5 pokud jde o advokáty zaměstnané entitou, která i když podléhá
         kontrole italského státu nebo jednoho z územních správních celků, představuje „veřejný podnik“.

      37      Vzhledem ke všem těmto zjištěním je třeba žádost o rozhodnutí o předběžné otázce považovat za přípustnou, pokud jde o první,
         druhou a čtvrtou položenou otázku.

      38      Pokud jde naopak o třetí předběžnou otázku, která se týká směrnice 77/249, a tedy výkonu povolání advokáta v režimu volného
         pohybu služeb, je třeba konstatovat, že odpověď Soudního dvora na tuto otázku nemůže být předkládajícímu soudu užitečná. Překážka
         vznesená před tímto soudem se totiž týká otázky, zda je vyškrtnutí advokátů podle zákona č. 339/2003 slučitelné s právem Unie.
         Jak Komise správně poznamenala, v této souvislosti se jedná o usazení advokáta, a tedy o oblast upravenou směrnicí 98/5, a nikoliv
         o výkon povolání advokáta v režimu volného pohybu služeb.

      39      Proto musí být žádost o rozhodnutí o předběžné otázce prohlášena za nepřípustnou v rozsahu, v němž se týká třetí položené
         otázky.

      40      Pokud jde konečně o pátou předběžnou otázku, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že touto otázkou vyzval Giudice di pace di
         Cortona Soudní dvůr, aby na základě judikatury týkající se ochrany legitimního očekávání a právní jistoty přezkoumal nepříznivou
         změnu, která pro ty, kteří chtějí vykonávat současně povolání advokáta a zaměstnání na částečný úvazek u veřejné entity, vyplývá
         ze zákona č. 339/2003, jelikož tento zákon ukončil příznivější režim pro tyto dotčené osoby, který zavedl zákon č. 662/96.

      41      Přitom stačí konstatovat – aniž je třeba rozhodnout o argumentu nepřípustnosti vzneseném Komisí ohledně této otázky – že Soudní
         dvůr v každém případě nemůže na tuto otázku užitečně odpovědět, protože mu proto chybí nezbytné informace.

      42      Co se týče zásady právní jistoty, je ustálenou judikaturou, že právní úprava, která vyvolává nepříznivé důsledky pro jednotlivce,
         musí být jasná a přesná a její použití pro právní subjekty předvídatelné (rozsudek ze dne 14. září 2010, Akzo Nobel Chemicals
         a Akcros Chemicals v. Komise, C‑550/07 P, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 100 a citovaná judikatura). Přitom ani předkládací rozhodnutí,
         ani vyjádření předložená Soudnímu dvoru neumožňují tomuto soudu, aby určil, z jakého pohledu a z jakého důvodu je zpochybněna
         jasnost nebo předvídatelnost zákona č. 339/2003.

      43      Předkládající soud navíc vysvětlil otázku týkající se této zásady tím, že uvedl, že zákon č. 339/2003 má zpětné účinky, které
         jsou v rozporu se zásadou právní jistoty. Tato údajná retroaktivita zákona č. 339/2003 je nicméně zjevně popřena konstatováním,
         které je rovněž obsaženo v předkládacím rozhodnutí, podle kterého nabytí účinnosti tohoto zákona nemá vliv na právo k souběžnému
         výkonu, jež až do tohoto nabytí účinnosti přiznával zákon č. 662/96, přičemž zákon č. 339/2003 zavedl krom toho přechodné
         období tří let, aby zabránil tomu, že změny, které zavádí, budou okamžité.

      44      Pokud jde o zásadu ochrany legitimního očekávání, je obecně stanoveno, že jednotlivci nemohou vkládat své legitimní očekávání
         do zachování stávající situace, která může být změněna v rámci posuzovací pravomoci vnitrostátních orgánů (rozsudek ze dne
         10. září 2009, Plantanol, C‑201/08, Sb. rozh. s. I‑8343, bod 53 a citovaná judikatura). S ohledem na tuto ustálenou judikaturu,
         nemůže být taková předběžná otázka, jako je pátá otázka položená v rámci tohoto řízení, užitečně Soudním dvorem přezkoumána,
         když chybí minimální popis skutečností, které jsou uplatněny ve sporu v původním řízení k prokázání, že přijetí dotčené právní
         úpravy nepředstavuje případ, kdy zákonodárce pouze do budoucna změní stávající právní úpravu.

      45      V projednávané věci se předkládající soud v podstatě omezil na uvedení, že zákon č. 339/2003 mění velmi významně a podle některých
         překvapivě dřívější režim platný na základě zákona č. 662/96. Je třeba konstatovat, že pouhá skutečnost, že zákonodárce přijal
         nový zákon a že ten se značně liší od dříve platného zákona, neposkytuje Soudnímu dvoru dostatečný základ pro to, aby se znalostí
         věci přezkoumal pátou otázku.

      46      S ohledem na výše uvedené je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce rovněž nepřípustná, pokud jde o pátou položenou otázku.

       K věci samé
       K první a druhé otázce
      47      Svou první a druhou otázkou, které je třeba zkoumat společně, se předkládající soud v zásadě táže, zda čl. 3 odst. 1 písm. g) ES
         a články 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES brání takové vnitrostátní právní úpravě, jaká vyplývá z článků 1 a 2 zákona č. 339/2003,
         která zaměstnancům státní správy zaměstnaným v rámci pracovního poměru na částečný úvazek zakazuje vykonávat povolání advokáta
         tím, že stanoví jejich vyškrtnutí ze seznamu advokátů, i když jsou k výkonu tohoto povolání způsobilí.

      48      I když je pravda, že se článek 81 ES sám o sobě týká pouze chování podniků a nevztahuje se na právní či správní předpisy vydané členskými
         státy, nic to nemění na skutečnosti, že tento článek vykládaný ve spojení s článkem 10 ES, ukládá členským státům, aby nepřijímaly
         nebo nezachovávaly v platnosti opatření – byť se jednalo o právní či správní předpisy – způsobilá zmařit užitečný účinek pravidel
         hospodářské soutěže uplatnitelných na podniky (výše uvedené rozsudky Arduino, bod 34, a Cipolla a další, bod 46).

      49      Soudní dvůr zejména rozhodl, že články 10 ES a 81 ES jsou porušeny, jestliže členský stát buď nařídí nebo podpoří uzavírání
         kartelových dohod, které jsou v rozporu s článkem 81 ES, nebo posílí účinky takových dohod, anebo zbaví svou vlastní právní
         úpravu jejího státního charakteru tím, že přenese odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí hospodářského významu na
         soukromé hospodářské subjekty (výše uvedené rozsudky Arduino, bod 35, a Cipolla a další, bod 47).

      50      Přitom skutečnost, že členský stát stanoví orgánům profesního sdružení, jako jsou rady různých advokátních komor, aby z úřední
         moci vyškrtly ze seznamu advokátů příslušníky této profese, kteří jsou rovněž státními zaměstnanci na částečný úvazek a kteří
         se ve stanovené lhůtě nerozhodli ani pro zachování zápisu v tomto seznamu, ani pro zachování jejich pracovního poměru u veřejné
         entity, která je zaměstnává, nemůže prokázat, že tento stát zbavil svou právní úpravu jejího státního charakteru. Uvedené
         rady totiž nemají žádný vliv, pokud jde o přijímání rozhodnutí o vyškrtnutí z úřední moci, které stanoví zákon.

      51      Pro obdobné důvody nemůže být taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčena v původním řízení, považována za úpravu,
         která nařizuje nebo podporuje kartelové dohody, které jsou v rozporu s článkem 81 ES.

      52      Tyto úvahy nejsou nijak vyvráceny ani čl. 3 odst. 1 písm. g) ES, který předpokládá opatření Evropské unie, pokud jde o systém
         zajišťující, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž, ani články 4 ES a 98 ES, které se týkají zavedení
         hospodářské politiky v souladu se zásadou otevřeného tržního hospodářství s volnou soutěží.

      53      S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na první a druhou položenou otázku, že čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a články 4 ES,
         10 ES, 81 ES a 98 ES nebrání vnitrostátní právní úpravě, která zaměstnancům státní správy zaměstnaným v rámci pracovního poměru
         na částečný úvazek zakazuje vykonávat povolání advokáta tím, že stanoví jejich vyškrtnutí ze seznamu advokátů, i když jsou
         k výkonu tohoto povolání způsobilí.

       Ke čtvrté otázce
      54      Jak již bylo uvedeno v předkládacím rozhodnutí, svou čtvrtou otázkou se Giudice du pace di Cortona v podstatě táže, zda možnost,
         kterou článek 8 směrnice 98/5 ponechává hostitelskému členskému státu, aby upravil, a tedy případně omezil výkon některých
         kategorií zaměstnání advokáty, kteří jsou v tomto státě zapsáni, existuje rovněž vůči advokátům, kteří chtějí tato zaměstnání
         vykonávat pouze na částečný úvazek.

      55      Za účelem odpovědi na tuto otázku je vhodné nejprve připomenout, že přijetím směrnice 98/5 zákonodárce Unie zamýšlel zejména
         odstranit rozdíly mezi vnitrostátními pravidly týkajícími se podmínek zápisu jako advokáta (rozsudek ze dne 19. září 2006,
         Wilson, C‑506/04, Sb. rozh. s. I‑8613, bod 64).

      56      Soudní dvůr již upřesnil, že s ohledem na tento cíl směrnice 98/5 je třeba mít za to, že tato směrnici provádí úplnou harmonizaci
         předběžných podmínek vyžadovaných pro zápis u příslušného orgánu hostitelského členského státu, přičemž tyto podmínky se v podstatě
         omezují na předložení tomuto orgánu osvědčení o zápisu u příslušného orgánu v domovském členském státě (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Wilson, body 65 až 67).

      57      Nicméně, jak jednoznačně vyplývá z článku 6 směrnice 98/5, zápis advokáta vykonávajícího v hostitelském členském státě činnost
         pod profesním označením udělovaným v jiném členském státě podřizuje tyto advokáty pravidlům pro výkon povolání platným v hostitelském
         členském státě. Tato pravidla přitom nejsou na rozdíl od pravidel týkajících se předběžných podmínek vyžadovaných pro zápis
         předmětem harmonizace, a mohou se proto značně odchylovat od pravidel platných v domovském členském státě. Ostatně, jak potvrzuje
         čl. 7 odst. 1 téže směrnice, nedodržení těchto pravidel může vést k vyškrtnutí ze seznamu v hostitelském členském státě.

      58      Je třeba konstatovat, že článek 8 směrnice 98/5 se týká zvláštní kategorie pravidel pro výkon povolání, na která odkazuje
         článek 6 téže směrnice, a sice pravidel, která určují, v jaké míře mohou zapsaní advokáti „vykonávat činnost jako osoba v pracovním
         poměru u jiného advokáta, sdružení nebo právní firmy, veřejného nebo soukromého podniku“.

      59      S ohledem na široké vymezení, které zvolil zákonodárce Unie, je třeba mít za to, že uvedený článek 8 se týká souboru pravidel,
         která hostitelský členský stát zavedl, aby předcházel střetům zájmů, které by mohly dle jeho posouzení vyplývat ze situace,
         ve které je advokát jednak zapsán v seznamu advokátů a jednak v pracovním poměru u jiného advokáta, sdružení nebo právní firmy,
         soukromého nebo veřejného podniku.

      60      Zákaz zaměstnání u veřejné entity uložený zákonem č. 339/2003 advokátům zapsaným v Itálii, i když pracují jen na částečný
         úvazek, je součástí pravidel uvedených v článku 8 směrnice 98/5 přinejmenším v rozsahu, v němž se uvedený zákaz týká současného
         výkonu povolání advokáta a zaměstnání u veřejného podniku.

      61      Nelze ostatně kritizovat jako takovou skutečnost, že právní úprava takto zavedená Italskou republikou může být považována
         za restriktivní. Neexistence střetu zájmů je totiž nezbytná pro výkon povolání advokáta a znamená, že se advokáti nachází
         v nezávislém postavení vůči veřejné moci a ostatním subjektům, kterými nikdy nesmí být ovlivňováni (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 19. února 2002, Wouters a další, C‑309/99, Recueil, s. I‑1577, body 100 až 102). Je sice třeba, aby pravidla stanovená
         v tomto ohledu nešla nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cíle předcházení střetům zájmů. Přiměřenost takového zákazu,
         jaký ukládá zákon č. 339/2003, nemůže být nicméně přezkoumána v rámci projednávané předběžné otázky, která se netýká tohoto
         aspektu.

      62      Konečně, jak již bylo konstatováno v rámci přezkumu přípustnosti této předběžné otázky, je třeba zdůraznit, že článek 8 směrnice
         98/5 předpokládá, že se pravidla hostitelského členského státu použijí na všechny advokáty zapsané v tomto členském státě,
         ať už pod profesním označením uděleným v tomto státě, nebo pod označením udělovaným v jiném členském státě.

      63      Přitom s výhradou ověření, které v tomto ohledu přísluší italským soudům, se nezdá, že se zákon č. 339/2003 použije výlučně
         na advokáty italského původu, v kterémžto případě by vytvářel obrácenou diskriminaci. Je pravda, že advokáti, kterých se týká
         tento zákon, jsou advokáty, kteří chtějí být zaměstnáni entitou podléhající dozoru nebo kontrole Italské republiky nebo jejích
         územních správních celků. Nicméně přinejmenším v rozsahu, v němž se jedná o zaměstnání u veřejných podniků, mohou být advokáty
         zapsanými do seznamu advokátů jedné z advokátních komor Italské republiky, a tedy dotčenými zákazem současného výkonu takového
         zaměstnání, nejen italští státní příslušníci, ale i státní příslušníci jiných členských států.

      64      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na čtvrtou položenou otázku, že článek 8 směrnice 98/5 musí být
         vykládán v tom smyslu, že hostitelský členský stát může ukládat advokátům, kteří jsou v něm zapsáni a zaměstnáni – ať už na
         částečný nebo plný úvazek – jiným advokátem, sdružením nebo právní firmou, soukromým nebo veřejným podnikem, omezení současného
         výkonu povolání advokáta a uvedeného zaměstnání za předpokladu, že tato omezení nejdou nad rámec toho, co je nezbytné pro
         dosažení cíle předcházení střetům zájmů, a použijí se na všechny advokáty zapsané v uvedeném členském státě.

       K nákladům řízení
      65      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
      1)      Články 3 odst. 1 písm. g) ES, 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES nebrání vnitrostátní právní úpravě, která zaměstnancům státní správy
            zaměstnaným v rámci pracovního poměru na částečný úvazek zakazuje vykonávat povolání advokáta tím, že stanoví jejich vyškrtnutí
            ze seznamu advokátů, i když jsou k výkonu tohoto povolání způsobilí.
      2)      Článek 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/5/ES ze dne 16. února 1998 o usnadnění trvalého výkonu povolání advokáta
            v jiném členském státě než v tom, ve kterém byla získána kvalifikace, musí být vykládán v tom smyslu, že hostitelský členský
            stát může ukládat advokátům, kteří jsou v něm zapsáni a zaměstnáni – ať už na částečný nebo plný úvazek – jiným advokátem,
            sdružením nebo právní firmou, soukromým nebo veřejným podnikem, omezení současného výkonu povolání advokáta a uvedeného zaměstnání
            za předpokladu, že tato omezení nejdou nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cíle předcházení střetům zájmů, a použijí
            se na všechny advokáty zapsané v uvedeném členském státě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 6. dubna 2017 (výňatky).#Saremar - Sardegna Regionale Marittima SpA v. Evropská komise.#Státní podpory – Námořní doprava – Vyrovnání za závazky veřejné služby – Navýšení kapitálu – Rozhodnutí, kterým se prohlašují podpory za neslučitelné s vnitřním trhem a nařizuje jejich navrácení – Likvidace žalobkyně – Procesní způsobilost – Zachování právního zájmu na podání žaloby – Neexistence případu nevydání rozhodnutí ve věci samé – Pojem ‚podpora‘ – Služby obecného hospodářského zájmu – Kritérium soukromého investora – Zjevně nesprávné posouzení – Nesprávné právní posouzení – Námitka protiprávnosti – Povinnost uvést odůvodnění – Právo na obhajobu – Rozhodnutí 2011/21/EU – Pokyny pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích – Unijní rámec použitelný na státní podpory ve formě vyrovnání za závazky veřejné služby – Rozsudek Altmark.#Věc T-220/14.

text:
T‑220/1462014TJ0220EU:T:2017:26700011155T
      ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      6. dubna 2017 (
            *1
         )
      „Státní podpory — Námořní doprava — Vyrovnání za závazky veřejné služby — Navýšení kapitálu — Rozhodnutí, kterým se prohlašují podpory za neslučitelné s vnitřním trhem a nařizuje jejich navrácení — Likvidace žalobkyně — Procesní způsobilost — Zachování právního zájmu na podání žaloby — Neexistence případu nevydání rozhodnutí ve věci samé — Pojem ‚podpora‘ — Služby obecného hospodářského zájmu — Kritérium soukromého investora — Zjevně nesprávné posouzení — Nesprávné právní posouzení — Námitka protiprávnosti — Povinnost uvést odůvodnění — Právo na obhajobu — Rozhodnutí 2011/21/EU — Pokyny pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích — Unijní rámec použitelný na státní podpory ve formě vyrovnání za závazky veřejné služby — Rozsudek Altmark“
      Ve věci T‑220/14,

         Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA, se sídlem v Cagliari (Itálie), zastoupená G. M. Robertim, G. Bellittim a I. Perego, advokáty,
      žalobkyně,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené G. Contem, D. Grespanem, a A. Bouchagiarem, jako zmocněnci,
      žalované,
      podporované

         Compagnia Italiana di Navigazione SpA, se sídlem v Neapoli (Itálie), původně zastoupenou F. Sciaudonem, R. Sciaudonem, D. Fioretti a A. Nerim, dále M. Merolou, B. Carnevalem a M. Toniolo, advokáty,
      vedlejší účastnicí,
      jejímž předmětem je návrh založený na článku 263 SFEU směřující ke zrušení rozhodnutí Komise C(2013) 9101 final ze dne 22. ledna 2014 o státních podporách SA.32014 (2011/C), SA.32015 (2011/C) a SA.32016 (2011/C), které poskytl Autonomní region Sardinie společnosti Saremar, v rozsahu, v němž uvedené rozhodnutí označilo opatření ve formě vyrovnání za závazky veřejné služby a navýšení kapitálu za státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem a nařídilo její vrácení,
      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení D. Gratsias (zpravodaj), předseda, M. Kančeva a N. Półtorak, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. července 2016,
      vydává tento

         Rozsudek (
               1
            )

         [omissis]

         Právní otázky

            1.

            K procesní způsobilosti společnosti Saremar

               43

               Úvodem z vysvětlení a z dokumentů poskytnutých Tribunálu účastníky řízení ve dnech 11. a 29. července 2016 plyne, že společnost Saremar vzhledem k nemožnosti vrátit již vyplacenou část sporných podpor požádala o vstup do řízení týkajícího se vyrovnání s věřiteli, s cílem vlastní likvidace, a že této žádosti Tribunale di Cagliari (soud v Cagliari, Itálie) vyhověl dne 22. července 2015. Společnost Saremar ukončila veškerou činnost dne 31. března 2016 a nachází se v pokročilém stadiu likvidace, takže všechny přednostní pohledávky byly uspokojeny a – podle uvedené společnosti – v příštích měsících mělo nastat první podstatné dělení mezi nezajištěné věřitele.

               44

               V závislosti na vnitrostátním právu a použitelných postupech přitom společnost v likvidaci může ztratit procesní způsobilost, přinejmenším k jednání svým vlastním jménem. Sama žalobkyně navíc uvádí, že to může být případ italského práva. Na jednání a v dopise ze dne 29. července 2016 Komise pouze uvedla, že likvidace žalobkyně zpochybňuje její právní zájem na podání žaloby, ale nikoli, že by její likvidace zpochybňovala její procesní způsobilost. Nicméně v rozsahu, v němž by případná ztráta procesní způsobilosti žalobkyně ponechala bez předmětu otázku jejího právního zájmu na podání žaloby, je třeba ověřit, zda si žalobkyně procesní způsobilost zachovala.

               45

               V tomto ohledu, a jak rozhodl Soudní dvůr, pojem „právnická osoba“ uvedený v čl. 263 odst. 4 SFEU nemusí nutně odpovídat témuž pojmu používanému jednotlivými právními řády členských států, avšak z judikatury plyne, že tento pojem v zásadě implikuje existenci právní subjektivity založené na právu členského státu nebo třetí země a tímto právem uznanou procesní způsobilost (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. března 1959, Nold v. Vysoký úřad, 18/57, EU:C:1959:6; ze dne 28. října 1982, Groupement des Agences de voyages v. Komise,135/81, EU:C:1982:371, bod 10; ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, bod 114, a usnesení ze dne 24. listopadu 2009, Landtag Schleswig-Holstein v. Komise, C‑281/08 P, nezveřejněné, EU:C:2009:728, bod 22). Pouze ve výjimečných případech, zejména na základě požadavků pro zajištění účinné soudní ochrany, lze připustit žalobu entity, která na základě konkrétního vnitrostátního práva nemá procesní způsobilost (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, body 109 až 114). Mimoto tato procesní způsobilost musí být zachována v průběhu řízení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. září 2007, Salvat père & fils a další v. Komise, T‑136/05, EU:T:2007:295, body 25 až 27, a ze dne 21. března 2012, Marine Harvest Norway a Alsaker Fjordbruk v. Rada, T‑113/06, nezveřejněný, EU:T:2012:135, body 27 až 29). Existence právní subjektivity a procesní způsobilosti musí být posouzena s ohledem na relevantní vnitrostátní právo (rozsudek ze dne 27. listopadu 1984, Bensider a další v. Komise, 50/84, EU:C:1984:365, bod 7, a usnesení ze dne 3. dubna 2008, Landtag Schleswig-Holstein v. Komise, T‑236/06, EU:T:2008:91, bod 22).

               46

               V projednávaném případě z dopisu společnosti Saremar ze dne 29. července 2016 plyne, že v souladu s judikaturou Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) společnost, která je předmětem řízení týkajícího se vyrovnání s věřiteli si zachovává právo činit vlastním jménem právní úkony a účastnit se sporů s cílem chránit vlastní majetek. Žalobkyně navíc připojila dopis od soudem určených správců majetku s datem 26. července 2016, který potvrzuje, že pověření jejích právních zástupců ohledně projednávané žaloby stále platí. V důsledku toho je třeba mít za to, že navzdory své likvidaci neztratila společnost Saremar v průběhu řízení procesní způsobilost.

            2.

            K námitce nevydání rozhodnutí ve věci samé vznesené Komisí

               47

               Komise tvrdí, že kvůli probíhající likvidaci společnosti Saremar posledně uvedená ztratila v průběhu řízení právní zájem na podání žaloby. V tomto ohledu tvrdí, že likvidace společnosti Saremar je v pokročilém stadiu a může být ukončena před vydáním tohoto rozsudku. Mimoto, jak žalobkyně sama uznala, nemůže obnovit hospodářskou činnost, i kdyby bylo napadené rozhodnutí zrušeno a byla jí udělena proto výjimka z povinnosti vrátit podporu. Konečně zájem věřitelů společnosti Saremar, aby sporné podpory byly vyloučeny z pasiv uvedené společnosti, je odlišný od zájmu na pokračování hospodářské činnosti. Komise na závěr uvádí, že takový nedostatek právního zájmu na podání žaloby by v projednávaném případě měl vést Tribunál k nevydání rozhodnutí ve věci samé.

               48

               Společnost Saremar v odpovědi na tyto argumenty uvádí, že zrušení napadeného rozhodnutí by mělo vůči ní právní důsledky, neboť by mělo za následek snížení pasiv ve výši přesahující 11 milionů eur, což by umožnilo v plné výši uspokojit všechny věřitele.

               49

               Podle ustálené judikatury právní zájem na podání žaloby představuje zásadní a prvořadou podmínku všech soudních žalob (viz rozsudek ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 58 a citovaná judikatura).

               50

               V tomto ohledu plyne z článku 263 SFEU, že existuje jasný rozdíl mezi právem na podání žaloby na neplatnost, které mají unijní orgány a členské státy, uvedeným ve druhém pododstavci tohoto článku, a právem na podání žaloby na neplatnost, které mají fyzické a právnické osoby, uvedeným v jeho čtvrtém pododstavci. Podle ustálené judikatury tak výkon uvedeného práva ze strany unijních orgánů a členských států není podmíněn odůvodněním aktivní legitimace uvedených orgánů nebo jejich právního zájmu na podání žaloby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. března 2011, Freistaat Sachsen a Land Sachsen-Anhalt v. Komise, T‑443/08 a T‑455/08, EU:T:2011:117, bod 64, a usnesení ze dne 19. února 2013, Provincie Groningen a další v. Komise, T‑15/12 a T‑16/12, nezveřejněné, EU:T:2013:74, body 42 a 44 a citovaná judikatura).

               51

               Naproti tomu právo fyzických a právnických osob uvedené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU je na jedné straně podmíněno tím, že uvedeným osobám je přiznána aktivní legitimace, tedy – podle znění uvedeného ustanovení – tím, že jejich žaloba směřuje proti aktu, který je jim určen nebo který se jich bezprostředně a osobně dotýká, jakož i proti nařizovacímu aktu, který se jich bezprostředně dotýká a nevyžaduje přijetí prováděcích opatření. Na straně druhé je toto právo na podání žaloby podmíněno existencí právního zájmu ve stadiu podání žaloby, což je podmínka přípustnosti odlišná od aktivní legitimace. Stejně jako předmět žaloby, musí i uvedený právní zájem přetrvat až do vydání rozhodnutí soudu, jinak nebude vydáno rozhodnutí ve věci samé (viz rozsudek ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, body 57 a 59 až 62 a citovaná judikatura).

               52

               Existence právního zájmu na podání žaloby je tedy otázkou veřejného pořádku, kterou je Tribunál povinen zkoumat bez návrhu, buď při podání žaloby pro účely ověření její přípustnosti, nebo v průběhu řízení pro účely ověření, zda je nadále třeba o této žalobě rozhodnout či nikoli (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 24. března 2011, Internationaler Hilfsfonds v. Komise, T‑36/10, EU:T:2011:124, bod 46 a citovaná judikatura).

               53

               Takový právní zájem na podání žaloby předpokládá, že zrušení napadeného aktu by mohlo samo o sobě mít právní následky a že žaloba může ve svém výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (rozsudky ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 42, a ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 55). Mimoto právní zájem žalobce na podání žaloby musí vzniknout a trvat a nemůže jít o budoucí a hypotetickou situaci (viz rozsudek ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 56 a citovaná judikatura).

               54

               Úvodem je třeba konstatovat, že projednávaná žaloba splňuje podmínky přípustnosti připomenuté v bodech 51 až 53 výše jak ohledně aktivní legitimace žalobkyně, tak ohledně existence jejího právního zájmu při podání žaloby, což Komise nezpochybňuje.

               55

               Konkrétně ohledně právního zájmu na podání žaloby je třeba uvést, že k datu podání žaloby napadené rozhodnutí nepříznivě zasahovalo do právního postavení žalobkyně v rozsahu, v němž Komise prohlásila podpory ve prospěch žalobkyně za neslučitelné a protiprávní a nařídila jejich vymáhání. Pouze na základě uvedené skutečnosti napadené rozhodnutí měnilo právní situaci uvedené společnosti, která po přijetí uvedeného rozhodnutí nemohla nadále přijímat uvedené podpory a měla je v zásadě vrátit (viz rozsudek ze dne 21. prosince 2011, ACEA v. Komise, C‑319/09 P, nezveřejněný, EU:C:2011:857, body 68 a 69 a citovaná judikatura).

               56

               Je třeba konstatovat, že likvidace společnosti Saremar neměla za následek zpochybnění v průběhu řízení jejího právního zájmu na podání žaloby, jak je vymezen v bodě 55 výše.

               57

               Především je totiž třeba uvést, že napadené rozhodnutí nebylo zrušeno či vzato zpět, takže je zachován předmět projednávané žaloby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 48).

               58

               Dále, právní důsledky napadeného rozhodnutí se pouze v důsledku likvidace společnosti Saremar nestaly bezpředmětnými.

               59

               Zaprvé totiž z důvodu uvedeného rozhodnutí tedy RAS nadále neměl právo vyplatit společnosti Saremar část sporného navýšení kapitálu, k němuž uvedený orgán veřejné moci nepřistoupil z důvodu oznámení transakce Komisi, jak plyne ze zápisu valné hromady akcionářů společnosti Saremar ze dne 11. července 2012 připojeného k žalobě. Nic ve spisu přitom neumožňuje vyloučit možnost, že v případě zrušení napadeného rozhodnutí nebude tato část sporného navýšení kapitálu, z níž by společnost Saremar mohla mít prospěch, moci být začleněna do jejího majetku.

               60

               Zadruhé ohledně té části sporných podpor, která již byla ze strany RAS vyplacena společnosti Saremar, z ustálené judikatury plyne, že pouhá okolnost, že je podnik v úpadku, zejména pokud úpadkové řízení vede k likvidaci podniku, nezpochybňuje zásadu navrácení podpory. V takovém případě totiž lze obnovení předchozí situace a vyloučení narušení hospodářské soutěže vyplývajícího z protiprávně poskytnutých podpor v podstatě dosáhnout zapsáním závazku týkajícího se vrácení předmětných podpor mezi pasiva podniku v likvidaci (viz rozsudek ze dne 1. července 2009, KG Holding a další v. Komise, T‑81/07 až T‑83/07, EU:T:2009:237, body 192 a 193 a citovaná judikatura). V důsledku toho musí být na základě napadeného rozhodnutí sporné podpory přinejmenším zapsány do pasiv společnosti Saremar, takže i kdyby nemohly být vráceny RAS, nebudou nadále součástí majetku žalobkyně.

               61

               V důsledku toho je třeba uvést, že likvidace společnosti Saremar nezpochybňuje konstatování v bodě 55 výše, podle kterého zrušení napadeného rozhodnutí by mohlo žalobkyni přinést prospěch, jelikož její právní situace ve vztahu ke sporným podporám by se nezbytně změnila. Mimoto by uvedené zrušení mělo rovněž za následek významné zlepšení její hospodářské situace, jelikož sporné podpory by mohly být znovu začleněny do jejího majetku. Dále je třeba uvést, že tato analýza je potvrzena rozsudkem ze dne 13. září 2010, Řecko a další v. Komise (T‑415/05, T‑416/05 a T‑423/05, EU:T:2010:386), v němž Tribunál rozhodl, že společnosti v úpadku, které vrátily podpory dotčené v uvedených věcech, si zachovaly právní zájem na podání žaloby, jelikož v případě zrušení by jim Řecká republika musela vrátit vrácené částky, které byly zapsány v aktivech jejich likvidačních účetních rozvah (rozsudek ze dne 13. září 2010, Řecko a další v. Komise, T‑415/05, T‑416/05 a T‑423/05, EU:T:2010:386, bod 62).

               62

               Je třeba dodat, že Tribunál nebyl dosud informován o ukončení řízení o likvidaci společnosti Saremar.

               63

               Ze všeho výše uvedeného plyne, že společnost Saremar si zachovala právní zájem v rámci projednávané žaloby, a že je v důsledku toho třeba vydat rozhodnutí ve věci samé.

                  [omissis]

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (osmý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnost Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí a Compagnia Italiana di Navigazione SpA.

                           Gratsias

                           Kančeva

                           Półtorak

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. dubna 2017.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.
      (
            1
         ) – Jsou uvedeny pouze ty body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za užitečné.


ROZSUDEK TRIBUNÁLU (kasační senát) 16. května 2013.#Diego Canga Fano v. Rada Evropské unie.#Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Úředníci – Povýšení – Povyšovací řízení za rok 2009 – Rozhodnutí nepovýšit navrhovatele do platové třídy AD 13 – Srovnání zásluh – Přezkum zjevně nesprávného posouzení soudem.#Věc T‑281/11 P.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 27. listopadu 1990. # Dorothea Kobor proti Komisi Evropských společenství. # Úředník. # Věc T-7/90.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. června 2001. # SONAE - Tecnologia de Informação SA proti Direcção-Geral dos Registos e Notariado. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Tributário de Primeira Instância do Porto - Portugalsko. # Věc C-206/99.