title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 16. července 2009. # The Queen, na žádost Mark Horvath proti Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Spojené království. # Společná zemědělská politika - Režimy přímých podpor - Nařízení (ES) č. 1782/2003 - Článek 5 a příloha IV - Minimální požadavky pro dobrý zemědělský a ekologický stav - Údržba cest zatížených věcným břemenem průchodu a průjezdu - Provedení členským státem - Převod pravomocí na regionální orgány členského státu - Diskriminace v rozporu s právem Společenství. # Věc C-428/07.

text:
      Věc C-428/07
      The Queen, na žádost:
      Mark Horvath
      v.
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative
         Court)]

      „Společná zemědělská politika – Režimy přímých podpor – Nařízení (ES) č. 1782/2003 – Článek 5 a příloha IV – Minimální požadavky pro dobrý zemědělský a ekologický stav – Údržba cest zatížených věcným břemenem průchodu a průjezdu – Provedení členským státem – Převod pravomocí na regionální orgány členského státu – Diskriminace v rozporu s právem Společenství“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Zemědělství – Společná zemědělská politika – Režimy přímých podpor – Společná pravidla
      (Nařízení Rady č. 1782/2003, článek 5 a příloha IV)
      2.        Zemědělství – Společná zemědělská politika – Režimy přímých podpor – Společná pravidla
      (Nařízení Rady č. 1782/2003, článek 5 a příloha IV)
      1.        Členský stát může do norem dobrého zemědělského a ekologického stavu uvedených v článku 5 a v příloze IV nařízení č. 1782/2003,
         kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé
         režimy podpor pro zemědělce, zahrnout požadavky týkající se údržby viditelných cest zatížených věcným břemenem veřejného průchodu
         a průjezdu, pokud uvedené požadavky přispívají k uchovávání těchto cest jakožto krajinných znaků nebo případně k zabránění
         zhoršení stanovišť.

      Povinnost udržovat viditelné cesty zatížené věcným břemenem veřejného průchodu a průjezdu totiž může, i když nesleduje žádný
         cíl v oblasti zemědělství, ale má ekologickou povahu, představovat minimální požadavek pro dobrý zemědělský a ekologický stav,
         pokud zapadá do rámce norem uvedených v příloze IV nařízení č. 1782/2003, které se týkají zachovávání krajinných znaků.

      (viz body 32, 46)
      2.        Pokud ústavní systém členského státu stanoví, že regionální orgány mají legislativní pravomoc, pouhé přijetí odlišných norem
         v oblasti dobrého zemědělského a ekologického stavu ve smyslu článku 5 a přílohy IV nařízení č. 1782/2003 uvedenými orgány
         nepředstavuje diskriminaci, která by byla v rozporu s právem Společenství.

      Každý členský stát totiž může volně rozdělit pravomoci na vnitrostátní úrovni a provádět akty práva Společenství, které nejsou
         přímo použitelné, prostřednictvím opatření přijatých regionálními nebo místními orgány, pokud toto rozdělení pravomocí umožňuje
         správné provádění dotčených aktů práva Společenství.

      (viz body 50, 58)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      16. července 2009(*)

      „Společná zemědělská politika – Režimy přímých podpor – Nařízení (ES) č. 1782/2003 – Článek 5 a příloha IV – Minimální požadavky pro dobrý zemědělský a ekologický stav – Údržba cest zatížených věcným břemenem průchodu a průjezdu – Provedení členským státem – Převod pravomocí na regionální orgány členského státu – Diskriminace v rozporu s právem Společenství“
      Ve věci C‑428/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené království) ze dne 21. července 2006, došlým Soudnímu
         dvoru dne 14. září 2007, v řízení

      The Queen, na žádost:

      Marka Horvatha
      proti
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts a T. von Danwitz, předsedové senátů,
         J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus (zpravodaj), A. Arabadžev a C. Toader,
         soudci,

      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. listopadu 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Marka Horvatha M. Sheridanem, barrister, a R. Barkerem, solicitor, jakož i A. Stanič, solicitor advocate,
      –        za vládu Spojeného království C. Gibbs a I. Rao, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s Lordem Davidsonem of Glen Clova, QC,
         a D. Wyattem, QC,

      –        za německou vládu M. Lummou, jako zmocněncem,
      –        za Irsko N. Traversem, BL,
      –        za Komisi Evropských společenství K. Banks a F. Erlbacherem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. února 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 5 a přílohy IV nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září
         2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí
         některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES)
         č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001
         (Úř. věst. L 270, s. 1; Zvl. vyd. 03/40, s. 269).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi M. Horvathem a Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (státním
         tajemníkem pro zemědělství, výživu a venkov Spojeného království, dále jen „Secretary of State“), týkajícího se právní úpravy
         přijaté pro území Anglie, která stanovuje minimální požadavky pro dobrý zemědělský a ekologický stav (dále jen „DZES“), tak
         jak jsou uvedeny v článku 5 a příloze IV nařízení č. 1782/2003.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Nařízení č. 1782/2003 bylo přijato na základě článků 36 ES a 37 ES a čl. 299 odst. 2 ES.

      4        Podle prvního bodu odůvodnění tohoto nařízení je třeba stanovit společné podmínky pro přímé platby v rámci různých režimů
         podpor příjmů, na něž se vztahuje společná zemědělská politika.

      5        Podle svého prvního článku zavádí nařízení č. 1782/2003 zejména společná pravidla o přímých platbách v rámci režimů podpory
         příjmů, na které se vztahuje společná zemědělská politika a které jsou financovány záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního
         a záručního fondu (EZOZF), jakož i podporu příjmů zemědělců, a sice režim jednotné platby (dále jen „RJP“).

      6        Článek 2 písm. d) nařízení č. 1782/2003 definuje přímou platbu jako platbu poskytnutou přímo zemědělcům v rámci jednoho z režimů
         podpory příjmů uvedených v příloze I uvedeného nařízení. RJP je v této příloze uveden.

      7        Hlava II nařízení č. 1782/2003 obsahuje kapitolu 1, nazvanou „Podmíněnost“, tvořenou články 3 až 9. Článek 3 odst. 1 uvedeného
         nařízení stanoví, že „[k]aždý zemědělec, který dostává přímé platby, musí dodržovat požadavky podle předpisů v oblasti řízení
         uvedené v příloze III v souladu s harmonogramem stanoveným v uvedené příloze, jakož i [DZES] podle článku 5“.

      8        Podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1782/2003 jsou požadavky podle předpisů v oblasti řízení, uvedené v příloze III tohoto nařízení,
         stanoveny právními předpisy Společenství v různých oblastech, zejména v oblasti životního prostředí.

      9        Článek 5 nařízení č. 1782/2003, nazvaný „Dobrý zemědělský a ekologický stav“, ve svém odstavci 1 stanoví:

      „Členské státy dbají o to, aby veškerá zemědělská půda, a zejména půda, která se již nevyužívá pro účely produkce, byla udržována
         v dobrém zemědělském a ekologickém stavu. Na základě rámce stanoveného v příloze IV stanoví členské státy na vnitrostátní
         nebo regionální úrovni minimální požadavky pro dobrý zemědělský a ekologický stav, které zohledňují charakteristiky dotyčných
         oblastí, zejména půdní a klimatické podmínky, stávající způsoby hospodaření, využití půdy, střídání plodin, zemědělské praktiky
         a strukturu zemědělských podniků, aniž jsou dotčeny normy, jimiž se řídí náležité zemědělské praktiky používané v rámci nařízení
         Rady (ES) č. 1257/1999, a agroenvironmentální opatření, jejichž použití přesahuje referenční úroveň náležitých zemědělských
         praktik.“

      10      Podle článku 6 nařízení č. 1782/2003, pokud nejsou minimální požadavky pro DZES nebo jiné požadavky uvedené v čl. 3 odst. 1
         uvedeného nařízení dodržovány z důvodu jednání nebo opomenutí přičitatelného dotyčnému zemědělci, je celková výše přímých
         plateb, které mají být poskytnuty v kalendářním roce, v němž je nedodržení zjištěno, snížena nebo zrušena.

      11      Příloha IV nařízení č. 1782/2003, nazvaná „Dobrý zemědělský a ekologický stav podle článku 5“, zní následovně:

               Téma

               Normy

               Eroze půdy:
               Ochránit půdu pomocí vhodných opatření

               – Minimální krytí půdy
               – Minimální správa půdy odrážející specifické místní podmínky
               – Zadržovací terasy

               Organické složky půdy:
               Zachovat úrovně organických složek půdy pomocí vhodných praktik

               – Případné normy pro střídání plodin
               – Správa polí se strništěm

               Struktura půdy:
               Zachovat strukturu půdy pomocí vhodných opatření

               – Používání vhodných strojů

               Minimální míra údržby:
               Zajistit minimální úroveň údržby a zabránit zhoršení stanovišť

               – Minimální míra intenzity chovu a/nebo vhodné režimy
               – Ochránit stálé pastviny
               – Zachovat krajinné znaky
               – Zabránit pronikání nežádoucí vegetace na zemědělskou půdu

       Vnitrostátní právní úprava
      12      V průběhu roku 1998 přijal parlament Spojeného království právní předpisy, které stanovují převod („devolution“) pravomocí
         v určitých oblastech na Skotsko, Wales a Severní Irsko. V dotčených oblastech zůstává vláda Spojeného království v zásadě
         příslušná pouze ve vztahu k Anglii. Podle znění jak uvedených právních předpisů, tak Devolution Memorandum of Understanding,
         které je ve formě prohlášení o politickém záměru doplňuje, nesou regionální orgány odpovědnost za provedení závazků vyplývajících
         z práva Společenství ve svých oblastech pravomocí a tyto orgány nemohou jednat nebo přijímat zákony způsobem s nimi neslučitelným.
         Právní předpisy týkající se uvedeného převodu pravomocí svěřují ministrům Spojeného království podpůrnou pravomoc zasáhnout
         tehdy, pokud je to nezbytné pro zajištění dodržování těchto závazků.

      13      Společná zemědělská politika obecně, a konkrétně provádění nařízení č. 1782/2003 jsou součástí oblastí dotčených uvedeným
         převodem, a jsou za ně tedy zodpovědné jednotlivé regionální orgány.

      14      Za účelem splnění požadavků stanovených článkem 5 nařízení č. 1782/2003 proto Secretary of State (pouze pro Anglii) a každý
         z regionálních orgánů přijaly různá pravidla vymezující částečně odlišné minimální požadavky pro DZES.

      15      V Anglii jsou relevantními pravidly podzákonné předpisy z roku 2004 o režimech jednotné platby a podpor v rámci společné zemědělské
         politiky (podmíněnost) [The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes (Cross Compliance) (England) Regulations
         2004 (SI 2004/3196, dále jen „anglická pravidla“)]. Normy DZES jsou definovány v příloze („Schedule“) anglických pravidel,
         přičemž její odstavce 26 až 29, nazvané „Věcné břemeno veřejné cesty“ (dále jen „ustanovení dotčená v původním řízení“), stanovují:

      „26. Zemědělec nesmí
      a)     bez řádného oprávnění nebo důvodu narušit povrch viditelné pěší nebo jezdecké cesty nebo jakékoli jiné viditelné veřejné komunikace
         mající nebo obsahující jiný než upravený povrch způsobem bránícím výkonu práva na veřejný průchod a průjezd, nebo

      b)     bez řádného oprávnění nebo důvodu úmyslně bránit volnému pohybu po viditelné veřejné komunikaci.
      27.   Zemědělec musí udržovat jakýkoli schodový přechod, bránu nebo podobnou konstrukci, na které se nevztahuje čl. 146 odst. 5
         zákona z roku 1980 o veřejných komunikacích [Highways Act 1980], nacházející se na viditelné pěší nebo jezdecké cestě v bezpečném
         stavu, tak aby nedošlo k nepřiměřenému zásahu do práv osob používajících dotčenou pěší nebo jezdeckou cestu.

      28.   (1) V případě, že zemědělec naruší povrch viditelné pěší nebo jezdecké cesty (s výjimkou cesty na okraji pole) na základě
         oprávnění stanoveného v článku 134 zákona z roku 1980 o veřejných komunikacích, musí ve lhůtě stanovené čl. 134 odst. 7 téhož
         zákona, případně prodloužené podle čl. 134 odst. 8,

      a)     obnovit povrch pěší nebo jezdecké cesty přinejmenším v její minimální šířce umožňující přiměřený výkon práva průchodu a průjezdu,
         a

      b)     označit trasu pěší nebo jezdecké cesty na povrchu přinejmenším v její minimální šířce, tak aby byla rozpoznatelná pro veřejnost,
         jež ji chce využít.

      (2)   Výraz ,minimální šířka‘ ve spojení s veřejnou komunikací má tentýž význam jako v příloze 12A zákona z roku 1980 o veřejných
         komunikacích.

      29.    V odstavcích 26, 27 a 28 této přílohy mají výrazy:
      ,jezdecká cesta‘, ,vozovka‘, ,cesta na okraji pole‘, ,pěší cesta‘ a ,upravený povrch‘ význam uvedený v čl. 329 odst. 1 zákona
         z roku 1980 o veřejných komunikacích; ‚veřejná komunikace‘ má smysl uvedený v článku 328 zákona z roku 1980 o veřejných komunikacích
         a ,viditelnou‘ se rozumí rozpoznatelná jako cesta osobou s běžným zrakem, která po ní jde nebo jede na koni.“

      16      Co se týče předpisů definujících normy DZES přijatých regionálními orgány ve Skotsku, Walesu a Severním Irsku, ty neobsahují
         požadavky odpovídající ustanovením dotčeným v původním řízení.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      17      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že M. Horvath, anglický zemědělec, má platební nároky v rámci RJP. Jeho pozemky jsou zatíženy
         věcnými břemeny veřejné cesty, tak jak jsou uvedeny v ustanoveních dotčených v původním řízení.

      18      Tento zemědělec podal žalobu na přezkum legality („judicial review“) uvedených ustanovení k předkládajícímu soudu. Zejména
         tvrdí, že jednak nebyl Secretary of State oprávněn zahrnout ustanovení týkající se věcných břemen veřejné cesty mezi minimální
         požadavky pro DZES, jejichž nedodržení může podle článku 6 nařízení č. 1782/2003 vyvolat snížení platby v rámci RJP. Žalobce
         v původním řízení se dále domnívá, že začlenění takových ustanovení do anglických pravidel, zatímco pravidla přijatá ve Skotsku,
         Walesu a Severním Irsku podobné požadavky neobsahují, představuje diskriminaci, jejímž účinkem je neplatnost ustanovení dotčených
         v původním řízení.

      19      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) se rozhodl přerušit řízení a položit
         Soudnímu dvoru dvě otázky týkající se těchto dvou bodů jím projednávaného sporu. Secretary of State podal proti tomuto rozhodnutí
         odvolání, pokud jde o druhou otázku, ke Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), který toto odvolání zamítl. High
         Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) poté předložil Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „V případě, že členský stát zavedl systém přenesení pravomocí na regionální orgány, v jehož rámci si centrální vláda ponechává
         pravomoc jednat za celé území tohoto členského státu s cílem zajistit splnění povinností tohoto členského státu vyplývajících
         z práva Společenství, ve vztahu k nařízení [č. 1782/2003]:

      1)     Může členský stát zahrnout požadavky týkající se údržby viditelných veřejných cest [...] do norem [DZES] definovaných v článku
         5 a příloze IV nařízení [č. 1782/2003]?

      2)     Pokud z vnitřních ústavních předpisů členského státu vyplývá, že regionální orgány mají legislativní pravomoc ve vztahu k jednotlivým
         územním částem tohoto členského státu, může představovat nepřípustnou diskriminaci, pokud tyto jednotlivé části uplatňují
         různé normy v oblasti [DZES] ve smyslu článku 5 a přílohy IV nařízení [č. 1782/2003]?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      20      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda může členský stát do norem DZES uvedených v článku 5 a příloze IV nařízení
         č. 1782/2003 zahrnout požadavky týkající se údržby viditelných cest zatížených věcným břemenem veřejného průchodu a průjezdu.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      21      Žalobce v původním řízení navrhuje odpovědět na tuto otázku záporně. Domnívá se, že odkaz v prvním bodě odůvodnění nařízení
         č. 1782/2003 na společné podmínky pro přímé platby v rámci režimů podpor příjmů, na něž se vztahuje společná zemědělská politika,
         značí, že v této oblasti musí existovat skupina základních pravidel, jejichž součástí by měly být základní normy týkající
         se zejména DZES a které musejí být v zásadě totožné pro všechny zemědělce na celém území Evropského společenství. Minimální
         požadavky v oblasti DZES pro vyplácení přímých ročních plateb, které jsou uvedeny v článku 5 téhož nařízení, se omezují na
         nezbytnou míru a členské státy nemohou legitimně ukládat další podmínky na jedné nebo více částech svého území. Přitom ustanovení
         dotčená v původním řízení nemohou být považována za minimální požadavky, neboť obsahují další rozsáhlé povinnosti zemědělců.

      22      Podle M. Horvatha i za předpokladu, že by bylo možné mít za to, že ustanovení dotčená v původním řízení obsahují podmínky
         týkající se životního prostředí, nepředstavují požadavky pro DZES. Jelikož právním základem nařízení č. 1782/2003 jsou články
         smlouvy o ES týkající se zemědělství, je třeba ekologickou složku DZES chápat nikoliv jako samostatné ustanovení stanovující
         ryze ekologické normy, ale naopak jako stanovující pouze normy, které jsou relevantní pro oblast zemědělství. Podle čl. 4
         odst. 1 tohoto nařízení jsou pouze orgány Společenství vybaveny pravomocí stanovit pravidla týkající se ekologických požadavků
         souvisejících s nároky v rámci RJP, přičemž tyto požadavky jsou uvedeny v příloze III uvedeného nařízení. Žalobce v původním
         řízení mimo jiné tvrdí, že ustanovení dotčená v původním řízení představují agroenvironmentální opatření, jejichž použití
         přesahuje referenční úroveň náležitých zemědělských praktik, a které jsou tak podle poslední části druhé věty čl. 5 odst. 1
         téhož nařízení z minimálních požadavků pro DZES vyloučeny.

      23      A konečně, domnívá se, že takové cesty zatížené věcným břemenem průchodu a průjezdu, jakých se týkají ustanovení dotčená v původním
         řízení, nemohou být kvalifikovány jako krajinné znaky ve smyslu přílohy IV nařízení č. 1782/2003, jelikož jim schází podstata
         a trvalost z důvodu skutečnosti, že i když musejí být nezbytně obnoveny, mohou být nicméně legálně zemědělcem v každém osevním
         cyklu zrušeny. Skutečnost, že tyto cesty jsou zatíženy takovými věcnými břemeny, navíc nebrání zhoršení stanovišť ve smyslu
         uvedené přílohy.

      24      Vláda Spojeného království a Komise Evropských společenství tvrdí, že uvedené cesty mohou představovat krajinné znaky, a že
         jejich údržba proto může tvořit jeden z minimálních požadavků pro DZES uvedených v článku 5 nařízení č. 1782/2003.

       Odpověď Soudního dvora
      25      Úvodem je třeba zdůraznit, že ze samotného znění čl. 5 odst. 1 nařízení č. 1782/2003 vyplývá, že úkol dbát na to, aby zemědělská
         půda byla udržována v dobrém zemědělském a ekologickém stavu, přísluší členským státům. K tomuto účelu stanoví členské státy
         „na základě rámce stanoveného v příloze IV“ uvedeného nařízení na vnitrostátní nebo regionální úrovni minimální požadavky,
         které zohledňují charakteristiky dotyčných oblastí.

      26      Jsou-li tedy členské státy povinny při vymezení těchto požadavků dodržovat uvedenou přílohu, ta jim nicméně vzhledem k tomu,
         že používá obecné pojmy a výrazy, ponechává určitý prostor pro uvážení, pokud jde o konkrétní určení uvedených požadavků.

      27      Mimoto, ze samotného znění výrazu „dobrý zemědělský a ekologický stav“ plyne, že členské státy mohou stanovit minimální požadavky
         pro DZES k ekologickým účelům.

      28      Toto konstatování nelze vyvrátit okolností, že právním základem nařízení č. 1782/2003 jsou zejména články 36 ES a 37 ES, které
         spadají do hlavy II třetí části Smlouvy, nazvané „Zemědělství“, a nikoliv do článků uvedených v hlavě XIX téže části Smlouvy,
         nazvané „Životní prostředí“.

      29      Jelikož totiž požadavky ochrany životního prostředí, která představuje jeden ze základních cílů Společenství, musejí být podle
         článku 6 ES „zahrnuty do vymezení a provádění politik a činností Společenství“, je třeba považovat tuto ochranu za cíl, který
         je rovněž součástí společné politiky v oblasti zemědělství. Zákonodárce Společenství tak může na základě článků 36 ES a 37 ES
         rozhodnout, že bude podpořena ochrana životního prostředí (viz obdobně rozsudek ze dne 23. října 2007, Komise v. Rada, C‑440/05,
         Sb. rozh. s. I‑9097, bod 60). Opatření směřující k takové ochraně, která byla přijata v rámci aktu Společenství, jehož právním
         základem jsou uvedené články 36 ES a 37 ES, tedy nejsou omezena na opatření sledující zemědělské cíle.

      30      Krom toho skutečnost, že podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1782/2003 jsou požadavky podle předpisů v oblasti řízení stanoveny
         právními předpisy Společenství v oblasti životního prostředí, nikterak neznamená, že by minimální požadavky pro DZES, tak
         jak jsou stanoveny členskými státy na základě čl. 5 odst. 1 tohoto nařízení, nemohly rovněž spadat do oblasti životního prostředí.

      31      Mimoto, z čl. 5 odst. 1 druhé věty nařízení č. 1782/2003 plyne, že stanovení minimálních požadavků v oblasti DZES členskými
         státy nemá žádný dopad na to, zda budou tato opatření kvalifikována jako agroenvironmentální opatření, či nikoliv.

      32      Z výše uvedeného plyne, že povinnost udržovat viditelné cesty zatížené věcným břemenem veřejného průchodu a průjezdu, tak
         jak je uvedena v ustanoveních dotčených v původním řízení, může – i když nesleduje žádný cíl v oblasti zemědělství, ale má
         ekologickou povahu – představovat minimální požadavek pro DZES, pokud zapadá do rámce stanoveného v příloze IV nařízení č. 1782/2003.

      33      V důsledku toho je třeba posoudit, zda takové cesty mohou představovat, jak se domnívá vláda Spojeného království, jakož i Komise,
         krajinné znaky, jejichž údržba patří mezi normy uvedené v příloze IV nařízení č. 1782/2003.

      34      Jelikož pojem „krajinné znaky“ není v nařízení č. 1782/2003 definován, je třeba ho definovat – obdobně jak to učinila generální
         advokátka v bodě 62 svého stanoviska – při zohlednění jeho obvyklého smyslu, jakož i kontextu, ve kterém je obvykle používán.

      35      Mimoto z ustálené judikatury vyplývá, že nutnost jednotného výkladu ustanovení práva Společenství vylučuje, aby v případě
         pochybností byl text ustanovení posuzován izolovaně v jedné ze svých jazykových verzí, ale vyžaduje naopak, aby byl vykládán
         a uplatňován ve světle svého znění v ostatních úředních jazycích (rozsudky ze dne 17. června 1998, Mecklenburg, C‑321/96,
         Recueil, s. I‑3809, bod 29, a ze dne 29. ledna 2009, Consiglio Nazionale degli Ingegneri, C‑311/06, Sb. rozh. s. I-0000, bod
         53). Výraz „particularités topographiques“ (krajinné znaky), uvedený ve francouzském znění nařízení č. 1782/2003, tak musí být porovnán například s výrazem „landscape features“ (krajinné prvky), použitým v anglickém znění uvedeného nařízení.

      36      Za těchto podmínek nebrání nic tomu, aby byly takové cesty zatížené věcným břemenem veřejného průchodu a průjezdu, jaké jsou
         uvedeny v ustanoveních dotčených v původním řízení, označovány jako krajinné znaky, jelikož uvedená ustanovení se týkají pouze
         viditelných cest.

      37      To platí tím spíše, že restriktivní výklad pojmu „krajinné znaky“, který by zejména vylučoval prvky vzniklé na základě zásahu
         člověka, by byl v rozporu s prostorem pro uvážení, kterým jsou členské státy při stanovení minimálních požadavků pro DZES
         nadány.

      38      Dočasné odstranění krajinných znaků, které, jak se zdá, je za určitých podmínek v případě cest, o něž se jedná ve věci v původním
         řízení, možné, nemůže samo o sobě narušit jejich trvalou povahu. Na přírodní prvky, jakými jsou vegetace nebo vodní plochy,
         totiž mohou zase působit sezónní vlivy, aniž by ale přestávaly být považovány za součást krajiny. Toto konstatování platí
         pro uvedené cesty tím spíše, že z odst. 28 bodu 1 přílohy anglických pravidel vyplývá, že zemědělec, který na základě oprávnění
         naruší povrch viditelné pěší nebo jezdecké cesty, ho musí ve lhůtě stanovené relevantními vnitrostátními právními předpisy
         obnovit.

      39      Proto je třeba posoudit, za jakých podmínek může povinnost udržovat takové cesty představovat prováděcí opatření normy uvedené
         v příloze IV nařízení č. 1782/2003, spočívající v zachovávání krajinných znaků.

      40      V tomto ohledu je třeba upozornit, že uvedená norma může vykazovat dvojí ekologický aspekt.

      41      Zaprvé, krajinné znaky představují fyzickou součást životního prostředí. Co se týče tohoto aspektu, požadavky týkající se
         zachování těchto znaků musejí přispívat k jejich uchování jakožto fyzických součástí.

      42      Povinnosti údržby mohou přispívat k uchovávání takových cest jakožto fyzických součástí životního prostředí.

      43      Zadruhé, normy týkající se zachovávání krajinných znaků, uvedené v příloze IV nařízení č. 1782/2003, jsou v uvedené příloze
         spojeny s tématem týkajícím se „minimální míry údržby: zajištění minimální úrovně údržby a zabránění zhoršení stanovišť“.
         Z toho plyne, že povinnost vyplývající z těchto norem může mít ekologický cíl spočívající v zabránění zhoršení stanovišť,
         aniž by bylo nezbytné, jak zdůrazňuje vláda Spojeného království ve svém vyjádření, aby vnitrostátní opatření směřující k zachovávání
         krajinných znaků a minimální úrovni údržby měla rovněž takový cíl.

      44      Přitom jak uvedl předkládající soud, jakož i generální advokátka v bodě 80 svého stanoviska, cesty, jakých se týkají ustanovení
         dotčená v původním řízení, mohou přispívat k zachování stanovišť.

      45      V tom případě musejí požadavky související s údržbou uvedených cest přispívat k zabránění zhoršení stanovišť. Zdá se, že povinnosti
         vyplývající z cíle uvedeného v ustanoveních dotčených v původním řízení, spočívajícího v zajištění výkonu práva veřejného
         průchodu a průjezdu, k tomu přispívat mohou.

      46      S ohledem na vše, co bylo uvedeno výše, je na první otázku třeba odpovědět, že členský stát může do norem DZES uvedených v článku
         5 a v příloze IV nařízení č. 1782/2003 zahrnout požadavky týkající se údržby viditelných cest zatížených věcným břemenem veřejného
         průchodu a průjezdu, pokud uvedené požadavky přispívají k uchovávání těchto cest jakožto krajinných znaků nebo případně k zabránění
         zhoršení stanovišť.

       Ke druhé otázce
      47      Svojí druhou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda, pokud ústavní systém členského státu stanoví, že regionální
         orgány mají legislativní pravomoc, představuje pouhé přijetí odlišných norem v oblasti DZES ve smyslu článku 5 a přílohy IV
         nařízení č. 1782/2003 uvedenými orgány diskriminaci, která je v rozporu s právem Společenství.

      48      Úvodem je třeba uvést, že zákonodárce Společenství svěřil členským státům úkol stanovit minimální požadavky pro DZES, čímž
         jim poskytl možnost zohlednit regionální odlišnosti existující na jejich území.

      49      Je třeba připomenout, že přiznávají-li ustanovení Smlouvy nebo nařízení členským státům pravomoci nebo jim ukládají povinnosti
         za účelem provedení práva Společenství, podléhá otázka, jakým způsobem mohou být výkon těchto pravomocí a plnění těchto povinností
         svěřeny státy určeným vnitrostátním orgánům, pouze ústavnímu systému každého státu (rozsudek ze dne 15. prosince 1971, International
         Fruit Company a další, 51/71 až 54/71, Recueil, s. 1107, bod 4).

      50      Podle ustálené judikatury tak může každý členský stát volně rozdělit pravomoci na vnitrostátní úrovni a provádět akty práva
         Společenství, které nejsou přímo použitelné, prostřednictvím opatření přijatých regionálními nebo místními orgány, pokud toto
         rozdělení pravomocí umožňuje správné provádění dotčených aktů práva Společenství (viz rozsudek ze dne 10. listopadu 1992,
         Hansa Fleisch Ernst Mundt, C‑156/91, Recueil, s. I‑5567, bod 23).

      51      Soudní dvůr měl mimoto příležitost rozhodnout, že pokud znění nařízení zmocňuje členský stát přijmout prováděcí opatření,
         řídí se podmínky výkonu této pravomoci veřejným právem dotyčného členského státu (viz rozsudky ze dne 27. září 1979, Eridania-Zuccherifici
         nazionali a Società italiana per l’industria degli zuccheri, 230/78, Recueil, s. 2749, bod 34, jakož i ze dne 20. června 2002,
         Mulligan a další, C‑313/99, Recueil, s. I‑5719, bod 48).

      52      Možnost, aby členské státy, opravňuje-li je k tomu jejich ústavní systém nebo jejich veřejné právo, svěřily provádění aktů
         práva Společenství regionálním nebo místním orgánům, je krom toho výslovně uznána v čl. 5 odst. 1 nařízení č. 1782/2003. V uvedeném
         ustanovení je totiž uvedeno, že „na základě rámce stanoveného v příloze IV stanoví členské státy na vnitrostátní nebo regionální
         úrovni minimální požadavky pro [DZES]“.

      53      S ohledem na tuto možnost členských států převést své pravomoci na regionální orgány za účelem stanovení minimálních požadavků
         pro DZES ve smyslu čl. 5 odst. 1 nařízení č. 1782/2003 se mohou pravidla přijatá těmito orgány v jednotlivých dotčených regionech
         lišit, zvláště vzhledem k tomu, že jak bylo uvedeno v bodě 26 tohoto rozsudku, členské státy mají při stanovení těchto požadavků
         prostor pro uvážení.

      54      Je třeba nicméně posoudit, zda za těchto podmínek představuje pouhý rozdíl mezi pravidly stanovujícími minimální požadavky
         pro DZES, přijatými regionálními orgány téhož členského státu, diskriminaci, která je v rozporu s právem Společenství.

      55      V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že zákaz diskriminace se nevztahuje na případné odlišnosti v zacházení v jednotlivých
         členských státech, které mohou vyplývat z rozdílů, které existují mezi právními předpisy jednotlivých členských států, pokud
         jsou těmito právními předpisy týmž způsobem dotčeny všechny osoby spadající do jejich působnosti (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 3. července 1979, van Dam a další, 185/78 až 204/78, Recueil, s. 2345, bod 10; ze dne 1. února 1996, Perfili, C‑177/94,
         Recueil, s. I‑161, bod 17, jakož i ze dne 12. července 2005, Schempp, C‑403/03, Sb. rozh. s. I‑6421, bod 34).

      56      Co se týče poslední podmínky uvedené v předchozím bodě, je třeba uvést, že ve spojených věcech, které vedly k vydání rozsudku
         ze dne 25. listopadu 1986, Klensch a další (201/85 a 202/85, Recueil, s. 3477), uplatňovaného žalobcem v původním řízení,
         se jednalo konkrétně o otázku nerovného zacházení s výrobci z členského státu na základě opatření provádějícího povinnost
         vyplývající z práva Společenství, která se jich dotýkala, přijatého tímto členským státem. V tomto kontextu měl Soudní dvůr
         v bodě 11 uvedeného rozsudku za to, že existuje-li volba mezi několika způsoby provedení dotčené právní úpravy Společenství,
         nemohou členské státy zvolit tu možnost, jejíž použití na jejich území by mohlo přímo či nepřímo způsobit diskriminaci ve
         smyslu čl. 40 odst. 3 smlouvy o EHS (nyní čl. 34 odst. 2 ES) mezi dotyčnými výrobci.

      57      Jestliže jsou, jako ve věci v původním řízení, ke stanovení minimálních požadavků pro DZES ve smyslu článku 5 a přílohy IV
         nařízení č. 1782/2003 příslušné regionální orgány členského státu, nemohou případné rozdíly mezi opatřeními stanovenými těmito
         různými orgány představovat pouze z tohoto důvodu diskriminaci. Jak vyplývá z bodu 50 tohoto rozsudku, tato opatření musejí
         být slučitelná s povinnostmi vyplývajícími z uvedeného nařízení, které příslušejí dotčenému členskému státu.

      58      S ohledem na výše uvedené je na druhou otázku třeba odpovědět, že pokud ústavní systém členského státu stanoví, že regionální
         orgány mají legislativní pravomoc, pouhé přijetí odlišných norem v oblasti DZES ve smyslu článku 5 a přílohy IV nařízení č. 1782/2003
         uvedenými orgány nepředstavuje diskriminaci, která by byla v rozporu s právem Společenství.

       K nákladům řízení
      59      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Členský stát může do norem dobrého zemědělského a ekologického stavu uvedených v článku 5 a v příloze IV nařízení Rady (ES)
            č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské
            politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001,
            (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71
            a (ES) č. 2529/2001, zahrnout požadavky týkající se údržby viditelných cest zatížených věcným břemenem veřejného průchodu
            a průjezdu, pokud uvedené požadavky přispívají k uchovávání těchto cest jakožto krajinných znaků nebo případně k zabránění
            zhoršení stanovišť.
      2)      Pokud ústavní systém členského státu stanoví, že regionální orgány mají legislativní pravomoc, pouhé přijetí odlišných norem
            v oblasti dobrého zemědělského a ekologického stavu ve smyslu článku 5 a přílohy IV nařízení č. 1782/2003 uvedenými orgány
            nepředstavuje diskriminaci, která by byla v rozporu s právem Společenství.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. května 1971. # NV International Fruit Company a další proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 41 až 44-70.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 24. listopadu 1993. # Etablissements Armand Mondiet SA proti Armement Islais SARL. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de commerce de La Roche-sur-Yon - Francie. # Rybolov. # Věc C-405/92.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. března 2003. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-333/01.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 14. listopadu 2012. # Vincent Bouillez proti Rada Evropské unie. # Veřejná služba - Úředníci - Povýšení. # Věc F-75/11.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 9. července 2003. # Archer Daniels Midland Company a Archer Daniels Midland Ingredients Ltd proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-224/00.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 27. října 2005. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Vnitrostátní právní normy, které přestaly mít jakýkoliv právní účinek před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku - Nepřípustnost žaloby. # Věc C-525/03.

text:
      Věc C-525/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Italská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Vnitrostátní právní normy, které přestaly mít jakýkoliv právní účinek před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku
         – Nepřípustnost žaloby“

      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 2. června 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 27. října 2005
      Shrnutí rozsudku
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Nesplnění povinnosti ukončené před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku –
            Nepřípustnost
      (Čl. 226 druhý pododstavec ES)
      Podle druhého pododstavce článku 226 ES může Komise předložit Soudnímu dvoru žalobu pro nesplnění povinnosti, pouze nevyhoví-li
         dotčený členský stát odůvodněnému stanovisku ve lhůtě jí stanovené pro tento účel.

      Ostatně, existence nesplnění povinnosti se musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula
         lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku.

      Žaloba pro nesplnění povinnosti je tedy nepřípustná, pokud vnitrostátní akt, vůči kterému uvedená žaloba výlučně směřuje,
         pozbyl veškeré účinnosti před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku a dokonce před zasláním výzvy dopisem.

      (viz body 13–14, 16–17)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      27. října 2005 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Vnitrostátní právní normy, které přestaly mít jakýkoliv právní účinek před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku
         – Nepřípustnost žaloby“

      Ve věci C‑525/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 16. prosince 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená X. Lewisem, C. Loggim a K. Wiednerem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Italské republice, zastoupené I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Fiengem, avvocato dello Stato, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J. Makarczyk (zpravodaj), C. Gulmann, R. Schintgen a J. Klučka, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. dubna 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 2. června 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že přijala čl. 1 odst. 2
         a čl. 2 odst. 1 až 3 usnesení předsedy vlády č. 3231 ze dne 24. července 2002 o naléhavých opatřeních pro vzdušný boj proti
         lesním požárům na vnitrostátním území (GURI č. 177, ze dne 30. července 2002, s. 42, dále jen „sporné usnesení“), které odchylně
         od směrnic Společenství v oblasti veřejných zakázek na dodávky a na služby a obzvláště od obecných pravidel pro vyhlašování
         a pro účast stanovených v hlavě III a IV směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání
         veřejných zakázek na dodávky (Úř. věst. L 199, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 110), ve znění směrnice Komise 2001/78/ES ze dne
         13. září 2001 (Úř. věst. L 285, s. 1; Zvl. vyd. 06/04, s. 94, dále jen „směrnice 93/36“) a v hlavě III a V směrnice Rady 92/50/EHS
         ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01,
         s. 322), ve znění směrnice 2001/78 (dále jen „směrnice 92/50“), povolují používat přímé dohody pro nákup letadel na boj proti
         lesním požárům, jakož i pro nákup požárních služeb, a které zároveň umožňují použít výše uvedený postup na nákup technologického
         a informatického vybavení a radiovysílačů a radiopřijímačů, aniž by byla splněna jakákoliv podmínka odůvodňující odchylku
         od výše uvedených obecných pravidel, a v každém případě aniž by byla zajištěna jakákoliv forma vyhlašování určená k zajištění
         hospodářské soutěže potenciálních uchazečů, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z uvedených směrnic, jakož i z článků
         43 ES a 49 ES.

       Skutkové okolnosti
      2       Sporné usnesení bylo přijato na základě nařízení předsedy vlády ze dne 28. června 2002 o vyhlášení stavu pohotovosti na vnitrostátním
         území až do 31. října 2002 za účelem vzdušného boje proti lesním požárům (GURI č. 161, ze dne 11. července 2002, s. 4).

      3       Toto usnesení povolovalo Corpo forestale dello Stato (lesní správě) jednak nakoupit letecký materiál pro boj proti lesním
         požárům „přímou dohodou, odchylně od právních předpisů uvedených v článku 4 [uvedeného usnesení]“, to znamená odchylně od
         vnitrostátních právních předpisů, které provádí směrnice 92/50 a 93/36, a jednak vybavit se rovněž na základě přímé dohody
         radiovysílači a radiopřijímači pro komunikaci s letadly pro boj proti požárům. Usnesení kromě toho umožňovalo Dipartimento
         della protezione civile (odboru civilní ochrany) použít přímou dohodu pro nákup vybavení určených pro zdokonalení technologických
         a informatických přístrojů, jakož i na nákup a provádění leteckých služeb hasících lesní požáry.

      4       Na základě sporného usnesení přijalo Ministero delle Politiche agricole e forestali (Ministerstvo zemědělské a lesnické politiky)
         dne 28. října 2002 nařízení č. 1619/2002, které povolilo a umožnilo plnění smlouvy uzavřené se společností Agusta SpA v rámci
         přímé dohody ve smyslu uvedeného usnesení, týkající se dodávky dvou vrtulníků, doprovodného vybavení, technické pomoci, náhradních
         dílů a všeho, co je nezbytné pro fungování těchto letadel.

       Postup před zahájením soudního řízení
      5       Protože se Komise domnívala, že ustanovení sporného usnesení, která povolují udělení zakázky na dodávky a na služby podle
         vyjednávacího řízení v případech, které směrnice 92/50 a 93/36 nestanoví, byla v rozporu s těmito směrnicemi, jakož i s články
         43 ES a 49 ES, vyzvala dopisem ze dne 19. prosince 2002 Italskou republiku, aby předložila ve lhůtě jednoho měsíce svá vyjádření
         k vytýkanému nesplnění povinnosti.

      6       Vzhledem k tomu, že Komise neměla za uspokojivá vyjádření předložená italskou vládou v odpovědi na uvedený dopis, zaslala
         Italské republice dne 3. dubna 2003 odůvodněné stanovisko, ve kterém jí vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby
         vyhověla tomuto stanovisku ve lhůtě jednoho měsíce od jeho oznámení, a obzvláště ke zrušení nebo změně určitých ustanovení
         sporného usnesení, jakož i ke zrušení nebo zbavení jakýchkoliv účinků aktů nebo opatření přijatých za účelem zadání veřejných
         zakázek na základě těchto ustanovení, jakož i v případě, kdy byly zakázky zadány, k odkladu jejich provádění.

      7       Vzhledem k tomu, že Komise nebyla přesvědčena odpověďmi Italské republiky na odůvodněné stanovisko, rozhodla se podat tuto
         žalobu.

       K přípustnosti žaloby
      8       Úvodem je třeba zdůraznit, že Soudní dvůr může i bez návrhu zkoumat, zda jsou splněny podmínky stanovené v článku 226 ES pro
         podání žaloby pro nesplnění povinnosti (viz zejména rozsudky ze dne 31. března 1992, Komise v. Itálie, C‑362/90, Recueil s. I‑2353,
         bod 8, a ze dne 15. ledna 2002, Komise v. Itálie, C‑439/99, Recueil s. I‑305, bod 8).

      9       Z tohoto pohledu nemá vliv, že v odpovědi na otázku položenou na jednání měla Italská republika žalobu za přípustnou, i když
         v žalobní odpovědi uplatnila, že uvedená žaloba je bezpředmětná z důvodu, že sporné usnesení přestalo mít jakýkoliv účinek
         ještě předtím, než Komise zpochybnila jeho legitimitu nebo navrhla jeho zrušení.

      10     Rovněž nemá vliv okolnost, že Italská republika neuznala vytýkané nesplnění povinnosti, kterou Komise na jednání rovněž uplatnila
         na podporu přípustnosti své žaloby, jelikož řízení o nesplnění povinnosti státem je založeno na objektivním zjištění nedodržení
         povinností členským státem, které mu ukládá Smlouva nebo akt sekundárního práva (viz zejména rozsudky ze dne 1. října 1998,
         Komise v. Španělsko, C‑71/97, Recueil s. I‑5991, bod 14, a ze dne 18. ledna 2001, Komise v. Španělsko, C‑83/99, Recueil s. I‑445,
         bod 23).

      11     Zaprvé je třeba konstatovat, jak vyplývá z návrhových žádání v návrhu na zahájení řízení, že projednávaná žaloba pro nesplnění
         povinnosti se omezuje na čl. 1 odst. 2 a čl. 2 odst. 1 až 3 sporného usnesení a nemá za cíl zpochybnit následné akty přijaté
         na základě uvedeného usnesení, které byly přesto výslovně uvedeny v odůvodněném stanovisku.

      12     Zadruhé je důležité připomenout, že Komise má při výkonu pravomocí, které jí náleží na základě druhého pododstavce článku
         226 ES za úkol z úřední povinnosti a v obecném zájmu Společenství dbát na uplatňování Smlouvy členskými státy, jakož i na
         uplatňování předpisů přijatých orgány na základě Smlouvy a konstatovat existenci případných neplnění povinností, které z nich
         vyplývají, za účelem jejich nápravy (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Komise v. Německo, C‑431/92, Recueil,
         s. I‑2189, bod 21, a ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, C‑20/01 a C‑28/01, Recueil, s. I‑3609, bod 29).

      13     V tomto ohledu ze samotného znění druhého pododstavce článku 226 ES vyplývá, že Komise může předložit Soudnímu dvoru žalobu
         pro nesplnění povinnosti, pouze nevyhoví-li členský stát odůvodněnému stanovisku ve lhůtě stanovené pro tento účel Komisí
         (viz výše uvedený rozsudek ze dne 31. března 1992, Komise v. Itálie, bod 9).

      14     Kromě toho je ustálenou judikaturou, že se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský
         stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku (viz zejména výše uvedený rozsudek ze dne 31.
         března 1992, Komise v. Itálie, bod 10, rozsudky ze dne 4. července 2002, Komise v. Řecko, C‑173/01, Recueil s. I‑6129, bod
         7, a ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Francie, C‑114/02, Recueil, s. I‑3783, bod 9).

      15     Přitom je třeba konstatovat, že sporné usnesení přestalo mít jakýkoliv právní účinek ke dni ukončení stavu pohotovosti na
         vnitrostátním území až do dne 31. října 2002 vyhlášeného nařízením předsedy vlády ze dne 28. června 2002, protože doba účinnosti
         tohoto usnesení byla omezena na dobu stanovenou uvedeným nařízením.

      16     Sporné usnesení, které již nebylo účinné po dni 1. listopadu 2002, v důsledku toho pozbylo veškeré účinnosti před uplynutím
         lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku a dokonce před zasláním výzvy dopisem. Jelikož se odůvodněné stanovisko týká pouze
         tohoto usnesení, nesplnění povinnosti vytýkané Italské republice v této žalobě, za předpokladu, že k němu došlo, již nemohlo
         v žádném případě existovat ke dni uplynutí této lhůty.

      17     Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba Komise musí být odmítnuta jako nepřípustná.
       K nákladům řízení
      18     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Je třeba uvést, že Italská republika nepožadovala, aby byla Komisi uložena
         náhrada nákladů řízení. V důsledku toho oba účastníci řízení ponesou vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
      2)      Komise Evropských společenství a Italská republika ponesou každá vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 18. června 2015.#Martin Meat kft v. Géza Simonfay a Ulrich Salburg.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Pesti Központi Kerületi Bíróság.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Volný pohyb služeb – Směrnice 96/71/ES – Článek 1 odst. 3 písm. a) a c) – Vysílání pracovníků – Poskytování pracovní síly – Akt o přistoupení z roku 2003 – Kapitola 1 odst. 2 a 13 přílohy X – Přechodná opatření – Přístup maďarských státních příslušníků na pracovní trh států, které již byly v době přistoupení Maďarské republiky členskými státy Evropské unie – Požadavek pracovního povolení pro poskytování pracovní síly – Jiná než citlivá odvětví.#Věc C-586/13.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑586/13,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Pesti központi kerületi bírόság (Maďarsko) ze dne 22. října 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 20. listopadu 2013, v řízení
            Martin Meat kft
            proti
            Gézovi Simonfayovi,
            Ulrichu Salburgovi,
            SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
            ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Jürimäe (zpravodajka), J. Malenovský, M. Safjan a A. Prechal, soudci,
            generální advokátka: E. Sharpston,
            vedoucí soudní kanceláře: I. Illéssy, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. října 2014,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za společnost Martin Meat kft R. Zubereczem, ügyvéd,
            – za Gézu Simonfaye a Ulricha Salburga V. Nagym, ügyvéd,
            – za maďarskou vládu M. Z. Fehérem a A. M. Pálfy, jako zmocněnci,
            – za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,
            – za rakouskou vládu G. Hessem, jako zmocněncem,
            – za polskou vládu B. Majczynou a D. Lutostańskou, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi J. Enegrenem a A. Siposem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 15. ledna 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu kapitoly 1 odst. 2 a 13 přílohy X aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. L 236, s. 33, dále jen „akt o přistoupení z roku 2003“), jakož i čl. 1 odst. 3 písm. c) směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb (Úř. věst. 1997 L 18, s. 1), ve spojení s rozsudkem Vicoplus a další (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Martin Meat kft (dále jen „Martin Meat“) a právními poradci G. Simonfayem a U. Salburgem ve věci náhrady škody, která společnosti Martin Meat vznikla uložením pokuty za to, že vyslala maďarské pracovníky do Rakouska, aniž pro ně získala pracovní povolení.
            Právní rámec
            Unijní právo
            Akt o přistoupení z roku 2003
            3. Článek 24 aktu o přistoupení z roku 2003 stanoví:
            „Opatření uvedená v seznamech v přílohách V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII a XIV tohoto aktu se uplatňují ve vztahu k novým členským státům za podmínek stanovených v těchto přílohách.“
            4. Příloha X aktu o přistoupení z roku 2003 má název „Seznam uvedený v článku 24 aktu o přistoupení: Maďarsko“. Kapitola 1 této přílohy, nadepsaná „Volný pohyb osob“, stanoví ve svých odstavcích 1, 2, 5 a 13 následující:
            „1. [Článek 45 SFEU a čl. 56 první pododstavec SFEU] se ve vztahu k volnému pohybu pracovníků a volnému pohybu služeb, zahrnujícímu dočasný pohyb pracovníků vymezený v článku 1 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 96/71/ES [ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb (Úř. věst. L 18, s. 1)], mezi Maďarskem na jedné straně a Belgií, Českou republikou, Dánskem, Německem, Estonskem, Řeckem, Španělskem, Francií, Irskem, Itálií, Lotyšskem, Litvou, Lucemburskem, Nizozemskem, Rakouskem, Polskem, Portugalskem, Slovinskem, Slovenskem, Finskem, Švédskem a Spojeným královstvím na straně druhé, použijí v plném rozsahu pouze za podmínek přechodných ustanovení uvedených v odstavcích 2 až 14.
            2. Odchylně od článků 1 až 6 nařízení [Rady] (EHS) č. 1612/68 [ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, p. 2)] budou stávající členské státy do konce období dvou let po dni přistoupení uplatňovat národní opatření nebo opatření, která vyplývají z dvoustranných dohod, upravující přístup maďarských státních příslušníků na jejich trhy práce. Stávající členské státy mohou tato opatření dále uplatňovat do konce období pěti let po dni přistoupení Maďarska.
            [...]
            5. Členský stát, který na konci období pěti let uvedeného v odstavci 2 zachovává národní opatření nebo opatření, která vyplývají z dvoustranných dohod, může v případě vážných narušení trhu práce nebo nebezpečí takových narušení po oznámení Komisi dále uplatňovat tato opatření do konce období sedmi let po dni přistoupení. Nebude-li takové oznámení učiněno, uplatňují se články 1 až 6 nařízení […] č. 1612/68.
            [...]
            13. S cílem čelit vážným narušením trhu práce nebo nebezpečí takových narušení v určitých citlivých odvětvích služeb, která mohou vzniknout v některých oblastech při nadnárodním poskytování služeb definovaném v článku 1 směrnice [96/71], se mohou Německo a Rakousko po dobu, kdy uplatňují na základě výše uvedených přechodných ustanovení na volný pohyb maďarských pracovníků národní opatření nebo opatření, která vyplývají z dvoustranných dohod, po oznámení Komisi odchýlit od čl. [56 prvního pododstavce SFEU] s cílem omezit v rámci poskytování služeb společnostmi usazenými v Maďarsku dočasný pohyb pracovníků, jejichž právo na přístup k zaměstnání v Německu nebo Rakousku podléhá národním opatřením.
            Seznam odvětví služeb, na která se může vztahovat tato odchylka, je následující:
            [...]
            – v Rakousku:
            [Činnosti v rostlinné výrobě; terénní úprava zahrad, parků, sadů a jiných zelených ploch; řezání, tvarování a konečná úprava ozdobného a stavebního přírodního kamene; výroba kovových konstrukcí a jejich dílů; stavebnictví včetně souvisejících oborů; pátrací a ochranné činnosti; čištění budov, zařízení a dopravních prostředků; ostatní činnosti související se zdravotní péčí; sociální péče bez ubytování]
            [...]“
            5. Příloha XII aktu o přistoupení z roku 2003 má název „Seznam uvedený v článku 24 aktu o přistoupení: Polsko“. Pokud jde o Polskou republiku, obsahuje ustanovení, která jsou v zásadě totožná s ustanoveními týkajícími se Maďarské republiky.
            Směrnice 96/71
            6. Článek 1 směrnice 96/71 zní takto
            „1. Tato směrnice se vztahuje na podniky usazené v některém členském státě, které vysílají v rámci nadnárodního poskytování služeb v souladu s odstavcem 3 pracovníky na území jiného členského státu.
            [...]
            3. Tato směrnice se použije, pokud podniky uvedené v odstavci 1 učiní některé z následujících nadnárodních opatření:
            a) vyšlou pracovníka na území členského státu na vlastní účet a pod svým vedením na základě smlouvy uzavřené mezi podnikem pracovníky vysílajícím a stranou, pro kterou jsou služby určeny, činnou v tomto členském státě, jestliže po dobu vyslání existuje pracovní poměr mezi vysílajícím podnikem a pracovníkem, nebo
            [...]
            c) jako podnik pro dočasnou práci či podnik poskytující pracovníky vyšlou pracovníka do podniku, který jej využije, se sídlem nebo vykonávajícího činnost na území některého členského státu, jestliže po dobu vyslání existuje pracovní poměr mezi podnikem pro dočasnou práci či podnikem poskytujícím pracovníky na straně jedné a pracovníkem na straně druhé.
            [...]“
            Rakouské právo
            7. Podle ustanovení § 3 odst. 1 zákona o poskytování pracovní síly (Arbeitskräfteüberlassungsgesetz, BGBl. 196/1988, dále jen „AÜG“) spočívá poskytnutí pracovní síly v tom, že jsou pracovníci poskytnuti k dispozici třetí osobě za účelem výkonu práce.
            8. Ustanovení § 4 AÜG zní takto:
            „1) Při posuzování, zda dochází k poskytnutí pracovní síly, je třeba přihlížet ke skutečné hospodářské povaze dané situace, a nikoli k tomu, jak se jeví navenek.
            2) O poskytnutí pracovní síly se jedná, zejména pokud dotčení pracovníci vykonávají práci v podniku objednavatele v rámci plnění smlouvy o dílo, avšak:
            1. nezhotovují ani nepřispívají k zhotovení žádného díla přičitatelného zhotoviteli, které by bylo odlišné a odlišitelné od výrobků, služeb či meziproduktů objednatele,
            nebo
            2. neplní pracovní úkoly v zásadě s pomocí materiálu a nástrojů zhotovitele,
            nebo
            3. jsou z hlediska logistiky začleněni do podniku objednatele a podléhají jeho hierarchické a technické kontrole,
            nebo
            4. zhotovitel neodpovídá za výsledek díla či poskytování služeb“.
            9. Ustanovení § 18 odst. 1 až 11 zákona o zaměstnávání cizích státních příslušníků (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975) ve znění použitelném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení (dále jen „AuslBG“) uvádí případy, kdy cizí státní příslušník musí získat pracovní povolení nebo povolení k vyslání.
            10. Ustanovení § 18 odst. 12 AuslBG zní takto:
            „Pro cizí státní příslušníky, kteří byli vysláni podnikem se sídlem v jiném členském státě Evropského hospodářského prostoru do Rakouska k výkonu přechodné pracovní činnosti, není požadováno žádné povolení k zaměstnávání či povolení k vyslání, pokud:
            1. jsou v souladu s předpisy oprávněni být zaměstnáni ve státě sídla podniku na dobu přesahující dobu trvání jejich vyslání do Rakouska a jsou u vysílajícího podniku řádně zaměstnáni a pokud
            2. jsou splněny mzdové a pracovní podmínky rakouského práva ve smyslu ustanovení § 7 písm. b) odst. 1 bodu 1 až 3 a odst. 2 zákona, kterým se přizpůsobuje právní úprava v oblasti pracovních smluv (Arbeitsvertragsrechts Anpassungsgesetz, BGBl. č. 459/1993), jakož i použitelná ustanovení práva sociálního zabezpečení.“
            11. Ustanovení § 32a odst. 6 AuslBG je přechodné ustanovení, které se týká členských států, které přistoupily k Evropské unii dne 1. května 2004. Stanoví následující:
            „Ustanovení § 18 odst. 1 až 11 se použije na zaměstnávání občanů [Unie] ve smyslu odstavce 1 či státních příslušníků třetích zemí vyslaných do Rakouska zaměstnavatelem, který má sídlo v České republice, Estonské republice, Litevské republice, Lotyšské republice, Maďarské republice, Polské republice, Slovinské republice, či Slovenské republice, za účelem poskytování služeb dočasné povahy a v rámci sektoru služeb, pro které lze zavést omezení volného pohybu služeb stanovené v článku [56 SFEU] na základě článku 13 kapitoly smlouvy o přistoupení, která se týká volného pohybu osob (seznam nacházející se v přílohách V a VI, VIII až X, jakož i XII až XIV, uvedený v článku 24 aktu o přistoupení).“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            12. V roce 2007 společnost Alpenrind GmbH (dále jen „Alpenrind“), společnost podle rakouského práva, specializovaná na porcování masa a uvádění zpracovaného masa na trh, uzavřela smlouvu se společností Martin Meat, která má sídlo v Maďarsku. Podle uvedené smlouvy měla společnost Martin Meat zpracovávat 25 hovězích půlek týdně a zpracované hovězí maso balit do balíčků určených k prodeji.
            13. Ke zpracovávání a balení docházelo v jatečním zařízení společnosti Alpenrind v Salcburku (Rakousko). Uvedenou provozovnu a přístroje používané k uvedenému zpracování a balení si společnost Martin Meat pronajala od společnosti Alpenrind, které platila nájem. Posledně uvedená hradila náklady na provoz uvedených prostor. Materiál používaný v rámci uvedeného provozu, jako například nože, pily a ochranné oděvy, patřily společnosti Martin Meat.
            14. Uvedené úkony byly vykonávány maďarskými zaměstnanci společnosti Martin Meat. Vedoucí směny společnosti Alpenrind sděloval vedoucímu směny Martin Meat, které maso má být zpracováno a jak. Vedoucí směny společnosti Martin Meat pak organizoval práci uvedených zaměstnanců, kterým vydával pokyny. Společnost Alpenrind kontrolovala kvalitu odvedené práce.
            15. Odměna společnosti Martin Meat za poskytnuté služby se odvíjela od množství zpracovaného masa. Uvedená odměna mohla být snížena v případě, že zpracované maso nemělo požadovanou kvalitu.
            16. Na základě žádosti o potvrzení o vyslání podané společností Martin Meat k rakouským orgánům posledně uvedené orgány společnost Martin Meat informovaly, že její smluvní vztah se společností Alpenrind spočívá nikoli v poskytování pracovní síly doplňujícím poskytování služeb, které by vyžadovalo pouhé potvrzení o vyslání na základě ustanovení § 18 odst. 12 AuslBG, nýbrž v poskytování pracovní síly ve smyslu ustanovení § 4 AÜG, pro které je požadováno pracovní povolení v souladu s přechodnými ustanoveními aktu o přistoupení z roku 2003 týkajícími se oblasti pracovního trhu, která byla provedena ustanovením § 32a odst. 6 AuslBG.
            17. Společnosti Alpenrind proto byla uložena pokuta přesahující 700 000 eur. Na základě smlouvy mezi společnostmi Alpenrind a Martin Meat příslušelo zaplacení pokuty společnosti Martin Meat.
            18. Společnost Martin Meat se rozhodla podat k předkládajícímu soudu žalobu na náhradu škody proti svým právním poradcům, G. Simonfayovi a U. Salburgovi. Posledně uvedení ji před uzavřením uvedené smlouvy informovali, že plnění uvedené smlouvy, která stanovila zaměstnání maďarských pracovníků v rakouském jatečním zařízení, nevyžaduje získání pracovních povolení. Měli za to, že činnost dotčená ve věci v původním řízení nespadá do odvětví služeb kvalifikovaného aktem o přistoupení z roku 2003 jako citlivé a že zamýšlený smluvní vztah neimplikoval poskytování pracovní síly.
            19. Za těchto podmínek se Pesti központi kerületi bírόság (obvodní soud pro Pešť-střed) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „l) Lze považovat za ‚poskytování pracovní síly‘ v souladu s unijním právem, a zejména s definicí poskytování pracovní síly vymezenou v rozsudku Vicoplus a další (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64), když se poskytovatel zaváže s pomocí vlastních zaměstnanců v jatečním zařízení zákazníka a v prostorách, které mu zákazník pronajme, zpracovávat hovězí půlky a balit je naporcované do balíčků připravených k uvedení na trh, přičemž poskytovateli přísluší odměna v závislosti na množství zpracovaného masa a musí strpět snížení odměny v případě, že zpracované maso nemá požadovanou kvalitu a s ohledem na to, že poskytovatel v hostitelském členském státě poskytuje služby výhradně jedinému zákazníkovi a  uvedený zákazník provádí kontrolu kvality postupů zpracování masa?
            2) Vztahuje se základní zásada vymezená v rozsudku Vicoplus a další (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64), podle které lze omezit poskytování pracovní síly po dobu platnosti přechodných opatření týkajících se volného pohybu pracovníků obsažených v aktu o přistoupení z roku 2003, také na přemístění pracovníků, které podnik se sídlem ve členském státě, který přistoupil k Evropské unii dne 1. května 2004, dopraví do Rakouska, pokud se přemístění odehrává v odvětví, které není aktem o přistoupení z roku 2003 chráněno?“
            K předběžným otázkám
            Ke druhé otázce
            20. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba přezkoumat jako první, je, zda kapitola 1 odst. 2 a 13 přílohy X aktu o přistoupení z roku 2003 musí být vykládána v tom smyslu, že Rakouská republika má právo omezit poskytování pracovní síly na svém území v souladu s kapitolou 1 odst. 2 uvedené přílohy, ačkoli se uvedené poskytování netýká citlivého odvětví ve smyslu kapitoly 1 odst. 13 uvedené přílohy.
            21. V tomto ohledu je třeba připomenout, že kapitola 1 odst. 2 přílohy X aktu o přistoupení z roku 2003 stanoví odchylku od volného pohybu pracovníků a přechodně vylučuje použití článků 1 až 6 nařízení č. 1612/68 na maďarské státní příslušníky. Podle uvedeného ustanovení budou stávající členské státy do konce období dvou let po dni 1. května 2004 uplatňovat národní opatření nebo opatření, která vyplývají z dvoustranných dohod, upravující přístup maďarských státních příslušníků na jejich trhy práce. Uvedené ustanovení rovněž stanoví, že členské státy mohou tato opatření nadále uplatňovat do konce období pěti let po dni přistoupení Maďarské republiky k Unii.
            22. Kapitola 1 odst. 13 přílohy X uvedeného aktu stanoví odchylku od volného pohybu služeb, pokud obnáší dočasný pohyb pracovníků. Týká se to pouze Spolkové republiky Německo a Rakouské republiky a jde o výsledky jednání vedených uvedenými členskými státy za účelem stanovení přechodného režimu pro veškeré poskytování služeb uvedené v čl. 1 odst. 3 směrnice 96/71 (viz obdobně rozsudek Vicoplus a další, C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 40). Uvádí citlivá odvětví, pro která uvedené dva členské státy mohou stanovit omezení volného pohybu služeb, který obnáší dočasný pohyb pracovníků. Poskytování pracovní síly ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. c) směrnice 96/71 představuje takové poskytování služeb.
            23. V rozsudku Vicoplus a další (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 32) Soudní dvůr ohledně opatření, která přijalo Nizozemské království vůči polským pracovníkům, rozhodl, že právní úprava členského státu, která podřizuje poskytování zahraniční pracovní síly vydání pracovního povolení, musí být považována za opatření upravující přístup polských státních příslušníků na trh práce tohoto členského státu ve smyslu kapitoly 2 odst. 2 přílohy XII aktu o přistoupení z roku 2003, což je – pokud jde o Polskou republiku – ustanovení v zásadě totožné s ustanovením kapitoly 1 odst. 2 přílohy X uvedeného aktu, které se použije v projednávané věci.
            24. Z uvedeného konstatování plyne, že právo omezit poskytování pracovní síly ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. c) směrnice 96/71 nebylo vyhrazeno Spolkové republice Německo a Rakouské republice, které si v tomto ohledu sjednaly specifickou výjimku, ale bylo rozšířeno i na všechny ostatní státy, které již byly v době přistoupení Polské republiky členy Unie (v tomto smyslu viz rozsudek Vicoplus a další, C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 40).
            25. Jelikož kapitola 2 odst. 2 a 13 přílohy XII aktu o přistoupení z roku 2003 je v zásadě totožná s kapitolou 1 odst. 2 a 13 přílohy X uvedeného aktu, lze úvahy týkající se Polské republiky uvedené v rozsudku Vicoplus a další (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64) použít obdobně na Maďarskou republiku.
            26. Z toho plyne, že státy, které již byly členy Unie ke dni přistoupení Maďarské republiky, mají právo omezit poskytování pracovní síly ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. c) směrnice 96/71 na základě kapitoly 1 odst. 2 přílohy X aktu o přistoupení z roku 2003.
            27. Okolnost, že Spolková republika Německo a Rakouská republika si sjednaly zvláštní výjimku uvedenou v kapitole 1 odst. 13 přílohy X uvedeného aktu, která se týká určitých citlivých odvětví, pro která oba uvedené státy mají právo omezit volný pohyb služeb obnášejících pohyb pracovníků, je nicméně nezbavuje práva omezit poskytování pracovní síly v souladu s kapitolou 1 odst. 2 přílohy X uvedeného aktu, která – na rozdíl od kapitoly 1 odst. 13 přílohy X téhož aktu – není omezena na určitá citlivá odvětví.
            28. Takový závěr je v souladu s účelem kapitoly 1 odst. 2 uvedené přílohy X, jejímž cílem je zabránit tomu, aby v důsledku přistoupení nových členských států k Unii docházelo k narušením pracovního trhu starých členských států způsobeným bezprostředním přílivem zvýšeného počtu pracovníků, kteří jsou státními příslušníky uvedených nových států (obdobně viz rozsudek Vicoplus a další, C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 34).
            29. Mimoto jak uvedla generální advokátka v bodě 34 stanoviska, nelze mít za to, že výjimka sjednaná Spolkovou republikou Německo a Rakouskou republikou, které byly mezi prvními členskými státy, které podporovaly zavedení přechodných opatření na ochranu trhů práce proti očekávanému přílivu pracovníků z nových členských států po jejich přistoupení k Evropské unii, jim ponechává menší prostor regulovat příliv maďarských pracovníků na své území, než mají členské státy, které si takovou výjimku nesjednaly.
            30. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že kapitola 1 odst. 2 a 13 přílohy X aktu o přistoupení z roku 2003 musí být vykládána v tom smyslu, že Rakouská republika má právo omezit poskytování pracovní síly na svém území v souladu s kapitolou 1 odst. 2 uvedené přílohy, ačkoli se uvedené poskytování netýká citlivého odvětví ve smyslu kapitoly 1 odst. 13 uvedené přílohy.
            K první otázce
            31. Úvodem je třeba připomenout, že rozhoduje-li Soudní dvůr v řízení o předběžné otázce, jeho úloha spočívá v tom, že vnitrostátnímu soudu objasní dosah pravidel unijního práva, aby mu umožnil správné použití těchto pravidel na skutkové okolnosti, které byly tomuto soudu předloženy, a nikoliv v tom, že takové použití sám provede, a to tím spíše, že v tomto ohledu Soudní dvůr nutně nemá k dispozici všechny potřebné údaje (rozsudek Omni Metal Service, C‑259/05, EU:C:2007:363, bod 15).
            32. Za těchto podmínek je třeba první otázku chápat v tom smyslu, že se předkládající soud v podstatě táže, jaká jsou v případě existence takového smluvního vztahu, jako je vztah ve věci v původním řízení, relevantní kritéria, která mají být zohledněna při určování toho, zda tento vztah má být kvalifikován jako poskytování pracovní síly ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. c) směrnice 96/71.
            33. V tomto ohledu plyne z rozsudku Vicoplus a další (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 51), že o poskytování pracovní síly ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. c) směrnice 96/71 se jedná tehdy, když jsou splněny tři podmínky. Zaprvé jde o poskytování služeb za úplatu, v jehož rámci zůstává vyslaný pracovník ve službách podniku, který je poskytovatelem, aniž je s podnikem, který jej využívá, uzavřena jakákoli pracovní smlouva. Zadruhé je pro poskytování pracovní síly charakteristická okolnost, že vyslání pracovníka do hostitelského členského státu představuje samotný předmět poskytování služeb, které provádí podnik, který je poskytovatelem. Zatřetí vyslaný pracovník plní své úkoly pod dohledem a vedením podniku, který jej využívá.
            34. V první řadě pokud jde o druhou podmínku, která vyžaduje analýzu samotného předmětu poskytování služeb ze strany podniku-poskytovatele, je třeba zohlednit všechny skutečnosti, které indikují, zda vyslání pracovníků do hostitelského členského státu představuje či nikoli předmět uvedeného poskytování služeb.
            35. V tomto ohledu je třeba připomenout, že poskytovatel služeb v zásadě musí poskytovat služby v souladu s ustanoveními smlouvy, takže důsledky poskytování, které není v souladu s uvedenou smlouvou, musí nést uvedený poskytovatel. Z toho plyne, že pro účely určení toho, zda je skutečným předmětem poskytování služeb vyslání pracovníků do hostitelského členského státu, je třeba zohlednit zejména všechny skutečnosti, které by mohly nasvědčovat tomu, že poskytovatel služeb nenese důsledky plnění, které neodpovídá uvedené smlouvě.
            36. Ačkoli tedy z povinností stanovených ve smlouvě plyne, že poskytovatel služeb má povinnost poskytnout řádné plnění sjednané ve smlouvě, je v zásadě méně pravděpodobné, že by se jednalo o poskytování pracovní síly, pokud nenese důsledky plnění, které neodpovídá uvedené smlouvě.
            37. V projednávané věci přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil rozsah povinností příslušejících jednotlivým smluvním stranám za účelem určení, která smluvní strana musí nést důsledky plnění, které není v souladu s uvedenou smlouvou, přičemž se zdá, že okolnost, že odměna poskytovatele služeb závisí nejen na množství zpracovaného masa, ale také na jeho kvalitě, nasvědčuje, že poskytovatel má povinnost řádného poskytování uvedeného plnění.
            38. Mimoto okolnost, že poskytovatel služeb může volně určit, kolik pracovníků považuje za užitečné vyslat do hostitelského členského státu, jako tomu je ve věci v původním řízení, jak na jednání uvedli žalovaní v původním řízení, naznačuje, že dotčeným předmětem poskytování služeb není vysílání pracovníků do hostitelského členského státu, ale že toto vysílání doplňuje uskutečnění plnění sjednaného v dotčené smlouvě, a že tedy jde o vysílání pracovníků ve smyslu ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. a) směrnice 96/71.
            39. Naproti tomu ve věci v původním řízení ani okolnost, že poskytovatel služeb má v hostitelském členském státě jediného zákazníka, ani skutečnost, že uvedený poskytovatel si pronajímá prostory, ve kterých dochází k poskytování služeb, jakož i stroje, nejsou užitečnými informacemi pro odpověď na otázku, zda je skutečným předmětem dotčeného poskytování služeb vysílání pracovníků do uvedeného členského státu.
            40. Ve druhé řadě ohledně třetí podmínky zavedené Soudním dvorem v rozsudku Vicoplus a další (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 51) je třeba uvést, jak to učinila generální advokátka v bodě 55 stanoviska, že je třeba rozlišovat mezi dohledem nad samotnými pracovníky a jejich vedením a kontrolou řádného plnění smlouvy o poskytování služeb ze strany zákazníka. V rámci poskytování služeb je totiž běžné, aby si zákazník ověřoval, zda poskytované služby odpovídají smlouvě. Navíc v rámci poskytování služeb může zákazník vydávat pracovníkům poskytovatele služeb určité obecné pokyny, aniž by to znamenalo vedení pracovníků poskytovatele služeb nebo dohled nad nimi ve smyslu třetí podmínky uvedené v rozsudku Vicoplus a další (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 51) a podmínky, že poskytovatel služeb jim dává přesné a individuální pokyny, jež považuje za nezbytné pro účely výkonu dotčeného poskytování služeb.
            41. S ohledem na všechny předcházející úvahy je namístě odpovědět na první otázku tak, že v případě existence takového smluvního vztahu, jako je vztah ve věci v původním řízení, je pro určení toho, zda musí tento smluvní vztah být kvalifikován jako poskytování pracovní síly ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. c) směrnice 96/71, třeba zohlednit veškeré skutečnosti, které nasvědčují tomu, že vyslání pracovníků do hostitelského členského státu je či není samotným předmětem poskytování služeb, kterého se týká uvedený smluvní vztah. Indiciemi, že takové vyslání není samotným předmětem dotčeného poskytování služeb, jsou v zásadě zejména skutečnost, že poskytovatel služeb nenese důsledky poskytování plnění, které neodpovídá smlouvě, jakož i okolnost, že uvedený poskytovatel může volně určit, kolik pracovníků považuje za užitečné vyslat do hostitelského členského státu. Naopak okolnost, že podnik-příjemce tohoto plnění kontroluje jeho soulad s uvedenou smlouvou nebo že může vydávat obecné pokyny pracovníkům zaměstnaným uvedeným poskytovatelem, sama o sobě neumožňuje učinit závěr, že jde o poskytování pracovní síly.
            K nákladům řízení
            42. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
            1) Kapitola 1 odst. 2 a 13 přílohy X aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie, musí být vykládána v tom smyslu, že Rakouská republika má právo omezit poskytování pracovní síly na svém území v souladu s kapitolou 1 odst. 2 uvedené přílohy, ačkoli se uvedené poskytování netýká citlivého odvětví ve smyslu kapitoly 1 odst. 13 uvedené přílohy.
            2) V případě existence takového smluvního vztahu, jako je vztah ve věci v původním řízení, je pro určení toho, zda musí být tento smluvní vztah kvalifikován jako poskytování pracovní síly ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. c) směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb, třeba zohlednit veškeré skutečnosti, které nasvědčují tomu, že vyslání pracovníků do hostitelského členského státu je či není samotným předmětem poskytování služeb, kterého se týká uvedený smluvní vztah. Indiciemi, že takové vyslání není samotným předmětem dotčeného poskytování služeb, jsou v zásadě zejména skutečnost, že poskytovatel služeb nenese důsledky poskytování plnění, které neodpovídá smlouvě, jakož i okolnost, že uvedený poskytovatel může volně určit, kolik pracovníků považuje za užitečné vyslat do hostitelského členského státu. Naopak okolnost, že podnik-příjemce tohoto plnění kontroluje jeho soulad s uvedenou smlouvou nebo že může vydávat obecné pokyny pracovníkům zaměstnaným uvedeným poskytovatelem, sama o sobě neumožňuje učinit závěr, že jde o poskytování pracovní síly.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 20. dubna 1988. # Trestní řízení proti Guyi Bekaertovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Rennes - Francie. # Svoboda usazování. # Věc 204/87.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 16. října 2013. # Italská republika proti Evropské komisi. # Věc T-248/10.


title: Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 9. září 2011. # Řecká republika proti Evropské komisi. # EZOZF - Záruční sekce - Výdaje vyloučené z financování Společenství - Hovězí maso - Extenzifikační prémie - Plodiny na orné půdě - Ovoce a zelenina - Podpora na zpracování některých citrusových plodů - Podmínky použití paušální finanční opravy ve výši 100 % - Přiměřenost. # Věc T-344/05.

text:
      Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 9. září 2011 – Řecko v. Komise
      (Věc T-344/05)
      „EZOZF – Záruční sekce – Výdaje vyloučené z financování Společenství – Hovězí maso – Extenzifikační prémie – Plodiny na orné půdě – Ovoce a zelenina – Podpora na zpracování některých citrusových plodů – Podmínky použití paušální finanční opravy ve výši 100 % – Přiměřenost“
      1.                     Zemědělství – EZOZF – Poskytování podpor a prémií – Povinnost členských států zavést účinný systém správních kontrol a kontrol
            na místě – Rozsah – Nespolehlivé kontroly – Odepření financování z Fondu (Nařízení Rady č. 1258/1999, čl. 8 odst. 1) (viz
            body 74–75, 269–270)
      2.                     Zemědělství – EZOZF – Účetní závěrka – Odepření financování výdajů vyplývajících z nesrovnalostí při použití právní úpravy
            Společenství – Nesouhlas dotyčného členského státu – Důkazní břemeno – Rozdělení mezi Komisi a členský stát (Nařízení Rady
            č. 1258/1999) (viz body 76–77, 313)
      3.                     Akty orgánů – Obecně závazná pravidla správního postupu – Akt, jenž má mít vnější účinky – Dosah (viz bod 192)
      4.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí týkající se schválení účetní závěrky ve vztahu k výdajům financovaným
            z EZOZF (Článek 296 SFEU) (viz body 251–252)
      5.                     Unijní právo – Zásady – Proporcionalita – Rozsah – Diskreční pravomoc unijního zákonodárce v oblasti společné zemědělské politiky
            – Soudní přezkum – Meze (Články 40 SFEU a 43 SFEU; nařízení Komise č. 1169/97, čl. 20 odst. 5 první pododstavec) (viz body
            289–295)
      Předmět

               Návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise 2005/555/ES ze dne 15. července 2005 o vyloučení z financování Společenství některých
                  výdajů vynaložených členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) (Úř.
                  věst. L 1888, s. 36) v rozsahu, v němž vylučuje některé výdaje vynaložené Řeckou republikou v odvětví hovězího masa, plodin
                  na orné půdě a ovoce a zeleniny

            Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí Komise 2005/555/ES ze dne 15. července 2005 o vyloučení z financování Společenství některých výdajů vynaložených
                     členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) se zrušuje v rozsahu,
                     v němž z financování Společenství vylučuje výdaje vynaložené Řeckou republikou na vyplacení extenzifikačních prémií v roce
                     2000 a 2001.

                  2)

                  	Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                  3)

                  	Řecká republika ponese dvě třetiny vlastních nákladů řízení a nahradí dvě třetiny nákladů řízení vynaložených Evropskou komisí.

                  4)

                  	Komise ponese třetinu vlastních nákladů řízení a nahradí třetinu nákladů řízení vynaložených Řeckou republikou.