title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 16. září 2008. # Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs proti Isle of Wight Council a další. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) - Spojené království. # Šestá směrnice o DPH - Článek 4 odst. 5 - Činnosti vykonávané veřejnoprávním subjektem - Provozování placených parkovišť - Narušení hospodářské soutěže - Význam výrazů ,vedlo-li by‘ a ,výraznému‘. # Věc C-288/07.

text:
      Věc C-288/07
      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      v.
      Isle of Wight Council a další
      ?žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division)?
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 4 odst. 5 – Činnosti vykonávané veřejnoprávním subjektem – Provozování placených parkovišť – Narušení hospodářské soutěže – Význam výrazů ,vedlo-li by‘ a ,výraznému‘ “
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osoby povinné
            k dani – Veřejnoprávní subjekty
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osoby povinné
            k dani – Veřejnoprávní subjekty
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec)
      3.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osoby povinné
            k dani – Veřejnoprávní subjekty
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec)
      1.        Článek 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
         z obratu musí být vykládán v tom smyslu, že výrazné narušení hospodářské soutěže, ke kterému by vedlo nepodléhání dani v případě
         veřejnoprávních subjektů, které vystupují jako orgány veřejné správy, musí být posuzováno s ohledem na dotčenou činnost jako
         takovou, aniž by se toto posouzení týkalo konkrétního místního trhu.

      Veřejnoprávní subjekt totiž může být na základě vnitrostátního práva pověřen výkonem některých činností v zásadě hospodářské
         povahy v rámci pro něj stanoveného zvláštního právního režimu, přičemž tytéž činnosti mohou být rovněž vykonávány souběžně
         soukromými subjekty, takže výsledkem nepodléhání uvedeného subjektu dani z přidané hodnoty může být to, že dojde k určitému
         narušení hospodářské soutěže.

      Cílem čl. 4 odst. 5 třetího pododstavce šesté směrnice je tomuto nežádoucímu výsledku zabránit tím, že stanoví, že činnosti
         konkrétně uvedené v příloze D této směrnice „v každém případě“ dani z přidané hodnoty podléhají, i když jsou vykonávány veřejnoprávními
         subjekty vystupujícími jako orgány veřejné moci, ledaže by byly prováděny v zanedbatelné míře. Jinak řečeno se předpokládá,
         že nepodléhání veřejnoprávních subjektů dani z přidané hodnoty v souvislosti s těmito činnostmi vede k narušení hospodářské
         soutěže, ledaže by uvedené činnosti byly prováděny v zanedbatelné míře. Z článku 4 odst. 5 třetího pododstavce šesté směrnice
         tak vyplývá, že podléhání uvedených subjektů dani vyplývá z výkonu činností uvedených v příloze D téže směrnice jako takových,
         nezávisle na tom, zda daný veřejnoprávní subjekt čelí hospodářské soutěži na úrovni místního trhu, na kterém vykonává tyto
         činnosti, či nikoli.

      Krom toho mohou existovat na vnitrostátní úrovni jiné činnosti v zásadě hospodářské povahy, které nejsou uvedeny v příloze
         D šesté směrnice, jejichž seznam se může měnit v závislosti na konkrétním členském státu nebo v závislosti na konkrétním hospodářském
         odvětví, které jsou vykonávány souběžně jak veřejnoprávními subjekty jako orgány veřejné správy, tak soukromými subjekty.
         Právě na tyto činnosti se použije čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice, který stanoví, že veřejnoprávní subjekty,
         i když vystupují jako orgány veřejné správy, se považují za osoby povinné k dani v rozsahu, v němž by jejich nepodléhání dani
         vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže.

      Druhý a třetí pododstavec uvedeného čl. 4 odst. 5 tedy spolu úzce souvisejí, jelikož sledují tentýž cíl, a sice to, aby veřejnoprávní
         subjekty dani z přidané hodnoty podléhaly, i když vystupují jako orgány veřejné správy. Tyto pododstavce tak podléhají téže
         logice, na základě níž zákonodárce Společenství zamýšlel omezit působnost nepodléhání veřejnoprávních subjektů dani, aby bylo
         dodrženo obecné pravidlo uvedené v čl. 2 bodu 1 a čl. 4 odst. 1 a 2 této směrnice, podle něhož veškerá činnost hospodářské
         povahy v zásadě dani z přidané hodnoty podléhá. Druhý a třetí pododstavec čl. 4 odst. 5 šesté směrnice tedy musejí být vykládány
         jako celek. Z toho vyplývá, že podléhání veřejnoprávních subjektů dani z přidané hodnoty, ať už na základě druhého pododstavce
         čl. 4 odst. 5 šesté směrnice, či na základě třetího pododstavce tohoto ustanovení, vyplývá z výkonu dané činnosti jako takové,
         nezávisle na tom, zda uvedené subjekty čelí hospodářské soutěži na úrovni místního trhu, na kterém vykonávají tuto činnost,
         či nikoli.

      Dodržování zásady daňové neutrality je tak zajištěno vzhledem k tomu, že všechny veřejnoprávní subjekty buď dani z přidané
         hodnoty podléhají nebo nepodléhají, přičemž se jediné prolomení této zásady týká pouze vztahů mezi veřejnoprávními subjekty
         a soukromými subjekty, a to pokud narušení hospodářské soutěže zůstává méně významné. Posouzení existence narušení hospodářské
         soutěže s ohledem na každý z místních trhů, na kterých místní orgány vykonávají své činnosti, předpokládá, že se na základě
         často složitých hospodářských analýz provádí systematické přehodnocování podmínek hospodářské soutěže na velkém množství místních
         trhů, jejichž určení se může zdát zvláště obtížné v rozsahu, v němž se vymezení těchto trhů nezbytně neshoduje s územní působností
         místních orgánů. V tomto případě místní orgány ani soukromé subjekty nebudou moci předvídat s jistotou požadovanou k vedení
         svých záležitostí, zda na daném místním trhu bude činnost prováděná místními orgány dani z přidané hodnoty podléhat, či nikoli,
         což by mohlo vyvolat nebezpečí, že budou ohroženy zásady daňové neutrality a právní jistoty.

      (viz body 33–41, 46, 49, 51–53, výrok 1)
      2.        Slova „vedlo-li by“, ve smyslu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských
         států týkajících se daní z obratu, musejí být vykládána v tom smyslu, že zohledňují nejen skutečnou hospodářskou soutěž, ale
         také hospodářskou soutěž potenciální, je-li možnost, že soukromý subjekt vstoupí na relevantní trh reálná, a nikoli čistě
         hypotetická.

      Nepodléhání veřejnoprávních subjektů dani z přidané hodnoty na základě čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice totiž
         představuje odchylku od obecného pravidla, že veškeré činnosti hospodářské povahy dani podléhají, a je tedy třeba toto ustanovení
         vykládat striktně. Článek 4 odst. 5 druhý pododstavec této směrnice přitom obnovuje uvedené obecné pravidlo, aby bylo zabráněno
         tomu, že nepodléhání těchto subjektů dani povede k výraznému narušení hospodářské soutěže. Toto posledně uvedené ustanovení
         tedy nemůže být předmětem zúženého výkladu.

      Čistě teoretická možnost, že soukromý subjekt vstoupí na relevantní trh, která by nebyla podložena žádnou skutečností, žádným
         objektivním údajem či žádnou analýzou trhu, by však nemohla být pokládána za existenci potenciální hospodářské soutěže. Aby
         tomu tak bylo, musí být tato možnost reálná, a nikoli čistě hypotetická.

      (viz body 60, 64–65, výrok 2)
      3.        Výraz „výraznému“, ve smyslu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských
         států týkajících se daní z obratu musí být chápán v tom smyslu, že skutečné či potenciální narušení hospodářské soutěže nesmí
         být jen zanedbatelné.

      Tento výraz totiž musí být chápán tak, že směřuje k omezení působnosti nepodléhání dani veřejnoprávních subjektů v souvislosti
         s uvedenými činnostmi na základě čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice. Pokud by přitom tento výraz měl být chápán
         tak, že znamená narušení významné, případně výjimečné, působnost nepodléhání veřejnoprávních subjektů dani by byla neoprávněně
         rozšířena. Naproti tomu, pokud by nepodléhání těchto veřejnoprávních subjektů dani bylo připuštěno pouze v případě, kdy by
         vedlo jen k zanedbatelnému narušení hospodářské soutěže, jeho rozsah by byl skutečně omezen.

      Dále z čl. 4 odst. 5 třetího pododstavce šesté směrnice vyplývá, že nepodléhání veřejnoprávních subjektů dani z přidané hodnoty
         v souvislosti s činnostmi uvedenými v příloze D této směrnice je připuštěno, jsou-li tyto činnosti prováděny v zanedbatelné
         míře, přičemž se tak předpokládá, že narušení hospodářské soutěže, které z toho vyplývá, je rovněž zanedbatelné. Vzhledem
         k tomu, že druhý a třetí pododstavec čl. 4 odst. 5 šesté směrnice spolu úzce souvisejí, jelikož sledují tentýž cíl a podléhají
         téže logice, je třeba výraz „výraznému“ chápat v tom smyslu, že nepodléhání veřejnoprávních subjektů dani může být připuštěno
         pouze v případě, kdy by vedlo pouze k zanedbatelnému narušení hospodářské soutěže.

      Konečně nepodléháním uvedených subjektů dani z přidané hodnoty v situacích, kdy by toto nepodléhání nevedlo k žádnému narušení
         hospodářské soutěže nebo by vedlo k narušení zanedbatelnému, by zásada daňové neutrality byla dotčena co možná nejomezenějším
         způsobem.

      (viz body 72–76, 78–79, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      16. září 2008 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 4 odst. 5 – Činnosti vykonávané veřejnoprávním subjektem – Provozování placených parkovišť – Narušení hospodářské soutěže – Význam výrazů ,vedlo-li by‘ a ,výraznému‘ “
      Ve věci C‑288/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales) (Chancery Division) (Spojené království) ze dne 6. března 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 14. června 2007,
         v řízení

      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      proti
      Isle of Wight Council,
      Mid-Suffolk District Council,
      South Tyneside Metropolitan Borough Council,
      West Berkshire District Council,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas a K. Lenaerts, předsedové senátů, G. Arestis , U.
         Lõhmus, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. dubna 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council a West Berkshire District
         Council J. Ghoshem, QC, J. Hendersonem, barrister, a R. Gennem, solicitor, jakož i L. Leach, adviser,

      –        za vládu Spojeného království Z. Bryanston-Cross, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Vajdou, QC, a B. Raymentem, barrister,
      –        za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. Astonem, SC, a N. Traversem, BL,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. De Bellisem, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. června 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze
         dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané
         hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporů mezi Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs (dále jen „Commissioners“)
         a čtyřmi místními orgány, a to Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council
         a West Berkshire District Council (dále společně jen „dotyčné místní orgány“) ve věci podléhání těchto orgánů dani z přidané
         hodnoty (dále jen „DPH“) v souvislosti s činnostmi provozování uzavřených automobilových parkovišť („offstreet parking“) (dále
         jen „parkoviště“).

       Právní rámec
      3        Článek 2 šesté směrnice, uvedený v její hlavě II, nazvané „Oblast působnosti“, stanoví:

      „Předmětem daně z přidané hodnoty je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;
      […]“
      4        Článek 4 šesté směrnice, uvedený v její hlavě IV, nazvané „Osoby povinné k dani“, stanoví:

      „1. ,Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně některou z hospodářských
         činností vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.

      2.      Mezi hospodářské činnosti uvedené v odstavci 1 náleží veškerá činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb včetně
         těžební a zemědělské činnosti a činnosti při výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za hospodářskou činnost se rovněž
         považuje využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.

      […]
      5.      Státy, kraje, obce a jiné veřejnoprávní subjekty se nepovažují za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi nebo plněními,
         při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, a to i tehdy, vybírají-li v souvislosti s těmito činnostmi nebo plněními dávky,
         poplatky, příspěvky či platby.

      Vykonávají-li takové činnosti nebo plnění, považují se nicméně za osoby povinné k dani v souvislosti s těmito činnostmi či
         plněními, vedlo-li by jejich nepodléhání dani k výraznému narušení hospodářské soutěže.

      V každém případě se tyto subjekty považují za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi uvedenými v příloze D, nejsou-li
         tyto činnosti prováděny v zanedbatelné míře.

      Členské státy mohou považovat činnosti těchto subjektů, které jsou osvobozeny od daně podle článku 13 nebo 28, za činnosti,
         které vykonávají jako orgány veřejné správy.“

      5        Příloha D šesté směrnice, na kterou odkazuje její čl. 4 odst. 5 třetí pododstavec, uvádí třináct kategorií činností. Provozování
         parkovišť však mezi těmito dvanácti kategoriemi činností uvedeno není.

      6        Článek 4 odst. 5 šesté směrnice, jehož přímý účinek Soudní dvůr uznal v rozsudku ze dne 17. října 1989, Comune di Carpaneto
         Piacentino a další (231/87 a 129/88, Recueil, s. 3233, bod 33), do práva Spojeného království proveden nebyl.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      7        Dotyčné místní orgány nabízejí k nájmu parkovací místa na parkovištích. Tuto službu poskytuje rovněž soukromý sektor.

      8        Historicky měly ve Spojeném království místní územně správní celky za to, že jsou osobami povinnými k DPH v souvislosti s příjmy,
         které získávají z provozování parkovišť. V návaznosti na vydání rozsudku ze dne 14. prosince 2000, Fazenda Pública (C‑446/98, Recueil, s. I‑11435), však přibližně 127 místních územně správních celků podalo žádosti o vrácení DPH, kterou předtím uhradily,
         přičemž vycházely z toho, že na základě čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice této dani podléhat neměly. Celková
         částka podaných žádostí o vrácení daně dosahuje výše 129 milionů GBP. Pokud jde o částku, kterou představují všechny žádosti,
         které mohou být podány, je v předkládacím rozhodnutí uvedeno, že Spojené království Velké Británie a Severního Irska zahrnuje
         přibližně 468 místních územně správních celků.

      9        Ve sporech v původním řízení požadované částky dosahují výše 1,6 milionů GBP. Předkládající soud uvádí, že tyto spory jsou
         vzorovými věcmi vzhledem k tomu, že dotyčné místní orgány představují reprezentativní vzorek všech místních územně správních
         celků. Isle of Wight Council totiž zajišťuje správu ostrova, Mid-Suffolk District Council zajišťuje správu zemědělské oblasti,
         South Tyneside Metropolitan Bourough Council zajišťuje správu městské oblasti a West Berkshire District Council zajišťuje
         správu regionu.

      10      Vzhledem k tomu, že dotyčné místní orgány měly za to, že podle správného výkladu práva Společenství nejsou plátci DPH v souvislosti
         s předmětnou činností, požádaly o vrácení DPH, kterou předtím uhradily. Commissioners však k takovému vrácení odmítli přikročit.
         V důsledku toho tyto místní orgány podaly proti rozhodnutí Commissioners žalobu k VAT and Duties Tribunal, London. VAT and
         Duties Tribunal, London, který usoudil, že otázka nepodléhání veřejnoprávních subjektů dani na základě čl. 4 odst. 5 druhého
         pododstavce šesté směrnice musí být předmětem samostatné analýzy pro každý z dotyčných místních orgánů, a to „podle konkrétní
         osoby povinné k dani“, dospěl k závěru, že nepodléhání těchto orgánů DPH nepovede k výraznému narušení hospodářské soutěže.
         Každý z uvedených orgánů byl tedy osvobozen od DPH v souvislosti s příjmy, které získává z provozování parkovišť.

      11      Commissioners proti rozhodnutí VAT and Duties Tribunal, London, podali odvolání k High Court of Justice (England & Wales)
         (Chancery Division). Jejich hlavní argument vychází z toho, že čl. 4 odst. 5 šesté směrnice má celostátní působnost, která
         vyžaduje, aby bylo provedeno globální posouzení týkající se dopadu, který má osvobození od DPH přiznané místním orgánům v souvislosti
         s provozováním parkovišť na soukromý sektor jako celek. Toto odvolání se týká rovněž významu výrazů „vedlo-li by“ a „výraznému“,
         obsažených ve větném členu „vedlo-li by jejich nepodléhání dani k výraznému narušení hospodářské soutěže“, uvedeném v čl. 4
         odst. 5 druhém pododstavci šesté směrnice.

      12      Za těchto podmínek se High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu
         dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být výraz ,narušení hospodářské soutěže‘ posuzován u každého veřejnoprávního subjektu tak, že v kontextu projednávané
         věci musí být vykládán s odkazem na jednu nebo více oblastí, v rámci kterých uvedený subjekt provozuje parkoviště, nebo s odkazem
         na celé území členského státu?

      2)      Co znamená [výraz] ,vedlo-li by‘? Konkrétně jaký stupeň pravděpodobnosti či jaká úroveň jistoty jsou vyžadovány pro to, aby
         tato podmínka byla splněna?

      3)      Co znamená výraz ,výraznému‘? Týká se konkrétně výraz ,výrazný‘ účinku na hospodářskou soutěž, který není jen zanedbatelný
         či de minimis, účinku ,významného‘ či účinku ,výjimečného‘?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      13      Dotyčné místní orgány mají za to, že výraz „narušení hospodářské soutěže“ musí být posuzován u každého veřejnoprávního subjektu
         tak, že v kontextu projednávané věci musí být vykládán s odkazem na jedno nebo více území, na kterých uvedený subjekt nabízí
         k nájmu parkovací místa na parkovištích, a nikoli s odkazem na hypotetický trh zahrnující celé území daného členského státu.
         Opačný přístup by nebyl konzistentní s ohledem na samotný pojem „hospodářská soutěž“. Podle těchto místních orgánů osvobození
         od DPH přiznané každému z nich nijak nevede k narušení hospodářské soutěže ve vztahu k soukromým poskytovatelům služeb či
         místním orgánům, které se nacházejí například v Glasgow, a tím méně k narušení „výraznému“. Stejně tak osoba, která chce nakupovat
         na ostrově Wight, nezaparkuje své vozidlo v Manchesteru.

      14      Vláda Spojeného království, která se odvolává zvláště na základní zásady daňové neutrality a právní jistoty, se domnívá, že
         přístup „podle konkrétní činnosti“, to znamená přístup, který zohledňuje celý vnitrostátní trh, a nikoli každý místní trh,
         je v zásadě pro výklad čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice nejvhodnější. Místní povaha poptávky znamená, že i v oblasti
         spadající do působnosti daného místního orgánu může existovat několik místních trhů, z nichž na některých může hospodářská
         soutěž existovat, zatímco na jiných hospodářská soutěž neexistuje.

      15      Podle Irska z judikatury Soudního dvora vyplývá, že členské státy mohou zvolit nejvhodnější metodu k provedení čl. 4 odst. 5
         druhého a třetího pododstavce šesté směrnice do vnitrostátního práva. Přísluší každému členskému státu, aby určil, jaké jsou
         činnosti vykonávané státem a veřejnými subjekty, které by, pokud by DPH nepodléhaly, vedly k výraznému narušení hospodářské
         soutěže. Členské státy tak mohou přijmout místní, regionální nebo celostátní přístup.

      16      Italská vláda navrhuje použít zásady vlastní oblasti hospodářské soutěže. V tomto ohledu odkazuje na sdělení Komise o definici
         relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství (Úř. věst. 1997, C 372, s. 5), a na tomto základě má za to, že relevantní zeměpisný trh ve sporech ve věci v původním řízení nemůže být v žádném případě
         tvořen celým vnitrostátním trhem. Ve věci nájmu parkovacích míst na parkovištích nelze uvažovat tak, že mezi službami nabízenými
         různými městy existuje jakákoli hospodářská soutěž.

      17      Komise Evropských společenství se domnívá, že pro posouzení nebezpečí narušení hospodářské soutěže je třeba zohlednit povahu
         činnosti, a nikoli místní podmínky hospodářské soutěže. Opodstatněnost takového přístupu může být vyvozena z toho, že čl. 4
         odst. 5 třetí pododstavec šesté směrnice stanoví, že činnosti uvedené v její příloze D musejí v každém případě podléhat DPH,
         ledaže by byly prováděny v zanedbatelné míře. Šestá směrnice tak vychází jasně z předpokladu, podle něhož soutěžní vztah a z něj
         vyplývající nebezpečí narušení musejí být určeny abstraktně vzhledem k samotné povaze činnosti a bez odkazu na místní podmínky.

       Odpověď Soudního dvora
      18      Úvodem je třeba připomenout, že v souladu s čl. 4 odst. 5 prvním pododstavcem šesté směrnice se státy, kraje, obce a jiné
         veřejnoprávní subjekty nepovažují za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi nebo plněními, při nichž vystupují jako
         orgány veřejné správy.

      19      Jak Soudní dvůr mnohokrát rozhodl, k tomu, aby se toto ustanovení použilo, musejí být splněny kumulativně dvě podmínky, a sice
         výkon činností veřejnoprávním subjektem a výkon činností, při nichž tento subjekt vystupuje jako orgán veřejné správy (viz
         v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 25. července 1991, Ayuntamiento de Sevilla, C‑202/90, Recueil, s. I‑4247, bod 18, a výše
         citovaný rozsudek Fazenda Pública, bod 15).

      20      Pokud jde o první z těchto podmínek, je nesporné, že dotyčné místní orgány jsou veřejnoprávními subjekty ve smyslu čl. 4 odst. 5
         šesté směrnice.

      21      Pokud jde o druhou podmínku, je třeba připomenout, že činnostmi, při nichž veřejnoprávní subjekty vystupují jako orgány veřejné
         správy ve smyslu téhož ustanovení, jsou činnosti, které tyto subjekty vykonávají v rámci pro ně stanoveného zvláštního právního
         režimu, s vyloučením činností, které vykonávají za týchž právních podmínek jako soukromé hospodářské subjekty (viz zejména
         výše citovaný rozsudek Fazenda Pública, bod 17 a citovaná judikatura).

      22      S ohledem na povahu analýzy, kterou je třeba provést, přísluší vnitrostátnímu soudu, aby činnost dotčenou ve věci v původním
         řízení kvalifikoval s ohledem na výše stanovené kritérium (výše citovaný rozsudek ze dne 17. října 1989, Comune di Carpaneto
         Piacentino a další, bod 16; rozsudek ze dne 15. května 1990, Comune di Carpaneto Piacentino a další, C‑4/89, Recueil, s. I‑1869, bod 11, a výše citovaný rozsudek Fazenda Pública, bod 23).

      23      Vzhledem k tomu, že otázka, zda ve sporech ve věci v původním řízení dotyčné místní orgány vystupovaly jako orgány veřejné
         správy, není předmětem řízení o předběžné otázce před Soudním dvorem, je třeba s výhradou ověření předkládajícím soudem vycházet
         z předpokladu, že činnost dotčená ve věci v původním řízení musí být pro účely projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné
         otázce považována za činnost, na niž se čl. 4 odst. 5 šesté směrnice vztahuje.

      24      Je rovněž třeba připomenout, že i když místní orgány takovou činnost vykonávají jako orgány veřejné správy, musejí být v souladu
         s čl. 4 odst. 5 druhým pododstavcem šesté směrnice považovány za osoby povinné k dani v rozsahu, v němž by jejich nepodléhání
         dani vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže. V této věci si předkládající soud klade otázku, zda toto narušení musí
         být posuzováno s odkazem na místní trhy, na nichž působí každý z dotyčných místních orgánů, nebo s odkazem na činnost, tak
         jak je vykonávána na celém území státu.

      25      Pro poskytnutí odpovědi na tuto otázku je při nedostatku údajů v samotném znění čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice
         třeba zohlednit strukturu a cíl této směrnice, jakož i postavení čl. 4 odst. 5 ve společném systému DPH stanoveném uvedenou
         směrnicí.

      26      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že poskytování služeb za protiplnění zpravidla a v souladu s čl. 2 odst. 1 téže směrnice
         DPH podléhají.

      27      Podle čl. 4 odst. 1 šesté směrnice se ostatně osobou povinnou k dani rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí
         samostatně některou z hospodářských činností vymezených v odstavci 2 téhož článku, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této
         činnosti. Tento pojem „hospodářské činnosti“ je definován v uvedeném odstavci 2 jako zahrnující veškerou činnost producentů,
         obchodníků a poskytovatelů služeb (rozsudek ze dne 26. června 2007, T‑Mobile Austria a další, C‑284/04, Sb. rozh. s. I‑5189, bod 33).

      28      Článek 4 šesté směrnice tak stanoví velmi široký rozsah působnosti DPH (viz rozsudky ze dne 26. března 1987, Komise v. Nizozemsko,
         235/85, Recueil, s. 1471, bod 7, a ze dne 4. prosince 1990, van Tiem, C‑186/89, Recueil, s. I‑4363, bod 17).

      29      V tomto ohledu je však třeba upřesnit, že se toto posledně uvedené ustanovení týká pouze činností, které mají hospodářskou
         povahu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. července 1996, Régie dauphinoise, C‑306/94, Recueil, s. I‑3695, bod 15; ze dne 29. dubna 2004, EDM, C‑77/01, Recueil, s. I‑4295, bod 47; ze dne 26. května 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Sb. rozh. s. I‑4357, bod 18, jakož i výše citovaný rozsudek T‑Mobile Austria a další, bod 34).

      30      Pouze jako odchylka od tohoto obecného pravidla některé činnosti hospodářské povahy DPH nepodléhají. Taková odchylka je upravena
         v čl. 4 odst. 5 prvním pododstavci šesté směrnice, na základě něhož činnosti, které vykonává veřejnoprávní subjekt vystupující
         jako orgán veřejné správy, této dani nepodléhají.

      31      Tato odchylka se týká hlavně činností vykonávaných veřejnoprávními subjekty jako orgány veřejné správy, které i když jsou
         hospodářské povahy, úzce souvisejí s užíváním výsad veřejné moci. Za těchto podmínek nepodléhání uvedených subjektů DPH v souvislosti
         s těmito činnostmi potenciálně nemá protisoutěžní účinek, jelikož jsou tyto činnosti zpravidla vykonávány veřejným sektorem
         výhradně nebo téměř výhradně.

      32      I když však tyto subjekty vykonávají takové činnosti jako orgány veřejné správy, musejí být považovány za osoby povinné k dani
         v souladu s čl. 4 odst. 5 druhým a třetím pododstavcem šesté směrnice v rozsahu, v němž by jejich nepodléhání dani vedlo k výraznému
         narušení hospodářské soutěže, nebo také tehdy, jsou-li uvedené činnosti v rozsahu, v němž nejsou prováděny v zanedbatelné
         míře, uvedeny v příloze D téže směrnice.

      33      Veřejnoprávní subjekt tak může být na základě vnitrostátního práva pověřen výkonem některých činností v zásadě hospodářské
         povahy v rámci pro něj stanoveného zvláštního právního režimu, přičemž tytéž činnosti mohou být rovněž vykonávány souběžně
         soukromými subjekty, takže výsledkem nepodléhání uvedeného subjektu DPH může být to, že dojde k určitému narušení hospodářské
         soutěže.

      34      Zákonodárce Společenství chtěl tomuto nežádoucímu výsledku zabránit tím, že v čl. 4 odst. 5 třetím pododstavci šesté směrnice
         stanovil, že činnosti konkrétně uvedené v příloze D téže směrnice (a to telekomunikace, dodání vody, plynu, elektřiny a páry,
         přeprava zboží, přístavní a letištní služby, přeprava cestujících atd.) „v každém případě“ DPH podléhají, i když jsou vykonávány
         veřejnoprávními subjekty vystupujícími jako orgány veřejné moci, ledaže by byly prováděny v zanedbatelné míře.

      35      Jinak řečeno se předpokládá, že nepodléhání veřejnoprávních subjektů DPH v souvislosti s těmito činnostmi vede k narušení
         hospodářské soutěže, ledaže by uvedené činnosti byly prováděny v zanedbatelné míře. Ze znění čl. 4 odst. 5 třetího pododstavce
         šesté směrnice tak jasně vyplývá, že podléhání uvedených subjektů DPH vyplývá z výkonu činností uvedených v příloze D téže
         směrnice jako takových, nezávisle na tom, zda daný veřejnoprávní subjekt čelí hospodářské soutěži na úrovni místního trhu,
         na kterém vykonává tyto činnosti, či nikoli.

      36      Krom toho mohou existovat na vnitrostátní úrovni jiné činnosti v zásadě hospodářské povahy, které nejsou uvedeny v příloze
         D šesté směrnice, jejichž seznam se může měnit v závislosti na konkrétním členském státu nebo v závislosti na konkrétním hospodářském
         odvětví, které jsou vykonávány souběžně jak veřejnoprávními subjekty jako orgány veřejné správy, tak soukromými subjekty.

      37      Právě na tyto činnosti se použije čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice, který stanoví, že veřejnoprávní subjekty,
         i když vystupují jako orgány veřejné správy, se považují za osoby povinné k dani v rozsahu, v němž by jejich nepodléhání dani
         vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže.

      38      Druhý a třetí pododstavec uvedeného čl. 4 odst. 5 tedy spolu úzce souvisejí, jelikož sledují tentýž cíl, a sice to, aby veřejnoprávní
         subjekty DPH podléhaly, i když vystupují jako orgány veřejné správy. Tyto pododstavce tak podléhají téže logice, na základě
         níž zákonodárce Společenství zamýšlel omezit působnost nepodléhání veřejnoprávních subjektů dani, aby bylo dodrženo obecné
         pravidlo uvedené v čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 a 2 této směrnice, podle něhož veškerá činnost hospodářské povahy v zásadě
         DPH podléhá.

      39      Druhý a třetí pododstavec čl. 4 odst. 5 šesté směrnice je tedy třeba vykládat jako celek.

      40      Z toho vyplývá, že podléhání veřejnoprávních subjektů DPH, ať už na základě druhého pododstavce čl. 4 odst. 5 šesté směrnice,
         či na základě třetího pododstavce tohoto ustanovení, vyplývá z výkonu dané činnosti jako takové, nezávisle na tom, zda uvedené
         subjekty čelí hospodářské soutěži na úrovni místního trhu, na kterém vykonávají tuto činnost, či nikoli.

      41      Tento závěr je ostatně podepřen takovými obecnými zásadami práva Společenství použitelnými v daňové oblasti, jako jsou zásady
         daňové neutrality a právní jistoty.

      42      Zásada daňové neutrality, základní zásada společného systému DPH (viz zejména rozsudek ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C‑255/02, Sb. rozh. s. I‑1609, bod 92), tak brání tomu, aby v oblasti vybírání DPH bylo zacházeno rozdílně s hospodářskými subjekty,
         které uskutečňují tatáž plnění (viz zejména rozsudek ze dne 7. září 1999, Gregg, C‑216/97, Recueil, s. I‑4947, bod 20).

      43      V tomto ohledu je třeba připomenout, že cílem čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice je zajistit dodržování zásady
         daňové neutrality (rozsudek ze dne 8. června 2006, Feuerbestattungsverein Halle, C‑430/04, Sb. rozh. s. I‑4999, bod 24).

      44      Ačkoli je pravda, že šestá směrnice stanoví některé odchylky, které mohou zasahovat v určité míře do použití zásady daňové
         neutrality, jako je odchylka stanovená v čl. 4 odst. 5 druhém pododstavci šesté směrnice (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
         2. června 2005, Waterschap Zeeuws Vlaanderen, C‑378/02, Sb. rozh. s. I‑4685, bod 43), jelikož toto ustanovení umožňuje nepodléhání veřejnoprávních subjektů DPH, vede-li jejich
         nepodléhání dani pouze k méně významnému narušení hospodářské soutěže, nic to nemění na tom, že tato odchylka musí být vykládána
         tak, aby tato zásada byla dotčena co možná nejomezenějším způsobem.

      45      Teze zastávaná dotyčnými místními orgány přitom znamená, že by DPH podléhaly pouze některé místní orgány s výjimkou ostatních
         v závislosti na narušení hospodářské soutěže, které se na každém z místních trhů, na kterých tyto místní orgány působí, vyskytne,
         či nikoli, i když dotčené poskytování služeb, a sice provozování parkovišť, je v zásadě stejné. Tato teze tak znamená nejen
         to, že by se soukromými subjekty bylo zacházeno rozdílně v porovnání s veřejnoprávními subjekty v případě, že by nepodléhání
         veřejnoprávních subjektů dani vedlo pouze k méně významnému narušení hospodářské soutěže, ale rovněž to, že by bylo zavedeno
         rozdílné zacházení i mezi samotnými veřejnoprávními subjekty.

      46      Naproti tomu, pokud je uvedené narušení analyzováno s odkazem na činnost jako takovou nezávisle na podmínkách hospodářské
         soutěže, které panují na daném místním trhu, je dodržování zásady daňové neutrality zajištěno vzhledem k tomu, že všechny
         veřejnoprávní subjekty buď DPH podléhají nebo nepodléhají, přičemž se jediné prolomení této zásady týká pouze vztahů mezi
         veřejnoprávními subjekty a soukromými subjekty, a to pokud narušení hospodářské soutěže zůstává méně významné.

      47      Krom toho, jak Soudní dvůr mnohokrát připomenul, právní předpisy Společenství musejí být určité a jejich použití pro procesní
         subjekty předvídatelné (viz zejména rozsudky ze dne 22. listopadu 2001, Nizozemsko v. Rada, C‑301/97, Recueil, s. I‑8853, bod 43, jakož i výše citovaný rozsudek Halifax a další, bod 72). Tento požadavek právní jistoty se uplatní
         obzvláště tehdy, jde-li o právní úpravu, jež by mohla obsahovat finanční zátěž, aby dotčeným osobám bylo umožněno seznámit
         se přesně s rozsahem povinností, které jim ukládá (viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1987, Nizozemsko v. Komise, 326/85,
         Recueil, s. 5091, bod 24, a ze dne 29. dubna 2004, Sudholz, C‑17/01, Recueil, s. I‑4243, bod 34).

      48      Zásadu právní jistoty, která je součástí právního řádu Společenství, přitom musí dodržovat jak orgány Společenství, tak členské
         státy při výkonu pravomocí, které jim svěřují směrnice Společenství (viz rozsudek ze dne 26. dubna 2005, „Goed Wonen“, C‑376/02, Sb. rozh. s. I‑3445, bod 32).

      49      Teze, podle které narušení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice musí být posuzováno
         s ohledem na každý z místních trhů, na kterých místní orgány nabízejí k nájmu parkovací místa na parkovištích, tak předpokládá,
         že se na základě často složitých hospodářských analýz provádí systematické přehodnocování podmínek hospodářské soutěže na
         velkém množství místních trhů, jejichž určení se může zdát zvláště obtížné v rozsahu, v němž se vymezení těchto trhů nezbytně
         neshoduje s územní působností místních orgánů. Krom toho na území téhož místního orgánu může existovat několik místních trhů.

      50      Taková situace tedy může vyvolat četné spory v návaznosti na jakoukoli změnu, kterou jsou dotčeny podmínky hospodářské soutěže
         panující na daném místním trhu.

      51      Místní orgány ani soukromé subjekty tak nebudou moci předvídat s jistotou požadovanou k vedení svých záležitostí, zda na daném
         místním trhu bude provozování placených parkovišť místními orgány DPH podléhat, či nikoli.

      52      Tato situace by tedy mohla vyvolat nebezpečí, že budou ohroženy zásady daňové neutrality a právní jistoty.

      53      Na první otázku je v důsledku toho třeba odpovědět tak, že čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice musí být vykládán
         v tom smyslu, že výrazné narušení hospodářské soutěže, ke kterému by vedlo nepodléhání dani v případě veřejnoprávních subjektů,
         které vystupují jako orgány veřejné správy, musí být posuzováno s ohledem na dotčenou činnost jako takovou, aniž by se toto
         posouzení týkalo konkrétního místního trhu.

       Ke druhé otázce
      54      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda slova „vedlo-li by“ k výraznému narušení hospodářské soutěže ve smyslu
         čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice mají být vykládána v tom smyslu, že zohledňují pouze skutečnou hospodářskou
         soutěž, či v tom smyslu, že se vztahují rovněž na potenciální hospodářskou soutěž. Tento soud žádá rovněž o upřesnění, jaký
         je stupeň pravděpodobnosti vyžadovaný pro to, aby tato podmínka byla splněna.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      55      Dotyčné místní orgány se domnívají, odvolávajíce se na bod 139 stanoviska generální advokátky Kokott ve věci, ve které byl
         vydán rozsudek ze dne 26. června 2007, Hutchison 3G a další (C‑369/04, Sb. rozh. s. I‑5247), že slova „vedlo-li by“ musejí
         být vykládána v tom smyslu, že ukládají existenci skutečného a vážného nebezpečí narušení hospodářské soutěže.

      56      Vláda Spojeného království se domnívá, že slova „vedlo-li by“ („would lead to“) jsou vzájemně zaměnitelná se slovním spojením
         „mohlo by vést“ („could lead to“), které Soudní dvůr používá ve výše citovaných rozsudcích Comune di Carpaneto Piacentino
         a další, což je podle ní rovněž v souladu s analýzou provedenou generální advokátkou Kokott v bodech 127 a 131 jejího stanoviska
         ve věci, ve které byl vydán výše citovaný rozsudek Hutchison 3G a další. Dodává, že jednak v mnoha regionech Spojeného království
         již panuje hospodářská soutěž mezi soukromými podniky a místními orgány, a jednak v jiných regionech, ve kterých k dnešnímu
         dni nepůsobí žádný soukromý subjekt, existuje potenciální hospodářská soutěž.

      57      Podle Irska slova „vedlo-li by“ příslušným vnitrostátním orgánům pověřeným uplatněním čl. 4 odst. 5 šesté směrnice ukládají,
         aby se ujistily o tom, že nebezpečí narušení hospodářské soutěže vykazuje určitou pravděpodobnost, a nikoli že k němu pouze
         může dojít.

      58      Italská vláda má za to, že i když v dané oblasti není nezbytná absolutní jistota, slova „vedlo-li by“ musejí být chápána v tom
         smyslu, že nebezpečí narušení hospodářské soutěže vyplývající z výkonu činnosti, která nepodléhá DPH, vykazuje vysokou pravděpodobnost
         a není pouhou možností.

      59      Komise zdůrazňuje, že aby bylo možno se ujistit o tom, že veřejnoprávní subjekty a soukromé subjekty mají rovnocenné postavení,
         pokud jde o podmínky hospodářské soutěže, je nezbytné, aby neexistovaly překážky ke vstupu soukromých subjektů na trh dotčený
         v původním řízení. Má tedy za to, že slova „vedlo-li by“ zahrnují potenciální hospodářskou soutěž. V tomto ohledu podle ní
         stačí, že existuje reálná možnost, že soukromé subjekty nacházející se v soutěžním postavení s dotyčnými veřejnoprávními subjekty
         vstoupí na uvedený trh.

       Odpověď Soudního dvora
      60      Je třeba připomenout, jak vyplývá z bodu 30 tohoto rozsudku, že nepodléhání veřejnoprávních subjektů DPH na základě čl. 4
         odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice představuje odchylku od obecného pravidla, že veškeré činnosti hospodářské povahy
         DPH podléhají, a že je tedy třeba toto ustanovení vykládat striktně. Pokud jde přitom o čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec této
         směrnice, je třeba konstatovat, že toto ustanovení obnovuje uvedené obecné pravidlo, aby bylo zabráněno tomu, že nepodléhání
         těchto subjektů dani povede k výraznému narušení hospodářské soutěže. Toto posledně uvedené ustanovení tedy nemůže být předmětem
         zúženého výkladu.

      61      Působnost čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice by přitom byla neoprávněně rozšířena, pokud by podléhání těchto
         subjektů dani na základě čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce této směrnice mělo být omezeno pouze na případy skutečného narušení
         hospodářské soutěže, což by umožnilo nepodléhání uvedených subjektů dani, jestliže by byly vystaveny hospodářské soutěži pouze
         potenciálně.

      62      Krom toho nepodléhání těchto subjektů DPH může samo o sobě odradit potenciální soutěžitele od toho, aby vstoupili na trh nájmu
         parkovacích míst na parkovištích.

      63      Z toho vyplývá, že výraz „vedlo-li by“, ve smyslu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice, zohledňuje nejen skutečnou
         hospodářskou soutěž, ale také hospodářskou soutěž potenciální.

      64      Čistě teoretická možnost, že soukromý subjekt vstoupí na relevantní trh, která by nebyla podložena žádnou skutečností, žádným
         objektivním údajem či žádnou analýzou trhu, by však nemohla být pokládána za existenci potenciální hospodářské soutěže. Aby
         tomu tak bylo, musí být tato možnost reálná, a nikoli čistě hypotetická.

      65      Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že slova „vedlo-li by“, ve smyslu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice,
         musejí být vykládána v tom smyslu, že zohledňují nejen skutečnou hospodářskou soutěž, ale také hospodářskou soutěž potenciální,
         je-li možnost, že soukromý subjekt vstoupí na relevantní trh reálná, a nikoli čistě hypotetická.

       Ke třetí otázce
      66      Třetí otázka se týká výkladu, který je třeba podat ohledně výrazu „výraznému“, ve smyslu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce
         šesté směrnice, a zvláště toho, zda tento výraz musí být vykládán tak, že znamená „nikoli jen zanedbatelný či de minimis“, „významný“ nebo „výjimečný“.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      67      Podle dotyčných místních orgánů výraz „výraznému“ znamená existenci „výrazného nepříznivého účinku“ či „výjimečného účinku“
         na soutěžitele veřejnoprávního subjektu nebo jiného účinku, než je účinek, který vyplývá z pouhé skutečnosti, že veřejnoprávní
         subjekt DPH nefakturuje, zatímco jeho soutěžitelé, kteří jsou soukromými subjekty, DPH fakturují. V tomto ohledu se odvolávají
         na bod 41 stanoviska generálního advokáta Jacobse ve věci, ve které byl vydán výše citovaný rozsudek Waterschap Zeeuws Vlaanderen,
         podle něhož je výraz „výraznému“ synonymem výrazu „výjimečnému“.

      68      Vláda Spojeného království se domnívá, že se výraz „výraznému“ týká jakéhokoli narušení hospodářské soutěže, které není zanedbatelné
         či de minimis. Pokud jde o použití výrazu „výjimečný“ generálním advokátem Jacobsem v bodě 41 jeho stanoviska ve věci, ve které byl vydán
         výše citovaný rozsudek Waterschap Zeeuws Vlaanderen, dodává, že se Soudní dvůr tímto stanoviskem neřídil ani tento výraz nepřevzal.

      69      Podle Irska výraz „výraznému“ znamená, že narušení hospodářské soutěže musí být významné a znatelné v tom smyslu, že musí
         vzniknout nebezpečí, že budou ve značném rozsahu dotčeny podmínky hospodářské soutěže, které by jinak na předmětném trhu panovaly,
         a to ke zjevné újmě dotyčných soukromých subjektů.

      70      Italská vláda se domnívá, že výraz „výraznému“ musí být vykládán tak, že znamená narušení „přinejmenším značné či významné,
         nikoli pouze zanedbatelné“.

      71      Komise se domnívá, že výraz „výraznému“ odkazuje na narušení, které není bezvýznamné či zanedbatelné. V tomto ohledu se odvolává
         na čl. 4 odst. 5 třetí pododstavec šesté směrnice, vykládaný ve vzájemném spojení s její přílohou D, podle něhož činnosti
         uvedené v této příloze D musejí DPH podléhat, nejsou-li prováděny „v zanedbatelné míře“. Úlohou uvedeného třetího pododstavce
         je v každém případě to, aby DPH podléhaly určité kategorie činností, které by bylo třeba jinak posuzovat s ohledem na druhý
         pododstavec tohoto čl. 4 odst. 5. Oba tyto pododstavce sledují tutéž logiku a lze z ní vyvodit, že zákonodárce tím, že použil
         výraz „v zanedbatelné míře“, chtěl popsat činnosti, které nevedou k „výraznému“ narušení hospodářské soutěže.

       Odpověď Soudního dvora
      72      Nejprve je třeba zdůraznit, že jak vyplývá z bodu 60 tohoto rozsudku, podléhání veřejnoprávních subjektů dani v souvislosti
         s činnostmi hospodářské povahy, při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, upravené v čl. 4 odst. 5 druhém pododstavci
         šesté směrnice, obnovuje obecné pravidlo, podle kterého dani podléhají veškeré činnosti hospodářské povahy, aby bylo zabráněno
         tomu, že nepodléhání těchto subjektů dani povede k výraznému narušení hospodářské soutěže, a že toto ustanovení tedy nemůže
         být předmětem zúženého výkladu.

      73      Výraz „výraznému“ tedy musí být chápán tak, že směřuje k omezení působnosti nepodléhání dani veřejnoprávních subjektů v souvislosti
         s uvedenými činnostmi na základě čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice.

      74      Pokud by přitom tento výraz měl být chápán tak, že znamená narušení významné, případně výjimečné, působnost nepodléhání veřejnoprávních
         subjektů dani by byla neoprávněně rozšířena. Naproti tomu, pokud by nepodléhání těchto veřejnoprávních subjektů dani bylo
         připuštěno pouze v případě, kdy by vedlo jen k zanedbatelnému narušení hospodářské soutěže, jeho rozsah by byl skutečně omezen.

      75      Dále je třeba připomenout, že v souladu s čl. 4 odst. 5 třetím pododstavcem šesté směrnice se veřejnoprávní subjekty považují
         za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi uvedenými v příloze D této směrnice, nejsou-li tyto činnosti prováděny „v
         zanedbatelné míře“. Jinak řečeno, nepodléhání těchto subjektů DPH je připuštěno, jsou-li tyto činnosti prováděny v zanedbatelné
         míře, přičemž se tak předpokládá, že narušení hospodářské soutěže, které z toho vyplývá, je rovněž zanedbatelné.

      76      Vzhledem k tomu, že jak vyplývá z bodu 38 tohoto rozsudku, spolu druhý a třetí pododstavec čl. 4 odst. 5 šesté směrnice úzce
         souvisejí, jelikož sledují tentýž cíl a podléhají téže logice, je přitom třeba výraz „výraznému“ vykládat v tom smyslu, že
         nepodléhání veřejnoprávních subjektů dani může být připuštěno pouze v případě, kdy by vedlo pouze k zanedbatelnému narušení
         hospodářské soutěže.

      77      Konečně dodržování zásady daňové neutrality tento výklad podporuje. Teze zastávaná dotyčnými místními orgány, podle níž by
         veřejnoprávní subjekty měly podléhat DPH pouze v případě, kdy je narušení hospodářské soutěže, které z nepodléhání dani vyplývá,
         významné, případně výjimečné, by totiž vytvořila daňovou situaci, ve které by s významným počtem soukromých subjektů provádějících
         tatáž plnění, jako jsou plnění prováděná těmito subjekty, bylo v oblasti vybírání DPH zacházeno rozdílně od těchto subjektů,
         čímž by byla významně dotčena zásada daňové neutrality.

      78      Naproti tomu nepodléháním uvedených subjektů DPH v situacích, kdy by toto nepodléhání nevedlo k žádnému narušení hospodářské
         soutěže nebo by vedlo k narušení zanedbatelnému, by zásada daňové neutrality byla dotčena co možná nejomezenějším způsobem.

      79      Na třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že výraz „výraznému“, ve smyslu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice,
         musí být chápán v tom smyslu, že skutečné či potenciální narušení hospodářské soutěže nesmí být jen zanedbatelné.

       K nákladům řízení
      80      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských
            států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně musí být vykládán v tom smyslu,
            že výrazné narušení hospodářské soutěže, ke kterému by vedlo nepodléhání dani v případě veřejnoprávních subjektů, které vystupují
            jako orgány veřejné správy, musí být posuzováno s ohledem na dotčenou činnost jako takovou, aniž by se toto posouzení týkalo
            konkrétního místního trhu.
      2)      Slova „vedlo-li by“, ve smyslu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice 77/388, musejí být vykládána v tom smyslu,
            že zohledňují nejen skutečnou hospodářskou soutěž, ale také hospodářskou soutěž potenciální, je-li možnost, že soukromý subjekt
            vstoupí na relevantní trh reálná, a nikoli čistě hypotetická.
      3)      Výraz „výraznému“, ve smyslu čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice 77/388, musí být chápán v tom smyslu, že skutečné
            či potenciální narušení hospodářské soutěže nesmí být jen zanedbatelné.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (velkého senátu) ze dne 14. prosince 2005.#Le Laboratoire du Bain proti Radě Evropské unie a Komise Evropských společenství.#Mimosmluvní odpovědnost Společenství - Neslučitelnost režimu dovozu banánů do Společenství s pravidly Světové obchodní organizace (WTO) - Zavedení odvetných opatření Spojenými státy americkými ve formě celní přirážky vybírané z dovozů ze Společenství na základě povolení WTO - Rozhodnutí orgánu pro řešení sporů WTO - Právní účinky - Odpovědnost Společenství v případě neexistence protiprávního jednání jeho orgánů - Příčinná souvislost - Neobvyklá a zvláštní škoda.#Věc T-151/00.

text:
      Rozsudek Soudu (velkého senátu) ze dne 14. prosince 2005 − Laboratoire du Bain v. Rada a Komise
      (Věc T-151/00)
      „Mimosmluvní odpovědnost Společenství – Neslučitelnost režimu dovozu banánů do Společenství s pravidly Světové obchodní organizace (WTO) – Zavedení odvetných opatření Spojenými státy americkými ve formě celní přirážky vybírané z dovozů ze Společenství na základě
         povolení WTO – Rozhodnutí orgánu pro řešení sporů WTO – Právní účinky – Odpovědnost Společenství v případě neexistence protiprávního jednání jeho orgánů – Příčinná souvislost – Neobvyklá a zvláštní škoda“

      1.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Dostatečně závažné porušení právní normy, přiznávající práva jednotlivcům – Orgán nedisponující
            žádným prostorem pro uvážení – Dostatečnost pouhého prostého porušení práva Společenství (Článek 288 druhý pododstavec ES)
            (viz body 79-83)
      2.                     Žaloba na náhradu škody – Světová obchodní organizace – Nemožnost dovolávat se dohod WTO za účelem zpochybnění legality aktu
            Společenství – Výjimky – Akt Společenství určený k zajištění jejich provedení nebo na ně výslovně a konkrétně odkazující –
            Režim dovozu banánů do Společenství – Neslučitelnost s pravidly WTO zjištěná orgánem pro řešení sporů WTO – Soudní přezkum
            legality tohoto režimu s ohledem na pravidla WTO  – Vynětí (Článek 288 druhý pododstavec ES; nařízení Rady č.404/93 a č. 1637/98; nařízení Komise č.  2362/98) (viz body 102, 105-107)
      3.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Neexistence protiprávního jednání orgánů Společenství – Skutečná škoda, příčinná souvislost
            a neobvyklá a zvláštní škoda – Kumulativní povaha (Článek 288 druhý pododstavec ES) (viz bod 149)
      4.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Ponechání v platnosti režimu dovozu banánů do Společenství neslučitelného s dohodami
            WTO – Škoda vyplývající ze zavedení odvetného opatření americkou administrativou – Příčinná souvislost (Článek 288 druhý pododstavec
            ES) (viz body 166-167, 172-174, 178)
      5.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Neexistence protiprávního jednání orgánů Společenství – Škoda vyplývající z neslučitelnosti
            režimu dovozu banánů do Společenství s dohodami WTO – Neobvyklá škoda – Neexistence – Odpovědnost Společenství – Vynětí (Článek
            288 druhý pododstavec ES) (viz body 183-184, 186, 191, 193)
      Předmět

         Žaloba na náhradu škody údajně vyplývající z celní přirážky, jejíž uložení na dovozy pěnících výrobků do koupele od žalobkyně
                  povolil Spojeným státům americkým orgán pro řešení sporů Světové obchodní organizace (WTO) na základě zjištění, že režim dovozu
                  banánů do Společenství je neslučitelný s dohodami a ujednáními připojenými k Dohodě o zřízení Světové obchodní organizace.

            Výrok

                  Žaloba se zamítá.

                  Žalobkyně ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení Rady a Komise.

                  Španělské království ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 11. září 2008. # Daniele Smadja proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Přijetí. # Věc F-135/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      11. září 2008
      Věc F-135/07
      Daniele Smadja
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Přijímání – Jmenování – Zařazení do platového stupně – Nové jmenování žalobkyně na stejné pracovní místo po zrušení jejího prvního jmenování rozsudkem Soudu prvního stupně – Zásada proporcionality – Zásada ochrany legitimního očekávání – Povinnost řádné péče“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se D. Smadja domáhá zejména zrušení rozhodnutí Komise ze dne 21. prosince
         2006, které stanoví její zařazení do platové třídy A*15 platového stupně 1 s tím, že platový stupeň je stanoven ke dni 1. listopadu
         2005, poté, co byla dne 15. listopadu 2005 znovu jmenována na pracovní místo ředitelky ředitelství B „Mezinárodní vztahy a
         lidská práva“ generálního ředitelství „Vnější vztahy“, přičemž k novému jmenování došlo po zrušení jejího prvního jmenování
         na stejné pracovní místo rozsudkem Soudu prvního stupně ze dne 29. září 2005, Napoli Buzzanca v. Komise (T‑218/02, Sb. VS
         s. I‑A‑267 a II‑1221).

      Rozhodnutí: Rozhodnutí Komise ze dne 21. prosince 2006, které stanoví zařazení žalobkyně do platové třídy A*15, platového stupně 1, s tím,
         že platový stupeň je stanoven ke dni 1. listopadu 2005, se zamítá. Komisi se ukládá náhrada všech nákladů řízení.

      Shrnutí
      Úředníci – Žaloba – Zrušující rozsudek – Účinky – Zrušení zamítnutí žádosti o pracovní místo a jmenování vybraného uchazeče
            z důvodu neuvedení odůvodnění – Nové jmenování tohoto uchazeče poté, co bylo zamítnutí odůvodněno
      (Článek 233 ES)
      Pokud administrativa plní povinnosti vyplývající ze zrušujícího rozsudku, je povinna respektovat překážku věci rozsouzené
         a dodržovat zásady práva Společenství, zvláště pak zásady proporcionality a legitimního očekávání, jakož i povinnost řádné
         péče, která zahrnuje mimo jiné to, že příslušný orgán zohlední všechny skutečnosti, které jsou určující pro rozhodnutí a že
         tak vezme v úvahu nejen služební zájem, ale také zájem dotčeného úředníka.

      Pokud tedy rozsudek zrušil zamítnutí žádosti o pracovní místo, a v důsledku toho jmenování vybraného uchazeče, z důvodu chybějícího
         odůvodnění, aniž by uvedl jakoukoliv výtku, pokud jde o vnitřní legalitu tohoto zamítnutí, a pokud administrativa poté, co
         zopakovala řízení a odůvodnila nové rozhodnutí o zamítnutí žádosti nevybraného uchazeče o pracovní místo, se rozhodla znovu
         vybraného uchazeče jmenovat, avšak zařadila jej podstatně níže než při prvním jmenování z důvodu změny služebního řádu, k níž
         mezitím došlo, musí administrativa hledat řešení, které respektuje překážku věci rozsouzené a zároveň umožní zabránit tomu,
         aby vybraný uchazeč byl zařazen níže, což by představovalo nepřiměřený důsledek zrušení jeho původního jmenování, s ohledem
         na povahu pochybení přičitatelného administrativě, za které soud uložil sankci, na služební zájem, jakož i na legitimní zájem
         uvedeného uchazeče na tom, aby jeho zařazení nebylo sníženo z důvodu tohoto pochybení. Administrativa tak může – aniž by bylo
         zasaženo do překážky věci rozsouzené a účinků zrušujícího rozsudku – tím, že nechá zpětně působit účinky nového jmenování
         ke dni původního jmenování, zaručit vybranému uchazeči vyšší zařazení, které měl v den vyhlášení rozsudku. Pokud administrativa
         nepřijme takové řešení nebo jakékoliv jiné opatření, které může uvést v soulad služební zájem a legitimní zájem uchazeče,
         poruší zásadu proporcionality a svou povinnost řádné péče.

      (viz body 35 až 37, 39, 40 a 45 až 49)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 5. června 1980, Oberthür v. Komise, 24/79, Recueil, s. 1743, bod 13; 6. července 1993, Komise v. Albani a další,
         C‑242/90 P, Recueil, s. I‑3839, body 13 a 14; 29. června 1994, Klinke v. Soudní dvůr, C‑298/93 P, Recueil, s. I‑3009, bod
         38

      Soud prvního stupně: 20. června 1990, Burban v. Parlament, T‑133/89, Recueil, s. II‑245, bod 27; 12. května 1998, Wenk v. Komise,
         T‑159/96, Recueil FP, s. I‑A‑193 a II‑593, bod 121; 1. června 1999, Rodríguez Pérez a další v. Komise, T‑114/98 a T‑115/98,
         Recueil FP, s. I‑A‑97 a II‑529, bod 32; 13. března 2002, Martínez Alarcón a další v. Komise, T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00
         a T‑364/00, Recueil FP, s. I‑A‑37 a II‑161, bod 97; 31. března 2004, Girardot v. Komise, T‑10/02, Recueil FP, s. I‑A‑109 a
         II‑483, bod 86; 29. září 2005, Napoli Buzzanca v. Komise, T‑218/02, Sb. VS s. I‑A‑267 a II‑1221

      Soud pro veřejnou službu: 28. června 2007, Da Silva v. Komise, F-21/06, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 80


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 13. června 2006.#Traghetti del Mediterraneo SpA proti Repubblica italiana.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Genova - Itálie.#Mimosmluvní odpovědnost členských států - Škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství přičitatelným vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu v poslední instanci - Omezení odpovědnosti státu vnitrostátním zákonodárcem pouze na případy úmyslu a hrubé nedbalosti soudce - Vyloučení veškeré odpovědnosti související s výkladem právních norem a s posuzováním skutkových okolností a důkazů uskutečněnými v rámci výkonu soudní činnosti.#Věc C-173/03.

text:
      Věc C-173/03
      Traghetti del Mediterraneo SpA, v likvidaci
      v.
      Repubblica italiana
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Genova)
      „Mimosmluvní odpovědnost členských států – Škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství přičitatelným vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu v poslední instanci
         – Omezení odpovědnosti státu vnitrostátním zákonodárcem pouze na případy úmyslu a hrubé nedbalosti soudce – Vyloučení veškeré odpovědnosti související s výkladem právních norem a s posuzováním skutkových okolností a důkazů uskutečněnými
         v rámci výkonu soudní činnosti“

      Stanovisko generálního advokáta P. Légera přednesené dne 11. října 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 13. června 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Právo Společenství – Práva poskytnutá jednotlivcům – Porušení členským státem – Povinnost nahradit škodu způsobenou jednotlivcům
      2.     Právo Společenství – Práva poskytnutá jednotlivcům – Porušení členským státem – Povinnost nahradit škodu způsobenou jednotlivcům
      1.     Právo Společenství brání vnitrostátním právním předpisům, které obecně vylučují odpovědnost členského státu za škody způsobené
         jednotlivcům porušením práva Společenství přičitatelným vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu v poslední instanci z důvodu, že
         dotčené porušení vyplývá z výkladu právních pravidel nebo z posouzení skutkových okolností a důkazů uskutečňovaných tímto
         soudem.

      Vyloučit za takových okolností veškerou odpovědnost státu by totiž znamenalo zbavit smyslu zásadu, podle které jsou členské
         státy povinné nahradit škody způsobené jednotlivcům zjevným porušením práva Společenství vyplývajícím z rozhodnutí vnitrostátního
         soudu rozhodujícího v poslední instanci, neboť by takové vyloučení nezaručovalo jednotlivcům účinnou soudní ochranu práv,
         které jim poskytuje právo Společenství.

      (viz body 33, 36, 40, 44, 46 a výrok)
      2.     Odpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství přičitatelným vnitrostátnímu soudu
         rozhodujícímu v poslední instanci může být založena ve výjimečném případě, kdy tento soud zjevným způsobem porušil použitelné
         právo.Toto zjevné porušení je posuzováno zejména s ohledem na určitá kritéria, jako jsou stupeň jasnosti a přesnosti porušeného
         pravidla, omluvitelná nebo neomluvitelná povaha nesprávného právního posouzení nebo nesplnění povinnosti předložit žádost
         o rozhodnutí o předběžné otázce podle třetího pododstavce článku 234 ES dotčeným soudem, a v každém případě je předpokládáno,
         bylo-li dotčené rozhodnutí přijato ve zjevném rozporu s judikaturou Soudního dvora v dané oblasti.

      V tomto ohledu ačkoli nelze vyloučit, aby vnitrostátní právo upřesňovalo kritéria týkající se povahy nebo stupně porušení,
         která musí být splněna pro to, aby mohla být založena odpovědnost státu za porušení práva Společenství přičitatelné vnitrostátnímu
         soudu rozhodujícímu v poslední instanci, tato kritéria v žádném případě nemohou ukládat přísnější požadavky, než které vyplývají
         z podmínky zjevného porušení použitelného práva, jak byla upřesněna v bodech 53 až 56 rozsudku ze dne 30. září 2003, Köbler
         C‑224/01.

      Právo Společenství proto brání vnitrostátním právním předpisům, které omezují založení této odpovědnosti pouze na případy
         úmyslu nebo hrubé nedbalosti soudce, pokud by takové omezení vedlo k vyloučení založení odpovědnosti dotčeného členského státu
         v ostatních případech, kdy došlo ke zjevnému porušení použitelného práva.

      (viz body 42–44, 46 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      13. června 2006 (*)

      „Mimosmluvní odpovědnost členských států – Škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství přičitatelným vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu v poslední instanci
         – Omezení odpovědnosti státu vnitrostátním zákonodárcem pouze na případy úmyslu a hrubé nedbalosti soudce – Vyloučení veškeré odpovědnosti související s výkladem právních norem a s posuzováním skutkových okolností a důkazů uskutečněnými
         v rámci výkonu soudní činnosti“

      Ve věci C‑173/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale di Genova
         (Itálie) ze dne 20. března 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 14. dubna 2003, v řízení

      Traghetti del Mediterraneo SpA,  v  likvidaci,

      proti
      Italské republice,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans (zpravodaj), K. Schiemann a J. Makarczyk, předsedové senátů,
         J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a U. Lõhmus, soudci,

      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. prosince 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Traghetti del Mediterraneo SpA, v likvidaci, V. Roppem, P. Canepou a S. Sardanem, avvocati,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Aiellem a G. De Bellis, avvocati dello Stato,
      –       za řeckou vládu E. Samoni a Z. Chatzipavlou, jakož i M. Apessosem, K. Boskovitsem a K. Georgiadisem, jako zmocněnci,
      –       za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Sreenanem, SC, a P. McGarrym, BL,
      –       za nizozemskou vládu S. Terstal, jako zmocněnkyní,
      –       za vládu Spojeného království R. Caudwell, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s D. Andersonem, QC, a M. Hoskinsem, barrister,

      –       za Komisi Evropských společenství D. Maidani a V. Di Bucci, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. října 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká zásady a podmínek vzniku mimosmluvní odpovědnosti členských států za škody
         způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství, lze-li toto porušení přičíst vnitrostátnímu soudu.

      2       Tato žádost byla předložena v rámci řízení zahájeného proti Repubblica italiana společností námořní přepravy Traghetti del
         Mediterraneo SpA, v současné době v likvidaci (dále jen „TDM“), za účelem získání náhrady škody, kterou tato společnost utrpěla
         z důvodu nesprávného výkladu Corte suprema di cassazione (kasační soud) pravidel práva Společenství týkajících se hospodářské
         soutěže a státních podpor, zejména z důvodu, že tento soud zamítl její návrh na předložení relevantních otázek výkladu práva
         Společenství Soudnímu dvoru.

       Vnitrostátní právní rámec
      3       Podle čl. 1 odst. 1 zákona č. 117 ze dne 13. dubna 1988 o náhradě škod způsobených při výkonu soudních funkcí a občanskoprávní
         odpovědnosti soudců [legge n° 117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità
         civile dei magistrati (GURI č. 88 ze dne 15. dubna 1988, s. 3, dále jen „zákon č. 117/88“)] se tento zákon použije „na všechny
         členy soudcovského stavu zabývající se obecným právem, správním, finančním, vojenským a zvláštním právem, kteří vykonávají
         soudní činnost, nezávisle na povaze funkcí, a na další osoby, které se podílejí na výkonu soudní funkce“.

      4       Článek 2 zákona č. 117/88 stanoví:
      „1.      Každý, kdo utrpěl neoprávněnou škodu z důvodu chování soudu, soudního aktu nebo opatření přijatého soudcem, který se úmyslně
         nebo hrubou nedbalostí provinil při výkonu svých funkcí, nebo z důvodu odepření spravedlnosti, může podat žalobu proti státu
         za účelem získání náhrady škod, které utrpěl, a nemajetkových újem vyplývajících ze zbavení osobní svobody.

      2.      Při výkonu soudních funkcí nemůže výklad právních pravidel a posouzení skutkových okolností a důkazů zakládat odpovědnost.
      3.       Hrubou nedbalost představuje:
      a)      hrubé porušení zákona vyplývající z neomluvitelné nedbalosti;
      b)      tvrzení, v důsledku neomluvitelné nedbalosti, skutečnosti, jejíž existence je nezpochybnitelně vyvrácena písemnostmi ve spise;
      c)      popření, v důsledku neomluvitelné nedbalosti, skutečnosti, jejíž existence je nezpochybnitelně prokázaná písemnostmi ve spise;
      d)      přijetí opatření týkajícího se osobní svobody v jiných než zákonem stanovených případech nebo přijetí tohoto opatření bez
         odůvodnění.“

      5       Podle čl. 3 odst. 1 první věty zákona č. 117/88 představuje dále odepření spravedlnosti „odmítnutí, opomenutí nebo opoždění
         soudu při přijetí opatření spadajících do jeho pravomoci, jestliže po uplynutí zákonné lhůty pro přijetí dotčeného opatření
         předložil účastník řízení návrh na takové opatření a jestliže bez platného důvodu nebylo přijato žádné opatření ve lhůtě třiceti
         dnů následujících po dni, kdy uvedený návrh došel soudní kanceláři“.

      6       Následující články zákona č. 117/88 vymezují podmínky, za kterých lze podle článků 2 nebo 3 tohoto zákona podat žalobu na
         náhradu škody, a způsoby jejího podání, stejně jako opatření, která mohou být a posteriori přijata vůči soudci, který se úmyslně nebo hrubou nedbalostí provinil při výkonu svých funkcí, případně odepřel spravedlnost.

       Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžné otázky
      7       TDM a Tirrenia di Navigazione (dále jen „Tirrenia“) jsou dvě společnosti námořní přepravy, které v 70. letech zajišťovaly
         pravidelné námořní spojení mezi kontinentální Itálií a ostrovy Sardinií a Sicílií. V roce 1981 TDM, nacházející se v té době
         ve vyrovnacím řízení, podala žalobu proti společnosti Tirrenia u Tribunale di Napoli za účelem získání náhrady škody, kterou
         jí tato společnost způsobila v průběhu předchozích let svojí politikou nízkých cen.

      8       TDM v tomto ohledu uplatňovala jak porušení čl. 2598 odst. 3 italského občanského zákoníku týkajícího se aktů nekalé soutěže,
         konkurenční společností, tak porušení článků 85, 86, 90 a 92 Smlouvy o EHS (články 85, 86, 90 a 92 Smlouvy o ES, později články
         81 ES, 82 ES, 86 ES a po změně 87 ES) vzhledem k tomu, že podle ní Tirrenia porušila základní pravidla této smlouvy a zejména
         zneužila svého dominantního postavení na dotčeném trhu tím, že díky získání veřejných dotací, jejichž legalita je s ohledem
         na právo Společenství pochybná, nabízela ceny značně pod vlastními náklady.

      9       Rozsudkem Tribunale di Napoli ze dne 26. května 1993, potvrzeným rozsudkem Corte d’appello di Napoli ze dne 13. prosince 1996,
         byla tato žaloba na náhradu škody nicméně italskými soudy zamítnuta z důvodu, že dotace poskytnuté orgány tohoto státu byly
         legální, jelikož odpovídaly cílům obecného zájmu spojeným zejména s rozvojem Mezzogiorna a jelikož v žádném případě nezasahovaly
         do výkonu činností spojených s jinými námořními spojeními, konkurenčními se spojeními, na něž TDM poukazuje. Společnosti Tirrenia
         tak nemůže být připisován žádný akt nekalé soutěže.

      10     Jelikož měl správce konkurzní podstaty TDM za to, že tato dvě soudní rozhodnutí jsou stižena nesprávným právním posouzením,
         zejména jelikož jsou založena na nesprávném výkladu pravidel Smlouvy v oblasti státních podpor, podal kasační opravný prostředek
         proti rozsudku Corte d’appello di Napoli, ve kterém vyzval Corte suprema di cassazione k předložení relevantních otázek týkajících
         se výkladu práva Společenství Soudnímu dvoru, na základě čl. 177 třetího pododstavce Smlouvy o ES (nyní čl. 234 třetí pododstavec ES).

      11     Rozsudkem č. 5087 ze dne 19. dubna 2000 (dále jen „rozsudek ze dne 19. dubna 2000“) nicméně Corte suprema di cassazione odmítl
         této žádosti vyhovět z důvodu, že řešení přijaté soudci ve věci samé respektuje literu relevantních ustanovení Smlouvy a je
         navíc zcela v souladu s judikaturou Soudního dvora, především s jeho rozsudkem ze dne 22. května 1985, Parlament v. Rada (věc
         13/83, Recueil, s. 1513).

      12     Pro učinění tohoto závěru Corte suprema di cassazione jednak připomněl, že pokud jde o tvrzené porušení článků 90 a 92 Smlouvy,
         tyto články umožňují odchýlit se za určitých podmínek od zásadního zákazu státních podpor za účelem podpory hospodářského
         rozvoje znevýhodněných regionů nebo uspokojení poptávky po zboží nebo službách, kterou působení volné soutěže neumožňuje zcela
         uspokojit. Přitom podle tohoto soudu jsou právě v projednávaném případě tyto podmínky splněny, neboť v průběhu posuzovaného
         období (to znamená mezi roky 1976 a 1980) mohla být hromadná doprava mezi kontinentální Itálií a jejími největšími ostrovy
         z důvodů nákladů, které představovala, zajištěna pouze námořní cestou, takže bylo nezbytné uspokojit stále rostoucí poptávku
         po tomto druhu služeb svěřením správy této dopravy veřejnému koncesionáři uplatňujícímu stanovenou sazbu.

      13     Podle téhož soudu však narušení hospodářské soutěže, které vyplývá z existence této koncese, neznamená, že poskytnutá podpora
         je automaticky protiprávní. Udělení takové koncese na veřejné služby totiž vždy s sebou přináší narušení hospodářské soutěže
         a TDM se nepodařilo prokázat, že by Tirrenia těžila z podpory poskytnuté státem pro dosahování zisků spojených s jinými činnostmi,
         než pro které byly dotace skutečně poskytnuty.

      14     Pokud jde o dále o žalobní důvod vycházející z porušení článků 85 a 86 Smlouvy, Corte suprema di cassazione jej zamítl jako
         neopodstatněný z důvodu, že činnost námořní kabotáže nebyla ještě v rozhodné době z hlediska sporných skutečností liberalizována
         a že omezená povaha a územní kontext této činnosti neumožňovaly jasnou identifikaci relevantního trhu ve smyslu článku 86
         Smlouvy. V tomto kontextu tento soud nicméně uvedl, že ačkoli bylo obtížné identifikovat uvedený trh, skutečná hospodářská
         soutěž nicméně mohla v dotčené oblasti probíhat, jelikož poskytnutá podpora se v projednávaném případě týkala pouze jedné
         z mnoha činností, které tradičně společnost námořní přepravy vykonává, a navíc byla omezena na jediný členský stát.

      15     Za těchto podmínek Corte suprema di cassazione tudíž kasační opravný prostředek, který mu byl předložen, zamítl poté, co odmítl
         rovněž žalobní důvody uplatňované TDM vycházející z porušení vnitrostátních předpisů týkajících se aktů nekalé soutěže a z toho,
         že Corte d’appello di Napoli opomenul rozhodnout o návrhu TDM směřujícímu k předložení relevantních otázek týkajících se výkladu
         Soudnímu dvoru. Toto zamítavé rozhodnutí je základem řízení probíhajícího před předkládajícím soudem.

      16     Jelikož měl správce konkurzní podstaty společnosti TDM, která se mezitím ocitla v likvidaci, za to, že rozsudek ze dne 19. dubna
         2000 je založen na nesprávném výkladu pravidel Smlouvy týkajících se hospodářské soutěže a státních podpor a na mylném předpokladu
         existence ustálené judikatury Soudního dvora v této oblasti, podal žalobu proti Repubblica italiana u Tribunale di Genova
         za účelem náhrady škody, kterou tato společnost utrpěla z důvodu nesprávného výkladu, kterého se dopustil Corte suprema di
         cassazione, a z důvodu porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou tento soud má podle čl. 234
         třetího pododstavce ES.

      17     TDM, která se v tomto ohledu opírá zejména o rozhodnutí Komise 2001/851/ES ze dne 21. června 2001 o státní podpoře poskytnuté
         Itálií námořní společnosti Tirrenia di Navigazione (Úř. věst. 2001, L 318, s. 9) (které se sice týká dotací poskytnutých po
         období dotčeném v původním řízení, ale které bylo přijato po skončení řízení zahájeného Komisí Evropských společenství, před
         jednáním k přednesu řečí u Corte suprema di cassazione ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 19. dubna 2000), uplatňuje,
         že obrátil-li by se tento soud na Soudní dvůr, výsledek řízení o kasačním opravném prostředku by byl zcela jiný. Obdobně jako
         Komise ve výše uvedeném rozhodnutí by totiž Soudní dvůr zdůraznil význam námořní kabotáže pro celé Společenství a těžkosti
         při posuzování slučitelnosti veřejných dotací s pravidly Smlouvy v oblasti státních podpor, což by vedlo Corte suprema di
         cassazione k tomu, že by prohlásil podpory poskytnuté společnosti Tirrenia za protiprávní.

      18     Repubblica italiana zpochybňuje samotnou přípustnost této žaloby na náhradu škody, přičemž vychází ze znění zákona č. 117/88,
         a zejména z jeho čl. 2 odst. 2, podle kterého výklad právních norem uskutečněný v rámci výkonu soudních funkcí nemůže zakládat
         odpovědnost státu. Nicméně v případě, že by předkládající soud připustil tuto žalobu, podpůrně uplatňuje, že žaloba musí být
         v každém případě zamítnuta, jelikož podmínky pro podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nejsou splněny a rozsudek
         ze dne 19. dubna 2000, který nabyl právní moci, již nemůže být zpochybněn.

      19     V odpovědi na tyto argumenty se TDM zabývá slučitelností zákona č. 117/88 s ohledem na požadavky práva Společenství. Tvrdí
         zejména, že podmínky přípustnosti žalob uvedené v tomto zákoně a praxe uplatňovaná v této oblasti vnitrostátními soudy (mezi
         nimi i samotným Corte suprema di cassazione) jsou natolik restriktivní, že získání náhrady škody od státu za újmu způsobenou
         soudními rozhodnutími nadměrně ztěžují, či dokonce prakticky znemožňují. V důsledku toho taková právní úprava nerespektuje
         zásady uvedené Soudním dvorem zejména v jeho rozsudcích ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další (C‑6/90 a C‑9/90, Recueil,
         s. I‑5357), a ze dne 5. března 1996, Brasserie du Pêcheur a Factortame (C‑46/93 a C‑48/93, Recueil, s. I‑1029).

      20     Jelikož Tribunale di Genova má za těchto podmínek pochybnosti, pokud jde o řešení, které je třeba předložit ve sporu před
         ním probíhajícím, a pokud jde o možnost rozšíření zásady zakotvené Soudním dvorem v rozsudcích uvedených v předchozím bodě,
         týkající se porušení práva Společenství při výkonu zákonodárné činnosti, na moc soudní, rozhodl se přerušit řízení a položit
         Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je [členský] stát mimosmluvně odpovědný vůči jednotlivcům z důvodu pochybení soudů při uplatňování nebo neuplatňování práva
         Společenství, a zejména z důvodu nesplnění povinnosti soudu poslední instance obrátit se na Soudní dvůr s žádostí o rozhodnutí
         o předběžné otázce na základě čl. 234 třetího pododstavce Smlouvy?

      2)      V případě, že by bylo třeba mít za to, že členský stát odpovídá za pochybení svých soudů při uplatňování práva Společenství,
         a především za opomenutí soudu poslední instance podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru podle čl. 234
         třetího pododstavce Smlouvy, brání vnitrostátní právní úprava v oblasti odpovědnosti státu za pochybení soudů založení této
         odpovědnosti, a je dále dokonce neslučitelná se zásadami práva Společenství, jestliže:

      –       vylučuje odpovědnost spojenou s výkladem právních pravidel a s posuzováním skutkových okolností a důkazů uskutečňovanými v rámci
         soudní činnosti,

      –       omezuje odpovědnost státu pouze na případy úmyslu nebo hrubé nedbalosti soudce?“
      21     Po vyhlášení rozsudku ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, Recueil, s. I‑10239), vedoucí kanceláře Soudního dvora předal
         kopii tohoto rozsudku předkládajícímu soudu a dotázal se ho, zda s ohledem na jeho obsah považuje za užitečné setrvat na své
         žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

      22     V dopise ze dne 13. ledna 2004, došlém kanceláři Soudního dvora 29. ledna téhož roku, Tribunale di Genova měl za to, po vyslechnutí
         účastníků původního řízení, že výše uvedený rozsudek Köbler podává vyčerpávající odpověď na první ze dvou otázek, které položil,
         takže již není nezbytné, aby se k ní Soudní dvůr vyjadřoval.

      23     Naproti tomu považoval za užitečné setrvat na své druhé otázce, aby se Soudní dvůr vyjádřil „rovněž ve světle zásad uvedených
         […] v rozsudku Köbler“ k otázce, zda „vnitrostátní právní úprava v oblasti odpovědnosti státu za pochybení soudů tvoří překážku
         založení této odpovědnosti, vylučuje-li odpovědnost spojenou s výkladem právních pravidel a s posuzováním skutkových okolností
         a důkazů uskutečňovaným v rámci soudní činnosti a omezuje odpovědnost státu pouze na případy úmyslu nebo hrubé nedbalosti
         soudce“.

       K předběžné otázce
      24     Úvodem je třeba uvést, že řízení probíhající před předkládajícím soudem se týká žaloby směřující k založení odpovědnosti státu
         za rozhodnutí nepodléhající opravnému prostředku a vydané nejvyšším soudem. Otázka, na které předkládající soud setrval, musí
         být chápána tak, že se v podstatě týká toho, zda právo Společenství, a zejména zásady uvedené Soudním dvorem ve výše uvedeném
         rozsudku Köbler, brání takové vnitrostátní právní úpravě, jaká je předmětem věci v původním řízení, která jednak vylučuje
         veškerou odpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství vnitrostátním soudem rozhodujícím
         v poslední instanci, vyplývá-li toto porušení z výkladu právních pravidel nebo z posouzení skutkových okolností a důkazů uskutečněných
         tímto soudem, a jednak která dále omezuje tuto odpovědnost pouze na případy úmyslu nebo hrubé nedbalosti soudce.

      25     Podle TDM a Komise by mělo být na tuto otázku odpovězeno zcela jistě kladně. Vzhledem k tomu, že posuzování skutkových okolností
         a důkazů a výklad právních pravidel jsou vlastní soudní činnosti, vyloučení odpovědnosti státu za škody způsobené jednotlivcům
         při výkonu této činnosti by v takových případech v praxi znamenalo vyloučení jeho odpovědnosti za veškerá porušení práva Společenství
         přičitatelná soudní moci.

      26     Co se týče dále omezení této odpovědnosti pouze na případy úmyslu nebo hrubé nedbalosti soudce, rovněž to může vést k faktickému
         vyloučení veškeré odpovědnosti státu, jelikož jednak samotný pojem „hrubá nedbalost“ není ponechán k volnému posouzení soudce
         pověřeného rozhodnutím o případném návrhu na náhradu škody způsobené soudním rozhodnutím, ale je striktně ohraničen vnitrostátním
         zákonodárcem, který dopředu vyjmenovává, a to taxativně, případy hrubé nedbalosti.

      27     Podle TDM ze zkušenosti nabyté v Itálii při provádění zákona č. 117/88 dále vyplývá, že soudy tohoto státu, a zejména Corte
         suprema di cassazione krajně restriktivně vyložily tento zákon, stejně jako pojmy „hrubá nedbalost“ a „neomluvitelná nedbalost“.
         Tyto pojmy byly posledně uvedeným soudem vykládány jako „zjevné, hrubé a rozsáhlé porušení práva“ nebo jako obsahující výklad
         práva „ve znění odporujícím veškerým logickým kritériím“, což v praxi vede k téměř systematickému zamítání žalob podaných
         proti Italskému státu.

      28     Naopak, podle italské vlády, podporované v tomto bodě Irskem a vládou Spojeného království, taková vnitrostátní právní úprava,
         jaká je předmětem věci v původním řízení, je zcela v souladu se samotnými zásadami práva Společenství, jelikož dociluje spravedlivé
         rovnováhy mezi nezbytností chránit nezávislost soudní moci a požadavky právní jistoty na straně jedné a poskytnutím účinné
         soudní ochrany jednotlivcům v nejzjevnějších případech porušení práva Společenství přičitatelných soudní moci na straně druhé.

      29     V tomto smyslu musí tedy být odpovědnost členských států za škody vyplývající z takových porušení, má-li být připuštěna, omezena
         pouze na případy, ve kterých došlo k dostatečně zjevnému porušení práva Společenství. Nicméně tato odpovědnost nemůže být
         založena, rozhodl-li vnitrostátní soud o sporu na základě výkladu článků Smlouvy, který se přiměřeně odráží v odůvodnění předloženém
         tímto soudem.

      30     V tomto ohledu je namístě připomenout, že ve výše uvedeném rozsudku Köbler, vyhlášeném po datu, kdy se předkládající soud
         obrátil na Soudní dvůr, posledně uvedený připomenul, že zásada, podle které je členský stát povinen nahradit škody způsobené
         jednotlivcům porušením práva Společenství, které mu lze přičíst, je platná pro jakékoli porušení práva Společenství, a to
         bez ohledu na orgán tohoto státu, jehož jednáním či opomenutím k porušení došlo (viz bod 31 tohoto rozsudku).

      31     Soudní dvůr, který v tomto ohledu vycházel zejména ze základní úlohy soudní moci při ochraně práv, která jednotlivcům poskytují
         pravidla Společenství, a z okolnosti, že soud, který rozhodoval v poslední instanci, již pojmově tvoří poslední soudní orgán,
         před kterým mohou tito jednotlivci uplatňovat práva, která jim svěřuje právo Společenství, z výše uvedeného vyvodil, že ochrana
         těchto práv by byla oslabena, a plná účinnost pravidel Společenství poskytujících taková práva by byla zpochybněna, pokud
         bychom vyloučili, že jednotlivci za určitých okolností mohou získat náhradu škod, které jim byly způsobeny porušením práva
         Společenství přičitatelným rozhodnutí vnitrostátního soudu rozhodujícího v poslední instanci (viz výše uvedený rozsudek Köbler,
         body 33 až 36).

      32     S ohledem na zvláštnost soudní funkce a na legitimní požadavky právní jistoty není zajisté odpovědnost státu v takovém případě
         neomezená. Jak rozhodl Soudní dvůr, tato odpovědnost může být založena pouze ve výjimečném případě, kdy vnitrostátní soud
         rozhodující v poslední instanci zjevným způsobem porušil použitelné právo. Za účelem určení, zda je tato podmínka splněna,
         musí vnitrostátní soud, jemuž byla předložena žaloba na náhradu škody, v tomto ohledu vzít v úvahu veškeré skutečnosti charakterizující
         situaci, která mu byla předložena, a zejména stupeň jasnosti a přesnosti porušeného pravidla, zda k porušení došlo záměrně,
         omluvitelnou nebo neomluvitelnou povahu nesprávného právního posouzení, případně postoj zaujatý orgánem Společenství, jakož
         i nesplnění povinnosti obrátit se na Soudní dvůr s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce podle třetího pododstavce článku
         234 ES dotčeným soudem (výše uvedený rozsudek Köbler, body 53 až 55).

      33     Obdobné úvahy spojené s nezbytností zaručit jednotlivcům účinnou soudní ochranu práv, která jim poskytuje právo Společenství,
         brání stejným způsobem tomu, aby odpovědnost státu nemohla být založena z toho pouhého důvodu, že porušení práva Společenství
         přičitatelné vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu v poslední instanci vyplývá z výkladu právních norem uskutečněného tímto soudem.

      34     Jednak totiž výklad právních pravidel tvoří součást samotné podstaty soudní činnosti, jelikož ať už se jedná o jakoukoliv
         posuzovanou oblast činnosti, soud, který je konfrontován s rozdílnými a rozpornými tezemi, musí obvykle provést výklad relevantních
         vnitrostátních právních norem nebo právních norem Společenství, za účelem rozhodnutí sporu, který je mu předložen.

      35     Krom toho nelze vyloučit, že dojde ke zjevnému porušení použitelného práva Společenství právě při výkonu takové výkladové
         činnosti, přisoudí-li soud například hmotněprávnímu nebo procesněprávnímu pravidlu Společenství zjevně nesprávný význam, zejména
         s ohledem na relevantní judikaturu Soudního dvora v této oblasti (viz v tomto ohledu výše uvedený rozsudek Köbler, bod 56),
         nebo vykládá-li vnitrostátní právo tak, že má v praxi za následek porušení použitelného práva Společenství.

      36     Jak uvedl generální advokát v bodě 52 svého stanoviska, vyloučit za takových okolností veškerou odpovědnost státu z důvodu,
         že porušení práva Společenství vyplývá z výkladu právních pravidel uskutečněného soudem, by znamenalo zbavit zásadu zakotvenou
         Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Köbler jejího smyslu. To platí tím spíše pro soudy rozhodující v poslední instanci,
         které jsou pověřeny zajištěním jednotného výkladu právních pravidel na vnitrostátní úrovni.

      37     Obdobný závěr musí být učiněn, pokud jde o právní předpisy, které obecně vylučují jakékoliv založení odpovědnosti státu, vyplývá-li
         porušení práva přičitatelné soudu tohoto státu z posouzení skutkových okolností a důkazů.

      38     Jednak totiž takové posouzení tvoří, stejně jako výklad právních pravidel, další podstatnou část soudní činnosti, neboť nezávisle
         na výkladu přijatém vnitrostátním soudem v určité věci bude použití uvedených pravidel v projednávaném případě často záviset
         na posouzení skutkového stavu projednávaného případu a hodnoty a relevantnosti důkazů, které za tímto účelem předložili účastníci
         sporu.

      39     Krom toho takové posouzení, vyžadující někdy komplexní analýzy, může v některých případech rovněž vést ke zjevnému porušení
         použitelného práva, ať je toto posouzení uskutečněno v rámci použití specifických pravidel týkajících se důkazního břemene,
         hodnoty těchto důkazů či přípustnosti způsobů dokazování, nebo v rámci použití pravidel vyžadujících právní kvalifikaci skutkového
         stavu.

      40     Vyloučit za těchto okolností veškeré možnosti založení odpovědnosti státu, jakmile se porušení vytýkané vnitrostátnímu soudu
         týká jím provedeného posouzení skutkových okolností a důkazů, by rovněž znamenalo zbavit zásadu uvedenou ve výše uvedeném
         rozsudku Köbler užitečného účinku, co se týče zjevných porušení práva Společenství, která by byla přičitatelná vnitrostátním
         soudům rozhodujícím v poslední instanci.

      41     Jak uvedl generální advokát v bodech 87 až 89 svého stanoviska, je tomu tak zejména v oblasti státních podpor. Vyloučit v této
         oblasti jakoukoliv odpovědnost státu z důvodu, že porušení práva Společenství, kterého se dopustil vnitrostátní soud, vyplývá
         z posouzení skutkových okolností, může vést k oslabení procesních záruk poskytnutých jednotlivcům, jelikož ochrana práv, která
         jim poskytují relevantní ustanovení Smlouvy, ve velké míře závisí na operacích, jež po sobě následují, spojených s právní
         kvalifikací skutkových okolností. Přitom v případě, že by byla odpovědnost státu vyloučena absolutně z důvodu posouzení skutkových
         okolností soudem, by tito jednotlivci neměli žádnou soudní ochranu, pokud by se vnitrostátní soud rozhodující v poslední instanci
         dopustil zjevného pochybení při přezkumu výše uvedených operací právní kvalifikace uvedených skutkových okolností.

      42     A konečně, pokud jde o omezení odpovědnosti státu pouze na případy úmyslu nebo hrubé nedbalosti soudce, je namístě připomenout,
         jak bylo uvedeno v bodě 32 rozsudku v projednávané věci, že Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Köbler rozhodl, že odpovědnost
         státu za škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství přičitatelným vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu v poslední
         instanci může být založena ve výjimečném případě, kdy tento soud zjevným způsobem porušil použitelné právo.

      43     Toto zjevné porušení je posuzováno zejména s ohledem na určitá kritéria, jako jsou stupeň jasnosti a přesnosti porušeného
         pravidla, omluvitelná nebo neomluvitelná povaha nesprávného právního posouzení nebo nesplnění povinnosti předložit žádost
         o rozhodnutí o předběžné otázce podle třetího pododstavce článku 234 ES dotčeným soudem, a v každém případě je předpokládáno,
         bylo-li dotčené rozhodnutí přijato ve zjevném rozporu s judikaturou Soudního dvora v dané oblasti (výše uvedený rozsudek Köbler,
         body 53 až 56).

      44     Proto, ačkoli nelze vyloučit, aby vnitrostátní právo upřesňovalo kritéria týkající se povahy nebo stupně porušení, která musí
         být splněna pro to, aby mohla být založena odpovědnost státu za porušení práva Společenství přičitatelné vnitrostátnímu soudu
         rozhodujícímu v poslední instanci, tato kritéria v žádném případě nemohou ukládat přísnější požadavky, než které vyplývají
         z podmínky zjevného porušení použitelného práva, jak bylo upřesněno v bodech 53 až 56 výše uvedeného rozsudku Köbler.

      45     Právo na náhradu škody tedy vznikne, je-li splněna tato poslední podmínka, jakmile bude prokázáno, že porušené právní pravidlo
         má za účel poskytnout práva jednotlivcům a že existuje přímá příčinná souvislost mezi uplatňovaným zjevným porušením a škodou,
         kterou dotyčný utrpěl (viz zejména, v tomto ohledu, výše uvedené rozsudky Francovich a další, bod 40; Brasserie du Pêcheur
         a Factortame, bod 51, a Köbler, bod 51). Jak vyplývá zejména z bodu 57 výše uvedeného rozsudku Köbler, tyto tři podmínky jsou
         totiž nezbytné a dostačující pro to, aby jednotlivci vzniklo právo na náhradu škody, aniž by vylučovaly, že odpovědnost státu
         může být na základě vnitrostátního práva založena za méně omezujících podmínek.

      46     Vzhledem ke všem předchozím úvahám je tedy namístě odpovědět na otázku položenou předkládajícím soudem, jak byla nově formulována
         jeho dopisem ze dne 13. ledna 2004, tak, že právo Společenství brání vnitrostátním právním předpisům, které obecně vylučují
         odpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství přičitatelným soudu rozhodujícímu
         v poslední instanci z důvodu, že dotčené porušení vyplývá z výkladu právních pravidel nebo z posouzení skutkových okolností
         a důkazů uskutečňovaných tímto soudem. Právo Společenství rovněž brání vnitrostátním právním předpisům, které omezují založení
         této odpovědnosti pouze na případy úmyslu nebo hrubé nedbalosti soudce, pokud by takové omezení vedlo k vyloučení založení
         odpovědnosti dotčeného členského státu v ostatních případech, kdy dojde ke zjevnému porušení použitelného práva tak, jak je
         upřesněno v bodech 53 až 56 výše uvedeného rozsudku Köbler.

       K nákladům řízení
      47     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Právo Společenství brání vnitrostátním právním předpisům, které obecně vylučují odpovědnost členského státu za škody způsobené
            jednotlivcům porušením práva Společenství přičitatelným soudu rozhodujícímu v poslední instanci z důvodu, že dotčené porušení
            vyplývá z výkladu právních pravidel nebo z posouzení skutkových okolností a důkazů uskutečňovaných tímto soudem.
      Právo Společenství rovněž brání vnitrostátním právním předpisům, které omezují založení této odpovědnosti pouze na případy
            úmyslu nebo hrubé nedbalosti soudce, pokud by takové omezení vedlo k vyloučení založení odpovědnosti dotčeného členského státu
            v ostatních případech, kdy došlo ke zjevnému porušení použitelného práva tak, jak je upřesněno v bodech 53 až 56 rozsudku
            ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01).
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 1972. # Giuseppe Merola proti Nationaal Pensioenfonds voor Mijnwerkers. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arbeidsrechtbank Hasselt - Belgie. # Věc 45-72.


title: Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 16. prosince 2011. # Bernhard Rintisch proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství PROTIVITAL - Starší národní slovní a obrazové ochranné známky PROTIPLUS, PROTI a PROTIPOWER - Opožděné předložení dokumentů - Posuzovací pravomoc přiznaná článkem 74 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 76 odst. 2 nařízení (ES) č. 207/2009] - Pojem ,ustanovení, které stanoví jinak' - Pravidlo 20 odst. 1 nařízení č. 2868/95 - Pravidlo 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95. # Věc T-109/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 16. prosince 2011 – Rintisch v. OHIM – Valfleuri Pâtes alimentaires (PROTIVITAL)
      (Věc T-109/09)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství PROTIVITAL – Starší národní slovní a obrazové ochranné známky PROTIPLUS, PROTI a PROTIPOWER – Opožděné předložení dokumentů – Posuzovací pravomoc přiznaná článkem 74 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 76 odst. 2 nařízení (ES) č. 207/2009] – Pojem ,ustanovení, které stanoví jinak’ – Pravidlo 20 odst. 1 nařízení (ES) č. 2868/95 – Pravidlo 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95“
      Ochranná známka Společenství – Odvolací řízení – Odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení Úřadu – Přezkum odvolacím senátem – Rozsah – Skutečnosti a důkazy, jež nebyly předloženy na podporu námitek ve lhůtě k tomu stanovené – Zohlednění – Posuzovací pravomoc odvolacího senátu (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 2; nařízení Komise č. 2868/95, čl. 20 odst. 1
         a čl. 50 odst. 1) (viz body 31–33, 37–42)

      Předmět

               Žaloba na neplatnost podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 21. ledna 2009 (věc R 1660/2007-4) týkajícímu
                  se námitkového řízení mezi Bernhardem Rintischem a společností Valfleuri Pâtes alimentaires SA

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Bernhardu Rintischovi se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 2. října 2003. # Eurofer ASBL proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek. # Věc C-179/99 P.