title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. září 2007.#Land Oberösterreich a Rakouská republika proti Komisi Evropských společenství.#Kasační opravný prostředek - Směrnice 2001/18/ES - Rozhodnutí 2003/653/ES - Záměrné uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního prostředí - Článek 95 odst. 5 ES - Vnitrostátní předpisy odchylující se od harmonizačního opatření, které jsou odůvodněny novými vědeckými poznatky a zvláštním problémem členského státu - Zásada kontradiktornosti.#Spojené věci C-439/05 P a C-454/05 P.

text:
      Spojené věci C-439/05 P a C-454/04 P
      Land Oberösterreich a Rakouská republika
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Směrnice 2001/18/ES – Rozhodnutí 2003/653/ES – Záměrné uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního prostředí – Článek 95 odst. 5 ES – Vnitrostátní předpisy odchylující se od harmonizačního opatření, které jsou odůvodněny novými vědeckými poznatky a zvláštním
         problémem členského státu – Zásada kontradiktornosti“

      Stanovisko generální advokátky E. Sharpston přednesené dne 15. května 2007
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. září 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sbližování právních předpisů – Opatření k dosažení jednotného trhu – Zavedení nových odchylných vnitrostátních právních předpisů
      (čl. 95 odst. 4 a 5 ES)
      2.     Sbližování právních předpisů – Opatření k dosažení jednotného trhu – Zavedení nových odchylných vnitrostátních právních předpisů
      (čl. 95 odst. 5 ES)
      1.     Vzhledem ke zvláštnostem postupu podle čl. 95 odst. 5 ES, k podobnostem, které tento postup vykazuje s postupem podle čl.
         95 odst. 4 ES, a ke společnému cíli obou uvedených odstavců, jímž je poskytnout členským státům možnost získání výjimky z
         harmonizačních opatření, není Komise povinna před vydáním rozhodnutí podle zmíněného čl. 95 odst. 5 ES uplatnit zásadu kontradiktornosti.

      Ze znění čl. 95 odst. 5 ES totiž především nevyplývá, že by Komise měla povinnost před přijetím rozhodnutí o schválení nebo
         zamítnutí dotyčných vnitrostátních právních předpisů vyslechnout oznamující členský stát. Zákonodárce Společenství s přihlédnutím
         ke zvláštnostem tohoto postupu upravil v článku 95 ES pouze podmínky, které musí být splněny, aby Komise mohla rozhodnout,
         lhůty, v nichž je povinna vydat své kladné nebo zamítavé rozhodnutí, jakož i případné prodloužení lhůt.

      Mimoto postup podle čl. 95 odst. 5 ES, jakož ostatně i postup podle čl. 95 odst. 4 ES, nezahajuje orgán Společenství nebo
         vnitrostátní orgán, ale členský stát, a rozhodnutí Komise je přijímáno pouze v reakci na tuto iniciativu. Ve své žádosti se
         členský stát může vyjádřit ke vnitrostátním předpisům, o jejichž zavedení žádá, což výslovně vyplývá z čl. 95 odst. 5, který
         požaduje, aby členský stát oznámil důvody pro svoji žádost.

      (viz body 37–38, 43)
      2.     Legalita vnitrostátních opatření oznámených podle čl. 95 odst. 5 ES úzce souvisí s hodnocením vědeckých poznatků předložených
         oznamujícím členským státem.

      Uvedené ustanovení totiž požaduje, aby se zavedení vnitrostátních předpisů, které se odchylují od harmonizačních opatření,
         opíralo o nové vědecké poznatky k ochraně životního prostředí nebo pracovního prostředí, z důvodu zvláštního problému, který
         se objeví v dotyčném členském státě po vydání harmonizačního opatření a aby byla o zamýšlených ustanoveních a důvodech pro
         jejich zavedení uvědoměna Komise.

      Tyto podmínky jsou kumulativní, a musí být tudíž splněny současně, jinak Komise odchylné vnitrostátní předpisy zamítne.
      (viz body 56–58)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      13. září 2007(*)

      „Kasační opravný prostředek – Směrnice 2001/18/ES – Rozhodnutí 2003/653/ES – Záměrné uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního prostředí – Článek 95 odst. 5 ES – Vnitrostátní předpisy odchylující se od harmonizačního opatření, které jsou odůvodněny novými vědeckými poznatky a zvláštním
         problémem členského státu – Zásada kontradiktornosti“

      Ve spojených věcech C‑439/05 P a C‑454/05 P,
      jejichž předmětem jsou dva kasační opravné prostředky na základě článku 56 Statutu Soudního dvora, podané dne 7. a 16. prosince
         2005,

      Land Oberösterreich, zastoupená G. Hörmansederem, jako zmocněncem, ve spolupráci s F. Mittendorferem, Rechtsanwalt,

      Rakouská republika, zastoupená H. Dossim a A. Hable, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      účastnice řízení podávající opravný prostředek (navrhovatelky),
      přičemž dalším účastníkem řízení je:
      Komise Evropských společenství, zastoupená U. Wölkerem a M. Patakia, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Klučka (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. ledna 2007,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. května 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svými kasačními opravnými prostředky se Land Oberösterreich (spolková země Horní Rakousko) a Rakouská republika domáhají zrušení
         rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 5. října 2005, Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise (T‑366/03
         a T‑235/04, Sb. rozh. s. II‑4005, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud zamítl jejich žaloby směřující ke zrušení rozhodnutí
         Komise 2003/653/ES ze dne 2. září 2003 o vnitrostátních předpisech, kterými se zakazuje používání geneticky modifikovaných
         organismů ve spolkové zemi Horní Rakousko, jež byly oznámeny Rakouskou republikou na základě čl. 95 odst. 5 Smlouvy o ES (Úř.
         věst. L 230, s. 34) (dále jen „sporné rozhodnutí“).

       Právní rámec
      2       Amsterodamská smlouva, která vstoupila v platnost dne 1. května 1999, podstatně změnila znění článku 100a Smlouvy o ES a označila
         jej jako článek 95 ES. Článek 95 odst. 4 až 6 ES stanoví:

      „4. Pokládá-li členský stát poté, co Rada nebo Komise přijaly harmonizační opatření, za nezbytné ponechat si vlastní vnitrostátní
         předpisy ze závažných důvodů uvedených v článku 30 nebo vnitrostátní předpisy týkající se ochrany životního nebo pracovního
         prostředí, oznámí je Komisi spolu s důvody pro jejich ponechání.

      5.      Aniž je dotčen odstavec 4, pokládá-li členský stát poté, co Rada nebo Komise přijaly harmonizační opatření, za nezbytné zavést
         vnitrostátní předpisy, opírající se o nové vědecké poznatky k ochraně životního prostředí nebo pracovního prostředí, z důvodu
         zvláštního problému, který se objeví v tomto členském státě po přijetí harmonizačních opatření, oznámí zamýšlené předpisy
         Komisi spolu s důvody pro jejich zavedení.

      6.      Komise do šesti měsíců po oznámení podle odstavců 4 a 5 dotyčné vnitrostátní právní předpisy schválí nebo zamítne poté, co
         prověří, zda neslouží jako prostředek svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy a nenarušují
         fungování vnitřního trhu.

      Nerozhodne-li Komise v této lhůtě, pokládají se vnitrostátní předpisy uvedené v odstavcích 4 a 5 za schválené.
      Je-li to opodstatněné složitostí věci a neexistuje-li nebezpečí pro lidské zdraví, může Komise oznámit dotyčnému členskému
         státu, že lhůta uvedená v tomto odstavci může být prodloužena o další lhůtu až šesti měsíců.“

      3       Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/18/ES ze dne 12. března 2001 o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných organismů
         do životního prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/220/EHS (Úř. věst. L 106, s. 1, Zvl. vyd. 15/06 s. 77) byla přijata na
         základě článku 95 ES. Cílem této směrnice je podle jejího článku 1 sblížit právní a správní předpisy členských států a chránit
         lidské zdraví a životní prostředí pro případy záměrného uvolňování geneticky modifikovaných organismů (dále jen „GMO“) do
         životního prostředí z důvodů jiných, než je uvádění na trh Společenství, a uvádění GMO nebo produktů s jejich obsahem na trh
         Společenství.

      4       Tato směrnice zavádí systém oznamování a schvalování, jimž podle jejího čl. 4 odst. 3 předchází vyhodnocení, případ od případu,
         nepříznivých účinků na lidské zdraví a životní prostředí, které se mohou přímo nebo nepřímo vyskytnout v důsledku přenosu
         genů z GMO do jiných organismů.

      5       Souhlasy udělené pro uvádění GMO nebo produktů s jejich obsahem na trh před 17. říjnem 2002 na základě směrnice Rady 90/220/EHS
         ze dne 23. dubna 1990 o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního prostředí (Úř. věst. L 117, s. 15,
         Zvl. vyd. 15/06 s. 77) mohou být obnoveny před 17. říjnem 2006 podle zjednodušeného postupu uvedeného v čl. 17 odst. 2 až
         9 směrnice 2001/18.

       Skutečnosti předcházející sporu
      6       Dne 13. března 2003 uvědomila Rakouská republika Komisi o Oberösterreichisches Gentechnik‑Verbotsgesetz, návrhu zákona spolkové
         země Horní Rakousko z roku 2002, kterým se zakazuje genetické inženýrství (dále jen „oznámené opatření“). Cílem oznámeného
         opatření byl zákaz pěstování osiv a rostlin složených z GMO nebo GMO obsahujících, jakož i zákaz chovu a uvádění transgenních
         zvířat do životního prostředí za účelem lovu nebo rybolovu. Cílem oznámení bylo získat na základě čl. 95 odst. 5 ES výjimku
         z ustanovení směrnice 2001/18. Oznámení se opíralo o zprávu nazvanou „Zemědělské oblasti bez GMO: koncepce a analýza scénářů
         a prováděcích opatření“ (GVO-freie Bewirtschaftungsgebiete: Konzeption und Analyse von Szenarien und Umsetzungsschritten),
         kterou vypracoval W. Müller (dále jen „Müllerova zpráva“).

      7       Evropský úřad pro bezpečnost potravin (dále jen „EFSA“), jejž Komise pověřila řešením otázky průkaznosti vědeckých poznatků
         uplatňovaných Rakouskou republikou, vydal dne 4. července 2003 své stanovisko, v němž došel v podstatě k závěru, že tyto poznatky
         neobsahují žádný nový vědecký důkaz, který by mohl odůvodnit zákaz GMO ve spolkové zemi Horní Rakousko.

      8       Komise poté přijala sporné rozhodnutí. Podle tohoto rozhodnutí Rakouská republika neposkytla nové vědecké poznatky ani neprokázala,
         že ve spolkové zemi Horní Rakousko vyvstal zvláštní problém, který se objevil po přijetí směrnice 2001/18 a pro který bylo
         nutno zavést oznámené opatření. Jelikož nebyly splněny podmínky definované v čl. 95 odst. 5 ES, Komise žádost o výjimku Rakouské
         republiky zamítla.

       Řízení před Soudem a napadený rozsudek
      9       Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 3. listopadu 2003 podala spolková země Horní Rakousko žalobu, kterou se domáhala zrušení
         sporného rozhodnutí. Tato žaloba byla zapsána pod číslem T‑366/03.

      10     Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 13. listopadu 2003 podala Rakouská republika žalobu, kterou se taktéž domáhala
         zrušení sporného rozhodnutí. Tato žaloba byla zapsána pod číslem C‑492/03.

      11     Usnesením Soudního dvora ze dne 8. června 2004 byla věc C‑492/03 postoupena Soudu. Tato věc byla zaregistrována pod číslem
         T‑235/04.

      12     Rozhodnutím předsedy čtvrtého senátu Soudu ze dne 22. února 2005 byly po vyslechnutí účastníků řízení věci T‑366/03 a T‑235/04
         spojeny pro účely ústní části řízení a rozsudku v souladu s článkem 50 jednacího řádu Soudu.

      13     Napadeným rozsudkem Soud především shledal, že je žaloba podaná spolkovou zemí Horní Rakousko přípustná. Dospěl k závěru,
         že je tato spolková země sporným rozhodnutím osobně dotčena, neboť se dotýká právního aktu, který vydala, a brání jí ve svobodném
         výkonu vlastních pravomocí, jenž jí svěřuje rakouský ústavní pořádek. Soud rovněž shledal, že je spolková země Horní Rakousko
         uvedeným rozhodnutím bezprostředně dotčena, třebaže bylo určeno Rakouské republice, neboť tento členský stát nevykonal při
         jeho oznámení uvedené spolkové zemi žádnou posuzovací pravomoc.

      14     Zadruhé Soud následujícím způsobem zamítl všechny čtyři žalobní důvody uplatňované žalobkyněmi.
      15     Ohledně prvního žalobního důvodu vycházejícího z porušení zásady kontradiktornosti Soud především konstatoval, že úvahy Soudního
         dvora v rozsudku ze dne 20. března 2003, Dánsko v. Komise (C‑3/00, Recueil, s. I‑2643) ohledně nepoužitelnosti této zásady
         v postupu podle čl. 95 odst. 4 ES lze uplatnit i na postup podle čl. 95 odst. 5 ES. Soud konstatoval, že i tento posledně
         uvedený postup je zahájen na žádost členského státu směřující ke schválení vnitrostátních předpisů, které se odchylují od
         harmonizačního opatření přijatého na úrovni Společenství. Dodal, že jsou oba postupy podle čl. 95 odst. 4 a 5 zahajovány oznamujícím
         členským státem, který se může vyjádřit k rozhodnutí, jehož přijetí požaduje, a že tyto postupy musí být v zájmu žádajícího
         členského státu a řádného fungování vnitřního trhu rychle ukončeny.

      16     V bodech 41 až 44 napadeného rozsudku Soud uvedl:
      „41      Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, neumožňuje skutečnost, že se postup čl. 95 odst. 5 ES týká vnitrostátních opatření,
         která jsou ještě ve stavu návrhu, rozlišovat tento postup od postupu upraveného v odstavci 4 téhož článku tak, aby bylo možno
         shledat, že se na něj použije zásada kontradiktornosti. V tomto ohledu nemohou žalobkyně platně namítat skutečnost, že požadavek
         rychlosti postupu je slabší, pokud se jedná o přezkum vnitrostátního opatření, které ještě nevstoupilo v platnost, takže Komise
         může snadno prodloužit lhůtu šesti měsíců upravenou v čl. 95 odst. 6 ES za účelem zahájení kontradiktorní diskuse.

      42      Zaprvé tento argument naráží na znění čl. 95 odst. 6 ES. Jednak se tento článek použije bez rozdílu na žádosti o výjimky týkající
         se platných vnitrostátních opatření uvedených v čl. 95 odst. 4 ES a na žádosti týkající se opatření ve stavu návrhu, na která
         se použije čl. 95 odst. 5 ES. Krom toho možnost prodloužit lhůtu šesti měsíců pro rozhodnutí, která je upravena v třetím pododstavci
         tohoto ustanovení, může být využita Komisí pouze tehdy, pokud to vyžaduje složitost vznesené otázky a není‑li to nebezpečné
         pro lidské zdraví. Jeví se tedy, že čl. 95 odst. 6 třetí pododstavec ES neumožňuje Komisi prodloužit trvání lhůty šesti měsíců
         pro rozhodnutí, pokud je jediným cílem umožnit vyslechnutí členského státu, který jí předložil žádost o výjimku na základě
         čl. 95 odst. 5 ES.

      43      Zadruhé není argument žalobkyň v souladu se systematikou čl. 95 odst. 5 ES. Okolnost, že se toto ustanovení týká vnitrostátního
         opatření, které ještě nenabylo platnosti, nesnižuje zájem na tom, aby Komise rychle rozhodla o žádosti o výjimku, která jí
         byla předložena. Tvůrci Smlouvy [o ES] totiž zamýšleli rychlé ukončení tohoto postupu za účelem zachování zájmu žádajícího
         členského státu na stanovení použitelných pravidel, jakož i v zájmu řádného fungování vnitřního trhu.

      44      K tomuto poslednímu bodu je třeba zdůraznit, že proto, aby nebyla dotčena závazná povaha a jednotné uplatňování práva Společenství,
         směřují oba postupy upravené čl. 95 odst. 4 a 5 ES k zajištění toho, aby žádný členský stát neuplatňoval vnitrostátní právní
         úpravu odchylnou od harmonizačních pravidel, aniž by předem získal souhlas Komise. Z tohoto pohledu se přitom režim použitelný
         na vnitrostátní opatření oznámená na základě čl. 95 odst. 4 ES významně neliší od režimu použitelného na vnitrostátní opatření,
         která jsou ještě ve stavu návrhu a byla oznámena na základě čl. 95 odst. 5 ES. V obou postupech jsou totiž dotčená opatření
         nepoužitelná, dokud Komise nepřijme své rozhodnutí o udělení výjimky. V rámci čl. 95 odst. 5 ES vyplývá tato situace ze samotné
         povahy dotčených opatření, v té době ještě ve stavu návrhu. Pokud jde o čl. 95 odst. 4 ES, vyplývá tato situace z předmětu
         postupu, který zavádí. Soudní dvůr totiž připomněl, že opatření týkající se sbližování právních a správních předpisů členských
         států, jejichž předmětem je zavedení a fungování vnitřního trhu, by byla zbavena svého účinku, pokud by si členské státy zachovaly
         možnost uplatňovat jednostranně vnitrostátní právní úpravu, která se od nich odchyluje. Členský stát je proto oprávněn uplatňovat
         vnitrostátní předpisy oznámené na základě čl. 95 odst. 4 ES pouze poté, co získal od Komise rozhodnutí o schválení (viz obdobně
         s postupem čl. 100a odst. 4 Smlouvy o ES, rozsudky Soudního dvora ze dne 17. května 1994, Francie v. Komise, C‑41/93, Recueil,
         s. I‑1829, body 29 a 30, a ze dne 1. června 1999, Kortas, C‑319/97, Recueil, s. I‑3143, bod 28).“

      17     Co se týče druhého žalobního důvodu vycházejícího z porušení povinnosti uvést odůvodnění, Soud zejména shledal, že Komise
         podrobně a zevrubně rozvinula svou argumentaci, umožňujíc adresátovi sporného rozhodnutí seznámit se s jeho skutkovými a právními
         důvody a Soudu vykonávat jeho přezkum legality.

      18     V bodu 56 napadeného rozsudku k tomu uvedl:
      „Komise se totiž za účelem zamítnutí žádosti Rakouské republiky opřela o tři hlavní skutečnosti. Nejprve shledala, že tento
         členský stát neprokázal, že oznámené opatření bylo odůvodněno s ohledem na nové vědecké poznatky týkající se ochrany životního
         prostředí (body 63 až 68 odůvodnění [sporného] rozhodnutí). Komise měla krom toho za to, že oznámené opatření není odůvodněno
         zvláštním problémem v Rakouské republice (body 70 a 71 odůvodnění [sporného] rozhodnutí). Konečně, Komise odmítla argumenty
         rakouských orgánů, které směřovaly k odůvodnění vnitrostátních opatření použitím zásady obezřetnosti, neboť se domnívala,
         že tyto argumenty byly příliš obecné a nedostatečně podložené (body 72 a 73 odůvodnění [sporného] rozhodnutí).“

      19     K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 95 odst. 5 ES Soud v bodech 65 až 67 napadeného rozsudku konstatoval:
      „65      Komise ve [sporném] rozhodnutí odmítla argumenty Rakouské republiky směřující k prokázání zvláštního problému ve smyslu čl. 95
         odst. 5 ES z důvodu, že z oznámení jasně vyplývalo, že malá velikost zemědělských hospodářství byla charakteristická pro všechny
         členské státy, aniž by byla příznačná pro spolkovou zemi Horní Rakousko. Komise se rovněž ztotožnila se závěry EFSA, zejména
         s těmi, podle kterých jednak ‘předložené vědecké poznatky neobsahovaly žádnou novou nebo specificky místní informaci týkající
         se dopadů stávajících nebo budoucích geneticky modifikovaných kultur nebo zvířat na životní prostředí nebo lidské zdraví’,
         a jednak nebyl předložen ‘žádný vědecký poznatek, který by prokazoval, že tato oblast Rakouska [má] zvláštní nebo výjimečné
         ekosystémy vyžadující hodnocení rizik odlišné od hodnocení uskutečněných pro Rakousko jako celek nebo pro jiné obdobné oblasti
         Evropy’ (body 70 a 71 [sporného] rozhodnutí). (neoficiální překlad)

      66      Je nutno shledat, že žalobkyně nepředložily průkazné důkazy umožňující zpochybnit opodstatněnost těchto posouzení týkajících
         se existence zvláštního problému, ale omezily se pouze na zdůraznění malé velikosti zemědělských podniků a významu ekologického
         zemědělství ve spolkové zemi Horní Rakousko.

      67      Žalobkyně se zejména nedovolávaly důkazů směřujících k vyvrácení závěrů EFSA, podle kterých Rakouská republika neprokázala,
         že území spolkové země Horní Rakousko zahrnuje zvláštní nebo výjimečné ekosystémy, vyžadující hodnocení rizik odlišné od hodnocení
         uskutečněných pro Rakousko jako celek nebo pro jiné obdobné oblasti Evropy. Přestože byly žalobkyně na jednání vyzvány vyjádřit
         se k rozsahu problému způsobenému GMO na území spolkové země Horní Rakousko, nebyly schopny uvést, zda byla přítomnost takových
         organismů vůbec zaznamenána. Spolková země Horní Rakousko upřesnila, že přijetí oznámeného opatření vyplývalo z obavy, že
         bude muset připustit přítomnost GMO z důvodu stanoveného uplynutí doby platnosti dohody, na základě které se členské státy
         dočasně zavázaly již tyto organismy neschvalovat. Takové úvahy nemohou vzhledem ke své obecné povaze vyvrátit konkrétní posouzení
         obsažená ve [sporném] rozhodnutí.“

      20     V bodu 69 napadeného rozsudku Soud upřesnil:
      „Jelikož jsou podmínky požadované čl. 95 odst. 5 ES kumulativní, k zamítnutí žádosti o výjimku postačuje nesplnění byť jen
         jedné z těchto podmínek […]. Jelikož se žalobkyním nepodařilo prokázat, že byly splněny všechny podmínky požadované čl. 95
         odst. 5 ES, je namístě zamítnout třetí žalobní důvod jako neopodstatněný, aniž by bylo nutno rozhodovat o ostatních výtkách
         a argumentech.“

      21     Ohledně čtvrtého žalobního důvodu vycházejícího z porušení zásady obezřetnosti Soud konstatoval, že tento důvod je irelevantní,
         protože Komise, jíž byla předložena žádost na základě čl. 95 odst. 5 ES, rozhodla, že podmínky použití tohoto článku nebyly
         splněny. Jelikož Soud na závěr přezkoumání třetího žalobního důvodu konstatoval, že sporné rozhodnutí nebylo chybné, shledal
         v bodě 71 napadeného rozsudku, že Komisi nezbývalo, než žádost zamítnout.

       Ke kasačním opravným prostředkům
      22     Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 29. června 2006 byly oba kasační opravné prostředky spojeny pro účely ústní části
         řízení a rozsudku.

      23     Na podporu svého kasačního opravného prostředku uvádějí spolková země Horní Rakousko a Rakouská republika dva žalobní důvody
         vycházející v podstatě jednak z nedodržení zásady kontradiktornosti, a jednak z porušení čl. 95 odst. 5 ES.

       K žalobnímu důvodu týkajícímu se rozsahu zásady kontradiktornosti
       Argumentace účastníků řízení
      24     Navrhovatelky vytýkají Soudu, že uplatnil úvahy Soudního dvora o nepoužitelnosti zásady kontradiktornosti, jež se v jeho výše
         citovaném rozsudku Dánsko v. Komise týkaly situací, na něž se vztahuje čl. 95 odst. 4 ES, třebaže v projednávaném případě
         se jedná o čl. 95 odst. 5 ES. Existuje značný rozdíl mezi vnitrostátními předpisy, pro něž bylo zažádáno o výjimku podle čl. 95
         odst. 4 (jelikož tyto předpisy již byly platné a účinné, a tudíž přinejmenším potenciálně ohrožovaly fungování vnitřního trhu),
         a předpisy, které existují teprve ve formě návrhu a bylo pro ně zažádáno o výjimku podle čl. 95 odst. 5.

      25     Na jedné straně navrhovatelky uplatňují, že Soud v bodě 44 napadeného rozsudku odkazuje na judikaturu vztahující se k čl. 100a
         Smlouvy. Uvádějí, že uvedené ustanovení nerozlišovalo mezi zachováním již platných předpisů a přijetím nových vnitrostátních
         předpisů, zatímco podle současného čl. 95 odst. 4 a 5 ES se obě situace rozlišují.

      26     Na druhé straně zdůrazňují, že se situace, na niž se vztahuje čl. 95 odst. 5 ES, liší od situace, na niž se vztahuje čl. 95
         odst. 4, a která se týká vnitrostátního opatření ve stádiu návrhu, kdy zájem na řádném fungování vnitřního trhu nevyžaduje
         co možná nejrychlejší vyjasnění situace, takže by Komise mohla bez obtíží prodloužit lhůtu šesti měsíců podle čl. 95 odst. 6 ES
         k provedení kontradiktorní diskuse.

      27     Komise v odpovědi na tuto argumentaci namítá, že Soud odkazem na judikaturu citovanou v bodě 44 napadeného rozsudku uplatnil
         pouze jednu z jejích stránek, jež se týká čl. 95 odst. 4 a 5 ES, a sice to, že se v obou případech upravených uvedenými ustanoveními
         nesmí členský stát odchýlit od harmonizačního opatření bez předchozího schválení Komisí. Komise se navíc domnívá, že i v případě,
         kdy je zákon dosud ve stadiu návrhu, může existovat zájem na co možná nejrychlejším vyjasnění situace.

       Závěry Soudního dvora
      28     Podle článku 95 ES jsou členské státy po přijetí harmonizačního opatření povinny oznámit Komisi své odchylné vnitrostátní
         předpisy a požádat o jejich schválení. Článek 95 odst. 4 ES upravuje ponechání vnitrostátních předpisů, které existovaly před
         vydáním harmonizačních opatření, a čl. 95 odst. 5 se týká případu, kdy si členský stát přeje zavedení nových vnitrostátních
         předpisů, které se odchylují od daných harmonizačních opatření.

      29     Postup podle článku 95 ES je zahájen tím, že členský stát oznámí Komisi své vnitrostátní právní předpisy, které se odchylují
         od harmonizačního opatření přijatého na úrovni Společenství, pokračuje fází, v níž Komise prověří veškeré podklady, aby zjistila,
         zda jsou splněny předepsané podmínky, a je uzavřeno konečným rozhodnutím, jímž Komise dotyčné vnitrostátní právní předpisy
         schválí nebo zamítne. Komise smí rozhodnout teprve poté, co prověří, zda vnitrostátní právní předpisy neslouží jako prostředek
         svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy a nenarušují fungování vnitřního trhu (viz rozsudek
         Soudního dvora ze dne 21. ledna 2003, Německo v. Komise, Recueil, s. I‑845, bod 44).

      30     Navíc podle judikatury Soudního dvora neplatí pro postup podle čl. 95 odst. 4 ES vzhledem k jeho zvláštnostem zásada kontradiktornosti
         (viz výše citovaný rozsudek Dánsko v. Komise, bod 50).

      31     Při postupu podle čl. 95 odst. 5 ES musí zavedení nových vnitrostátních právních předpisů spočívat na nových vědeckých poznatcích
         k ochraně životního prostředí nebo pracovního prostředí z důvodu zvláštního problému, který se objeví v tomto státě po vydání
         harmonizačních opatření (viz výše citovaný rozsudek Dánsko v. Komise, bod 57).

      32     Požadavek, podle nějž mají být k podpoření žádosti předloženy nové vědecké poznatky, může vést Komisi k tomu, aby v rámci
         svého posouzení, zda je tato žádost důvodná, pověřila vnější znalce vypracováním stanoviska k daným poznatkům, a poté z tohoto
         stanoviska ve svém konečném rozhodnutí vycházela.

      33     Komise vskutku připustila, že v daném případě nebyla schopna sama posoudit vědecké poznatky obsažené v Müllerově zprávě, a tudíž
         před vydáním rozhodnutí podle čl. 95 odst. 5 ES požádala EFSA o stanovisko.

      34     Je ovšem zapotřebí ověřit, zda měla být v takovémto případě uplatněna zásada kontradiktornosti, jak se domnívají navrhovatelky,
         anebo zda se tato zásada v souladu s rozhodnutím ve výše uvedené věci Dánsko v. Komise ohledně článku 95 odst. 4 ES nepoužije.

      35     V tomto ohledu zásada kontradiktornosti, jejíž zachovávání zajišťuje Soudní dvůr, zavazuje orgán veřejné moci, aby před přijetím
         svého rozhodnutí vyslechl osoby, kterých se bude toto rozhodnutí dotýkat (rozsudek ze dne 10. července 2001, Ismeri Europa
         v. Účetní dvůr, C‑315/99 P, Recueil, s. I‑5281, bod 28, a výše citovaný rozsudek Dánsko v. Komise, bod 45).

      36     Podle judikatury Soudního dvora se zásada dodržování práv obhajoby, s níž je úzce spjata zásada kontradiktorního řízení, uplatní
         nejen ohledně adresátů veřejné správy, ale i ohledně členských států. Pokud jde o posledně uvedené byla tato zásada uznána
         v rámci řízení zahájeného některým orgánem Společenství proti dotčenému členskému státu (viz zejména výše citovaný rozsudek
         Dánsko v. Komise, bod 46). Podle judikatury je dodržování práv obhajoby v každém řízení vedeném vůči osobě, které může vést
         k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, základní zásadou práva Společenství, která musí být zajištěna,
         i když neexistuje jakákoliv zvláštní právní úprava (viz zejména, rozsudky ze dne 12. února 1992, Nizozemsko a další v. Komise,
         spojené věci C 48/90 a C‑66/90, Recueil, s. I‑565, bod 44, rozsudek ze dne 5. října 2000, Německo v. Komise, C‑288/96, Recueil,
         s. I‑8237, bod 99, a rozsudek ze dne 9. června 2005, Španělsko v. Komise, C‑287/02, Sb. rozh. s. I‑5093, bod 37).

      37     Avšak ze znění čl. 95 odst. 5 ES předně nevyplývá, že by Komise měla povinnost před přijetím rozhodnutí o schválení nebo zamítnutí
         dotyčných vnitrostátních právních předpisů vyslechnout oznamující členský stát. Zákonodárce Společenství s přihlédnutím ke
         zvláštnostem tohoto postupu upravil v článku 95 ES pouze podmínky, které musí být splněny, aby Komise mohla rozhodnout, lhůty,
         v nichž je povinna vydat své kladné nebo zamítavé rozhodnutí, jakož i případné prodloužení lhůt.

      38     Mimoto postup podle čl. 95 odst. 5 ES, jakož ostatně i postup podle čl. 95 odst. 4 ES, nezahajuje, jak je vyloženo v bodě
         29 tohoto rozsudku, orgán Společenství nebo vnitrostátní orgán, ale členský stát, a rozhodnutí Komise je přijímáno pouze v reakci
         na tuto iniciativu. Ve své žádosti se členský stát může vyjádřit ke vnitrostátním předpisům, o jejichž zavedení žádá, což
         výslovně vyplývá z čl. 95 odst. 5, který požaduje, aby členský stát oznámil důvody pro svoji žádost.

      39     Komise musí být navíc schopna ve lhůtách, které jí jsou stanoveny, získat informace, které se ukáží jako nezbytné, aniž by
         byla povinna před přijetím svého rozhodnutí znovu vyslechnout oznamující členský stát (ohledně postupu podle čl. 95 odst. 4 ES,
         pro nějž platí stejné lhůty jako pro postup podle čl. 95 odst. 5 ES, viz výše citovaný rozsudek Dánsko v. Komise, bod 48).

      40     Je třeba zdůraznit, že podle čl. 95 odst. 6 druhého pododstavce ES se odchylné vnitrostátní předpisy pokládají za schválené,
         nerozhodne-li Komise v určité lhůtě. Navíc nemůže být tato lhůta podle třetího pododstavce téhož odstavce ES prodloužena,
         není-li otázka složitá a existuje-li nebezpečí pro lidské zdraví.

      41     Tvůrci Smlouvy zamýšleli jak v zájmu žádajícího členského státu, tak i řádného fungování vnitřního trhu, aby byl postup stanovený
         v tomto článku rychle ukončen. Tento cíl by byl obtížně slučitelný s požadavkem, který by ukládal delší výměnu informací a argumentů.

      42     A konečně je třeba dodat, že Soud chtěl zmíněním judikatury k čl. 100a odst. 4 Smlouvy v bodě 44 napadeného rozsudku pouze
         zdůraznit, že existuje podmínka pro to, aby se směl členský stát odchýlit od harmonizačního opatření přijatého na úrovni Společenství,
         spočívající v povinnosti získat předchozí schválení Komisí. Tato podmínka platí i nadále v rámci ustanovení čl. 95 odst. 4
         a 5 ES, jelikož musí být splněna jak členským státem, který oznamuje podle čl. 95 odst. 4 ES právní předpisy, jež jsou již
         platné a účinné, tak i členským státem, který oznamuje návrh zákona podle čl. 95 odst. 5 ES. Pro opatření, která spadají pod
         tyto dva odstavce, tedy platí, jak uvedla generální advokátka v bodě 85 svého stanoviska, tytéž zásady.

      43     V konečném výsledku vzhledem ke zvláštnostem postupu podle čl. 95 odst. 5 ES, k podobnostem, které tento postup vykazuje s postupem
         podle čl. 95 odst. 4 ES, a ke společnému cíli obou uvedených odstavců, jímž je poskytnout členským státům možnost získání
         výjimky z harmonizačních opatření, není důvod rozhodnout se pro jiné řešení než to, jež bylo přijato ohledně čl. 95 odst. 4 ES.
         Před vydáním rozhodnutí podle čl. 95 odst. 5 ES není tudíž Komise povinna uplatnit zásadu kontradiktornosti (ohledně čl. 95
         odst. 4 ES viz v tomto smyslu výše citovaný rozsudek Dánsko v. Komise, bod 50).

      44     Soud měl proto správně za to, že zásadu kontradiktornosti není namístě uplatnit na postup stanovený v čl. 95 odst. 5 ES.
      45     Žalobní důvod vycházející z nedodržení zásady kontradiktornosti je v důsledku toho nutno zamítnout.
       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 95 odst. 5 ES
       Argumentace účastníků řízení
      46     Navrhovatelky především uplatňují, že se v napadeném rozsudku Soud při zkoumání žalobního důvodu vycházejícího z porušení
         Smlouvy zabýval pouze podmínkou existence zvláštního problému, a tudíž porušil jejich právo být slyšen.

      47     Rakouská republika dodává, že nové vědecké poznatky představují zásadní prvek čl. 95 odst. 5 ES a že ani v rámci posouzení
         podmínky existence problému, který je pro daný členský stát zvláštní, neměl Soud odhlédnout od otázky koexistence GMO a geneticky
         nemodifikovaných plodin, jakož i nedostatečnosti posouzení rizik a zásady obezřetnosti. Komise podle názoru Rakouské republiky
         neprovedla úplné vědecké hodnocení rizik ani nezohlednila právo být slyšen a navíc nesplnila svou povinnost uvést odůvodnění.

      48     Navrhovatelky poté kritizují závěry uvedené v bodě 67 napadeného rozsudku v rozsahu, v němž neexistence zvláštního problému
         ve smyslu čl. 95 odst. 5 ES byla v daném případě vyvozována ze skutečnosti, že ve spolkové zemi Horní Rakousko nebyla prokázána
         přítomnost GMO. Napadený rozsudek je v tomto ohledu v rozporu s povinností vycházet při přijímání právních a správních předpisů
         na základě zmíněného článku 95 ES, které se týkají zdraví, bezpečnosti, ochrany životního prostředí a ochrany spotřebitele,
         z vysoké úrovně ochrany.

      49     Rakouská republika dodává, že Komise a Soud v důsledku příliš úzkého výkladu podmínek existence zvláštního problému, nedostatečného
         vyhodnocení rizik a nových vědeckých poznatků i pominutí zásady obezřetnosti zásadně ovlivnily výsledek sporu a poškodily
         zájmy Rakouské republiky.

      50     Komise v odpovědi na tuto argumentaci namítá, že zjištěním, zdali Soud správně posoudil okolnosti sporu, který mu byl předložen,
         má být vyjasněno, zda porušil právo Společenství, a nikoli zda se dopustil procesní vady v podobě nedostatečného odůvodnění.

      51     Komise upřesňuje, že existence nových vědeckých poznatků a ochrana životního prostředí nejsou konstitutivními prvky zvláštního
         problému, ale nacházejí se na stejné úrovni jako tento problém, jelikož všechny tři zmíněné požadavky představují kumulativní
         podmínky pro použití čl. 95 odst. 5 ES. Bylo tudíž správné, že Soud poté, co konstatoval, že nebyla splněna podmínka existence
         zvláštního problému, žalobu zamítl.

      52     Co se týče zásady obezřetnosti, Komise tvrdí, že v bodě 71 napadeného rozsudku Soud správně vysvětlil, proč musí být žalobní
         důvod vycházející ze zásady obezřetnosti zamítnut, a že Rakouská republika nenapadla tuto část rozsudku, přinejmenším nikoli
         výslovně a podrobným způsobem.

      53     Podle názoru Komise ani úvahy ohledně tvrzených pochybení, jichž se měla dopustit v postupu zkoumání žádosti, ani argumenty
         týkající se zásady dodržování práv obhajoby nikterak nepřispívají k řešení otázky, zda byl napadený rozsudek postižen nesprávným
         právním posouzením. Argumentace ohledně dodržování práv obhajoby je nepodložená, a tedy nepřípustná, anebo přinejmenším zjevně
         neopodstatněná, neboť práva obhajoby Rakouské republiky nebyla v řízení před Soudem nikterak omezena.

      54     Navrhovatelky jsou konečně toho názoru, že jimi vytýkaná vada řízení spočívá v nesprávném právním posouzení, a tudíž rovněž
         představuje důvod vycházející z porušení práva Společenství. Podle nich nelze výraz „zvláštní“ považovat za synonymum slova
         „jedinečný“. Problémy ve smyslu čl. 95 odst. 5 ES je třeba chápat jako problémy zvláštní, ale v žádném případě jako problémy
         jedinečné, které se vyskytují pouze v jednom členském státě nebo regionu. Navrhovatelky mají za to, že v důsledku chybného
         posouzení významu pojmu „zvláštní“ Soud nesprávně opominul prozkoumat zbývající podmínky použití čl. 95 odst. 5 ES, čímž v tomto
         ohledu porušil právo Společenství.

      55     Komise na to namítá, že Soud neměl povinnost podrobně zkoumat podmínku existence zvláštního problému a domnívá se, že navrhovatelky
         nesplnily důkazní povinnost, kterou jim ukládá čl. 95 odst. 5 ES, jelikož se ve své argumentaci omezily na malou velikost
         zemědělských podniků a na význam ekologického zemědělství. Podle Komise je odchýlení od směrnice 2001/18/ES v rámci zvláštního
         problému oprávněné v případě zvláštních nebo výjimečných ekosystémů vyžadujících hodnocení rizik odlišné od hodnocení uskutečněných
         podle této směrnice pro jiné obdobné oblasti Evropy. Komise přitom tvrdí, že navrhovatelky v tomto ohledu nepředložily potřebné
         důkazy.

       Závěry Soudního dvora
      56     Především je třeba konstatovat, že legalita vnitrostátních opatření oznámených podle čl. 95 odst. 5 ES úzce souvisí s hodnocením
         vědeckých poznatků předložených oznamujícím členským státem.

      57     Uvedené ustanovení totiž požaduje, aby se zavedení vnitrostátních předpisů, které se odchylují od harmonizačních opatření,
         opíralo o nové vědecké poznatky k ochraně životního prostředí nebo pracovního prostředí, z důvodu zvláštního problému, který
         se objeví v dotyčném členském státě po vydání harmonizačního opatření, a aby byla o zamýšlených ustanoveních a důvodech pro
         jejich zavedení uvědomena Komise (viz výše uvedený rozsudek Německo v. Komise, bod 80).

      58     Tyto podmínky jsou kumulativní, a musí být tudíž splněny současně, jinak Komise odchylné vnitrostátní předpisy zamítne (viz
         výše citovaný rozsudek ze dne 21. ledna 2003, Německo v. Komise, bod 81).

      59     V této souvislosti je třeba uvést, že účastníci řízení v projednávané věci nezpochybnili kumulativní povahu zmíněných podmínek.
      60     Dále navrhovatelky ve svých kasačních opravných prostředcích zpochybnily napadený rozsudek zejména v rozsahu, v němž Soud
         odmítl jejich argumenty ohledně způsobu, kterým Komise posoudila podmínku týkající se existence problému zvláštního pro oznamující
         členský stát.

      61     V bodech 66 a 67 napadeného rozsudku Soud vskutku vyslovil, že žalobkyně nepředložily důkazní prostředky, které by zpochybnily
         opodstatněnost tohoto posouzení a omezily se pouze na zdůraznění malé velikosti zemědělských hospodářství a významu ekologického
         zemědělství ve spolkové zemi Horní Rakousko. K tomu zejména dodal, že se žalobkyně nedovolávaly důkazů směřujících k vyvrácení
         závěrů EFSA, podle kterých Rakouská republika neprokázala, že území spolkové země Horní Rakousko zahrnuje zvláštní nebo výjimečné
         ekosystémy vyžadující hodnocení rizik odlišné od hodnocení uskutečněných pro Rakousko jako celek nebo pro jiné obdobné oblasti
         Evropy. Podle něj úvahy předložené žalobkyněmi nemohly vzhledem ke své obecné povaze vyvrátit konkrétní posouzení obsažená
         ve sporném rozhodnutí.

      62     V tomto rozhodnutí zastávala Komise názor, že Rakouská republika neprokázala, že ve spolkové zemi Horní Rakousko existoval
         zvláštní problém ve smyslu čl. 95 odst. 5 ES, který se objevil po přijetí směrnice 2001/18.

      63     Toto rozhodnutí bylo vydáno po stanovisku EFSA, podle nějž scházely vědecké poznatky dokládající existenci zvláštního problému.
         EFSA měl za to, že mu nebyl předložen žádný vědecký poznatek prokazující existenci zvláštních nebo výjimečných ekosystémů
         vyžadujících hodnocení rizik, jež se odlišují od hodnocení uskutečněných pro Rakousko jako celek nebo pro jiné obdobné oblasti
         Evropy. Dospěl k závěru, že Müllerova zpráva neobsahovala žádné nové poznatky, jež by byly s to zpochybnit ustanovení směrnice
         2001/18.

      64     V tomto ohledu se Soud zřejmě nedopustil nesprávného právního posouzení připomenutím, že Komisí byly vzaty v potaz závěry
         EFSA ohledně nepředložení vědeckých poznatků dokládajících existenci zvláštního problému.

      65     Soudu ostatně oproti tvrzení navrhovatelek nelze vytknout nepochopení výrazu „zvláštní“ ve smyslu čl. 95 odst. 5 ES, neboť
         se nedomníval, že by byly podmínky uvedené v tomto ustanovení naplněny pouze tehdy, jestliže by se prokázala existence „jedinečného“
         problému, což je pojem užší než „zvláštní“ problém.

      66     V tomto ohledu Soud v napadeném rozsudku převzal závěry Komise a EFSA a konstatoval, že Rakouská republika nepředložila žádné
         vědecké poznatky prokazující zejména existenci „zvláštních“ ekosystémů.

      67     V německém znění sporného rozhodnutí, které je závazné, se uvádí výraz „ungewöhnliches Ökosystem“ a ve stanovisku EFSA sepsaném
         v angličtině je použit výraz „unusual ecosystems“, v důsledku čehož pozbývají pojmy „einzigartig“ v německém znění sporného
         rozhodnutí a „unique“ ve stanovisku EFSA jakékoli relevance.

      68     Navíc nelze tvrdit, že by se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, měl-li za to, že žalobkyně nepředložily žádné důkazní
         prostředky, jež by zpochybnily opodstatněnost posouzení, že nebyly předloženy vědecké poznatky dokládající existenci zvláštního
         problému, a že tudíž nebyla splněna jedna z podmínek čl. 95 odst. 5 ES.

      69     Konečně podle judikatury nemusí být zkoumány všechny podmínky čl. 95 odst. 5 ES, jež mají kumulativní povahu, je-li prokázáno,
         že nebyla splněna jedna z nich (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2003, Německo v. Komise, bod 88).

      70     Proto Soud poté, co dospěl k závěru, že nebyla splněna podmínka existence zvláštního problému v členském státě, správně zamítl
         žaloby, aniž by zkoumal, zda byly splněny ostatní podmínky.

      71     Argumenty navrhovatelek, které souvisí se skutečností, že se Soud omezil na zkoumání podmínky existence zvláštního problému
         pro členský stát, i jejich argumenty, které se vztahují k právu být slyšen, povinnosti uvést odůvodnění a právům obhajoby,
         nejsou v důsledku toho důvodné.

      72     S ohledem na uvedené okolnosti je třeba mít za to, že Soud zamítnutím žalob neporušil čl. 95 odst. 5 ES.
      73     Druhý žalobní důvod není tudíž důvodný a kasační opravné prostředky je třeba zamítnout.
       K nákladům řízení
      74     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož
         jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který
         měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelky, spolková země
         Horní Rakousko a Rakouská republika, ve věci neměly úspěch, je namístě jim uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravné prostředky se zamítají.
      2)      Spolkové zemi Horní Rakousko a Rakouské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 17. února 2011. # J & F Participações SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Friboi - Starší národní slovní ochranná známka FRIBO - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 - Skutečné užívání starší ochranné známky - Článek 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009. # Věc T-324/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 17. února 2011 – J & F Participações v. OHIM – Plusfood Wrexham (Friboi)
      (Věc T-324/09)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Friboi – Starší národní slovní ochranná známka FRIBO – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Skutečné užívání starší ochranné známky – Článek 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Přezkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky
            – Skutečné užívání – Pojem – Kritéria pro posouzení (Nařízení Rady č. 207/2009 čl. 42 odst. 2 a odst. 3) (viz body 26–27)
      2.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 207/2009 čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 45, 69)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 22. dubna 2009 (věc R 824/2008 1) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi Fribo Foods Ltd a Agropecuaria Friboi, Ltda

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               J & F Participações SA

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               obrazová ochranná známka Friboi pro výrobky zařazené do třídy 29

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Plusfood Wrexham Ltd

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Britská slovní ochranná známka FRIBO pro výrobky zařazené do třídy 29; britská slovní ochranná známka Fribo pro výrobky zařazené
                  do třídy 29; německá slovní ochranná známka FRIBO pro výrobky zařazené do třídy 29; německá obrazová ochranná známka FRIBO
                  pro výrobky zařazené do třídy 29; francouzská slovní ochranná známka FRIBO pro výrobky zařazené do třídy 29; francouzská obrazová
                  ochranná známka FRIBO pro výrobky zařazené do třídy 29; italská slovní ochranná známka FRIBO pro výrobky zařazené do třídy
                  29; italská obrazová ochranná známka FRIBO pro výrobky zařazené do třídy 29

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               vyhovění námitkám

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               částečné vyhovění odvolání

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	J & F Participações SA se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 10. června 2004. # Pierre Eveillard proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-258/01.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      ze dne 10. června 2004
      Věc T-258/01
      Pierre Eveillard
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Úředníci – Disciplinární režim – Zařazení na nižší služební stupeň – Články 11 a 14 služebního řádu – Smlouva o ostraze budov Komise“
      Úplný text ve francouzském jazyce          II - 0000
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 25. června 2001, kterým byla zamítnuta stížnost žalobce
            ze dne 13. března 2001, ve které napadl rozhodnutí přijaté orgánem oprávněným ke jmenování ze dne 19. prosince 2000, ukládající
            mu disciplinární sankci spočívající v zařazení o dva služební stupně níže.
      Rozhodnutí: Rozhodnutí ze dne 19. prosince 2000, ukládající žalobci disciplinární sankci spočívající v zařazení o dva služební stupně
            níže, se zrušuje. Komise ponese veškeré náklady řízení.
      Shrnutí
      1.     Úředníci ─ Žaloba ─ Žaloba směřující proti rozhodnutí, kterým byla stížnost zamítnuta ─ Přípustnost
      (Služební řád, články 90 a 91)
      2.     Úředníci ─ Práva a povinnosti ─ Návrh, pocházející od úředníka kategorie B, zaměstnat zaměstnance vykonávající administrativní
            úkoly v rámci smlouvy o ostraze  ─ Obecně rozšířená praxe podporovaná vedením, která sama o sobě nemá podvodný charakter ─
            Porušení povinností vyplývajících ze služebního řádu ─ Absence
      (Služební řád, článek 11)
      1.     Účelem žaloby úředníka formálně směřující proti výslovnému nebo konkludentnímu odmítnutí předchozí správní stížnosti podané
         na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu, je předložit Soudu akt, kterým jsou zkrácena práva, proti kterému byla stížnost
         podána.

      (viz bod 30)
      Odkazy: Soudní dvůr, 17. ledna 1989, Vainker v. Parlament, 293/87, Recueil, s. 23, bod 8; Soud, 10. prosince 1992, Williams
         v. Účetní dvůr, T-33/91, Recueil, s. II-2499, bod 23; Soud, 16. října 1996, Capitanio v. Komise, T-36/94, Recueil FP, s. I-A-449
         a II-1279, bod 33

      2.     Je neodůvodněné vytýkat úředníkovi kategorie B, jehož funkce jsou podle čl. 5 odst. 1 služebního řádu výkonné a vedoucí, ale
         ne řídící, které odpovídají funkcím svěřeným úředníkům kategorie A, že porušil své služební povinnosti pouze tím, že navrhl
         zaměstnání osob pro plnění administrativních úkolů uvnitř útvarů orgánu, v rámci plnění smlouvy o ostraze, zatímco tato praxe
         byla organizována různými útvary orgánu, byla obecně rozšířená, dalo k ní podnět vedení orgánu a která, byť byla protiprávní,
         neměla sama o sobě podvodný charakter.

      (viz bod 47)


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. června 1990. # Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost proti Deutsche Olivetti GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Celní hodnota. # Věc C-17/89.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 7. ledna 2004. # The Queen, na žádost Delena Wells proti Secretary of State for Transport, Local Government and the Regions. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Spojené království. # Směrnice 85/337/EHS. # Věc C-201/02.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 14. prosince 1989. # Schweizerische Lactina Panchaud AG proti Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Zemědělství. # Věc C-346/88.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 21. ledna 1993. # Deutsche Shell AG proti Hauptzollamt Hamburg-Harburg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo. # Věc C-188/91.


title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 29. září 2011. # adidas AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství představující botu se dvěma proužky na boku - Starší národní ochranná známka představující botu se třemi proužky na boku - Relativní důvod pro zamítnutí - Nedostatečné odůvodnění staršího práva - Nepřeložení základních prvků odůvodňujících zápis starší ochranné známky - Pravidlo 16 odst. 3, pravidlo 17 odst. 2 a pravidlo 20 odst. 2 nařízení (ES) č. 2868/95. # Věc T-479/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 29. září 2011 – adidas v. OHIM – Patrick Holding (zobrazení boty se dvěma proužky)
      (Věc T-479/08)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství představující botu se dvěma proužky na boku – Starší národní ochranná známka představující botu se třemi proužky na boku – Relativní důvod pro zamítnutí – Nedostatečné odůvodnění staršího práva – Nepřeložení základních prvků odůvodňujících zápis starší ochranné známky – Pravidlo 16 odst. 3, pravidlo 17 odst. 2 a pravidlo 20 odst. 2 nařízení (ES) č. 2868/95“
      Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Přezkum námitek – Nepředložení překladu osvědčení o zápisu starší ochranné známky v předepsané lhůtě – Dopad na řízení vedené námitkovým oddělením (Nařízení Komise č. 2868/95, článek 1, pravidlo 17 odst. 2) (viz body 32–33)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 27. srpna 2008 (věc R 849/2007-2), které se týká námitkového
                  řízení mezi společnostmi adidas AG a Patrick Holding ApS.

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti adidas AG se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 18. prosince 2008.#Sopropé - Organizações de Calçado Lda proti Fazenda Pública.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko.#Celní kodex Společenství - Zásada dodržování práva na obhajobu - Vybrání dovozního cla po propuštění zboží.#Věc C-349/07.

text:
      Věc C-349/07
      Sopropé − Organizações de Calçado Lda
      v.
      Fazenda Pública
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supremo Tribunal Administrativo)
      „Celní kodex Společenství – Zásada dodržování práv na obhajobu – Vybrání dovozního cla po propuštění zboží“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Právo Společenství – Obecné právní zásady – Základní práva – Práva na obhajobu – Lhůta v rámci postupu vybírání cla po propuštění
            zboží stanovená vnitrostátními právními předpisy
      (Článek 6 EU)
      2.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží – Práva na obhajobu
      (Článek 6 EU)
      1.        Pokud jde o vybrání celního dluhu za účelem vybrání dovozního cla po propuštění zboží, lhůta osmi až patnácti dnů ponechávaná
         dovozci, který je podezřelý z toho, že se dopustil porušení celních předpisů, pro předložení jeho vyjádření, je v zásadě v
         souladu s požadavky práva Společenství.

      Taková lhůta prakticky neznemožňuje ani nadměrně neztěžuje výkon práv na obhajobu přiznaných právním řádem Společenství. Podniky,
         které mohou být uvedeným postupem dotčeny, jsou totiž odborné kruhy, které se obvykle zabývají dovozem. Mimoto použitelná
         právní úprava Společenství stanoví, že tyto podniky musí být schopny odůvodnit pro účely kontroly, že všechny operace, které
         uskutečnily, proběhly v souladu s právem. Konečně, obecný zájem Evropského společenství a zejména zájem na co nejrychlejším
         vybrání svých vlastních zdrojů vyžaduje, aby mohly být kontroly uskutečňovány bezodkladně a účinně.

       (viz body 41, 52, výrok 1)
      2.        Vnitrostátnímu soudu, kterému byl spor předložen, přísluší, aby s přihlédnutím ke zvláštním okolnostem věci určil, zda lhůta
         skutečně ponechaná dovozci v rámci vybrání dovozního cla po propuštění zboží mu umožnila být účinně vyslechnut orgány celní
         správy.

      Za tímto účelem lze vzít v úvahu různá kritéria. Pokud jde o dovozy uskutečněné z asijských zemí, mohou být významné takové
         skutečnosti, jako je složitost dotčených operací, vzdálenost nebo také kvalita vztahů obvykle udržovaných s příslušnými místními
         správními orgány. Rovněž musí být přihlédnuto k velikosti podniku a skutečnosti, zda udržuje obvyklé obchodní vztahy s dotčenými
         zeměmi, či nikoliv. Krom toho okolnosti umožňující prokázat, že byl dotyčný podnik během kontroly při plné znalosti případu
         vyslechnut, musejí být rovněž zohledněny. Daňová kontrola, která probíhá několik měsíců, a jejíž součástí je ověřování na
         místě a slyšení dotyčného podniku, jehož prohlášení jsou zakládána do spisu, tak umožňuje domnívat se, že uvedený podnik se
         seznámil s důvody, pro které byla daňová kontrola provedena, a s povahou skutečností, které mu byly vytýkány.

      Vnitrostátní soud musí krom toho ověřit, zda je možné – s přihlédnutím ke lhůtě, která uplynula mezi okamžikem, kdy dotyčný
         správní orgán obdržel vyjádření dovozce, a datem, kdy vydal své rozhodnutí – se domnívat, že správní orgán řádně zohlednil
         vyjádření, která mu byla předložena.

      (viz body 44–46, 53–54, výrok 2–3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      18. prosince 2008(*)

      „Celní kodex Společenství – Zásada dodržování práva na obhajobu – Vybrání dovozního cla po propuštění zboží“
      Ve věci C‑349/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugalsko) ze dne 12. června 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 27. července 2007, v řízení

      Sopropé – Organizações de Calçado Lda
      proti
      Fazenda Pública,

      za přítomnosti:
      Ministério Público,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.‑C. Bonichot (zpravodaj), K. Schiemann, P. Kūris a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Sopropé – Organizações de Calçado Lda A. Caneirou, advogado,
      –        za portugalskou vládu H. Ventura, C. Guerra Santos a L. Fernandesem, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Albenziem, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství S. Schønbergem a P. Guerra e Andradem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. října 2008,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu zásady dodržování práva na obhajobu.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Sopropé – Organizações de Calçado Lda (dále jen „Sopropé“) a la Fazenda
         Pública (Státní pokladna) ve věci vybrání celního dluhu po propuštění zboží, o němž bylo rozhodnuto v důsledku šetření ohledně
         původu zboží dovezeného do Portugalska touto společností mezi rokem 2000 a rokem 2002.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl.
         vyd. 02/04, s. 307), bylo pozměněno nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000 (Úř.
         věst. L 311, s. 17; Zvl. vyd. 02/10, s. 239, dále jen „celní kodex“).

      4        Hlava VII kapitola 3 celního kodexu pojednává v článcích 217 až 232 o vybírání celního dluhu.

      5        Článek 221 odst. 1 celního kodexu stanoví:

      „Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.“
      6        Podle čl. 222 odst. 1 písm. a) celního kodexu:

      „1.      Částky cla sdělené podle článku 221 musí dlužníci zaplatit v následujících lhůtách:
      a)      není-li dané osobě vyhrazen některý ze způsobů ulehčení platby podle článků 224 až 229, musí být platba provedena ve stanovené
         lhůtě.

      Aniž je dotčen čl. 244 druhý pododstavec, nesmí tato lhůta přesáhnout deset dní od dne, kdy je dlužníkovi sdělena částka dlužného
         cla, a v případě souhrnného zaúčtování za podmínek stanovených v čl. 218 odst. 1 druhém pododstavci musí být tato lhůta stanovena
         tak, aby neumožnila dlužníkovi získat delší lhůtu splatnosti, než by získal v případě, kdyby mu byl udělen odklad platby cla.

      […]“
      7        Články 243 až 246, které se nacházejí v hlavě VIII celního kodexu, se týkají opravných prostředků.

      8        Podle článku 245 tohoto kodexu:

      „Předpisy o postupu při podávání opravného prostředku přijmou členské státy.“
       Vnitrostátní právní předpisy
      9        Obecný zákon o daních (dále jen „LGF“), schválený nařízením s mocí zákona č. 398/98 ze dne 12. prosince 1998, výslovně stanoví
         zásadu účasti na daňovém řízení zakotvenou v článku 267 Ústavy Portugalské republiky a již uvedenou, pokud jde o správní řízení,
         v článku 100 a následujících správního řádu.

      10      Podle článku 60 tohoto zákona, v jeho znění použitelném na skutečnosti ve věci v původním řízení:

      „1.      Poplatníci se účastní na vzniku rozhodnutí, která se jich týkají, nestanoví-li zákon jinak, jedním z následujících způsobů:

      a)      právem být vyslechnut před vybráním dluhu;
      […]
      e)      právem být vyslechnut před vyhotovením závěrečné zprávy o daňové kontrole.
      […]
      4.      Právo být vyslechnut musí být uplatněno ve lhůtě, která bude stanovena daňovým orgánem v doporučeném dopise zaslaném za tímto
         účelem na adresu daňového domicilu poplatníka.

      […]
      6.      Lhůta pro uplatnění práva být vyslechnut ústně nebo písemně nesmí být kratší než 8 dnů a nesmí přesáhnout 15 dnů.
      […]“
      11      Doplňující pravidla týkající se postupu při daňové kontrole byla přijata nařízením s mocí zákona č. 413/98, ze dne 31. prosince
         1998.

      12      Podle článku 60 uvedeného nařízení s mocí zákona, který se týká předběžného slyšení:

      „1.      Jakmile jsou kontrolní činnosti ukončeny a vedou-li ke zdanění nebo k daňově nepříznivým krokům vůči právnímu subjektu, který
         je předmětem kontroly, musí být návrh závěrečné zprávy, obsahující popis těchto činností a jejich odůvodnění, oznámen uvedenému
         právnímu subjektu ve lhůtě 10 dnů.

      2.      Oznámení musí stanovit lhůtu 8 až 15 dnů k tomu, aby bylo právnímu subjektu, který je předmětem kontroly, umožněno vyjádřit
         se k uvedenému návrhu závěrečné zprávy.

      3.      Právní subjekt, který je předmětem kontroly, se může vyjádřit písemně nebo ústně, přičemž v posledně uvedeném případě jsou
         její vyjádření zaprotokolována.

      4.      Závěrečná zpráva bude vypracována ve lhůtě 10 dnů po vyjádřeních uvedených v předchozím odstavci.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13      Sopropé je portugalský podnik, který prodává boty dovážené z Asie. Spor v původním řízení se týká 52 dovozů bot – deklarovaných
         jakožto zboží kambodžského původu – jež požívaly z důvodu svého předpokládaného původu preferenčního celního zacházení na
         základě systému všeobecných celních preferencí po dobu dvou a půl let, od roku 2000 do poloviny roku 2002.

      14      Na počátku roku 2003 proběhlo šetření ze strany portugalského Ředitelství služeb pro boj proti celním podvodům v rámci postupu
         správní spolupráce zahájeného Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) za účelem prověření původu bot dovážených z Asie.

      15      Prověřování uskutečňovaná celní správou v rámci Sopropé byla zahájena dne 14. února 2003. Vedla portugalské orgány k závěru,
         že 52 výše uvedených dovozů bylo uskutečněno na základě předložení falešných osvědčení o původu a dokladů o přepravě.

      16      Celní správa z toho vyvodila, že dovezené zboží nemá preferenční původ, a nemůže tedy požívat výhod systému všeobecných celních
         preferencí, a že je třeba v důsledku toho pro ně uplatnit celní sazbu stanovenou pro zboží pocházející ze třetí země.

      17      Dne 3. července 2003 byla Sopropé informována o tom, že může uplatnit své právo být předem vyslechnuta k návrhu závěrečné
         kontrolní zprávy a k jejím přílohám ve lhůtě osmi dnů na základě článku 60 LGF. Společnost uplatnila toto právo dne 11. července
         2003.

      18      Jelikož Sopropé nepřednesla žádnou novou skutečnost, která by mohla vést ke změně návrhu kontrolní zprávy, celní správa ji
         dopisem ze dne 16. července 2003, doručeným o den později, informovala, že v souladu s článkem 222 celního kodexu stanoví
         lhůtu deseti dnů k zaplacení dlužného cla. Toto clo bylo stanoveno ve výši 212 684,98 eur, zvýšené o DPH ve výši 36 757,99
         eur a úroky z prodlení ve výši 19,30 eur, což dohromady činí 249 462, 27 eur.

      19      Mezi datem oznámení pro účely uplatnění práva být vyslechnut a datem oznámení týkajícího se platby tedy uplynulo třináct dní.

      20      Sopropé odmítla zaplatit celní dluh, který jí byl oznámen, ve stanovené lhůtě. Dne 8. září 2003 podala opravný prostředek
         k Tribunal Administrativo e Fiscal de Lisboa, založený zejména na porušení zásady dodržování práva na obhajobu, z důvodu nedostatečné
         lhůty, která jí byla udělena k tomu, aby mohla předložit svá vyjádření. Soud měl nicméně za to, že rozhodnutí o celním výměru
         bylo odůvodněné, jelikož nebyl předložen žádný důkaz, jenž by ho mohl zpochybnit. Soud se krom toho domníval, že právo na
         obhajobu bylo dodrženo, protože taková povinnost být předem vyslechnut, jako je ta definovaná LGF, byla splněna a že byl dodržen
         postup při daňové kontrole.

      21      Sopropé se proti tomuto rozhodnutí odvolala k Supremo Tribunal Administrativo zejména z důvodu, že soud prvního stupně nesprávně
         uplatnil zásadu práva na obhajobu, tak jak je zaručena právem Společenstvím.

      22      Supremo Tribunal Administrativo se v rámci tohoto opravného prostředku rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1) Je lhůta 8 až 15 dnů, již stanoví čl. 60 odst. 6 obecného zákona o daních a čl. 60 odst. 2 doplňujících pravidel týkajících
         se postupu při daňové kontrole, schválených nařízením s mocí zákona č. 413/98 ze dne 30. prosince 1998, během níž může plátce
         cla uplatnit právo být ústně či písemně vyslechnut, v souladu se zásadou dodržování práva na obhajobu?

      2) Lze mít za to, že lhůta 13 dnů mezi datem, kdy celní správa informovala dovozce Společenství (v projednávaném případě malý
         portugalský podnik obchodující s obuví) o možnosti uplatnit ve lhůtě 8 dnů právo být vyslechnut, a datem oznámení celního
         výměru, jenž ukládá povinnost zaplatit ve lhůtě 10 dnů dovozní clo za 52 dovozů obuvi z Dálného východu uskutečněných v období
         dvou a půl roku (od roku 2000 do poloviny roku 2002) na základě systému všeobecných celních preferencí, představuje přiměřenou
         lhůtu pro uplatnění práva na obhajobu ze strany dovozce?“

       K předběžným otázkám
      23      Podstatou obou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda lhůta osmi dnů přiznaná
         podniku k uplatnění jeho připomínek k návrhu rozhodnutí o výběru dovozního cla po propuštění zboží ve výši 249 462,27 eur,
         týkajícího se 52 dovozů zboží, které byly uskutečněny v období dvou a půl let, splňuje požadavky práva Společenství a konkrétně
         obecné zásady dodržování práva na obhajobu, zejména pokud bylo rozhodnutí o celním výměru přijato celní správou 5 dnů po uplynutí
         této lhůty.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      24      Žalobkyně v původním řízení připomíná, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že zásada dodržování práva na obhajobu vyžaduje,
         aby osoby, vůči kterým je zamýšleno přijmout rozhodnutí nepříznivě zasahující do jejich právního postavení, mohly užitečně
         vyjádřit své stanovisko (viz zejména rozsudky ze dne 24. října 1996, Komise v. Lisrestal a další, C‑32/95 P, Recueil, s. I‑5373,
         bod 21; ze dne 21. září 2000, Mediocurso v. Komise, C‑462/98 P, Recueil, s. I‑7183, bod 36, a ze dne 12. prosince 2002, Cipriani,
         C‑395/00, Recueil, s. I‑11877, bod 51).

      25      Sopropé proto tvrdí, že na takovou lhůtu, jaká byla podle LGF přiznána dovozci k uplatnění jeho práva být vyslechnut, lze
         nahlížet tak, že je v souladu se zásadou dodržování práva na obhajobu, pouze pokud mu umožňuje užitečně vyjádřit jeho stanovisko.
         Za takových okolností, jako jsou ty ve sporu v původním řízení, má přitom za to, že lhůta, která jí byla přiznána, nebyla
         dostatečná.

      26      Portugalská republika tvrdí, že zásada dodržování práva na obhajobu se nepoužije na postup předběžného slyšení stanovený LGF.
         Tento postup je totiž výrazem zásady účasti na rozhodnutí, a nikoliv práva podat opravný prostředek. Navíc z judikatury Soudního
         dvora a zejména z rozsudku ze dne 2. října 2003, ARBED v. Komise (C‑176/99 P, Recueil, s. I‑10687), vyplývá, že zásada práva
         být předem vyslechnut je součástí práva na obhajobu pouze v rámci sankčního řízení, což není případ věci v původním řízení.
         Portugalská republika má v důsledku toho za to, že lhůtu uvedenou v článku 60 LGF nelze posuzovat ve vztahu k zásadě práva
         na obhajobu. Nelze ji proto považovat za nepřiměřenou, neboť pouze doplňuje jednotlivé upravené opravné prostředky proti rozhodnutí
         o celním výměru, čímž je posílena účinná možnost výkonu práva na obhajobu.

      27      Portugalská republika dodává, že za předpokladu, že by měl Soudní dvůr za to, že se právo na obhajobu uplatní na postup předběžného
         slyšení stanovený LGF, je sporná lhůta slučitelná s právem Společenství, pokud dodržuje zásady rovnocennosti a efektivity
         (viz zejména rozsudek ze dne 17. června 2004, Recheio – Cash & Carry, C‑30/02, Sb. rozh. s. I‑6051). Podle tohoto členského
         státu je zásada rovnocennosti dodržována, jelikož LGF stanoví stejnou lhůtu pro všechny daňové výměry, ať jsou již založeny
         na vnitrostátní právní úpravě, nebo právu Společenství. Vnitrostátnímu soudu přísluší posoudit dodržování zásady efektivity.

      28      Italská republika poukazuje na to, že celní kodex ani nestanoví, že dlužník má být vyslechnut před vybráním jeho celního dluhu.
         Opírá se o článek 245 tohoto kodexu, když tvrdí, že ustanovení týkající se postupu při podávání opravného prostředku spadají
         do pravomoci členských států. Domnívá se proto, že Soudní dvůr by se měl spokojit s opětovným potvrzením zásady práva subjektu
         být vyslechnut jak ve fázi správní, tak ve fázi soudního řízení v souladu s vnitrostátní právní úpravou.

      29      Komise Evropských společenství uvádí, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že dodržování práva na obhajobu vyžaduje, aby
         osoby, kterým jsou určena rozhodnutí, která významně ovlivňují jejich zájmy, měly právo být vyslechnuty, tj. mohly užitečně
         vyjádřit své stanovisko, což vyžaduje dodržení přiměřené lhůty k předložení jejich vyjádření (viz zejména rozsudky ze dne
         14. července 1972, Cassella Farbwerke Mainkur v. Komise, 55/69, Recueil, s. 887; ze dne 29. června 1994, Fiskano v. Komise,
         C‑135/92, Recueil, s. I‑2885, jakož i ze dne 13. září 2007, Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise, C‑439/05 P a C‑454/05
         P, Sb. rozh. s. I‑7141).

      30      Komise shledává, že rozhodnutí o celním výměru přijatá na základě celního kodexu mohou významně ovlivnit zájmy takových dovozců,
         jako je žalobkyně v původním řízení, a že v důsledku toho musí být právo na obhajobu zajišťováno členskými státy při provádění
         ustanovení uvedeného kodexu týkajících se způsobu vyměřování celních dluhů, ačkoliv žádné ustanovení týkající se práva být
         vyslechnut v něm nefiguruje.

      31      Vyvozuje z toho, že taková lhůta, jaká je stanovená LGF, je slučitelná se zásadou být vyslechnut, jestliže osoby, jejichž
         zájmy jsou významně dotčeny rozhodnutími přijatými v rámci práva Společenství, mají možnost užitečně vyjádřit své stanovisko
         k těmto rozhodnutím.

      32      Podle Komise přísluší vnitrostátnímu soudu posoudit, zda požadavky spjaté s dodržováním práva na obhajobu jsou splněny, s ohledem
         jak na právní rámec Společenství, tak vnitrostátní právní rámec, a po obecném posouzení skutkového základu sporu v původním
         řízení. Domnívá se, že předkládající soud se může, za účelem rozhodnutí o dodržování práva být vyslechnut, inspirovat kritérii,
         jež vycházejí z judikatury Soudního dvora, jako je účel použitelných pravidel Společenství, komplexnost právního rámce, případná
         možnost požádat o prodloužení stanovené lhůty a konečně možnost předložit dodatečné připomínky.

       Odpověď Soudního dvora
      33      Základní práva jsou nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje. Soudní dvůr za tímto
         účelem vychází z ústavních tradic společných členským státům, jakož i z poznatků, které skýtají mezinárodně právní instrumenty
         týkající se ochrany lidských práv, na jejichž tvorbě členské státy spolupracovaly nebo k nimž přistoupily (viz zejména rozsudek
         ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, Recueil, s. I‑1611, bod 37).

      34      Krom toho z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že je-li mu podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, je povinen,
         pokud vnitrostátní právní úprava spadá do rozsahu působnosti práva Společenství, poskytnout všechny prvky výkladu nezbytné
         k tomu, aby vnitrostátní soud posoudil soulad této právní úpravy se základními právy, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje
         (viz zejména rozsudky ze dne 18. června 1991, ERT, C‑260/89, Recueil, s. I‑2925, bod 42, a ze dne 4. října 1991, Society for
         the Protection of Unborn Children Ireland, C‑159/90, Recueil, s. I‑4685, bod 31).

      35      Jestliže se předběžné otázky týkají způsobů, na základě kterých musí vnitrostátní orgány používat celní kodex Společenství,
         je Soudní dvůr příslušný k tomu, aby poskytl předkládajícímu soudu všechny prvky výkladu nezbytné k tomu, aby mohl posoudit
         soulad dotčené vnitrostátní právní úpravy se základními právy, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje.

      36      Dodržování práva na obhajobu přitom představuje obecnou zásadu práva Společenství, která se použije, jestliže správní orgán
         zamýšlí přijmout akt proti určité osobě, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení.

      37      Podle této zásady musí být osobám, kterých se týkají rozhodnutí významně ovlivňující jejich zájmy, umožněno užitečně vyjádřit
         jejich stanovisko ohledně skutečností, na kterých správní orgán zamýšlí založit své rozhodnutí. Musí za tímto účelem disponovat
         dostatečnou lhůtou (viz zejména výše uvedené rozsudky Komise v. Lisrestal a další, bod 21, a Mediocurso v. Komise, bod 36).

      38      Tato povinnost přísluší správním orgánům členských států při přijímání rozhodnutí, která spadají do rozsahu působnosti práva
         Společenství, i když použitelná právní úprava Společenství takovou formalitu výslovně nestanoví. Pokud jde o provádění této
         zásady a konkrétněji lhůt pro uplatnění práva na obhajobu, je třeba upřesnit, že pokud tyto nejsou, jako je tomu ve věci v původním
         řízení, stanoveny právem Společenství, spadají do vnitrostátního práva, pokud jednak jsou stejné povahy jako ty, jež požívají
         jednotlivci nebo podniky ve srovnatelných situacích vnitrostátního práva, a jednak nečiní prakticky nemožným nebo nadměrně
         obtížným uplatnění práva na obhajobu přiznaného právním řádem Společenství.

      39      Předkládající soud se ve vztahu k zásadě dodržování práva na obhajobu zabývá dvěma body, a sice jednak tím, zda lze lhůtu
         osmi až patnácti dnů, jaká je uvedena v obecném pravidlu vnitrostátního práva, během níž může poplatník uplatnit své právo
         být vyslechnut, považovat za dostatečnou, a jednak tím, zda za okolností věci v původním řízení splňuje lhůta třinácti dnů,
         která uplynula mezi okamžikem, kdy bylo Sopropé umožněno uplatnit její vyjádření, a datem rozhodnutí o celním výměru, požadavky
         uvedené zásady.

      40      Pokud jde o první bod, je třeba poukázat na to, že je obvyklé a ostatně účelné, že vnitrostátní právní předpisy stanoví v rámci
         četných stávajících správních řízení obecná pravidla, kterými se řídí lhůty. Stanovení takových pravidel sleduje rovněž smysl
         dodržování zásady rovného zacházení. Členským státům přísluší určit pro vnitrostátní právní předpisy, které spadají do rozsahu
         působnosti práva Společenství, lhůty odpovídající zejména významu rozhodnutí, která mají být přijata, pro zúčastněné osoby,
         složitosti řízení a právním předpisům, které mají být použity, počtu osob, které mohou být dotčeny, a dalším veřejným nebo
         soukromým zájmům, které je třeba zohlednit.

      41      Pokud jde o vybrání dovozního cla po propuštění zboží, je třeba mít za to, že lhůta umožňující poplatníkovi uplatnit jeho
         právo být vyslechnut, která nesmí být kratší než osm dnů a nesmí překračovat patnáct dnů, prakticky neznemožňuje ani nadměrně
         neztěžuje výkon práva na obhajobu přiznaného právním řádem Společenství. Podniky, které mohou být dotčeny postupem dotčeným
         v původním řízení, jsou totiž odborné kruhy, které se obvykle zabývají dovozem. Mimoto použitelná právní úprava Společenství
         stanoví, že tyto podniky musí být schopny odůvodnit pro účely kontroly, že všechny operace, které uskutečnily, proběhly v souladu
         s právem. Konečně, obecný zájem Evropského společenství a zejména zájem na co nejrychlejším vybrání svých vlastních příjmů
         vyžaduje, aby mohly být kontroly uskutečňovány bezodkladně a účinně.

      42      Žalobkyně v původním řízení však před předkládajícím soudem uvedla, že měla pouze lhůtu osmi dnů k uplatnění svých vyjádření
         a že rozhodnutí o výměru bylo přijato pouze třináct dnů poté, co byla vyzvána k předložení svých připomínek. Předkládající
         soud z tohoto důvodu žádá Soudní dvůr o upřesnění, zda jsou takové lhůty slučitelné s právem Společenství.

      43      I když není Soudní dvůr podle článku 234 ES příslušný k tomu, aby použil pravidlo Společenství na určitý spor, a tedy k tomu,
         aby posoudil ustanovení práva Společenství vzhledem k tomuto pravidlu, může nicméně v rámci soudní spolupráce zavedené tímto
         článkem na základě okolností uvedených ve spise vnitrostátnímu soudu poskytnout výklad práva Společenství, který pro něj může
         být užitečný při posuzování účinků tohoto ustanovení (rozsudky ze dne 8. prosince 1987, Gauchard, 20/87, Recueil, s. 4879,
         bod 5; ze dne 5. března 2002, Reisch a další, C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Recueil, s. I‑2157, bod
         22, jakož i ze dne 11. září 2003, Anomar a další, C‑6/01, Recueil, s. I‑8621, bod 37).

      44      V tomto ohledu je třeba upřesnit, že pokud vnitrostátní právní předpisy, jako jsou předpisy použitelné ve věci v původním
         řízení, stanoví lhůtu určenou k shromáždění připomínek zúčastněných osob v časovém rozpětí, přísluší vnitrostátnímu soudu
         přesvědčit se, zda lhůta takto individuálně přiznaná správním orgánem odpovídá zvláštní situaci dotčené osoby nebo podniku
         a zda jim umožňuje uplatnit jejich právo na obhajobu při dodržování zásady efektivity. Přísluší mu v tomto případě řádně zohlednit
         poznatky vlastní věci. Pokud jde o dovozy uskutečněné s asijskými zeměmi, mohou tak být významné takové skutečnosti, jako
         je složitost dotčených operací, vzdálenost nebo také kvalita vztahů obvykle udržovaných s příslušnými místními správními orgány.
         Rovněž musí být přihlédnuto k velikosti podniku a skutečnosti, zda udržuje obvyklé obchodní vztahy s dotčenými zeměmi, či
         nikoliv.

      45      Pokud jde o taková šetření, jako jsou dotčená v původním řízení, je třeba poznamenat, že představují celek. Daňová kontrola,
         která probíhá několik měsíců, a jejíž součástí je ověřování na místě a slyšení dotyčného podniku, jehož prohlášení jsou zakládána
         do spisu, tak může umožnit mít za to, že uvedený podnik se seznámil s důvody, pro které byla daňová kontrola provedena, a s povahou
         skutečností, které mu byly vytýkány.

      46      Takové okolnosti umožňující prokázat, že byl dotyčný podnik během kontroly při plné znalosti případu vyslechnut, musejí být
         rovněž zohledněny.

      47      Soudu, jemuž byl spor v původním řízení předložen, přísluší přezkoumat, zda s ohledem zejména na tato jednotlivá kritéria
         splňuje lhůta, která byla přiznána příslušným správním orgánem v rámci časového rozmezí stanoveného vnitrostátním zákonem,
         výše připomínané požadavky práva Společenství.

      48      Pokud se jedná o otázku, jaký dopad může mít na napadené rozhodnutí v původním řízení skutečnost, že bylo přijato třináct
         dní poté, co byla společnost uvědoměna o tom, že má lhůtu osm dnů k předložení svých vyjádření, je třeba uvést následující
         upřesnění.

      49      Cílem pravidla, podle kterého osobě, jíž je určeno rozhodnutí nepříznivě zasahující do jejího právního postavení, musí být
         umožněno uplatnit její vyjádření před přijetím tohoto rozhodnutí, je, aby příslušný orgán rovněž užitečně zohlednil všechny
         rozhodné skutečnosti. Zajištění účinné ochrany dotyčné osoby nebo podniku má zejména za cíl, aby tito posledně uvedení mohli
         opravit chybu nebo uplatnit takové skutečnosti týkající se jejich osobní situace, jež mohou ovlivnit, zda rozhodnutí bude
         či nebude přijato nebo zda bude mít takový či jiný obsah.

      50      Za těchto podmínek dodržování práva na obhajobu předpokládá, že aby bylo možné, že ten, kdo požívá tohoto práva, mohl užitečně
         vyjádřit své stanovisko, seznámí se správní orgán s veškerou požadovanou pozorností s připomínkami dotyčné osoby nebo podniku.

      51      Pouze vnitrostátnímu soudu přísluší ověřit, zda s přihlédnutím ke lhůtě, která uplynula mezi okamžikem, kdy dotyčný správní
         orgán obdržel připomínky, a datem, kdy přijal své rozhodnutí, lze či nelze mít za to, že řádně zohlednil připomínky, které
         mu byly předány.

      52      Je tedy třeba předkládajícímu soudu odpovědět, že pokud jde o vybrání celního dluhu za účelem vybrání dovozního cla po propuštění
         zboží, lhůta osmi až patnácti dnů ponechávaná dovozci, který je podezřelý z toho, že se dopustil porušení celních předpisů,
         pro předložení jeho vyjádření je v zásadě v souladu s požadavky práva Společenství.

      53      Vnitrostátnímu soudu, kterému byl spor předložen, přísluší, aby s přihlédnutím k zvláštním okolnostem věci určil, zda lhůta
         skutečně ponechaná tomuto dovozci mu umožnila být účinně vyslechnut celní správou.

      54      Vnitrostátní soud musí krom toho ověřit, zda je možné – s přihlédnutím ke lhůtě, která uplynula mezi okamžikem, kdy dotyčný
         správní orgán obdržel vyjádření dovozce, a datem, kdy vydal své rozhodnutí – se domnívat, že správní orgán řádně zohlednil
         vyjádření, která mu byla předložena.

       K nákladům řízení
      55      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Pokud jde o vybrání celního dluhu za účelem vybrání dovozního cla po propuštění zboží, lhůta osmi až patnácti dnů ponechávaná
            dovozci, který je podezřelý z toho, že se dopustil porušení celních předpisů, pro předložení jeho vyjádření je v zásadě v souladu
            s požadavky práva Společenství.
      2)      Vnitrostátnímu soudu, kterému byl spor předložen, přísluší, aby s přihlédnutím k zvláštním okolnostem věci určil, zda lhůta
            skutečně ponechaná tomuto dovozci mu umožnila být účinně vyslechnut celní správou.
      3)      Vnitrostátní soud musí krom toho ověřit, zda je možné – s přihlédnutím ke lhůtě, která uplynula mezi okamžikem, kdy dotyčný
            správní orgán obdržel vyjádření dovozce, a datem, kdy vydal své rozhodnutí – se domnívat, že správní orgán řádně zohlednil
            vyjádření, která mu byla předložena.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 28. dubna 1998. # Raymond Kohll proti Union des caisses de maladie. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Lucemburské velkovévodství. # Volný pohyb služeb. # Věc C-158/96.