title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. listopadu 2005.#Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie proti College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemsko.#Povolení uvádět přípravky na ochranu rostlin a biocidní přípravky na trh - Směrnice 91/414/EHS - Článek 8 - Směrnice 98/8/ES - Článek 16 - Pravomoc členských států během přechodného období.#Věc C-316/04.

text:
      Věc C-316/04
      Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
      v.
      College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Povolení uvádět přípravky na ochranu rostlin a biocidní přípravky na trh – Směrnice 91/414/EHS – Článek 8 – Směrnice 98/8/ES – Článek 16 – Pravomoc členských států během přechodného období“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 14. července 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. listopadu 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sbližování právních předpisů – Biocidní přípravky – Směrnice 98/8 – Předchozí povolení k uvádění na trh – Přechodná opatření
            – Povinnost „standstill“ – Nedostatek – Povinnosti členských států během lhůty k provedení – Povinnost nepřijmout ustanovení,
            která mohou vážně ohrozit výsledek stanovený ve směrnici – Posouzení vnitrostátním soudem
      (Článek 10 druhý pododstavec ES a čl. 249 třetí pododstavec ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/8, čl. 16 odst. 1)
      2.     Zemědělství – Sbližování právních předpisů – Uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh – Směrnice 91/414 – Povolení členského
            státu k uvádění na trh na svém území přípravků na ochranu rostlin obsahujících účinné látky neuvedené v příloze I, které již
            byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení směrnice – Povinnost dodržet požadavky článku 4 nebo čl. 8 odst. 3 směrnice
            – Nedostatek
      (Směrnice Rady 91/414, čl. 8 odst. 2)
      3.     Sbližování právních předpisů – Biocidní přípravky – Směrnice 98/8 – Předchozí povolení k uvádění na trh – Přechodná opatření
            – Dosah článku 16 stejný jako dosah čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/8, čl. 16 odst. 1; směrnice Rady 91/414, čl. 8 odst. 2)
      4.     Zemědělství – Sbližování právních předpisů – Uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh – Směrnice 91/414 – Přezkoumávání
            zmíněných přípravků – Pojem – Vnitrostátní právní úprava stanovící hodnocení, které může mít za důsledek oznámení účinné látky
            pro účely povolení nebo zaregistrování přípravků na ochranu rostlin, které ji obsahují – Posouzení vnitrostátním soudem –
            Kritéria
      (Směrnice Rady 91/414, čl. 8 odst. 3)
      5.     Zemědělství – Sbližování právních předpisů – Uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh – Směrnice 91/414 – Přezkoumávání
            zmíněných přípravků – Povolení členského státu k uvádění na trh na svém území přípravků na ochranu rostlin obsahujících účinné
            látky neuvedené v příloze I, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení směrnice – Požadavky týkající se údajů,
            které mají být poskytnuty – Dosah
      (Směrnice Rady 91/414, čl. 8 odst. 3)
      1.     Článek 16 odst. 1 směrnice 98/8 o uvádění biocidních přípravků na trh, který stanoví přechodné období, během něhož jsou členské
         státy oprávněny používat své současné systémy, i když nejsou v souladu se zmíněnou směrnicí, musí být vykládán v tom smyslu,
         že nezakládá povinnost „standstill“. Článek 10 druhý pododstavec ES a čl. 249 třetí pododstavec ES, jakož i směrnice 98/8
         nicméně ukládají, že během přechodného období stanoveného v čl. 16 odst. 1 této směrnice se členské státy zdrží přijímání
         ustanovení práva, která by mohla vážně ohrozit dosažení výsledku stanoveného touto směrnicí. Je věcí vnitrostátního soudu
         posoudit, zda se jedná o takový případ, pokud jde o vnitrostátní ustanovení práva, jejichž legalitu má přezkoumat.

      (viz body 43–44, výrok 1)
      2.     Článek 8 odst. 2 směrnice 91/414 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh musí být vykládán v tom smyslu, že pokud členský
         stát povolí na svém území uvádět na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující účinné látky neuvedené v příloze I zmíněné
         směrnice, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení této směrnice, není povinen řídit se ustanoveními článku
         4 nebo čl. 8 odst. 3 téže směrnice.

       (viz bod 57, výrok 2)
      3.     Článek 16 odst. 1 směrnice 98/8 o uvádění biocidních přípravků na trh, který stanoví přechodné období, během něhož jsou členské
         státy oprávněny používat své současné systémy, i když nejsou v souladu se zmíněnou směrnicí, má tentýž význam jako čl. 8 odst.
         2 směrnice 91/414 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh, který umožňuje členskému státu během přechodného období povolit
         na svém území uvést na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující účinné látky neuvedené v příloze I, které již byly uvedeny
         na trh do dvou let ode dne oznámení směrnice.

      (viz bod 63, výrok 3)
      4.     Přezkoumávání ve smyslu směrnice 91/414 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh předpokládá, že dotčený přípravek na
         ochranu rostlin již byl předmětem povolení k uvádění na trh a toto povolení je platné v době přezkoumávání. Ze znění čl. 4
         odst. 5 a čl. 8 odst. 3 zmíněné směrnice ve vzájemném spojení kromě toho vyplývá, že předmětem tohoto přezkoumávání není nové
         hodnocení samotné účinné látky, ale hodnocení konečného přípravku na ochranu rostlin a k takovému přezkoumávání se přistoupí
         z podnětu vnitrostátních orgánů, a nikoli z podnětu dotčených jednotlivců. Je věcí vnitrostátního soudu posoudit, zda hodnocení
         stanovené ustanovením vnitrostátního zákona o pesticidech, které může mít za důsledek oznámení účinné látky pro účely povolení
         nebo zaregistrování přípravků na ochranu rostlin, které ji obsahují, odpovídá všem vlastnostem přezkoumávání ve smyslu čl.
         8 odst. 3 směrnice 91/414, a zejména vlastnostem, které byly takto upřesněny.

      (viz body 67–69, výrok 4)
      5.     Článek 8 odst. 3 směrnice 91/414 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh, který stanoví, že při přezkoumávání přípravků
         na ochranu rostlin obsahujících účinnou látku neuvedenou v příloze I, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení
         směrnice a před zahájením tohoto přezkoumání, členské státy uplatní požadavky stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. b) bodech i)
         až v) a písm. c) až f), v souladu s vnitrostátními právními předpisy týkajícími se údajů, které mají být poskytnuty, musí
         být vykládán v tom smyslu, že obsahuje pouze ustanovení týkající se poskytování údajů před přezkoumáváním.

       (viz bod 74, výrok 5)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      10. listopadu 2005 (*)

      „Povolení uvádět přípravky na ochranu rostlin a biocidní přípravky na trh – Směrnice 91/414/EHS – Článek 8 – Směrnice 98/8/ES – Článek 16 – Pravomoc členských států během přechodného období“
      Ve věci C‑316/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím College van Beroep
         voor het bedrijfsleven (Nizozemsko) ze dne 22. července 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 26. července 2004, v řízení

      Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
      proti
      College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen,
      za přítomnosti:
      3M Nederland BV a dalších,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J. Makarczyk, R. Schintgen, G. Arestis a J. Klučka (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. června 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie J. Ruttemanem, jako zmocněncem,
      –       za 3M Nederland BV a další D. Waelbroeckem, avocat,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster, J. G. M. van Bakel a C. M. Wissels, jako zmocněnkyněmi,
      –       za dánskou vládu A. Rahbøl Jacobsenem, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Bieringem, advokat,
      –       za francouzskou vládu G. de Bergues a R. Loosli-Surrans, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství B. Dohertym a M. van Beekem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. července 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu přechodných ustanovení směrnice Rady 91/414/EHS ze dne 15. července
         1991 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh (Úř. věst. L 230, s. 1; Zvl. vyd. 03/11, s. 332) a přechodných ustanovení
         směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/8/ES ze dne 16. února 1998 o uvádění biocidních přípravků na trh (Úř. věst. L 123,
         s. 1; Zvl. vyd. 03/23, s. 3).

      2       Projednávaná žádost byla podána v rámci sporu mezi Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie (dále jen „Stichting“) a College
         voor de toelating van bestrijdingsmiddelen (dále jen „College“) ohledně postupu a podmínek stanovených nizozemským právem
         pro vydávání povolení uvádět pesticidní přípravky na trh.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Směrnice 91/414
      3       V souladu s čl. 2 odst. 1 směrnice 91/414 se přípravky na ochranu rostlin rozumí „účinné látky a přípravky obsahující jednu
         nebo více účinných látek, ve formě, v níž jsou dodávány uživateli“, určené k ochraně rostlin nebo rostlinných produktů před
         všemi škodlivými organismy. Podle čl. 2 odst. 4 zmíněné směrnice jsou účinné látky definovány jako „látky nebo mikroorganismy
         včetně virů, které mají obecný nebo specifický účinek“ proti škodlivým organismům, nebo na rostliny, části rostlin nebo rostlinné
         produkty.

      4       Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 91/414 může být přípravek na ochranu rostlin uveden na trh a používán v členském státě, pouze
         pokud příslušné orgány tohoto státu povolily tento přípravek v souladu s touto směrnicí.

      5       Podle čl. 4 odst. 1 zmíněné směrnice členské státy zajistí, aby přípravek na ochranu rostlin byl povolen pouze tehdy, „pokud
         jeho účinné látky jsou uvedeny v příloze I a byly splněny podmínky tam stanovené“, jakož i podmínky uvedené v odstavci 1 písm. b)
         až f) téhož článku.

      6       Článek 4 odst. 5 směrnice 91/414 zní následovně:
      „Povolení může být kdykoliv přezkoumáno, pokud existují náznaky, že některý z požadavků uvedených v odstavci 1 přestal být
         plněn. V těchto případech mohou členské státy požadovat, aby žadatel o povolení nebo strana, jíž bylo podle článku 9 uděleno
         povolení rozšířeného použití, předložili další informace nezbytné pro přezkoumání. Povolení může být v případě potřeby prodlouženo
         na dobu nezbytnou pro dokončení přezkoumání a k poskytnutí těchto dalších informací.“

      7       Článek 8 zmíněné směrnice se týká přechodných opatření a odchylek. Odstavec 1 tohoto článku upřesňuje požadavky, které musí
         být splněny, aby bylo vydáno povolení uvést na trh přípravky na ochranu rostlin, které obsahují účinnou látku, jež není uvedena
         v příloze I téže směrnice, a které nebyly dostupné na trhu do dvou let od oznámení této směrnice.

      8       Podle čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414:
      „Odchylně od článku 4 a aniž jsou dotčena ustanovení odstavce 3 a směrnice 79/117/EHS, může členský stát během období 12 let
         od oznámení této směrnice povolit na svém území uvést na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující účinné látky neuvedené
         v příloze I, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení směrnice.

      […]“
      9       Podle odstavce 3 téhož článku 8 „při přezkoumávání přípravků na ochranu rostlin obsahujících účinnou látku podle odstavce
         2 a před zahájením tohoto přezkoumávání uplatní členské státy požadavky stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. b) bodech i) až v)
         a písm. c) až f) v souladu s vnitrostátními právními předpisy týkajícími se údajů, které mají být poskytnuty“.

      10     V souladu s čl. 13 odst. 6 směrnice 91/414 „mohou členské státy u účinných látek uvedených na trh do dvou let od oznámení
         této směrnice při dodržení ustanovení Smlouvy nadále používat dřívější vnitrostátní právní předpisy týkající se požadavků
         na údaje, pokud tyto látky nejsou zařazeny do přílohy I“.

      11     Podle článku 23 zmíněné směrnice má být tato směrnice provedena „do dvou let od oznámení této směrnice“.
       Směrnice 98/8
      12     V souladu s čl. 2 odst. 1 písm. a) směrnice 98/8 jsou biocidní přípravky definované jako „účinné látky a přípravky obsahující
         jednu nebo více účinných látek, ve formě, v níž jsou dodávány uživateli, určené k ničení, odpuzování, zneškodňování, zabránění
         účinku nebo dosažení jiného regulačního účinku na jakýkoliv škodlivý organismus chemickým anebo biologickým způsobem“.

      13     Podle čl. 3 odst. 1 zmíněné směrnice „[č]lenské státy stanoví, že biocidní přípravky nesmějí být uvedeny na trh a používány
         na jejich území, pokud nebyly povoleny v souladu s touto směrnicí“.

      14     Článek 5 odst. 1 téže směrnice stanoví, že členské státy povolí biocidní přípravek pouze v případě, že „účinná látka (látky)
         v něm obsažená je uvedena v přílohách I nebo I A a všechny požadavky uvedené v těchto přílohách jsou splněny“ a určité jiné
         podmínky jsou dodrženy.

      15     Článek 16 odst. 1 směrnice 98/8 týkající se přechodných ustanovení stanoví, že „členský stát může po dobu 10 let […] pokračovat
         v používání svého současného systému nebo praxe uvádění biocidních přípravků na trh. Může podle svých vnitrostátních předpisů
         zejména povolit uvedení biocidního přípravku obsahujícího účinnou látku neuvedenou […] v příloze I nebo I A na trh na svém
         území.“ Takové účinné látky musí být nicméně na trhu do 24 měsíců ode dne vstupu zmíněné směrnice v platnost jako účinné látky
         biocidních přípravků pro jiné účely než účely vědeckého výzkumu a vývoje a aplikovaného výzkumu a vývoje.

      16     V souladu s odstavcem 5 téhož článku „[u]stanovení směrnice Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983 o postupu při poskytování
         informací v oblasti technických norem a předpisů jsou během přechodného období uvedeného v odstavci 2 i nadále použitelná“.

      17     Článek 34 téže směrnice stanoví, že členské státy uvedou v účinnost opatření nezbytná pro dosažení souladu s touto směrnicí
         nejpozději do 24 měsíců od vstupu této směrnice v platnost. Podle jejího článku 35 tato směrnice „vstupuje v platnost dvacátým
         dnem po vyhlášení“, což bylo dne 14. května 1998.

       Vnitrostátní právní úprava
      18     Článek 2 odst. 1 zákona o pesticidech (Bestrijdingsmiddelenwet) z roku 1962 (Stb. 1962, č. 288), ve svém znění platném v rozhodné
         době z hlediska skutečností v původním řízení (dále jen „Bmw“), stanoví:

      „Je zakázáno dodávat, přechovávat nebo skladovat, dovážet nebo používat v Nizozemsku jakýkoliv pesticid, u něhož není prokázáno,
         že byl povolen na základě tohoto zákona nebo v případě biocidního přípravku představujícího malé riziko, že byl zaregistrován.“

      19     Článek 3 odst. 1 Bmw má za cíl především provést ustanovení čl. 4 odst. 1 směrnice 91/414. Tento čl. 3 odst. 1 písm. a) body
         1 až 10 zvláště stanoví podmínky, které odpovídají především podmínkám zmíněného čl. 4 odst. 1 písm. b) bodů i) až v) a tentýž
         čl. 3 odst. 1 písm. b) až d) stanoví podmínky, které odpovídají podmínkám stanoveným zmíněným čl. 4 odst. 1 písm. c) až e).

      20     Článek 3 odst. 2 písm. a) Bmw má za cíl provést ustanovení čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice 91/414.
      21     Článek 4 odst. 1 téhož zákona stanoví, že rozhodnutí o povolení nebo registraci pesticidu přijímá College na základě žádosti.

      22     Článek 25d Bmw zní následovně:
      „1.      Odchylně od ustanovení článku 3, článku 3a, čl. 4 odst. 1 a čl. 5 odst. 1 nebo ustanovení přijatých k jejich provedení je
         přípravek na ochranu rostlin, jehož účinná látka nebo látky byly označeny College, povolen nebo zaregistrován působením práva
         s platností ode dne stanoveného v odstavci 3.

      2.      Pro určení účinné látky stanovené v odstavci 1 se zohlední účinky této látky uvedené v čl. 3 odst. 1 písm. a) bodech 3 až
         10.

      3.      […] Odchylně od čl. 5 odst. 1 jsou povolení nebo registrace platné do nejzazšího dne stanoveného pro provedení ustanovení
         práva Společenství týkajícího se dotčené účinné látky ve smyslu čl. 3 odst. 2 písm. a), přičemž se tím rozumí, že pokud nejpozději
         do 26. července 2003 nebo 15. května 2010 nebude přijato žádné ustanovení práva Společenství uvádějící, zda dotčená účinná
         látka může být použita jako složka přípravku na ochranu rostlin nebo biocidního přípravku, zůstávají v každém případě v platnosti
         i po zmíněných datech.

      […].“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      23     Dne 12. června 2002 Stichting podala stížnost proti rozhodnutí vydanému téhož dne, kterým College vydal podle článku 25d Bmw
         seznam účinných látek a z úřední povinnosti vydal povolení uvedená v témže článku.

      24     Rozhodnutím ze dne 12. května 2004 College shledal námitky Stichting za neopodstatněné.
      25     Dne 28. května podala Stichting žalobu proti tomuto rozhodnutí k College van Beroep voor het bedrijfsleven, který se vzhledem
         k tomu, že mu byl v podstatě předložen problém týkající se slučitelnosti článku 25d Bmw s přechodnými ustanoveními směrnic
         91/414 a 98/8, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      1)      a)     Může být článek 8 směrnice o přípravcích na ochranu rostlin uplatňován vnitrostátním soudem po uplynutí lhůty stanovené v článku
         23 této směrnice?

               b)     Může být článek 16 směrnice o biocidních přípravcích uplatňován vnitrostátním soudem po uplynutí lhůty stanovené v článku
         34 této směrnice?

      2)      Musí být článek 16 směrnice o biocidních přípravcích vykládán v tom smyslu, že má stejný význam jako čl. 8 odst. 2 směrnice
         o přípravcích na ochranu rostlin?

      3)      Musí být čl. 16 odst. 1 směrnice o biocidních přípravcích vykládán v tom smyslu, že zavádí povinnost „standstill“?
      Je-li odpověď na tuto otázku záporná:
      Omezuje čl. 16 odst. 1 směrnice o biocidních přípravcích změny vnitrostátní právní úpravy o uvádění biocidních přípravků na
         trh a, případně, jak?

      4)      Je-li odpověď na druhou otázku záporná:
               a)     Musí být čl. 8 odst. 2 směrnice o přípravcích na ochranu rostlin vykládán v tom smyslu, že pokud členský stát povolí uvádět
         na svém území na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující účinné látky neuvedené v příloze I směrnice, které již byly uvedeny
         na trh do dvou let ode dne oznámení této směrnice, je povinen řídit se ustanoveními článku 4 této směrnice?

               b)     Musí být dále čl. 8 odst. 2 směrnice o přípravcích na ochranu rostlin vykládán v tom smyslu, že pokud členský stát povolí
         uvádět na svém území na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující účinné látky neuvedené v příloze I směrnice, které již
         byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení této směrnice, je povinen řídit se ustanovením čl. 8 odst. 3 této směrnice?

      5)      Musí být čl. 8 odst. 3 směrnice o přípravcích na ochranu rostlin vykládán v tom smyslu, že se přezkoumáváním rozumí hodnocení,
         v jehož rámci se přihlíží k působení určité účinné látky na zdraví člověka a zvířat a na životní prostředí a na jehož základě
         se tato účinná látka označuje, přičemž v důsledku tohoto označení se považují přípravky na ochranu rostlin, které obsahují
         tuto účinnou látku, za povolené či zaregistrované působením práva?

      6)      Musí být čl. 8 odst. 3 směrnice o přípravcích na ochranu rostlin vykládán v tom smyslu, že obsahuje pouze ustanovení o poskytnutí
         údajů před přezkoumáváním, nebo musí být vykládán tak, že uvedené podmínky mají význam také pro způsob, jakým má být přezkoumávání
         organizováno a prováděno?

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      26     Ve svých vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru francouzská vláda úvodem vyjadřuje pochybnosti o přípustnosti určitých položených
         otázek.

      27     Uvádí nejdříve, že předkládající soud odkazuje v první části své první otázky na celý článek 8 směrnice 91/414, aniž by upřesnil,
         který z odstavců tohoto článku, které se vztahují na značně rozdílné situace, je dotčen. Dále se domnívá, že článek 23 zmíněné
         směrnice se týká pouze použití čl. 10 odst. 1 druhé odrážky této směrnice, která se týká postupů vzájemného uznávání ve spojení
         s určitými požadavky článku 4 směrnice 91/414. V důsledku toho je první část první otázky týkající se výkladu článku 8 téže
         směrnice nepřípustná z důvodu, že odpověď na ni není nezbytná pro vyřešení sporu v původním řízení.

      28     Konečně, co se týče druhé části první otázky, ale také druhé a třetí otázky, které se vztahují k výkladu směrnice 98/8, francouzská
         vláda soudí, že nejsou přípustné z důvodu, že spor v původním řízení se týká přípravků na ochranu rostlin, a nikoli biocidních
         přípravků.

      29     V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou, v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními
         soudy založené článkem 234 ES, je pouze věcí vnitrostátního soudu, který rozhoduje spor a který musí nést odpovědnost za přijaté
         soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na zvláštnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku,
         tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené předběžné otázky týkají výkladu
         práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93,
         Recueil, s. I‑4921, bod 59, a ze dne 19. února 2002, Arduino, C‑35/99, Recueil, s. I‑1529, bod 24).

      30     Soudní dvůr nicméně rovněž uvedl, že ve výjimečných případech mu přísluší zkoumat podmínky, za nichž byl dotázán vnitrostátním
         soudem, za účelem ověření své vlastní pravomoci (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. prosince 1981, Foglia, 244/80, Recueil,
         s. 3045, bod 21). Odmítnout rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné,
         že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, pokud se jedná o hypotetický
         problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro podání užitečné odpovědi
         na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména výše uvedené rozsudky Bosman, bod 61, a Arduino, bod 25).

      31     V projednávaném případě není zjevné, že otázky položené předkládajícím soudem patří mezi jeden ze zmíněných případů.
      32     Jednak College van Beroep voor het bedrijfsleven, i když neuvedl v první části své první otázky odstavce článku 8 směrnice
         94/414, na které zamýšlel odkázat, poskytl nicméně Soudnímu dvoru všechny údaje nezbytné k tomu, aby mu Soudní dvůr mohl podat
         užitečnou odpověď. Z předkládajícího rozhodnutí totiž jednoznačně vyplývá, že College van Beroep voor het bedrijfsleven zamýšlel
         odkázat na odstavce 2 a 3 zmíněného článku 8 v rozsahu, v němž se týkají přípravků na ochranu rostlin obsahujících účinné
         látky neuvedené v příloze I téže směrnice, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení směrnice, jakož i na
         odstavec 1 článku 23 zmíněné směrnice v rozsahu, v němž stanoví lhůtu k provedení směrnice na dva roky od oznámení téže směrnice.

      33     Kromě toho nemůže být tvrzeno, že výklad směrnice 98/8 nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení ani
         že se jedná o hypotetický problém, protože jak z předkládajícího rozhodnutí, tak z vyjádření nizozemské vlády vyplývá, že
         článek 25d Bmw má za cíl provedení nejenom čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414, ale také čl. 16 odst. 1 směrnice 98/8.

      34     Všechny položené otázky jsou tudíž přípustné.
       K věci samé
       K třetí otázce
      35     Třetí otázkou předkládajícího soudu, kterou je třeba analyzovat nejdříve, je, zda je třeba vykládat čl. 16 odst. 1 směrnice
         98/8 tak, že zakládá povinnost „standstill“, nebo zda tento článek obsahuje jiná omezení práva členských států změnit své
         systémy povolování existující v přechodném období.

      36     Podle Stichting neexistence ve směrnici 91/414 takového slovního spojení, jako je „pokračovat v používání svého současného
         systému nebo praxe“, které je uvedeno v článku 16 směrnice 98/8, znamená, že systém povolování uvádět na trh, platný v době
         vstupu posledně zmíněné směrnice v platnost, musí být zachován. Změny jsou povoleny pouze v rozsahu, v němž vedou k systému,
         který je více v souladu se směrnicí 98/8.

      37     Nejdříve je třeba uvést, že případná existence povinnosti „standstill“ nemůže být vyvozena ze samotného znění čl. 16 odst. 1
         směrnice 98/8, článku, který neobsahuje v tomto smyslu žádnou výslovnou formulaci.

      38     Taková povinnost „standstill“ nevyplývá navíc ani z osmnáctého bodu odůvodnění směrnice 98/8, podle něhož jednak „členské
         státy by měly mít možnost povolit na omezenou dobu biocidní přípravky, které nesplňují výše uvedené podmínky, zejména v případě
         nepředvídaného nebezpečí ohrožujícího lidi, zvířata nebo životní prostředí, kterému není možné zabránit jinými prostředky“,
         a jednak „postup Společenství by neměl členským státům bránit v tom, aby na omezenou dobu povolily na svém území použití biocidních
         přípravků obsahujících účinné látky dosud ještě nezařazené do seznamu Společenství za předpokladu, že byla předložena dokumentace
         splňující požadavky Společenství a dotyčný členský stát se domnívá, že účinná látka a biocidní přípravek splňují pro ně stanovené
         podmínky Společenství“.

      39     Jak mimoto právem uplatňují 3M Nederland BV a další (dále jen „3M Nederland a další“), nizozemská vláda a Komise Evropských
         společenství, čl. 16 odst. 5 směrnice 98/8 stanoví, že ustanovení směrnice 83/189 zavádějící postup při poskytování informací
         v oblasti technických norem a předpisů zůstávají použitelná během přechodného období. Je namístě také uvést, že čl. 34 odst. 3
         směrnice 98/8 ukládá členským státům povinnost sdělit Komisi znění ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou
         v oblasti působnosti této směrnice. Jelikož odstavec 1 tohoto posledně zmíněného článku stanoví zvláštní sdělení pro vnitrostátní
         opatření přijatá za účelem provedení směrnice 98/8 a s ohledem na účel ustanovení čl. 16 odst. 5 a čl. 34 odst. 3 téže směrnice,
         je nutno konstatovat, že zmíněná směrnice se má vztahovat také na jiné změny vnitrostátních režimů v průběhu přechodného období
         než na ty, které mají za cíl zajistit její provedení.

      40     Z toho vyplývá, že není namístě vykládat výraz „pokračovat v používání svého současného systému nebo praxe uvádění biocidních
         přípravků na trh“ uvedený v čl. 16 odst. 1 směrnice 98/8 jako zakládající povinnost „standstill“.

      41     Právo členských států měnit své systémy povolování nemůže být nicméně považováno za neomezené.
      42     Je totiž třeba připomenout, že pokud členské státy nejsou povinny přijmout opatření k provedení směrnice před uplynutím lhůty
         stanovené k tomuto účelu, ze spojeného použití čl. 10 druhého pododstavce ES a čl. 249 třetího pododstavce ES, jakož i samotné
         směrnice vyplývá, že během této lhůty se členské státy musí zdržet přijímání ustanovení, která by mohla vážně ohrozit výsledek
         stanovený v této směrnici (rozsudek ze dne 18. prosince 1997, Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, Recueil, s. I‑7411,
         bod 45). To platí také, pokud jde o takové přechodné období, jako je přechodné období v projednávaném případě, stanovené v čl.
         16 odst. 1 směrnice 98/8, během něhož jsou členské státy oprávněny používat své současné systémy, i když nejsou v souladu
         se zmíněnou směrnicí.

      43     V důsledku toho je věcí vnitrostátního soudu posoudit, zda se jedná o takový případ, pokud jde o vnitrostátní ustanovení práva,
         jejichž legalitu má přezkoumat.

      44     Na třetí otázku je třeba tudíž odpovědět tak, že čl. 16 odst. 1 směrnice 98/8 musí být vykládán v tom smyslu, že nezakládá
         povinnost „standstill“. Článek 10 druhý pododstavec ES a čl. 249 třetí pododstavec ES, jakož i směrnice 98/8 nicméně ukládají,
         že během přechodného období stanoveného v čl. 16 odst. 1 této směrnice, se členské státy zdrží přijímání ustanovení práva,
         která by mohla vážně ohrozit dosažení výsledku stanoveného touto směrnicí.

       Ke čtvrté otázce
      45     Čtvrtou otázkou předkládajícího soudu, která se dělí na dvě části, je, zda čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414 musí být vykládán
         v tom smyslu, že pokud členský stát povolí na svém území uvádět na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující účinné látky
         neuvedené v příloze I téže směrnice, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení této směrnice, je povinen
         řídit se ustanoveními článku 4 nebo čl. 8 odst. 3 zmíněné směrnice.

      46     Úvodem je namístě uvést, jak správně uplatňují 3M Nederland a další, nizozemská vláda a Komise, že čl. 8 odst. 2 směrnice
         91/414 se použije odchylně od článku 4 této směrnice a na rozdíl od odstavce 1 zmíněného článku 8, neupřesňuje požadavky,
         které musí být splněny pro vydání povolení k uvádění na trh. Upřesňuje nicméně, že takové povolení je vydáváno, aniž by byla
         dotčena ustanovení odstavce 3 téhož článku 8.

      47     Podle tohoto odstavce 3 „uplatní členské státy požadavky stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. b) bodech i) až v) a písm. c) až
         f)“ „při přezkoumávání přípravků na ochranu rostlin obsahujících účinnou látku“ neuvedenou v příloze I směrnice 91/414, které
         již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení této směrnice a před zahájením tohoto přezkoumání.

      48     Takové přezkoumávání předpokládá, jak tvrdí také 3M Nederland a další a nizozemská vláda, že přípravek na ochranu rostlin
         již byl předmětem povolení k uvedení na trh a toto povolení je dosud platné. To je možno vyvodit zejména z čl. 4 odst. 5 směrnice
         91/414, podle něhož povolení přípravků na ochranu rostlin, jejichž účinné látky jsou uvedeny v příloze I této směrnice, mohou
         být kdykoli přezkoumána, pokud existují náznaky, že některý z požadavků pro jejich udělení přestal být plněn.

      49     Jak mimoto bylo rozhodnuto v bodě 39 rozsudku ze dne 3. května 2001, Monsanto (C‑306/98, Recueil, s. I‑3279) členské státy
         rozhodují o uskutečnění přezkoumání přípravků na ochranu rostlin podle požadavků stanovených v čl. 4 odst. 1 písm. b) bodech
         i) až v) a písm. c) až f) směrnice 91/414.

      50     Článek 8 odst. 3 směrnice 91/414 musí být tedy vykládán v tom smyslu, že přezkoumávání stanovené v tomto ustanovení zahrnuje
         předběžnou fázi, funkčně spojenou s tímto přezkoumáváním, během níž jsou členské státy povinny rovněž dodržovat požadavky
         stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. b) bodech i) až v) a písm. c) až f) zmíněné směrnice. Tato fáze je nicméně odlišná od postupu
         povolování stanoveného v čl. 8 odst. 2 téže směrnice.

      51     Nejeví se tudíž, že členské státy jsou povinny řídit se ustanoveními čl. 4 odst. 1 písm. b) bodů i) až v) a písm. c) až f)
         směrnice 911/414, pokud se rozhodnou povolit uvádět na trh na svém příslušném území přípravky na ochranu rostlin obsahující
         účinné látky neuvedené v příloze I zmíněné směrnice, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení této směrnice.
         Postup, který se použije pro účely vydávání těchto povolení k uvádění na trh, je tedy v zásadě definovaný na vnitrostátní
         úrovni.

      52     Dánská a francouzská vláda nicméně v podstatě uplatňují, že povinnost dodržovat v případě postupu povolování přípravků na
         ochranu rostlin podle čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414 ustanovení článku 4 zmíněné směrnice uvedená v odstavci 3 téhož článku
         8 vyplývá ze znění slovních spojení „aniž jsou dotčena ustanovení odstavce 3“ a „[p]ři přezkoumávání přípravků na ochranu
         rostlin obsahujících účinnou látku podle odstavce 2“ uvedených v odst. 2, respektive odst. 3 téhož článku 8, ve vzájemném
         spojení.

      53     Tento argument nemůže být přijat.
      54     Jak totiž uvedl generální advokát v bodech 70 až 72 svého stanoviska, odkaz v čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414 na odstavec 3
         téhož článku se omezuje na upřesnění, že přípravky na ochranu rostlin povolené v souladu s požadavky vnitrostátního práva
         podle zmíněného odstavce 2 nejsou vyloučeny ze zvláštního postupu a podmínek přezkoumávání definovaných v odstavci 3 zmíněného
         článku 8. Současně výraz „[p]ři přezkoumávání přípravků na ochranu rostlin obsahujících účinnou látku podle odstavce 2“ znamená,
         že postup přezkoumávání stanovený v čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414 se použije na přípravky na ochranu rostlin obsahující účinné
         látky neuvedené v příloze I této směrnice, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení téže směrnice. Tento
         postup se tedy vztahuje na přípravky povolené v souladu s odstavcem 2 zmíněného článku 8.

      55     Tento výklad je v souladu se strukturou a účelem přechodného režimu zavedeného směrnicí 91/414, která stanoví i pro přípravky
         na ochranu rostlin obsahující účinné látky neuvedené v její příloze I, které byly v důsledku toho povoleny na základě čl.
         8 odst. 2 téže směrnice, postup přezkoumávání, který odpovídá v určitých ohledech postupu přezkoumávání podle práva Společenství
         stanovenému v čl. 4 odst. 5 zmíněné směrnice.

      56     Navíc, co se týče požadavků v oblasti poskytování údajů, kterým je podřízen žadatel o povolení k uvedení přípravku na ochranu
         rostlin na trh, čl. 13 odst. 6 směrnice 91/414 stanoví, že členské státy mohou při dodržení ustanovení Smlouvy o ES nadále
         používat dřívější vnitrostátní právní předpisy týkající se požadavků na údaje, pokud tyto látky nejsou zařazeny do přílohy
         I zmíněné směrnice.

      57     S ohledem na výše uvedené je namístě na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414 musí být vykládán v tom
         smyslu, že pokud členský stát povolí na svém území uvádět na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující účinné látky neuvedené
         v příloze I zmíněné směrnice, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení této směrnice, není povinen řídit
         se ustanoveními článku 4 nebo čl. 8 odst. 3 zmíněné směrnice.

       K druhé otázce
      58     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba dále přezkoumat, je, zda i přes rozdílnou formulaci mají přechodné
         právní úpravy stanovené v čl. 16 odst. 1 směrnice 98/8 a čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414 tentýž význam.

      59     V tomto ohledu je namístě nejdříve uvést, že v souladu s bodem dvacet odůvodnění směrnice 98/8 by měla být zabezpečena úzká
         koordinace s ostatními právními předpisy Společenství, a zvláště se směrnicí 91/414.

      60     Dále je třeba připomenout, že čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414, jakož i čl. 16 odst. 1 směrnice 98/8 mají za cíl umožnit členským
         státům použití, během přechodného období definovaného v těchto dvou směrnicích, stávajících vnitrostátních postupů povolování
         uvádět na trh přípravky, na něž se vztahují tytéž směrnice a které obsahují účinné látky, které ještě nebyly posouzeny na
         úrovni Společenství.

      61     V důsledku toho nic nenaznačuje, že vůlí zákonodárce Společenství bylo dát těmto dvěma ustanovením rozdílný význam.
      62     Tento výklad je potvrzen body 43 a 44 výše uvedeného rozsudku Monsanto, ve kterých Soudní dvůr rozhodl, že přechodná právní
         úprava zavedená v čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414 odpovídá řešení přijatému v čl. 16 odst. 1 směrnice 98/8.

      63     S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 16 odst. 1 směrnice 98/8 má tentýž význam jako čl.
         8 odst. 2 směrnice 91/414.

       K páté otázce
      64     Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda takovým přezkoumáváním, jako je přezkoumávání uvedené v čl. 8 odst. 3
         směrnice 91/414, se rozumí také hodnocení ve smyslu čl. 25d odst. 2 Bmw, které může mít za důsledek oznámení účinné látky
         pro účely povolení nebo zaregistrování přípravků na ochranu rostlin, které ji obsahují, působením práva.

      65     Stichting tvrdí, že oznámení účinných látek ve smyslu článku 25d Bmw, musí být považováno za povolení ve smyslu článků 3,
         4 a 8 směrnice 91/414. Francouzská vláda se domnívá, že pojem přezkoumávání přípravků na ochranu rostlin obsahujících účinnou
         látku v souladu s čl. 8 odst. 2 téže směrnice, se musí vztahovat nejenom na přezkoumávání přípravků, jejichž uvádění na trh
         je již povoleno, ale také na přezkum nových přípravků, které ještě nejsou povoleny a obsahují účinnou látku již používanou
         v přípravcích, které jsou povoleny na základě tohoto posledně uvedeného ustanovení. Komise uplatňuje, že stejně jako postup
         přezkoumávání přípravků stanovený v čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414 je hodnocení účinných látek stanovené v článku 25d Bmw zahájeno
         z podnětu vnitrostátních orgánů. V důsledku toho Stichting, francouzská vláda a Komise dospívají k závěru, že zmíněné hodnocení
         je přezkoumáváním a musí splňovat požadavky zmíněného čl. 8 odst. 3.

      66     Naopak 3M Nederland a další, jakož i nizozemská vládá mají za to, že čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414 a článek 25d Bmw mají rozdílný
         předmět a rozsah působnosti. První z těchto článků se totiž použije pouze v případě přezkoumávání přípravků, které jsou již
         platně povoleny, což je potvrzeno v bodě 34 výše uvedeného rozsudku Monsanto, zatímco druhý článek se použije pouze na pesticidy,
         jejichž platnost povolení má uplynout. Navíc vzhledem k rozdílům v definici výrazů „přezkoumávání“ a „ověřování“ ani automatické
         prodloužení povolení, ani hodnocení účinných látek, které na základě článku 25d Bmw zohledňuje účinky na zdraví lidí a zvířat,
         jakož i na životní prostředí, nemohou být považovány za přezkoumávání ve smyslu čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414.

      67     V tomto ohledu je namístě připomenout, jak již bylo rozhodnuto v bodě 48 tohoto rozsudku, že přezkoumávání ve smyslu směrnice
         91/414 předpokládá, že přípravek na ochranu rostlin již byl předmětem povolení k uvádění na trh a toto povolení je platné
         v době přezkoumávání.

      68     Ze znění čl. 4 odst. 5 a čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414 ve vzájemném spojení kromě toho vyplývá, že předmětem tohoto přezkoumávání
         není nové hodnocení samotné účinné látky, ale hodnocení konečného přípravku na ochranu rostlin a k takovému přezkoumávání
         se přistoupí z podnětu vnitrostátních orgánů, a nikoli z podnětu dotčených jednotlivců.

      69     Na pátou otázku je tedy namístě odpovědět tak, že je věcí předkládajícího soudu posoudit, zda hodnocení stanovené v čl. 25d
         odst. 2 Bmw odpovídá všem vlastnostem přezkoumávání ve smyslu čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414, a zejména vlastnostem, které
         jsou upřesněné v bodech 67 a 68 tohoto rozsudku.

       K šesté otázce
      70     Šestou otázkou předkládajícího soudu je, zda čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414 obsahuje pouze ustanovení o sdělení údajů před
         přezkoumáváním, nebo zda musí být vykládán v tom smyslu, že podmínky, které uvádí, mají také dopad na způsob, jakým musí být
         přezkoumávání organizováno a prováděno.

      71     V tomto ohledu již bylo připomenuto v bodě 47 tohoto rozsudku, že v souladu s čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414 uplatní členské
         státy požadavky stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. b) bodech i) až v) a písm. c) až f), zmíněné směrnice „při přezkoumávání přípravků
         na ochranu rostlin obsahujících účinnou látku“ neuvedenou v příloze I téže směrnice, která již byla uvedena na trh do dvou
         let ode dne oznámení této směrnice a před zahájením tohoto přezkoumávání. Kromě toho ze znění čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414
         vyplývá, že členské státy uplatní tyto požadavky v souladu s vnitrostátními právními předpisy týkajícími se údajů, které mají
         být poskytnuty.

      72     Požadavky stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. b) až e) směrnice 91/414 se týkají bezpečnosti a účinnosti přípravků na ochranu
         rostlin. Článek 4 odst. 1 písm. f) téže směrnice ukládá členským státům povinnost stanovit maximální úrovně reziduí a oznámit
         je Komisi ke schválení. Podle těchto kritérií členské státy rozhodují o uskutečnění přezkoumání přípravků na ochranu rostlin
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Monsanto, bod 39).

      73     Mimoto je třeba konstatovat, jak uvedl generální advokát v bodě 88 svého stanoviska, že čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414 neobsahuje
         žádné pravidlo týkající se organizace a provádění přezkoumávání.

      74     Za těchto podmínek je namístě na šestou otázku odpovědět tak, že čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414 musí být vykládán v tom smyslu,
         že obsahuje pouze ustanovení týkající se poskytování údajů před přezkoumáváním.

       K první otázce
      75     Podstatou první otázky předkládajícího soudu, která se dělí na dvě části, je, zda čl. 8 odst. 2 a 3 směrnice 91/414 a čl.
         16 odst. 1 směrnice 98/8 mají přímý účinek po uplynutí lhůt k provedení zmíněných směrnic do vnitrostátního práva.

      76     S ohledem na odpověď poskytnutou na ostatní otázky není namístě odpovídat na tuto první otázku.
      77     Podle ustálené judikatury povinnost členských států vyplývající ze směrnice dosáhnout jí sledovaného výsledku, jakož i jejich
         povinnost, na základě článku 10 ES, přijmout veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k zajištění plnění tohoto závazku jsou
         uloženy všem orgánům těchto států, včetně, v rozsahu jejich pravomoci, soudních orgánů (viz zejména rozsudky ze dne 10. dubna
         1984, Von Colson a Kamann, 14/83, Recueil, s. 1891, bod 26, a ze dne 13. listopadu 1990, Marleasing, C‑106/89, Recueil, s. I‑4135,
         bod 8).

      78     Proto je vnitrostátní soud při použití vnitrostátního práva a zejména ustanovení takové právní úpravy jako je právní úprava
         v projednávaném případě, zvláště přijaté za účelem provedení požadavků směrnice, povinen vykládat vnitrostátní právo v co
         možná největším rozsahu ve světle znění a účelu dotčené směrnice, aby tak dosáhl jí zamýšleného výsledku, a dosáhl tak souladu
         s třetím pododstavcem článku 249 ES (viz v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Von Colson a Kamann, bod 26, a Marleasing,
         bod 8).

       K nákladům řízení
      79     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 16 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/8/ES ze dne 16. února 1998 o uvádění biocidních přípravků na trh
            musí být vykládán v tom smyslu, že nezakládá povinnost „standstill“. Článek 10 druhý pododstavec ES a čl. 249 třetí pododstavec ES,
            jakož i směrnice 98/8 nicméně ukládají, že během přechodného období stanoveného v čl. 16 odst. 1 této směrnice, se členské
            státy zdrží přijímání ustanovení práva, která by mohla vážně ohrozit dosažení výsledku stanoveného touto směrnicí.
      2)      Článek 8 odst. 2 směrnice Rady 91/414/EHS ze dne 15. července 1991 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh musí být
            vykládán v tom smyslu, že pokud členský stát povolí na svém území uvádět na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující účinné
            látky neuvedené v příloze I zmíněné směrnice, které již byly uvedeny na trh do dvou let ode dne oznámení této směrnice, není
            povinen řídit se ustanoveními článku 4 nebo čl. 8 odst. 3 téže směrnice.
      3)      Článek 16 odst. 1 směrnice 98/8 má tentýž význam jako čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414.
      4)      Je věcí předkládajícího soudu posoudit, zda hodnocení stanovené v čl. 25d odst. 2 zákona o pesticidech (Bestrijdingsmiddelenwet)
            z roku 1962 odpovídá všem vlastnostem přezkoumávání ve smyslu čl. 8 odst. 3 směrnice 91/414.
      5)      Článek 8 odst. 3 směrnice 91/414 musí být vykládán v tom smyslu, že obsahuje pouze ustanovení týkající se poskytování údajů
            před přezkoumáváním.
      6)      Není namístě odpovídat na první otázku.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. února 1989. # Star Fruit Company SA proti Komisi Evropských společenství. # Věc 247/87.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 28. října 1981. # Krupp Stahl AG proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 275/80 a 24/81.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 20. července 2016.#José Barroso Truta a další v. Soudní dvůr Evropské unie.#Veřejná služba – Smluvní zaměstnanci – Důchody – Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu – Převod důchodových práv dříve nabytých na základě vnitrostátních systémů do unijního důchodového systému – Návrh na započtení příspěvkových let předložený OOUPS – Výzva ke kontaktování administrativy za účelem získání vysvětlení a prodiskutování vhodnosti převody provést – Akceptace převodu vnitrostátních práv ze strany zaměstnanců bez předchozí dohody s OOUPS – Neodvolatelnost převodů – Dodatečné zjištění existence pravidla o ‚životním minimu‘ – Článek 77 čtvrtý pododstavec služebního řádu – Povinnost řádné péče – Domnělý nedostatek informací poskytnutých OOUPS při předkládání návrhů na započtení příspěvkových let – Žaloba na náhradu škody – Nedodržení požadavků vztahujících se k fázi před zahájením soudního řízení – Nepřípustnost.#Věc F-126/15.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 10. dubna 2013.#GRP Security v. Účetní dvůr Evropské unie.#Rozhodčí doložka – Veřejné zakázky na služby – Služba dozoru a bezpečnosti budov Účetního dvora – Žaloba na neplatnost – Rozhodnutí o jednostranném ukončení smlouvy doprovázené žádostí o zaplacení náhrady škody spolu s úroky – Akty smluvní povahy – Neexistence změny kvalifikace žaloby – Nepřípustnost – Rozhodnutí o sankci spočívající ve vyloučení na období tří měsíců – Právní zájem na podání žaloby – Právo na obhajobu – Vážné porušení povinností – Zásada zákonnosti trestů – Zneužití pravomoci – Proporcionalita.#Věc T‑87/11.


Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 7. března 2013.#Efir OOD v. Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Veliko Tarnovo pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Daň z přidané hodnoty – Směrnice 2006/112/ES – Články 62, 63, 65, 73 a 80 – Zřízení práva stavby na cizím pozemku fyzickými osobami ve prospěch určité společnosti výměnou za stavební služby, které tato společnost poskytne uvedeným fyzickým osobám – Směnná smlouva – DPH ze stavebních služeb – Uskutečnění zdanitelného plnění – Vznik daňové povinnosti – Zahrnutí do pojmu uskutečnění zdanitelného plnění jak zdanitelná plnění, tak i plnění osvobozená od daně – Uhrazení celého protiplnění předem – Záloha – Základ daně u plnění v případě, že protiplnění je tvořeno zbožím nebo službami – Přímý účinek.#Věc C‑19/12.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 17. listopadu 2009.#Presidente del Consiglio dei Ministri proti Regione Sardegna.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte costituzionale - Itálie.#Volný pohyb služeb - Článek 49 ES - Státní podpory - Článek 87 ES - Regionální právní předpisy zavádějící poplatek za přistání letadel pro turistické účely určených pro soukromou osobní dopravu, jakož i za zakotvení rekreačních plavidel pro turistické účely, jenž zatěžuje pouze provozovatele, kteří mají svůj daňový domicil mimo území regionu.#Věc C-169/08.

text:
      Věc C-169/08
      Presidente del Consiglio dei Ministri
      v.
      Regione Sardegna
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte costituzionale)
      „Volný pohyb služeb – Článek 49 ES – Státní podpory – Článek 87 ES – Regionální právní předpisy zavádějící poplatek za přistání letadel pro turistické účely určených pro soukromou osobní dopravu,
         jakož i za zakotvení rekreačních plavidel pro turistické účely, jenž zatěžuje pouze provozovatele, kteří mají svůj daňový
         domicil mimo území regionu“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb služeb – Služby – Pojem
      (Článek 50 ES)
      2.        Volný pohyb služeb – Omezení – Daňové právní předpisy
      (Článek 49 ES)
      3.        Podpory poskytované státy – Pojem – Selektivní charakter opatření
      (Článek 87 odst. 1 ES)
      1.        Pojem „služby“ ve smyslu článku 50 ES předpokládá, že se jedná o výkony poskytované zpravidla za úplatu a že úplata představuje
         hospodářské protiplnění za dotčený výkon a je sjednána mezi poskytovatelem a příjemcem služby.

      Regionální poplatek za přistání a zakotvení, který se týká provozovatelů dopravních prostředků, které přistanou nebo zakotví
         na území regionu, a nikoliv dopravních podniků vykonávajících svou činnost v tomto regionu, i když se tento poplatek netýká
         poskytování dopravních služeb, není nikterak nesouvisející s volným pohybem služeb. Ačkoliv je totiž v čl. 50 třetím pododstavci
         ES zmíněn pouze aktivní aspekt volného pohybu služeb – v jehož rámci se poskytovatel odebere k příjemci služeb – volný pohyb
         služeb zahrnuje rovněž svobodu příjemců služeb, a zejména turistů, odebrat se za účelem jejich využití do jiného členského
         státu, ve kterém se nachází poskytovatel. Vzhledem k tomu, že osoby provozující dopravní prostředek, jakož i osoby užívající
         tento prostředek, využívají různých služeb na území dotyčného regionu, jako jsou služby poskytované na letištích a v přístavech,
         přistání a zakotvení představuje podmínku nezbytnou pro přijímání uvedených služeb a regionální poplatek za přistání a zakotvení
         představuje určitou souvislost s tímto plněním.

      Mimoto regionální poplatek zatěžující zakotvení rekreačních plavidel, který se použije rovněž na podniky, které provozují
         tato rekreační plavidla, a zejména na podniky, jejichž podnikatelská činnost spočívá v poskytování uvedených plavidel třetím
         osobám za úplatu, zatěžuje přímo poskytování služeb ve smyslu článku 50 ES.

      Konečně služby, na které má regionální poplatek za přistání a zakotvení dopad, mohou mít přeshraniční charakter, jelikož tento
         poplatek jednak může ovlivňovat možnost podniků usazených v dotyčném regionu poskytovat služby přistání na letištích a zakotvení
         v přístavech státním příslušníkům a podnikům usazeným v jiném členském státě, a jednak má dopad na činnost podniků, které
         mají své sídlo v jiném členském státě a které provozují rekreační plavidla v tomto regionu.

      (viz body 23–28)
      2.        Článek 49 ES je třeba vykládat tak, že brání takovému daňovému ustanovení regionálního orgánu, které zavádí regionální poplatek
         za přistání letadel pro turistické účely určených pro soukromou osobní dopravu, jakož i za zakotvení rekreačních plavidel
         pro turistické účely, který zatěžuje pouze fyzické a právnické osoby, jež mají svůj daňový domicil mimo území regionu, jelikož
         použití těchto daňových právních předpisů má za následek, že pro všechny poplatníky, kteří mají svůj daňový domicil mimo území
         regionu a jsou usazeni v jiných členských státech, jsou dotyčné služby nákladnější než služby poskytované provozovateli usazenými
         na tomto území.

      V oblasti přímého zdanění sice nejsou situace rezidentů a nerezidentů v daném členském státě zpravidla srovnatelné, protože
         vykazují objektivní rozdíly jak z hlediska zdroje příjmů, tak z hlediska osobní daňové schopnosti poplatníka nebo jeho osobní
         a rodinné situace. Nicméně pro účely srovnání situací daňových poplatníků je záhodno vzít v úvahu specifické charakteristiky
         dotčené daně. Rozdílné zacházení mezi rezidenty a nerezidenty tudíž představuje omezení volného pohybu zakázané článkem 49
         ES, pokud neexistuje žádný rozdíl v objektivní situaci ve vztahu k dotčenému zdanění, který by mohl odůvodňovat rozdílné zacházení
         mezi jednotlivými kategoriemi daňových poplatníků.

      Takové omezení nemůže být odůvodněno důvody vycházejícími z ochrany životního prostředí, pokud je uplatnění regionálního poplatku
         založeno na rozlišování mezi osobami bez souvislosti s tímto environmentálním cílem. Toto omezení nemůže být odůvodněno ani
         důvody vycházejícími ze soudržnosti daňového systému dotyčného regionu, jelikož nepodrobení rezidentů regionálnímu poplatku
         za přistání a zakotvení nelze považovat za kompenzaci jiných daní, kterým rezidenti podléhají, neboť tento poplatek nesleduje
         stejné cíle jako daně hrazené osobami povinnými k dani s bydlištěm v uvedeném regionu.

      (viz body 31, 34–35, 45, 48–50, výrok 1)
      3.        Článek 87 odst. 1 ES je třeba vykládat tak, že daňové předpisy regionálního orgánu zavádějící poplatek za přistání a zakotvení
         pro provozovatele letadel určených pro soukromou osobní dopravu, jakož i plavidel, který zatěžuje pouze fyzické a právnické
         osoby, které mají svůj daňový domicil mimo území regionu, představují opatření státní podpory poskytnuté podnikům usazeným
         na tomto území.

      Pojem „podpora“ totiž může zahrnovat nejen pozitivní plnění, jako jsou dotace, půjčky nebo účasti na kapitálu podniků, ale
         rovněž různé formy opatření, které snižují náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet podniku, a které tak, aniž by byly dotacemi
         v užším slova smyslu, mají tutéž povahu a stejné účinky. Daňové právní předpisy, které osvobozují některé podniky od platby
         dotčeného poplatku, tak představují státní podporu, i když nezahrnují převod veřejných prostředků, jelikož spočívají v tom,
         že se dotyčné orgány vzdají daňových příjmů, které by mohly normálně vybrat.

      Pro účely posouzení selektivity takového opatření přijatého entitou působící pouze na části státního území, jež má autonomní
         postavení ve vztahu k ústřední vládě, je třeba určit, zda toto opatření s ohledem na svůj cíl zvýhodňuje určité podniky vůči
         jiným podnikům, které se v rámci právního řádu, v němž tato entita vykonává své pravomoci, nacházejí ve srovnatelné skutkové
         a právní situaci. Je tomu tak tehdy, pokud při přihlédnutí k povaze a účelu uvedeného poplatku jsou všechny fyzické a právnické
         osoby využívající služeb přistání a zakotvení v dotyčném regionu v objektivně srovnatelné situaci bez ohledu na místo, kde
         mají bydliště či sídlo nebo kde jsou usazeny.

      (viz body 56–57, 61, 63, 66, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      17. listopadu 2009(*)

      „Volný pohyb služeb – Článek 49 ES – Státní podpory – Článek 87 ES – Regionální právní předpisy zavádějící poplatek za přistání letadel pro turistické účely určených pro soukromou osobní dopravu,
         jakož i za zakotvení rekreačních plavidel pro turistické účely, jenž zatěžuje pouze provozovatele, kteří mají svůj daňový
         domicil mimo území regionu“

      Ve věci C‑169/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Corte costituzionale
         (Itálie) ze dne 13. února 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 21. dubna 2008, v řízení

      Presidente del Consiglio dei Ministri
      proti
      Regione Sardegna,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, P. Lindh a C. Toader (zpravodajka), předsedové senátů, C. W. A.
         Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh a L. Bay Larsen, soudci,

      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Regione Sardegna A. Fantozzim a G. Campusem, avvocati,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a M. Noort, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Komisi Evropských společenství W. Möllsem a E. Righini, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 2. července 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 49 ES a 87 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Presidente del Consiglio dei Ministri a Regione Sardegna ve věci zavedení poplatku
         posledně uvedeným regionem za přistání letadel pro turistické účely využívaných pro soukromou osobní dopravu, jakož i za zakotvení
         rekreačních plavidel pro turistické účely, přičemž tento poplatek zatěžuje pouze provozovatele, kteří mají svůj daňový domicil
         mimo území regionu.

       Vnitrostátní právní rámec
       Italská ústava
      3        Článek 117 první pododstavec italské ústavy stanoví:

      „Zákonodárná moc je vykonávána státem a regiony v souladu s Ústavou a závazky vyplývajícími z právní úpravy Společenství a mezinárodními
         závazky.“

       Vnitrostátní právní předpisy
      4        Článek 743 první pododstavec zákoníku o letecké a lodní dopravě (Codice della navigazione) definuje pojem „letadlo“ takto:

      „Za letadlo je považován každý stroj určený ke vzdušné přepravě osob nebo věcí.“
      5        V článku 1 odst. 2 zákoníku o rekreační plavbě (Codice della nautica da diporto), zavedeném legislativním nařízením č. 171
         (Decreto legislativo n. 171) ze dne 18. července 2005, je pojem „rekreační plavba“ definován takto:

      „Pro účely tohoto zákoníku se rekreační plavbou rozumí plavba uskutečňovaná v mořských a vnitrostátních vodách za sportovními
         a rekreačními účely a nikoli za účelem zisku.“

      6        Článek 2 odst. 1 zákoníku o rekreační plavbě se týká obchodního využívání rekreačních plavidel, které definuje takto:

      „1.      Rekreační plavidlo je využíváno k obchodním účelům, pokud:
      a)      je předmětem smluv o nájmu a pronájmu;
      b)      je využíváno pro profesionální výuku rekreační plavby;
      c)      je využíváno potápěčskými středisky a středisky podmořského výcviku jako podpůrné plavidlo pro provozovatele podmořského potápění
         pro sportovní a rekreační účely.

      […]“
       Regionální právní předpisy
      7        Zákon regionu Sardinie č. 4 ze dne 11. května 2006 o různých ustanoveních v oblasti příjmů, rekvalifikace výdajů, sociální
         politiky a politiky rozvoje, ve svém znění vyplývajícím z čl. 3 odst. 3 zákona regionu Sardinie č. 2 ze dne 29. května 2007
         o ustanoveních pro tvorbu ročního a víceletého rozpočtu regionu – finanční zákon 2007 (dále jen „regionální zákon č. 4/2006“),
         obsahuje článek 4, nazvaný „Regionální poplatek za přistání letadel a zakotvení rekreačních plavidel pro turistické účely“,
         který zní takto:

      „1.      Počínaje rokem 2006 se zavádí regionální poplatek za přistání letadel a zakotvení rekreačních plavidel pro turistické účely.
      2.      Poplatek se vybírá:
      a)      za přistání letadel všeobecného letectva na letištích na území regionu ve smyslu článku 743 a následujících zákoníku o letecké
         a lodní dopravě určených pro soukromou osobní dopravu v období od 1. června do 30. září;

      b)      za zakotvení rekreačních plavidel uvedených v legislativním nařízení č. 171 ze dne 18. července 2005 (zákoník o rekreační
         plavbě), nebo v každém případě plavidel užívaných k rekreačním účelům delších než 14 metrů, měřených podle harmonizovaných
         norem EN/ISO/DIS 8666 v souladu s čl. 3 písm. b) uvedeného legislativního nařízení, v období od 1. června do 30. září včetně,
         v přístavech, přístavištích a místech pro kotvení lodí nacházejících se na území regionu a kotvištích nacházejících se v teritoriálních
         vodách podél pobřeží Sardinie.

      3.      Poplatníkem je fyzická nebo právnická osoba mající daňový domicil mimo území regionu, která provozuje letadlo ve smyslu článku
         874 a následujících zákoníku o letecké a lodní dopravě nebo která provozuje rekreační plavidlo ve smyslu článku 265 a následujících
         zákoníku o letecké a lodní dopravě.

      4.      Regionální poplatek podle odst. 2 písm. a) se odvádí z každého přistání, regionální poplatek podle odst. 2 písm. b) se odvádí
         ročně.

      […]
      6.      Od poplatku jsou osvobozeny:
      a)      plavidla, která kotví za účelem účasti na sportovních regatách, na setkání historických lodí, monotypů lodí a přehlídek plachetnic,
         rovněž nezávodních, jejichž konání bylo organizátory předem oznámeno námořnímu úřadu; ARASE [Agenzia della Regione autonoma
         della Sardegna per le entrate] musí být obeznámen s učiněným oznámením před zakotvením;

      b)      rekreační plavidla, která kotví v přístavních strukturách regionu po celý rok;
      c)      technická zastávka, omezeně na dobu nezbytnou k jejímu provedení.
      Speciální opatření ARASE určuje způsoby osvědčení důvodů osvobození od poplatku.
      7.      Poplatek se platí:
      a)      při přistání, pokud jde o letadla podle odst. 2 písm. a);
      b)      do 24 hodin od zakotvení rekreačních plavidel v přístavech, přístavištích, místech pro kotvení lodí a kotvištích nacházejících
         se podél pobřeží Sardinie;

      způsoby, které stanoví ARASE.
      […]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      8        Dvěma žalobami podanými ke Corte costituzionale v roce 2006 a 2007 vznesl Presidente del Consiglio dei Ministri otázky ústavnosti
         týkající se nejen článku 4 regionálního zákona č. 4/2006, nýbrž rovněž článků 2 a 3 téhož zákona, jakož i článku 5 zákona
         č. 2 ze dne 29. května 2007, v jejich původních zněních i v pozměněném znění. Všechna tato ustanovení zavádějí regionální
         poplatky.

      9        Co se týče článku 4 regionálního zákona č. 4/2006, žalobce v původním řízení zejména tvrdil, že toto ustanovení není v souladu
         s požadavky práva Společenství, kterým podléhá zákonodárná pravomoc v Itálii v souladu s čl. 117 prvním pododstavcem italské
         ústavy. Na podporu uvedených žalob bylo uplatňováno jednak porušení článků 49 ES a 81 ES, ve vzájemném spojení s čl. 3 odst. 1
         písm. g) ES a článkem 10 ES, a jednak porušení článku 87 ES.

      10      Ve svém rozsudku č. 102 ze dne 15. dubna 2008 se Corte costituzionale poté, co obě výše uvedené žaloby spojil, vyjádřil k otázkám
         ústavnosti vzneseným v rámci žaloby z roku 2006 a k části otázek ústavnosti vznesených žalobou z roku 2007. Co se zejména
         týče článku 4 regionálního zákona č. 4/2006, jenž je předmětem posledně uvedené žaloby, Corte costituzionale prohlásil za
         nepřípustné nebo neopodstatněné otázky ústavnosti vznesené s ohledem na jiná ústavní ustanovení, než je uvedený čl. 117 první
         pododstavec. Rozhodl tak, že oddělí řízení týkající se posledně uvedeného článku a přeruší toto řízení až do dne vyhlášení
         rozsudku Soudního dvora v řízení o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané předkládacím rozhodnutím. Co se mimoto týče
         porušení čl. 3 odst. 1 písm. g) ES, článků 10 ES a 81 ES, předkládající soud měl za to, že je vhodné vyhradit si právo rozhodnout
         později.

      11      V předkládacím rozhodnutí poskytl Corte costituzionale poznatky týkající se přípustnosti své žádosti o rozhodnutí o předběžné
         otázce, co se týče jednak jeho postavení jako soudu ve smyslu článku 234 ES, a jednak relevance položených otázek s ohledem
         na řešení sporu, o kterém má rozhodnout.

      12      Corte costituzionale nejprve poukazuje na to, že pojem „soud“ ve smyslu článku 234 ES musí být vyvozen z práva Společenství,
         a nikoliv z kvalifikace předkládající instituce ve vnitrostátním právu a že splňuje všechny podmínky k tomu, aby mohl předložit
         žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.

      13      Co se týče relevance předběžných otázek, Corte costituzionale uvádí, že v přímých ústavních žalobách mají ustanovení práva
         Společenství „funkci právních předpisů, jež jakožto mezičlánek mohou být hlediskem pro posouzení slučitelnosti regionální
         právní úpravy s čl. 117 prvním pododstavcem Ústavy [...] nebo, přesněji, konkretizují hledisko stanovené v čl. 117 prvním
         pododstavci Ústavy [...], s následným prohlášením protiústavnosti regionální normy posouzené jako neslučitelné s těmito ustanoveními
         Společenství“.

      14      Co se týče meritorní stránky položených otázek, předkládající soud zdůrazňuje, že článek 4 regionálního zákona č. 4/2006 spadá
         do rozsahu působnosti ustanovení Společenství uvedených v bodě 9 tohoto rozsudku. Tím, že se použije na fyzické a právnické
         osoby, týká se podniků, které provozují rekreační plavidla, jakož i letadla všeobecného letectva určená pro soukromou osobní
         dopravu.

      15      Tentýž soud mimoto zdůrazňuje, že uvedený regionální zákon tím, že ukládá poplatek podnikům, které nemají daňový domicil na
         Sardinii, patrně vytváří diskriminaci vzhledem k podnikům, které přestože vykonávají stejnou činnost, nejsou povinny platit
         tento poplatek z pouhého důvodu, že daňový domicil na Sardinii mají, a že v důsledku toho patrně vede ke zvýšení nákladů na
         poskytované služby k újmě podniků-nerezidentů.

      16      Předkládající soud má navíc pochybnosti, co se týče odůvodnění uplatňovaných Regione Sardegna, jež vycházejí jednak z toho,
         že tyto podniky-nerezidenti využívají, stejně jako podniky, které mají svůj daňový domicil v tomto regionu, regionálních a místních
         veřejných služeb, avšak nepodílejí se na financování uvedených služeb, a jednak z potřeby vyrovnat vyšší náklady podniků usazených
         v tomto regionu z důvodu zeměpisných a hospodářských zvláštností spojených s ostrovní povahou tohoto regionu.

      17      Co se zejména týče tvrzeného porušení článku 87 ES, předkládající soud zdůrazňuje, že vyvstává otázka, zda zvýhodnění v hospodářské
         soutěži podniků, které mají svůj daňový domicil na Sardinii, z důvodu, že nepodléhají regionálnímu poplatku za přistání nebo
         zakotvení, spadá pod pojem „státní podpora“ vzhledem k tomu, že toto zvýhodnění vyplývá nikoli z přiznání daňové úlevy, nýbrž
         nepřímo z nižších nákladů, které tyto podniky vynakládají oproti podnikům usazeným mimo území regionu.

      18      Za těchto okolností se Corte costituzionale rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je třeba článek 49 ES vykládat tak, že brání použití takového ustanovení, jako je článek 4 [regionálního zákona č. 4/2006],
         podle kterého regionální poplatek za přistání letadel pro turistické účely zatěžuje pouze podniky, které mají [svůj] daňový
         domicil mimo území Regione Sardegna a jež provozují letadla, která využívají k dopravě osob při výkonu všeobecné obchodní
         letecké dopravy?

      2)      Představuje článek 4 [regionálního zákona č. 4/2006] tím, že stanoví, že regionální poplatek za přistání letadel pro turistické
         účely zatěžuje pouze podniky, které mají [svůj] daňový domicil mimo území Regione Sardegna a jež provozují letadla, která
         využívají k dopravě osob při výkonu všeobecné obchodní letecké dopravy, státní podporu ve smyslu článku 87 ES poskytnutou
         podnikům provozujícím stejnou činnost s daňovým domicilem na území Regione Sardegna?

      3)      Je třeba článek 49 ES vykládat tak, že brání použití takového ustanovení, jako je článek 4 [regionálního zákona č. 4/2006],
         podle kterého regionální poplatek za zakotvení rekreačních plavidel pro turistické účely zatěžuje pouze podniky, které mají
         [svůj] daňový domicil mimo území Regione Sardegna, jež provozují rekreační plavidla a jejichž podnikatelská činnost spočívá
         v poskytování těchto plavidel třetím osobám?

      4)      Představuje uvedený článek 4 [regionálního zákona č. 4/2006] tím, že stanoví, že regionální poplatek za zakotvení rekreačních
         plavidel pro turistické účely zatěžuje pouze podniky, které mají [svůj] daňový domicil mimo území Regione Sardegna, jež provozují
         rekreační plavidla a jejichž podnikatelská činnost spočívá v poskytování těchto plavidel třetím osobám, státní podporu ve
         smyslu článku 87 ES poskytnutou podnikům provozujícím stejnou činnost s daňovým domicilem na území Regione Sardegna?“

       K předběžným otázkám
       K první a třetí otázce týkajícím se článku 49 ES
      19      Podstatou první a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda je třeba článek 49 ES vykládat
         tak, že brání takovému daňovému ustanovení regionálního orgánu, jako je článek 4 regionálního zákona č. 4/2006, který stanoví
         zavedení regionálního poplatku za přistání letadel pro turistické účely určených pro soukromou osobní dopravu, jakož i za
         zakotvení rekreačních plavidel pro turistické účely, jelikož tento poplatek zatěžuje pouze podniky, které mají svůj daňový
         domicil mimo území regionu.

       K podmínkám použití článku 49 ES
      20      Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba úvodem ověřit, zda regionální zákon č. 4/2006 spadá do působnosti volného pohybu
         služeb ve smyslu článku 50 ES.

      21      Jak vyplývá ze znění článku 4 regionálního zákona č. 4/2006, poplatek dotčený v původním řízení se použije jednak na přistání
         pro turistické účely letadel všeobecného letectva určených pro soukromou osobní dopravu [čl. 4 odst. 2 písm. a) uvedeného
         zákona], a jednak na zakotvení rekreačních plavidel a plavidel užívaných k rekreačním účelům, jestliže jsou tato plavidla
         delší než 14 metrů [čl. 4 odst. 2 písm. b) téhož zákona].

      22      Regionální poplatek za přistání a zakotvení se tudíž netýká podniků pro civilní dopravu osob a zboží. Předkládající soud zdůrazňuje,
         že tento poplatek se použije zejména na podniky provozující letadla za účelem provádění bezplatné vzdušné dopravy z důvodů
         souvisejících s vlastní činností podniku. Co se týče rekreačních plavidel, předkládající soud mimoto poukazuje na to, že se
         uvedený poplatek použije zejména na podniky, jejichž činnost spočívá v poskytování uvedených plavidel třetím osobám za úplatu.

      23      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora pojem „služby“ ve smyslu článku 50 ES předpokládá,
         že se jedná o výkony poskytované zpravidla za úplatu a že úplata představuje hospodářské protiplnění za dotčený výkon a je
         sjednána mezi poskytovatelem a příjemcem služby (viz rozsudky ze dne 27. září 1988, Humbel a Edel, 263/86, Recueil, s. 5365,
         bod 17; ze dne 7. prosince 1993, Wirth, C‑109/92, Recueil, s. I‑6447, bod 15, a ze dne 22. května 2003, Freskot, C‑355/00,
         Recueil, s. I‑5263, body 54 a 55).

      24      V projednávaném případě se regionální poplatek za přistání a zakotvení, jak vyplývá z vyjádření Regione Sardegna, týká provozovatelů
         dopravních prostředků, které přistanou nebo zakotví na území regionu, a nikoliv dopravních podniků vykonávajících svou činnost
         v tomto regionu. Nicméně, jak uvedla generální advokátka v bodě 34 svého stanoviska, z pouhé okolnosti, že tento poplatek
         se netýká poskytování dopravních služeb, nelze vyvodit, že daňové právní předpisy dotčené v původním řízení nikterak nesouvisejí
         s volným pohybem služeb.

      25      Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že ačkoliv je v čl. 50 třetím pododstavci ES zmíněn pouze aktivní aspekt volného pohybu
         služeb – v jehož rámci se poskytovatel odebere k příjemci služeb – volný pohyb služeb zahrnuje rovněž svobodu příjemců služeb,
         a zejména turistů, odebrat se za účelem jejich využití do jiného členského státu, ve kterém se nachází poskytovatel (viz zejména
         rozsudky ze dne 31. ledna 1984, Luisi a Carbone, 286/82 a 26/83, Recueil, s. 377, body 10 a 16; ze dne 11. září 2007, Schwarz
         a Gootjes-Schwarz, C‑76/05, Sb. rozh. s. I‑6849, bod 36, jakož i ze dne 11. září 2007, Komise v. Německo, C‑318/05, Sb. rozh.
         s. I‑6957, bod 65).

      26      Ve věci v původním řízení, jak uvedla generální advokátka v bodě 37 svého stanoviska, přitom osoby provozující dopravní prostředek,
         jakož i osoby užívající tento prostředek, využívají různých služeb na území Regione Sardegna, jako jsou služby poskytované
         na letištích a v přístavech. V důsledku toho přistání a zakotvení představuje podmínku nezbytnou pro přijímání uvedených služeb
         a regionální poplatek za přistání a zakotvení představuje určitou souvislost s tímto plněním.

      27      Co se týče regionálního poplatku zatěžujícího zakotvení rekreačních plavidel, je třeba mimoto připomenout, že se použije rovněž
         na podniky, které provozují tato rekreační plavidla, a zejména na podniky, jejichž podnikatelská činnost spočívá v poskytování
         uvedených plavidel třetím osobám za úplatu. Regionálním zákonem č. 4/2006 tudíž sardinský zákonodárce zavedl poplatek, který
         zatěžuje přímo poskytování služeb ve smyslu článku 50 ES.

      28      Konečně, jak zdůraznila Komise Evropských společenství, služby, na které má regionální poplatek za přistání a zakotvení dopad,
         mohou mít přeshraniční charakter, jelikož tento poplatek jednak může ovlivňovat možnost podniků usazených v Sardinii poskytovat
         služby přistání na letištích a zakotvení v přístavech státním příslušníkům a podnikům usazeným v jiném členském státě, a jednak
         má dopad na činnost zahraničních podniků, které mají své sídlo v jiném členském státě než v Italské republice, které provozují
         rekreační plavidla na Sardinii.

       K existenci omezení volného pohybu služeb
      29      Co se týče otázky, zda právní předpisy dotčené v původním řízení představují omezení volného pohybu služeb, je třeba úvodem
         připomenout, že v oblasti volného pohybu služeb vnitrostátní daňové opatření narušující výkon této svobody může představovat
         zakázané opatření, ať již bylo vydáno státem samým nebo územním samosprávným celkem (viz zejména rozsudek ze dne 8. září 2005,
         Mobistar a Belgacom Mobile, C‑544/03 a C‑545/03, Sb. rozh. s. I‑7723, bod 28 a citovaná judikatura).

      30      V projednávaném případě je nesporné, že regionální poplatek za přistání a zakotvení zatěžuje provozovatele letadel a rekreačních
         plavidel, kteří mají svůj daňový domicil mimo území regionu, a že poplatek se platí za přistání letadla nebo zakotvení rekreačního
         plavidla na tomto území. I když se sice tento poplatek použije pouze v omezené části členského státu, zatěžuje dotčená přistání
         letadel a zakotvení rekreačních plavidel, aniž by činil rozdíl mezi tím, zda pocházejí z jiného regionu v Itálii, nebo z jiného
         členského státu. Za těchto okolností regionální povaha poplatku proto ještě nevylučuje, že může bránit volnému pohybu služeb
         (viz obdobně rozsudek ze dne 9. září 2004, Carbonati Apuani, C‑72/03, Sb. rozh. s. I‑8027, bod 26).

      31      Použití těchto daňových právních předpisů má za následek, že pro všechny poplatníky, kteří mají svůj daňový domicil mimo území
         regionu a jsou usazeni v jiných členských státech, jsou dotyčné služby nákladnější než služby poskytované provozovateli usazenými
         na tomto území.

      32      Tyto právní předpisy totiž zavádějí dodatečné náklady pro operace přistání letadel a zakotvení lodí k tíži provozovatelů,
         kteří mají svůj daňový domicil mimo území regionu a jsou usazeni v jiných členských státech, a vytvářejí tak zvýhodnění pro
         některé kategorie podniků usazených na tomto území (viz rozsudky ze dne 25. července 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑353/89,
         Recueil, s. I‑4069, bod 25; ze dne 13. prosince 2007, United Pan-Europe Communications Belgium a další, C‑250/06, Sb. rozh.
         s. I‑11135, bod 37, jakož i ze dne 1. dubna 2008, Vláda Francouzského společenství a Valonská vláda, C‑212/06, Sb. rozh. s. I‑1683,
         bod 50).

      33      Regione Sardegna nicméně tvrdí, že s ohledem na povahu a účel regionálního poplatku za přistání a zakotvení, jehož cílem je
         zajištění ochrany životního prostředí, se rezidenti a nerezidenti nenacházejí v objektivně srovnatelné situaci, a tudíž jejich
         rozdílné zacházení není omezením volného pohybu služeb v souladu s judikaturou Soudního dvora, a zejména rozsudkem ze dne
         14. února 1995, Schumacker (C‑279/93, Recueil, s. I‑225). Zatímco totiž rezidenti přispívají k tvorbě prostředků určených
         k zachování, obnovení a ochraně životního prostředí tím, že financují činnost Regione Sardegna prostřednictvím obecného zdanění,
         a zejména daní z příjmů, z nichž podíl spadá do regionálního rozpočtu, podniky-nerezidenti naproti tomu jednají jako environmentální
         „černí pasažéři“ („free riders“) tím, že využívají prostředky, aniž by se podílely na nákladech na tyto činnosti.

      34      V tomto ohledu Soudní dvůr sice při rozhodování v oblasti přímého zdanění připustil, že situace rezidentů a nerezidentů v daném
         členském státě nejsou zpravidla srovnatelné, protože vykazují objektivní rozdíly jak z hlediska zdroje příjmů, tak z hlediska
         osobní daňové schopnosti poplatníka nebo jeho osobní a rodinné situace (viz zejména výše uvedený rozsudek Schumacker, body
         31 až 33, a rozsudek ze dne 16. října 2008, Renneberg, C‑527/06, Sb. rozh. s. I‑7735, bod 59).

      35      Nicméně pro účely srovnání situací daňových poplatníků je záhodno vzít v úvahu specifické charakteristiky dotčené daně. Rozdílné
         zacházení mezi rezidenty a nerezidenty tudíž představuje omezení volného pohybu zakázané článkem 49 ES, pokud neexistuje žádný
         rozdíl v objektivní situaci ve vztahu k dotčenému zdanění, který by mohl odůvodňovat rozdílné zacházení mezi jednotlivými
         kategoriemi daňových poplatníků (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Renneberg, bod 60).

      36      Tak je tomu zejména v případě poplatku dotčeného v původním řízení. Jak totiž zdůraznila Komise, povinnost zaplatit tento
         poplatek vzniká z důvodu přistání letadel určených pro soukromou osobní dopravu a zakotvení rekreačních lodí, a nikoliv z důvodu
         finanční situace dotyčných poplatníků.

      37      Nehledě tedy na místo, kde mají bydliště nebo jsou usazeni, jsou všechny fyzické a právnické osoby využívající dotčených služeb,
         na rozdíl od toho, co tvrdí Regione Sardegna, v objektivně srovnatelné situaci s ohledem na uvedený poplatek, co se týče důsledků
         pro životní prostředí.

      38      Okolnost, že osoby podléhající dani na Sardinii přispívají prostřednictvím obecného zdanění, zejména daní z příjmů, na činnost
         Regione Sardegna směřující k ochraně životního prostředí, je irelevantní, co se týče srovnání situace rezidentů a nerezidentů
         s ohledem na regionální poplatek za přistání a zakotvení. Jak totiž uvedla generální advokátka v bodě 87 svého stanoviska,
         uvedený poplatek nemá stejnou povahu a nesleduje stejné cíle jako ostatní daně hrazené sardinskými poplatníky, které slouží
         zejména k obecnému vytváření veřejného rozpočtu, a tudíž k financování všech regionálních činností.

      39      Z výše uvedeného vyplývá, že žádný poznatek ve spisu předaném Soudnímu dvoru neumožňuje učinit závěr, že se rezidenti a nerezidenti
         nenacházejí v objektivně srovnatelné situaci, pokud jde o regionální poplatek za přistání a zakotvení. Daňové právní předpisy
         dotčené v původním řízení tudíž představují omezení volného pohybu služeb v rozsahu, v němž zatěžují pouze provozovatele letadel
         určených pro soukromou osobní dopravu a rekreačních lodí, kteří mají svůj daňový domicil mimo území regionu, aniž by podrobovaly
         témuž poplatku provozovatele usazené na tomto území.

       K případnému odůvodnění právních předpisů dotčených v původním řízení
      –       K odůvodnění vycházejícímu z požadavků ochrany životního prostředí a veřejného zdraví
      40      Regione Sardegna tvrdí, že i kdyby bylo připuštěno, že regionální poplatek za přistání a zakotvení je opatřením omezujícím
         volný pohyb služeb, tento poplatek je odůvodněn důvody obecného zájmu, a zejména požadavky ochrany životního prostředí, které
         mohou být považovány za důvody „veřejného zdraví“, jež jsou výslovně uvedeny v čl. 46 odst. 1 ES.

      41      Konkrétně uvedený poplatek nachází své opodstatnění v nové regionální politice ochrany životního prostředí a krajiny na území
         Regione Sardegna. Tato politika podle Regione Sardegna stanoví zavedení řady daní a poplatků směřujících jednak k odrazení
         od nadměrného využívání environmentálního dědictví a pobřežní krajiny, a jednak k financování nákladných zásahů obnovy pobřežních
         oblastí. Tento poplatek je mimoto založen na zásadě znečišťovatel platí, jelikož nepřímo zatěžuje provozovatele dopravních
         prostředků, které jsou zdrojem znečištění.

      42      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora, bez ohledu na existenci legitimního cíle
         odpovídajícího naléhavým důvodům obecného zájmu, předpokládá odůvodnění omezení základních svobod zaručených Smlouvou o ES
         to, že dotčené opatření je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení sledovaného
         cíle nezbytné (viz rozsudky ze dne 30. ledna 2007, Komise v. Dánsko, C‑150/04, Sb. rozh. s. I‑1163, bod 46; výše uvedený rozsudek
         Vláda Francouzského společenství a Valonská vláda, bod 55, jakož i rozsudek ze dne 5. března 2009, UTECA, C‑222/07, Sb. rozh.
         s. I-1407, bod 25). Mimoto vnitrostátní právní předpisy jsou vhodné k zaručení uskutečnění dovolávaného cíle pouze tehdy,
         pokud opravdu odpovídají snaze jej dosáhnout soudržným a systematickým způsobem (rozsudek ze dne 10. března 2009, Hartlauer,
         C‑169/07, Sb. rozh. s. I-17221, bod 55).

      43      V projednávaném případě je třeba poukázat na to, že i kdyby důvody dovolávané Regione Sardegna mohly opodstatňovat zavedení
         regionálního poplatku za přistání a zakotvení, nemohou odůvodnit podmínky jeho použití a zejména odlišné zacházení s provozovateli,
         kteří mají svůj daňový domicil mimo území regionu a kteří jsou jedinými osobami povinnými k odvádění tohoto poplatku.

      44      Je totiž zřejmé, že uvedené podmínky, které mají za následek omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 49 ES, se nejeví
         způsobilými k zaručení uskutečnění uvedených obecných cílů ani nezbytnými pro jejich dosažení. Jak uvedla generální advokátka
         v bodech 73 a 74 svého stanoviska, i kdyby soukromá letadla, která přistanou, a rekreační plavidla, která zakotví na Sardinii,
         představovala zdroj znečištění, ke znečištění dochází nezávisle na původu těchto letadel a lodí, a zejména nemá spojitost
         s daňovým domicilem uvedených provozovatelů. Letadla a lodě rezidentů přispívají ke zhoršení životního prostředí stejně jako
         letadla a lodě nerezidentů.

      45      Omezení volného pohybu služeb, tak jak vyplývá z daňových právních předpisů dotčených v původním řízení, nemůže být odůvodněno
         důvody vycházejícími z ochrany životního prostředí, jelikož uplatnění poplatku za přistání nebo zakotvení, který zavádějí,
         je založeno na rozlišování mezi osobami bez souvislosti s tímto environmentálním cílem. Toto omezení nemůže být odůvodněno
         ani důvody veřejného zdraví, jelikož Regione Sardegna nepředložila žádný důkaz, který by umožnil konstatovat, že tyto právní
         předpisy směřují k ochraně veřejného zdraví.

      –       K odůvodnění vycházejícímu ze soudržnosti daňového systému
      46      Ve svých vyjádřeních se Regione Sardegna za účelem odůvodnění daňových právních předpisů dotčených v původním řízení dovolává
         nezbytnosti zachování soudržnosti svého daňového systému. Regionální poplatek za přistání a zakotvení zatěžující pouze osoby,
         které mají svůj domicil mimo území regionu, je odůvodněn skutečností, že rezidenti odvádějí jiné daně přispívající k činnosti
         směřující k zajištění ochrany životního prostředí na Sardinii.

      47      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr připustil, že potřeba zachování soudržnosti daňového systému může odůvodňovat
         omezení výkonu základních svobod zaručených Smlouvou, avšak upřesnil, že toto odůvodnění vyžaduje, aby existovala bezprostřední
         souvislost mezi dotyčným daňovým zvýhodněním a kompenzací tohoto zvýhodnění určitou daňovou zátěží, přičemž bezprostřednost
         této souvislosti musí být posuzována vzhledem k cíli dotčené právní úpravy (viz zejména rozsudek ze dne 18. června 2009, Aberdeen
         Property Fininvest Alpha, C‑303/07, Sb. rozh. s. I-0000, body 71 a 72).

      48      Jak přitom bylo zdůrazněno v bodě 38 tohoto rozsudku, regionální poplatek za přistání a zakotvení nesleduje stejné cíle jako
         daně hrazené osobami povinnými k dani s bydlištěm na Sardinii, jejichž účelem je obecné vytváření veřejného rozpočtu, a tudíž
         financování všech činností Regione Sardegna. Nepodrobení uvedených rezidentů tomuto poplatku nelze tudíž považovat za kompenzaci
         jiných daní, kterým rezidenti podléhají.

      49      Z těchto úvah vyplývá, že omezení volného pohybu služeb, tak jak vyplývá z daňových právních předpisů dotčených v původním
         řízení, nemůže být odůvodněno důvody vycházejícími ze soudržnosti daňového systému Regione Sardegna.

      50      Za těchto podmínek je třeba na první a třetí otázku odpovědět, že článek 49 ES je třeba vykládat tak, že brání takovému daňovému
         ustanovení regionálního orgánu, jako je ustanovení stanovené v článku 4 regionálního zákona č. 4/2006, které zavádí regionální
         poplatek za přistání letadel pro turistické účely určených pro soukromou osobní dopravu, jakož i za zakotvení rekreačních
         plavidel pro turistické účely, který zatěžuje pouze podniky, jež mají svůj daňový domicil mimo území regionu.

       K druhé a čtvrté otázce týkajícím se článku 87 ES
      51      Svou druhou a čtvrtou otázkou, které je třeba přezkoumat společně, se předkládající soud táže, zda je článek 87 ES třeba vykládat
         tak, že daňové předpisy regionálního orgánu zavádějící poplatek za přistání a zakotvení, jako je poplatek stanovený v článku
         4 regionálního zákona č. 4/2006, který zatěžuje pouze provozovatele, kteří mají svůj daňový domicil mimo území regionu, představují
         opatření státní podpory poskytnuté podnikům usazeným na tomto území.

      52      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora kvalifikace opatření jako státní podpory ve smyslu
         Smlouvy předpokládá, že jsou splněny všechny čtyři kumulativní podmínky stanovené v čl. 87 odst. 1 ES. Musí se zaprvé jednat
         o státní zásah nebo zásah ze státních prostředků, zadruhé tento zásah musí být způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy,
         zatřetí musí zvýhodňovat svého příjemce a začtvrté musí nebo může narušovat hospodářskou soutěž (viz zejména rozsudek ze dne
         23. března 2006, Enirisorse, C‑237/04, Sb. rozh. s. I‑2843, body 38 a 39 a citovaná judikatura).

      53      V projednávaném případě je nesporné, že poplatek dotčený v původním řízení splňuje druhou a čtvrtou podmínku, jelikož ovlivňuje
         poskytované služby ve vztahu k přistání letadel a zakotvení rekreačních plavidel, které se týkají obchodu mezi členskými státy,
         a jelikož tento poplatek tím, že přiznává hospodářské zvýhodnění subjektům usazeným na Sardinii, jak bylo uvedeno v bodě 32
         tohoto rozsudku, může narušovat hospodářskou soutěž.

      54      Otázky týkající se výkladu článku 87 ES se tak týkají použití dvou dalších podmínek kvalifikace regionálního poplatku za přistání
         a zakotvení jako státní podpory. Regione Sardegna se domnívá, že tento poplatek nemůže být považován za státní podporu, neboť
         nedochází k používání státních prostředků a opatření nemá selektivní povahu. Komise ve svém písemném vyjádření dochází k závěru,
         že uvedený poplatek splňuje všechny podmínky vyjádřené článkem 87 ES.

       K používání veřejných prostředků
      55      Podle Regione Sardegna nepřipouštějí právní předpisy dotčené v původním řízení žádný zásah za použití regionálních prostředků.
         Nedochází k žádnému uvolnění regionálních příjmů, jelikož podniky-rezidenti přispívají již na environmentální výdaje prostřednictvím
         podílu příjmů vyplývajících z daní jimi odváděných. Regionální poplatek za přistání a zakotvení zvyšuje tyto příjmy rozšířením
         povinnosti environmentálního zdanění rovněž na ty, kteří jakožto nerezidenti nepřispívají na uvedené výdaje prostřednictvím
         běžné daňové zátěže.

      56      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora může pojem „podpora“ zahrnovat nejen pozitivní
         plnění, jako jsou dotace, půjčky nebo účasti na kapitálu podniků, ale rovněž různé formy opatření, které snižují náklady,
         jež obvykle zatěžují rozpočet podniku, a které tak, aniž by byly dotacemi v užším slova smyslu, mají tutéž povahu a stejné
         účinky (viz zejména rozsudky ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise, C‑156/98, Recueil, s. I‑6857, bod 25, a ze dne 1. července
         2008, Chronopost a La Poste v. UFEX a další, C‑341/06 P a C‑342/06 P, Sb. rozh. s. I‑4777, bod 123 a citovaná judikatura).

      57      Jak připomněla Komise, daňové právní předpisy, jako jsou předpisy dotčené v původním řízení, které osvobozují některé podniky
         od platby dotčeného poplatku, představují státní podporu, i když nezahrnují převod veřejných prostředků, jelikož spočívají
         v tom, že se dotyčné orgány vzdají daňových příjmů, které by mohly normálně vybrat (výše uvedený rozsudek Německo v. Komise,
         body 26 až 28).

      58      Okolnost, že daňové právní předpisy dotčené v původním řízení nestanoví přiznání dotace, nýbrž osvobozují od poplatku za přistání
         nebo zakotvení provozovatele letadel určených pro soukromou osobní dopravu, jakož i rekreačních plavidel, kteří mají svůj
         daňový domicil na území regionu, tudíž umožňuje se domnívat, že toto osvobození od poplatku může představovat státní podporu.

       K selektivní povaze daňových právních předpisů dotčených v původním řízení
      59      Podle Regione Sardegna není rozdílné zacházení mezi podniky-rezidenty a nerezidenty selektivním zvýhodněním. Daňové právní
         předpisy dotčené v původním řízení totiž nejsou selektivní ze zeměpisného hlediska, neboť, v souladu s výkladem Soudního dvora
         v jeho rozsudku ze dne 6. září 2006, Portugalsko v. Komise (C‑88/03, Sb. rozh. s. I‑7115), referenční rámec, v němž je třeba
         posoudit „obecnou závaznost“ opatření, je referenční rámec entity působící pouze na části státního území, pokud má tato entita
         dostatečnou autonomii. Tak je tomu ve věci v původním řízení, neboť Regione Sardegna je nadán autonomními pravomocemi přiznanými
         zákonem, který má sílu ústavního zákona, který ho opravňuje k zavedení vlastních poplatků. Mimoto v souladu s obecnější zásadou
         rovnosti v daňové oblasti zpoplatňují uvedené právní předpisy odlišně odlišné situace de iure a de facto.

      60      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z judikatury evokované žalovaným v původním řízení sice vyplývá, že jedná-li se o opatření
         přijaté nikoliv vnitrostátním zákonodárcem, ale orgánem působícím pouze na části státního území, toto opatření není selektivní
         ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES z pouhého důvodu, že přiznává zvýhodnění pouze v části vnitrostátního území, v níž se opatření
         použije (viz výše uvedený rozsudek Portugalsko v. Komise, body 53 a 57, jakož i rozsudek ze dne 11. září 2008, UGT‑Rioja a další,
         C‑428/06 až C‑434/06, Sb. rozh. s. I‑6747, body 47 a 48).

      61      Nicméně z této judikatury rovněž vyplývá, že pro účely posouzení selektivity opatření přijatého entitou působící pouze na části
         státního území, jež má autonomní postavení ve vztahu k ústřední vládě, jako je autonomní postavení Regione Sardegna, je třeba
         přezkoumat, zda uvedené opatření s ohledem na cíl, který sleduje, zvýhodňuje určité podniky vůči jiným podnikům, které se
         v rámci právního řádu, v němž entita vykonává své pravomoci, nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci (viz rozsudky
         ze dne 8. listopadu 2001, Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C‑143/99, Recueil, s. I‑8365, bod 41,
         a výše uvedený rozsudek Portugalsko v. Komise, body 56 a 58).

      62      Je tak třeba určit, zda s ohledem na charakteristiky regionálního poplatku z přistání a zakotvení jsou podniky, které mají
         svůj daňový domicil mimo území regionu, ve vztahu k referenčnímu právnímu rámci ve srovnatelné skutkové a právní situaci s podniky
         usazenými na tomtéž území.

      63      Jak vyplývá z bodů 36 a 37 tohoto rozsudku, je třeba konstatovat, že při přihlédnutí k povaze a účelu uvedeného poplatku jsou
         všechny fyzické a právnické osoby využívající služeb přistání a zakotvení na Sardinii na rozdíl od toho, co tvrdí žalovaný
         v původním řízení, v objektivně srovnatelné situaci bez ohledu na místo, kde mají bydliště či sídlo nebo kde jsou usazeny.
         Z toho plyne, že opatření nelze považovat za obecně závazné opatření, neboť se nepoužije na všechny provozovatele letadel,
         které přistanou, a rekreačních lodí, které zakotví na Sardinii.

      64      Daňové právní předpisy, jako jsou předpisy dotčené v původním řízení, tudíž představují opatření státní podpory poskytnuté
         podnikům usazeným na Sardinii.

      65      Předkládajícímu soudu přísluší, aby z tohoto zjištění vyvodil patřičné důsledky.

      66      Za těchto podmínek je třeba na druhou a čtvrtou otázku odpovědět, že čl. 87 odst. 1 ES je třeba vykládat tak, že daňové předpisy
         regionálního orgánu zavádějící poplatek za přistání a zakotvení, jako je poplatek dotčený v původním řízení, který zatěžuje
         pouze fyzické a právnické osoby, jež mají svůj daňový domicil mimo území regionu, představují opatření státní podpory poskytnuté
         podnikům usazeným na tomto území.

       K nákladům řízení
      67      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 49 ES je třeba vykládat tak, že brání takovému daňovému ustanovení regionálního orgánu, jako je ustanovení stanovené
            v článku 4 zákona regionu Sardinie č. 4 ze dne 11. května 2006 o různých ustanoveních v oblasti příjmů, rekvalifikace výdajů,
            sociální politiky a politiky rozvoje, ve svém znění vyplývajícím z čl. 3 odst. 3 zákona regionu Sardinie č. 2 ze dne 29. května
            2007 o ustanoveních pro tvorbu ročního a víceletého rozpočtu regionu – finanční zákon 2007, které zavádí regionální poplatek
            za přistání letadel pro turistické účely určených pro soukromou osobní dopravu, jakož i za zakotvení rekreačních plavidel
            pro turistické účely, který zatěžuje pouze fyzické a právnické osoby, jež mají svůj daňový domicil mimo území regionu.
      2)      Článek 87 odst. 1 ES je třeba vykládat tak, že daňové předpisy regionálního orgánu zavádějící poplatek za přistání a zakotvení,
            jako je poplatek dotčený v původním řízení, který zatěžuje pouze fyzické a právnické osoby, jež mají svůj daňový domicil mimo
            území regionu, představují opatření státní podpory poskytnuté podnikům usazeným na tomto území.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.