title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 2. července 2009.#Massimo Giannini v. Evropská komise.#Věc F-49/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (druhý senát)
      2. července 2009
      Věc F-49/08
      Massimo Giannini
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Smluvní zaměstnanci – Propuštění v závěru zkušební doby – Zkušební doba absolvovaná za neregulérních podmínek – Vady hodnotícího řízení – Cestovní výdaje – Delegace ve třetí zemi“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 ES, kterou se M. Giannini domáhá: zrušení rozhodnutí Komise o propuštění, oznámeného
         dne 10. července 2007, a v nezbytném rozsahu zrušení zamítnutí jeho stížnosti podané proti tomuto rozhodnutí; v důsledku toho
         uložení Komisi zaplacení všech peněžitých nároků spojených s pokračováním jeho smlouvy; v každém případě zrušení rozhodnutí
         ze dne 27. července 2007 a ze dne 20. září 2007 provést srážku ve výši 5218,22 eur z jeho odměny za srpen 2007, a v důsledku
         toho vyplacení této částky zvýšené o úroky z prodlení; v každém případě zrušení rozhodnutí ze dne 28. srpna 2007 o snížení
         příspěvku na zařízení na třetinu částky vyplacené v listopadu 2006 a navrácení dalších dvou třetin, tedy 4278,50 eur z odměny
         za únor 2008, a v důsledku toho vyplacení této částky zvýšené o úroky z prodlení; poskytnutí náhrady škody včetně úroků pro
         nahrazení utrpěné majetkové a nemajetkové újmy, která byla předběžně vyčíslena na 200 000 eur.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí Komise ze dne 27. července 2007 nařizující vrácení jedné třetiny částky určené na pokrytí cestovních výdajů přiznané
         žalobci za rok 2007 se zrušuje. Komise zaplatí žalobci částku neoprávněně sraženou na základě rozhodnutí ze dne 27. července
         2007, kromě části, která připadá na cestovní výdaje rodiny žalobce; tato částka se zvýší o úroky, jejichž výpočet počíná běžet
         od data, kdy byla provedena srážka, až do data skutečného zaplacení, úroky se vypočtou na základě sazby stanovené Evropskou
         centrální bankou pro hlavní refinanční operace platné v průběhu dotčeného období, zvýšené o dva body. Není namístě rozhodnout
         o návrhu na zrušení rozhodnutí ze dne 28. srpna 2007, kterým Komise snížila příspěvek pro žalobce na zařízení na třetinu částky
         vyplacené v listopadu 2006. Ve zbývající části se žaloba zamítá. Žalobce ponese vlastní náklady řízení, jakož i tři čtvrtiny
         nákladů řízení Komise. Komise ponese čtvrtinu vlastních nákladů řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Žaloba – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci – Spory majetkoprávní povahy ve smyslu čl. 91 odst. 1 služebního
            řádu – Pojem
      (Služební řád úředníků, čl. 91 odst. 1)
      2.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Zkušební doba – Předmět – Podmínky průběhu
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 84)
      3.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Zařazení – Dohled nad smluvním zaměstnancem funkční skupiny IV prováděný úředníkem funkční
            skupiny AST
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 80 odst. 2)
      4.      Úředníci – Přijímání – Zkušební doba – Podmínky průběhu – Upozornění
      (Služební řád úředníků, čl. 34)
      5.      Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky
      [Statut Soudního dvora, čl. 21, první pododstavec a příloha I, čl. 7 odst. 3; Jednací řád Soudu prvního stupně, čl. 44 odst.
            1 písm. c); Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 35 odst. 1]
      6.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Zkušební doba – Posouzení výsledků
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 84 odst. 3)
      7.      Úředníci – Rovné zacházení – Úředníci v trvalém služebním poměru a zaměstnanci ve zkušební době
      (Služební řád úředníků, čl. 43; Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 84)
      8.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Zkušební doba – Zpráva o ukončení zkušební doby – Rozsah a obsah
      (Služební řád úředníků, čl. 25; Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 11 první pododstavec a čl. 81)
      9.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Zkušební doba – Zpráva o ukončení zkušební doby
      (Služební řád úředníků, čl. 25; Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 11 první pododstavec, čl. 81 a čl. 84 odst. 3)
      10.    Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Zkušební doba – Rozhodnutí o propuštění
      (Služební řád úředníků, čl. 25; Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 11 první pododstavec a čl. 81)
      11.    Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Zkušební doba – Negativní hodnocení schopností dotyčné osoby – Prodloužení zkušební
            doby
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 84 odst. 3)
      12.    Úředníci – Náhrada výdajů – Roční cestovní výdaje
      (Služební řád úředníků, příloha VII, čl. 8)
      13.    Úředníci – Náhrada výdajů – Roční cestovní výdaje
      (Služební řád úředníků, příloha VII, čl. 8 odst. 4)
      1.      „Spory majetkoprávní povahy“ ve smyslu čl. 91 odst. 1 služebního řádu představují nejen žaloby na náhradu škody zaměstnanců
         proti orgánu, ale i všechny žaloby, které směřují k tomu, aby orgán zaplatil zaměstnanci částku, o které má tento zaměstnanec
         za to, že mu ji dluží na základě služebního řádu nebo jiného aktu, který upravuje jejich pracovněprávní vztahy. Podle čl.
         91 odst. 1 služebního řádu má soud Společenství v těchto sporech neomezenou soudní pravomoc, která jej opravňuje k řešení
         sporů, které mu byly předloženy, v plném rozsahu, tedy k rozhodnutím o všech právech a povinnostech zaměstnance, s výjimkou
         naplňování některých částí rozsudku dotčeným orgánem za přesných podmínek, které soud stanoví, a pod jeho dohledem. Soudu
         Společenství tudíž přísluší případně rozhodnout, že orgánu bude uložena povinnost zaplatit částku, na kterou má navrhovatel
         nárok na základě služebního řádu nebo jiného právního aktu.

      (viz body 39 až 42)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 18. prosince 2007, Weißenfels v. Parlament, C‑135/06 P, Sb. rozh. s. I‑12041, body 65, 67 a 68
      2.      Rozhodnutí o propuštění přijaté na konci zkušební doby je třeba zrušit, jestliže žalobci nebylo umožněno vykonat svou zkušební
         dobu za obvyklých podmínek.

      Zkušební doba, která je určena k tomu umožnit posouzení schopností a chování osoby ve zkušební době, sice nemůže být postavena
         na roveň době vzdělávání, přesto musí být dotyčnému během jeho zkušební doby umožněno prokázat svou způsobilost. V praxi tato
         podmínka znamená, že osobě ve zkušební době musí být poskytnuty vhodné pokyny a rady, aby jí bylo umožněno přizpůsobit se
         specifickým požadavkům jí zastávaného pracovního místa.

      Nutná míra uvedených pokynů a rad musí být posuzována nikoli abstraktně, nýbrž konkrétně na základě povahy vykonávaných činností.
         V této souvislosti nemohou být opomenuty dřívější zkušenosti osoby ve zkušební době. Tyto zkušenosti jako takové sice nemohou
         zpochybnit užitečnost zkušební doby, mohou ale být určující pro úroveň poskytovaného dohledu, aby zkušební doba splnila svůj
         účel.

      (viz bod 65)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 15. května 1985, Patrinos v. CES, 3/84, Recueil, s. 1421, body 20 až 24
      Soud prvního stupně: 1. dubna 1992, Kupka-Floridi v. CES, T‑26/91, Recueil, s. II‑1615, bod 44; 30. listopadu 1994, Correia
         v. Komise, T‑568/93, Recueil FP, s. I‑A‑271 a II‑857, bod 34; 5. března 1997, Rozand-Lambiotte v. Komise, T‑96/95, Recueil
         FP, s. I‑A‑35 a II‑97, bod 95

      Soud pro veřejnou službu: 18. října 2007, Krcova v. Soudní dvůr, F‑112/06, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, bod 48, který
         je předmětem kasačního opravného prostředku projednávaného před Soudem prvního stupně, věc T‑498/07 P; 16. dubna 2008, Doktor
         v. Rada, F‑73/07, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, body 31 a 33 až 36, který je předmětem kasačního opravného prostředku
         projednávaného před Soudem prvního stupně, věc T‑248/08 P

      3.      Z ustanovení čl. 80 odst. 2 pracovního řádu ostatních zaměstnanců vyplývá, že smluvní zaměstnanci funkční skupiny IV mohou
         vykonávat své úkoly pod dohledem úředníků bez rozlišení kategorie. Toto ustanovení tedy nazakazuje, aby úkoly smluvního zaměstnance
         zařazeného do funkční skupiny IV byly případně vykonávány pod dohledem úředníka zařazeného do funkční skupiny AST.

      (viz bod 72)
      4.      Právo úředníka ve zkušební době vykovávat svoji zkušební dobu za řádných podmínek je dostatečně zajištěno ústním upozorněním,
         které mu umožňuje přizpůsobit a zlepšit své výkony podle požadavků služby.

      (viz bod 84)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: Rozand-Lambiotte v. Komise, citováno výše, bod 102
      5.      I když lze žalobu u Soudu prvního stupně podpořit a doplnit v konkrétních bodech odkazy na výňatky z písemností, které tvoří
         její přílohu, přílohy mají čistě důkazní a instrumentální funkci a nemohou tedy sloužit k rozvinutí žalobního důvodu stručně
         popsaného v žalobě uvedením výtek nebo argumentů, které v ní nebyly uvedeny. Žalobce musí ve své žalobě uvést přesné žalobní
         důvody, ohledně kterých má být rozhodnuto, jakož i alespoň stručně uvést právní a skutkové okolnosti, na kterých se tyto žalobní
         důvody zakládají.

       Před Soudem pro veřejnou službu nemohou přílohy tím spíše rozvíjet žalobní důvod stručně popsaný v žalobě připojením výtek
         nebo argumentů v ní neuvedených, neboť podle čl. 7 odst. 3 přílohy I statutu Soudního dvora zahrnuje písemná část řízení před
         Soudem pro veřejnou službu v zásadě pouze jednu výměnu spisů účastníků řízení, nerozhodne-li posledně uvedený jinak. Tato
         zvláštnost řízení před Soudem pro veřejnou službu vysvětluje, proč na rozdíl od toho, co podle čl. 21 prvního pododstavce
         statutu Soudního dvora platí před Soudem prvního stupně nebo Soudním dvorem, nemůže být vylíčení žalobních důvodů a argumentů
         v žalobě stručné. Takováto pružnost by měla v praxi za důsledek, že by velká část zvláštního a pozdějšího ustanovení uvedeného
         v příloze I statutu Soudního dvora byla zbavena svého smyslu.

      (viz body 86 a 87)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 30. ledna 2007, Francie Télécom v. Komise, T‑340/03, Sb. rozh. s. II‑107, bod 167
      6.      Článek 84 odst. 3 pracovního řádu ostatních zaměstnanců přiznává posuzující osobě a orgánu oprávněnému k uzavírání smluv o
         přijetí rozsáhlou pravomoc, pokud jde o posouzení schopností a výkonu osoby ve zkušební době s ohledem na služební zájem.
         Soudu Společenství proto nepřísluší, aby posouzení orgánů nahrazoval svým posouzením, pokud jde o relevanci součástí hodnocení
         zkušební doby, neboť jeho přezkum se omezuje na zjištění, zda neexistuje zjevně nesprávné posouzení nebo zneužití pravomoci.

      (viz bod 89)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: Rozand-Lambiotte v. Komise, citováno výše, bod 112
      Soud pro veřejnou službu: Krcová v. Soudní dvůr, citováno výše, bod 62
      7.      Procesní záruky přiznané úředníkům při jejich hodnocení nemohou být rozšířeny na zaměstnance ve zkušební době. Právní a faktické
         situace úředníků v trvalém služebním poměru a zaměstnanců ve zkušební době vykazují podstatné rozdíly. Zejména faktická situace
         osoby ve zkušební době není srovnatelná se situací úředníka, který své funkce vykonává již řadu let. Navíc pravidla týkající
         se hodnocení úředníků nejsou použitelná pro posuzování osob ve zkušební době. Hodnotící zpráva úředníka v trvalém služebním
         poměru a zpráva o průběhu zkušební doby mají rozdílné funkce, neboť zpráva o průběhu zkušební doby má v zásadě vyhodnotit
         způsobilost úředníka plnit úkoly, které se pojí k jeho funkci, zatímco hlavní funkcí hodnotící zprávy je poskytnout administrativě
         pravidelné a co nejpodrobnější informace o podmínkách, za jakých úředník vykonává svoji službu.

      (viz body 92 a 95)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: Doktor v. Rada, citováno výše, body 85 a 86
      8.      Zpráva o průběhu zkušební doby smluvního zaměstnance a následná stanoviska, jako stanovisko nadřízeného nebo stanovisko zpravodajského
         výboru, nejsou rozhodnutími nepříznivě zasahujícími do právního postavení ve smyslu článku 25 služebního řádu, na který odkazuje
         čl. 11 první pododstavec a článek 81 pracovního řádu ostatních zaměstnanců. Přestože tedy zpráva o průběhu zkušební doby a
         následná stanoviska musí být dostatečně odůvodněná, aby orgánu oprávněnému k uzavírání smluv o přijetí umožnila odůvodnit
         a přijmout své rozhodnutí, nemusí přesto podrobně popisovat veškeré skutečnosti, o něž se opírají. Posuzující zejména není
         povinen popsat veškeré činnosti osoby ve zkušební době ani vyčerpávajícím a podrobným způsobem zmiňovat problémy, k nimž ve
         zkušební době došlo. Po posuzujícím, nadřízeném zaměstnance nebo po zpravodajském výboru není rovněž možné požadovat, aby
         se zabývali veškerými skutkovými či právními aspekty, které byly zaměstnancem ve zkušební době uvedeny v jeho vlastním hodnocení
         nebo doplňujících vyjádřeních.

      (viz bod 93)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 25. března 1982, Munk v. Komise, 98/81, Recueil, s. 1155, bod 14
      9.      I když platí, že čl. 84 odst. 3 pracovního řádu ostatních zaměstnanců má smluvním zaměstnancům zaručit právo předložit jejich
         případná vyjádření orgánu oprávněnému k uzavírání smluv o přijetí a zaručit jim, že tato vyjádření budou zohledněna, článek
         11 první pododstavec téhož pracovního řádu a článek 25 služebního řádu, na který pokud jde o smluvní zaměstnance odkazuje
         čl. 81 uvedeného pracovního řádu, se nevztahují na stanovisko zaujaté nadřízenými, kteří byli konzultováni v rámci hodnotícího
         řízení. Tito nadřízení proto nemohou být povinni k tomu, aby v rámci odůvodnění výslovně zaujali stanovisko ke všem argumentům,
         které uvedl zaměstnanec ve zkušební době.

      (viz body 103 a 105)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 21. září 1999, Trigari-Venturin v. Překladatelské středisko, T‑98/98, Recueil FP, s. I‑A‑159 a II‑821,
         bod 57

      10.    Rozhodnutí o propuštění dočasného zaměstnance na konci zkušební doby podléhá povinnosti uvést odůvodnění. Vzhledem k tomu,
         že článek 81 pracovního řádu ostatních zaměstnanců odkazuje, pokud jde o smluvní zaměstnance, na čl. 11 první pododstavec
         tohoto pracovního řádu, který se vztahuje na dočasné zaměstnance, a že toto posledně uvedené ustanovení rozšiřuje rozsah působnosti
         článku 25 služebního řádu, který ukládá povinnost odůvodnit každé rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení,
         na uvedené dočasné zaměstnance, musí být rozhodnutí o tom, že smluvní zaměstnanec nebude na konci zkušební doby jmenován do
         trvalého pracovního poměru odůvodněno.

      Rozhodnutí je dostatečně odůvodněno, pokud je vydáno v kontextu, který je dotyčnému známý, a který mu umožňuje porozumět dosahu
         opatření přijatého vůči němu. O tento případ se jedná tehdy, pokud tomuto rozhodnutí předcházely rozhovory s nadřízeným o
         dané situaci. Krom toho platí, že rozhodnutí, které odkazuje na dokument, který již má dotyčný k dispozici a který obsahuje
         skutečnosti, o něž orgán své rozhodnutí opřel, splňuje povinnost uvést odůvodněn.

      (viz body 115 a 117)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 7. března 1990, Hecq v. Komise, C‑116/88 a C‑149/88, Recueil, s. I‑599, body 26 a 27
      Soud prvního stupně: 15. října 1997, IPK v. Komise, T‑331/94, Recueil, s. II‑1665, bod 52; Trigari-Venturin v. Překladatelské
         středisko, citováno výše, bod 84

      11.    Administrativa disponuje rozsáhlou pravomocí, pokud jde o posouzení schopností a výkonu osoby ve zkušební době a pokud jde
         o zájem služby. Zejména použití výrazu „za výjimečných okolností“ v čl. 84 odst. 3 pracovního řádu ostatních zaměstnanců ukazuje,
         že orgán oprávněný k uzavírání smluv o přijetí disponuje širokou posuzovací pravomocí k tomu, aby podle skutečností projednávaného
         případu a konkrétních okolností stanovil, v jaké situaci je prodloužení zkušební doby žádoucí. V důsledku toho může soud Společenství
         prohlásit posouzení výsledku zkušební doby provedené orgánem za protiprávní pouze v případě zjevně nesprávného posouzení nebo
         zneužití pravomoci.

      Jestliže povinnost administrativy jednat vůči svým zaměstnancům s náležitou péčí znamená, že pokud orgán rozhoduje o postavení
         zaměstnance, zohlední veškeré skutečnosti, které mohou být pro jeho rozhodnutí určující, a že přitom zohlední nejen zájem
         služby, nýbrž i zájem dotčeného úředníka, nemůže být důsledkem této povinnosti přeměna možnosti „výjimečně“ prodloužit zkušební
         dobu, která je stanovena v čl. 84 odst. 3 pracovního řádu ostatních zaměstnanců, v pravidlo, aniž by se změnil smysl tohoto
         ustanovení, které odráží rovnováhu práv a povinností vytvořenou uvedeným pracovním řádem ve vztazích mezi administrativou
         a pracovníky ve zkušební době.

      (viz body 126, 128 a 129)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 27. června 2002, Tralli v. ECB, T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01, Recueil FP, s. I‑A‑97 a II‑453,
         bod 76

      Soud pro veřejnou službu: Krcova v. Soudní dvůr, citováno výše, body 62 a 77
      12.    Článek 8 odst. 4 druhá věta přílohy VII služebního řádu upravuje otázku cestovních výdajů, pokud jde o úředníka, jehož místo
         zaměstnání se nachází mimo území členského státu. Toto ustanovení stanoví pro dotyčného a jeho rodinu v každém kalendářním
         roce nárok na proplacení cestovních výdajů a toto proplacení nepodléhá pravidlu o nároku na poměrnou část, které je uvedeno
         v čl. 8 odst. 3, které se použije pro úředníky, jejichž místo zaměstnání se nachází na území členského státu. Zaměstnanec,
         který vykonává pracovní povinnosti ve třetí zemi, má tedy nárok na plné proplacení svých cestovních výdajů nezávisle na skutečné
         délce jeho pracovního poměru. Takovýto rozdíl v zacházení není diskriminační, neboť situace úředníků, jejichž místo zaměstnání
         se nachází na území členského státu a situace úředníků vykonávajících pracovní povinnosti mimo toto území, vykazuje podstatné
         rozdíly.

      (viz body 155 a 158 až 160)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: 23. ledna 2007, Chassagne v. Komise, F‑43/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, bod 97
      13.    Mechanismus stanovený v čl. 8 odst. 4 přílohy VII služebního řádu upravující proplácení cestovních výdajů úředníků s místem
         zaměstnání ve třetí zemi, který byl zákonodárcem Společenství při reformě služebního řádu v roce 2004 zachován, předpokládá,
         že se cesta skutečně uskutečnila a její náklady byly skutečně zaplaceny. Přestože toto ustanovení již nezmiňuje povinnost
         předložit doklady, tato povinnost je inherentní podmínce, že se cesta skutečně uskutečnila.

      (viz body 168 a 169)


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. července 2010. # Pannon Gép Centrum Kft proti APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Baranya Megyei Bíróság - Maďarsko. # Šestá směrnice o DPH - Směrnice 2006/112/ES - Nárok na odpočet daně odvedené na vstupu - Vnitrostátní právní úprava sankcionující nesprávný údaj na faktuře ztrátou nároku na odpočet daně. # Věc C-368/09.

text:
      Věc C-368/09
      Pannon Gép Centrum kft
      v.
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Baranya Megyei Bíróság)
      „Šestá směrnice o DPH – Směrnice 2006/112/ES – Nárok na odpočet daně odvedené na vstupu – Vnitrostátní právní úprava sankcionující nesprávný údaj na faktuře ztrátou nároku na odpočet daně“
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Povinnosti osoby povinné k dani – Držení faktury obsahující určité údaje
      [Směrnice Rady 2006/112, článek 167, čl. 178 písm. a), čl. 220 bod 1 a článek 226]
      Článek 167, čl. 178 písm. a), čl. 220 bod 1 a článek 226 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí
         být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě nebo vnitrostátní praxi, na základě které vnitrostátní orgány
         nepřiznávají osobě povinné k dani nárok na odpočet daně z přidané hodnoty splatné nebo odvedené za služby, které jí byly poskytnuty,
         od daně z přidané hodnoty, kterou je povinna odvést, z důvodu, že původní faktura, kterou měla v okamžiku odpočtu, obsahovala
         nesprávný den dokončení poskytování služby a že číslování dodatečně opravené faktury a dobropisu, kterým byla původní faktura
         zrušena, nebylo nepřerušené, jestliže byly splněny hmotněprávní podmínky pro odpočet a osoba povinná k dani dotyčnému orgánu
         ještě před vydáním rozhodnutí předložila opravenou fakturu, na které byl uveden správný den dokončení poskytování služby,
         třebaže číslování této faktury a dobropisu, kterým byla zrušena původní faktura, nebylo nepřerušené.

      Na fakturách vystavovaných podle článku 220 této směrnice pro účely daně z přidané hodnoty musí být totiž povinně uvedeny
         pouze údaje uvedené v článku 226 směrnice 2006/112. Z toho vyplývá, že členské státy nemohou vázat využití práva na odpočet
         daně z přidané hodnoty na splnění podmínek týkajících se obsahu faktur, které nejsou výslovně stanoveny v ustanoveních uvedené
         směrnice.

      (viz body 40–41, 45 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      15. července 2010(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Směrnice 2006/112/ES – Nárok na odpočet daně odvedené na vstupu – Vnitrostátní právní úprava sankcionující nesprávný údaj na faktuře ztrátou nároku na odpočet daně“
      Ve věci C‑368/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Baranya Megyei Bíróság
         (Maďarsko) ze dne 31. srpna 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 14. září 2009, v řízení

      Pannon Gép Centrum kft
      proti
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za maďarskou vládu J. Fazekas, M. Fehérem a K. Szíjjártó, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi D. Triantafyllouem a B. D. Simonem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 17 odst. 1, čl. 18 odst. 1 písm. a) a čl. 22 odst. 3 písm. a)
         a b) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
         z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. Věst- L 145, s. 1, dále jen „šestá směrnice“),
         ve znění směrnice Rady 2001/115/ES ze dne 20. prosince 2001 (Úř. věst. L 15, s. 24; Zvl. vyd. 09/01, s. 352).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Pannon Gép Centrum kft (dále jen „žalobkyně“) a APEH Központi Hivatal
         Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály (dále jen „APEH“) ohledně toho, že posledně uvedený úřad žalobkyni
         v původním řízení nepřiznal nárok na odpočet částky DPH vztahující se na služby, jež jí byly poskytnuty, od daně z přidané
         hodnoty (dále jen „DPH“), kterou byla povinna odvést.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1) v souladu
         se svými články 411 a 413 zrušila a nahradila, s účinností od 1. ledna 2007, právní předpisy Unie v oblasti DPH, zejména pak
         šestou směrnici. Podle prvního a třetího bodu odůvodnění směrnice 2006/112 bylo přepracování šesté směrnice nezbytné k tomu,
         aby byla všechna použitelná ustanovení uspořádána jasným a racionálním způsobem v přepracované struktuře a znění, v zásadě
         však bez věcných změn. Ustanovení směrnice 2006/112 tak jsou v podstatě totožná s odpovídajícími ustanoveními šesté směrnice.

      4        Článek 167 směrnice 2006/112, který převzal ustanovení čl. 17 odst. 1 šesté směrnice, stanoví, že „[n]árok na odpočet daně
         vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně“.

      5        Článek 168 písm. a) směrnice 2006/112, který je v podstatě formulován stejně jako čl. 17 odst. 2 písm. a) šesté směrnice,
         ve znění vyplývajícím z čl. 28f odst. 1 posledně uvedené směrnice, stanoví:

      „Jsou–li zboží a služby použity pro účely zdaněných plnění osoby povinné dani, má tato osoba nárok ve členském státě, v němž
         tato plnění uskutečňuje, odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, tyto částky:

      a)      DPH, která je splatná nebo byla odvedena v tomto členském státě za zboží, jež jí bylo nebo bude dodáno, nebo za službu, jež
         jí byla nebo bude poskytnuta jinou osobou povinnou k dani;“

      6        Článek 178 směrnice 2006/112, který v podstatě převzal ustanovení čl. 18 odst. 1 šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z čl. 28f
         bodu 2 posledně uvedené směrnice, obsahuje následující ustanovení:

      „Pro uplatnění nároku na odpočet daně musí osoba povinná k dani splňovat tyto podmínky:
      a)      při odpočtu daně podle čl. 168 bodu. a) při dodáních zboží a poskytnutích služeb musí mít fakturu vystavenou v souladu s články
         220 až 236 a články 238, 239 a 240;

      […]“
      7        Článek 220 bod 1 směrnice 2006/112, který v podstatě přebírá ustanovení čl. 22 odst. 3 písm. a) šesté směrnice, ve znění vyplývajícím
         z článku 28h posledně uvedené směrnice, ve znění čl. 2 bodu 2 směrnice 2001/115, stanoví:

      „Každá osoba povinná k dani musí zajistit, že buď ona sama, nebo pořizovatel či příjemce, anebo třetí osoba jejím jménem a na
         její účet vystaví fakturu v těchto případech:

      1)      za dodání zboží nebo poskytnutí služby jiné osobě povinné k dani nebo právnické osobě nepovinné k dani.“
      8        Článek 226 směrnice 2006/112 v podstatě přebírá ustanovení čl. 22 odst. 3 písm. b) šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z článku
         28h posledně uvedené směrnice, ve znění čl. 2 bodu 2 směrnice 2001/115 a zní následovně:

      „Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení této směrnice, uvádějí se na fakturách vystavovaných podle článků 220 a 221 pro účely
         daně z přidané hodnoty povinně pouze tyto údaje:

      1)      datum vystavení;
      2)      pořadové číslo založené na jedné nebo více sériích, které jednoznačně určují fakturu;
      3)      identifikační číslo pro DPH […] , pod nímž osoba povinná k dani dodala zboží nebo poskytla službu;
      4)      identifikační číslo pro DPH pořizovatele nebo příjemce […];
      5)      plné jméno a adresu osoby povinné k dani a pořizovatele nebo příjemce;
      6)      množství a druh dodaného zboží nebo rozsah a druh poskytnuté služby;
      7)      den, kdy bylo uskutečněno nebo dokončeno dodání zboží nebo poskytnutí služby […];
      8)      základ daně pro každou sazbu nebo osvobození, jednotkovou cenu bez DPH a veškeré slevy nebo rabaty, pokud nejsou obsaženy
         v jednotkové ceně;

      9)      uplatněnou sazbu daně;
      10)      výši daně, jež má být odvedena, není-li uplatněn zvláštní režim, pro který tato směrnice tento údaj nepřipouští;
      […]“
      9        Článek 273 směrnice 2006/112, který v podstatě přebírá ustanovení čl. 22 odst. 8 první a druhý pododstavec šesté směrnice,
         ve znění vyplývajícím z článku 28h posledně uvedené směrnice, ve znění čl. 2 bodu 2 směrnice 2001/115, stanoví:

      „Členské státy mohou uložit další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému výběru daně a k předcházení daňovým únikům
         […].

      Možnost stanovená v prvním pododstavci nemůže být využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad povinnosti stanovené
         [mimo jiné v článku 226].“

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Článek 13 odst. 1 bod 16 zákona č. LXXIV z roku 1992 o dani z přidané hodnoty (Általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV.
         Törvény, dále jen „zákon o DPH“), který byl sice zrušen s účinkem ke dni 31. prosince 2007, avšak je na spor v původním řízení
         použitelný, stanoví, že „za fakturu je považován jakýkoliv doklad umožňující daňovou identifikaci, který je vystavený v papírové
         podobě nebo, se souhlasem zákazníka a v souladu se zvláštními právními předpisy, elektronicky a který obsahuje alespoň následující
         údaje:

      a)      pořadové číslo,
      b)      datum vystavení,
      c)      jméno, adresu a daňové identifikační číslo osoby povinné k dani, která dodala zboží nebo poskytla služby,
      d)      je-li zákazník povinen k dani, jeho jméno, adresu a daňové identifikační číslo Společenství, nemá-li ho, jeho daňové identifikační
         číslo,

      e)      v případě osvobození dodání zboží uvnitř Společenství, zákazníkovo daňové identifikační číslo Společenství,
      f)      den, kdy bylo dodáno zboží nebo poskytnuta služba, pokud se liší od data vystavení,
      […]
      i)      jednotkovou cenu bez daně za dodané zboží nebo za poskytnuté služby,
      j)      celkovou cenu bez daně za dodané zboží nebo za poskytnuté služby,
      k)      uplatněnou sazbu daně,
      l)      celkovou výši odvedené daně,
      m)      konečnou výši faktury.“
      11      Článek 35 odst. 1 zákona o DPH stanoví:

      „[n]árok na odpočet daně lze uplatnit pouze v případě, že jsou k dispozici doklady, které věrohodně prokazují výši daně odečtené
         na vstupu. Za takové doklady se považují:

      a)      faktury a zjednodušené faktury, […]
      […]
      adresované osobě povinné k dani.“
      12      Článek 1/E odst. 1 nařízení ministerstva financí č. 24 z roku 1995 (XI. 22) o daňové identifikaci faktur, zjednodušených faktur
         a stvrzenek a o používání registračních pokladen a taxametrů za účelem zajištění vydávání stvrzenek [24/1995. (XI. 22.) PM
         rendelet a számla, egyszerűsített számla és nyugta adóigazgatási azonosításáról, valamint a nyugta adását biztosító pénztárgép
         és taxaméter alkalmazásáról] stanoví:

      „Faktura vytištěná za pomoci nástroje informační technologie může být použita k daňové identifikaci pouze v případě, že je
         součástí systematicky vedeného účetnictví, a to tak že

      a)      počítačový program, který je používán pro vystavování faktur, […] trvale zaručí nepřerušené číslování bez vynechávek a opakování.“
      13      Článek 165 odst. 2 zákona č. C z roku 2000 o účetnictví (Számvitelről szóló 2000. évi C törvény) stanoví, že údaje mohou být
         zaneseny do účetních knih pouze tehdy, jsou-li podloženy doklady vystavenými v souladu s právními předpisy. Podle čl. 166
         odst. 2 tohoto zákona, musí být údaje uvedené v účetních dokladech, pokud jde o formu a obsah, věrohodné, spolehlivé a správné.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      Žalobkyně v původním řízení uzavřela dne 2. května 2007 smlouvu s Betonút Szolgáltató és Építő Zrt (dále jen „Betonút“), ve
         které se společnosti Betonút zavázala, že provede opravy mostu. Žalobkyně v původním řízení svěřila provedení těchto prací
         svému subdodavateli, společnosti J és B Pannon-Bau kft (dále jen „subdodavatel“).

      15      Společnost Betonút dne 20. listopadu 2007 vystavila žalobkyni v původním řízení doklad potvrzující dokončení uvedených prací
         a ta na jeho základě vystavila této společnosti za provedení těchto prací faktury, přičemž jako den dokončení prací uvedla
         20. listopad 2007. Subdodavatel vystavil žalobkyni v původním řízení dvě faktury za jím provedené práce, na kterých byl jako
         den dokončení uveden 14. prosinec 2007.

      16      Dne 3. října 2007 žalobkyně v původním řízení uzavřela smlouvu s Gebrüder Haider Építőipari kft. (dále jen „Haider“), ve které
         se společnosti Haider zavázala, že provede instalaci dešťové kanalizace. Splnění této smlouvy žalobkyně v původním řízení
         svěřila rovněž subdodavateli.

      17      Společnost Haider vystavila doklad potvrzující dokončení uvedených prací a jako den jejich dokončení uvedla 11. prosinec 2007
         a i na konečné faktuře, kterou žalobkyně v původním řízení této společnosti vystavila, byl jako den dokončení těchto prací
         uveden stejný den. Subdodavatel vystavil žalobkyni v původním řízení fakturu, na které byl jako den dokončení těchto prací
         uveden 18. prosinec 2007.

      18      Žalobkyně v původním řízení ve svém daňovém přiznání za čtvrté čtvrtletí roku 2007 uvedla všechny tři výše uvedené faktury
         svého subdodavatele a uplatnila svůj nárok na odpočet DPH.

      19      Daňová správa provedla kontrolu těchto daňových přiznání a zjistila, že na potvrzeních o dokončení prací vydaných společnostmi
         Betonút a Haider, jakož i na fakturách, které těmto společnostem vystavila žalobkyně v původním řízení, jsou uvedena dřívější
         data dokončení, než jsou data uvedená na fakturách vystavených subdodavatelem a použitých žalobkyní při odpočtu DPH.

      20      Žalobkyně v původním řízení a subdodavatel daňové správě sdělili, že faktury vystavené subdodavatelem obsahovaly nesprávné
         dny dokončení.

      21      Dne 29. září 2008 subdodavatel prostřednictvím dobropisů s čísly 2007/0000000124, 2007/0000000125 a 2007/0000000126 zrušil
         tři chybné faktury a nahradil je novými fakturami s čísly JESB20080000016, JESB20080000017 a JESB20080000018. Na nových fakturách
         bylo uvedeno datum dokončení prací shodující se s datem uvedeným na fakturách vystavených žalobkyní v původním řízení.

      22      Rozhodnutím ze dne 21. ledna 2009 daňový orgán prvního stupně uložil žalobkyni v původním řízení zaplatit jednak DPH vztahující
         se ke službám poskytnutým subdodavatelem, kterou si odečetla od daně, kterou byla povinna odvést za čtvrté čtvrtletí roku
         2007, a jednak penále a úrok z prodlení. Podle názoru tohoto daňového orgánu nebyla žalobkyně v původním řízení oprávněna
         použít tyto faktury, původně vystavené subdodavatelem, pro účely odpočtu DPH, neboť tyto faktury neuváděly správný den dokončení
         prací subdodavatelem. Jako základ pro odpočet DPH nemohly být podle názoru uvedeného orgánu použity ani nové opravené faktury,
         jelikož nebylo zajištěno jejich nepřerušené číslování. Uvedený orgán v této souvislosti uvedl, že na dobropisy a opravené
         faktury vystavené ve stejný den byla použita dvě rozdílná číslování, neboť dobropisy začínaly číslicemi „2007“, zatímco čísla
         opravných faktur začínala údajem „JESB2008“.

      23      APEH rozhodnutím ze dne 29. dubna 2009 potvrdil rozhodnutí daňového orgánu prvního stupně ze dne 21. ledna 2009.

      24      Žalobkyně v původním řízení podala žalobu u Baranya Megyei Bíróság (krajský soud v Baranya).

      25      Ve svém předkládacím rozhodnutí má Baranya Megyei Bíróság za to, že podle dotčených vnitrostátních právních předpisů, tak
         jak jsou vykládány Legfelsöbb Bíróság (maďarským Nejvyšším soudem) a uplatňovány daňovou správou, může osoba povinná k dani
         uplatnit nárok na odpočet daně pouze na základě faktury, která je, pokud jde o její o formu a obsah, věrohodná. Možnost uplatnit
         nárok na odpočet daně je tudíž zpochybněna v případě, kdy faktura obsahuje jakoukoliv formální vadu. V projednávané věci daňová
         správa zpochybnila, z důvodu chyb ve dnech dokončení prací uvedených na fakturách subdodavatele, nárok na odpočet uplatněný
         na základě těchto faktur, které byly nicméně věrohodné, pokud jde o formu a obsah. Daňová správa nikdy nezpochybnila, že obchodní
         transakce uvedené na zmíněných fakturách byly uskutečněny za protiplnění, která jsou na nich uvedena.

      26      Za těchto podmínek se Baranya Megyei Bíróság rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      1)      Jsou ustanovení čl. 13 odst. 1 bodu 16 zákona o DPH, která byla platná v době sporné fakturace, a čl. 1/E odst. 1 nařízení
         ministerstva financí č. 24 z roku 1995, zejména s ohledem na ustanovení čl. 13 odst. 1 bodu 16 písm. f) zákona o DPH, slučitelná
         s požadavkem na fakturační údaje a s pojmem faktura podle čl. 2 [bodu 2] směrnice 2001/115?

      V případě kladné odpovědi na tuto otázku:
      2)      Je praxe členského státu, který postihuje formální vady faktur, jež jsou základem pro uplatnění nároku na odpočet daně, tím,
         že tento nárok nepřizná, v rozporu s čl. 17 odst. 1, čl. 18 odst. 1 psím. a) a čl. 22 odst. 3 písm. a) a b) šesté směrnice?

      3)      Je pro uplatnění nároku na odpočet daně dostačující, že jsou splněny požadavky čl. 22 odst. 3 písm. b) šesté směrnice, nebo
         lze nárok na odpočet daně uplatnit a fakturu považovat za věrohodný doklad pouze tehdy, jsou-li splněny všechny požadavky
         a poskytnuty veškeré údaje stanovené směrnicí 2001/115?

       K předběžným otázkám
       Úvodní poznámky
      27      Je třeba konstatovat, že předkládající soud požádal Soudní dvůr, aby rozhodl o slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy nebo
         vnitrostátní praxe s právem Unie.

      28      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudnímu dvoru sice nepřísluší, aby v rámci řízení o předběžné otázce rozhodoval o slučitelnosti
         ustanovení vnitrostátního práva nebo vnitrostátní praxe s ustanoveními práva Unie, avšak opakovaně judikoval, že má pravomoc
         poskytnout předkládajícímu soudu veškeré prvky výkladu vztahující se k tomuto právu, které mu umožní posoudit takovou slučitelnost
         pro účely rozhodnutí ve věci, jež mu byla předložena (viz rozsudek ze dne 26. ledna 2010, Transportes Urbanos y Servicios
         Generales, C‑118/08, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 23 a citovaná judikatura).

      29      Je tedy na Soudním dvoru, aby v projednávané věci omezil svůj přezkum na ustanovení práva Unie, která vyloží tak, že to bude
         předkládajícímu soudu, který je příslušný k posouzení slučitelnosti dotčené právní úpravy nebo vnitrostátní praxe s právem
         Unie, užitečné při rozhodování jím projednávaného sporu (viz obdobně rozsudek ze dne 31. ledna 2008, Centro Europa 7, C‑380/05,
         Sb. rozh. s. I‑349, bod 51).

      30      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že předmětem žádosti předkládajícího soudu, která se týká čl. 17 odst. 1, čl. 18
         odst. 1 písm. a) a čl. 22 odst. 3 písm. a) a b) šesté směrnice, je výklad těchto ustanovení.

      31      Nicméně, v souladu s články 411 a 413 směrnice 2006/112 tato směrnice od 1. ledna 2007 šestou směrnici zrušila a nahradila.

      32      Vzhledem k tomu, že skutkové okolnosti sporu v původním řízení nastaly až po 1. lednu 2007, je tedy pro spor v původním řízení
         relevantní pouze výklad směrnice 2006/112.

      33      Okolnost, že vnitrostátní soud formuloval předběžné otázky po formální stránce tak, že odkázal pouze na ustanovení šesté směrnice,
         nebrání tomu, aby Soudní dvůr tomuto soudu poskytl veškeré prvky výkladu, které mohou být užitečné pro rozsouzení věci, jež
         mu byla předložena, ať už na ně posledně uvedený odkazoval v položených otázkách, či nikoli (viz v tomto smyslu rozsudky ze
         dne 27. října 2009, ČEZ, C‑115/08, Sb. rozh. s. I‑10265, bod 81, a ze dne 12. ledna 2010, Petersen, C‑341/08, Sb. rozh. s. I‑0000,
         bod 48).

      34      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že směrnice 2006/112, jak vyplývá z jejího třetího bodu odůvodnění, je přepracováním stávajících
         právních předpisů, včetně šesté směrnice, které v zásadě nepřineslo žádné věcné změny.

      35      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že předmětem předběžných otázek je výklad článku 167, čl. 178 písm. a) bodu 1 a článku
         226 směrnice 2006/112, které odpovídají ustanovením šesté směrnice uvedeným v předkládacím rozhodnutí.

       K věci samé
      36      Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda článek 167, čl. 178 písm. a), čl. 220 bod
         1 a článek 226 směrnice 2006/112 brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, nebo
         praxi vycházející z této právní úpravy, která nepřiznává nárok na odpočet DPH v případě, kdy faktura za zboží dodané nebo
         služby poskytnuté osobě povinné k dani původně obsahovala chybný údaj, jehož dodatečná oprava není v souladu se všemi podmínkami,
         které stanoví použitelná vnitrostátní pravidla.

      37      V tomto ohledu je třeba připomenout, že nárok na odpočet stanovený v článku 167 a následujících směrnice 2006/112 je nedílnou
         součástí mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen. Uplatňuje se přímo pro všechny daně, které zatěžují plnění uskutečněná
         na vstupu (viz zejména rozsudky ze dne 6. července 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Recueil, s. I‑1883, bod 18, a ze dne 21. března
         2000, Gabalfrisa a další, C‑110/98 až C‑147/98, Recueil, s. I‑1577, bod 43 a ze dne 6. července 2006, Kittel a Recolta Recycling,
         C‑439/04 a C‑440/04, Sb. rozh. s. I‑6161, bod 47).

      38      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v tomto případě jsou hmotněprávní podmínky stanovené v čl. 168 písm. a) směrnice 2006/112
         pro to, aby žalobkyně v původním řízení mohla uplatnit nárok na odpočet DPH vztahující se ke službám, které jí byly poskytnuty
         subdodavatelem, splněny. Tyto služby totiž byly použity pro účely zdanitelných plnění uskutečněných osobou povinnou k dani
         v dotyčném členském státě.

      39      Nicméně, podle čl. 178 písm. a) směrnice 2006/112 je uplatnění nároku na odpočet daně podle čl. 168 písm. a) směrnice podmíněno
         držením faktury. Podle čl. 220 bodu 1 směrnice 2006/112 musí být faktura vystavena za každé dodání zboží nebo poskytnutí služby
         osobou povinnou k dani jiné osobě povinné k dani.

      40      Článek 226 směrnice 2006/112 upřesňuje, že aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení této směrnice, uvádějí se na fakturách vystavovaných
         podle článku 220 pro účely DPH povinně pouze údaje uvedené v tomto článku.

      41      Z toho vyplývá, že členské státy nemohou vázat využití práva na odpočet DPH na splnění podmínek týkajících se obsahu faktur,
         které nejsou výslovně stanoveny v ustanoveních směrnice 2006/112. Tento výklad rovněž potvrzuje článek 273 uvedené směrnice,
         který stanoví, že členské státy mohou uložit povinnosti, které považují za nezbytné ke správnému výběru daně a k předcházení
         daňovým únikům, ale že tato možnost nemůže být využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad povinnosti stanovené
         zejména v článku 226 uvedené směrnice.

      42      V rámci sporu v původním řízení nebyl žalobkyni v původním řízení přiznán nárok na odpočet DPH vztahující se ke službám poskytnutým
         subdodavatelem, a to ze dvou důvodů. Jednak na původních fakturách vystavených subdodavatelem byly uvedeny nesprávné dny dokončení
         poskytnutí služeb. A jednak, pokud jde o opravené faktury, na kterých bylo uvedeno správné datum dokončení, což nebylo zpochybněno,
         nebylo zajištěno jejich nepřerušené číslování, neboť na dobropisy a opravené faktury vystavené ve stejný den byla použita
         dvě rozdílná číslování.

      43      Je pravda, jak uvedla maďarská vláda, že v souladu s čl. 226 odst. 7 směrnice 2006/112 musí být na faktuře uveden přesný den,
         kdy bylo poskytování služby dokončeno. Nicméně ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že v okamžiku, kdy daňový orgán
         prvního stupně nepřiznal žalobkyni v původním řízení nárok na odpočet DPH vztahující se ke službám, které jí byly poskytnuty
         subdodavatelem, měl k dispozici faktury opravené subdodavatelem, na kterých byly uvedeny správné dny dokončení. Směrnice 2006/112
         nezakazuje provádět opravu chybných faktur.

      44       S ohledem na zjištění učiněná v bodech 38 a 41 tohoto rozsudku, pokud opravené faktury obsahovaly veškeré údaje požadované
         směrnicí 2006/112, zejména pak jejím článkem 226, ověření čehož je na vnitrostátním soudu, je třeba mít za to, že v takovém
         případě, jaký je předmětem věci v původním řízení, byly splněny všechny hmotněprávní i formální podmínky pro to, aby žalobkyně
         v původním řízení mohla využít odpočtu DPH vztahující se k poskytnutí služeb subdodavatelem. V tomto ohledu je třeba zdůraznit,
         že článek 226 směrnice 2006/112 neukládá žádnou povinnost, na základě které by opravené faktury musely pocházet ze stejné
         série jako dobropisy, kterými byly zrušeny chybné faktury.

      45      Za těchto podmínek je třeba na položené otázky odpovědět tak, že článek 167, čl. 178 písm. a), čl. 220 bod 1 a článek 226
         směrnice 2006/112 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě nebo vnitrostátní praxi, na základě
         které vnitrostátní orgány nepřiznávají osobě povinné k dani nárok na odpočet daně splatné nebo odvedené za služby, které jí
         byly poskytnuty, od DPH, kterou je povinna odvést, z důvodu, že původní faktura, kterou měla v okamžiku odpočtu, obsahovala
         nesprávný den dokončení poskytování služby a že číslování dodatečně opravené faktury a dobropisu, kterým byla původní faktura
         zrušena, nebylo nepřerušené, jestliže byly splněny hmotněprávní podmínky pro odpočet a osoba povinná k dani dotyčnému orgánu
         ještě před vydáním rozhodnutí předložila opravenou fakturu, na které byl uveden správný den dokončení poskytování služby,
         třebaže číslování této faktury a dobropisu, kterým byla zrušena původní faktura, nebylo nepřerušené.

       K nákladům řízení
      46      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 167, čl. 178 písm. a), čl. 220 bod 1 a článek 226 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému
            daně z přidané hodnoty musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě nebo vnitrostátní praxi, na základě
            které vnitrostátní orgány nepřiznávají osobě povinné k dani nárok na odpočet daně splatné nebo odvedené za služby, které jí
            byly poskytnuty, od daně z přidané hodnoty, kterou je povinna odvést, z důvodu, že původní faktura, kterou měla v okamžiku
            odpočtu, obsahovala nesprávný den dokončení poskytování služby a že číslování dodatečně opravené faktury a dobropisu, kterým
            byla původní faktura zrušena, nebylo nepřerušené, jestliže byly splněny hmotněprávní podmínky pro odpočet a osoba povinná
            k dani dotyčnému orgánu ještě před vydáním rozhodnutí předložila opravenou fakturu, na které byl uveden správný den dokončení
            poskytování služby, třebaže číslování této faktury a dobropisu, kterým byla zrušena původní faktura, nebylo nepřerušené.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: maďarština.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 17. dubna 1997. # Pedro Burdalo Trevejo a další proti Fondo Garantía Salarial. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de lo Social nº 16 de Barcelona - Španělsko. # Věc C-336/95.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 26. září 1996. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-117/95.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 10. února 2015. # Infocit - Prestação de Serviços, Comércio Geral e Indústria, Lda proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-85/14.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 11. ledna 2001. # Azienda Agricola Monte Arcosu Srl proti Regione Autonoma della Sardegna, Organismo Comprensoriale nº 24 della Sardegna a Ente Regionale per l'Assistenza Tecnica in Agricoltura (ERSAT). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale civile e penale di Cagliari - Itálie. # Zemědělství. # Věc C-403/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. června 1973. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Věc 79-72.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 28. listopadu 1991. # Bureau européen des unions de consommateurs proti Komisi Evropských společenství. # Věc C-170/89.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 24. března 2009. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem - Odpovědnost za životní prostředí - Směrnice 2004/35/ES - Prevence a náprava škod na životním prostředí. # Věc C-331/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 24. března 2009 – Komise v. Lucembursko
      (Věc C‑331/08)
      „Nesplnění povinnosti státem − Odpovědnost za životní prostředí − Směrnice 2004/35/ES − Prevence a náprava škod na životním
         prostředí“

      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 8)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí ustanovení nezbytných k dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady
                  2004/35/ES ze dne 21. dubna 2004 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním
                  prostředí (Úř. věst. L 143, s. 56; Zvl. vyd. 15/08, s. 357)

            Výrok

                  1)

                  	Lucemburské velkovévodství tím, že nepřijalo ve stanovené lhůtě právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu se směrnicí
                     Evropského parlamentu a Rady 2004/35/ES ze dne 21. dubna 2004 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí
                     a nápravou škod na životním prostředí, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 19 této směrnice.

                  2)

                  	Lucemburskému velkovévodství se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 19. listopadu 2008. # Rautaruukki Oyj proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky Společenství RAUTARUUKKI - Absolutní důvody zamítnutí zápisu - Popisný charakter - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) a čl. 7 odst. 3 nařízení (ES) č. 40/94 - Důkazní návrhy. # Věc T-269/06.

text:
      Rozsudek Soudu (osmého senátu) ze dne 19. listopadu 2008 – Rautaruukki v. OHIM (RAUTARUUKKI)
      (Věc T-269/06)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství RAUTARUUKKI – Absolutní důvody zamítnutí zápisu – Popisný charakter – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) a čl. 7 odst. 3 nařízení (ES) č. 40/94 – Důkazní návrhy“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Odvolací řízení – Žaloba k soudu Společenství – Příslušnost Soudu (Jednací řád Soudu, čl. 135
            odst. 4; nařízení Rady č. 40/94, čl. 63) (viz body 20-21)
      2.                     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky [Statut Soudního dvora, čl. 21; jednací řád Soudu, čl. 44 odst. 1 bod
            c)] (viz body 33-35)
      3.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné
            známky postrádající rozlišovací způsobilost, popisné nebo obvyklé (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 3) (viz body 50-51)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 20. července 2006 (věc R 48/2006-4) týkajícímu se zápisu
                  slovní ochranné známky RAUTARUUKKI jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Rautaruukki Oyj

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka RAUTARUUKKI pro výrobky zejména ve třídě 6 – přihláška č. 3608081

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               Zamítnutí zápisu

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Rautaruukki Oyj se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 2. října 2008. # K-Swiss Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Kasační opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Nařízení (ES) č. 2868/95 - Lhůta pro podání žaloby k Soudu prvního stupně - Rozhodnutí OHIM - Doručení expresní zásilkou - Výpočet lhůty pro podání žaloby. # Věc C-144/07 P.

text:
      Věc C-144/07 P
      K-Swiss Inc.
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 2868/95 – Lhůta pro podání žaloby k Soudu prvního stupně – Rozhodnutí OHIM – Doručení expresní zásilkou – Výpočet lhůty pro podání žaloby“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Doručování
      (Nařízení Komise č. 2868/95, článek 1, pravidla 61 odst. 2 a 62 odst. 1)
      2.        Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Doručování
      (Nařízení Komise č. 2868/95, článek 1, pravidlo 68)
      1.        Doručení expresní zásilkou nepředstavuje doručení doporučeným dopisem s doručenkou ve smyslu pravidla 62 odst. 1 nařízení
         č. 2868/95, kterým se provádí nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství.

      (viz body 20–22)
      2.        Pokud Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) není schopen prokázat, že dokument byl řádně doručen,
         nebo pokud nebyly dodrženy předpisy týkající se doručování, ale uvedený dokument došel adresátovi, z pravidla 68 nařízení
         č. 2868/95, kterým se provádí nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, vyplývá, že OHIM může prokázat datum tohoto
         obdržení a že se dokument považuje za doručený k tomuto datu.

      (viz bod 23)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      2. října 2008 (*)

      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 2868/95 – Lhůta pro podání žaloby k Soudu prvního stupně – Rozhodnutí OHIM – Doručení expresní zásilkou – Výpočet lhůty pro podání žaloby“
      Ve věci C‑144/07 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 11. března 2007,
      K-Swiss Inc., se sídlem ve West Lake Village (Spojené státy), zastoupená H. E. Hübnerem, advocate,

       účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalším účastníkem řízení je:
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupený O. Mondéjar Ortuñem, jako zmocněncem,

      žalovaný v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk (zpravodaj) a P. Kūris, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. dubna 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. května 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se společnost K-Swiss Inc. (dále jen „K‑Swiss“) domáhá zrušení usnesení Soudu prvního stupně
         Evropských společenství ze dne 14. prosince 2006, K‑Swiss v. OHIM (Souběžné pruhy na botě) (T‑14/06, dále jen „napadené usnesení“),
         kterým Soud prvního stupně Evropských společenství prohlásil za nepřípustnou její žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Úřadu
         pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 26. září 2005 (věc R 1109/2004‑1, dále jen „sporné
         rozhodnutí“) týkajícího se zápisu ochranné známky, kterou představuje pět souběžných pruhů umístěných na boční části vyobrazení
         boty, jako ochranné známky Společenství.

       Právní rámec
      2        Podle čl. 63 odst. 5 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994,
         L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146) se žaloba proti rozhodnutím odvolacích senátů OHIM musí podat Soudu ve lhůtě dvou měsíců
         od doručení rozhodnutí odvolacího senátu.

      3        Podle čl. 102 odst. 2 jednacího řádu Soudu se procesní lhůty prodlužují o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti.

      4        Pravidlo 61 odst. 1 a 2 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř.
         věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1041/2005 ze dne 29. června 2005 (Úř. věst.
         L 172, s. 4, dále jen „nařízení č. 2868/95“), stanoví:

      „1.      V řízení před [OHIM] se sdělení [OHIM] doručují zasláním originálu, jeho neověřené kopie nebo dokumentu vytištěného počítačem
         v souladu s pravidlem 55 nebo, pokud jde o dokumenty vyhotovené účastníky samotnými, druhopisu nebo neověřené kopie.

      2.      Doručování se provádí:
      a)      poštou podle pravidla 62;
      b)      předáním podle pravidla 63;
      c)      uložením v poštovní přihrádce [OHIM] podle pravidla 64;
      d)      faxem a jinými technickými komunikačními prostředky podle pravidla 65;
      e)      veřejným oznámením podle pravidla 66.“
      5        Pravidlo 62 odst. 1 a 3 nařízení č. 2868/95 stanoví:

      „1.      Rozhodnutí, od kterých běží lhůta pro podání odvolání, předvolání a jiné dokumenty určené prezidentem [OHIM], se doručují
         doporučeným dopisem s doručenkou. Všechna ostatní sdělení se zasílají obyčejným dopisem.

      […]
      3.      Provádí-li se doručení doporučeným dopisem s doručenkou nebo bez ní, považuje se za doručený adresátovi desátý den po odeslání,
         ledaže adresát nebyl zastižen nebo mu byl dopis doručen později. V případě jakéhokoli sporu je na [OHIM], aby doložil, že
         dopis došel svého určení nebo případně doložil den, kdy byl adresátovi doručen.“

      6        Pravidlo 68 téhož nařízení konečně stanoví:

      „Došel-li dokument adresátovi, avšak [OHIM] není schopen prokázat, že byl řádně doručen, nebo pokud nebyly dodrženy předpisy
         týkající se doručování, považuje se dokument za doručený dnem, který stanovil [OHIM] jako den obdržení.“

       Žaloba podaná k Soudu a napadené usnesení
      7        Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 16. ledna 2006 podala K-Swiss proti spornému rozhodnutí žalobu.

      8        Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu dne 3. dubna 2006 vznesl OHIM námitku nepřípustnosti v souladu s čl. 114 odst. 1
         jednacího řádu Soudu.

      9        Vzhledem k tomu, že Soud pokládal věc na základě písemností ve spise za dostatečně objasněnou, rozhodl napadeným usnesením
         o uvedeném návrhu, aniž by pokračoval v řízení, a žalobu podanou K-Swiss odmítl jako nepřípustnou.

      10      V bodech 22 až 30 uvedeného usnesení Soud své rozhodnutí odůvodnil následujícím způsobem:

      „22      Soud uvádí, že, jak tvrdí žalobkyně, doručení [sporného] rozhodnutí společností poskytující [expresní] poštovní služby, jakou
         je společnost DHL, není uvedeno mezi způsoby doručování stanovenými v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95. Krom toho je
         třeba konstatovat, že ani [OHIM], ani žalobkyně, která dokonce výslovně tvrdí, že dodání společností DHL nepředstavuje doručení
         poštou, netvrdí, že zásilka DHL doručená žalobkyni dne 28. října 2005 byla zaslána formou doporučeného dopisu, ani že ostatně
         společnost DHL je oprávněna provádět takové zásilky v Německu a nakonec ani že [sporné] rozhodnutí bylo mimoto doručeno žalobkyni
         jedním z jiných způsobů upravených v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95 a v pravidlech 62 až 66 téhož nařízení. V tomto
         ohledu je třeba ostatně uvést, že průvodní dopis zásilky DHL doručené žalobkyni žádným způsobem neuvádí, že se jedná o doporučený
         dopis, ale zdůrazňuje, že uvedená zásilka je ‚doručena výlučně prostřednictvím DHL‘.

      23      Z výše uvedeného vyplývá, že [sporné] rozhodnutí nebylo žalobkyni doručeno v souladu s požadavky vyplývajícími z použití pravidel
         61 a 62 nařízení č. 2868/95.

      24      Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tato okolnost nemůže nicméně vést k závěru, že projednávaná žaloba byla podána ve lhůtě
         k tomu stanovené.

      25      Je totiž třeba připomenout, že podle pravidla 68 nařízení č. 2868/95, nazvaného ‚Vady doručování‘, ‚[d]ošel-li dokument adresátovi,
         avšak [OHIM] není schopen prokázat, že byl řádně doručen, nebo pokud nebyly dodrženy předpisy týkající se doručování, považuje
         se dokument za doručený dnem, který stanovil [OHIM] jako den obdržení‘.

      26      Toto ustanovení vykládané ve svém celku musí být chápáno v tom smyslu, že [OHIM] přiznává možnost stanovit datum, ke kterému
         dokument došel adresátovi, pokud není schopen prokázat, že byl řádně doručen, nebo pokud nebyly dodrženy předpisy týkající
         se doručování, a že přiznává tomuto důkazu právní účinky řádného doručení [rozsudek Soudu ze dne 19. dubna 2005, Success Marketing
         v. OHIM – Chipita (PAN & CO), T‑380/02 a T‑128/03, Sb. rozh. s. II‑1233, bod 64].

      27      V projednávaném případě je přitom mezi účastníky řízení nesporné, že žalobkyně obdržela zásilku DHL dne 28. října 2005, jak
         ostatně potvrzuje průvodka uchovávaná v kanceláři odvolacích senátů.

      28      Podle pravidla 68 nařízení č. 2868/95 se tak [sporné] rozhodnutí považuje za doručené žalobkyni dne 28. října 2005, takže
         domněnku stanovenou v pravidle 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 v projednávaném případě nelze použít. Toto je ostatně v souladu
         s pravidlem 70 odst. 2 nařízení č. 2868/95, podle kterého ‚[j]e-li touto skutečností doručení, považuje se za rozhodnou skutečnost
         přijetí doručovaného dokumentu, není-li stanoveno jinak‘. Rovněž podle ustálené judikatury týkající se čl. 230 pátého pododstavce ES,
         v případě, kdy napadený akt byl oznámen adresátovi, lhůta pro podání žaloby začíná běžet dnem jeho obdržení uvedeným adresátem
         (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 29. května 1991, Bayer v. Komise, T‑12/90, Recueil, s. II‑219, bod 19, potvrzený
         v rámci kasačního opravného prostředku rozsudkem Soudního dvora ze dne 15. prosince 1994, Bayer v. Komise, C‑195/91 P, Recueil,
         s. I‑5619).

      29      Za těchto podmínek je s přihlédnutím k tomu, že v souladu s čl. 63 odst. 5 nařízení č. 40/94 je žalobu třeba podat Soudu ve
         lhůtě dvou měsíců od doručení rozhodnutí odvolacího senátu, prodloužené o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti
         na základě čl. 102 odst. 2 jednacího řádu, třeba konstatovat, že lhůta pro podání žaloby proti [spornému] rozhodnutí uplynula
         dne 9. ledna 2006.

      30      Projednávaná žaloba, podaná dne 16. ledna 2006, je tedy podána po lhůtě k tomu stanovené a musí být odmítnuta jako nepřípustná.“
       Návrhová žádání účastníků řízení
      11      Svým kasačním opravným prostředkem navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadené usnesení;
      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      12      OHIM navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zamítl kasační opravný prostředek jako neopodstatněný;
      –        uložil K-Swiss náhradu nákladů řízení.
       Ke kasačnímu opravnému prostředku
      13      Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka uplatňuje jediný důvod vycházející z porušení pravidel 61, 62
         a 68 nařízení č. 2868/95.

       Argumentace účastníků řízení
      14      Třebaže K-Swiss uznává, že jí sporné rozhodnutí bylo doručeno expresní zásilkou dopravenou společností DHL dne 28. října 2005,
         přesto se domnívá, že je třeba určit, zda uvedené doručení má být považováno za doručení, které bylo provedeno doporučeným
         dopisem s doručenkou ve smyslu pravidla 62 odst. 1 nařízení č. 2868/95.

      15      V tomto ohledu navrhovatelka zdůrazňuje, že důkaz o doručení dokumentu poskytnutý takovým poskytovatelem expresní poštovní
         služby, jako je DHL, je z hlediska funkce, kterou plní, totožný s důkazem spjatým s doporučeným dopisem s doručenkou, přičemž
         jediný rozdíl spočívá v tom, že služba DHL nepředpokládá, že se doručenka vrací odesílateli.

      16      K-Swiss rovněž uvádí, že OHIM změnil svou praxi týkající se doručování rozhodnutí odvolacích senátů a že z pokynu prezidia
         uvedených senátů ze dne 10. května 2006, určeného kanceláři OHIM, vyplývá, že v případě doručení těchto rozhodnutí poštou
         je toto doručení provedeno buď doporučeným dopisem, nebo kurýrní službou. Není přitom možné mít za to, že OHIM vědomě přijal
         praxi doručování, která je určena k tomu, aby způsobovala vady doručování ve smyslu pravidla 68 nařízení č. 2868/95.

      17      I když OHIM navrhuje kasační opravný prostředek zamítnout, upřesňuje, že Soud nemohl použít pravidlo 68 nařízení č. 2868/95
         z důvodu, že doručení expresní zásilkou nepředstavuje vadu doručování. Podle OHIM totiž doručování rozhodnutí odvolacích senátů
         tímto způsobem musí být pokládáno za doručování poštou v souladu s ustanoveními pravidla 62 tohoto nařízení.

      18      Naproti tomu se OHIM domnívá, že domněnka obsažená v odstavci 3 uvedeného pravidla, podle něhož se má za to, že k doručení
         adresátovi poštou došlo desátý den po odeslání, může být vyvrácena v případě doložení skutečného data doručení. OHIM tudíž
         shledává, že v projednávaném případě lhůta pro podání žaloby proti spornému rozhodnutí uplynula dne 9. ledna 2006. V důsledku
         toho Soud dospěl k uspokojivému řešení, když žalobu odmítl jako nepřípustnou, avšak nesprávně použil relevantní ustanovení
         nařízení č. 2868/95.

       Závěry Soudního dvora
      19      Je třeba uvést, že pravidlo 61 nařízení č. 2868/95, které obsahuje „obecná ustanovení v oblasti doručování“, vyjmenovává taxativně
         způsoby, kterými OHIM doručuje zejména svá rozhodnutí. V odstavci 2 tohoto pravidla je tak uvedeno, že doručování může být
         provedeno buď poštou, nebo předáním, uložením v poštovní přihrádce OHIM, faxem a jinými technickými komunikačními prostředky
         či veřejným oznámením.

      20      Krom toho v případě doručování poštou z pravidla 62 odst. 1 uvedeného nařízení vyplývá, že pokud jde o takové rozhodnutí,
         od kterého běží lhůta, jako je sporné rozhodnutí, musí být toto doručení provedeno doporučeným dopisem s doručenkou.

      21      V bodě 22 napadeného usnesení přitom Soud konstatoval, že účastníci řízení netvrdí, že expresní zásilka dopravená společností
         DHL a doručená navrhovatelce byla zaslána formou doporučeného dopisu ani že je tato společnost oprávněna provádět doporučené
         zásilky v Německu, a že průvodní dopis uvedené zásilky neuvádí, že se jedná o doporučený dopis, ale zdůrazňuje, že tato zásilka
         je „doručena výlučně prostřednictvím DHL“.

      22      Soud z toho tudíž právem vyvodil, že takové doručení nepředstavuje „doručení doporučeným dopisem s doručenkou“ ve smyslu pravidla
         62 odst. 1 nařízení č. 2868/95.

      23      Nicméně na rozdíl od toho, co uvádí OHIM, jestliže OHIM není schopen prokázat, že dokument byl řádně doručen, nebo pokud nebyly
         dodrženy předpisy týkající se doručování, ale uvedený dokument došel adresátovi, z pravidla 68 nařízení č. 2868/95, které
         Soud oprávněně použil, vyplývá, že OHIM může prokázat datum tohoto obdržení a že se dokument považuje za doručený k tomuto
         datu.

      24      Proto měl Soud správně za to, že žaloba podaná K-Swiss dne 16. ledna 2006 byla podána po lhůtě k tomu stanovené a musela být
         odmítnuta jako nepřípustná.

      25      Soud totiž poté, co v bodě 27 napadeného usnesení uvedl, že mezi účastníky řízení je nesporné, že navrhovatelka expresní zásilku
         dopravenou DHL obdržela dne 28. října 2005, v bodě 29 tohoto usnesení konstatoval, že s ohledem na ustanovení svého jednacího
         řádu a na čl. 63 odst. 5 nařízení č. 40/94 lhůta pro podání žaloby proti spornému rozhodnutí uplynula dne 9. ledna 2006.

      26      Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že kasační opravný prostředek musí být zamítnut jako neopodstatněný.

       K nákladům řízení
      27      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož
         jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který
         měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch,
         je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      K‑Swiss Inc. se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 18. června 2015.#CX v. Evropská komise.#Veřejná služba – Úředníci – Disciplinární opatření – Zbavení funkce – Nevyslechnutí dotyčného úředníka ze strany OOJ – Nedodržení práva být vyslechnut.#Věc F-5/14.