title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 28. března 2017.#Deutsche Telekom AG v. Evropská komise.#Přístup k dokumentům – Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Dokumenty týkající se řízení podle pravidel hospodářské soutěže – Odepření přístupu – Povinnost uvést odůvodnění – Výjimka týkající se ochrany obchodních zájmů třetí osoby – Výjimka týkající se ochrany cílů inspekce, vyšetřování a auditu – Převažující veřejný zájem – Konzultace s třetími osobami – Transparentnost – Neexistence odpovědi na potvrzující žádost ve stanovených lhůtách.#Věc T-210/15.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (šestého senátu)
      28. března 2017 (
            *1
         )*
      „Přístup k dokumentům — Nařízení (ES) č. 1049/2001 — Dokumenty týkající se řízení podle pravidel hospodářské soutěže — Odepření přístupu — Povinnost uvést odůvodnění — Výjimka týkající se ochrany obchodních zájmů třetí osoby — Výjimka týkající se ochrany cílů inspekce, vyšetřování a auditu — Převažující veřejný zájem — Konzultace s třetími osobami — Transparentnost — Neexistence odpovědi na potvrzující žádost ve stanovených lhůtách“
      Ve věci T-210/15,

         Deutsche Telekom AG, se sídlem v Bonnu (Německo), zastoupená A. Rosenfeldem a O. Corzilius, avocats,
      žalobkyně,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené původně J. Vondung a A. Buchetem, poté F. Erlbacherem, P. Van Nuffelem a A. Dawesem, jako zmocněnci,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh založený na článku 263 SFEU směřující ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 17. února 2015, kterým byl žalobkyni odepřen přístup k dokumentům vztahujícím se k řízení o zneužití dominantního postavení s označením COMP/AT.40089 – Deutsche Telekom,
      TRIBUNÁL (šestý senát),
      ve složení S. Frimodt Nielsen, předseda, A. M. Collins a V. Valančius (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: S. Bukšek Tomac, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. října 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Rozhodnutím ze dne 25. června 2013 Evropská komise nařídila kontrolu v prostorách žalobkyně, společnosti Deustche Telekom AG, v souladu s článkem 20 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 SFEU] a [102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1).

               2

               Podle znění tohoto rozhodnutí má Komise informace o tom, že žalobkyně „možná na jednom nebo více relevantních trzích zaujímá dominantní postavení v oblasti poskytování služeb připojení k internetu“ a „možná zavedla praktiky, které omezují nebo snižují kvalitu služeb připojení k internetu v EHP“, což vedlo k tomu, že „se nezávislí poskytovatelé obsahu nebo aplikací na internetu octli v konkurenční nevýhodě“.

               3

               Ve dnech 9. až 11. července 2013 Komise provedla prohlídky v prostorách žalobkyně.

               4

               Tiskovou zprávou ze dne 3. října 2014 Komise oznámila své rozhodnutí ukončit šetření týkající se praktik některých evropských telekomunikačních operátorů na trzích služeb připojení k internetu a uvedla, že bude na toto odvětví nadále dohlížet.

               5

               Dne 7. října 2014 žalobkyně podala žádost o přístup k dokumentům obsaženým ve spisu Komise podle čl. 2 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43), a čl. 27 odst. 2 druhé věty nařízení č. 1/2003.

               6

               Dopisem ze dne 14. října 2014 a elektronickou zprávou ze dne 23. října 2014 zaslanými Komisi žalobkyně uvedla, že se žádost o přístup týká všech dokumentů obsažených ve spisu řízení o zneužití dominantního postavení s označením COMP/AT.40089 – Deutsche Telekom. Kromě toho v uvedené elektronické zprávě žalobkyně uvedla, že její žádost může být analyzována jako žádost o přístup k dokumentům založená na nařízení č. 1049/2001.

               7

               Dopisem ze dne 13. listopadu 2014 Komise zamítla původní žádost žalobkyně. Za tímto účelem rozlišila mezi dvěma kategoriemi dokumentů: na jedné straně interními dokumenty Komise, pro něž odepřela přístup na základě čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001, týkajícího se ochrany rozhodovacího procesu, a čl. 4 odst. 2 první odrážky téhož nařízení, týkajícího se ochrany obchodních zájmů fyzické nebo právnické osoby, a na druhé straně dokumenty vyměněnými mezi Komisí a zúčastněnými stranami, pro něž odepřela přístup na základě čl. 4 odst. 2 první odrážky nařízení č. 1049/2001.

               8

               Dopisem ze dne 26. listopadu 2014 žalobkyně předložila potvrzující žádost ve smyslu čl. 8 nařízení č. 1049/2001.

               9

               Dopisem ze dne 17. prosince 2014 Komise informovala žalobkyni, že potřebuje prodloužení lhůty na odpověď do 19. ledna 2015. Dne 19. ledna 2015 Komise žalobkyni oznámila, že není schopna o žádosti rozhodnout ve stanovených lhůtách a že jí bude odpověď zaslána, co nejdříve to bude možné.

               10

               Rozhodnutím ze dne 17. února 2015 (dále jen „napadené rozhodnutí“) Komise zamítla potvrzující žádost žalobkyně, ale na podporu tohoto rozhodnutí nicméně uvedla právní základ odlišný od právního základu, který uvedla ve své odpovědi na původní žádost.

               11

               Nejprve, pokud jde o výjimku týkající se ochrany rozhodovacího procesu, Komise uvedla, že k ní již není důvod, jelikož přijala konečné rozhodnutí dne 3. října 2014 v řízení o zneužití dominantního postavení COMP/AT.40089.

               12

               Následně Komise v podstatě uplatnila výjimku týkající se ochrany obchodních zájmů a na tomto základě odepřela přístup zaprvé k interním dokumentům a zadruhé k dokumentům vyměněným s třetími osobami.

               13

               Jak účastníce řízení uznaly na jednání, je toto rozlišení mezi interními dokumenty a dokumenty vyměněnými s třetími osobami, které nezjednodušilo projednání věci před Tribunálem, v projednávané věci nerelevantní, jelikož je nesporné, že Komise uplatnila domněnku ve vztahu ke všem dokumentům spisu řízení.

               14

               Konečně, a na základě téže obecné domněnky, Komise uplatnila výjimku týkající se ochrany cílů vyšetřování stanovenou v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 pro veškeré dokumenty, jichž se týkala žádost, aniž by však tentokráte rozlišila mezi interními dokumenty a dokumenty, které si vyměnila s třetími osobami.

               15

               V tomto ohledu uvedla, že obdobně jako v judikatuře v oblasti kartelových dohod, existuje obecná domněnka, podle které zveřejnění takových dokumentů může porušit ochranu obchodních zájmů dotyčných podniků a ochranu cílů vyšetřování a že je proto oprávněna odepřít přístup k dokumentům obsaženým ve správním spisu vytvořeném v oblasti zneužití dominantního postavení, aniž by přistoupila k individuálnímu zkoumání každého z dokumentů v něm obsažených.

               16

               Konečně se Komise domnívala, že žádný z dokumentů předložených žalobkyní neprokazuje existenci převažujícího veřejného zájmu odůvodňujícího zveřejnění dokumentů, a proto potvrzující žádost zamítla.

         Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

               17

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 24. dubna 2015 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

               18

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               19

               Komise navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               20

               Na podporu své žaloby žalobkyně v podstatě uvádí sedm žalobních důvodů vycházejících, první, z porušení čl. 4 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 1049/2001 a povinnosti uvést odůvodnění, druhý, z porušení čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážky nařízení č. 1049/2001, třetí, z porušení čl. 4 odst. 2 posledního pododstavce nařízení č. 1049/2001, čtvrtý, z porušení čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001, pátý, z porušení čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001, šestý, z porušení čl. 41 odst. 2 písm. b) a článku 42 Listiny základních práv Evropské unie, jakož i povinnosti transparentnosti stanovené v čl. 15 odst. 3 SFEU a, sedmý, z porušení článku 8 nařízení č. 1049/2001.

               21

               Úvodem je třeba posoudit, zda je třeba uznat existenci obecné domněnky, pokud jde o žádost o přístup týkající se dokumentů obsažených ve správním spisu v oblasti zneužití dominantního postavení.

         K existenci obecné domněnky, pokud jde o žádost o přístup k dokumentům obsaženým ve správním spisu v oblasti zneužití dominantního postavení

               22

               Podle čl. 15 odst. 3 SFEU a článku 42 Listiny základních práv má každý občan Evropské unie a každá fyzická osoba s bydlištěm nebo právnická osoba se statutárním sídlem v členském státě právo na přístup k dokumentům unijních orgánů, institucí a subjektů, aniž jsou dotčeny zásady a podmínky stanovené v souladu s uvedeným čl. 15 odst. 3 SFEU. Zejména podle druhého pododstavce tohoto ustanovení Evropský parlament a Rada Evropské unie stanoví formou nařízení uvedené zásady a podmínky řádným legislativním postupem.

               23

               Na tomto základě je cílem nařízení č. 1049/2001 poskytnout veřejnosti právo na co nejširší přístup k dokumentům unijních orgánů, které – jak plyne zejména z režimu výjimek stanovených v jeho článku 4 – podléhá určitým omezením založeným na důvodech veřejného či soukromého zájmu (viz rozsudek ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 61 a citovaná judikatura).

               24

               Konkrétně z čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážky nařízení č. 1049/2001 plyne, že neexistuje-li převažující veřejný zájem na zpřístupnění, odepřou orgány přístup k dokumentu, pokud by jeho zpřístupnění vedlo k porušení ochrany obchodních zájmů určité fyzické nebo právnické osoby, jakož i ochrany cílů inspekce, vyšetřování a auditu.

               25

               Uvedený režim výjimek je založen na vyvažování protichůdných zájmů v dané situaci, tedy zájmů, k jejichž prospěchu by zpřístupnění dokumentu nebo dokumentů sloužilo, a zájmů, jež by toto zpřístupnění ohrozilo (rozsudky ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise, C-514/11 P a C-605/11 P, EU:C:2013:738, bod 42, a ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 63).

               26

               Výjimky stanovené v nařízení č. 1049/2001, které se odchylují od zásady co nejširšího zpřístupnění dokumentů unijních orgánů veřejnosti, musí být vykládány a uplatňovány restriktivně (viz rozsudek ze dne 3. července 2014, Conseil/in ’t Veld, C-350/12 P, EU:C:2014:2039, bod 48 a citovaná judikatura).

               27

               Proto k odůvodnění odepření přístupu k dokumentu, jehož zpřístupnění bylo požadováno, v zásadě nestačí, že se tento dokument váže k činnosti uvedené v čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001. V zásadě ještě musí orgán, který žádost obdržel, rovněž poskytnout vysvětlení k tomu, jak by přístup k uvedenému dokumentu mohl konkrétně a skutečně ohrozit zájem chráněný výjimkou či výjimkami, jež uplatňuje (rozsudky ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada, C-39/05 P a C-52/05 P, EU:C:2008:374, bod 49, a ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 64). Kromě toho musí být riziko takového porušení důvodně předvídatelné, a ne čistě hypotetické (rozsudek ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada, C-39/05 P a C-52/05 P, EU:C:2008:374, bod 43).

               28

               Dotčený orgán však může své rozhodnutí opřít o obecné domněnky uplatnitelné na určité kategorie dokumentů vzhledem k tomu, že na žádosti o zpřístupnění týkající se dokumentů téže povahy lze použít podobné obecné úvahy (viz rozsudek ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 65 a citovaná judikatura).

               29

               Proto v případě žádosti týkající se všech dokumentů dané povahy dotčený orgán může své rozhodnutí opřít o obecnou domněnku, podle které jejich zpřístupnění v zásadě poruší ochranu jednoho ze zájmů vyjmenovaných v článku 4 nařízení č. 1049/2001, což je postup, který mu umožňuje přistupovat k obecné žádosti odpovídajícím způsobem (viz rozsudek ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, body 67 a 68 a citovaná judikatura).

               30

               Konkrétně v případě žádosti týkající se všech dokumentů obsažených ve spisu v řízení podle pravidel hospodářské soutěže měl unijní soud především za to, že Komise měla bez provedení konkrétního a individuálního přezkumu každého z uvedených dokumentů právo předpokládat, že jejich zpřístupnění by v zásadě porušilo jak ochranu cílů inspekce a vyšetřování, tak ochranu obchodních zájmů podniků-účastníků uvedeného řízení, které jsou v takovém kontextu úzce spojeny (viz rozsudek ze dne 7. července 2015, Axa Versicherung v. Komise, T-677/13, EU:T:2015:473, bod 39 a citovaná judikatura).

               31

               Je třeba se domnívat, že tato judikatura, rozvinutá v oblasti přístupu k dokumentům obsaženým ve správním spisu vytvořeném v rámci řízení týkajícího se kartelové dohody, musí být obdobně a ze stejných důvodů použita na přístup k dokumentům obsaženým ve správním spisu vytvořeném v rámci řízení týkajícím se zneužití dominantního postavení, pokud jde jak o dokumenty, které si Komise vyměnila s účastníky řízení nebo třetími osobami, tak i interní dokumenty, které Komise vyhotovila k vedení dotčeného řízení.

               32

               Taková obecná domněnka může totiž vyplývat, pokud jde o řízení podle článku 102 SFEU, z ustanovení nařízení č. 1/2003 a nařízení Komise (ES) č. 773/2004 ze dne 7. dubna 2004 o vedení řízení Komise podle článků [101 SFEU] a [102 SFEU] (Úř. věst. 2004, L 123, s. 18), které zvláště upravují právo na přístup k dokumentům obsaženým ve spisech Komise týkajících se těchto řízení.

               33

               V tomto ohledu je třeba uvést, že nařízení č. 1/2003 a č. 773/2004 sledují cíle odlišné od cílů sledovaných nařízením č. 1049/2001, jelikož sledují zajištění dodržování práva na obhajobu dotčených účastníků, řádného vyřizování stížností a zajištění dodržování profesního tajemství v řízeních podle článku 102 SFEU, zatímco nařízení č. 1049/2001 sleduje co největší usnadnění výkonu práva na přístup k dokumentům, jakož i podporování řádné správní praxe při zajištění co největší možné transparentnosti rozhodovacího procesu veřejných orgánů a informací, na kterých se jejich rozhodnutí zakládají (obdobně rozsudky ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 83, a ze dne 13. září 2013, Nizozemsko v. Komise,T-380/08, EU:T:2013:480, bod 30).

               34

               Je nesporné, že v projednávané věci žalobkyně podala dotčenou žádost o přístup k dokumentům obsaženým ve správním spisu na základě nařízení č. 1049/2001, jak mimoto potvrdila ve své elektronické zprávě ze dne 23. října 2014.

               35

               Kromě toho, pokud jde o rozpor mezi nařízením č. 1049/2001 a jiným pravidlem unijního práva, je třeba připomenout, že nařízení č. 1049/2001 a č. 1/2003 neobsahují ustanovení výslovně stanovící přednost jednoho před druhým. Proto je třeba zajistit použití každého z těchto nařízení, které bude slučitelné s použitím toho druhého, a umožní tudíž jejich konzistentní uplatňování (rozsudky ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 84, a ze dne 13. září 2013, Nizozemsko v. Komise, T-380/08, EU:T:2013:480, bod 31).

               36

               Na jedné straně, i když je cílem nařízení č. 1049/2001 poskytnout veřejnosti právo na přístup k dokumentům orgánů, které je co nejširší, podléhá toto právo určitým omezením založeným na důvodech veřejného či soukromého zájmu.

               37

               Na druhé straně čl. 27 odst. 2 a článek 28 nařízení č. 1/2003, jakož i články 6, 8, 15 a 16 nařízení č. 773/2004 upravují užívání dokumentů obsažených ve spise týkajícím se řízení podle článku 102 SFEU restriktivně, když poskytují přístup ke spisu pouze „dotčeným účastníkům“ a „stěžovatelům“, jejichž stížnost Komise zamýšlí zamítnout, s výhradou nezpřístupnění obchodních tajemství a jiných důvěrných informací podniků, jakož i interních dokumentů Komise a orgánů členských států, a pokud jsou zpřístupněné dokumenty užity pouze pro účely soudních nebo správních řízení, jejichž předmětem je uplatnění článku 102 SFEU (viz obdobně rozsudky ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 86, a ze dne 13. září 2013, Nizozemsko v. Komise, T-380/08, EU:T:2013:480, bod 38).

               38

               Z toho vyplývá, že účastníci řízení podle článku 102 SFEU nejen že nemají neomezený přístup k dokumentům obsaženým ve spise Komise, ale právo přístupu k dokumentům ve spise Komise nemají v rámci takového řízení ani třetí osoby s výjimkou stěžovatelů (viz obdobně rozsudek ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 87).

               39

               Tyto úvahy musí být zohledněny pro účely výkladu čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážky nařízení č. 1049/2001. Kdyby totiž jiné osoby než ty, jež jsou oprávněny k přístupu ke spisu na základě nařízení č. 1/2003 a č. 773/2004, nebo jež právo na přístup v zásadě měly, avšak nevyužily jej, nebo jim byl přístup odepřen, mohly dosáhnout přístupu ke spisu na základě nařízení č. 1049/2001, byl by režim zavedený nařízeními č. 1/2003 a č. 773/2004 zpochybněn (viz obdobně rozsudky ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 88, a ze dne 13. září 2013, Nizozemsko v. Komise, T-380/08, EU:T:2013:480, bod 40).

               40

               Právo nahlížet do správního spisu v rámci řízení podle článku 102 SFEU a právo na přístup k dokumentům orgánů podle nařízení č. 1049/2001 se sice po právní stránce liší, nic to však nemění na tom, že z funkčního hlediska vedou ke srovnatelné situaci. Přístup ke spisu, bez ohledu na právní základ jeho přiznání, umožňuje totiž zúčastněným stranám získat vyjádření a dokumenty předložené Komisi dotčenými podniky a třetími osobami (viz obdobně rozsudky ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 89, a ze dne 13. září 2013, Nizozemsko v. Komise, T-380/08, EU:T:2013:480, bod 32).

               41

               Za těchto podmínek je třeba se domnívat, že obecný přístup, na základě nařízení č. 1049/2001, k dokumentům, které si Komise vyměnila v rámci řízení podle článku 102 SFEU se stranami dotčenými tímto řízením nebo třetími osobami, by mohl ohrozit rovnováhu, kterou hodlal unijní zákonodárce v nařízení č. 1/2003 a nařízení č. 773/2004 zajistit mezi povinností dotčených podniků sdělit Komisi případně citlivé obchodní informace a zárukou zvýšené ochrany spojenou s informacemi takto předanými Komisi z důvodu profesního a obchodního tajemství (viz obdobně rozsudky ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 90, a ze dne 13. září 2013, Nizozemsko v. Komise, T-380/08, EU:T:2013:480, bod 39).

               42

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora nevyžaduje správní činnost Komise stejně široký přístup k dokumentům, jakou vyžaduje legislativní činnost unijního orgánu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 29. června 2010, Komise v. Technische Glaswerke Ilmenau, C-139/07 P, EU:C:2010:376, bod 60; ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise, C-514/07 P, C-528/07 P a C-532/07 P, EU:C:2010:541, bod 77, a ze dne 21. července 2011, Švédsko v. MyTravel a Komise, C-506/08 P, EU:C:2011:496, bod 87).

               43

               Z toho vyplývá, že pokud jde o řízení podle článku 102 SFEU, může obecná domněnka vyplývat z ustanovení nařízení č. 1/2003 a nařízení č. 773/2004, která specificky upravují právo na přístup k dokumentům obsaženým ve spisech Komise, jež se týkají těchto řízení (viz obdobně rozsudky ze dne 29. června 2010, Komise v. Technische Glaswerke Ilmenau, C-139/07 P, EU:C:2010:376, body 55 až 57; ze dne 28. června 2012, Komise v. Éditions Odile Jacob, C-404/10 P, EU:C:2012:393, bod 117, a ze dne 28. června 2012, Komise v. Agrofert Holding, C-477/10 P, EU:C:2012:394, bod 58), aniž by v tomto ohledu bylo třeba rozlišovat mezi interními dokumenty a dokumenty vyměněnými s třetími osobami, jelikož je totiž toto rozlišení nerelevantní, poněvadž se obecná domněnka použije na celý spis správního řízení (viz bod 31 výše).

               44

               Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba se domnívat, že se Komise právem opřela o obecnou domněnku vycházející z výjimek stanovených v čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážce nařízení č. 1049/2001, když žalobkyni odepřela přístup k dokumentům v dotčeném řízení, domnívajíc se, že by zveřejnění těchto dokumentů mohlo v zásadě porušit ochranu obchodních zájmů podniků zapojených do takového řízení, jakož i ochranu cílů vyšetřování týkajícího se tohoto řízení (viz obdobně rozsudky ze dne 29. června 2010, Komise v. Technische Glaswerke Ilmenau, C-139/07 P, EU:C:2010:376, bod 61; ze dne 28. června 2012, Komise v. Éditions Odile Jacob, C-404/10 P, EU:C:2012:393, bod 123, ze dne 28. června 2012, Komise v. Agrofert Holding, C-477/10 P, EU:C:2012:394, bod 64, a ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise, C-514/11 P a C-605/11 P, EU:C:2013:738, bod 64).

               45

               Kromě toho je vzhledem k povaze chráněných zájmů třeba mít za to, že existence obecné domněnky je nutná bez ohledu na otázku, zda se žádost o přístup týká již uzavřeného vyšetřovacího řízení nebo probíhajícího řízení. Zveřejnění citlivých informací týkajících se hospodářské činnosti zúčastněných podniků totiž může vést k porušení jejich obchodních zájmů nezávisle na existenci probíhajícího vyšetřovacího řízení. Kromě toho by perspektiva takového zveřejnění po ukončení vyšetřovacího řízení mohla mít negativní vliv na ochotu podniků spolupracovat v případě, kdy toto řízení probíhá (viz obdobně rozsudky ze dne 28. června 2012, Komise v. Éditions Odile Jacob, C-404/10 P, EU:C:2012:393, bod 124, a ze dne 28. června 2012, Komise v. Agrofert Holding, C-477/10 P, EU:C:2012:394, bod 66).

               46

               Konečně z judikatury Soudního dvora vyplývá, že možnost poskytnutá Komisi, aby obecnou domněnku uplatnila na všechny dokumenty, znamená, že dotčené dokumenty nepodléhají povinnosti celkového či jen částečného zpřístupnění jejich obsahu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 134).

               47

               Právě na základě těchto úvah je třeba postupně zkoumat žalobní důvody vycházející z porušení čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážky nařízení č. 1049/2001, z porušení čl. 4 odst. 2 posledního pododstavce tohoto nařízení, z porušení čl. 4 odst. 3 téhož nařízení a povinnosti uvést odůvodnění, z porušení čl. 4 odst. 4 uvedeného nařízení, z porušení čl. 4 odst. 6 téhož nařízení, z porušení článků 41 a 42 Listiny základních práv, jakož i povinnosti transparentnosti stanovené v čl. 15 odst. 3 SFEU a konečně z porušení článku 8 nařízení č. 1049/2001.

         K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážky nařízení č. 1049/2001

               48

               Žalobkyně tvrdí, že Komise porušila čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážku nařízení č. 1049/2001. Uvádí, že Komise měla provést konkrétní a individuální posouzení dokumentů a vysvětlit, jak jejich zveřejnění mohlo konkrétně a skutečně porušit chráněný zájem.

               49

               Žalobkyně se domnívá, že Komise neprokázala, že by zveřejnění jak interních dokumentů, tak dokumentů vyměněných mezi Komisí a třetími osobami, totiž žádostí o informace, korespondence a příloh obdržených účastníky řízení a informací předaných třetími osobami, konkrétně a skutečně porušilo chráněný zájem.

               50

               Žalobkyně se domnívá, že se Komise chybně opřela o obecnou domněnku, která se použije pouze na řízení v oblasti kartelových dohod a není použitelná na řízení o zneužití dominantního postavení, a že Komise měla u každého z dokumentů zkoumat, zda obsahuje informace týkající se rozhodnutí o kontrole, citlivé obchodní informace o třetích osobách a zda není případně možné chránit je vypuštěním pasáží uvedených dokumentů.

               51

               Žalobkyně tvrdí, že se odepření přístupu k dokumentům z důvodu ochrany cílů vyšetřování použije, pouze dokud trvá vyšetřování.

               52

               Žalobkyně se domnívá, že vysvětlení Komise, podle kterého kontrola může být znovuzahájena později, nemůže odůvodnit odmítnutí přístupu k dokumentům, a že se Komise nemůže opřít o ustanovení článku 28 nařízení č. 1/2003 a článku 15 nařízení č. 773/2004, aby jí odepřela přístup k dokumentům, ani tvrdit, že vyhlídka zveřejnění dokumentů zmenšuje vůli podniku ke spolupráci v průběhu řízení.

               53

               Vzhledem k úvahám uvedeným v bodech 22 až 44 výše je třeba se domnívat, že se Komise právem opřela o obecnou domněnku vycházející z výjimek uvedených v čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážky nařízení č. 1049/2001, aby žalobkyni odepřela přístup k dokumentům v dotčeném řízení, domnívajíc se, že zveřejnění těchto dokumentů může v zásadě porušit ochranu obchodních zájmů podniků zapojených do takového řízení, jakož i ochranu cílů vyšetřování, které se tohoto řízení týkají.

               54

               Mimoto uznání obecné domněnky, podle níž by zpřístupnění dokumentů určité povahy v zásadě porušilo ochranu zájmů uvedených v článku 4 nařízení č. 1049/2001, dotčenému orgánu umožňuje přistupovat k žádosti jako k celku a odpovídajícím způsobem na ni odpovědět (rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise, C-514/11 P a C-605/11 P, EU:C:2013:738, bod 48).

               55

               Z toho vyplývá, že obecná domněnka znamená, že se na dokumenty, kterých se týká, nevztahuje povinnost celkového či částečného zveřejnění jejich obsahu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. června 2012, Komise v. Éditions Odile Jacob, C-404/10 P, EU:C:2012:393, bod 133).

               56

               Komise proto neměla povinnost provést individuální zkoumání každého dokumentu správního spisu ani zkoumání, zda mohl být přiznán alespoň částečný přístup k uvedeným dokumentům.

               57

               Argumentace předložená v tomto ohledu žalobkyní musí být proto odmítnuta.

               58

               Pokud jde kromě toho o argumentaci žalobkyně, podle které na jedné straně odepření přístupu k dokumentům z důvodu ochrany cílů vyšetřování nelze uplatnit na dokumenty vyplývající z ukončeného vyšetřovacího řízení a na druhé straně Komise nemůže tvrdit, že vyhlídka zveřejnění dokumentů zmenšuje vůli podniků ke spolupráci v průběhu řízení, je třeba konstatovat, že nemůže uspět z důvodů uvedených v bodě 45 výše.

               59

               Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod musí být zamítnut jako neopodstatněný.

         Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 4 odst. 2 posledního pododstavce nařízení č. 1049/2001

               60

               Žalobkyně tvrdí, že existuje převažující veřejný zájem na tom, aby se veřejnost mohla seznámit s některými základními složkami činnosti Komise v oblasti hospodářské soutěže a zvláště způsoby provádění pravidel unijního práva hospodářské soutěže.

               61

               Žalobkyně má za to, že rovněž existuje převažující veřejný zájem na zveřejnění dokumentů v dotčeném řízení z několika důvodů týkajících se podpory dobré správní praxe Komise, zlepšení opatření ke splnění povinností společnostmi, náhrady škody vzniklé z důvodu zejména kontroly a nezbytnosti soudního přezkumu jednání správy.

               62

               Podle judikatury existence obecné domněnky nevylučuje možnost prokázat, že se na daný dokument, jehož zpřístupnění je požadováno, uvedená domněnka nevztahuje nebo že existuje převažující veřejný zájem odůvodňující zpřístupnění tohoto dokumentu podle čl. 4 odst. 2 in fine nařízení č. 1049/2001 (rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise, C-514/11 P a C-605/11 P, EU:C:2013:738, bod 66).

               63

               Přísluší ovšem žadateli, aby uvedl konkrétní okolnosti zakládající převažující veřejný zájem, který odůvodňuje zpřístupnění dotyčných dokumentů (rozsudky ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise, C-514/11 P a C-605/11 P, EU:C:2013:738, bod 94, a ze dne 16. července 2015, ClientEarth v. Komise, C-612/13 P, EU:C:2015:486, bod 90).

               64

               Pokud jde o existenci převažujícího veřejného zájmu, je třeba připomenout, že veřejnost musí být schopna se seznámit s činností Komise v oblasti hospodářské soutěže, aby mohla být zajištěna jednak dostatečně jasná identifikace chování, za které mohou být hospodářským subjektům uloženy sankce, a dále pochopení rozhodovací praxe Komise, jež má zásadní význam pro fungování vnitřního trhu, který se týká všech občanů Unie jako hospodářských subjektů či spotřebitelů (rozsudek ze dne 7. října 2014, Schenker v. Komise, T-534/11, EU:T:2014:854, bod 80).

               65

               Existuje tedy převažující veřejný zájem na tom, aby se veřejnost mohla seznámit s některými základními složkami činnosti Komise v oblasti hospodářské soutěže. Avšak na rozdíl od toho, co v podstatě tvrdí žalobkyně, existence tohoto veřejného zájmu neukládá Komisi povinnost umožnit na základě nařízení č. 1049/2001 všeobecný přístup ke všem informacím shromážděným v rámci řízení podle článku 102 SFEU (viz obdobně rozsudek ze dne 7. října 2014, Schenker v. Komise, T-534/11, EU:T:2014:854, body 81 a 82).

               66

               Je totiž třeba připomenout, že takový všeobecný přístup by mohl ohrozit rovnováhu, kterou hodlal unijní zákonodárce v nařízení č. 1/2003 zajistit mezi povinností dotčeného podniku nebo dotčených podniků sdělit Komisi případně citlivé obchodní informace a zárukou zvýšené ochrany spojenou s informacemi takto předanými Komisi na základě profesního a obchodního tajemství (rozsudek ze dne 7. října 2014, Schenker v. Komise, T-534/11, EU:T:2014:854, bod 83).

               67

               Kromě toho je třeba uvést, že z bodu 6 odůvodnění nařízení č. 1049/2001 vyplývá, že zájem veřejnosti na získání dokumentu na základě zásady transparentnosti nemá stejnou váhu, jedná-li se o dokument, jenž je součástí správního postupu, nebo dokument týkající se postupu, v jehož rámci uvedený unijní orgán vystupuje jako zákonodárce (rozsudek ze dne 7. října 2014, Schenker v. Komise, T-534/11, EU:T:2014:854, bod 84).

               68

               Kromě toho, vzhledem k obecné zásadě přístupu k dokumentům zakotvené v článku 15 SFEU a bodech 1 a 2 odůvodnění nařízení č. 1049/2001, musí mít převažující veřejný zájem objektivní a obecnou povahu a nelze ho zaměňovat se zvláštními nebo soukromými zájmy (rozsudek ze dne 20. března 2014, Reagens v. Komise, T-181/10, nezveřejněný, EU:T:2014:139, bod 142).

               69

               V projednávané věci je třeba konstatovat, že kromě podpory řádné správy a zlepšení opatření k zajištění souladu společnostmi, ohledně nichž se žalobkyně omezuje na vágní tvrzení, se zájmy v podstatě uvedené žalobkyní týkají pouze jí a nemají obecnou povahu a cíl vyžadované judikaturou. Proto musí být takové zájmy považovány za zvláštní a soukromé zájmy a nelze na ně pohlížet tak, že zakládají převažující veřejný zájem odůvodňující zveřejnění požadovaných dokumentů.

               70

               V tomto ohledu nemůže obstát argument žalobkyně, podle kterého odepření přístupu k dokumentům zbavuje právo na účinný procesní prostředek veškerého užitečného účinku.

               71

               Zde je třeba připomenout na jedné straně, že vůči rozhodnutí o kontrole existují opravné prostředky a že žalobkyně – která v projednávané věci těchto prostředků proti uvedenému rozhodnutí nevyužila – neprokázala, že jí bylo znemožněno nebo bráněno v jejich včasném využití. Na druhé straně i případné využití těchto opravných prostředků žalobkyní s cílem uplatnit svá práva má subjektivní povahu a nemůže být proto považováno za převažující veřejný zájem ve smyslu čl. 4 odst. 2 posledního pododstavce nařízení č. 1049/2001.

               72

               Totéž platí, pokud jde o argument žalobkyně týkající se zájmu ohledně náhrady škody vzniklé zejména z kontroly, který zjevně představuje soukromý zájem.

               73

               Za těchto podmínek nelze výhradě vycházející z údajného porušení čl. 4 odst. 2 posledního pododstavce nařízení č. 1049/2001 vyhovět.

               74

               Z toho vyplývá, že třetí žalobní důvod musí být zamítnut jako neopodstatněný.

         K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001 a povinnosti uvést odůvodnění

               75

               Žalobkyně v podstatě tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení tím, že se v napadeném rozhodnutí neopřela o čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001, pokud jde o probíhající rozhodovací proces, kteréžto ustanovení však uvedla ve své odpovědi na původní žádost. Jelikož byl podle ní rozhodovací proces ukončen, měla ji tato nová situace vést ke změně jejího stanoviska a v důsledku toho k umožnění přístupu ke spisu. Komise se však podle žalobkyně za účelem zamítnutí její žádosti o přístup k dokumentům omezila na odkaz na ustanovení čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážky nařízení č. 1049/2001, která jsou méně přísná než ustanovení čl. 4 odst. 3 druhého pododstavce téhož nařízení.

               76

               Žalobkyně tudíž zpochybňuje podmínky, za kterých Komise použila článek 4 nařízení č. 1049/2001. Má za to, že Komise musí v případě odepření přístupu k dokumentům vysvětlit, jak by tento přístup mohl konkrétně a skutečně porušit chráněný zájem, přičemž nebezpečí takové škody musí být rozumně předvídatelné a nikoli čistě hypotetické.

               77

               Pokud jde o interní dokumenty, žalobkyně zdůrazňuje, že nestačí pouhé ohrožení rozhodovacího procesu a že je podle judikatury požadováno vážné ohrožení.

               78

               Žalobkyně se kromě toho domnívá, že se Komise tím, že nevysvětlila, proč se neopřela o čl. 4 odst. 3 druhý pododstavec nařízení č. 1049/2001, dopustila porušení povinnosti uvést odůvodnění stanovené v čl. 296 druhém pododstavci SFEU, a že měla podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 provést úplný přezkum původního rozhodnutí a uvést v potvrzujícím rozhodnutí důvody, ze kterých se neuplatní výjimka stanovená v čl. 4 odst. 3 druhém pododstavci nařízení č. 1049/2001.

               79

               Pokud jde zaprvé o údajné porušení čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001, je třeba konstatovat, že je pravdou, že se Komise k zamítnutí žádosti žalobkyně o přístup k dokumentům nejprve ve své odpovědi na původní žádost opřela o výjimku stanovenou v tomto ustanovení týkající se ohrožení rozhodovacího procesu, pokud jde o interní dokumenty.

               80

               Je však třeba připomenout, že podle ustálené judikatury z článku 8 nařízení č. 1049/2001, vyplývá, že odpověď na původní žádost představuje pouze první zaujetí stanoviska, které umožňuje žadateli vyzvat generálního tajemníka Komise k přezkoumání dotčeného stanoviska (viz rozsudek ze dne 24. května 2011, NLG v. Komise, T-109/05 a T-444/05, EU:T:2011:235, bod 101 a citovaná judikatura).

               81

               V důsledku toho může pouze opatření přijaté generálním tajemníkem Komise, které má povahu rozhodnutí a nahrazuje v celém rozsahu předchozí stanovisko, vyvolávat právní účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žadatele, a být tak předmětem žaloby na neplatnost (viz rozsudek ze dne 24. května 2011, NLG v. Komise, T-109/05 a T-444/05, EU:T:2011:235, bod 102 a citovaná judikatura).

               82

               Mimoto podle ustálené judikatury unijní orgán může za účelem posouzení žádosti o přístup k dokumentům, které má v držení, zohlednit více důvodů pro odepření uvedených v článku 4 nařízení č. 1049/2001 (rozsudky ze dne 28. června 2012, Komise v. Éditions Odile Jacob, C-404/10 P, EU:C:2012:393, bod 113, a ze dne 28. června 2012, Komise v. Agrofert Holding, C-477/10 P, EU:C:2012:394, bod 55).

               83

               Komise v rozhodnutí, které přijímá v odpovědi na potvrzující žádost, tudíž není nijak povinna zachovat právní základ použitý na podporu své odpovědi na původní žádost.

               84

               Kromě toho, i když orgán může zohlednit několik důvodů pro zamítnutí uvedených v článku 4 nařízení č. 1049/2001, nic ho nepovinuje použít všechny důvody, které mohou být uplatněny ani se k nim vyjádřit.

               85

               V projednávané věci Komise napadené rozhodnutí opřela pouze o výjimky uvedené v čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 a nepoužila již čl. 4 odst. 3 téhož nařízení.

               86

               Proto musí být výhrada vycházející z údajného porušení ustanovení čl. 4 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 1049/2001 každopádně zamítnuta jako nerelevantní.

               87

               Pokud jde zadruhé o údajné porušení povinnosti uvést odůvodnění, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být odůvodnění vyžadované článkem 296 druhým pododstavcem SFEU přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum.

               88

               Je třeba konstatovat, že v napadeném rozhodnutí Komise vysvětlila důvody, ze kterých se již neopřela o čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001 k odůvodnění svého rozhodnutí odepřít přístup k dokumentům obsaženým ve správním spisu, totiž ukončení vyšetřování konečným rozhodnutím ze dne 3. října 2014.

               89

               Kromě toho Komise rovněž zkoumala, zda existuje převažující veřejný zájem na zveřejnění požadovaných dokumentů a došla k závěru, že se na uvedené dokumenty vztahují výjimky stanovené v čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážce nařízení č. 1049/2001. Žalobkyni tudíž bylo umožněno seznámit se s důvody, ze kterých Komise ve sporném řízení zamítla její žádost o přístup k dokumentům.

               90

               Za těchto podmínek nemůže argumentace žalobkyně vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění obstát.

               91

               Pokud jde zatřetí o argumentaci žalobkyně, podle které Komise měla podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 provést přezkum původního rozhodnutí a uvést důvody, ze kterých se neuplatní výjimka stanovená v čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001, je třeba připomenout, že čl. 7 odst. 2 stanoví, pokud jde o zacházení s původními žádostmi, že v případě úplného nebo částečného zamítnutí žádosti může žadatel do 15 pracovních dnů ode dne, kdy obdržel odpověď orgánu, podat potvrzující žádost, ve které orgán požádá, aby přezkoumal své stanovisko.

               92

               Je však třeba konstatovat, že žalobkyně podala Komisi potvrzující žádost a ta na ni odpověděla.

               93

               První úsek třetí části žalobního důvodu je tedy skutkově nepodložený a druhý úsek splývá s argumentací uvedenou na podporu druhé části, kterou je třeba zamítnout z důvodů uvedených v bodech 87 a 88 výše.

               94

               Z toho vyplývá, že tento žalobní důvod musí být zamítnut jako zčásti neúčinný a zčásti neopodstatněný.

         K čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001

               95

               Ve svém čtvrtém žalobním důvodu žalobkyně tvrdí, že čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001 stanoví, že orgán konzultuje třetí osoby, v projednávané věci jiné telekomunikační podniky, které byly předmětem dotčeného řízení, aby určil, zda má uplatnit výjimku uvedenou v čl. 4 odst. 1 nebo 2, není-li zřejmé, zda dokument má nebo nemá být zpřístupněn, a že takovou konzultaci nemusí provést, pouze pokud je zřejmé, že dokument má nebo nemá být zpřístupněn, což není v projednávaném případě prokázáno. Žalobkyně uvádí, že v projednávané věci k žádné konzultaci nedošlo.

               96

               Stran dokumentů třetích osob čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001 uvádí, že orgán konzultuje třetí osobu pro posouzení toho, zda má uplatnit výjimku uvedenou v čl. 4 odst. 1 nebo 2, není-li zřejmé, zda dokument má, nebo nemá být zpřístupněn.

               97

               Z toho vyplývá, že čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001 neukládá orgánům povinnost konzultovat za všech okolností třetí osoby.

               98

               V projednávané věci je třeba konstatovat, že Komise zamítla žádost žalobkyně o přístup k dokumentům na základě obecné domněnky vycházející z výjimek stanovených v čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 a že se domnívala, že žádný z dokumentů v dotčeném řízení nemá být zveřejněn.

               99

               Za těchto podmínek Komise neměla, na rozdíl od tvrzení žalobkyně, žádnou povinnost konzultovat třetí osoby, v projednávané věci jiné telekomunikační podniky, které byly předmětem vyšetřování v rámci dotčeného řízení.

               100

               Proto nemůže výhrada vycházející z údajného porušení čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001 obstát.

               101

               Z toho vyplývá, že je třeba čtvrtý žalobní důvod zamítnout jako neopodstatněný.

         K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001

               102

               Žalobkyně tvrdí, že Komise chybně uplatnila čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001 tím, že odmítla přiznat jí alespoň částečný přístup k dokumentům.

               103

               Domnívá se, že Komise měla zvážit možnost částečného přístupu k některým dokumentům pomocí vypuštění určitých pasáží nebo vyhotovení nedůvěrného znění, neboť jinak by byl částečný přístup k dokumentům zbaven veškerého užitečného účinku.

               104

               Podle čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001, pokud se některá z výjimek vztahuje pouze na část požadovaného dokumentu, zbývající části dokumentu se zpřístupní.

               105

               Je třeba připomenout, že obecná domněnka uplatněná Komisí nevylučuje možnost prokázat, že se na daný dokument, jehož zpřístupnění je požadováno, tato domněnka nevztahuje (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise, C-514/11 P a C-605/11 P, EU:C:2013:738, bod 66 a citovaná judikatura). Požadavek ověřit, zda se předmětná obecná domněnka skutečně uplatní, však naproti tomu nelze vykládat v tom smyslu, že by Komise měla individuálně zkoumat všechny dokumenty požadované v projednávaném případě. Takový požadavek by tuto obecnou domněnku zbavil jejího užitečného účinku, tj. možnosti, že Komise odpoví na obecnou žádost o zpřístupnění rovněž obecně (rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise, C-514/11 P a C-605/11 P, EU:C:2013:738, bod 68).

               106

               V projednávané věci stačí konstatovat, že Komise zamítla žádost o přístup k dokumentům obsaženým ve spisu dotčeného řízení opírajíc se o obecnou domněnku vycházející z výjimek stanovených v čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážky nařízení č. 1049/2001.

               107

               Za těchto podmínek, jelikož se na požadované dokumenty vztahuje uvedená obecná domněnka, netýká se jich podle ustálené judikatury soudního dvora povinnost úplného či částečného zveřejnění jejich obsahu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 28. června 2012, Komise v. Éditions Odile Jacob, C-404/10 P, EU:C:2012:393, bod 133, a ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, bod 134).

               108

               Výhrada vycházející z údajného porušení čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001 proto nemůže obstát.

               109

               Z toho vyplývá, že pátý žalobní důvod musí být zamítnut jako neopodstatněný.

         K šestému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článků 41 a 42 Listiny základních práv a povinnosti transparentnosti stanovené v čl. 15 odst. 3 SFEU

               110

               Tímto žalobním důvodem, předloženým podpůrně, žalobkyně v podstatě tvrdí, že není-li vyhověno jejím argumentům vycházejícím z porušení nařízení č. 1049/2001, je třeba konstatovat porušení jejího základního práva na přístup k dokumentům obsaženým ve správním spisu Komise zajištěného článkem 42 Listiny základních práv, jejího práva na přístup k uvedenému spisu zajištěného článkem 41 odst. 2 písm. b) Listiny základních práv a zásady transparentnosti zakotvené v čl. 15 odst. 3 SFEU.

               111

               Navíc se žalobkyně domnívá, že i když je ochrana důvěrnosti, jakož i profesního a obchodního tajemství cílem obecného zájmu uznaným v článku 339 SFEU a přesněji definovaným v ustanoveních sekundárního práva, je omezení přístupu k dokumentům za účelem ochrany těchto zájmů nebo vyšetřování v projednávané věci nepřiměřené.

               112

               Úvodem je třeba připomenout, že se projednávaný spor týká žádosti o přístup k dokumentům obsaženým ve spisu správního řízení na základě nařízení č. 1049/2001, jak to vyplývá mimo jiné z elektronické zprávy žalobkyně ze dne 23. října 2014, a nikoli na základě žádosti o přístup ke spisu založené na zvláštních ustanoveních nařízení č. 1/2003 a nařízení č. 773/2004, které usilují o zajištění dodržování práva na obhajobu, které mají účastníci řízení dotčení řízením pro porušení pravidel práva hospodářské soutěže.

               113

               Pokud jde zaprvé o údajné porušení, ze strany Komise, článku 42 Listiny základních práv, týkajícího se práva na přístup k dokumentům, a čl. 15 odst. 3 SFEU, je třeba připomenout, že podle tohoto posledně uvedeného ustanovení je právo na přístup k dokumentům zajištěno s výhradou zásad a podmínek, které jsou stanoveny nařízeními Parlamentu a Rady v souladu s řádným legislativním postupem. Nařízení č. 1049/2001, přijaté na základě článku 255 ES, jehož obsah byl zakotven v čl. 15 odst. 3 SFEU, tak stanoví obecné zásady a meze, pokud jde o právo na přístup k dokumentům Komise. Navíc podle čl. 52 odst. 2 Listiny základních práv, práva uznaná touto Listinou, jež jsou podrobněji upravena ve Smlouvách, jsou vykonávána za podmínek a v mezích v nich stanovených.

               114

               Proto se přezkum Tribunálu musí týkat legality zamítavého rozhodnutí ve světle pouze nařízení č. 1049/2001, a nikoli legality tohoto nařízení z hlediska Listiny základních práv, vzhledem ke skutečnosti, že v projednávané věci nebyla vznesena žádná námitka protiprávnosti. Jak přitom vyplývá mimo jiné ze zkoumání druhého žalobního důvodu, Komise odmítla přístup k požadovaným dokumentům v souladu s nařízením č. 1049/2001 (viz v tomto smyslu usnesení ze dne 2. září 2014, Verein Natura Havel a Vierhaus v. Komise, T-538/13, nezveřejněné, EU:T:2014:738, body 69 a 70).

               115

               Pokud jde zadruhé o údajné porušení práva na řádnou správu, které zahrnuje mimo jiné právo každé osoby na přístup ke spisu, který se jí týká, přiznané v čl. 41 odst. 2 písm. b) Listiny základních práv, stačí konstatovat, že se napadené rozhodnutí týká žádosti o přístup k dokumentům a ne žádosti o přístup ke spisu. Z elektronické zprávy ze dne 23. října 2014 totiž vyplývá, že žalobkyně výslovně Komisi uvedla, že její žádost může být posuzována jako žádost o přístup k dokumentům na základě nařízení č. 1049/2001, což potvrzuje celkové znění potvrzující žádosti.

               116

               Každopádně je třeba uvést, že právo na přístup ke spisu přiznané Listinou základních práv je stanoveno nařízeními č. 1/2003 a č. 773/2004, pokud jde o vyšetřování spadající do působnosti článků 101 SFEU a 102 SFEU. Kromě toho žalobkyně nevznesla žádnou námitku protiprávnosti nařízení č. 1/2003 a č. 773/2004 vycházející z porušení Listiny. Mimoto ze znění čl. 15 odst. 1 nařízení č. 773/2004 vyplývá, že právo na přístup ke spisu je přiznáno účastníkům, kterým Komise zaslala oznámení námitek. Je přitom nesporné, že Komise nezaslala oznámení námitek žalobkyni. Za těchto okolností se proto žalobkyně nemůže dovolávat porušení práva na přístup ke spisu Komise v dotčeném vyšetřování v oblasti hospodářské soutěže.

               117

               Je proto třeba zamítnout výhrady vycházející z údajného porušení článků 41 a 42 Listiny základních práv a povinnosti transparentnosti stanovené v čl. 15 odst. 3 SFEU.

               118

               Zatřetí, pokud jde o argumentaci žalobkyně týkající se omezení, která lze uplatnit na právo na přístup k dokumentům pouze tehdy, pokud tato omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu a nepředstavují vzhledem ke sledovanému cíli nepřiměřený a nepřípustný zásah, za předpokladu, že by žalobkyně zamýšlela uplatnit porušení zásady proporcionality, je třeba připomenout, že tato zásada vyžaduje, aby akty unijních orgánů nepřekračovaly meze toho, co je vhodné a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, a pokud se nabízí volba mezi více vhodnými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nepříznivé následky nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (rozsudek ze dne 17. října 2013, Schaible, C-101/12, EU:C:2013:661, bod 29). V oblasti přístupu k dokumentům tak judikatura stanovila, že zásada proporcionality vyžaduje, aby výjimky nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení sledovaného cíle (rozsudek ze dne 20. září 2016, PAN Europe v. Komise, T-51/15, nezveřejněný, EU:T:2016:519, bod 21).

               119

               V projednávané věci je třeba uvést, že výjimky stanovené v čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 a uvedené Komisí k odůvodnění rozhodnutí o odepření přístupu žalobkyně k dokumentům, se týkají na jedné straně ochrany obchodních zájmů dotčených podniků, a na druhé straně ochrany vyšetřování, a že tyto cíle odpovídají důvodům obecného zájmu, které se ostatně s ohledem na sledované cíle nejeví nepřiměřené.

               120

               Proto musí být výhrada vycházející z porušení zásady proporcionality zamítnuta.

               121

               Z toho vyplývá, že šestý žalobní důvod musí být zamítnut jako neopodstatněný.

         K sedmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 8 nařízení č. 1049/2001

               122

               Žalobkyně tvrdí, že Komise porušila čl. 8 odst. 1 a 2 nařízení č. 1049/2001, když ve lhůtách stanovených těmito ustanoveními neodpověděla na potvrzující žádost o přístup ke spisu.

               123

               Žalobkyně zdůrazňuje, že ačkoli ji Komise v den uplynutí příslušné lhůty řádně informovala o prodloužení této lhůty o patnáct pracovních dnů, neposkytla v tomto ohledu žádné podrobné odůvodnění.

               124

               Žalobkyně se domnívá, že skutečnost, že Komise podruhé prodloužila lhůtu pro odpověď, ačkoli čl. 8 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 nestanoví takovou možnost, rovněž představuje porušení tohoto ustanovení. Uvádí, že Komise neposkytla podrobné odůvodnění ani v případě tohoto druhého prodloužení lhůty.

               125

               Je třeba připomenout, že v průběhu správního řízení vedeného před Komisí má Komise povinnost dodržovat procesní záruky stanovené unijním právem (rozsudky ze dne 14. května 1998, Enso Española v. Komise, T-348/94, EU:T:1998:102, bod 56, a ze dne 18. června 2008, Hoechst v. Komise, T-410/03, EU:T:2008:211, bod 128).

               126

               V tomto ohledu je lhůta patnácti pracovních dní, kterou lze prodloužit a v níž musí orgán odpovědět na potvrzující žádost, stanovená čl. 8 odst. 1 a 2 nařízení č. 1049/2001, závazná. Uplynutí této lhůty však nemá za důsledek skutečnost, že by byl orgán zbaven pravomoci přijmout rozhodnutí.

               127

               Pokud jde o přístup k dokumentům, upravil normotvůrce důsledky překročení lhůty stanovené v čl. 8 odst. 1 a 2 nařízení č. 1049/2001 tak, že v čl. 8 odst. 3 uvedeného nařízení stanovil, že jejich nedodržení orgánem zakládá právo na podání žaloby k soudu (rozsudek ze dne 19. ledna 2010, Co-Frutta v. Komise, T-355/04 a T-446/04, EU:T:2010:15, bod 58).

               128

               V projednávané věci je třeba uvést, že Komise odpověděla na žádost o přístup předtím, než žalobkyně vyvodila důsledky z neposkytnutí odpovědi ve lhůtách v souladu s čl. 8 odst. 3 nařízení č. 1049/2001, a to podáním žaloby u soudu.

               129

               Za těchto podmínek, jakkoli je překročení lhůty politováníhodné, toto překročení nemůže podle judikatury Soudního dvora způsobit protiprávnost napadeného rozhodnutí odůvodňující jeho zrušení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. června 2012, Komise v. Agrofert Holding, C-477/10 P, EU:C:2012:394, bod 89).

               130

               Výhrada vycházející z údajného porušení článku 8 nařízení č. 1049/2001 nemůže proto obstát.

               131

               Z toho vyplývá, že sedmý žalobní důvod musí být zamítnut jako neopodstatněný.

               132

               Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že žádný ze žalobních důvodů, které žalobkyně uplatnila, není opodstatněný.

               133

               Projednávanou žalobu je tudíž třeba zamítnout v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               134

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (šestý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnosti Deutsche Telekom AG se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Frimodt Nielsen

                           Collins

                           Valančius

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 28. března 2017.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. března 1988. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc 147/86.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1999. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-365/97.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 5. března 2003. # Unilever NV proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství. # Věc T-194/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 17. října 2013.#Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados (EEAE) a další v. Ypourgos Anaptyxis a Omospondia Asfalistikon Syllogon Ellados.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Symvoulio tis Epikrateias.#Směrnice 2002/92/ES – Zprostředkování pojištění – Vyloučení činností vykonávaných pojišťovnou nebo zaměstnancem jednajícím jejím jménem – Možnost uvedeného zaměstnance vykonávat příležitostně činnost v oblasti zprostředkování pojištění – Požadavky na profesní způsobilost.#Věc C‑555/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      17. října 2013 (
            *1
         )
      „Směrnice 2002/92/ES — Zprostředkování pojištění — Vyloučení činností vykonávaných pojišťovnou nebo zaměstnancem jednajícím jejím jménem — Možnost uvedeného zaměstnance vykonávat příležitostně činnost v oblasti zprostředkování pojištění — Požadavky na profesní způsobilost“
      Ve věci C‑555/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Symvoulio tis Epikrateias (Řecko) ze dne 29. srpna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 3. listopadu 2011, v řízení

         Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados (EEAE),

         Syllogos Asfalistikon Praktoron N. Attikis (SPATE),

         Panellinios Syllogos Asfalistikon Symvoulon (PSAS),

         Syndesmos Ellinon Mesiton Asfaliseon (SEMA),

         Panellinios Syndesmos Syntoniston Asfalistikon Symvoulon (PSSAS)

      proti

         Ypourgos Anaptyxis,

         Omospondia Asfalistikon Syllogou Ellados,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič (zpravodaj), předseda senátu, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. června 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados (EEAE), Syllogos Asfalistikon Praktoron N. Attikis (SPATE), Panellinios Syllogos Asfalistikon Symvoulon (PSAS), Syndesmos Ellinon Mesiton Asfaliseon (SEMA) a Panellinios Syndesmos Syntoniston Asfalistikon Symvoulon (PSSAS) A. K. Sinisem, dikigoros,

               —

               za Ypourgos Anaptyxis N. Amiralisem, jako zmocněncem,

               —

               za Omospondia Asfalistikon Syllogou Ellados C. Theodorousem a C. Synodinosem, dikigoroi,

               —

               za řeckou vládu M. Germani a F. Dedousi, jakož i G. Karipsiadesem a N. Amiralisem, jako zmocněnci,

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs a L. Van den Broeck, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za kyperskou vládu N. Kyriakousem, jako zmocněncem

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi I. Zervasem a K.-Ph. Wojcikem, jakož i N. Yerrell, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. září 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 bodu 3 druhého pododstavce směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/92/ES ze dne 9. prosince 2002 o zprostředkování pojištění (Úř. věst. 2003, L 9, s. 3; Zvl. vyd. 06/04, s. 330).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi několika profesními sdruženími v oblasti zprostředkování pojištění, a sice Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados (EEAE) (Řecký svaz pojistitelů), Syllogos Asfalistikon Praktoron N. Attikis (SPATE) (Sdružení pojišťovacích agentů regionu Attika), Panellinios Syllogos Asfalistikon Symvoulon (PSAS) (Řecké sdružení pojišťovacích poradců), Syndesmos Ellinon Mesiton Asfaliseon (SEMA) (Řecký svaz zprostředkovatelů pojištění) a Panellinios Syndesmos Syntoniston Asfalistikon Symvoulon (PSSAS) (Řecký svaz koordinátorů pojišťovacích poradců, dále jen společně „EEAE a další“) na straně jedné a Ypourgos Anaptyxis (ministr pro rozvoj) a Omospondia Asfalistikon Syllogou Ellados (Federace řeckých pojišťovacích sdružení), na straně druhé, jehož předmětem je žaloba na částečnou neplatnost vyhlášky ministra pro rozvoj č. K3-8010 ze dne 8. srpna 2007, která stanoví podmínky, za jakých se osvědčuje praxe, schopnosti a obecné, obchodní nebo profesní znalosti zprostředkovatelů pojištění.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 6 až 9 odůvodnění směrnice 2002/92 zní takto:

                        „(6)

                        Zprostředkovatelé pojištění a zajištění by měli mít možnost využívat svobodu usazování i volný pohyb služeb, zaručené ve Smlouvě.

                        (7)

                        Nezpůsobilost zprostředkovatelů pojištění působit volně v celém Společenství brání řádnému fungování jednotného pojistného trhu.

                        (8)

                        Koordinace vnitrostátních právních předpisů týkajících se požadavků na profesní způsobilost a registrace osob v souvislosti s přístupem ke zprostředkování pojištění a s výkonem této činnosti může proto přispět jak k dotvoření jednotného trhu finančních služeb, tak i ke zvýšení ochrany spotřebitele v této oblasti.

                        (9)

                        Pojistné produkty mohou distribuovat různé typy osob nebo institucí, jako jsou agenti, makléři a provozovatelé ‚bancassurance‘. Stejné zacházení s hospodářskými subjekty a ochrana spotřebitele vyžadují, aby se tato směrnice vztahovala na veškeré tyto osoby a instituce.“

               4

               Podle čl. 1 odst. 1 směrnice 2002/92:
               „Tato směrnice stanoví pravidla pro přístup fyzických a právnických osob, které jsou usazeny v členském státě nebo si přejí se zde usadit, k činnosti v oblasti zprostředkování pojištění a zajištění a pro výkon této činnosti.“

               5

               Článek 2 body 3 a 5 směrnice 2002/92 stanoví:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:
               […]

                        3.

                        ‚zprostředkováním pojištění‘ činnost spočívající v předkládání, navrhování nebo provádění jiných přípravných prací pro uzavírání pojistných smluv nebo uzavírání takových smluv nebo napomáhání při správě a plnění takových smluv, zejména v případě pojistné události.

                  Tyto činnosti se nepovažují za zprostředkování pojištění, jsou-li vykonávány pojišťovnou nebo zaměstnancem pojišťovny, který jedná jménem pojišťovacího podniku.
               […]“

                        5.

                        ‚zprostředkovatelem pojištění‘ každá fyzická nebo právnická osoba, která za odměnu přistupuje ke zprostředkování pojištění nebo je vykonává.“

               6

               Článek 4 odst. 1 této směrnice stanoví:
               „Zprostředkovatelé pojištění a zajištění musí mít přiměřené znalosti a schopnosti, které stanoví členský stát původu zprostředkovatele.
               Členské státy původu mohou požadované podmínky ohledně znalostí a schopností uzpůsobit činnosti ve zprostředkování pojištění nebo zajištění a s distribuovaným produktům, zejména tehdy, pokud je základní profesní činnost zprostředkovatele jiná než zprostředkování pojištění. V takových případech smí tento zprostředkovatel vykonávat činnost ve zprostředkování pojištění jedině tehdy, jestliže zprostředkovatel pojištění splňuje podmínky tohoto článku nebo pojišťovací podnik přebírá neomezenou odpovědnost za jeho jednání.
               […]
               Členské státy nemusí uplatňovat požadavek uvedený v prvním pododstavci tohoto odstavce na všechny fyzické osoby, které pracují pro podnik a vykonávají činnost ve zprostředkování pojištění nebo zajištění. Členské státy zajistí, aby přiměřené procento osob ve struktuře vedení takových podniků, které odpovídají za zprostředkování pojistných produktů, a všechny ostatní osoby přímo zapojené do zprostředkování pojištění nebo zajištění prokázaly znalosti a schopnosti nezbytné k výkonu svých úkolů.“

               7

               Článek 12 uvedené směrnice uvádí výčet informací, které zprostředkovatel pojištění poskytne zákazníkovi před uzavřením každé první pojistné smlouvy, a je-li to nezbytné, při změně nebo obnovení této smlouvy, jako je jeho totožnost a adresa, rejstřík, v němž je zapsán, a prostředky pro ověření, že je registrován, jakož i informaci o tom, zda drží přímo nebo nepřímo více než 10 % hlasovacích práv nebo [základního] kapitálu [dané] pojišťovny, v níž má účast.

         Řecké právo

      Nařízení prezidenta 190/2006

               8

               Daná ustanovení směrnice 2002/92 byla do řeckého práva provedena nařízením prezidenta 190/2006, které v čl. 2 odst. 3 druhém a třetím pododstavci stanoví:
               „‚Zprostředkováním pojištění‘ se rozumí jakákoli činnost spočívající v předkládání, navrhování nebo provádění jiných přípravných prací vedoucích k uzavírání pojistných smluv nebo v uzavírání takových smluv nebo napomáhání při správě a plnění takových smluv, zejména v případě pojistné události.
               Tyto činnosti se nepovažují za zprostředkování pojištění, jsou-li vykonávány pojišťovnou nebo zaměstnancem pojišťovny, který je s ní vázán pracovní smlouvou a který jedná jejím jménem […]“.

               9

               Článek 4 nařízení prezidenta 190/2006 uvádí výčet dokumentů, které musí zájemce předložit, aby se zaregistroval do zvláštního rejstříku jako zprostředkovatel pojištění nebo zajištění. Podle odstavce 1 bodu A písm. e) tohoto článku musí být pro účely této registrace mimo jiné předloženy „dokumenty, které osvědčují, že [zájemce] má obecné, obchodní a profesní znalosti“.

         Zákon 3557/2007

               10

               Nařízení prezidenta 190/2006 bylo změněno zákonem 3557/2007.

               11

               Článek 15 odst. 2 zákona 3557/2007 doplnil do čl. 2 odst. 3 nařízení prezidenta 190/2006 za druhý pododstavec nový pododstavec, který zní:
               „Zaměstnanec pojišťovny ve smyslu předchozího pododstavce může výjimečně vykonávat činnost zprostředkování pojištění, aniž by podléhal ustanovením tohoto nařízení, pokud jeho roční hrubé příjmy vyplývající z této činnosti nepřesáhnou celkově částku pět tisíc (5000) eur“.

               12

               Co se týče dokumentů uvedených v článku 4 nařízení prezidenta 190/2006, čl. 11 odst. 3 písm. b) zákona 3557/2007 stanoví:
               „Vyhláška ministra pro rozvoj, vydaná do 30 dnů od zveřejnění tohoto zákona, stanoví dokumenty, které osvědčují obecné, obchodní a profesní znalosti uchazečů o postavení zprostředkovatelů pojištění nebo zajištění, smluvně vázaných zprostředkovatelů pojištění nebo zajištění, zaměstnanců pojišťoven, zaměstnanců podniků zprostředkujících pojištění nebo zajištění, a případy, kdy mají tyto osoby povinnost se dále vzdělávat.“

         Vyhláška č. K3-8010 ze dne 8. srpna 2007

               13

               Vyhláška č. K3‑8010 ze dne 8. srpna 2007 byla přijata na základě čl. 11 odst. 3 písm. b) zákona 3557/2007.

               14

               Ustanovení § XI uvedené vyhlášky stanoví:
               „Zaměstnanec pojišťovny může vykonávat činnost zprostředkování pojištění, aniž by podléhal povinnosti registrace u příslušné profesní komory, jestliže jeho hrubé roční příjmy pocházející z této činnosti ve formě provizí nepřekročí v souhrnu částku pět tisíc eur (5000 eur).
               Jestliže jeho hrubé roční příjmy pocházející z této činnosti překročí uvedenou částku, musí se zaměstnanec zaregistrovat u příslušné profesní komory podle podmínek platných pro kategorii zprostředkování pojištění vybranou pro jeho registraci.
               Status [zaměstnance] pojišťovny je neslučitelný se statusem pojišťovacího poradce.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               15

               EEAE a další jsou profesní sdružení, jejichž cílem je obrana profesních a finančních zájmů jejich členů, kteří působí v oblasti zprostředkování pojištění jakožto osoby vykonávající svobodné povolání, nikoli jakožto zaměstnanci podniků. Dne 29. října 2007 EEAE a další podaly k předkládajícímu soudu žalobu na částečnou neplatnost vyhlášky č. K3‑8010 ze dne 8. srpna 2007. Na základě této žaloby zejména tvrdí, že § XI této vyhlášky není v souladu s ustanoveními směrnice 2002/92 v tom, že za určitých podmínek umožňuje zaměstnancům pojišťovny vykonávat činnost v oblasti zprostředkování pojištění, aniž mají kvalifikaci požadovanou ustanovením čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice.

               16

               Předkládající soud vyjadřuje výhrady k opodstatněnosti žaloby na neplatnost § XI vyhlášky č. K3‑8010 ze dne 8. srpna 2007. Podle uvedeného soudu by totiž měly být požadavky obsažené ve směrnici 2002/92 považovány za splněné bez ohledu na to, zda existuje vztah mezi dotčeným zaměstnancem a jeho podnikem, vykonává-li uvedenou činnost, jelikož řecký právní rámec vykládaný v souladu s touto směrnicí umožňuje zajistit, aby zaměstnanec pojišťovny, který příležitostně vykonává činnosti v oblasti zprostředkování, jednal pro účely těchto činností vždy jménem a pod dohledem podniku, který mu poskytuje rovněž nezbytné odborné vzdělání.

               17

               Jelikož se však zdá, že jiný senát uvedeného soudu s tímto názorem nesouhlasí, rozhodl se Symvoulio tis Epikrateias přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Musí být ustanovení čl. [2] [bodu] 3 druhého pododstavce směrnice 2002/92 […] vykládána v tom smyslu, že zaměstnanec pojišťovny, který nemá kvalifikaci stanovenou v čl. 4 odst. 1 [této] směrnice, může příležitostně, a nikoli v rámci svého hlavního zaměstnání, vykonávat činnost v oblasti zprostředkování pojištění, i když tento zaměstnanec nejedná v rámci vztahu podřízenosti k této pojišťovně, která nicméně dohlíží na jeho činnost, nebo je třeba mít za to, že [uvedená] směrnice takovou činnost dovoluje pouze, pokud je vykonávána v rámci vztahu podřízenosti?“

         K předběžné otázce

               18

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být ustanovení čl. 2 bodu 3 druhého pododstavce směrnice 2002/92, ve spojení s čl. 4 odst. 1 téže směrnice, vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby zaměstnanec pojišťovny, který nemá kvalifikaci stanovenou v posledně uvedeném ustanovení, příležitostně, a nikoli v rámci svého hlavního zaměstnání, vykonával činnost v oblasti zprostředkování pojištění, pokud tento zaměstnanec nejedná v rámci vztahu podřízenosti k této pojišťovně, která nicméně dohlíží na jeho činnost.

               19

               EEAE a další, jakož i belgická a rakouská vláda mají za to, že čl. 2 bod 3 druhý pododstavec směrnice 2002/92 musí být vykládán tak, že zaměstnanec pojišťovny, který nemá kvalifikaci stanovenou v čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice, nemůže příležitostně vykonávat činnost v oblasti zprostředkování pojištění. Omospondia Asfalistikon Syllogou Ellados, jakož i řecká a kyperská vláda naopak tvrdí, že tento zaměstnanec může takovou činnost vykonávat. Evropská komise vychází z toho, že se uvedený čl. 2 bod 3 druhý pododstavec vztahuje na činnosti vykonávané zaměstnancem pojišťovny, který jedná jejím jménem, a to bez ohledu na typ smlouvy, kterou je k pojišťovně vázán.

               20

               Úvodem je třeba připomenout, že z čl. 2 bodu 3 druhého pododstavce směrnice 2002/92 vyplývá, že činnosti, které by podle prvního pododstavce tohoto ustanovení byly kvalifikovány jako zprostředkování pojištění, se za takovou činnost nepovažují, jsou-li vykonávány pojišťovnou nebo zaměstnancem pojišťovny, který jedná jejím jménem.

               21

               V souvislosti s určením rozsahu výjimky stanovené v tomto ustanovení je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je pro výklad ustanovení unijního práva třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz rozsudek ze dne 19. července 2012, A, C‑33/11, bod 27 a citovaná judikatura).

               22

               Co se týče výrazů použitých v tomto čl. 2 bodu 3 druhém pododstavci, je třeba konstatovat, že činnosti zaměstnance pojišťovny jsou z působnosti směrnice 2002/92 vyloučeny pouze tehdy, když tento zaměstnanec „jedná jménem“ pojišťovny.

               23

               Výraz „jedná jménem“ pojišťovny použitý v tomto ustanovení znamená nejen to, že tato pojišťovna může být vázána jednáním svých zaměstnanců, kteří jednají, jak upřesňuje generální advokát v bodě 45 svého stanoviska, jejím jménem a na její účet, ale také to, že tato pojišťovna může nést za jejich činnost odpovědnost.

               24

               Pokud ovšem zaměstnanec pojišťovny vykonává činnost zprostředkování pojištění mimo vztah podřízenosti, který ho váže s touto pojišťovnou, je třeba ho v zásadě považovat za osobu, jež nejedná jménem této pojišťovny, tedy za osobu, která jedná jakožto zprostředkovatel pojištění ve smyslu čl. 2 bodu 5 směrnice 2002/92 s tím, že musí splňovat požadavky uvedené v článku 4 této směrnice. Skutečnost, že pojišťovna vykonává určitý dohled nad jeho činností, nepostačuje k tomu, aby se tento zprostředkovatel vyhnul povinnosti splňovat požadavky na profesní způsobilost stanovené uvedenou směrnicí.

               25

               Tento výklad vyplývá nejen ze znění směrnice 2002/92, ale je rovněž v souladu jak s účelem čl. 2 bodu 3 druhého pododstavce této směrnice, tak s cíli uvedené směrnice jako celku.

               26

               Pokud jde o účel uvedeného čl. 2 bodu 3 druhého pododstavce, je třeba konstatovat, že toto ustanovení má vyloučit z oblasti působnosti této směrnice pouze pojišťovací činnosti, v rámci kterých jsou služby nabízeny a prodávány zákazníkům přímo pojišťovnou nebo jejich zaměstnanci, a nikoli ty, v rámci kterých jsou tyto služby nabízeny prostřednictvím zprostředkovatele.

               27

               Co se týče účelu směrnice 2002/92 jako celku, je třeba zdůraznit, že tato směrnice sleduje, jak je uvedeno v bodech 6 až 8 odůvodnění, dvojí účel, a sice jednak dotvoření a řádné fungování jednotného pojistného trhu prostřednictvím odstranění překážek svobody usazování a volného pohybu služeb, jednak zvýšení ochrany spotřebitelů v této oblasti.

               28

               Výklad, který by umožňoval určité kategorii osob poskytovat zprostředkovatelské služby, i když nesplňují podmínky k tomu stanovené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2002/92, by však tento dvojí účel ohrozil.

               29

               Přijmutí takového výkladu směrnice 2002/92 by vytvářelo značné rozdíly mezi zprostředkovateli, kteří působí na jednotném pojistném trhu, pokud by bez ohledu na to, zda tyto podmínky splňují či nikoli, mohli vykonávat zprostředkovatelskou činnost týkající se stejných typů pojistných smluv. Tento výklad by byl kromě toho v rozporu s cílem zajistit, jak vyplývá z bodu 9 odůvodnění směrnice 2002/92, stejné zacházení se všemi kategoriemi zprostředkovatelů pojištění.

               30

               Mimoto by takový výklad nemohl zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů na pojistném trhu, tj. pojistníků. Není totiž možné mít za to, že zaměstnanci pojišťovny, kteří se zabývají přímým prodejem pojišťovacích služeb v dané pojišťovně, mají v každém případě znalosti a schopnosti, které jsou potřebné k tomu, aby individuálně zprostředkovávali pojištění, a mohou tak zajistit kvalitu takového zprostředkování. Stejně tak nelze předpokládat, že by tito zaměstnanci byli schopni, bez těchto znalostí a schopností, poskytnout svým zákazníkům při uzavírání, změně nebo obnovení jejich pojistných smluv informace stanovené v článku 12 směrnice 2002/92.

               31

               Konečně, na rozdíl od toho, co tvrdila řecká vláda na jednání, takový výklad nelze zpochybnit obsahem čl. 4 odst. 1 čtvrtým pododstavcem této směrnice. I když toto ustanovení zajisté stanoví, že členské státy nemusí uplatňovat požadavky na profesní způsobilost na všechny fyzické osoby, které pracují pro podnik a vykonávají činnost ve zprostředkování pojištění nebo zajištění, nic to nemění na tom, že toto ustanovení upravuje situaci podniků, které samy provádějí zprostředkování pojištění, a nikoli pojišťoven, které provádějí přímý prodej pojišťovacích služeb.

               32

               Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na položenou otázku je třeba odpovědět tak, že ustanovení čl. 2 bodu 3 druhého pododstavce směrnice 2002/92, ve spojení s čl. 4 odst. 1 téže směrnice, musí být vykládána tak, že brání tomu, aby zaměstnanec pojišťovny, který nemá kvalifikaci stanovenou v posledně uvedeném ustanovení, příležitostně, a nikoli v rámci svého hlavního zaměstnání, vykonával činnost v oblasti zprostředkování pojištění, když tento zaměstnanec nejedná v rámci vztahu podřízenosti k této pojišťovně, byť tato dohlíží na jeho činnost.

         K nákladům řízení

               33

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Ustanovení čl. 2 bodu 3 druhého pododstavce směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/92/ES ze dne 9. prosince 2002 o zprostředkování pojištění, ve spojení s čl. 4 odst. 1 téže směrnice, musí být vykládána tak, že brání tomu, aby zaměstnanec pojišťovny, který nemá kvalifikaci stanovenou v posledně uvedeném ustanovení, příležitostně, a nikoli v rámci svého hlavního zaměstnání, vykonával činnost v oblasti zprostředkování pojištění, když tento zaměstnanec nejedná v rámci vztahu podřízenosti k této pojišťovně, byť tato dohlíží na jeho činnost.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: řečtina.