title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. ledna 2015.#Art & Allposters International BV v. Stichting Pictoright.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden.#Řízení o předběžné otázce – Duševní vlastnictví – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29/ES – Článek 4 – Právo na rozšiřování – Pravidlo vyčerpání – Pojem ‚předmět‘ – Přenos obrazu chráněného díla z papírového plakátu na malířské plátno – Nahrazení nosiče – Dopad na vyčerpání.#Věc C-419/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      22. ledna 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Duševní vlastnictví — Autorské právo a práva s ním související — Směrnice 2001/29/ES — Článek 4 — Právo na rozšiřování — Pravidlo vyčerpání — Pojem ‚předmět‘ — Přenos obrazu chráněného díla z papírového plakátu na malířské plátno — Nahrazení nosiče — Dopad na vyčerpání“
      Ve věci C‑419/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 12. července 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 24. července 2013, v řízení

         Art & Allposters International BV

      proti

         Stichting Pictoright,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Lenaerts, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce čtvrtého senátu, K. Jürimäe (zpravodajka), M. Safjan a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 22. května 2014,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Art & Allposters International BV T. Cohen Jehoramem a P. N. A. M. Claassenem, advocaten,

               —

               za Stichting Pictoright M. van Heezik, A. M. van Aerdem a E. J. Hengeveldem, advocaten,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a F.‑X. Bréchotem, jako zmocněnci,

               —

               za vládu Spojeného království V. Kaye, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s N. Saundersem, barrister,

               —

               za Evropskou komisi J. Samnadda a F. Wilmanem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. září 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Art & Allposters International BV (dále jen „Allposters“) a Stichting Pictoright (dále jen „Pictoright“), jehož předmětem je případné porušení autorských práv, které vykonává Pictoright, ze strany společnosti Allposters, vyplývající z přenášení obrazů chráněných děl z papírového plakátu na malířské plátno, jakož i z prodeje daných obrazů na tomto novém nosiči.

         Právní rámec

         Mezinárodní právo

      Smlouva WIPO o právu autorském

               3

               Světová organizace duševního vlastnictví (WIPO) přijala v Ženevě dne 20. prosince 1996 smlouvu WIPO o právu autorském (dále jen „Smlouva WIPO o právu autorském“). Tato smlouva byla schválena jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2000/278/ES ze dne 16. března 2000 (Úř. věst. L 89, s. 6; Zvl. vyd. 11/33, s. 208).

               4

               Uvedená smlouva stanoví v čl. 1 odst. 4, že smluvní strany musí vyhovět článkům 1 až 21 a příloze Úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl, jež byla podepsána v Bernu dne 9. září 1886 (Pařížský akt ze dne 24. července 1971), ve znění pozměněném dne 28. září 1979 (dále jen „Bernská úmluva“).

               5

               Článek 6 smlouvy WIPO o právu autorském, nadepsaný „Právo na rozšiřování“, stanoví:
               „1)   Autoři literárních a uměleckých děl mají výlučné právo udílet svolení k zpřístupnění originálu nebo rozmnoženin svých děl veřejnosti prodejem nebo jiným převodem vlastnictví.
               2)   Žádné ustanovení této smlouvy neomezuje volnost smluvních stran, aby popřípadě stanovily podmínky, za nichž se po prvním prodeji nebo jiném převodu vlastnictví originálu nebo rozmnoženiny díla, uskutečněném se svolením autora, uplatní vyčerpání práva uvedeného v odstavci 1).“

         Bernská úmluva

               6

               Článek 12 Bernské úmluvy, nadepsaný „Právo na zpracování, úpravu a jinou změnu“, stanoví:
               „Autoři literárních nebo uměleckých děl mají výlučné právo udílet svolení k zpracování, úpravám nebo k jiným změnám svých děl.“

         Unijní právo

               7

               V bodech 9, 10, 28 a 31 odůvodnění směrnice 2001/29 se uvádí:

                        „(9)

                        Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. […]

                        (10)

                        Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou odměnu […]

                  […]

                        (28)

                        Ochrana autorského práva podle této směrnice zahrnuje výlučné právo na kontrolu distribuce díla, které je součástí hmotného předmětu. Prvním prodejem originálu díla nebo jeho rozmnoženin nositelem autorského práva ve Společenství nebo s jeho souhlasem je vyčerpáno právo na kontrolu dalšího prodeje tohoto předmětu ve Společenství. Toto právo by nemělo být vyčerpáno ve vztahu k originálu díla nebo k jeho rozmnoženinám prodaným nositelem autorského práva nebo s jeho souhlasem mimo Společenství. […]

                  […]

                        (31)

                        Mezi různými skupinami nositelů práv stejně jako mezi různými kategoriemi nositelů práv a uživatelů chráněných předmětů ochrany [uživatelů předmětů ochrany] musí být zajištěna přiměřená rovnováha práv a zájmů. Stávající výjimky a omezení práv stanovené členskými státy je třeba s ohledem na nové elektronické prostředí přehodnotit. Stávající rozdíly ve výjimkách a omezeních určitých omezených úkonů mají přímé záporné účinky na fungování vnitřního trhu v oblasti autorského práva a práv s ním souvisejících. Takové rozdíly by se mohly zvýraznit dalším rozvojem mezinárodního užívání děl a rozvojem činností překračujících hranice. Pro zajištění náležitého fungování vnitřního trhu je třeba takové výjimky a omezení vymezit více harmonickým způsobem. Míra harmonizace by měla vycházet z dopadu těchto výjimek a omezení na hladké fungování vnitřního trhu.“

               8

               Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Právo na rozmnožování“, zní:
               „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:

                        a)

                        pro autory v případě jejich děl;

                  […]“

               9

               Článek 4 uvedené směrnice, nadepsaný „Právo na rozšiřování“, stanoví:
               „1.   Členské státy stanoví pro autory u originálů jejich děl nebo jejich rozmnoženin výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakoukoliv formu veřejného rozšiřování prodejem nebo jiným způsobem.
               2.   Právo na rozšiřování se u originálu nebo rozmnoženin díla ve Společenství nevyčerpá s výjimkou případu, kdy je první prodej nebo jiný převod vlastnictví takového předmětu ve Společenství uskutečněn nositelem práv nebo s jeho souhlasem.“

         Nizozemské právo

               10

               Článek 4 odst. 1 směrnice 2001/29 byl do vnitrostátního práva proveden prostřednictvím článku 1 a čl. 12 odst. 1 bodu 1 zákona o autorském právu (Auteurswet) ze dne 23. září 1912 (dále jen „zákon o autorském právu“).

               11

               Článek 1 uvedeného zákona stanoví:
               „Autorské právo je výlučné právo autora literárního, vědeckého nebo uměleckého díla nebo jeho právních nástupců takové dílo zveřejnit nebo rozmnožit, s výjimkou zákonem stanovených omezení.“

               12

               Článek 12 odst. 1 téhož zákona stanoví:
               „Zveřejněním literárního, vědeckého nebo uměleckého díla se rozumí zejména:

                        1

                        zveřejnění rozmnoženiny celého díla nebo jeho části […]“

               13

               Článek 12b zákona o autorském právu, jehož účelem je provést čl. 4 odst. 2 směrnice 2001/29 do vnitrostátního práva, zní:
               „Byla‑li rozmnoženina literárního, vědeckého nebo uměleckého díla poprvé uvedena na trh převodem vlastnického práva v některém z členských států Evropské unie nebo ve státě, který je smluvní stranou Dohody o Evropském hospodářském prostoru [(EHP)], svým autorem nebo jeho právním nástupcem nebo s jeho svolením, nepředstavuje uvedení této rozmnoženiny na trh jiným způsobem, s výjimkou nájmu nebo půjčky, porušení autorského práva.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               14

               Pictoright je nizozemská organizace pro kolektivní správu autorských práv, která zastupuje zájmy nositelů autorských práv, již jsou jejími členy. Na základě dohod se zahraničními entitami se stejným předmětem činnosti zastupuje též zájmy zahraničních umělců a jejich dědiců v Nizozemsku. Pictoright je zmocněna vykonávat autorská práva jménem jejich nositelů zejména prostřednictvím udělování licencí a zabraňováním porušování těchto práv.

               15

               Allposters uvádí prostřednictvím svých webových stránek na trh plakáty a jiné reprodukce, na nichž jsou vyobrazena díla slavných umělců, na něž se vztahují autorská práva vykonávaná Pictoright. Allposters nabízí reprodukce svým zákazníkům zejména v podobě plakátů, zarámovaných plakátů, plakátů na dřevě nebo vyobrazení na malířském plátně. Při výrobě posledně uvedeného výrobku je nejprve na papírový plakát zobrazující zvolené dílo nanesena plastová folie (laminát). Následně je obraz reprodukovaný na plakátu přenesen s použitím chemického postupu z papíru na malířské plátno. Nakonec je toto plátno napnuto na dřevěný rám. Při tomto postupu obraz díla z papírového nosiče zmizí. Allposters označuje tento postup a jeho výsledek jako „přenos na plátno“.

               16

               Pictoright se ohradila proti prodeji přenosů na plátno s reprodukcemi děl chráněných autorskými právy bez svolení jejích klientů, nositelů těchto autorských práv, a pod hrozbou podání žaloby vyzvala Allposters, aby od této činnosti upustila.

               17

               Allposters odmítla této výzvě vyhovět, a Pictoright tedy proti ní podala k Rechtbank Roermond (soudu prvního stupně v Roermondu) žalobu, ve které se domáhala upuštění od veškerého přímého i nepřímého porušování autorských práv a osobnostních práv nositelů těchto práv.

               18

               Rechtbank Roermond tuto žalobu rozsudkem ze dne 22. září 2010 zamítl. Pictoright pak podala proti tomuto rozsudku odvolání k Gerechtshof te ‘s-Hertogenbosch (odvolacímu soudu v ’s‑Hertogenbosch), který rozsudkem ze dne 3. ledna 2012 prvostupňový rozsudek zrušil a návrhovým žádáním Pictoright z velké části vyhověl.

               19

               Podle odvolacího soudu představuje prodej plakátu nebo plátna reprodukujícího umělecké dílo „zveřejnění“ ve smyslu nizozemského práva. Z rozsudku Hoge Raad der Nederlanden ze dne 19. ledna 1979 (NJ 1979/412, Poortvliet) totiž vyplývá, že je‑li rozmnoženina díla uvedená na trh nositelem práva veřejně rozšiřována v jiné formě, dochází k novému zveřejnění ve smyslu článku 12 zákona o autorském právu, jelikož osoba, která tuto novou formu dané rozmnoženiny uvádí na trh, má tak nové možnosti využití (dále jen „judikatura Poortvliet“). Gerechtshof te ‘s-Hertogenbosch konstatoval, že papírový plakát uváděný na trh se se svolením nositele autorského práva doznal zásadní změny, která Allposters nabízí nové možnosti využití, jelikož tato změna jí umožňuje účtovat vyšší ceny a oslovit jinou cílovou skupinu, a dospěl k závěru, že uvádění přenosů na plátno na trh představuje zveřejnění, které je podle vnitrostátního práva zakázáno, a argument Allposters vycházející z vyčerpání práva na rozšiřování odmítl.

               20

               Allposters podala kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu. Zpochybňuje zejména relevantnost judikatury Poortvliet a způsob, jakým byly vyloženy pojmy „vyčerpání“ a „zveřejnění“, jež jsou podle ní harmonizovány na unijní úrovni. Allposters se domnívá, že k vyčerpání práva na rozšiřování ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 2001/29 dochází v případě rozšiřování díla, které je součástí hmotného předmětu, byl‑li tento předmět uveden do prodeje nositelem autorského práva nebo s jeho svolením. Případná pozdější změna tohoto předmětu nemá žádný důsledek pro vyčerpání práva na rozšiřování. Pictoright naproti tomu tvrdí, že právo na zpracování v oblasti autorského práva není v unijním právu harmonizováno, takže judikatura Poortvliet je nadále platná a přinejmenším je v souladu s unijním právem.

               21

               Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Upravuje článek 4 směrnice 2001/29 odpověď na otázku, zda lze právo nositele autorských práv na rozšiřování díla použít na reprodukci díla chráněného autorským právem, které bylo zveřejněno a dodáno v EHP nositelem práv nebo s jeho svolením, pokud tato reprodukce následně prošla změnou týkající se formy a v této formě je znovu uvedena na trh?

                        2)

                        a) V případě kladné odpovědi na otázku 1: má okolnost, že došlo ke změně ve smyslu otázky 1, v daném případě dopad na zodpovězení otázky, zda dochází k zabránění či prolomení vyčerpání ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 2001/29?

                                 b)

                                 V případě kladné odpovědi na otázku 2 a): jaká kritéria je třeba stanovit v tomto případě, aby bylo možné hovořit o změně týkající se formy reprodukce, která brání nebo prolamuje vyčerpání ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 2001/29?

                                 c)

                                 Nechávají tato kritéria prostor pro kritérium rozvinuté v nizozemském vnitrostátním právu, podle kterého již nelze hovořit o vyčerpání, když další prodejce dal reprodukcím jinou formu a v této formě je veřejně rozšiřoval (rozsudek Hoge Raad ze dne 19. ledna 1979, Poortvliet, NJ 1979/412)?“

         K předběžným otázkám

               22

               Pravomoc Soudního dvora je v řízení podle článku 267 SFEU omezena pouze na přezkum ustanovení unijního práva, aniž může rozhodovat o slučitelnosti vnitrostátního práva, včetně judikatury členských států, s unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudky Triveneta Zuccheri a další v. Komise, C‑347/87, EU:C:1990:129, bod 16, jakož i Schwarz, C‑321/07, EU:C:2009:104, bod 48).

               23

               Za těchto podmínek je třeba položené otázky, jimiž je nutné se zabývat společně, chápat tak, že se jejich prostřednictvím předkládající soud v podstatě táže, zda se pravidlo vyčerpání práva na rozšiřování stanovené v čl. 4 odst. 2 směrnice 2001/29 uplatní v situaci, kdy reprodukce chráněného díla poté, co byla uvedena na trh v Unii se svolením nositele autorského práva, doznala takové změny nosiče, jako je přenos této reprodukce otištěné na papírovém plakátě na plátno, a v této nové formě je znovu uvedena na trh.

               24

               Úvodem je třeba poznamenat, že Pictoright se domnívá, že v důsledku podstatných změn, kterými prošly plakáty v průběhu přenosu reprodukcí chráněných děl na plátno, jsou tato plátna zpracováním daných děl, na která se právo na rozšiřování nevztahuje. Tvrdí, že právo na zpracování není v oblasti autorského práva v unijním právu harmonizováno, nýbrž jej upravuje článek 12 Bernské úmluvy.

               25

               Je tudíž nutno přezkoumat, zda okolnosti věci v původním řízení spadají do oblasti působnosti směrnice 2001/29.

               26

               U práva na zpracování je třeba přisvědčit tomu, že článek 12 Bernské úmluvy přiznává autorům literárních či uměleckých děl výlučné právo udílet svolení k zpracování, úpravám nebo k jiným změnám svých děl a že v uvedené směrnici nelze nalézt žádné odpovídající ustanovení.

               27

               Nicméně – aniž je nutné podávat výklad pojmu „zpracování“ ve smyslu citovaného článku 12 – postačí konstatovat, že papírový plakát i přenos na plátno obsahují obraz chráněného uměleckého díla, takže coby rozmnoženiny chráněného díla uváděné na trh v Unii spadají do oblasti působnosti čl. 4 odst. 1 směrnice 2001/29. Toto ustanovení přitom zakotvuje výlučné právo autorů udělit svolení nebo zakázat jakoukoliv formu veřejného rozšiřování originálů jejich děl nebo jejich rozmnoženin prodejem nebo jiným způsobem.

               28

               Je tudíž třeba konstatovat, že okolnosti věci v původním řízení spadají do oblasti působnosti článku 4 uvedené směrnice.

               29

               K podmínkám uplatnění pravidla vyčerpání je třeba uvést, že z čl. 4 odst. 2 téže směrnice, plyne, že právo na rozšiřování se u originálu nebo rozmnoženin díla nevyčerpá s výjimkou případu, kdy je první prodej nebo jiný převod vlastnictví takového předmětu v Unii uskutečněn nositelem práv nebo s jeho svolením.

               30

               Citovaný čl. 4 odst. 2 navíc podle judikatury Soudního dvora neponechává členským státům možnost stanovit jiné pravidlo vyčerpání, než jaké stanoví toto ustanovení, jelikož – jak plyne z bodu 31 odůvodnění směrnice 2001/29 – rozdílnost vnitrostátních právních předpisů v oblasti vyčerpání práva na rozšiřování může přímo ovlivnit řádné fungování vnitřního trhu (v tomto smyslu viz rozsudek Laserdisken, C‑479/04, EU:C:2006:549, body 24 a 56).

               31

               Soudní dvůr vycházel ze znění téhož čl. 4 odst. 2, když rozhodl, že vyčerpání práva na rozšiřování podléhá dvojí podmínce, a sice že jednak originál díla nebo jeho rozmnoženiny byly uvedeny na trhu nositelem práv nebo s jeho svolením, jednak se toto uvedení na trh uskutečnilo v Unii (viz rozsudek Laserdisken, EU:C:2006:549, bod 21).

               32

               Ve věci v původním řízení je nesporné, že plakáty s reprodukcemi děl slavných umělců, na něž se vztahují autorská práva, jejichž nositele zastupuje Pictoright, byly uvedeny na trh EHP se svolením těchto nositelů.

               33

               Účastnice původního řízení se ovšem neshodují v otázce, zda se vyčerpání práva na rozšiřování vztahuje k hmotnému předmětu, jehož součástí je dílo nebo jeho rozmnoženina, anebo k vlastní duševní tvorbě autora, a také v otázce, zda taková změna nosiče, jakou provedla Allposters, má dopad na vyčerpání výlučného práva na rozšiřování.

               34

               Pokud jde zaprvé o předmět práva na rozšiřování, hovoří čl. 4 odst. 2 směrnice 2001/29 o prvním prodeji, respektive o prvním jiném převodu vlastnictví „takového předmětu“.

               35

               V bodě 28 odůvodnění této směrnice se dále uvádí, že „[o]chrana autorského práva podle této směrnice zahrnuje výlučné právo na kontrolu distribuce díla, které je součástí hmotného předmětu“. Podle téhož bodu odůvodnění je „[p]rvním prodejem originálu díla nebo jeho rozmnoženin nositelem autorského práva v [Unii] nebo s jeho souhlasem […] vyčerpáno právo na kontrolu dalšího prodeje tohoto předmětu v [Unii]“.

               36

               Z ustálené judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že literární a umělecká díla mohou být komerčně využívána prostřednictvím veřejného předvádění, nebo formou reprodukování a uvádění hmotných nosičů při něm vzniklých na trh (rozsudek FDV, C‑61/97, EU:C:1998:422, bod 14 a citovaná judikatura).

               37

               Z výše uvedených úvah vyplývá, že unijní zákonodárce použitím výrazů „hmotný předmět“ a „tento předmět“ hodlal poskytnout autorům kontrolu nad prvním uvedením na trh v Unii pro každý hmotný předmět, jehož součástí je jejich duševní tvorba.

               38

               Jak správně podotýká Evropská komise, je tento závěr podepřen mezinárodním právem, a zejména smlouvou WIPO o právu autorském, s ohledem na kterou musí pokud možno být směrnice 2001/29 vykládána (v tomto smyslu viz rozsudky Laserdisken, EU:C:2006:549, body 39 a 40; Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, body 30 a 31; Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 189, jakož i Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, bod 23).

               39

               Podle čl. 6 odst. 1 uvedené smlouvy mají totiž autoři literárních a uměleckých děl výlučné právo udílet svolení k zpřístupnění originálu nebo rozmnoženin svých děl veřejnosti prodejem nebo jiným převodem vlastnictví. V této souvislosti je třeba poukázat na to, že význam pojmu „rozmnoženina“ byl smluvními stranami vysvětlen v dohodnutém prohlášení k článkům 6 a 7 uvedené smlouvy, přijatém na diplomatické konferenci konané dne 20. prosince 1996, na které byla tato smlouva přijata. Podle tohoto prohlášení se „[v]ýrazy ‚rozmnoženiny‘ a ‚originál a rozmnoženiny‘ použité v uvedených článcích jako předměty práva na rozšiřování a práva na pronájem podle zmíněných článků, […] vztahují výlučně na trvalé rozmnoženiny, které lze uvádět do oběhu jako hmotné předměty“.

               40

               Je tudíž třeba konstatovat, že se vyčerpání práva na rozšiřování vztahuje na hmotný předmět, jehož součástí je chráněné dílo nebo jeho rozmnoženina, byl‑li uveden na trh se svolením nositele autorského práva.

               41

               Zadruhé je třeba přezkoumat, zda má na vyčerpání práva na rozšiřování ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 2001/29 dopad skutečnost, že předmět, který byl na trh uveden se svolením nositele autorského práva, doznal následně změn co do svého hmotného nosiče.

               42

               Ve věci v původním řízení spočívala provedená změna v přenosu obrazu uměleckého díla reprodukovaného na papírovém plakátu na malířské plátno postupem – popsaným v bodě 15 tohoto rozsudku – jenž je dovršen nahrazením papírového nosiče plátnem. Z vyjádření účastnic původního řízení vyplývá, že tato technika umožňuje prodloužit trvanlivost reprodukce, zlepšit kvalitu obrazu ve srovnání s plakátem a výsledek více přiblížit originálu díla.

               43

               V této souvislosti je nutno konstatovat, jak správně podotýká francouzská vláda, že výsledkem takového nahrazení nosiče, jaké bylo provedeno ve věci v původním řízení, je vznik nového předmětu, jehož součástí je obraz chráněného díla, zatímco plakát jako takový zaniká. Taková změna rozmnoženiny chráněného díla, která výsledek přibližuje více originálu, může ve skutečnosti představovat novou reprodukci tohoto díla ve smyslu čl. 2 písm. a) směrnice 2001/29, na kterou se vztahuje výlučné právo autora a která vyžaduje jeho svolení.

               44

               Allposters ovšem tvrdí, že přenos na plátno nelze kvalifikovat jako reprodukci, jelikož nedochází k vytváření dalších rozmnoženin chráněného díla, protože obraz je přenesen a na papírovém plakátu již neexistuje. Ozřejmuje, že nedochází ke změně barvy reprodukující dílo a že samotné dílo není nijak dotčeno.

               45

               Tuto argumentaci nelze přijmout. Okolnost, že barva je při procesu přenášení zachována, nemůže totiž mít vliv na konstatování, že dochází ke změně nosiče obrazu. Rozhodná je otázka, zda změněný předmět – posuzovaný jako celek – je jako takový fyzicky předmětem, který byl uveden na trh se svolením nositele práv. Ve věci v původním řízení tak tomu podle všeho není.

               46

               Svolení nositele autorského práva tudíž nepokrývá rozšiřování předmětu, jehož součástí je jeho dílo, byl‑li tento předmět po prvním uvedení na trh změněn natolik, že představuje novou reprodukci daného díla. V takovém případě se právo na rozšiřování daného předmětu vyčerpá teprve po prvním prodeji nebo jiném převodu vlastnictví tohoto nového předmětu se svolením nositele příslušného práva.

               47

               Tento výklad je podepřen hlavním cílem směrnice 2001/29, kterým je – podle bodů 9 a 10 odůvodnění této směrnice – zavedení vysoké úrovně ochrany mimo jiné ve prospěch autorů, která jim umožní obdržet přiměřenou odměnu za užívání jejich děl (viz rozsudky SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 36; Peek & Cloppenburg, EU:C:2008:232, bod 37, jakož i Football Association Premier League a další, EU:C:2011:631, bod 186).

               48

               Z argumentů účastnic původního řízení předložených Soudnímu dvoru přitom vyplývá, že nositelé autorských práv neudělili svolení, přinejmenším ne výslovné, k rozšiřování přenosů na plátno. Uplatnění pravidla vyčerpání práva na rozšiřování by tudíž připravilo tyto nositele o možnost zakázat rozšiřování těchto předmětů, respektive – v případě rozšiřování – se domáhat přiměřené odměny za komerční využívání děl. V této souvislosti Soudní dvůr již dříve rozhodl, že aby taková odměna byla přiměřená, musí být v přiměřeném poměru k hospodářské hodnotě využívání předmětu ochrany (obdobně viz rozsudek Football Association Premier League a další, EU:C:2011:631, body 107 až 109). U přenosů na plátno účastnice původního řízení připouštějí, že jejich hospodářská hodnota významně převyšuje hospodářskou hodnotu plakátů.

               49

               S ohledem na vše výše uvedené je na položené otázky třeba odpovědět, že čl. 4 odst. 2 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že pravidlo vyčerpání práva na rozšiřování se neuplatní v situaci, kdy reprodukce chráněného díla poté, co byla se svolením nositele autorského práva uvedena na trh v Unii, doznala takového nahrazení nosiče, jako je přenos této reprodukce otištěné na papírovém plakátě na plátno, a v této nové formě je znovu uvedena na trh.

         K nákladům řízení

               50

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 4 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že pravidlo vyčerpání práva na rozšiřování se neuplatní v situaci, kdy reprodukce chráněného díla poté, co byla se svolením nositele autorského práva uvedena na trh v Evropské unii, doznala takového nahrazení nosiče, jako je přenos této reprodukce otištěné na papírovém plakátě na plátno, a v této nové formě je znovu uvedena na trh.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. listopadu 2014.#Österreichischer Gewerkschaftsbund v. Verband Österreichischer Banken und Bankiers.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Sociální politika – Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku – Zásada zákazu diskriminace – Kolektivní smlouva stanovící příspěvek na vyživované dítě – Výpočet příspěvku placeného zaměstnancům na částečný pracovní úvazek podle zásady ‚poměrným dílem‘.#Věc C‑476/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      5. listopadu 2014 (
            *1
         )
      „Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce — Sociální politika — Rámcová dohodao částečném pracovním úvazku — Zásada zákazu diskriminace — Kolektivní smlouva stanovící příspěvek na vyživované dítě — Výpočet příspěvku placeného zaměstnancům na částečný pracovní úvazek podle zásady ‚poměrným dílem‘“
      Ve věci C‑476/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakousko) ze dne 13. září 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 24. října 2012, v řízení

         Österreichischer Gewerkschaftsbund

      proti

         Verband Österreichischer Banken und Bankiers,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (zpravodaj) a M. Berger, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. září 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Österreichischer Gewerkschaftsbund A. Ehmem, Rechtsanwalt,

               —

               za Verband Österreichischer Banken und Bankiers B. Hainzem, Rechtsanwalt,

               —

               za Evropskou komisi B. Eggers a D. Martinem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 13. února 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení 4 Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, uzavřené dne 6. června 1997 (dále jen „rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku“), která je obsahem přílohy směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. 1998, L 14, s. 9), ve znění směrnice Rady 98/23/ES ze dne 7. dubna 1998 (Úř. věst. L 131, s. 10, dále jen „směrnice 97/81“), jakož i výkladu článku 28 Listiny základních práv Evropské unie.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Österreichischer Gewerkschaftsbund (rakouský odborový svaz) a Verband Österreichischer Banken und Bankiers (sdružení rakouských bank a bankéřů, dále jen „VÖBB“) ohledně příspěvku na vyživované dítě poskytovaného na základě kolektivní smlouvy pro zaměstnance bank a bankéře (dále jen „CCBB“).

         Právní rámec

         Unijní právní úprava

               3

               Podle ustanovení 1 písm. a) rámcové dohody o částečném pracovním úvazku je jejím cílem „zajistit odstranění diskriminace zaměstnanců na částečný úvazek a zlepšit kvalitu částečného pracovního úvazku“.

               4

               Ustanovení 4 této rámcové dohody, nadepsané „Zásada zákazu diskriminace“, stanoví:

                        „1.

                        Pokud jde o pracovní podmínky, nesmí být se zaměstnanci na částečný úvazek zacházeno méně příznivě než se srovnatelnými zaměstnanci na plný úvazek pouze z toho důvodu, že pracují na částečný úvazek, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.

                        2.

                        Je-li to vhodné, použije se zásada ‚poměrným dílem‘.

                  [...]“

         Rakouská právní úprava

               5

               Článek 19d zákona o pracovní době (Arbeitszeitgesetz) stanoví:
               „1.   O práci na částečný pracovní úvazek se jedná, jestliže dohodnutý počet pracovních hodin týdně je v průměru kratší než běžný, zákonem stanovený, počet týdně odpracovaných hodin, nebo kratší než běžný počet týdně odpracovaných hodin stanovený v použitelné kolektivní smlouvě.
               [...]
               6.   Se zaměstnanci na částečný pracovní úvazek nesmí být zacházeno méně příznivě než se zaměstnanci na plný úvazek pouze z toho důvodu, že pracují na částečný pracovní úvazek, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.[...]
               7.   V případě sporu musí zaměstnavatel prokázat, že méně příznivé podmínky se nezakládají na tom, že činnost je vykonávána na částečný pracovní úvazek.“

               6

               Kapitola III CCBB, nadepsaná „Sociální dávky“, uvádí, že „[p]říspěvky na domácnost a příspěvky na vyživované dítě jsou poskytovány z titulu sociálních dávek“.

               7

               Článek 21 odst. 2 CCBB, nadepsaný „Příspěvek na domácnost“ stanoví:
               „2. Pro zaměstnance na částečný pracovní úvazek se příspěvek na domácnost vypočítá jako podíl částky, která se vyplácí zaměstnancům na plný pracovní úvazek [...], a počtu pracovních hodin týdně v rámci plného úvazku, jak jsou stanoveny v kolektivní smlouvě (což je 38.5 hodin), a výsledek se vynásobí dohodnutým počtem pracovních hodin týdně“.

               8

               Článek 22 CCBB nadepsaný „Příspěvek na vyživované dítě“, zní takto:
               „1.   Zaměstnanci mají nárok na příspěvek na vyživované dítě za každé dítě, na které mají nárok na zákonné rodinné přídavky, které prokazatelně pobírají [...].
               […]
               4.   Článek 21 odst. 2 [...] se obdobně použije na příspěvek na vyživované dítě.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Österreichischer Gewerkschaftsbund podal jakožto orgán příslušný pro zaměstnance v rakouském bankovním sektoru žalobu v rámci zvláštního řízení stanoveného v čl. 54 odst. 2 zákona o příslušnosti a řízení ve věcech sociálního zabezpečení a pracovního práva (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz, BGBl. 104/1985).

               10

               Tato žaloba směřuje proti VÖBB jakožto orgánu příslušnému pro zastupování zaměstnavatelů v rakouském bankovním sektoru a zní na to, aby Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud) konstatoval, že zaměstnanci na částečný pracovní úvazek spadající do působnosti CCBB mají nárok na platbu příspěvku na vyživované dítě stanoveného v čl. 22 odst. 1 této kolektivní smlouvy v plné výši, a nikoliv pouze na příspěvek vypočtený poměrně tak, aby odrážel jejich pracovní úvazek.

               11

               Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof, který má pochybnosti o dosahu zásady „poměrným dílem“ ve věci, kterou projednává, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je zásada „poměrným dílem“ podle ustanovení 4 odst. 2 [rámcové dohody o částečném pracovním úvazku] použitelná (jakožto vhodná) na základě povahy této dávky na příspěvek na vyživované dítě upravený v kolektivní smlouvě, jedná-li se v případě tohoto příspěvku o sociální dávku poskytovanou zaměstnavatelem k částečnému vyrovnání finančních vyživovacích povinností rodičů vůči dítěti, za které se příspěvek pobírá?

                        2)

                        V případě záporné odpovědi na první otázku:
                        Má být ustanovení 4 odst. 1 [rámcové dohody o částečném pracovním úvazku] vykládáno tak, že nerovné zacházení se zaměstnanci na částečný pracovní úvazek vyplývající z poměrného snížení nároku na příspěvek na vyživované dítě v závislosti na délce pracovní doby, s ohledem na široký prostor pro uvážení sociálních partnerů při stanovení sociálně-politického a hospodářsko-politického cíle a opatření vhodných k jeho dosažení, je objektivně odůvodněné při vědomí toho, že zákaz alikvotace:

                                 a)

                                 ztěžuje nebo znemožňuje zaměstnávání na částečný pracovní úvazek ve formě částečného pracovního úvazku rodičů nebo zaměstnání nepatrného rozsahu během rodičovské dovolené, nebo

                                 b)

                                 vede k narušení hospodářské soutěže vyšším finančním zatížením zaměstnavatelů s vyšším počtem zaměstnanců na částečný pracovní úvazek, jakož i ke snížení ochoty zaměstnavatelů přijímat zaměstnance na částečný pracovní úvazek, nebo

                                 c)

                                 vede ke zvýhodnění zaměstnanců na částečný pracovní úvazek, kteří mají další pracovní poměry na částečný pracovní úvazek a mají vícenásobný nárok na dávku podle kolektivní smlouvy, jakou je příspěvek na vyživované dítě, nebo

                                 d)

                                 vede ke zvýhodnění zaměstnanců na částečný pracovní úvazek, protože tito mají více pracovního volna než zaměstnanci na plný pracovní úvazek, a tudíž mají lepší možnosti péče o děti?

                        3)

                        Pokud bude na [první a druhou otázku] odpovězeno záporně:
                        Má být článek 28 Listiny základních práv [Evropské unie] vykládán tak, že v systému pracovního práva, ve kterém jsou podstatné části minimálních pracovněprávních standardů stanoveny na základě odsouhlasených sociálněpolitických odhadů zvlášť vybraných a kvalifikovaných smluvních stran kolektivní smlouvy, je v případě neplatnosti (podle vnitrostátní praxe) pouze jedné detailní úpravy (porušující zákaz diskriminace dle unijního práva) v kolektivní smlouvě (zde alikvotace příspěvku na vyživované dítě u částečného pracovního úvazku) stiženo sankcí neplatnosti celé ustanovení dotčené kolektivní smlouvy k této oblasti úpravy (zde příspěvek na vyživované dítě)?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               12

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení 4 bod 2 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku musí být vykládáno v tom smyslu, že se zásada „poměrným dílem“ použije na výpočet výše příspěvku na vyživované dítě, který poskytuje zaměstnavatel zaměstnanci na částečný pracovní úvazek na základě takové kolektivní smlouvy, jako je CCBB.

               13

               V tomto ohledu je zaprvé třeba uvést, že podle informací poskytnutých předkládajícím soudem v jeho žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce není dotyčný příspěvek na vyživované dítě dávkou stanovenou zákonem a poskytovanou státem. Příspěvek na vyživované dítě je vyplácen zaměstnavatelem na základě kolektivní smlouvy, kterou vyjednaly smluvní strany, ve prospěch zaměstnanců, kteří vyživují děti.

               14

               Z toho vyplývá, že tento příspěvek nemůže být kvalifikován jako „dávka sociálního zabezpečení“ ve smyslu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. L 166, s. 1), i když uvedený příspěvek sleduje podobné cíle jako některé dávky stanovené tímto nařízením.

               15

               Zadruhé je třeba konstatovat, že podle stejných informací, které byly potvrzeny na jednání, se účastníci původního řízení shodují na skutečnosti, že dotyčný příspěvek představuje odměnu vyplácenou zaměstnanci.

               16

               Tato kvalifikace příspěvku na vyživované dítě odpovídá, jak to uvedla generální advokátka v bodě 36 svého stanoviska, kvalifikaci vyplývající z unijního práva. Je totiž třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se „odměnou“ ve smyslu čl. 157 odst. 2 SFEU rozumí obvyklá základní či minimální mzda nebo plat a veškeré ostatní odměny, jež zaměstnavatel přímo nebo nepřímo, v hotovosti nebo v naturáliích vyplácí zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním. Je ustálenou judikaturou, že tento pojem zahrnuje všechny stávající či budoucí odměny za podmínky, že je zaměstnavatel vyplácí – byť i nepřímo – zaměstnanci z důvodu jeho zaměstnání (viz rozsudek Hliddal a Bornand, C‑216/12 a C‑217/12, EU:C:2013:568, bod 41, jakož i citovaná judikatura).

               17

               V tomto kontextu Soudní dvůr upřesnil, že právní povaha těchto odměn není relevantní pro použití článku 157 SFEU, jestliže jsou poskytovány v souvislosti se zaměstnáním (rozsudek Krüger, C‑281/97, EU:C:1999:396, bod 16).

               18

               Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že ačkoliv je pravda, že mnohé výhody, které zaměstnavatel poskytuje, odráží rovněž sociálněpolitické důvody, skutečnost, že dávka má povahu odměny, nemůže být zpochybněna, jestliže zaměstnanec má právo pobírat dotčenou dávku od svého zaměstnavatele na základě existence pracovního poměru (rozsudek Barber, C‑262/88, EU:C:1990:209, bod 18).

               19

               Jelikož je příspěvek na vyživované dítě součástí odměny zaměstnance, řídí se podmínkami pracovního poměru dohodnutými mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem.

               20

               Z toho vyplývá, že pokud je podle podmínek tohoto pracovního poměru zaměstnanec zaměstnán na částečný pracovní úvazek, je třeba mít za to, že výpočet příspěvku na vyživované dítě na základě zásady „poměrným dílem“ je objektivně odůvodněný ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku a vhodný ve smyslu ustanovení 4 bodu 2 této rámcové dohody (obdobně viz rozsudek Heimann a Toltschin, C‑229/11 et C‑230/11, EU:C:2012:693, bod 34, jakož i citovaná judikatura).

               21

               V tomto ohledu je zaprvé třeba uvést, že povaha dávek dotčených v původním řízení nemůže být evidentně na překážku použití ustanovení 4 bodu 2 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, protože příspěvek na vyživované dítě, který je součástí odměn vyplácených v hotovosti zaměstnanci, je dělitelným plněním (viz obdobně rozsudky Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 116, jakož i Bruno a další, C‑395/08 a C‑396/08, EU:C:2010:329, bod 34).

               22

               Zadruhé je třeba připomenout, že Soudní dvůr již použil zásadu „poměrným dílem“ na jiné dávky k tíži zaměstnavatele a související s pracovním poměrem na částečný úvazek.

               23

               Soudní dvůr tak rozhodl, že v případě práce na částečný pracovní úvazek unijní právo nebrání tomu, aby byl starobní důchod vypočten podle zásady „poměrným dílem“ (v tomto smyslu viz rozsudky Schönheit a Becker, C‑4/02 et C‑5/02, EU:C:2003:583, body 90 a 91), ani tomu, aby byla placená dovolená za kalendářní rok vypočtena podle téže zásady (v tomto smyslu viz rozsudky Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, bod 33, jakož i Heimann a Toltschin, EU:C:2012:693, bod 36).

               24

               Ve věcech, ve kterých byly vydány uvedené rozsudky, představovalo totiž zohlednění zkrácené pracovní doby oproti pracovní době zaměstnance na plný úvazek objektivní kritérium, které umožňovalo poměrné snížení nároků dotčených zaměstnanců.

               25

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na první předběžnou otázku, že ustanovení 4 bod 2 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku musí být vykládáno v tom smyslu, že zásada „poměrným dílem“ lze použít na výpočet výše příspěvku na vyživované dítě, který poskytuje zaměstnavatel zaměstnanci na částečný pracovní úvazek na základě takové kolektivní smlouvy, jakou je CCBB.

         Ke druhé a třetí otázce

               26

               S ohledem na odpověď na první otázku není třeba odpovídat na druhou a třetí otázku položenou předkládajícím soudem.

         K nákladům řízení

               27

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Ustanovení 4 bod 2 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku uzavřené dne 6. června 1997, která je uvedena v příloze směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, ve znění směrnice Rady 98/23/ES ze dne 7. dubna 1998, musí být vykládáno v tom smyslu, že zásadu „poměrným dílem“ lze použít na výpočet výše příspěvku na vyživované dítě, který poskytuje zaměstnavatel zaměstnanci na částečný pracovní úvazek na základě takové kolektivní smlouvy, jako je kolektivní smlouva pro rakouské zaměstnance bank a bankéře.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. října 1984. # Caisse primaire d'assurance maladie de Rouen proti A. Guyot. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Rouen - Francie. # Věc 128/83.


title: Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 22. března 2011. # Lotyšská republika proti Evropské komisi. # Životní prostředí - Směrnice 2003/87/ES - Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů - Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů pro Lotyšsko na období let 2008 až 2012 - Tříměsíční lhůta - Článek 9 odst. 3 směrnice 2003/87. # Věc T-369/07.

text:
      Věc T-369/07
      Lotyšská republika
      v.
      Evropská komise
      „Životní prostředí – Směrnice 2003/87/ES – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů pro Lotyšsko na období let 2008 až 2012 – Tříměsíční lhůta – Článek 9 odst. 3 směrnice 2003/87“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Žaloba na neplatnost – Žaloby členských států
      (Článek 263 SFEU)
      2.      Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise skleníkových
            plynů (NAP) – Oznámení členským státem – Kontrolní pravomoc Komise – Rozsah – Právní povaha rozhodnutí Komise
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 9 odst. 3)
      3.      Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise skleníkových
            plynů (NAP) – Oznámení členským státem – Pojem
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 9 odst. 3)
      4.      Akty orgánů – Presumpce platnosti – Nicotný akt – Pojem
      (Článek 288 SFEU)
      1.      Každý členský stát má právo zpochybnit podáním žaloby na neplatnost legalitu rozhodnutí Komise, aniž je výkon tohoto práva
         podmíněn odůvodněním právního zájmu na podání žaloby. Členský stát tedy nemusí prokázat, že akt Komise, který napadá, vyvolává
         vůči němu právní účinky, aby jeho žaloba byla přípustná. Právní zájem na podání žaloby se týká pouze žalob podaných fyzickými
         nebo právnickými osobami, a nikoli žalob podaných orgány Unie nebo členskými státy.

      Kromě toho nelze pojem „právní zájem na podání žaloby“ zaměňovat s konceptem napadnutelného aktu, podle něhož musí být k tomu,
         aby akt mohl být předmětem žaloby na neplatnost, cílem tohoto aktu vyvolávat právní účinky, které mohou nepříznivě zasáhnout
         do právního postavení, což musí být posouzeno s ohledem na jeho obsah.

      Rozhodnutí Komise týkající se změny národního alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů (NAP),
         oznámeného členským státem, s ohledem na svůj obsah takové právní účinky vyvolává.

      (viz body 33–34)
      2.      Předběžná kontrola vykonaná Komisí podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami
         na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice 96/61 nutně nevede k rozhodnutí ze strany Komise. I když je
         tento orgán zajisté povinen po oznámení národní alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů (NAP)
         pečlivě a nestranně ověřit slučitelnost uvedeného NAP s kritérii přílohy III a s ustanoveními článku 10 směrnice 2003/87,
         z výrazu „může odmítnout“ vyplývá, že Komise v tomto ohledu disponuje určitou diskreční pravomocí. Z toho mimo jiné vyplývá,
         že nevyužije-li Komise této pravomoci ve lhůtě tří měsíců od oznámení NAP členským státem, může členský stát v zásadě provést
         uvedený NAP za podmínek stanovených v článku 11 a následujících směrnice 2003/87, aniž je třeba jeho schválení Komisí.

      Naopak Komise se může rozhodnout využít svou rozhodovací pravomoc podle čl. 9 odst. 3 druhé věty směrnice 2003/87, jestliže
         členský stát nezmění nebo odmítá-li navzdory vzneseným námitkám změnit před uplynutím tříměsíční lhůty svůj NAP. Nevydá-li
         totiž Komise takové odmítavé rozhodnutí, stane se oznámený NAP konečným a uplatní se u něj domněnka legality umožňující členskému
         státu jeho provedení.

      Změny, ke kterým dochází během pozdější fáze přezkumného řízení, tedy po námitkách Komise vůči oznámenému NAP nebo jakýmkoliv
         jeho částem, mají konkrétně za cíl reagovat na námitky původně vyjádřené Komisí, jež se týkají slučitelnosti NAP nebo jakýchkoliv
         jeho částí s kritérii uvedenými v příloze III a s ustanoveními článku 10 směrnice 2003/87. Přijetí změn Komisí je tudíž pouze
         důsledkem námitek, jež Komise původně formulovala v rámci své ohraničené pravomoci kontrolovat a odmítnout NAP, kterou jí
         přiznává čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, a nikoli výrazem obecné schvalovací pravomoci. Kromě toho přijetí navrhovaných změn
         NAP Komisí nemusí být předmětem formálního rozhodnutí z její strany. Naopak, takový výklad by byl v rozporu se zásadou, podle
         níž Komise nedisponuje obecnou schvalovací pravomocí ve vztahu k NAP, a nebyl by ani v souladu se systémem čl. 9 odst. 3 třetí
         věty směrnice 2003/87, která se vztahuje pouze na odmítavé rozhodnutí, a nikoli na schvalovací rozhodnutí.

      (viz body 47–48)
      3.      Účelem řízení zahájeného podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových
         plynů ve Společenství a o změně směrnice 96/61 je, vedle možnosti Komise provést předběžnou kontrolu, i zaručit členským státům
         právní jistotu a zejména umožnit jim, aby se urychleně v krátkém čase dověděly o způsobu, jak mohou přidělovat povolenky na
         emise a spravovat systém pro obchodování s povolenkami Společenství na základě svého národního alokačního plánu pro přidělení
         povolenek na emise skleníkových plynů (NAP) v průběhu dotyčného alokačního období. Se zřetelem k omezené délce trvání tohoto
         období, jež trvá tři nebo pět let (článek 11 směrnice 2003/87), totiž existuje legitimní zájem jak Komise, tak členských států
         na tom, aby byl každý spor ohledně obsahu NAP rychle vyřešen a aby tento NAP po dobu své platnosti nebyl vystaven riziku zpochybnění
         ze strany Komise.

      Tyto závěry se vztahují na všechny NAP bez ohledu na to, zda se jedná o verzi oznámenou původně, nebo opravenou verzi oznámenou
         později. Krom toho požadavek, aby Komise po oznámení opraveného NAP provedla rychlou a účinnou kontrolu, je o to důležitější,
         jestliže již této kontrole předcházela první fáze přezkumu původního NAP, která případně vedla k odmítavému rozhodnutí a posléze
         ke změnám uvedeného NAP. Přístup Komise, podle něhož je oprávněna přezkoumat navrhované změny NAP nebo opravený NAP, aniž
         musí dodržet tříměsíční lhůtu stanovenou v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, by přitom mohl narušit cíl rychlé a účinné kontroly,
         a rovněž právní jistotu, na kterou má oznamující členský stát právo, aby mohl přidělit povolenky na emise zařízením vybudovaným
         na jeho území před počátkem období obchodovaní na základě článku 11 uvedené směrnice.

      Pojem „oznámení“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 tedy zahrnuje jak původní oznámení, tak i následné oznámení různých
         verzí NAP, takže od každého z těchto oznámení začíná běžet nová tříměsíční lhůta.

      (viz body 54, 55, 57)
      4.      Procesní vada, jež vychází z nedodržení tříměsíční lhůty ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro
         obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice 96/61, není natolik závažná a jednoznačná,
         aby mohla odůvodnit kvalifikaci napadeného rozhodnutí jako nicotného aktu. Na akty orgánů Unie, i když vadné, se totiž v zásadě
         vztahuje presumpce platnosti, a tyto akty proto zakládají právní účinky tak dlouho, dokud nejsou vzaty zpět, zrušeny v rámci
         žaloby na neplatnost nebo prohlášeny za neplatné v návaznosti na předběžnou otázku nebo námitku protiprávnosti.

      V rámci přezkumného řízení podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 a s ohledem na jeho zvláštnosti nemůže porušení právního předpisu
         spočívající v opožděném charakteru napadeného rozhodnutí vést ke kvalifikaci tohoto rozhodnutí jako nicotného, jelikož s ohledem
         na základní zásadu právní jistoty musí být taková kvalifikace vyhrazena jen pro zcela krajní případy.

      (viz bod 61)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (třetího senátu)
      22. března 2011(*)

      „Životní prostředí – Směrnice 2003/87/ES – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů pro Lotyšsko na období let 2008 až 2012 – Tříměsíční lhůta – Článek 9 odst. 3 směrnice 2003/87“
      Ve věci T‑369/07,
      Lotyšská republika, zastoupená původně E. Balode-Buraka a K. Bārdiņa, poté L. Ostrovskou a nakonec L. Ostrovskou a K. Drēviņa, jako zmocněnkyněmi,

      žalobkyně,
      podporovaná
      Litevskou republikou, zastoupenou D. Kriaučiūnasem, jako zmocněncem,

      a
      Slovenskou republikou, zastoupenou původně J. Čorbou, poté B. Ricziovou, jako zmocněnci,

      vedlejšími účastnicemi řízení,
      proti
      Evropské komisi, zastoupené U. Wölkerem, E. Kalninsem a I. Rubene, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným původně Z. Bryanston-Cross, poté S. Behzadi-Spencer, I. Rao a F. Penlington, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci
         s J. Mauricim, barrister,

      vedlejším účastníkem,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K (2007) 3409 ze dne 13. července 2007 o změně národního alokačního
         plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů oznámeného Lotyšskou republikou na období let 2008 až 2012, v souladu
         se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami
         na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32, Zvl. vyd. 15/07, s. 631),

      TRIBUNÁL (třetí senát),
      ve složení J. Azizi (zpravodaj), předseda, E. Cremona a S. Frimodt Nielsen, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. září 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
       Mezinárodní právní úprava a právní úprava Společenství týkající se Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu
            a Kjótského protokolu
      1        Konečným cílem rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu přijaté v New Yorku dne 9. května 1992 (dále jen
         „UNFCCC“), která byla jménem Evropského společenství schválena rozhodnutím Rady 94/69/ES ze dne 15. prosince 1993 týkajícím
         se uzavření UNFCCC (Úř. věst. 1994, L 33, s. 11, Zvl. vyd. 11/19, s. 167), je dosáhnout stabilizace koncentrací skleníkových
         plynů v atmosféře na úrovni, jež by umožnila předejít nebezpečným důsledkům působení lidstva na klimatický systém. Příloha
         I UNFCCC obsahuje seznam států, které jsou jejími smluvními stranami, v němž je uvedena i Lotyšská republika, která je navíc
         zařazena do kategorie zemí, kde probíhá proces přechodu k tržnímu hospodářství. UNFCCC vstoupila v platnost ve Společenství
         dne 21. března 1994.

      2        K dosažení konečného cíle UNFCCC byl dne 11. prosince 1997 přijat Kjótský protokol k UNFCCC (rozhodnutí 1/CP.3 „Přijetí Kjótského
         protokolu [k UNFCCC]“). Příloha A Kjótského protokolu obsahuje seznam skleníkových plynů a seznam odvětví a kategorií zdrojů
         emisí, na něž se Kjótský protokol vztahuje. V příloze B Kjótského protokolu je obsažen seznam smluvních stran Kjótského protokolu
         s jejich kvantifikovanými závazky k omezení či snížení emisí, včetně závazku Lotyšské republiky, jehož předmětem je snížení
         stanovené na 8 %.

      3        Dne 25. dubna 2002 přijala Rada Evropské unie rozhodnutí 2002/358/ES o schválení Kjótského protokolu k [UNFCCC] jménem Evropského
         společenství a o společném plnění závazků z něj vyplývajících (Úř. věst. L 130, s. 1, Zvl. vyd. 11/42 s. 24). Kjótský protokol,
         společně se svými přílohami A a B, je obsažen v příloze I rozhodnutí 2002/358. Tabulka kvantifikovaných závazků k omezení
         nebo snížení emisí, jejímž úkolem je stanovit příslušná množství emisí přidělená Společenství a jeho členským státům podle
         článku 4 Kjótského protokolu, je obsažena v příloze II rozhodnutí 2002/358.

       Právní úprava týkající se systému Společenství pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů
      4        Článek 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami
         na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32, Zvl. vyd. 15/07, s. 631),
         ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/101/ES ze dne 27. října 2004 (Úř. věst. L 338, s. 18), stanoví:

      „Tato směrnice vytváří systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství […], aby se podpořilo
         snižování emisí skleníkových plynů způsobem efektivním z hlediska nákladů a ekonomicky účinným.“

      5        Článek 9 směrnice 20003/87 zní:

      „1.      Členské státy vytvoří pro každé období uvedené v čl. 11 odst. 1 a 2 národní plán uvádějící celkové množství povolenek, které
         mají v úmyslu přidělit pro uvedené období, a způsob, jak je zamýšlí přidělit. Plán je založen na objektivních a transparentních
         kritériích, včetně kritérií uvedených v příloze III, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti. Aniž je dotčena
         Smlouva, Komise vypracuje nejpozději do 31. prosince 2003 pokyny k provádění kritérií uvedených v příloze III.

      Pro období uvedené v čl. 11 odst. 1 se plán zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději do 31. března 2004.
         Pro následující období se plán zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději 18 měsíců před začátkem příslušného
         období.

      2.      Národní alokační plán se posoudí ve výboru uvedeném v čl. 23 odst. 1. [směrnice 2003/87].
      3.      Do tří měsíců po oznámení národního alokačního plánu členským státem podle odstavce 1 může Komise plán nebo jeho jakoukoli
         část odmítnout z důvodu neslučitelnosti s kritérii uvedenými v příloze III nebo s článkem 10. Členský stát učiní rozhodnutí
         podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 pouze tehdy, pokud Komise přijme navržené změny. Odmítavé rozhodnutí musí Komise odůvodnit.“

      6        Článek 11 odst. 2 směrnice 2003/87 stanoví:

      „Pro pětileté období počínající dnem 1. ledna 2008 a pro každé následující pětileté období rozhodne každý členský stát o celkovém
         množství povolenek, které přidělí pro uvedené období, a zahájí postup přidělování těchto povolenek provozovateli každého zařízení.
         Toto rozhodnutí se učiní alespoň 12 měsíců před začátkem příslušného období a bude založeno na národním alokačním plánu vytvořeném
         podle článku 9 a v souladu s článkem 10, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti.“

      7        Příloha III směrnice 2003/87 uvádí dvanáct kritérií použitelných pro národní alokační plány. Kritéria č. 1 až 3 přílohy III
         stanoví:

      „1. Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny pro příslušné období, je v souladu s povinností členského státu omezit
         své emise podle rozhodnutí 2002/358 a Kjótského protokolu, přičemž se přihlédne na jedné straně k podílu na celkových emisích,
         který tyto povolenky představují ve srovnání s emisemi ze zdrojů nespadajících pod tuto směrnici, a na druhé straně k národním
         energetickým politikám, a mělo by být v souladu s národním programem [v oblasti] změny klimatu. Celkové množství povolenek,
         které mají být přiděleny, nesmí být větší, než je pravděpodobně nutné k přísnému uplatňování kritérií této přílohy. Do roku
         2008 musí být množství tak velké, aby bylo v souladu s cestou k dosažení nebo překročení cíle každého členského státu podle
         rozhodnutí 2002/358 a Kjótského protokolu.

      2.      Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny, je v souladu s hodnoceními skutečného a předpokládaného pokroku při
         plnění příspěvků členských států k závazkům Společenství podle rozhodnutí 93/389/EHS.

      3. Množství povolenek, které mají být přiděleny, je v souladu s potenciálem, včetně technologického potenciálu, činností spadajících
         pod tento systém a zaměřených na snížení emisí [je v souladu s potenciálem, včetně technologického, ke snížení emisí z činností,
         na které se tento systém vztahuje]. Členské státy mohou založit své přidělování povolenek na průměrných emisích skleníkových
         plynů podle produktu pro každou činnost a dosažitelný pokrok [a na dosažitelném pokroku] v každé činnosti.

      […]“
       Skutečnosti předcházející sporu
      8        Dopisem ze dne 16. srpna června 2006 oznámila Lotyšská republika Komisi Evropských společenství v souladu s čl. 9 odst. 1
         směrnice 2003/87 svůj národní alokační plán pro období let 2008 až 2012 (dále jen „NAP“). Podle NAP měla Lotyšská republika
         v úmyslu přidělit svým průmyslovým zařízením, na něž se vztahuje příloha I směrnice 2003/87, celkové průměrné roční množství
         7,763883 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého (MteCO 2).

      9        Dne 29. listopadu 2006 přijala Komise první odmítavé rozhodnutí, jehož výrok zní:

      „Článek 1
      Následující aspekt [NAP] pro první období pěti let podle čl. 11 odst. 2 směrnice je neslučitelný s kritérii [č.] 1 [až] 3
         přílohy III směrnice [2003/87]: podíl celkového množství povolenek, které mají být přiděleny – odpovídající ročnímu množství
         emisí ve výši 4,480580 [MteCO2] – není v souladu s hodnoceními provedenými podle rozhodnutí [Evropského parlamentu a Rady] 280/2004/ES [ze dne 11. února
         2004 o mechanismu monitorování emisí skleníkových plynů ve Společenství a provádění Kjótského protokolu (Úř. věst. L 49, s. 1,
         Zvl. vyd. 15/08 s. 57)], a s potenciálem, včetně technologického potenciálu, k snížení emisí z [daných] činností.

      Článek 2
      Námitky vůči [NAP] nebudou vznášeny za podmínky, že níže uvedené změny budou provedeny nediskriminačním způsobem a budou neprodleně
         oznámeny Komisi s přihlédnutím ke lhůtám potřebným k provedení vnitrostátních řízení bez zbytečného odkladu: celkové množství
         povolenek, které mají být přiděleny v rámci systému Společenství, se snižuje na 4,480580 [MteCO2].

      Článek 3
      1.      Celkové průměrné roční množství povolenek na 3,283303 MteCO2, které mají být přiděleny Lotyšskou [republikou] na základě jejího [NAP] zařízením zmíněným v tomto plánu a novým účastníkům
         na trhu, nesmí být překročeno.

      2.      [NAP] může být změněn bez předchozího souhlasu Komise, pokud se změna týká povolenek přidělených pro určitá zařízení v rámci
         celkového počtu povolenek přidělených pro zařízení uvedená v tomto plánu v důsledku zlepšení kvality údajů nebo pokud spočívá
         ve snížení podílu povolenek přidělovaných zdarma v rámci limitů stanovených v článku 10 směrnice [2003/87].

      3.      Veškeré změny [NAP] odchylující se od změn uvedených v článku 2 musí být oznámeny do 31. prosince 2006, ve lhůtě stanovené
         v čl. 11 odst. 2 směrnice [2003/87], a podléhají předchozímu schválení Komisí v souladu s čl. 9 odst. 3 směrnice [2003/87].

      Článek 4
      Toto rozhodnutí je určeno Lotyšské republice.“
      10      Dopisem ze dne 29. prosince 2006 oznámila Lotyšská republika Komisi opravený NAP, který stanovil celkové průměrné roční množství
         povolenek na 6,253146 MteCO2.
      11      Dopisem ze dne 30. března 2007 napsaným anglicky Komise konstatovala, že informace obsažené v opraveném NAP jsou neúplné a požádala
         Lotyšskou republiku, aby odpověděla na určité otázky a poskytla jí doplňující informace.

      12      Lotyšská republika na tuto žádost o poskytnutí informací odpověděla dopisem ze dne 25. dubna 2007.

      13      Dne 13. července 2007 přijala Komise rozhodnutí K (2007) 3409 o změnách NAP pro přidělení povolenek na emise skleníkových
         plynů oznámeného Lotyšskou republikou na období let 2008 až 2012 v souladu se směrnicí 2003/87 (dále jen „napadené rozhodnutí“),
         jehož výrok zní:

      „Článek 1
      Následující aspekty navrhované změny [NAP] Lotyšska pro období pěti let podle čl. 11 odst. 2 směrnice [2003/87] jsou slučitelné
         zejména s níže uvedenými kritérii [,] a proto se schvalují:

      1.      Kritéria [č.] 1 [až] 3 přílohy III směrnice [2003/87]: zvýšení celkového ročního množství povolenek o 0,144813 [MteCO2], což je v souladu s hodnoceními provedenými podle rozhodnutí 280/2004/ES a s potenciálem, včetně technologického potenciálu,
         ke snížení emisí z [daných] činností.

      […]
      Článek 2
      Následující aspekt navrhované změny [NAP] Lotyšska pro období pěti let podle čl. 11 odst. 2 směrnice [2003/87] je neslučitelný
         s níže uvedenými kritérii, a proto se odmítá: kritéria [č.] 1 [až] 3 přílohy III směrnice [2003/87]: zvýšení celkového ročního
         množství povolenek o 2,825030 [MteCO2], což není v souladu s hodnoceními provedenými podle rozhodnutí [280/2004] a s potenciálem, včetně technologického potenciálu,
         ke snížení emisí z [daných] činností.

      Článek 3
      Toto rozhodnutí je určeno Lotyšské republice.“
      14      V bodu 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí odkazuje Komise na čl. 3 odst. 3 prvního odmítavého rozhodnutí, kterým bylo Lotyšské
         republice povoleno oznámit změny jejího NAP pro období let 2008 až 2012 do 31. prosince 2006, ve lhůtě stanovené v čl. 11
         odst. 2 směrnice 2003/87.

      15      V bodu 3 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zejména konstatuje, že vzhledem k tomu, že informace poskytnuté Lotyšskou
         republikou obsahují podstatnou změnu NAP, podléhá tato změna předchozímu schválení Komisí v souladu s čl. 9 odst. 3 směrnice
         2003/87. Napadené rozhodnutí se omezuje na tyto aspekty poskytnutých informací. Ostatní aspekty uvedených informací, zejména
         ty, jež mají rozvést první odmítavé rozhodnutí nebo vyjadřovat názor rozcházející se s posouzením provedeným Komisí v uvedeném
         rozhodnutí, nebyly pro účely napadeného rozhodnutí vzaty v úvahu.

      16      V bodu 6 odůvodnění napadeného rozhodnutí se konstatuje, že Lotyšská republika neposkytla informace, které by odůvodňovaly
         změnu způsobu výpočtu maximálního množství povolenek, jak je definován v rámci prvního odmítavého rozhodnutí.

      17      Komise konečně v bodu 8 odůvodnění napadeného rozhodnutí, s ohledem na přesnější údaje předložené Lotyšskou republikou, týkající
         se zvláště vysokých investic do cementářského odvětví, souhlasí na základě tohoto způsobu výpočtu s úpravou výše maximálního
         množství disponibilních povolenek, jak je definováno v článku 1 napadeného rozhodnutí.

       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      18      Lotyšská republika podala tuto žalobu návrhem došlým kanceláři Soudu (nyní Tribunál) dne 26. září 2007.

      19      Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu téhož dne Lotyšská republika požádala, aby byla věc projednána ve zrychleném
         řízení podle článku 76a jednacího řádu Tribunálu. Rozhodnutím ze dne 13. listopadu 2007 Tribunál (třetí senát) tuto žádost
         zamítl.

      20      Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 27. listopadu 2007 podalo Spojené království Velké Británie a Severního Irska návrh
         na vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastník na podporu Komise. Usnesením ze dne 12. června 2008 předseda třetího senátu
         Tribunálu tomuto návrhu vyhověl. Spojené království Velké Británie a Severního Irska předložilo dne 28. srpna 2008 vyjádření
         vedlejšího účastníka k žalobě.

      21      Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 14. prosince 2007, potvrzeným dopisem ze dne 26. května 2008, požádala
         Lotyšská republika podle čl. 116 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu o důvěrné zacházení s určitými částmi přílohy 7 návrhu s ohledem
         na Spojené království Velké Británie a Severního Irska.

      22      Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 27. prosince 2007 podala Litevská republika návrh na vstup do tohoto řízení jako vedlejší
         účastník na podporu Lotyšské republiky. Usnesením ze dne 12. června 2008 předseda třetího senátu Tribunálu tomuto návrhu vyhověl.
         Litevská republika předložila dne 29. srpna 2008 spis vedlejšího účastníka řízení.

      23      Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 6. ledna 2009 předložila Komise svá vyjádření ke spisům vedlejších účastníků řízení,
         podaným Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska a Litevskou republikou. Lotyšská republika se k uvedeným spisům
         vedlejších účastníků řízení ve stanovené lhůtě nevyjádřila.

      24      Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 7. února 2008 podala Slovenská republika návrh na vstup do tohoto řízení jako vedlejší
         účastník na podporu návrhových žádání Lotyšské republiky. Usnesením ze dne 12. června 2008 předseda třetího senátu Tribunálu
         konstatoval, že tento návrh byl podán v souladu s článkem 115 jednacího řádu, avšak po uplynutí lhůty šesti týdnů stanovené
         v čl. 115 odst. 1 téhož řádu. Předseda třetího senátu tudíž tento návrh přijal, ale zároveň omezil práva Slovenské republiky
         na práva stanovená v čl. 116 odst. 6 zmíněného jednacího řádu.

      25      Lotyšská republika podporovaná Litevskou republikou navrhla, aby Tribunál:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      26      Komise podporovaná Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska navrhla, aby Tribunál:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil Lotyšské republice náhradu nákladů řízení.
      27      Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (třetí senát) o zahájení ústní části řízení.

      28      Dopisem ze dne 12. července 2010 Tribunál v rámci organizačních procesních opatření, upravených článkem 64 jednacího řádu,
         požádal Komisi, aby předložila určité dokumenty. Komise této žádosti ve stanovených lhůtách vyhověla.

      29      Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 21. září 2010.

       Právní otázky
      30      Na podporu své žaloby vznáší Lotyšská republika čtyři žalobní důvody, vycházející zaprvé z porušení pravomocí stanovených
         Smlouvou o ES v oblasti energetické politiky, zadruhé z porušení „zásady zákazu diskriminace“, zatřetí z nesplnění povinností
         vyplývajících z Kjótského protokolu a začtvrté z nedodržení tříměsíční lhůty stanovené v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.

       K námitce vycházející z nepřípustnosti žaloby na neplatnost článku 1 napadeného rozhodnutí
       Argumenty účastníků řízení
      31      Komise, podporovaná Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, tvrdí, že i když se Lotyšská republika domáhá zrušení
         napadeného rozhodnutí v plném rozsahu, směřuje tento návrh ve skutečnosti pouze ke zrušení jeho článku 2, a nikoli jeho článku
         1, v němž se konstatuje slučitelnost určitých změn navrhovaných v opraveném NAP s kritérii přílohy III směrnice 2003/87. Podle
         jejího názoru přitom může být určitý akt předmětem žaloby na neplatnost pouze v případě, že tento akt vyvolává právně závazné
         účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce. Vzhledem k tomu, že článek 1 napadeného rozhodnutí se nijak nedotýká zájmů
         Lotyšské republiky, nemůže mít tento stát podle jejich názoru právní zájem domáhat se zrušení tohoto článku, takže žaloba
         musí být v tomto ohledu prohlášena za nepřípustnou.

      32      Lotyšská republika s touto argumentací nesouhlasí.

       Závěry Tribunálu
      33      Co se týče pojmu „právní zájem na podání žaloby“, jehož se dovolává Komise, je třeba připomenout, že Smlouva činí jasný rozdíl
         mezi nárokem na podání žaloby na neplatnost orgánů Unie a členských států na straně jedné, a fyzických a právnických osob
         na straně druhé. Každý členský stát má totiž právo zpochybnit podáním žaloby na neplatnost legalitu rozhodnutí Komise, aniž
         je výkon tohoto práva podmíněn odůvodněním právního zájmu na podání žaloby. Členský stát tedy nemusí prokázat, že akt Komise,
         který napadá, vyvolává vůči němu právní účinky, aby jeho žaloba byla přípustná (usnesení Soudního dvora ze dne 27. listopadu
         2001, Portugalsko v. Komise, C‑208/99, Recueil, s. I‑9183, body 22 a 23, a rozsudek Tribunálu ze dne 22. října 2008, TV 2/Danmark
         a další v. Komise, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04, Sb. rozh. s. II‑2935, bod 63). Toto konstatování vyplývá rovněž
         z definice právního zájmu na podání žaloby stanovené judikaturou, která se týká pouze žalob podaných fyzickými nebo právnickými
         osobami, a nikoli žalob podaných orgány Unie nebo členskými státy (viz rozsudek Tribunálu ze dne 21. května 2010, Francie
         a další v. Komise, T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 a T‑456/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 118, a citovaná judikatura).

      34      Krom toho nelze pojem „právní zájem na podání žaloby“ zaměňovat s konceptem napadnutelného aktu, podle něhož musí být k tomu,
         aby akt mohl být předmětem žaloby na neplatnost, cílem tohoto aktu vyvolávat právní účinky, které mohou nepříznivě zasáhnout
         do právního postavení, což musí být posouzeno s ohledem na jeho obsah (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 22.
         června 2000, Nizozemsko v. Komise, C‑147/96, Recueil, s. I‑4723, body 25 a 27; usnesení Soudního dvora Portugalsko v. Komise,
         bod 33 výše, bod 24, a ze dne 28. ledna 2004, Nizozemsko v. Komise, C‑164/02, Recueil, s. I‑1177, body 18 a 19; rozsudek Francie
         a další v. Komise, bod 33 výše, bod 119). Nelze přitom popřít, že napadené rozhodnutí s ohledem na svůj obsah takové právní
         účinky vyvolává.

      35      Námitka nepřípustnosti týkající se návrhu na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí tudíž musí být zamítnuta.

      36      Tribunál považuje za vhodné posoudit na prvním místě opodstatněnost čtvrtého žalobního důvodu.

       Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedodržení tříměsíční lhůty stanovené v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87
       Úvodní poznámky
      37      Úvodem je třeba upřesnit, že i když Komise a Spojené království Velké Británie a Severního Irska v souvislosti s projednávanou
         žalobou tvrdí, že Lotyšská republika nemůže napadnout první odmítavé rozhodnutí ze dne 29. listopadu 2006, neboť nedodržela
         příslušné lhůty, nemá tato okolnost, i kdyby se prokázala, dopad na přípustnost čtvrtého žalobního důvodu vycházejícího z vadnosti
         napadeného rozhodnutí.

       Argumenty účastníků řízení
      38      Lotyšská republika, podporovaná Litevskou republikou, tvrdí, že na napadené rozhodnutí je třeba pohlížet tak, jako by „neexistovalo“,
         jelikož bylo přijato v rozporu s čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87. Podle tohoto ustanovení může Komise do tří měsíců po oznámení
         NAP členským státem tento plán odmítnout. Opravený NAP byl oznámen dne 29. prosince 2006. Lhůta, ve které měla Komise reagovat,
         pokud chtěla odmítnout tento NAP nebo jeho část, tedy uplynula dne 29. března 2007. Komise přitom Lotyšské republice zaslala
         dopis až dne 30. března 2007 – nadto napsaný anglicky, což je v rozporu s článkem 3 nařízení Rady č. 1 ze dne 15. dubna 1958
         o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství (Úř. věst. 1958, 17, s. 385, Zvl. vyd. 01/01, s. 3) – v němž Komise
         uvádí, že opravený NAP je neúplný a žádá o dodatečná vysvětlení. Konečně Lotyšská republika upřesňuje, že tříměsíční lhůta
         stanovená v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 začala běžet ode dne, kdy Komise skutečně obdržela její dopis ze dne 29. prosince
         2006 obsahující opravený NAP, a nikoli od dne zaevidování dotyčného dokumentu Komisí dne 5. ledna 2007.

      39      Komise, podporovaná Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, má za to, že jednala v souladu s čl. 9 odst. 3
         směrnice 2003/87, jelikož tříměsíční lhůta, kterou toto ustanovení obsahuje, se vztahuje pouze na oznámený NAP, a nikoli na
         jeho změny. Podle jejího názoru je třeba jasně rozlišovat mezi dnem oznámení NAP, od kterého začíná tato lhůta běžet, a navrhovanými
         změnami, pro něž není stanovena žádná lhůta. Komise uznává, že pokud se nevyjádří před uplynutím tříměsíční lhůty, je NAP
         považován za odsouhlasený. Situace je ale rozdílná v případě, že členský stát navrhuje změny uvedeného NAP. V takovém případě
         totiž čl. 9 odst. 3 druhá věta směrnice 2003/87 členský stát opravňuje k přijetí rozhodnutí o přidělení povolenek na základě
         článku 11 uvedené směrnice pouze tehdy, jestliže změny, které navrhoval, byly Komisí odsouhlaseny, což vyžaduje výslovné schválení
         Komise.

      40      Komise tvrdí, že i když jí čl. 9 odst. 3 druhá věta směrnice 2003/87 nestanoví žádnou lhůtu pro schválení změn NAP navrhovaných
         členským státem, neznamená to, že má k dispozici neomezenou lhůtu pro přezkoumání těchto změn. Musí se v tomto ohledu rozhodnout
         co možná nejrychleji, a v každém případě před začátkem příslušného období obchodování. Mimoto má Komise za to, že jednala
         v souladu s bodem 55 rozsudku Tribunálu ze dne 23. listopadu 2005, Spojené království v. Komise (T‑178/05, Sb. rozh. s. II‑4807),
         tím, že lotyšským orgánům ve svém dopise ze dne 30. března 2007 zaslala své námitky týkající se navrhovaných změn. Komise
         rovněž na rozdíl od Litevské republiky tvrdí, že bod 73 uvedeného rozsudku obsahuje pouze obiter dictum, když upřesňuje, že není žádný důvod předpokládat, že když byl oznámen neúplný NAP, nemůže začít běžet tříměsíční lhůta uvedená
         v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, jíž Komise disponuje pro odmítnutí plánu. Zaprvé musí být dotyčná pasáž rozsudku vykládána
         s ohledem na zvláštní okolnosti této věci a zadruhé Tribunál v tomtéž bodu tohoto rozsudku upřesnil, že je-li NAP neúplný
         nebo „prozatímní“, má Komise právo odmítnout jej, buď proto, že je neslučitelný s kritérii stanovenými směrnicí 2003/87, nebo
         proto, že jí brání v posouzení jeho slučitelnosti s uvedenými kritérii. Tribunál rozhodl, že za těchto předpokladů má Komise
         právo odmítnutím NAP uložit členskému státu povinnost oznámit nový, úplný NAP před tím, než členský stát bude moci přijmout
         své rozhodnutí na základě čl. 11 odst. 1 směrnice 2003/87.

      41      Spojené království Velké Británie a Severního Irska dodává, že Komise musí být schopna NAP posoudit, což je možné pouze v případě,
         že disponuje úplnými informacemi. Tříměsíční lhůta stanovená v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 tudíž může začít běžet až od
         okamžiku, kdy jsou tyto informace k dispozici, neboť jinak by přezkumné řízení bylo zbaveno svého užitečného účinku. Kdyby
         tomu tak nebylo, musela by totiž Komise odmítnout NAP z pouhého důvodu, že nemá k dispozici dostatečné informace, což by vedlo
         k tomu, že by členský stát musel učinit nové oznámení svého NAP, od něhož by začala běžet nová tříměsíční lhůta.

      42      Komise, podporovaná Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, tvrdí, že zásada spolupráce stanovená v článku
         10 ES jí v případě, že neobdržela všechny požadované informace pro posouzení změn NAP ve světle kritérií přílohy III směrnice
         2003/87, automaticky zakazuje odmítnout tyto změny, aniž dotyčnému členskému státu umožní dodat chybějící informace ve stanovené
         lhůtě. Pakliže by tomu tak nebylo, musela by Komise kvůli dodržení tříměsíční lhůty odmítnout změny NAP, i kdyby se členský
         stát ze své vlastní iniciativy nebo na žádost snažil tyto chybějící informace shromáždit a zaslat. Podle Spojeného království
         Velké Británie a Severního Irska je jednání Lotyšské republiky v rozporu se zásadou dobré víry, neboť i když nejprve uznala,
         že NAP je neúplný a zaslala doplňující informace požadované Komisí, dovolávala se posléze žalobního důvodu vycházejícího z nedodržení
         tříměsíční lhůty.

      43      Na jednání Komise v odpovědi na otázku Tribunálu vzala zpět svůj podpůrný argument, podle něhož začala tříměsíční lhůta v každém
         případě běžet až ode dne 5. ledna 2007, kdy generální sekretariát Komise zaevidoval opravný NAP, což bylo zaznamenáno do protokolu
         z jednání.

      44      Komise má konečně za to, že i když její dopis ze dne 30. března 2007 byl napsán anglicky, a nikoli lotyšsky, nemá tato okolnost
         vliv na platnost napadeného rozhodnutí. Zdůrazňuje, že musela přezkoumat 27 NAP ve velmi krátké lhůtě a že většina členských
         států, včetně Lotyšské republiky, vůči ní prokázala zdvořilost tím, že jí zaslala NAP přeložené do angličtiny. Pozdější výměna
         dopisů probíhala převážně v angličtině. Komise tedy měla za to, že pro účely přezkumu NAP Lotyšská republika souhlasí s angličtinou
         jako s korespondenčním jazykem, jelikož ve svém dopise ze dne 25. dubna 2007 odpověděla na dopis ze dne 30. března 2007, aniž
         namítala použití tohoto jazyka. V každém případě je porušení nařízení č. 1 vadou řízení, v jejímž důsledku může dojít ke zrušení
         aktu, jenž byl nakonec přijat, pouze tehdy, mohlo-li by řízení v případě jeho neexistence vést k jinému výsledku. Podle Komise
         by v projednávané věci překlad veškeré korespondence mezi Komisí a Lotyšskou republikou do lotyštiny zajisté vedl k prodloužení
         řízení, ale nemohl by vést k jinému výsledku.

      Závěry Tribunálu
      – Ke kontrolní pravomoci Komise podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87
      45      Podle čl. 9 odst. 3 první věty směrnice 2003/87 může Komise do tří měsíců po oznámení NAP členským státem tento plán nebo
         jeho jakoukoli část odmítnout z důvodu neslučitelnosti s kritérii uvedenými v příloze III nebo s ustanoveními článku 10 uvedené
         směrnice. Podle druhé věty tohoto ustanovení učiní členský stát rozhodnutí podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 téže směrnice pouze
         tehdy, přijme-li Komise navržené změny. Konečně třetí věta tohoto ustanovení stanoví, že odmítavé rozhodnutí musí Komise odůvodnit.

      46      Jak bylo uznáno v judikatuře, je pravomoc Komise kontrolovat a odmítnout NAP, vyplývající z čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87,
         výrazně ohraničena, a to jak věcně, tak i časově. Na jedné straně je tato kontrola omezena na to, že Komise zkoumá slučitelnost
         NAP s kritérii přílohy III a ustanoveními článku 10 směrnice 2003/87, a na druhé straně musí být vykonána ve lhůtě tří měsíců
         od oznámení zmíněného NAP členským státem (usnesení Tribunálu ze dne 30. dubna 2007, EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise,
         T‑387/04, Sb. rozh. s. II‑1195, bod 104; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Tribunálu ze dne 7. listopadu 2007, Německo v. Komise,
         T‑374/04, Sb. rozh. s. II‑4431, bod 116).

      47      Dále platí, že předběžná kontrola vykonaná podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 nutně nevede k rozhodnutí ze strany Komise.
         Tento orgán je sice povinen po oznámení NAP pečlivě a nestranně ověřit slučitelnost uvedeného NAP s kritérii přílohy III a ustanoveními
         článku 10 směrnice 2003/87. Z výrazu „může odmítnout“ ale vyplývá, že Komise v tomto ohledu disponuje určitou diskreční pravomocí.
         Z toho mimo jiné vyplývá, že nevyužije-li Komise této pravomoci ve lhůtě tří měsíců od oznámení NAP členským státem, může
         členský stát v zásadě provést uvedený NAP za podmínek stanovených v článku 11 a následujících směrnice 2003/87, aniž je třeba
         jeho schválení Komisí. Přezkumné řízení týkající se NAP tak nemusí být nutně uzavřeno formálním rozhodnutím, zejména když
         členský stát v průběhu tohoto řízení provede veškeré změny požadované Komisí. Naopak Komise se může rozhodnout využít svou
         rozhodovací pravomoc podle čl. 9 odst. 3 druhé věty směrnice 2003/87, jestliže členský stát nezmění nebo odmítá-li navzdory
         vzneseným námitkám změnit před uplynutím tříměsíční lhůty svůj NAP. Nevydá-li totiž Komise takové odmítavé rozhodnutí, stane
         se oznámený NAP konečným a uplatní se u něj domněnka legality umožňující členskému státu jeho provedení (viz v tomto smyslu
         usnesení EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise, bod 46 výše, body 106, 107, 111, 115 a 120).

      48      V tomto ohledu nemůže Komise právoplatně tvrdit, že čl. 9 odst. 3 druhá věta směrnice 2003/87, která zmiňuje „navržené změny“,
         jež musí „Komise přijmout“, vyžaduje, aby přijala formální rozhodnutí schvalující tyto změny. Jak již bylo rozhodnuto Tribunálem,
         k dotyčným změnám dochází během pozdější fáze přezkumného řízení, tedy po námitkách Komise vůči oznámenému NAP nebo jakýmkoliv
         jeho částem, a tyto změny mají konkrétně za cíl reagovat na námitky původně vyjádřené Komisí, jež se týkají slučitelnosti
         NAP nebo jakýchkoliv jeho částí s kritérii uvedenými v příloze III a ustanovení článku 10 směrnice 2003/87. Přijetí uvedených
         změn Komisí je tudíž pouze důsledkem námitek, jež Komise původně formulovala v rámci své ohraničené pravomoci kontrolovat
         a odmítnout NAP, kterou jí přiznává čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, a nikoli výrazem obecné schvalovací pravomoci (usnesení
         EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise, bod 46 výše, bod 104). Krom toho z této judikatury nevyplývá, že přijetí navrhovaných
         změn NAP Komisí musí být předmětem formálního rozhodnutí z její strany. Naopak, takový výklad by byl v rozporu se zásadou,
         podle níž Komise nedisponuje obecnou schvalovací pravomocí ve vztahu k NAP, a nebyl by rovněž v souladu se systémem čl. 9
         odst. 3 třetí věty směrnice 2003/87, která se vztahuje pouze na odmítavé rozhodnutí, a nikoli na schvalovací rozhodnutí.

      49      Ve světle těchto zásad je tedy třeba v projednávaném případě posoudit, zda Komise jednala v souladu s ustanoveními čl. 9 odst. 3
         směrnice 2003/87.

      –       K pojmu „oznámení“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87
      50      Je třeba připomenout, že Lotyšská republika v zásadě tvrdí, že Komise v případě přezkumného řízení týkajícího se opraveného
         NAP nedodržela tříměsíční lhůtu stanovenou v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87. V důsledku oznámení uvedeného opraveného NAP
         dne 29. prosince 2006 tato lhůta podle Lotyšské republiky uplynula 29. března 2007. Komise jí přitom zaslala žádost o poskytnutí
         informací, kde bylo uvedeno, že NAP je neúplný, až dne 30. března 2007. Tato žádost byla navíc psaná anglicky, což je v rozporu
         s článkem 3 nařízení č. 1.

      51      V projednávané věci je nesporné, že napadené rozhodnutí nebylo vydáno ve lhůtě tří měsíců od oznámení opraveného NAP, tedy
         od dne 29. prosince 2006, ale až dne 13. července 2007. Za těchto podmínek je třeba přezkoumat, zda po oznámení opraveného
         NAP začala běžet nová tříměsíční lhůta poté, co přezkumné řízení bylo prozatímně ukončeno prvním odmítavým rozhodnutím. Jinými
         slovy, je třeba posoudit, zda se pojem „oznámení NAP“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 vztahuje jak na původní oznámení
         NAP, tak i na oznámení opraveného NAP, zejména po odmítavém rozhodnutí Komise.

      52      Znění čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 nerozlišuje mezi „oznámením [NAP]“, od kterého běží tříměsíční lhůta, v závislosti na
         tom, zda se jedná o původní oznámení NAP, nebo o pozdější oznámení opravného NAP, zejména po přijetí odmítavého rozhodnutí
         Komise. Krom toho upřesnění, podle kterého se jedná o oznámení „podle odstavce 1“ téhož článku, podle něhož „členské státy
         vytvoří pro každé období uvedené v čl. 11 odst. 1 a 2 [NAP] uvádějící celkové množství povolenek, které mají v úmyslu přidělit
         pro uvedené období [obchodování], a způsob, jak je zamýšlí přidělit“ v tomto ohledu nepřináší žádné další objasnění, jelikož
         jak původní NAP, tak i pozdější oznámení opraveného NAP mají za cíl stanovit množství povolenek, které má členský stát v úmyslu
         přidělit.

      53      Krom toho formulace „navržené změny“ nevylučuje možnost nebo povinnost členského státu navrhnout takové změny ve formě formálního
         „oznámení“ opraveného NAP, zejména jedná-li se o změny značného rozsahu. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Tribunál
         již rozhodl, zaprvé, že druhá věta čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 neukládá žádné omezení, co se týče možné změny, a zadruhé,
         že každá změna musí být Komisi oznámena a musí jí být schválena před tím, než takto změněný NAP může sloužit jako základ pro
         rozhodnutí přijaté členským státem na základě článku 11 směrnice 2003/87 (rozsudek Spojené království v. Komise, bod 40 výše,
         bod 56). V tomtéž smyslu Tribunál rozhodl, že Komise má odmítnutím NAP právo uložit členskému státu povinnost oznámit nový,
         úplný NAP před tím, než bude členský stát moci přijmout své rozhodnutí (rozsudek Spojené království v. Komise, bod 40 výše,
         bod 73). V souladu s těmito zásadami z výroku prvního odmítavého rozhodnutí ostatně vyplývá (článek 2 a čl. 3 odst.3), že
         samotná Komise tvrdila, že v projednávané věci jí veškeré změny NAP musejí být „oznámeny“, a že tak tyto změny podléhají její
         předběžné kontrole na základě čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.

      54      Mimoto je z teleologického hlediska účelem řízení zahájeného podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, vedle možnosti Komise provést
         předběžnou kontrolu, zaručit členským státům právní jistotu a zejména jim umožnit, aby se urychleně v krátkém čase dověděly
         o způsobu, jak mohou přidělovat povolenky na emise a spravovat systém pro obchodování s povolenkami Společenství na základě
         svého NAP v průběhu dotyčného alokačního období. Se zřetelem k omezené délce trvání tohoto období, jež trvá tři nebo pět let
         (článek 11 směrnice 2003/87), totiž existuje legitimní zájem jak Komise, tak členských států na tom, aby byl každý spor ohledně
         obsahu NAP rychle vyřešen a aby tento NAP po dobu své platnosti nebyl vystaven riziku zpochybnění ze strany Komise (usnesení
         EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise, bod 46 výše, bod 117).

      55      Tyto úvahy se vztahují na všechny NAP bez ohledu na to, zda se jedná o verzi oznámenou původně, nebo opravenou verzi oznámenou
         později. Krom toho požadavek, aby Komise po oznámení opraveného NAP provedla rychlou a účinnou kontrolu, je o to důležitější,
         jestliže již této kontrole předcházela první fáze přezkumu původního NAP, která případně vedla k odmítavému rozhodnutí a posléze
         ke změnám uvedeného NAP. Přístup Komise, podle něhož je oprávněna přezkoumat navrhované změny NAP nebo opravený NAP, aniž
         musí dodržet tříměsíční lhůtu stanovenou v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, by přitom mohl narušit cíl rychlé a účinné kontroly,
         a rovněž právní jistotu, na kterou má oznamující členský stát právo, aby mohl přidělit povolenky na emise zařízením vybudovaným
         na jeho území před počátkem období obchodovaní na základě článku 11 uvedené směrnice.

      56      Konečně Komise nemůže tvrdit, že na konci druhé fáze přezkumného řízení, týkající se posouzení navrhovaných změn NAP, musí
         přijmout formální rozhodnutí o schválení uvedených změn, což tuto fázi odlišuje od fáze, která se týká původně oznámeného
         NAP, jelikož takové rozhodnutí čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 nestanoví, a ani není nezbytné (viz bod 48 výše).

      57      Je tedy třeba dojít k závěru, že pojem „oznámení“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 zahrnuje jak původní oznámení,
         tak i následné oznámení různých verzí NAP, takže od každého z těchto oznámení začíná běžet nová tříměsíční lhůta.

      –       K běhu tříměsíční lhůty podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87
      58      Z výše uvedených úvah vyplývá, že od oznámení opraveného NAP dne 29. prosince 2006 začala v projednávané věci běžet nová tříměsíční
         lhůta ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.

      59      S ohledem na počátek běhu tříměsíční lhůty ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, dne 29. března 2007, byla žádost o poskytnutí
         informací, zaslaná Komisí Lotyšské republice dne 30. března 2007, opožděná. Není tedy nutné posuzovat, zda žádost tohoto typu,
         i kdyby byla formulována v této lhůtě, mohla tuto lhůtu přerušit nebo zastavit, a zda takový účinek přerušení nebo zastavení
         mohl nastat přesto, že tento dopis byl napsán anglicky, nikoli lotyšsky.

      60      Z toho vyplývá, že opravený NAP se dne 30. března 2007 stal konečným.

      61      Avšak v rozporu s tím, co tvrdí Lotyšská republika, není procesní vada, jež vychází z nedodržení tříměsíční lhůty ve smyslu
         čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, natolik závažná a jednoznačná, aby mohla odůvodnit kvalifikaci napadeného rozhodnutí jako
         nicotného aktu (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 6. března 2008, Komise v. Španělsko, C‑196/07, dosud nezveřejněný ve Sbírce
         rozhodnutí, bod 35, a citovaná judikatura). Na akty orgánů Unie, i když vadné, se totiž v zásadě vztahuje presumpce platnosti,
         a tyto akty proto zakládají právní účinky tak dlouho, dokud nejsou vzaty zpět, zrušeny v rámci žaloby na neplatnost nebo prohlášeny
         za neplatné v návaznosti na předběžnou otázku nebo námitku protiprávnosti (rozsudek Tribunálu ze dne 23. října 2008, People’s
         Mojahedin Organization of Iran v. Rada, T‑256/07, Sb. rozh. s. II‑3019, bod 55, a citovaná judikatura). Jak bylo konstatováno
         v bodu 47 výše, s ohledem na zvláštnosti přezkumného řízení podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, nevydá-li Komise v tomto
         řízení v tříměsíční lhůtě rozhodnutí, stane se NAP konečným a uplatní se u něj domněnka legality. Porušení právního předpisu,
         konstatované v projednávané věci, tedy opožděný charakter napadeného rozhodnutí, nicméně nelze považovat za natolik závažné
         a jednoznačné, aby vedlo k jeho nicotnosti. S ohledem na základní zásadu právní jistoty je totiž závěr o nicotnosti aktu vyhrazen
         jen pro zcela krajní případy (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 15. června 1994, Komise v. BASF a další, C‑137/92 P,
         Recueil, s. I‑2555, body 48 a 55; ze dne 8. července 1999, Chemie Linz v. Komise, C‑245/92 P, Recueil, s. I‑4643, body 93
         a 95, a ze dne 5. října 2004, Komise v. Řecko, C‑475/01, Sb. rozh. s. I‑8923, body 18 a 20).

      62      Napadené rozhodnutí je tedy třeba zrušit z důvodu porušení čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, aniž je třeba rozhodnout o přípustnosti
         a opodstatněnosti dalších žalobních důvodů dovolávaných Lotyšskou republikou.

       K nákladům řízení
      63      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Lotyšská republika požadovala náhradu nákladů řízení
         a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      64      Podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci,
         nesou vlastní náklady řízení. Litevská republika, Spojené království Velké Británie a Severního Irska a Slovenská republika
         tudíž ponesou vlastní náklady.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (třetí senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí Komise K (2007) 3409 ze dne 13. července 2007 o změně národního alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise
            skleníkových plynů oznámeného Lotyšskou republikou na období let 2008 až 2012, v souladu se směrnicí Evropského parlamentu
            a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství
            a o změně směrnice Rady 96/61/ES, se zrušuje.
      2)      Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Lotyšskou republikou.
      3)      Litevská republika, Slovenská republika a Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponesou vlastní náklady řízení.

               Azizi

               Cremona

               Frimodt Nielsen

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: lotyština.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 29. ledna 2004. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-218/02.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 9. prosince 2014.#Feralpi Holding SpA v. Evropská komise.#Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s výztužemi do betonu ve formě tyčí nebo svitků – Rozhodnutí, kterým se konstatuje, že byl porušen článek 65 UO, po uplynutí doby platnosti Smlouvy o ESUO, na základě nařízení (ES) č. 1/2003 – Určování cen a platebních lhůt – Omezení nebo kontrola výroby nebo prodejů – Porušení podstatných procesních náležitostí – Nedostatek příslušnosti – Právní základ – Porušení práva na obhajobu – Zásada řádné správy, proporcionality a rovnosti zbraní – Kritéria přičitatelnosti – Definice trhu – Porušení článku 65 UO – Pokuty – Promlčení – Závažnost – Délka trvání.#Věc T‑70/10.