title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 11. prosince 2008.#Danfoss A/S a AstraZeneca A/S proti Skatteministeriet.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Vestre Landsret - Dánsko.#Šestá směrnice o DPH - Článek 6 odst. 2 - Poskytování služeb, které bezplatně provádí osoba povinná k dani k jiným účelům než pro potřebu svého podniku - Nárok na odpočet DPH - Článek 17 odst. 6 druhý pododstavec - Možnost členských států zachovat vynětí z nároku na odpočet daně obsažená v jejich vnitrostátních předpisech v době vstupu šesté směrnice v platnost.#Věc C-371/07.

text:
      Věc C-371/07
      Danfoss A/S a AstraZeneca A/S
      v.
      Skatteministeriet
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vestre Landsret)
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 6 odst. 2 – Poskytování služeb, které bezplatně provádí osoba povinná k dani k jiným účelům než pro potřebu svého podniku – Nárok na odpočet DPH – Článek 17 odst. 6 druhý pododstavec – Možnost členských států zachovat vynětí z nároku na odpočet daně obsažená v jejich vnitrostátních předpisech v době vstupu
         šesté směrnice v platnost“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 17 odst. 6 druhý pododstavec)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Zdanitelné plnění
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 6 odst. 2)
      1.        Článek 17 odst. 6 druhý pododstavec šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
         z obratu musí být vykládán tak, že brání tomu, aby členský stát po vstupu této směrnice v platnost uplatňoval vynětí z nároku
         na odpočet daně z přidané hodnoty zaplacené na vstupu z výdajů souvisejících se stravou bezplatně poskytovanou podnikovými
         jídelnami obchodním partnerům a zaměstnancům při pracovních schůzkách, ačkoli v době tohoto vstupu v platnost nebylo toto
         vynětí na uvedené výdaje ve skutečnosti použitelné z důvodu správní praxe, na základě které byla plnění poskytovaná těmito
         jídelnami zdaňována ve výši jejich výrobní ceny určené na základě nákladů na výrobu, tedy ceny surovin a mzdových nákladů
         souvisejících s přípravou a prodejem těchto potravin a nápojů, jakož i se správou jídelen, výměnou za nárok na plný odpočet
         daně z přidané hodnoty zaplacené na vstupu.

      (viz bod 44, výrok 1)
      2.        Článek 6 odst. 2 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, který
         považuje pro účely daně z přidané hodnoty některá plnění, za něž osoba povinná k dani neobdrží žádné skutečné protiplnění,
         za poskytování služeb za úplatu, musí být vykládán tak, že toto ustanovení se jednak nevztahuje na bezplatné poskytování stravy
         v podnikových jídelnách obchodním partnerům při pracovních schůzkách, které se konají v prostorách těchto podniků, pokud vyplývá
         z objektivních údajů – přičemž je na předkládajícím soudu, aby tuto okolnost ověřil – že tato strava je poskytována ke striktně
         podnikovým účelům. Krom toho se uvedené ustanovení v zásadě vztahuje na bezplatné poskytování stravy podnikem jeho zaměstnancům
         v jeho prostorách, ledaže – přičemž je rovněž na předkládajícím soudu, aby tuto okolnost posoudil – takové požadavky podniku,
         jako je požadavek na zaručení nepřetržitého a řádného průběhu pracovních schůzek, vyžadují, aby bylo poskytování stravy zajištěno
         zaměstnavatelem. V tomto ohledu, platí, že i když poskytování stravy zaměstnancům má v zásadě za cíl uspokojit soukromou potřebu
         a závisí na osobní volbě posledně uvedených, do které zaměstnavatel nezasahuje, nemá za určitých zvláštních okolností poskytování
         stravy zaměstnancům za cíl uspokojení jejich soukromých potřeb a je zajišťováno k podnikovým účelům. Osobní zvýhodnění, které
         z něho zaměstnanci získávají, se zdá být pouze druhořadým ve vztahu k potřebám podniku.

      (viz bod 57, 62, 65, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      11. prosince 2008(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 6 odst. 2 – Poskytování služeb, které bezplatně provádí osoba povinná k dani k jiným účelům než pro potřebu svého podniku – Nárok na odpočet DPH – Článek 17 odst. 6 druhý pododstavec – Možnost členských států zachovat vynětí z nároku na odpočet daně obsažená v jejich vnitrostátních předpisech v době vstupu
         šesté směrnice v platnost“

      Ve věci C‑371/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Vestre Landsret (Dánsko)
         ze dne 1. srpna 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 3. srpna 2007, v řízení

      Danfoss A/S,
      AstraZeneca A/S
      proti
      Skatteministeriet,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis a J. Malenovský, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. června 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Danfoss A/S H. Hansenem a T. Kristjánssonem, advokater,
      –        za AstraZeneca A/S M. Vesthardtem a M. Bruusem, advokater,
      –        za dánskou vládu B. Weis Fogh, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s K. Lundgaard Hansenem, advokat,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllouem a S. Schønbergem, jakož i S. Maaløe, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 23. října 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 odst. 2 a čl. 17 odst. 6 druhého pododstavce šesté směrnice Rady
         77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém
         daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společnostmi Danfoss A/S (dále jen „Danfoss“) a AstraZeneca A/S (dále jen „AstraZeneca“)
         na straně jedné a Skatteministeriet (dánské ministerstvo pro daňové záležitosti) na straně druhé, jehož předmětem je režim
         daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), který se vztahuje na bezplatné poskytování stravy podnikovými jídelnami obchodním
         partnerům a zaměstnancům při pracovních schůzkách.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 6 odst. 2 první pododstavec šesté směrnice stanoví:

      „Za poskytování služeb za protiplnění se považují:
      a)      využívání zboží, které tvoří součást aktiv podniku, pro soukromou potřebu osoby povinné k dani nebo pro potřebu jejích zaměstnanců,
         popřípadě obecněji řečeno k jiným účelům než pro potřebu jejího podniku, je-li přitom daň z přidané hodnoty z tohoto zboží
         plně nebo zčásti odpočitatelná;

      b)      poskytování služeb, které bezplatně provádí osoba povinná k dani pro svou soukromou potřebu nebo potřebu svých zaměstnanců,
         popřípadě obecněji řečeno k jiným účelům než pro potřebu svého podniku.“

      4        Článek 17 odst. 6 šesté směrnice stanoví:

      „Nejpozději do čtyř let ode dne, kdy tato směrnice vstoupí v platnost, rozhodne Rada jednomyslně na návrh Komise o tom, jaké
         výdaje nelze odpočíst od daně z přidané hodnoty [u jakých výdajů nelze odpočíst daň z přidané hodnoty]. Daň z přidané hodnoty
         nebude za žádných okolností odpočitatelná z výdajů, které nejsou přísně provozními výdaji, jako například výdaje na luxusní
         zboží, na zábavu a reprezentaci.

      Dokud výše uvedená pravidla nevstoupí v platnost, mohou členské státy zachovat veškerá vynětí obsažená ve svých vnitrostátních
         předpisech v době vstupu této směrnice v platnost.“

      5        Pravidla Společenství uvedená v čl. 17 odst. 6 prvním pododstavci šesté směrnice dosud nebyla přijata z důvodu nedostatku
         shody v Radě ohledně výdajů, pro které může být stanoveno vynětí z nároku na odpočet DPH.

      6        Podle článku 1 deváté směrnice Rady 78/583/EHS ze dne 26. června 1978 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
         se daní z obratu (Úř. věst. L 194, s. 16; Zvl. vyd. 09/01, s. 69) byly některé členské státy, mezi nimiž figuruje i Dánské
         království, oprávněny provést šestou směrnici nejpozději do 1. ledna 1979.

       Vnitrostátní právní úprava
      7        Podle prvního dánského zákona č. 102 ze dne 31. března 1967 o DPH (dále jen „zákon o DPH“) nebyla poskytování služeb obecně
         předmětem DPH, pokud tak zákon výslovně nestanovil. Poskytování služeb podnikovými jídelnami nebyla podle tohoto zákona předmětem
         uvedené daně a tyto jídelny tudíž neměly nárok na odpočet DPH z nákupů, které na tyto služby připadaly.

      8        Článek 16 odst. 3 zákona o DPH stanovil:

      „Daň na vstupu nezahrnuje daň z nákupů a plnění považovaných za nákupy, které se vztahují k:
      a)      potravinám pro vlastníky a zaměstnance společnosti;
      [...]
      e)      pohostinnosti a darům.“
      9        Zákon č. 204 ze dne 10. května 1978, který nabyl účinnosti dne 1. října 1978, změnil zákon o DPH s cílem provést šestou směrnici.
         Podle tohoto zákona se tak poskytování služeb stalo obecně předmětem DPH. Na základě této skutečnosti se prodej potravin a nápojů
         jídelnami provozovanými podniky stal zdanitelným. Dřívější ustanovení, která se týkala vynětí z nároku na odpočet daně pro
         výdaje za potraviny a pohostinnost, obsažená v čl. 16 odst. 3 zákona o DPH, však zůstala nezměněna.

      10      Během měsíce listopadu 1978 vydal Momsnævn (odvolací správní orgán pro záležitosti DPH) rozhodnutí, podle kterého musel být
         základ DPH u dodání potravin a nápojů v podnikových jídelnách v každém případě přinejmenším roven výrobní ceně určené na základě
         nákladů na výrobu, tedy ceny surovin a mzdových nákladů souvisejících s přípravou a prodejem těchto potravin a nápojů, jakož
         i se správou jídelen (dále jen „výrobní cena“). Tato správní praxe povolovala plný odpočet DPH zaplacené na vstupu z poskytování
         stravy. Rozhodnutí Momsnævnet bylo začleněno do správního oběžníku ze dne 31. října 1983 týkajícího se speciálně jídelen (oběžník
         nazvaný „DPH-jídelny“).

      11      Zákonem č. 375 ze dne 18. května 1994 byl změněn zákon o DPH. Vynětí z nároku na odpočet, stanovené čl. 16 odst. odst. 3 posledně
         uvedeného zákona, bylo zachováno bez podstatné změny v čl. 42 odst. 1 bodech 1 a 5 téhož zákona.

      12      Uvedený zákon č. 375 rovněž zavedl do zákona o DPH ustanovení o zdanění použití s cílem, aby použití služeb pro jiné účely
         než pro potřeby podniku byla považována za plnění uskutečněná za protiplnění. Tato ustanovení, která jsou uvedena v čl. 5
         odst. 2 a 3 zákona o DPH, zní následovně:

      „2.      Použití zboží a služeb pro účely uvedené v čl. 42 odst. 1 a 2 se považuje za dodání za protiplnění za předpokladu, že existuje
         plný nebo částečný nárok na odpočet DPH v případě nákupu nebo výroby dotčeného zboží nebo služeb.

      3.      Použití služeb pro soukromou potřebu vlastníka podniku nebo jeho zaměstnanců nebo obecněji pro jiné účely než pro potřeby
         podniku je považováno za dodání za protiplnění.“

      13      Z důvodu správní praxe zmíněné v bodě 10 tohoto rozsudku však nepřicházelo v úvahu, aby se pravidla upravující použití uplatnila
         na bezplatné poskytování stravy podnikovými jídelnami obchodním partnerům a zaměstnancům při pracovních schůzkách. Vzhledem
         k tomu, že takové poskytování bylo považováno za poskytování uskutečněné za (fiktivní) protiplnění odpovídající výrobní ceně,
         zboží nebo služby nemohly být totiž považovány za „použité“, jelikož o použití se jedná pouze v případě neexistence protiplnění
         za zboží nebo služby.

      14      Ve třech usneseních přijatých v průběhu roku 1999 zrušil Landsskatteret (daňový soud) tuto správní praxi. Rozhodl, že obecná
         pravidla zákona o DPH upravující stanovení daně z prodejů se musí uplatnit rovněž na jídelny provozované podniky tak, že DPH
         z prodejů musí být stanovena ze skutečně získaného protiplnění, a nikoli z výrobní ceny, jelikož v opačném případě by došlo
         k porušení šesté směrnice.

       Spory v původním řízení a předběžné otázky
      15      Danfoss je akciová společnost založená podle dánského práva se sídlem v Dánsku, která má provozovny v několika státech. Tato
         společnost vyrábí a uvádí na trh systémy průmyslové automatizace, které se používají pro regulaci tepla a chlazení. V jejích
         jídelnách jsou prodávány potraviny a nápoje zaměstnancům a tyto jídelny se rovněž používají pro bezplatné poskytování jednak
         stravy obchodním partnerům při pracovních schůzkách, které se konají v prostorách podniku, a jednak stravy zaměstnancům při
         pracovních schůzkách v rámci podniku.

      16      AstraZeneca je farmaceutická společnost, která v rámci svých prodejních a propagačních činností zve lékaře a jiné odborníky
         z oblasti zdravotnictví na informační schůzky týkající se různých chorob, jakož i existence a používání jejích léků. V závislosti
         na době zahájení a délce schůzky, která může trvat od několika hodin až po celé dny, se účastníkům poskytuje bezplatně strava
         v podnikové jídelně, která je jinak využívána k prodeji potravin a nápojů zaměstnancům.

      17      Věci v původním řízení mají svůj původ v žalobách podaných před Vestre Landsret těmito dvěma společnostmi proti Skatteministeriet,
         jejichž předmětem je režim DPH, který se vztahuje na bezplatné poskytování stravy jejich jídelnami obchodním partnerům a zaměstnancům
         při pracovních schůzkách. Pokud jde o společnost AstraZeneca, její žaloba se týká období od 1. října 1994 do 31. prosince
         1999, a pokud jde o společnost Danfoss, její žaloba se týká období od 1. října 1996 do 30. září 2001.

      18      Co se týče těchto společností, správní praxe, která se používala od roku 1978, měla za následek to, že DPH byla stanovena
         z výrobní ceny poskytování uvedené stravy. Všechny nákupy pro jídelny byly považovány za nákupy použité pro účely zdanitelných
         plnění, takže DPH z těchto nákupů byla plně odpočitatelná z DPH, kterou byly jídelny povinny odvést.

      19      Vzhledem k tomu, že tato správní praxe byla v roce 1999 Landsskatteret zrušena a tento soud měl za to, jak bylo uvedeno v bodě
         14 tohoto rozsudku, že DPH musí být stanovena ze skutečně získaného protiplnění, a nikoli z výrobní ceny, společnosti podaly
         žádost o vrácení DPH, která byla stanovena z výrobní ceny stravy poskytnuté bezplatně obchodním partnerům a zaměstnancům při
         pracovních schůzkách, ve výši 5 920 848,19 DKK v případě společnosti Danfoss a ve výši 825 275 DKK v případě společnosti AstraZeneca.

      20      Skatteministeriet tyto žádosti o vrácení zamítl na základě toho, že považoval poskytování stravy obchodním partnerům za „pohostinnost“,
         na kterou se vztahuje vynětí z nároku na odpočet daně stanovené v čl. 42 odst. 1 bodu 5 zákona o DPH, a poskytování stravy
         zaměstnancům při pracovních schůzkách za „potraviny“, na které se vztahuje vynětí stanovené v čl. 42 odst. 1 bodu 1 uvedeného
         zákona.

      21      Avšak vzhledem k tomu, že Danfoss a AstraZeneca odpočetly v plném rozsahu DPH z nákupů svých jídelen v souladu s výše uvedenou
         správní praxí, Skatteministeriet mělo za to, že DPH se měla na uvedenou stravu uplatnit na základě použití pro soukromou potřebu
         v souladu s čl. 5 odst. 2 zákona o DPH. Jelikož tato daň z použití pro soukromou potřebu měla být podle tohoto ministerstva
         stanovena z výrobní ceny, stejně jako DPH v rámci zrušené správní praxe, mělo za to, že není důvod vracet dotčené částky DPH.

      22      Uvedené společnosti napadly existenci právního základu pro uplatnění DPH z takzvaného použití pro soukromou potřebu, jakož
         i legalitu omezení nároku na odpočet stanoveného zákonem o DPH.

      23      Za těchto podmínek se Vestre Landsret rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Má být čl. 17 odst. 6 druhý pododstavec šesté směrnice vykládán tak, že členský stát může vyloučit nárok na odpočet [DPH]
         z nákupů využitých pro poskytování stravy obchodním partnerům a zaměstnancům v podnikové jídelně při pracovních schůzkách
         jen tehdy, pokud před vstupem směrnice v platnost existoval ve vnitrostátních právních předpisech právní základ umožňující
         vyloučit dotčený nárok a pokud byl tento právní základ v praxi využíván daňovými orgány pro vyloučení nároku na odpočet [DPH]
         z těchto nákupů?

      2)      Může být odpověď na první otázku jakkoli dotčena tím, že a) před provedením šesté směrnice v roce 1978 jídelny provozované
         podniky nepodléhaly [DPH] podle vnitrostátních právních předpisů o [DPH] platných v dotčeném členském státě b) vnitrostátní
         pravidla týkající se vynětí z nároku na odpočet nebyla provedením šesté směrnice změněna a že c) se pravidla týkající se vynětí
         z nároku na odpočet stala relevantní pro takový druh podniků výlučně v důsledku skutečnosti, že od provedení šesté směrnice
         jídelny provozované podniky podléhají [DPH]?

      3)      Je vynětí z nároku na odpočet ,zachováno‘ ve smyslu čl. 17 odst. 6 druhého pododstavce šesté směrnice, pokud v období od provedení
         šesté směrnice v roce 1978 do roku 1999 existoval v důsledku takové správní praxe, o jakou se jedná v původním řízení, nárok
         na odpočet pro dotčené výdaje?

      4)      Má být čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) šesté směrnice vykládán tak, že se vztahuje na bezplatné poskytování stravy podniky obchodním
         partnerům v jejich vlastní jídelně při pracovních schůzkách v prostorách podniku?

      5)      Má být čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) šesté směrnice vykládán tak, že se vztahuje na bezplatné poskytování stravy podniky zaměstnancům
         v jejich vlastní jídelně při pracovních schůzkách v prostorách podniku?“

       K první a druhé otázce
      24      Podstatou prvních tří otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda ustanovení o „statu quo“ obsažené v čl. 17 odst. 6 druhém pododstavci šesté směrnice umožňuje daňovému orgánu uplatnit vůči osobě povinné k dani
         vynětí z nároku na odpočet DPH placené na vstupu, v projednávaném případě zákaz odpočíst daň na vstupu z výdajů za potraviny
         pro zaměstnance podniku a z výdajů na pohostinnost, ačkoli toto vynětí, i když bylo stanoveno ve vnitrostátním právu před
         vstupem uvedené směrnice v platnost, nebylo v praxi použitelné na plnění poskytovaná jídelnami z důvodu, že až do 1. října
         1978 uvedená plnění nepodléhala DPH a poté vzhledem k tomu, že na základě správní praxe byla tato plnění počínaje měsícem
         listopadem téhož roku zdaňována ve výši jejich výrobní ceny výměnou za nárok na plný odpočet DPH hrazené na vstupu.

      25      Především je třeba připomenout, že v Dánsku vstoupila šestá směrnice v platnost dne 1. ledna 1979 [viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 19. září 2000, Ampafrance a Sanofi, C‑177/99 a C‑181/99, Recueil, s. I‑7013, body 5 a 9, jakož i ze dne 14. června
         2001, Komise v. Francie, C‑40/00, Recueil, s. I‑4539, body 5 a 9; viz rovněž čl. 1 směrnice 78/583 a, konečně, čl. 176 druhý
         pododstavec směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347,
         s. 1)].

      26      Je třeba rovněž připomenout, že podle základní zásady, která je vlastní společnému systému DPH a vyplývá zejména z článku
         2 šesté směrnice, se DPH vztahuje na každé plnění v rámci výroby nebo distribuce po odpočtu DPH přímo zatěžující plnění uskutečněná
         na vstupu. Podle ustálené judikatury je nárok na odpočet stanovený v článku 17 a následujících šesté směrnice nedílnou součástí
         mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen. Tento nárok se uplatní okamžitě ve vztahu ke všem daním, kterými byla zatížena
         plnění uskutečněná na vstupu. Jakékoliv omezení nároku na odpočet DPH má dopad na úroveň daňového zatížení a musí se uplatnit
         podobně ve všech členských státech. Odchylky jsou tudíž povoleny pouze v případech výslovně stanovených šestou směrnicí (viz,
         v tomto smyslu, rozsudek ze dne 8. ledna 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Recueil, s. I‑81, bod 42, jakož i citovaná judikatura).
         Mimoto ustanovení, která stanoví výjimky ze zásady nároku na odpočet DPH, která zaručuje neutralitu této daně, musí být vykládána
         striktně (výše uvedený rozsudek Metropol a Stadler, bod 59).

      27      Článek 17 odst. 2 šesté směrnice vyjadřuje výslovným a přesným způsobem zásadu, že osoba povinná k dani má nárok na odpočet
         částek, které jsou jí účtovány z titulu DPH za zboží, které je jí dodáno, nebo za služby, které jsou jí poskytnuty, pokud
         jsou toto zboží nebo služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění (výše uvedený rozsudek Metropol a Stadler, bod 43).

      28      Uvedená zásada je nicméně zmírněna derogačním ustanovením obsaženým v čl. 17 odst. 6 šesté směrnice a, konkrétně, druhým pododstavcem
         téhož odstavce. Členské státy totiž mohou zachovat své právní předpisy ohledně vynětí z nároku na odpočet, které existovaly
         v době vstupu šesté směrnice v platnost, dokud Rada nepřijme pravidla uvedená v tomto článku (viz rozsudek ze dne 14. června
         2001, Komise v. Francie, C‑345/99, Recueil, s. I‑4493, bod 19, jakož i výše uvedený rozsudek Metropol a Stadler, bod 44).

      29      Jak však bylo uvedeno v bodě 5 tohoto rozsudku, vzhledem k tomu, že žádný z návrhů předložených Komisí Radě na základě prvního
         pododstavce čl. 17 odst. 6 šesté směrnice nebyl Radou přijat, mohou členské státy zachovat své existující právní předpisy
         ohledně vynětí z nároku na odpočet DPH až do doby, než zákonodárce Společenství zavede režim Společenství upravující vynětí,
         a uskuteční tím postupnou harmonizaci vnitrostátních právních předpisů v oblasti DPH. Právo Společenství tedy k tomuto dni
         neobsahuje žádné ustanovení, které by vyjmenovávalo výdaje, které jsou vyňaty z práva na odpočet DPH (rozsudek ze dne 8. prosince
         2005, Jyske Finans, C‑280/04, Sb. rozh. s. I‑10683, bod 23 a citovaná judikatura).

      30      Jak Soudní dvůr připomenul v bodě 48 svého výše uvedeného rozsudku Metropol a Stadler, čl. 17 odst. 6 druhý pododstavec šesté
         směrnice obsahuje ustanovení o „statu quo“, které stanoví, že zůstanou zachována vnitrostátní vynětí z nároku na odpočet DPH, která se uplatňovala před vstupem šesté
         směrnice v platnost.

      31      Soudní dvůr v tomto ohledu upřesnil, že cílem tohoto ustanovení je umožnit členským státům, do doby než Rada stanoví režim
         Společenství, pokud jde o vynětí z nároku na odpočet DPH, zachovat veškerá pravidla vnitrostátního práva týkající se vynětí
         z nároku na odpočet, které jejich veřejné orgány skutečně uplatňovaly v době vstupu šesté směrnice v platnost (výše uvedený
         rozsudek Metropol a Stadler, bod 48).

      32      V tomto kontextu, pokud po datu vstupu šesté směrnice v platnost změní členský stát svou právní úpravu tak, že zmenší rozsah
         existujících vynětí, a tím se přiblíží cíli šesté směrnice, na tuto úpravu je třeba pohlížet tak, že se na ni vztahuje odchylka
         uvedená v druhém pododstavci čl. 17 odst. 6 šesté směrnice a že neporušuje čl. 17 odst. 2 této směrnice (výše uvedené rozsudky
         ze dne 14. června 2001, Komise v. Francie, C‑345/99, bod 22, jakož i Metropol a Stadler, bod 45).

      33      Naopak, pokud má právní úprava po vstupu šesté směrnice v platnost za následek zvětšení rozsahu existujících vynětí, čímž
         se odchyluje od cíle uvedené směrnice, nepředstavuje tato právní úprava odchylku povolenou čl. 17 odst. 6 druhým pododstavcem
         šesté směrnice a porušuje čl. 17 odst. 2 této směrnice (výše uvedené rozsudky ze dne 14. června 2001, Komise v. Francie, C‑40/00,
         bod 17, jakož i Metropol a Stadler, bod 46).

      34      Je tomu tak stejně u každé změny po vstupu šesté směrnice v platnost, která zvětšuje rozsah vynětí platných bezprostředně
         před uvedenou změnou (výše uvedený rozsudek ze dne 14. června 2001, Komise v. Francie, C‑40/00, bod 18).

      35      Ve světle těchto úvah je tedy třeba odpovědět na první tři otázky položené předkládajícím soudem.

      36      Jednak je třeba konstatovat, že v Dánsku do 1. října 1978, data nabytí účinnosti zákona o DPH, nebylo poskytování služeb jídelnami
         předmětem DPH. Z důvodu této neexistence zdanění uvedených plnění nebylo třeba uplatňovat vnitrostátní pravidla týkající se
         vynětí z nároku na odpočet DPH zaplacené na vstupu.

      37      Když se poskytování služeb stalo předmětem DPH v důsledku změny uvedeného zákona, vynětí z nároku na odpočet stanovené zákonem
         o DPH se již na poskytování služeb dodávaných podnikovými jídelnami neuplatňovalo.

      38      Ihned po této legislativní změně, v listopadu 1978, totiž vydal Momsnævn rozhodnutí, podle kterého se jednak základ DPH odváděné
         z prodeje potravin a nápojů v podnikových jídelnách musel přinejmenším rovnat výrobní ceně poskytovaného plnění, a jednak
         DPH zaplacená na vstupu byla plně odpočitatelná.

      39      Z výše uvedeného tak vyplývá, že v době vstupu šesté směrnice v platnost v Dánsku nebyla vnitrostátní pravidla týkající se
         vynětí z nároku na odpočet DPH zaplacené na vstupu, stanovená v čl. 16 odst. 3 zákona o DPH, v praxi použitelná na plnění
         poskytovaná podnikovými jídelnami.

      40      Je tedy třeba konstatovat, že dotčené vynětí z nároku na odpočet nebylo v době vstupu šesté směrnice v platnost v Dánsku ve
         skutečnosti použitelné na výdaje týkající se stravy, bezplatně poskytované podnikovými jídelnami zaměstnancům a obchodním
         partnerům, ve smyslu judikatury Soudního dvora.

      41      Krom toho, jak bylo připomenuto v bodě 33 tohoto rozsudku, právní úprava, která má po vstupu šesté směrnice v platnost za
         následek zvětšení rozsahu existujících vynětí, čímž se odchyluje od cíle uvedené směrnice, není přípustná.

      42      V projednávané věci je třeba konstatovat, že dánská správa tím, že zavedla prostřednictvím správní praxe, která zůstala v platnosti
         od listopadu roku 1978 do roku 1999, nárok na plný odpočet DPH zaplacené na vstupu z poskytování potravin a nápojů podnikovými
         jídelnami, vzala sama sobě možnost později zavést omezení nároku na odpočet této daně. V tomto ohledu je třeba zdůraznit,
         že v kontextu čl. 17 odst. 6 druhého pododstavce šesté směrnice je nutné zohlednit nejenom legislativní akty ve striktním
         smyslu, ale také správní opatření, jakož i praxi veřejných orgánů dotyčného členského státu (výše uvedený rozsudek Metropol
         a Stadler, bod 49).

      43      Skatteministeriet se tedy tím, že vylučuje za použití čl. 42 odst. 1 bodů 1 a 5 zákona o DPH nárok na odpočet DPH zaplacené
         na vstupu v souvislosti s poskytováním potravin a nápojů podnikovými jídelnami, snaží zvětšit rozsah tohoto vynětí, které
         bylo použitelné v době vstupu šesté směrnice v platnost, na výdaje za dotčenou stravu a zavádí změnu, která odchyluje dánskou
         právní úpravu od cíle šesté směrnice, což není přípustné na základě odchylky stanovené v čl. 17 odst. 6 druhém pododstavci
         této směrnice.

      44      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba odpovědět na první tři otázky tak, že čl. 17 odst. 6 druhý pododstavec šesté směrnice
         musí být vykládán tak, že brání tomu, aby členský stát po vstupu této směrnice v platnost uplatňoval vynětí z nároku na odpočet
         DPH zaplacené na vstupu z výdajů souvisejících se stravou bezplatně poskytovanou podnikovými jídelnami obchodním partnerům
         a zaměstnancům při pracovních schůzkách, ačkoli v době tohoto vstupu v platnost nebylo toto vynětí na uvedené výdaje ve skutečnosti
         použitelné z důvodu správní praxe, na základě které byla plnění poskytovaná těmito jídelnami zdaňována ve výši jejich výrobní
         ceny výměnou za nárok na plný odpočet DPH zaplacené na vstupu.

       Ke čtvrté a páté otázce
      45      Čtvrtou a pátou otázkou, které je třeba posoudit společně, se předkládající soud v podstatě ptá, zda společnost, která podléhá
         DPH, jejíž jídelna poskytuje bezplatně stravu obchodním partnerům nebo zaměstnancům v rámci pracovních schůzek, které se konají
         v podniku, uskutečňuje bezplatná plnění k jiným účelům než pro potřebu podniku, která lze považovat za zdanitelná poskytování
         služeb za protiplnění ve smyslu čl. 6 odst. 2 šesté směrnice.

      46      Úvodem je třeba připomenout, že toto ustanovení považuje některá plnění, za něž osoba povinná k dani neobdrží žádné skutečné
         protiplnění, za dodání zboží a poskytování služeb za úplatu. Cílem uvedeného ustanovení je zajistit rovné zacházení mezi osobou
         povinnou k dani, která použije zboží nebo poskytne služby pro své soukromé potřeby nebo potřeby svých zaměstnanců, a konečným
         spotřebitelem, který si opatřuje zboží nebo službu stejného druhu (viz, v tomto smyslu, rozsudky ze dne 26. září 1996, Enkler,
         C‑230/94, Recueil, s. I‑4517, bod 35; ze dne 16. října 1997, Fillibeck, C‑258/95, Recueil, s. I‑5577, bod 25; ze dne 17. května
         2001, Fischer a Brandenstein, C‑322/99 a C‑323/99, Recueil, s. I‑4049, bod 56, jakož i ze dne 20. ledna 2005, Hotel Scandic
         Gåsabäck, C‑412/03, Sb. rozh. s. I‑743, bod 23).

      47      Jak uvádí dánská vláda ve svých písemných vyjádřeních před Soudním dvorem, pokud osoba povinná k dani, která může odpočíst
         DPH z nákupu zboží určeného k jejímu podnikání, použije toto zboží ze svého obchodního majetku pro své soukromé potřeby nebo
         pro potřeby svých zaměstnanců, stává se konečným spotřebitelem zboží a musí se na ni takto pohlížet. V tomto ohledu čl. 6
         odst. 2 písm. a) šesté směrnice brání tomu, aby tato osoba povinná k dani unikla při takovém použití placení DPH, a aby byla
         tudíž bezdůvodně zvýhodněna ve srovnání s konečným spotřebitelem, který při nákupu zboží DPH platí (viz rozsudek ze dne 6.
         května 1992, de Jong, C‑20/91, Recueil, s. I‑2847, bod 15; výše uvedené rozsudky Enkler, bod 33; Bakcsi, bod 42, jakož i Fischer
         a Brandenstein, bod 56).

      48      Rovněž tak čl. 6 odst. 2 písm. b) šesté směrnice brání tomu, aby osoba povinná k dani nebo její zaměstnanci mohli získat bez
         daně služby poskytované osobou povinnou k dani, ze kterých by fyzická osoba-nepodnikatel musela zaplatit DPH (výše uvedený
         rozsudek Hotel Scandic Gåsabäck, bod 23).

      49      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle správní praxe, která platila od listopadu roku 1978 do roku 1999, bylo bezplatné
         poskytování stravy v jídelně obchodním partnerům a zaměstnancům při pracovních schůzkách považováno za uskutečněné za protiplnění
         odpovídající výrobní ceně poskytovaných služeb. Tyto služby tedy nemohly být považovány za „použité pro soukromou potřebu“,
         jelikož o použití pro soukromou potřebu se jedná pouze v případě neexistence protiplnění za zboží nebo služby (výše uvedený
         rozsudek Hotel Scandic Gåsabäck, bod 22 až 24).

      50      Vzhledem k tomu, že tato praxe byla zrušena Landsskatteret v roce 1999, může být bezplatné poskytování stravy v podnikové
         jídelně na rozdíl od toho, co tvrdí Danfoss, považováno za plnění, za něž se neobdrží žádné skutečné protiplnění, a tudíž
         kvalifikováno jako použití pro soukromou potřebu. Takové poskytování může být nicméně předmětem DPH podle čl. 6 odst. 2 šesté
         směrnice pouze za podmínky, že se jedná o poskytování „k jiným účelům než pro potřebu podniku“.

      51      Je tedy třeba zaprvé přezkoumat, zda bezplatné poskytování stravy podnikovými jídelnami obchodním partnerům při pracovních
         schůzkách představuje poskytování služeb uskutečněné osobou povinnou k dani k jiným účelům než pro potřebu jejího podniku.

      52      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Danfoss je společnost, která v mezinárodním měřítku vyrábí a uvádí na trh systémy
         průmyslové automatizace, které se používají zejména pro regulaci tepla a chlazení. Co se týče společnosti AstraZeneca, jedná
         se o farmaceutickou společnost, jejímž hlavním předmětem podnikání je distribuce jejích farmaceutických výrobků na dánském
         trhu.

      53      Z předkládacího rozhodnutí i z vyjádření předložených Soudnímu dvoru účastníky původního řízení vyplývá, že k bezplatnému
         poskytování stravy společnostmi Danfoss a AstraZeneca jejich obchodním partnerům dochází pouze při pracovních schůzkách, které
         se konají v prostorách podniku. Tato posledně uvedená společnost totiž zve lékaře a jiné odborníky z oblasti zdravotnictví,
         aby je v rámci těchto schůzek informovala o různých chorobách, jakož i o existenci a používání jejích léků. Mimoto je dotčená
         strava poskytována v jídelně, pokud to doba, kdy se schůzka koná, a její délka, která může být až celé dny, vyžadují.

      54      Takové okolnosti naznačují, že dotčené poskytování stravy není uskutečňováno k jiným účelům než pro potřebu podniku.

      55      Je nicméně pravda, že může být obtížné účinně kontrolovat, zda poskytování stravy podnikovými jídelnami souvisí s podnikáním,
         nebo nikoli, včetně případů, kdy k němu dochází v rámci obvyklého fungování těchto podniků. Pokud tedy vyplývá z objektivních
         údajů – přičemž je na předkládajícím soudu, aby tuto okolnost ověřil – že toto poskytování stravy bylo uskutečněno k striktně
         podnikovým účelům, nespadá do rozsahu působnosti čl. 6 odst. 2 šesté směrnice.

      56      Zadruhé je třeba přezkoumat, zda bezplatné poskytování stravy podnikovými jídelnami zaměstnancům příslušných podniků při pracovních
         schůzkách je třeba kvalifikovat jako poskytování služeb osobou povinnou k dani pro soukromou potřebu jejích zaměstnanců nebo
         obecněji k jiným účelům než pro potřebu jejího podniku.

      57      Je nesporné, že obvykle přísluší zaměstnanci, aby si zvolil způsob, přesnou hodinu i místo svého stravování. Zaměstnavatel
         nezasahuje do této volby a povinností zaměstnance pouze je vrátit se zpět na své pracovní místo v domluvených hodinách a tam
         vykonávat svou obvyklou práci. Tedy, jak Komise uvedla na jednání, poskytování stravy zaměstnancům má v podstatě za cíl uspokojit
         soukromou potřebu a závisí na osobní volbě těchto posledně uvedených, do které zaměstnavatel nezasahuje. Z toho vyplývá, že
         za obvyklých okolností poskytování služeb spočívajících v poskytování bezplatné stravy zaměstnancům uspokojuje soukromé potřeby
         těchto posledně uvedených ve smyslu čl. 6 odst. 2 šesté směrnice.

      58      Naopak ve zvláštních případech mohou požadavky podniku přimět zaměstnavatele, aby sám zajistil poskytování stravy (viz, per analogiam s dopravou zaměstnanců do místa výkonu práce zajišťovanou zaměstnavatelem, výše uvedený rozsudek Fillibeck, body 29 a 30).

      59      Danfoss jednak uvedla, aniž by jí dánská vláda odporovala, že dotčená strava, která představuje méně než 1 % stravy podávané
         zaměstnancům, přičemž zbylá část je poskytována za úplatu, je podávána výlučně v rámci schůzek zaměstnanců přijíždějících
         do sídla společnosti z různých států. Jak uvedla tato společnost na jednání, zájem podniku obstarat stravu a nápoje svým zaměstnancům
         ve specifickém rámci schůzek v prostorách společnosti tkví v tom, že mu to umožňuje zorganizovat toto stravování hospodárným
         a účinným způsobem a mít přitom kontrolu nad tím s kým, kde a kdy se konají tyto pracovní obědy.

      60      Je třeba uznat, že zajištění poskytování stravy zaměstnavatelem jeho zaměstnancům mu umožňuje zejména omezit důvody přerušení
         schůzek. Skutečnost, že pouze zaměstnavatel může zaručit nepřetržitý a řádný průběh schůzek, ho tak může přimět k tomu, aby
         zajistil poskytování stravy zaměstnancům, kteří se těchto schůzek účastní.

      61      Krom toho, jak upřesnila Danfoss na jednání, dotčená strava sestává z chlebíčků a studených mís podávaných v jednací místnosti
         za specifických okolností. Z těchto upřesnění vyplývá, že zaměstnanci si nemohou zvolit místo, čas ani způsob stravování,
         neboť zaměstnavatel samotný je odpovědný za tuto volbu.

      62      Za takových zvláštních okolností nemá poskytování stravy zaměstnancům zaměstnavatelem za cíl uspokojení soukromých potřeb
         těchto posledně uvedených a není prováděno k jiným účelům než pro potřeby podniku. Osobní zvýhodnění, které z něho zaměstnanci
         získávají, se zdá být pouze druhořadým ve vztahu k potřebám podniku.

      63      Specifika, která jsou vlastní organizaci podniku, tak naznačují, že plnění spočívající v bezplatném poskytování stravy zaměstnancům
         nejsou prováděna k jiným účelům než pro potřeby podniku.

      64      Je však na předkládajícím soudu, aby stanovil ve světle výkladových prvků poskytnutých Soudním dvorem, zda specifika věcí
         v původních řízeních, které mu byly předloženy, vyžadují s ohledem na požadavky dotčených společností, aby zaměstnavatel zajistil
         poskytování bezplatné stravy obchodním partnerům a zaměstnancům při pracovních schůzkách v prostorách těchto společností.

      65      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba odpovědět na čtvrtou a pátou otázku tak, že čl. 6 odst. 2 šesté směrnice musí být
         vykládán tak, že se toto ustanovení jednak nevztahuje na bezplatné poskytování stravy v podnikových jídelnách obchodním partnerům
         při pracovních schůzkách, které se konají v prostorách těchto podniků, pokud vyplývá z objektivních údajů – přičemž je na
         předkládajícím soudu, aby tuto okolnost ověřil – že tato strava je poskytována k striktně podnikovým účelům. Krom toho se
         uvedené ustanovení v zásadě vztahuje na bezplatné poskytování stravy podnikem jeho zaměstnancům v jeho prostorách, ledaže
         – přičemž je rovněž na předkládajícím soudu, aby tuto okolnost posoudil – takové požadavky podniku, jako je požadavek na zaručení
         nepřetržitého a řádného průběhu pracovních schůzek, vyžadují, aby bylo poskytování stravy zajištěno zaměstnavatelem.

       K nákladům řízení
      66      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 17 odst. 6 druhý pododstavec šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů
            členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně musí být vykládán tak,
            že brání tomu, aby členský stát po vstupu této směrnice v platnost uplatňoval vynětí z nároku na odpočet daně z přidané hodnoty
            zaplacené na vstupu z výdajů souvisejících se stravou bezplatně poskytovanou podnikovými jídelnami obchodním partnerům a zaměstnancům
            při pracovních schůzkách, ačkoli v době tohoto vstupu v platnost nebylo toto vynětí na uvedené výdaje ve skutečnosti použitelné
            z důvodu správní praxe, na základě které byla plnění poskytovaná těmito jídelnami zdaňována ve výši jejich výrobní ceny určené
            na základě nákladů na výrobu, tedy ceny surovin a mzdových nákladů souvisejících s přípravou a prodejem těchto potravin a nápojů,
            jakož i se správou jídelen, výměnou za nárok na plný odpočet daně z přidané hodnoty zaplacené na vstupu.
      2)      Článek 6 odst. 2 šesté směrnice 77/388 musí být vykládán tak, že toto ustanovení se jednak nevztahuje na bezplatné poskytování
            stravy v podnikových jídelnách obchodním partnerům při pracovních schůzkách, které se konají v prostorách těchto podniků,
            pokud vyplývá z objektivních údajů – přičemž je na předkládajícím soudu, aby tuto okolnost ověřil – že tato strava je poskytována
            k striktně podnikovým účelům. Krom toho se uvedené ustanovení v zásadě vztahuje na bezplatné poskytování stravy podnikem jeho
            zaměstnancům v jeho prostorách, ledaže – přičemž je rovněž na předkládajícím soudu, aby tuto okolnost posoudil – takové požadavky
            podniku, jako je požadavek na zaručení nepřetržitého a řádného průběhu pracovních schůzek, vyžadují, aby bylo poskytování
            stravy zajištěno zaměstnavatelem.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: dánština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 3. července 1991. # AKZO Chemie BV proti Komisi Evropských společenství. # Článek 86. # Věc C-62/86.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 25. května 2004. # Distilleria F. Palma SpA, v likvidaci, proti Komisi Evropských společenství. # Nařízení (EHS) č. 822/87 - Společná organizace trhu s vínem - Nařízení (EHS) č. 1780/89 - Nařízení (EHS) č. 2710/93 - Nařízení (ES) č. 416/96 - Použití alkoholu získaného destilačními postupy - Nařízení (EHS) č. 3390/90 - Veřejné nabídkové řízení na použití vinného alkoholu jako motorové palivo v rámci Společenství - Odmítnutí Komise změnit určité podmínky veřejného nabídkového řízení - Vyšší moc - Mimosmluvní odpovědnost Společenství - Přípustnost. # Věc T-154/01.

text:
      Věc T-154/01
      Distilleria F. Palma SpA
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Nařízení (EHS) č. 822/87 – Společná organizace trhu s vínem – Nařízení (EHS) č. 1780/89 – Nařízení (EHS) č. 2710/93 – Nařízení (ES) č. 416/96 – Použití alkoholu získaného destilačními postupy – Nařízení (EHS) č. 3390/90 – Veřejné nabídkové řízení na použití vinného alkoholu jako motorové palivo v rámci Společenství – Odmítnutí Komise změnit určité podmínky veřejného nabídkového řízení – Vyšší moc – Mimosmluvní odpovědnost Společenství – Přípustnost“
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 25. května 2004
      Shrnutí rozsudku
      1.     Řízení – Žaloba na náhradu škody – Žaloba týkající se žádosti o náhradu škody z porušení smlouvy – Rozhodčí doložka – Neexistence
            – Nedostatek pravomoci soudu Společenství
      (Články 235, 238 a 240 ES)
      2.     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Určení předmětu sporu – Stručný popis žalobních důvodů – Žaloba na
            náhradu škody způsobené orgánem Společenství
      [Statut Soudního dvora, článek 21; jednací řád Soudu prvního stupně, čl. 44 odst. 1 písm. c)]
      1.     V případě neexistence rozhodčí doložky ve smyslu článku 238 ES Soud nemůže, je‑li mu předložena žaloba na náhradu škody na
         základě článku 235 ES, o této žalobě rozhodnout, jelikož se tato žaloba ve skutečnosti týká žádosti o náhradu škody z porušení
         smlouvy. V opačném případě by Soud rozšířil svou pravomoc za rámec sporů, které může rozhodovat podle článku 240 ES, neboť
         toto ustanovení naopak svěřuje vnitrostátním soudům obecnou pravomoc rozhodovat spory, jichž je Společenství stranou.

      (viz bod 50)
      2.     Na základě čl. 21 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a na základě čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudu musí
         každá žaloba obsahovat zejména předmět sporu a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Tento údaj musí být dostatečně
         jasný a přesný, aby umožnil žalovanému připravit svou obhajobu a Soudu rozhodnout o žalobě, podle okolností bez dalších podpůrných
         informací. Aby byla zaručena právní jistota a řádný výkon spravedlnosti, je k tomu, aby byla žaloba přípustná třeba, aby zásadní
         skutkové a právní skutečnosti, na kterých je založena, byly uvedeny alespoň v souhrnné podobě, konzistentním a srozumitelným
         způsobem v textu samotné žaloby.

      Aby byly splněny tyto požadavky, musí žaloba na náhradu škody způsobené orgánem Společenství obsahovat údaje, které umožňují
         určit chování, které žalobce orgánu vytýká, důvody, na základě kterých má za to, že mezi tímto chováním a škodou, o které
         tvrdí, že ji utrpěl, existuje příčinná souvislost, jakož i charakter a rozsah této škody.

      (viz body 56, 58–59)
ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      25. května 2004(*)

      „Nařízení (EHS) č. 822/87 – Společná organizace trhu s vínem – Nařízení (EHS) č. 1780/89 – Nařízení (EHS) č. 2710/93 – Nařízení (ES) č. 416/96 – Použití alkoholu získaného destilačními postupy – Nařízení (EHS) č. 3390/90 – Veřejné nabídkové řízení na použití vinného alkoholu jako motorové palivo v rámci Společenství – Odmítnutí Komise změnit určité podmínky veřejného nabídkového řízení – Vyšší moc – Mimosmluvní odpovědnost Společenství – Přípustnost“
      Ve věci T-154/01,
      Distilleria F. Palma SpA,  v likvidaci, se sídlem v Neapoli (Itálie), zastoupená F. Carusou, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Komisi Evropských společenství,  zastoupené L. Visaggiem a C. Cattabriga, jako zmocněnci, ve spolupráci s A. Dal Ferrou, advokátem, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalované,
      jejímž předmětem je žaloba založená na článku 235 ES a čl. 288 druhém pododstavci ES směřující k získání náhrady škody údajně
         utrpěné následkem tvrzené protiprávnosti chování Komise údajně vyplývající z dopisu ze dne 11. listopadu 1996 adresovaného
         tímto orgánem italským úřadům,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení J. Pirrung, předseda, A. W. H. Meij a N. J. Forwood, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. prosince 2003,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní a skutkový rámec
      1       Nařízením (EHS) č. 3390/90 ze dne 26. listopadu 1990 zahajujícím zvláštní prodej vinného alkoholu v držení intervenčních orgánů
         k použití jako motorové palivo v rámci Společenství prostřednictvím veřejného nabídkového řízení (Úř. věst. L 327, s. 21)
         zahájila Komise nabídkové řízení č. 8/90 ES na prodej 1,6 milionu hektolitrů alkoholu rozdělených do pěti jednotek o 320 000
         hektolitrech, získaných destilačními postupy uvedenými v článcích 35, 36 a 39 nařízení Rady (EHS) č. 822/87 ze dne 16. března
         1987 o společné organizaci trhu s vínem (Úř. věst. L 84, s. 1, dále jen „nabídkové řízení“).

      2       Článek 1 nařízení č. 3390/90 zejména stanoví, že prodávaný alkohol musí být použit jako motorové palivo v rámci Společenství.
      3       Článek 3 nařízení č. 3390/90 stanoví, že k prodeji má dojít v souladu s ustanoveními obsaženými v nařízení Komise (EHS) č. 1780/89
         ze dne 21. června 1989, kterým se stanoví podrobná pravidla pro použití alkoholu získaného destilačními postupy uvedenými
         v článcích 35, 36 a 39 nařízení č. 822/87 a v držení intervenčních orgánů (Úř. věst. L 178, s. 1).

      4       Článek 4 nařízení č. 3390/90 stanoví, že konkrétní podmínky nabídkového řízení budou uvedeny ve zvláštním oznámení o nabídkovém
         řízení č. 8/90 ES (Úř. věst. C 296, s. 14, dále jen „oznámení“).

      5       Článek 24 odst. 2 nařízení č. 1780/89, ve znění mnoha novel, zejména pak nařízení Komise (EHS) č. 3391/90 ze dne 26. listopadu
         1990 (Úř. věst L 327, s. 23), stanoví, že účastník veřejného nabídkového řízení je povinen prokázat, že intervenčnímu orgánu
         členského státu, kde má úspěšný účastník své hlavní sídlo, poskytl záruku za splnění povinnosti, která zajišťuje, že prodávaný
         alkohol bude skutečně použit k cílům stanoveným v oznámení.

      6       Podle čl. 28 odst. 4 nařízení č. 1780/89, ve znění platném při zahájení nabídkového řízení, a podle bodu X oznámení musí být
         takto nabytý alkohol spotřebován nejpozději do jednoho roku ode dne posledního převzetí každé jednotky alkoholu.

      7       Článek 30 odst. 1 písm. e) nařízení č. 1780/89, na který odkazuje bod I 5, písm. c) oznámení, stanoví, že přípustné jsou pouze
         nabídky v písemné formě obsahující závazek účastníka dodržovat všechna pravidla příslušného nabídkového řízení.

      8       Na základě nabídky společnosti Distilleria F. Palma SpA [dále jen „Palma“, v současnosti společnost Fallimento Distilleria
         SpA (Distilleria F. Palma, v likvidaci), dále jen „žalobkyně“] ve výši 3 ecu za hektolitr čistého alkoholu jí bylo množství
         alkoholu nabízené k prodeji v rámci zvláštního nabídkového řízení č. 8/90 ES přiděleno v lednu 1991.

      9       V rámci tohoto nabídkového řízení předložila společnost Palma bankovní záruku banky San Paolo di Torino ve prospěch příslušného
         intervenčního orgánu, tedy Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (Státní agentura pro intervence na zemědělském
         trhu, dále jen „AIMA“).

      10     Společnost Palma měla určité obtíže při převzetí a použití odkoupeného alkoholu, o čemž informovala Komisi. Zejména s ohledem
         na tyto obtíže přijala Komise nařízení (EHS) č. 2710/93 ze dne 30. září 1993 o některých prodejích vinného alkoholu, který
         je v držení intervenčních orgánů, k použití jako motorové palivo v rámci Společenství prostřednictvím zvláštních nabídkových
         řízení (Úř. věst. L 245, s. 131).

      11     Článkem 6 nařízení č. 2710/93 Komise částečně zrušila zvláštní nabídkové řízení č. 8/90 ES, pokud jde o jednotky alkoholu,
         které společnost Palma dosud nepřevzala z intervenčního skladu, tj. tři z pěti vydražených jednotek. Záruka za splnění povinnosti
         ve vztahu k těmto třem jednotkám byla uvolněna.

      12     Podle článku 2 nařízení č. 2710/93 mělo být s výhradou případů vyšší moci použití alkoholu prvních dvou jednotek ze zvláštního
         nabídkového řízení č. 8/90 (tj. 640 000 hektolitrů) skončeno do dne 1. října 1995.

      13     Článek 3 nařízení č. 2710/93 stanoví, že záruka za splnění povinnosti týkající se prvních dvou jednotek z tohoto nabídkového
         řízení bude uvolněna intervenčním orgánem poté, co bude veškerý alkohol z těchto dvou jednotek použit jako motorové palivo
         v rámci Společenství.

      14     I přes přijetí nařízení č. 2710/93 čelila společnost Palma znovu událostem, které podle ní představovaly významné překážky
         splnění jejích závazků.

      15     Dopisem ze dne 18. září 1995 požádala společnost Palma Komisi, aby jí znovu prodloužila lhůtu stanovenou v článku 2 nařízení
         č. 2710/93 pro použití alkoholu. V tomto dopise se společnost Palma dovolávala okolností údajně zakládajících případ vyšší
         moci, které jí zabránily zcela splnit její závazky ve stanovené lhůtě.

      16     Dopisem ze dne 27. listopadu 1995 společnost Palma zopakovala svou žádost o prodloužení lhůty, která uplynula dne 1. října
         1995.

      17     Dopisem ze dne 19. prosince 1995 informovala Komise společnost Palma, že v krátké době zaujme stanovisko k případnému prodloužení
         lhůty pro použití alkoholu.

      18     Společnost Palma rovněž zaslala Komisi dva přípisy ze dne 19. prosince 1995 a 5. ledna 1996, kterými žádala o povolení zničit
         dosud nepoužitý alkohol. Tato žádost se týkala 34 000 hektolitrů alkoholu.

      19     Nařízením Komise (ES) č. 416/96 ze dne 7. března 1996, kterým se mění nařízení č. 2710/93 (Úř. věst. L 59, s. 5), byla lhůta
         pro použití již převzatých jednotek znovu upravena. Článek 3 odst. 1 nařízení č. 2710/93, ve znění nařízení č. 416/96, stanoví:

      „Odchylně od článku 23 nařízení (EHS) č. 2220/85 a s výjimkou případů vyšší moci, dojde‑li k překročení lhůty [1. října 1995]
         uvedené v článku 2, propadne záruka za splnění povinnosti ve výši 90 ecu za hektolitr čistého alkoholu v následujícím rozsahu:

      a) 15 % ve všech případech;
      b) 50 % částky zbývající po odečtení uvedených 15 %, pokud k použití podle tohoto článku nedojde před 30. červnem 1996.
      Celá záruka propadne v případě překročení data 31. prosince 1996.“ (neoficiální překlad)
      20     Přípisem ze dne 23. dubna 1996 vyzvala agentura AIMA společnost Palma, aby jí uhradila částku ve výši 3 164 220 870 italských
         lir (tj. 1 634 183,70 eur), která údajně odpovídá 15 % záruky za splnění povinnosti, a to z toho důvodu, že ke dni 1. října
         1995 nebyl veškerý alkohol z prvních dvou jednotek nabídkového řízení použit jako motorové palivo v rámci Společenství. Dopisem
         ze dne 3. června 1996 společnost Palma zpochybnila zákonnost požadavku agentury AIMA.

      21     V tomto dopise společnost Palma rovněž zopakovala svou žádost Komisi, aby mohla přistoupit ke zničení dosud nepoužitého alkoholu
         tvrdíc, že toto řešení může nejlépe zajistit, že dojde k zužitkování alkoholu, které nezpůsobí narušení trhu.

      22     Komise zaslala agentuře AIMA dne 11. listopadu 1996 dopis, ve kterém uvedla následující:
      „Žádosti palírny Palma, jejímž předmětem je povolení zničit zbývající množství alkoholu ze zvláštního nabídkového řízení č. 8/90
         ES z důvodu problémů spojených s jakostí daného alkoholu, nemůže být vyhověno.

      Je nutné přísně uplatňovat ustanovení nařízení Komise (ES) č. 416/96 [týkající se propadnutí záruky].
      […] Společnost Palma je povinna poskytnout řádné plnění, což znamená, že alkohol musí být použit jako motorové palivo za podmínek
         stanovených v oznámení o nabídkovém řízení a že tato povinnost nezaniká propadnutím záruky. Vnitrostátní orgány jsou povinny
         v nezbytných případech i prostřednictvím nuceného výkonu zajistit dodržování této povinnosti po propadnutí záruky. Je zcela
         zásadní zabránit přesměrování nabytého alkoholu do odvětví, které není povoleno v oznámení nabídkového řízení č. 8/90 [ES],
         jako například do odvětví lihovin […]“

      23     Tento dopis byl předán agenturou AIMA společnosti Palma dne 3. února 1997.
      24     Přípisem ze dne 20. listopadu 1996 společnost Palma znovu zopakovala své námitky proti žádosti agentury AIMA a navrhla, že
         jí dosud nepoužitý alkohol bezúplatně předá.

      25     Agentura AIMA dala pokyn společnosti Palma uhradit jí celou částku záruky. Společnost Palma napadla tento příkaz před vnitrostátními
         soudy.

      26     Na společnost Palma byl dne 9. července 1999 prohlášen konkurs.
        Řízení
      27     Žalobou došlou kanceláři Soudu dne 9. července 2001 zahájila žalobkyně toto řízení.
      28     Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (druhý senát) zahájit ústní část řízení a v rámci opatření pro organizaci
         řízení stanovených v článku 64 jednacího řádu Soudu požádal účastníky řízení, aby během jednání zodpověděli písemně položené
         dotazy.

      29     Ke slyšení řečí účastníků řízení a jejich odpovědí na písemné a ústní otázky položené Soudem došlo na jednání dne 17. prosince
         2003.

       Návrhy účastníků řízení
      30     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       uložil Komisi nahradit žalobkyni utrpěnou škodu;
      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      31     Komise navrhuje, aby Soud:
      –       odmítl žalobu jako nepřípustnou nebo neopodstatněnou;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      32     Komise popírá přípustnost žaloby, aniž by vznesla námitku nepřípustnosti samostatným podáním. Dovolává se tří důvodů absolutní
         nepřípustnosti. Prvním a hlavním důvodem je nedostatek pravomoci Soudu prvního stupně. Druhým je pozdní podání žaloby a třetím
         porušení čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu. Dva posledně uvedené důvody nepřípustnosti jsou dovolávány podpůrně.

      33     Žalobkyně tvrdí, že její žaloba je přípustná.
       K důvodu nepřípustnosti vycházejícímu z nedostatku pravomoci Soudu
       Argumenty účastníků řízení
      34     Komise uplatňuje, že spor se jako celek váže k objektivní okolnosti, že společnost Palma nedodržela přesně vymezenou povinnost
         použít alkohol nabytý v rámci zvláštního nabídkového řízení č. 8/90 ES, a k důsledkům tohoto neplnění. Podle ní jde tedy o
         právní vztah smluvní povahy. Komise by proto mohla odpovídat pouze z titulu tohoto smluvního vztahu. V důsledku toho je žaloba
         jednak chybně založena na čl. 288 druhém pododstavci ES a jednak nespadá do omezené pravomoci přiznané soudům Společenství
         na základě článku 240 ES (viz v tomto smyslu usnesení Soudu ze dne 18. července 1997, Oleifici italiani v. Komise, T‑44/96,
         Recueil, s. II‑1331, bod 38).

      35     Žalobkyně tvrdí, že Soud má pravomoc rozhodnout o její žalobě z toho důvodu, že směřuje k prokázání mimosmluvní odpovědnosti
         Komise. V tomto ohledu uplatňuje, že v rozporu s tím, co tvrdí Komise, sporná otázka vůbec nespadá do rámce smluvního vztahu,
         který by existoval mezi společností Palma a tímto orgánem. V daném případě byl příčinou utrpěné škody dopis ze dne 11. listopadu
         1996, který jakožto jednostranný akt Komise nemůže spadat do smluvní oblasti.

      36     Kromě toho dopis ze dne 11. listopadu 1996 obsahoval jednak odmítnutí žádosti společnosti Palma týkající se zničení zbývajícího
         alkoholu, jednak rozhodnutí o vymáhání záruky zřízené v rámci nabídkového řízení č. 8/90 ES, a je proto opatřením se závaznými
         právními účinky, které se dotýká zájmů společnosti Palma tím, že mění popsaným způsobem její právní postavení (viz v tomto
         smyslu rozsudek Soudu ze dne 10. července 1990, Automec v. Komise, T‑64/89, Recueil, s. II‑367, bod 42).

       Závěry Soudu
      37     Je namístě mít za to, že pravomoc Soudu rozhodnout tento spor závisí na odpovědi na předběžnou otázku, zda odpovědnost Společenství,
         jež může být uplatněna v daném případě z důvodu postupu vytýkaného Komisi, je nebo není smluvní povahy (viz v tomto smyslu
         usnesení Soudu ze dne 18. července 1997, Nutria v. Komise, T‑180/95, Recueil, s. II‑1317, bod 28).

      38     V tomto ohledu je vhodné nejdříve uvést, že žalobkyně a Komise jsou vázány smlouvou. Z čl. 30 odst. 1 písm. e) nařízení č. 1780/89
         totiž vyplývá, že tím, že společnost Palma byla účastníkem nabídkového řízení zahájeného nařízením č. 3390/90, zavázala se
         výslovně dodržovat veškerá ustanovení týkající se tohoto nabídkového řízení. S ohledem na tyto podmínky předložila společnost
         Palma nabídku ve výši 3 ecu za hektolitr čistého alkoholu na 1,6 milionu hektolitrů čistého alkoholu prodávaného v nabídkovém
         řízení. Přidělením prodávaného množství alkoholu Komise akceptovala cenu navrhovanou společností Palma a její ostatní závazky.
         V důsledku nabídky společnosti Palma a jejího přijetí Komisí se relevantní ustanovení nařízení č. 1780/89 a č. 3390/90 a oznámení
         o nabídkovém řízení, jakož i cena nabízená společností Palma staly ujednáními smlouvy zavazujícími obě strany tohoto sporu
         (viz v tomto smyslu usnesení Soudu ze dne 3. října 1997, Mutual Aid Administration Services v. Komise, T‑186/96, Recueil,
         s. II‑1633, bod 39, a rozsudek Soudu ze dne 9. října 2002, Hans Fuchs v. Komise, T‑134/01, Recueil, s. II‑3909, bod 53).

      39     Je rovněž nezbytné konstatovat, že tato smlouva byla po svém uzavření změněna. Zejména na základě žádostí společnosti Palma
         totiž Komise přijala nařízení č. 2710/93 a č. 416/96, která částečně ruší nabídkové řízení a mění podmínky použití prodaného
         alkoholu, jakož i podmínky uvolnění záruky za splnění povinnosti vztahující se k tomuto alkoholu. Tyto změny jsou nedílnou
         součástí smlouvy.

      40     Dále je namístě zabývat se tím, zda se údajná porušení povinnosti ze strany Komise, na kterých je založena tato žaloba na
         náhradu škody, vztahují k povinnostem, které má Komise podle této smlouvy (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Mutual
         Aid Administration Services v. Komise, bod 40).

      41     Porušení povinností tvrzená žalobkyní jsou tři. Zaprvé Komise nevzala v úvahu existenci případu vyšší moci, v jehož důsledku
         společnost Palma neodpovídá za porušení své povinnosti použít skutečně nabytý alkohol ve stanovené lhůtě. Došlo tedy k tomu,
         že nebyla vzata v potaz skutečnost, že případ vyšší moci zprošťuje stranu jejích povinností. Zadruhé Komise odmítla znovu
         změnit podmínky použití skutečně nabytého alkoholu, čímž porušila zásadu přiměřenosti. Zatřetí Komise neodůvodnila toto odmítnutí,
         čímž porušila povinnost odůvodnit své akty, kterou jí ukládá článek 253 ES.

      42     Zaprvé, pokud jde o povinnost Komise vzít v úvahu existenci případu vyšší moci, je třeba mít za to, že tato povinnost je uložena
         Komisi na základě smlouvy. Tato povinnost totiž vyplývá ze smluvních ustanovení uvedených v článku 2 nařízení č. 2710/93,
         jakož i z článku 3 tohoto nařízení, ve znění nařízení č. 416/96. V důsledku toho spadá tvrzené porušení povinnosti vzít v
         úvahu případ vyšší moci do smluvní oblasti, a může případně založit pouze smluvní odpovědnost Společenství.

      43     Zadruhé, pokud jde o údajnou povinnost Komise souhlasit se změnou podmínek použití skutečně nabytého alkoholu v důsledku toho,
         že tyto změny byly vyžadovány zásadou přiměřenosti, je nutno konstatovat, že i za předpokladu, že taková povinnost existuje,
         může být Komisi uložena pouze smlouvou.

      44     Je pravda, že účelem čl. 5 třetího pododstavce ES, který zakotvuje zásadu přiměřenosti, je upravovat všechny způsoby jednání
         Společenství, bez ohledu na to, zda jsou smluvní nebo mimosmluvní.

      45     Podle zásady pacta sunt servanda, která je základní zásadou každého právního řádu (rozsudek Soudního dvora ze dne 16. června 1998, Racke, C‑162/96, Recueil,
         s. I‑3655, bod 49), je nicméně smlouva uzavřená mezi Komisí a společností Palma v zásadě nezměnitelná. Případná povinnost
         Komise přijmout některou ze změn smlouvy navrhovaných společností Palma proto může vyplývat pouze ze smlouvy samé nebo z obecných
         zásad, které upravují smluvní vztahy, mezi něž patří i zásada přiměřenosti. Údajné porušení této povinnosti změnit smlouvu
         může případně vést pouze ke smluvní odpovědnosti Společenství.

      46     Pokud jde konečně o povinnost odůvodnění, o které žalobkyně tvrdí, že byla porušena, stačí uvést, že tato povinnost je uložena
         Komisi článkem 253 ES. Týká se nicméně pouze způsobů jednostranného jednání tohoto orgánu. Není tedy uložena Komisi smlouvou,
         kterou tento orgán uzavřel se společností Palma. V důsledku toho může tato povinnost případně přivodit pouze mimosmluvní odpovědnost
         Společenství.

      47     Z výše uvedeného vyplývá, že kromě údajného porušení povinnosti odůvodnění se žalobkyně na podporu své žaloby na náhradu škody
         dovolává porušení povinností smluvní povahy ze strany Komise, a proto podaná žaloba spočívá na smluvním základě (viz v tomto
         smyslu výše uvedené usnesení Nutria v. Komise, bod 36).

      48     Na základě ustanovení článku 225 ES ve spojení s článkem 238 ES má Soud pravomoc rozhodovat v prvním stupni spory ve smluvní
         oblasti, které jsou mu předloženy fyzickými a právnickými osobami, pouze na základě rozhodčí doložky, která v daném případě
         neexistuje.

      49     V daném sporu nelze na předložení věci Soudu žalobkyní nahlížet jako na výraz společné vůle účastníků řízení založit pravomoc
         soudů Společenství ve smluvní oblasti, neboť Komise pravomoc Soudu popírá.

      50     V případě neexistence rozhodčí doložky ve smyslu článku 238 ES Soud nemůže, je‑li mu jako v daném případě předložena žaloba
         na náhradu škody na základě článku 235 ES, o této žalobě rozhodnout, jelikož se tato žaloba ve skutečnosti týká žádosti o
         náhradu škody z porušení smlouvy. V opačném případě by Soud rozšířil svou pravomoc za rámec sporů, které může rozhodovat podle
         článku 240 ES, neboť toto ustanovení naopak svěřuje vnitrostátním soudům obecnou pravomoc rozhodovat spory, jichž je Společenství
         stranou (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 21. května 1987, Rau a další, C‑133/85 až C‑136/85, Recueil, s. 2289,
         bod 10, a výše uvedené usnesení Mutual Aid Administration Services v. Komise, bod 47).

      51     Z předcházejícího vyplývá, že důvod nepřípustnosti žaloby vycházející z nedostatku pravomoci Soudu musí být přijat, jelikož
         žaloba je založena na údajných porušeních jednak povinnosti vzít v úvahu případnou existenci případu vyšší moci a jednak tvrzené
         povinnosti přijmout změny smlouvy navrhované společností Palma na základě zásady přiměřenosti.

      52     Vzhledem k tomu, že důvod nepřípustnosti žaloby dovolávaný jako hlavní nemůže být důvodem pro odmítnutí žaloby jako celku,
         je třeba přezkoumat absolutní důvod nepřípustnosti vycházející z porušení ustanovení čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu
         v rozsahu, v němž se žalobkyně dovolává porušení povinnosti odůvodnit akt Komise.

       K důvodu nepřípustnosti vycházejícímu z porušení ustanovení čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu
       Argumenty účastníků řízení
      53     Komise tvrdí, že žaloba je nepřípustná, jelikož v rozporu s požadavky čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu neposkytuje žádné
         konkrétní a přesné informace o existenci a výši údajně utrpěné škody. V této souvislosti Komise není schopna určit škodu,
         jejíž náhradu žalobkyně žádá.

      54     Komise dále uplatňuje nesrovnalosti mezi žalobou a replikou, pokud jde o hlediska, podle kterých má být určena výše škody.
         Podle žaloby výlohy na dopravu a skladné, jejichž uhrazení žalobkyně žádá, byly vynaloženy před dopisem ze dne 11. listopadu
         1996, který však žalobkyně považuje za příčinu tvrzené škody. Naopak replika odkazuje na výlohy na dopravu a skladné údajně
         vynaložené společností Palma v důsledku dopisu ze dne 11. listopadu 1996.

      55     Žalobkyně tvrdí, že její žaloba splňuje požadavky čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu. V tomto ohledu uplatňuje, že řádně
         uvedla, jaká je utrpěná škoda, a že v žalobě jsou zmíněny různé aspekty škody a základní hlediska, o která je namístě se opírat
         při jejím vyčíslení. Podle judikatury tyto skutečnosti stačí ke splnění požadavků čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu (rozsudek
         Soudu ze dne 15. června 1999, Ismeri Europa v. Účetní dvůr, T‑277/97, Recueil, s. II‑1825, bod 67). Konečně žalobkyně uplatňuje,
         že výtky formulované Komisí spadají pod posouzení opodstatněnosti žaloby, a v důsledku toho se jimi Soud musí zabývat v rámci
         tohoto posouzení (rozsudky Soudu ze dne 16. dubna 1997, Saint a Murray v. Rada a Komise, T‑554/93, Recueil, s. II‑563, bod 59;
         ze dne 10. července 1997, Guérin automobiles v. Komise, T‑38/96, Recueil, s. II‑1223, bod 42, a ze dne 28. dubna 1998, Dorsch
         Consult v. Rada a Komise, T‑184/95, Recueil, s. II‑667, bod 23).

       Závěry Soudu
      56     Na základě čl. 21 prvního pododstavce Statutu Soudního dvora, který se vztahuje na řízení před Soudem v souladu s čl. 53 prvním
         pododstavcem téhož Statutu, a na základě čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu, musí každá žaloba obsahovat zejména předmět
         sporu a stručný popis žalobních důvodů.

      57     Vzhledem k tomu, že se jedná o požadavek veřejného pořádku, otázka, zda žaloba splňuje tyto požadavky, může být vznesena Soudem
         i bez návrhu (viz zejména rozsudek Soudu ze dne 21. března 2002, Joynson v. Komise, T‑231/99, Recueil, s. II‑2085, bod 154).

      58     Je vhodné připomenout, že údaj uvedený v bodě 56 výše musí být dostatečně jasný a přesný, aby umožnil žalovanému připravit
         svou obhajobu a Soudu rozhodnout o žalobě, podle okolností bez dalších podpůrných informací. Aby byla zaručena právní jistota
         a řádný výkon spravedlnosti, je k tomu, aby byla žaloba přípustná, třeba, aby zásadní skutkové a právní skutečnosti, na kterých
         je založena, byly uvedeny alespoň v souhrnné podobě, konzistentním a srozumitelným způsobem v textu samotné žaloby (usnesení
         Soudu ze dne 29. listopadu 1993, Koelman v. Komise, T‑56/92, Recueil, s. II‑1267, bod 21, a rozsudek Soudu ze dne 6. května
         1997, Guérin automobiles v. Komise, T‑195/95, Recueil, s. II‑679, bod 20).

      59     Aby byly splněny tyto požadavky, musí žaloba na náhradu škody způsobené orgánem Společenství obsahovat údaje, které umožňují
         určit chování, které žalobce orgánu vytýká, důvody, na základě kterých má za to, že mezi tímto chováním a škodou, o které
         tvrdí, že ji utrpěl, existuje příčinná souvislost, jakož i charakter a rozsah této škody (rozsudek Soudu ze dne 18. září 1996,
         Asia Motor France a další v. Komise, T‑387/94, Recueil, s. II‑961, bod 107).

      60     V daném případě ze zkoumání prvního žalobního důvodu jasně vyplývá, že Soud má pravomoc pouze rozhodnout o údajném nedostatku
         odůvodnění dopisu ze dne 11. listopadu 1996, kterým Komise odmítla přijmout změny smlouvy navrhované společností Palma. V
         rámci zkoumání tohoto žalobního důvodu je tudíž namístě mít za to, že výtka adresovaná žalobkyní Komisi se omezuje na údajné
         porušení povinnosti odůvodnění dopisu ze dne 11. listopadu 1996, které v žádném případě nemůže založit odpovědnost Společenství
         (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 15. září 1982, Kind v. Rada a Komise, C‑106/81, Recueil, s. 2885, bod 14,
         a ze dne 30. září 2003, Eurocoton a další v. Rada, C‑76/01 P, Recueil, s. I‑10091, bod 98).

      61     Z žaloby vyplývá, že žalobkyně tvrdí, že utrpěla škodu, kterou vyčísluje na 22 miliard italských lir (11 382 051,78 eur).
         Je nicméně jasné, že žaloba neobsahuje žádné informace o důvodech, na základě kterých má žalobkyně za to, že existuje příčinná
         souvislost mezi údajným nedostatkem odůvodnění dopisu ze dne 11. listopadu 1996 a škodou, o které tvrdí, že ji utrpěla. Ve
         skutečnosti se žalobkyně v žalobě omezuje na tvrzení, že údajná škoda je přímým a zřejmým důsledkem dopisu ze dne 11. listopadu
         1996.

      62     Z toho vyplývá, že požadavky čl. 21 prvního pododstavce Statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu nejsou
         splněny.

      63     S ohledem na výše uvedené je namístě odmítnout žalobu jako nepřípustnou, aniž by bylo nutné zabývat se ostatními důvody a
         tvrzeními uváděnými Komisí na podporu nepřípustnosti žaloby.

       K nákladům řízení
      64     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu
         neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy Komise.

      Z těchto důvodů
      SOUD (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 25. května 2004.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jednací jazyk: italština.