Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 6. června 1996. # Jean Baiwir proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Akt nepříznivě zasahující právní postavení - Nepřípustnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-391/94.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 14. května 1997. # Florimex BV a Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Odůvodnění. # Spojené věci T-70/92 a T-71/92.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 24. dubna 2012.#Servet Kamberaj v. Istituto per l’Edilizia Sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES) a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Bolzano.#Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Článek 34 Listiny základních práv Evropské unie – Směrnice 2003/109/ES – Právní postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty – Právo na rovné zacházení v oblastech sociálního zabezpečení, sociální podpory a sociální ochrany – Výjimka ze zásady rovného zacházení pro opatření sociální podpory a sociální ochrany – Vyloučení ‚základních dávek‘ z působnosti této výjimky – Vnitrostátní právní úprava stanovící příspěvek na bydlení pro nejméně majetné nájemce – Výše prostředků určených pro státní příslušníky třetích zemí určovaná na základě rozdílného váženého průměru – Zamítnutí žádosti o příspěvek na bydlení z důvodu vyčerpání rozpočtu určeného pro státní příslušníky třetích zemí.#Věc C 571/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      24. dubna 2012 (
            *1
         )
      „Prostor svobody, bezpečnosti a práva — Článek 34 Listiny základních práv Evropské unie — Směrnice 2003/109/ES — Právní postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty — Právo na rovné zacházení v oblastech sociálního zabezpečení, sociální podpory a sociální ochrany — Výjimka ze zásady rovného zacházení pro opatření sociální podpory a sociální ochrany — Vyloučení ‚základních dávek‘ z působnosti této výjimky — Vnitrostátní právní úprava stanovící příspěvek na bydlení pro nejméně majetné nájemce — Výše prostředků určených pro státní příslušníky třetích zemí určovaná na základě rozdílného váženého průměru — Zamítnutí žádosti o příspěvek na bydlení z důvodu vyčerpání rozpočtu určeného pro státní příslušníky třetích zemí“
      Ve věci C-571/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunale di Bolzano (Itálie) ze dne 24. listopadu 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 7. prosince 2010, v řízení

         Servet Kamberaj

      proti

         Istituto per l’Edilizia sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES),

         Giunta della Provincia autonoma di Bolzano,

         Provincia autonoma di Bolzano,

      za přítomnosti:

         Associazione Porte Aperte/Offene Türen,

         Human Rights International,

         Associazione Volontarius,

         Fondazione Alexander Langer,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J. Malenovský a U. Lõhmus, předsedové senátů, A. Rosas, E. Levits, A. Ó Caoimh (zpravodaj), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadžev a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. října 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za S. Kamberaje F. Pintonem a D. Simonatem, avvocati,

               —

               za Provincia autonoma di Bolzano R. von Guggenbergem, S. Beikircherem, C. Bernardim a D. Ambachem, Rechtsanwälte,

               —

               za belgickou vládu J-C. Halleuxem a C. Pochet, jako zmocněnci,

               —

               za francouzskou vládu E. Belliard, G. de Berguesem a B. Beaupère-Manokha, jako zmocněnci,

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi M. Condou-Durande a C. Cattabriga, jako zmocněnkyněmi,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. prosince 2011,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2 SEU, 6 SEU, 18 SFEU, 45 SFEU a 49 SFEU, článků 21 a 34 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), jakož i ustanovení směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ (Úř. věst. L 180, s. 22; Zvl. vyd. 20/01, s. 23), a směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. 2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272). Předkládající soud vznáší též otázky týkající se článku 14 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), a článku 1 protokolu č. 12 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsaného v Římě dne 4. listopadu 2000 (dále jen „protokol č. 12“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi S. Kamberajem a Istituto per l’Edilizia sociale della Provincia autonoma di Bolzano (Institut pro sociální bydlení samosprávné provincie Bolzano, dále jen „IPES“), Giunta della Provincia autonoma di Bolzano (provinční rada samosprávné provincie Bolzano, dále jen „Giunta“) a Provincia Autonoma di Bolzano (samosprávná provincie Bolzano) ve věci zamítnutí jeho žádosti o přiznání nároku na příspěvek na bydlení pro rok 2009 ze strany IPES z důvodu vyčerpání rozpočtu Provincia autonoma di Bolzano stanoveného pro poskytování tohoto příspěvku státním příslušníkům třetích zemí.

         Právní rámec

         Unijní právní úprava

      Směrnice 2000/43

               3

               Podle jejího článku 1 je „účelem směrnice [2000/43] stanovit rámec pro boj s diskriminací na základě rasy nebo etnického původu s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení“.

               4

               Článek 2 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:
               „1.   Pro účely této směrnice se ‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí, že neexistuje žádná přímá nebo nepřímá diskriminace na základě rasy nebo etnického původu.
               2.   Pro účely odstavce 1 se

                        a)

                        přímou diskriminací rozumí případ, kdy je s jednou osobou zacházeno z důvodu rasy nebo etnického původu méně příznivým způsobem, než je, bylo nebo by bylo s jinou osobou ve srovnatelné situaci;

                        b)

                        nepřímou diskriminací rozumí případ, kdy by v důsledku navenek neutrálního předpisu, kritéria nebo zvyklosti byla znevýhodněna osoba určité rasy nebo etnického původu v porovnání s jinými osobami, ledaže uvedený předpis, kritérium nebo zvyklost je objektivně odůvodněn legitimním cílem a ledaže prostředky k dosažení tohoto cíle jsou přiměřené a nezbytné.“

               5

               Článek 3 odst. 2 směrnice 2000/43 stanoví, že tato směrnice „se netýká rozdílů v zacházení na základě státní příslušnosti a nejsou jí dotčeny předpisy a podmínky upravující vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti na území členských států a dále se netýká rozdílů v jakémkoli zacházení souvisejícím s právním postavením dotčených státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti“.

               6

               Článek 15 téže směrnice zní následovně:
               „Členské státy stanoví systém sankcí za porušování vnitrostátních ustanovení přijatých podle této směrnice a přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění jejich uplatňování. Takto stanovené sankce, které mohou zahrnovat vyplácení náhrad oběti, musí být účinné, přiměřené a odrazující. Členské státy oznámí tyto předpisy Komisi nejpozději do 19. července 2003 a co nejdříve veškeré následné změny, které se jich týkají.“

         Směrnice 2003/109

               7

               Druhý až čtvrtý, šestý, dvanáctý a třináctý bod odůvodnění směrnice 2003/109 zní následovně:

                        „(2)

                        Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 prohlásila, že právní postavení státních příslušníků třetích zemí by se mělo sbližovat s právním postavením státních příslušníků členských států a že by osobě, která pobývala oprávněně v členském státě po dobu, kterou je třeba stanovit, a je držitelem povolení k dlouhodobému pobytu, měl být v uvedeném členském státě přiznán soubor jednotných práv, která se co nejvíce přibližují právům přiznávaným občanům Evropské unie.

                        (3)

                        Tato směrnice ctí základní práva a zachovává zásady uznané zejména [EÚLP] a [Listinou].

                        (4)

                        Integrace státních příslušníků třetích zemí, kteří dlouhodobě pobývají v členských státech, je rozhodující pro podporu hospodářské a sociální soudržnosti, základního cíle Společenství stanoveného Smlouvou [ES].

                  […]

                        (6)

                        Hlavním kritériem pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta by měla být délka pobytu na území členského státu. Pobyt by měl být oprávněný a nepřetržitý, aby bylo možno prokázat, že se dotyčná osoba se v zemi usídlila. […]

                  […]

                        (12)

                        K vytvoření skutečného nástroje integrace dlouhodobě pobývajících rezidentů do společnosti, ve které žijí, je důležité, aby s dlouhodobě pobývajícími rezidenty bylo v široké řadě hospodářských a sociálních oblastí zacházeno stejně jako s občany členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí.

                        (13)

                        V oblasti sociální podpory je třeba možnost omezení dávek pro dlouhodobě pobývající rezidenty na dávky základní chápat v tom smyslu, že tento pojem zahrnuje alespoň podporu ve formě životního minima, podporu v případě nemoci, těhotenství, rodičovskou podporu a podporu v rámci dlouhodobé péče. Způsob poskytování uvedených dávek by měl být stanoven vnitrostátními právními předpisy.“

               8

               Kapitola II směrnice 2003/109 se týká přiznání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta v členském státě.

               9

               Podle čl. 4 odst. 1 téže směrnice, který spadá do uvedené kapitoly II, členské státy přiznávají právní postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta státním příslušníkům třetích zemí, kteří bezprostředně před podáním příslušné žádosti pobývali oprávněně a nepřetržitě na jejich území po dobu pěti let.

               10

               Článek 5 směrnice 2003/109 stanoví podmínky pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta. Podle odst. 1 písm. a) a b) tohoto článku členské státy požadují od státních příslušníků třetích zemí, aby prokázali, že pro potřeby vlastní a vyživovaných rodinných příslušníků mají stálé a pravidelné příjmy, které jsou dostatečné k zajištění jejich výživy a výživy jejich rodinných příslušníků, aniž by využívali systému sociální podpory dotčeného členského státu, jakož i zdravotní pojištění, které kryje všechna rizika běžně krytá státním příslušníkům dotyčného členského státu.

               11

               Odstavec 2 uvedeného článku 5 stanoví, že členské státy mohou též požadovat, aby státní příslušníci třetích zemí dodržovali integrační opatření v souladu s vnitrostátním právem.

               12

               Členské státy sice mohou v souladu s čl. 6 odst. 1 směrnice 2003/109 zamítnout přiznání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta z důvodu veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti, odstavec 2 téhož článku však stanoví, že se takovéto zamítnutí nesmí zakládat na ekonomických důvodech.

               13

               Podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/109 podá dotyčný státní příslušník třetí země za účelem získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta žádost u příslušných orgánů členského státu, ve kterém pobývá, k níž jsou přiloženy písemné doklady stanovené vnitrostátními právními předpisy, z nichž vyplývá, že splňuje podmínky podle článků 4 a 5 uvedené směrnice.

               14

               Článek 11 odst. 1 uvedené směrnice zní následovně:
               „Dlouhodobě pobývajícím rezidentům je přiznáno rovné zacházení jako státním příslušníkům členského státu v těchto oblastech:
               […]

                        d)

                        sociální zabezpečení, sociální podpora a sociální ochrana podle vnitrostátních právních předpisů;

                  […]

                        f)

                        přístup ke zboží a službám a k nabídce výrobků a služeb určených pro veřejnost a k možnostem získání bydlení;

                  […]“

               15

               Článek 11 odst. 4 téže směrnice stanoví, že „[č]lenské státy mohou omezit rovné zacházení v oblasti sociální podpory a sociální ochrany na základní dávky“.

               16

               Článek 12 odst. 1 směrnice 2003/109 stanoví, že členské státy mohou učinit rozhodnutí o vyhoštění dlouhodobě pobývajícího rezidenta pouze tehdy, představuje-li uvedená osoba skutečné a dostatečně závažné ohrožení veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti. Odstavec 2 téhož článku upřesňuje, že se rozhodnutí o vyhoštění nesmí zakládat na ekonomických důvodech.

               17

               Podle čl. 26 prvního pododstavce směrnice 2003/109 měly členské státy uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 23. ledna 2006.

         Vnitrostátní právní úprava

      Italská ústava

               18

               Podle článku 117 italské ústavy je stát nadán výlučnou pravomocí k vydávání právních předpisů v oblasti sociální pomoci pouze pro účely určení základní úrovně občanskoprávních a sociálněprávních nároků, která musí být zaručena na celém státním území. V ostatních případech přechází pravomoc na regiony.

         Legislativní nařízení č. 286/1998

               19

               Legislativní nařízení č. 3 ze dne 8. ledna 2007, kterým se provádí směrnice 2003/109/ES o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (GURI č. 24 ze dne 30. ledna 2007, s. 4), začlenilo ustanovení této směrnice do textu legislativního nařízení č. 286 ze dne 25. července 1998, kterým se kodifikuje právní úprava v oblasti přistěhovalectví a pravidla týkající se postavení cizince (běžný doplněk ke GURI č. 191 ze dne 18. srpna 1998, dále jen „legislativní nařízení č. 286/1998“).

               20

               Článek 9 odst. 1 legislativního nařízení č. 286/1998 stanoví:
               „Cizinec, který je po nejméně pět let držitelem platného povolení k pobytu a který prokáže příjem vyšší, než je roční sociální podpora, a v případě žádosti týkající se členů jeho rodiny dostatečný příjem […] a vhodné bydlení splňující minimální podmínky stanovené [příslušnými ustanoveními vnitrostátního práva], může podat žádost k policejnímu řediteli o vydání povolení k pobytu ES pro dlouhodobě pobývající rezidenty pro sebe a pro členy své rodiny […]“

               21

               Článek 9 odst. 12 legislativního nařízení č. 286/1998 stanoví:
               „Kromě ustanovení platných pro cizince oprávněně pobývající na italském státním území si může držitel povolení k pobytu ES pro dlouhodobě pobývající rezidenty:
               […]

                        c)

                        činit nárok na dávky sociální pomoci, sociálního zabezpečení, dávky související se zdravotnickými, školskými a sociálními příspěvky a dávky související s přístupem ke zboží a službám dostupným veřejnosti, včetně přístupu k možnostem získání bydlení spravovaného orgány veřejné správy, pokud není stanoveno jinak, a za podmínky, že cizinec prokáže, že skutečně pobývá na státním území […]“

         Nařízení prezidenta č. 670/1972

               22

               Podle čl. 3 třetího pododstavce nařízení prezidenta č. 670 (decreto del Presidente della Repubblica n. 670) ze dne 31. srpna 1972 o zvláštním postavení regionu Tridentsko-Horní Adiže (GURI č. 301, ze dne 20. listopadu 1972, dále jen „nařízení prezidenta č. 670/1972“), které je nařízením s mocí ústavního předpisu, se provincii Provincia Autonoma di Bolzano z důvodu zvláštního složení jejího obyvatelstva, jež se dělí do tří jazykových skupin, a sice skupin hovořících italsky, německy a ladinsky (dále jen „tři jazykové skupiny“), přiznává zvláštní samosprávné postavení.

               23

               Podle čl. 8 bodu 25 nařízení prezidenta č. 670/1972 tato samospráva zahrnuje zejména pravomoc k vydávání právních předpisů v oblasti veřejné podpory a pomoci.

               24

               Článek 15 odst. 2 nařízení prezidenta č. 670/1972 stanoví, že Provincia Autonoma di Bolzano mimo výjimečné případy využívá své prostředky určené k poskytování pomoci a pro sociální a kulturní účely přímo úměrně početnosti každé ze tří jazykových skupin a podle rozsahu potřeb těchto skupin.

         Provinční zákon

               25

               Příspěvek na bydlení je upraven v čl. 2 prvním pododstavci písm. k) provinčního zákona č. 13 (legge provinciale n° 13), ze dne 17. prosince 1998, ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu sporu v původním řízení (dále jen „provinční zákon“). Tato dávka, která představuje příspěvek na úhradu nájemného nejméně majetnými nájemci s cílem umožnit jim zaplacení nájemného, se v souladu s čl. 15 odst. 2 nařízení prezidenta č. 670/1972 dělí mezi tři jazykové skupiny.

               26

               Článek 5 odst. 1 provinčního zákona stanoví, že prostředky určené na financování opatření uvedených v čl. 2 prvním pododstavci písm. k) tohoto zákona musí být rozděleny mezi žadatele tří jazykových skupin úměrně váženému průměru mezi jejich početností a potřebami každé skupiny. Podle odstavce 2 téhož článku se potřeby každé jazykové skupiny určují každoročně na základě žádostí podaných za posledních deset let.

               27

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že se výpočet početnosti každé jazykové skupiny provádí na základě posledního všeobecného sčítání lidu a na základě prohlášení o přináležitosti k jedné ze tří jazykových skupin, které musí učinit všichni italští státní příslušníci starší čtrnácti let s bydlištěm na území Provincia Autonoma di Bolzano.

               28

               Občané Unie, kteří mají bydliště na území provincie, vykonávají zde výdělečnou činnost a splňují ostatní podmínky k přiznání nároku na podpory v oblasti bydlení, musí v souladu s čl. 5 odst. 5 provinčního zákona předložit prohlášení o přináležitosti nebo přidružení k jedné ze tří jazykových skupin.

               29

               Podle čl. 5 odst. 7 provinčního zákona určí Giunta každoročně výši prostředků vyhrazených státním příslušníkům třetích zemí a osobám bez státní příslušnosti, kteří ke dni podání své žádosti trvale a oprávněně pobývají na provinčním území po dobu nejméně pěti let a kteří na tomto území vykonávali výdělečnou činnost po dobu nejméně tří let. Počet nájemných bytů, které mohou být těmto státním příslušníkům a osobám bez státní příslušnosti poskytnuty, se rovněž stanoví úměrně váženému průměru mezi početností státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti splňujících výše uvedená kritéria a jejich potřebami.

         Rozhodnutí č. 1885

               30

               Z rozhodnutí Giunta č. 1885 (deliberazione n. 1885) ze dne 20. července 2009 o výši prostředků určených pro rok 2009 státním příslušníkům třetích zemí a osobám bez státní příslušnosti (dále jen „rozhodnutí č. 1885“) vyplývá, že jejich početnosti byl ve váženém průměru přidělen koeficient 5, zatímco jejich potřebám byl přiřazen koeficient 1.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               31

               Servet Kamberaj je albánským státním příslušníkem, který má od roku 1994 bydliště a vykonává trvalou pracovní činnost v Provincia Autonoma di Bolzano. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že je držitelem povolení k pobytu s neomezenou dobou platnosti.

               32

               Žalobce v původním řízení pobíral v letech 1998 až 2008 příspěvek na bydlení podle čl. 2 prvního pododstavce písm. k) provinčního zákona.

               33

               Dopisem ze dne 22. března 2010 IPES informoval žalobce v původním řízení o tom, že se jeho žádost o příspěvek pro rok 2009 zamítá z důvodu, že rozpočet určený státním příslušníkům třetích zemí stanovený v souladu s rozhodnutím č. 1885 byl vyčerpán.

               34

               Žalobou podanou dne 8. října 2010 se žalobce v původním řízení domáhal, aby Tribunale di Bolzano určil, že uvedené zamítavé rozhodnutí zakládalo jeho diskriminaci ze strany žalovaných v původním řízení. Zastával názor, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je ta, která je obsažena v provinčním zákoně a v rozhodnutí č. 1885, je neslučitelná zejména se směrnicemi 2000/43 a 2003/109, neboť v oblasti příspěvku na bydlení zachází se státními příslušníky třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty, méně příznivým způsobem než s občany Unie.

               35

               Provincia Autonoma di Bolzano před předkládajícím soudem tvrdila, že poměrné rozdělení podpor mezi jazykové skupiny zastoupené na území této provincie je nezbytné k zachování sociálního míru mezi žadateli o sociální pomoc.

               36

               Předkládající soud uvádí, že se podle provinčního zákona obyvatelstvo pobývající na území Provincia Autonoma di Bolzano dělí do dvou skupin, a sice na občany Unie, ať italské či jiné státní příslušníky, pro něž je vznik nároku na příspěvek na bydlení bez rozdílu podmíněn předložením prohlášení o přináležitosti k jedné ze tří jazykových skupin, a na státní příslušníky třetích zemí, u kterých se toto prohlášení nevyžaduje.

               37

               Tento soud uvádí, že za účelem uspokojení globálních potřeb přístupu k bydlení v nájmu či vlastnictví v roce 2009 byly pro první výše uvedenou skupinu, tj. občany Unie bez ohledu na to, zda jsou italskými či jinými státními příslušníky, schváleny prostředky v celkové výši 90812321,57 eur, z nichž 21546197,57 eur pro příspěvek na bydlení a 69 266 124 eur pro podpory na koupi, výstavbu a renovaci bydlení určeného k uspokojení bytových potřeb, pokud jde o nemovitosti sloužící jako hlavní bydliště, a pro druhou skupinu tvořenou státními příslušníky třetích zemí byly schváleny prostředky v celkové výši 11604595 eur, z nichž 10200000 eur pro příspěvek na bydlení a 1 404 595 eur pro podpory na koupi, výstavbu a renovaci bydlení určeného k uspokojení bytových potřeb, pokud jde o nemovitosti sloužící jako hlavní bydliště.

               38

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Tribunale di Bolzano přiznal žalobci v původním řízení předběžně nárok na požadovaný příspěvek na bydlení za období od října 2009 do června 2010 ve výši 453,62 eur měsíčně.

               39

               Vzhledem k tomu, že Tribunale di Bolzano měl za to, že rozhodnutí před ním probíhajícího sporu vyžaduje výklad unijního práva, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Ukládá zásada přednosti unijního práva vnitrostátnímu soudu, aby v plném rozsahu a bezprostředně uplatnil unijní právní normy, jež mají přímý účinek, a neuplatňoval vnitrostátní právní normy, které jsou v rozporu s unijním právem, přestože tyto vnitrostátní právní normy byly přijaty za účelem provádění základních zásad ústavního systému členského státu?

                        2)

                        Ukládá v případě rozporu mezi vnitrostátní právní normou a EÚLP odkaz na EÚLP učiněný v článku 6 SEU vnitrostátnímu soudu, aby přímo použil článek 14 EÚLP a článek 1 [protokolu č. 12] a neuplatňoval neslučitelný vnitrostátní pramen práva, aniž by byl povinen předem vznést otázku ústavnosti u vnitrostátního ústavního soudu?

                        3)

                        Brání unijní právo – zejména články 2 [SEU] a 6 SEU, články 21 a 34 Listiny a směrnice 2000/43[…] a 2003/109[…] – takové vnitrostátní (přesněji provinční) právní úpravě, jako je úprava obsažená v ustanovení čl. 15 odst. [2] [nařízení prezidenta č. 670/1972], ve spojení s články 1 a 5 provinčního zákona […] a v [rozhodnutí č. 1885] v části, v níž pro předmětné výhody a zejména pro ‚příspěvek na bydlení‘ zohledňuje státní příslušnost, když vůči pracovníkům, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty a kteří pocházejí ze zemí mimo Unii, nebo vůči osobám bez státní příslušnosti uplatňuje méně příznivé zacházení oproti rezidentům, kteří jsou občany Unie (italskými nebo jinými)?
                        V případě kladné odpovědi na předchozí otázky:

                        4)

                        Má být v případě porušení obecných unijních zásad, jako je zásada zákazu diskriminace a zásada právní jistoty, v případě existence vnitrostátního prováděcího předpisu, který umožňuje soudu ‚nařídit upuštění od poškozujícího jednání a přijmout jakékoli jiné vhodné opatření podle okolností [k odstranění] následků diskriminace‘ a ukládá mu ‚nařídit upuštění od diskriminačního chování, postoje nebo jednání, jestliže nadále přetrvává, a odstranění jejich následků‘ a umožňuje nařídit ‚pro účely zabránění jeho opakování, ve lhůtě stanovené v rozhodnutí, plán odstranění zjištěné diskriminace‘, článek 15 směrnice 2000/43[…] v části, v níž stanoví, že sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující, vykládán v tom smyslu, že mezi zjištěné formy diskriminace a následky, které je třeba odstranit, je s cílem zabránit neodůvodněné obrácené diskriminaci třeba zahrnout i veškerá porušení předpisů, která mají dopad na diskriminované osoby, přestože nejsou účastníky sporu?
                        V případě kladné odpovědi na předchozí otázku:

                        5)

                        Brání unijní právo – zejména články 2 [SEU] a 6 SEU, články 21 a 34 Listiny a směrnice 2000/43[…] a 2003/109[…] – vnitrostátní (přesněji provinční) právní úpravě, která pro přiznání nároku na příspěvek na bydlení vyžaduje pouze od občanů zemí mimo Unii, tedy nikoli od občanů Unie (italských či jiných) – se kterými je rovně zacházeno, pokud jde o pouhou povinnost pobytu na území provincie po dobu delší než pět let – aby splňovali další podmínku tří let výdělečné činnosti?

                        6)

                        Brání unijní právo – zejména články 2 [SEU] a 6 SEU a články 18 [SFEU], 45 [SFEU] a 49 SFEU, ve spojení s články 1, 21 a 34 Listiny – vnitrostátní (přesněji provinční) právní úpravě, která stanoví, že pro přiznání nároku na příspěvek na bydlení mají občané Unie (italští či jiní) povinnost učinit prohlášení o etnické přináležitosti nebo přidružení k jedné ze tří jazykových skupin zastoupených v oblasti Horní Adiže/Jižní Tyrolsko?

                        7)

                        Brání unijní právo – zejména články 2 [SEU] a 6 SEU a články 18 [SFEU], 45 [SFEU] a 49 SFEU, ve spojení s články 21 a 34 Listiny – vnitrostátní (přesněji provinční) právní úpravě, která pro přiznání nároku na příspěvek na bydlení ukládá občanům Unie (italským či jiným) povinnost pobývat nebo pracovat na území provincie po dobu nejméně pěti let?“

         K předběžným otázkám

         K přípustnosti první a čtvrté až sedmé předběžné otázky

               40

               Na úvod je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Jestliže se tedy položené otázky týkají výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudek ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C-212/04, Sb. rozh. s. I-6057, bod 41 a citovaná judikatura).

               41

               Nicméně Soudnímu dvoru přísluší zkoumat podmínky, za nichž byl dotázán vnitrostátním soudem, za účelem ověření své vlastní pravomoci. Duch spolupráce, jímž má být veden průběh řízení o předběžné otázce, totiž znamená, že vnitrostátní soud bere ohled na funkci svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech, a nikoliv poskytovat poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám (viz výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 42).

               42

               V tomto ohledu je odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz rozsudek ze dne 23. listopadu 2006, Asnef-Equifax a Administración del Estado, C-238/05, Sb. rozh. s. I-11125, bod 17).

               43

               Právě s ohledem na tyto zásady musí Soudní dvůr přezkoumat přípustnost některých z otázek položených předkládajícím soudem.

         K první otázce

               44

               První otázkou se předkládající soud táže, zda zásada přednosti unijního práva ukládá vnitrostátnímu soudu povinnost použít unijní právní předpisy mající přímý účinek, a neuplatnit tak jakoukoli vnitrostátní právní normu, která by byla s těmito předpisy v rozporu, a to i tehdy, když takováto právní norma byla přijata za účelem provádění základních zásad ústavního systému dotyčného členského státu.

               45

               Tato otázka souvisí se zásadou ochrany jazykových menšin, která je podle vnitrostátního soudu základní zásadou ústavního systému uvedeného členského státu. Tato zásada je však v projednávané věci relevantní pouze ve vztahu k italským státním příslušníkům a občanům Unie, pro které je, jak vyplývá z bodů 26 až 28 tohoto rozsudku, přístup k příspěvku na bydlení bez rozdílu podmíněn předložením prostého prohlášení o přináležitosti k jedné ze tří jazykových skupin, zatímco takovéto prohlášení se nevyžaduje od státních příslušníků třetích zemí, jako je žalobce v původním řízení.

               46

               Vzhledem k tomu, že první otázka vede ve skutečnosti k tomu, aby Soudní dvůr podal poradní stanovisko k obecné otázce týkající se situace, která nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu projednávaného předkládajícím soudem, je třeba shledat, že tato otázka je nepřípustná.

         Ke čtvrté otázce

               47

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda článek 15 směrnice 2000/43, který stanoví, že sankce za porušení zásady zákazu diskriminace na základě rasy nebo etnického původu musí být účinné, přiměřené a odrazující, ukládá vnitrostátnímu soudu, aby v případě, že shledá existenci takovéhoto porušení, nařídil ukončení veškerého porušování dotýkajícího se obětí diskriminace, přestože tyto oběti nejsou účastníky sporu.

               48

               V projednávané věci jak z předkládacího rozhodnutí, tak z vyjádření předložených Soudnímu dvoru jasně vyplývá, že se rozdílné zacházení oproti italským státním příslušníkům, jehož se žalobce v původním řízení údajně stal obětí, zakládá na jeho právním postavení státního příslušníka třetí země.

               49

               Podle článku 1 a čl. 2 odst. 1 a 2 směrnice 2000/43 se přitom tato směrnice vztahuje výhradně na přímou nebo nepřímou diskriminaci na základě rasy nebo etnického původu. Článek 3 odst. 2 této směrnice stanoví, že se tato směrnice netýká rozdílů v zacházení na základě státní příslušnosti a nejsou jí dotčeny předpisy a podmínky upravující vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti na území členských států a dále se netýká rozdílů v jakémkoli zacházení souvisejícím s právním postavením dotčených státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti.

               50

               Z toho vyplývá, že diskriminace tvrzená žalobcem v původním řízení nespadá do působnosti směrnice 2000/43 a že čtvrtá otázka je nepřípustná.

         K páté otázce

               51

               Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení unijního práva, zejména směrnic 2000/43 a 2003/109, brání celostátní nebo regionální právní úpravě, která pouze státním příslušníkům třetích zemí, a nikoli občanům Unie, bez ohledu na to, zda jsou italskými či jinými státními příslušníky, ukládá vedle podmínky týkající se povinnosti pobývat na území Provincia autonoma di Bolzano po dobu delší než pět let dodatečnou podmínku, podle níž se k přiznání nároku na příspěvek na bydlení vyžaduje, aby tito státní příslušníci vykonávali výdělečnou činnost po dobu tří let.

               52

               Je třeba připomenout, že jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, spor v původním řízení se týká diskriminace tvrzené žalobcem v původním řízení plynoucí z mechanismu rozdělování finančních prostředků určených na příspěvky na bydlení stanoveného provinčním zákonem a rozhodnutím č. 1885.

               53

               Není sporu o tom, že ve věci v původním řízení žalobce v původním řízení splnil podmínku, kterou státním příslušníkům třetích zemí ukládá čl. 5 odst. 7 provinčního zákona, a sice podmínku týkající se povinnosti vykonávat výdělečnou činnost na území Provincia autonoma di Bolzano po dobu nejméně tří let, a že jeho žádost o příspěvek na bydlení nebyla zamítnuta z důvodu, že žalobce v původním řízení tuto podmínku nesplňoval.

               54

               Za těchto okolností je třeba dospět k závěru, že pátá otázka, jež nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu projednávaného předkládajícím soudem, musí být odmítnuta jako nepřípustná.

         K šesté a sedmé otázce

               55

               Podstatou šesté a sedmé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda je unijní právo, zejména články 2 SEU, 6 SEU, 18 SFEU, 45 SFEU a 49 SFEU, ve spojení s články 1, 21 a 34 Listiny, nutno vykládat v tom smyslu, že brání celostátní nebo regionální právní úpravě, která pro přiznání nároku na příspěvek na bydlení stanovený touto úpravou ukládá občanům Unie povinnost pobývat nebo vykonávat zaměstnání na území Provincia autonoma di Bolzano po dobu nejméně pěti let a dále povinnost učinit prohlášení o přináležitosti nebo přidružení k jedné ze tří jazykových skupin zastoupených na tomto území.

               56

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že jak vyplývá z bodů 31 a 52 tohoto rozsudku, žalobce v původním řízení je státním příslušníkem třetí země, který již několik let pobývá na území Provincia autonoma di Bolzano, a že se spor v původním řízení týká zamítnutí jeho žádosti o příspěvek na bydlení z důvodu vyčerpání rozpočtu stanoveného pro státní příslušníky třetích zemí a z důvodu, že finanční prostředky nezbytné pro výplatu tohoto příspěvku uvedeným státním příslušníkům již nejsou k dispozici.

               57

               Předkládající soud neprokázal důvod, proč by zrušení – na základě unijního práva – podmínek pobytu nebo jazykových podmínek uložených občanům Unie pro přiznání nároku na příspěvek na bydlení stanovený právní úpravou přijatou Provincia autonoma di Bolzano mohlo mít vztah k realitě a předmětu před ním projednávaného sporu.

               58

               Za těchto okolností je třeba shledat, že šestá a sedmá otázka položené uvedeným soudem jsou nepřípustné.

         K věci samé

      Ke druhé otázce

               59

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda v případě rozporu mezi vnitrostátní právní normou a EÚLP ukládá odkaz na EÚLP učiněný v článku 6 SEU vnitrostátnímu soudu povinnost přímo použít ustanovení této Úmluvy, v projednávaném případě článek 14 EÚLP a článek 1 protokolu č. 12, a neuplatnit tak neslučitelnou vnitrostátní právní normu, aniž by byl povinen předem vznést otázku ústavnosti u Corte costituzionale.

               60

               Podle čl. 6 odst. 3 SEU tvoří základní práva, která jsou zaručena EÚLP, a ta, která vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, obecné zásady práva Unie.

               61

               Toto ustanovení Smlouvy o EU odráží ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle které jsou základní práva nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje (viz zejména rozsudek ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise, C-521/09 P, Sb. rozh. s. I-8947, bod 112).

               62

               Článek 6 odst. 3 SEU však neupravuje vztah mezi EÚLP a právními řády členských států a ani nestanovuje důsledky, které musí vnitrostátní soud vyvodit v případě rozporu mezi právy zaručenými touto Úmluvou a vnitrostátní právní normou.

               63

               Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že odkaz na EÚLP učiněný v čl. 6 odst. 3 SEU neukládá vnitrostátnímu soudu povinnost, aby v případě rozporu mezi vnitrostátní právní normou a EÚLP přímo použil ustanovení uvedené Úmluvy, a neuplatnil tak vnitrostátní právní normu neslučitelnou s touto Úmluvou.

         Ke třetí otázce

               64

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda je nutno unijní právo, zejména směrnice 2000/43 a 2003/109, vykládat v tom smyslu, že brání takové celostátní nebo regionální právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která v souvislosti s přiznáním nároku na příspěvek na bydlení stanoví rozdílné zacházení se státními příslušníky třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty, oproti zacházení vyhrazenému občanům Unie, bez ohledu na to, zda jsou italskými či jinými státními příslušníky, kteří mají bydliště na území Provincia autonoma di Bolzano.

               65

               Z důvodů již uvedených výše v bodech 48 až 50 tohoto rozsudku nespadá diskriminace tvrzená žalobcem v původním řízení do působnosti směrnice 2000/43.

               66

               Pokud jde o směrnici 2003/109, je třeba nejprve připomenout, že systém zavedený touto směrnicí jasně značí, že získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta přiznaného na základě této směrnice podléhá zvláštnímu postupu a mimo jiné povinnosti splnit podmínky stanovené v kapitole II této směrnice.

               67

               Článek 4 směrnice 2003/109 stanoví, že členské státy přiznávají právní postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta státním příslušníkům třetích zemí, kteří bezprostředně před podáním příslušné žádosti pobývali oprávněně a nepřetržitě na jejich území po dobu pěti let. Článek 5 této směrnice podmiňuje získání tohoto právního postavení předložením důkazu, že státní příslušník třetí země žádající o získání uvedeného právního postavení má dostatečné příjmy a zdravotní pojištění. Konečně článek 7 téže směrnice stanoví procesní náležitosti pro získání uvedeného právního postavení.

               68

               Za těchto okolností je věcí předkládajícího soudu ověřit, zda má žalobce v původním řízení právní postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta, takže si může na základě výše uvedené směrnice činit nárok na rovné zacházení jako se státními příslušníky dotčeného členského státu, v souladu s čl. 11 odst. 1 uvedené směrnice.

               69

               Nyní je třeba přezkoumat, zda je takový mechanismus rozdělování finančních prostředků určených na příspěvky na bydlení, jako je ten, který je předmětem původního řízení, v souladu se zásadou rovného zacházení zakotvenou článkem 11 směrnice 2003/109.

         – K rozdílnému zacházení a srovnatelnosti dotčených situací

               70

               Zaprvé je třeba poznamenat, že ve věci v původním řízení provinční zákon rozděluje finanční prostředky určené na příspěvky na bydlení jak pro občany Unie, bez ohledu na to, zda jsou italskými či jinými státními příslušníky, tak pro státní příslušníky třetích zemí na základě váženého průměru určeného podle početnosti každé skupiny a jejích potřeb.

               71

               Nicméně zatímco v případě italských státních příslušníků a občanů Unie, u nichž je, jak vyplývá z bodů 26 až 28 tohoto rozsudku, přístup k příspěvku na bydlení bez rozdílu podmíněn předložením prohlášení o přináležitosti k jedné ze tří jazykových skupin, je oběma faktorům zohledňovaným při určení váženého průměru přiřazen stejný koeficient 1, v případě státních příslušníků třetích zemí byl na základě rozhodnutí č. 1885 faktoru týkajícímu se jejich početnosti přidělen koeficient 5, zatímco jejich potřebám byl přiřazen koeficient 1.

               72

               Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, od roku 2009 docházelo tedy k určení podílu finančních prostředků, které byly poskytnuty na příspěvek na bydlení občanům Unie na straně jedné a státním příslušníkům třetích zemí na straně druhé, na základně rozdílného způsobu výpočtu. Uplatnění rozdílných koeficientů má za následek znevýhodnění skupiny tvořené státními příslušníky třetích zemí, neboť rozpočet vyhrazený na vyhovění jejich žádostem o příspěvek na bydlení je nižší, a hrozí tedy jeho rychlejší vyčerpání, než je tomu v případě rozpočtu určeného pro občany Unie.

               73

               Je tudíž třeba podotknout, že rozdíl mezi koeficienty vztahujícími se k početnosti státních příslušníků třetích zemí na straně jedné a k početnosti občanů Unie, bez ohledu na to, zda jsou italskými či jinými státními příslušníky, kteří přináleží ke třem jazykovým skupinám, na straně druhé zakládá nerovné zacházení s těmito dvěma skupinami příjemců.

               74

               Pokud jde o srovnání občanů Unie, ať jsou italskými nebo jinými státními příslušníky, se státními příslušníky třetích zemí, Provincia autonoma di Bolzano tvrdí, že použití rozdílných mechanismů pro určení početnosti těchto dvou skupin nebo pro vyčíslení jejich potřeb dokládá, že se tyto dvě skupiny nenacházejí ve srovnatelné situaci.

               75

               Nicméně i za předpokladu, že při vyřizování žádostí o příspěvky na bydlení podaných zejména státními příslušníky třetích zemí existují statistické nebo administrativní potíže, jak to tvrdí Provincia autonoma di Bolzano, tyto potíže nevyjasňují důvod, proč situace takovýchto státních příslušníků, jestliže získali právní postavení přiznané směrnicí 2003/109, splnili jak postup, tak podmínky stanovené v této směrnici a nemají dostatečné prostředky na pokrytí nákladů spojených s bydlením, není srovnatelná se situací občana Unie majícího tytéž ekonomické potřeby.

         – K rozdílnému zacházení ve světle čl. 11 odst. 1 směrnice 2003/109

               76

               Zadruhé je třeba ověřit, zda takto zjištěné rozdílné zacházení spadá, což Provincia autonoma di Bolzano popírá, do působnosti směrnice 2003/109, zejména jejího článku 11, jehož odst. 1 písm. d) přiznává dlouhodobě pobývajícím rezidentům rovné zacházení v oblasti sociálního zabezpečení, sociální podpory a sociální ochrany, tak jak jsou tyto pojmy definovány vnitrostátními právními předpisy.

               77

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že odkázal-li unijní zákonodárce výslovně na vnitrostátní právní předpisy, jak je tomu v případě čl. 11 odst. 1 písm. d) směrnice 2003/109, Soudnímu dvoru nepřísluší autonomně a jednotně definovat příslušné výrazy na základě unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. ledna 1984, Ekro, 327/82, Recueil, s. 107, bod 14). Takovýto odkaz totiž znamená, že unijní zákonodárce měl v úmyslu respektovat odlišnosti panující mezi členskými státy ohledně definice a přesného dosahu předmětných pojmů.

               78

               Neexistence autonomní a jednotné definice pojmů „sociální zabezpečení, sociální podpora a sociální ochrana“ na základě unijního práva a odkaz na vnitrostátní právní předpisy obsažený v čl. 11 odst. 1 písm. d) směrnice 2003/109, týkající se výše uvedených pojmů neznamenají, že členské státy mohou při uplatňování zásady rovného zacházení stanovené v tomto článku narušit užitečný účinek směrnice 2003/109.

               79

               Ze třetího bodu odůvodnění směrnice 2003/109 vyplývá, že tato směrnice ctí základní práva a zachovává zásady uznané zejména Listinou, která má podle čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce SEU stejnou právní sílu jako Smlouvy. Podle čl. 51 odst. 1 Listiny jsou ustanovení této Listiny určena členským státům, pokud uplatňují unijní právo.

               80

               Z toho vyplývá, že členské státy musí při stanovení opatření sociálního zabezpečení, sociální podpory a sociální ochrany vymezených jejich vnitrostátními právními předpisy a podléhajících zásadě rovného zacházení zakotvené v čl. 11 odst. 1 písm. d) směrnice 2003/109 dodržovat práva a zachovávat zásady stanovené Listinou, zejména práva a zásady stanovené v článku 34 Listiny. Podle odstavce 3 posledně zmíněného článku Unie, a tudíž členské státy, za účelem boje proti sociálnímu vyloučení a chudobě při uplatňování unijního práva „uznává a respektuje právo na sociální pomoc a pomoc v oblasti bydlení, jejichž cílem je zajistit, v souladu s pravidly stanovenými právem Unie a vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi, důstojnou existenci pro všechny, kdo nemají dostatečné prostředky“.

               81

               Vzhledem k tomu, že jak čl. 11 odst. 1 písm. d) směrnice 2003/109, tak čl. 34 odst. 3 Listiny odkazují na vnitrostátní právní předpisy, je na předkládajícím soudu, aby s přihlédnutím k integračnímu cíli sledovanému touto směrnicí posoudil, zda takový příspěvek na bydlení, jako je ten, který je stanoven provinčním zákonem, spadá pod některou z kategorií uvedených ve výše zmíněném čl. 11 odst. 1 písm. d), což Provincia autonoma di Bolzano popírá.

         – K článku 11 odst. 4 směrnice 2003/109

               82

               Vzhledem k tomu, že by předkládající soud mohl dospět k závěru, že příspěvek na bydlení dotčený v původním řízení spadá pod čl. 11 odst. 1 písm. d) směrnice 2003/109, je třeba zatřetí přezkoumat, zda by Provincia autonoma di Bolzano byla oprávněna, jak to tvrdí, omezit použití zásady rovného zacházení zakotvené v uvedeném čl. 11 odst. 1 na základě odstavce 4 téhož článku.

               83

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že toto ustanovení stanoví, že členské státy mohou omezit použití uvedené zásady v oblasti sociální podpory a sociální ochrany na základní dávky. Článek 11 odst. 4 směrnice 2003/109 nedovoluje naproti tomu výjimku z uvedené zásady, pokud jde o dávky sociálního zabezpečení, jak je definováno vnitrostátními právními předpisy.

               84

               Z třináctého bodu odůvodnění uvedené směrnice vyplývá, že pojem základní dávky zahrnuje alespoň podporu ve formě životního minima, podporu v případě nemoci, těhotenství, rodičovskou podporu a podporu v rámci dlouhodobé péče. Způsob poskytování uvedených dávek musí být v souladu s tímto bodem odůvodnění stanoven vnitrostátními právními předpisy.

               85

               Předně je třeba poznamenat, že výčet uvedený v tomto třináctém bodě odůvodnění, který ozřejmuje pojem „základní dávky“ obsažený v čl. 11 odst. 4 směrnice 2003/109, není taxativní, jak to dosvědčuje použití výrazu „alespoň“. Skutečnost, že tento bod odůvodnění neobsahuje žádný výslovný odkaz na příspěvky na bydlení, tedy neznamená, že tyto příspěvky nejsou základními dávkami, na které se musí nutně uplatnit zásada rovného zacházení.

               86

               Dále je třeba podotknout, že jelikož integrace státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou trvale usazeni v členských státech, a právo těchto státních příslušníků na rovné zacházení v oblastech vyjmenovaných v čl. 11 odst. 1 směrnice 2003/109 jsou obecným pravidlem, výjimka stanovená v odstavci 4 téhož článku musí být vykládána restriktivně (obdobně viz rozsudek ze dne 4. března 2010, Chakroun, C-578/08, Sb. rozh. s. I-1839, bod 43).

               87

               V tomto ohledu je třeba podotknout, že se orgán veřejné moci, ať na celostátní, regionální nebo místní úrovni, může dovolávat výjimky stanovené v čl. 11 odst. 4 směrnice 2003/109 pouze tehdy, když orgány dotyčného členského státu příslušné k provádění této směrnice jasně vyjádřily úmysl této výjimky využít.

               88

               Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, nevyplývá, že by Italská republika vyjádřila svůj úmysl využít výjimky ze zásady rovného zacházení stanovené v čl. 11 odst. 4 směrnice 2003/109.

               89

               Konečně je třeba podotknout, že se odkaz na vnitrostátní právní předpisy učiněný v třináctém bodě odůvodnění uvedené směrnice omezuje na způsoby poskytování předmětných dávek, tj. na určení podmínek přiznání nároku a výše takovýchto dávek, jakož i s tím souvisejících postupů.

               90

               Smysl a dosah pojmu „základní dávky“ obsaženého v čl. 11 odst. 4 směrnice 2003/109 musí být tudíž zjišťován s přihlédnutím ke kontextu, do kterého tento článek náleží, a k cíli sledovanému touto směrnicí, tj. integraci státních příslušníků třetích zemí, kteří dlouhodobě oprávněně pobývali v členských státech.

               91

               Článek 11 odst. 4 směrnice 2003/109 je nutno chápat tak, že členským státům dovoluje omezit rovné zacházení, které se přiznává nositelům právního postavení přiznaného směrnicí 2003/109, s výjimkou dávek sociální podpory nebo sociální ochrany poskytovaných orgány veřejné moci, ať na celostátní, regionální nebo místní úrovni, které jedinci umožňují uspokojit jeho základní potřeby, jako je potrava, bydlení a zdraví.

               92

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s článkem 34 Listiny Unie uznává a respektuje právo na sociální pomoc a pomoc v oblasti bydlení, jejichž cílem je zajistit důstojnou existenci pro všechny, kdo nemají dostatečné prostředky. Z toho vyplývá, že jelikož příspěvek dotčený v původním řízení splňuje cíl stanovený uvedeným článkem Listiny, nelze na něj z hlediska unijního práva nahlížet tak, že nepatří mezi základní dávky ve smyslu čl. 11 odst. 4 směrnice 2003/109. Vnitrostátnímu soudu přísluší učinit nezbytná zjištění s přihlédnutím k účelu tohoto příspěvku, jeho výši, podmínkám jeho přiznání a k místu, které tento příspěvek zaujímá v italském systému sociální podpory.

               93

               S ohledem na výše uvedené úvahy je na třetí otázku třeba odpovědět tak, že čl. 11 odst. 1 písm. d) směrnice 2003/109 musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové celostátní nebo regionální právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která v souvislosti s přiznáním nároku na příspěvek na bydlení stanoví rozdílné zacházení se státními příslušníky třetích zemí, kteří mají právní postavení dlouhodobě pobývajících rezidentů přiznané v souladu s ustanoveními této směrnice, oproti zacházení vyhrazenému vlastním státním příslušníkům s bydlištěm v téže provincii nebo regionu při rozdělování finančních prostředků určených na uvedený příspěvek, pokud takovýto příspěvek spadá do některé ze tří kategorií uvedených v tomto ustanovení a pokud se neuplatní odstavec 4 téhož článku.

         K nákladům řízení

               94

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           První a čtvrtá až sedmá otázka, které Tribunale di Bolzano položil ve věci C-571/10, jsou nepřípustné.

                           2)

                           Odkaz, který čl. 6 odst. 3 SEU činí na Evropskou úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950, neukládá vnitrostátnímu soudu povinnost, aby v případě rozporu mezi vnitrostátní právní normou a uvedenou Úmluvou přímo použil ustanovení této Úmluvy, a neuplatnil tak vnitrostátní právní normu neslučitelnou s touto Úmluvou.

                           3)

                           Článek 11 odst. 1 písm. d) směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty, musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové celostátní nebo regionální právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která v souvislosti s přiznáním nároku na příspěvek na bydlení stanoví rozdílné zacházení se státními příslušníky třetích zemí, kteří mají právní postavení dlouhodobě pobývajících rezidentů přiznané v souladu s ustanoveními této směrnice, oproti zacházení vyhrazenému vlastním státním příslušníkům s bydlištěm v téže provincii nebo regionu při rozdělování finančních prostředků určených na uvedený příspěvek, pokud takovýto příspěvek spadá do některé ze tří kategorií uvedených v tomto ustanovení a pokud se neuplatní odstavec 4 téhož článku.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 13. prosince 2005.#Marks & Spencer plc proti David Halsey (Her Majesty's Inspector of Taxes).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Spojené království.#Články 43 ES a 48 ES - Daň z příjmů společností - Skupiny společností - Snížení daní - Zisky mateřských společností - Odpočet ztrát vzniklých v dceřiné společnosti-rezidentu - Povolení - Odpočet ztrát vzniklých v jiném členském státě v dceřiné společnosti-nerezidentu - Vyloučení.#Věc C-446/03.

text:
      Věc C-446/03
      Marks & Spencer plc
      v.
      David Halsey (Her Majesty's Inspector of Taxes)
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]
      „Články 43 ES a 48 ES – Daň z příjmů společností – Skupiny společností – Snížení daní – Zisky mateřských společností – Odpočet ztrát vzniklých v dceřiné společnosti‑rezidentu – Povolení – Odpočet ztrát vzniklých v jiném členském státě v dceřiné společnosti‑nerezidentu – Vyloučení“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 7. dubna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 13. prosince 2005
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Daňové právní předpisy – Daň z příjmů společností – Snížení daní – Vnitrostátní právní
            předpisy vylučující to, aby mateřská společnost odečetla ztráty vzniklé v jiném členském státě v dceřiné společnosti se sídlem
            na území tohoto jiného členského státu – Přípustnost – Meze
      (Články 43 ES a 48 ES)
      Články 43 ES a 48 ES při současném stavu práva Společenství nebrání právním předpisům členského státu, které obecně vylučují
         možnost mateřské společnosti‑rezidenta odečíst ze svého zdanitelného zisku ztráty vzniklé v jiném členském státě v dceřiné
         společnosti se sídlem na území tohoto jiného členského státu, zatímco takovou možnost přiznávají, pokud se jedná o ztráty
         vzniklé v dceřiné společnosti‑rezidentu.

      Je nicméně v rozporu s články 43 ES a 48 ES, je-li taková možnost mateřské společnosti-rezidenta vyloučena v situaci, kdy
         jednak dceřiná společnost-nerezident vyčerpala možnosti zohlednit ztráty, které existují v jejím státě sídla v rámci zdaňovacího
         období, kterého se týkala žádost o snížení daní, jakož i v rámci předcházejících zdaňovacích období, a jednak neexistují možnosti,
         aby tyto ztráty mohly být zohledněny v jejím státě sídla v rámci budoucích zdaňovacích období buď jí samotnou, nebo třetí
         osobou, zejména v případě převodu dceřiné společnosti na tuto třetí osobu.

       (viz bod 59 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      13. prosince 2005 (*)

      „Články 43 ES a 48 ES – Daň z příjmů společností – Skupiny společností – Snížení daní – Zisky mateřských společností – Odpočet ztrát vzniklých v dceřiné společnosti‑rezidentu – Povolení – Odpočet ztrát vzniklých v jiném členském státě v dceřiné společnosti‑nerezidentu – Vyloučení“
      Ve věci C‑446/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Chancery Division (Spojené království) ze dne 16. července 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 22. října 2003,
         v řízení

      Marks & Spencer plc
      proti
      Davidovi Halseymu (Her Majesty’s Inspector of Taxes),
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans a A. Rosas, předsedové senátů, C. Gulmann (zpravodaj), A. La
         Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, N. Colneric, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits a A. Ó Caoimh, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. února 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Marks & Spencer plc G. Aaronsonem, QC, a P. Farmerem, barrister,
      –       za vládu Spojeného království M. Bethellem, jako zmocněncem, ve spolupráci s R. Plenderem, QC, a D. Ewartem, barrister,
      –       za německou vládu W.-D. Plessingem a A. Tiemann, jako zmocněnci,
      –       za řeckou vládu K. Boskovitsem a V. Kyriazopoulosem, jakož i I. Pouli a S. Trekli, jako zmocněnci,
      –       za francouzskou vládu G. de Bergues a C. Jurgensen‑Mercier, jako zmocněnci,
      –       za Irsko D. J. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s E. Fitzsimonsem, SC, a G. Clohessy, BL,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster, S. Terstal a J. van Bakel, jako zmocněnkyněmi,
      –       za finskou vládu A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,
      –       za švédskou vládu A. Krusem, jako zmocněncem,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. dubna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43 ES a 48 ES.
      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Marks & Spencer plc (dále jen „Marks & Spencer“) a britským daňovým úřadem
         ve věci, v níž tento úřad zamítl žádost o snížení daní podanou Marks & Spencer za účelem odpočtu ztrát vzniklých v jejích
         dceřiných společnostech se sídlem v Belgii, Německu a Francii z jejího zisku zdanitelného ve Spojeném království.

       Vnitrostátní právní rámec
      3       Ustanovení vnitrostátního práva použitelná ve věci v původním řízení jsou obsažena v zákoně o daních z příjmů a o daních z
         příjmů společností z roku 1988 (Income and Corporation Tax Act 1988, dále jen „ICTA“). Tato ustanovení jsou vyložena níže
         s ohledem na informace uvedené v předkládacím rozhodnutí.

       Povinnost k dani z příjmů společností
      4       V souladu s čl. 6 odst. 1 a čl. 11 odst. 1 ICTA dani z příjmů společností podléhají zisky společností, které buď mají ve Spojeném
         království sídlo, nebo v něm vykonávají obchodní činnost prostřednictvím pobočky nebo zastoupení.

      5       Článek 8 odst. 1 ICTA stanoví, že dani z příjmů společností podléhají společnosti‑rezidenti z jejich celosvětových zisků.
         Článek 11 odst. 1 stanoví, že dani z příjmů společností podléhají společnosti‑nerezidenti pouze ze zisků svých poboček nebo
         zastoupení se sídlem ve Spojeném království.

      6       Na základě daňových úmluv uzavřených Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska zejména s Belgickým královstvím,
         Spolkovou republikou Německo a Francouzskou republikou jsou zahraniční dceřiné společnosti společností-rezidentů, jakožto
         společnosti‑nerezidenti, osobami povinnými k dani z příjmů společností ve Spojeném království pouze v rámci obchodních činností
         vykonávaných v tomto členském státě prostřednictvím stálé provozovny ve smyslu uvedených úmluv.

      7       Systém slevy na dani stanovilo Spojené království pro účely zabránění dvojího zdanění.
      8       Tento systém představuje zejména dva následující aspekty.
      9       Zaprvé společnost se sídlem ve Spojeném království, která vykonává obchodní činnost v jiném členském státě prostřednictvím
         pobočky se sídlem v tomto jiném členském státě podléhá buď ve Spojeném království dani ze zisků této pobočky a odečte z dlužné
         daně daň uhrazenou v jiném členském státě, nebo je jí povoleno odečíst tuto daň uhrazenou v jiném členském státě v rámci stanovení
         daňového výsledku pobočky ve Spojeném království. Provozní zisk pobočky je stanoven podle daňových pravidel Spojeného království.
         Provozní ztráta může být započítána na zisky společnosti se sídlem ve Spojeném království. Nezapočítané ztráty mohou být převedeny
         do následujících zdaňovacích období. Okolnost, že ztráta může být započítána v jiném členském státě na budoucí zisky pobočky,
         nebrání jejímu započtení na zisky ve Spojeném království.

      10     Dále pak společnost se sídlem ve Spojeném království, která vykonává obchodní činnost v jiném členském státě prostřednictvím
         dceřiné společnosti se sídlem v tomto jiném členském státě, podléhá ve Spojeném království dani z dividend vyplacených touto
         dceřinou společností a je jí poskytnuta sleva na dani odpovídající dani uhrazené v jiném členském státě ze zisků, ze kterých
         jsou dividendy rozdělovány, jakož i případně jakékoli srážkové dani u zdroje. Nejsou-li použitelné právní předpisy o kontrolovaných
         zahraničních společnostech, není mateřská společnost zdaněna ze zisků své dceřiné společnosti‑nerezidenta a nemůže započítat
         ztráty této dceřiné společnosti na své zisky.

      11     Podle článku 208 ICTA nejsou na rozdíl od dividend vyplacených dceřinou společností se sídlem v jiném členském státě zdaněny
         dividendy vyplacené mateřské společnosti se sídlem ve Spojeném království dceřinou společností rovněž se sídlem v tomto členském
         státě.

       Zvláštní režim ztrát v rámci skupin společností (snížení daní skupiny)
      12     Ve Spojeném království režim snížení daní skupiny umožňuje společnostem-rezidentům skupiny mezi sebou provádět vyrovnávání
         jejich zisků a ztrát.

      13     Článek 402 ICTA stanoví:
      „1.      S výhradou ustanovení této části a čl. 492 odst. 8 snížení daní v důsledku obchodních ztrát a jiných odpočitatelných částek
         z daně z příjmů společností mohou být v případech upřesněných v odstavcích 2 a 3 [...] převedena společností (nazvaná ,převádějící
         společnost‘), která je součástí skupiny společností, a na žádost jiné společnosti (nazvaná ,žádající společnost‘), člena téže
         skupiny, mohou být žádající společnosti poskytnuta snížení daní formou snížení nazvaného ,skupinové‘ přiznaného v rámci daní
         z příjmů společností.

      2.      Snížení daní skupiny může být přiznáno, jsou-li převádějící společnost a žádající společnost součástí téže skupiny společností
         [...]“

      14     Článek 403 ICTA uvádí:
      „1.      Pokud během účetního období (,referenční období‘) vzniknou převádějící společnosti:
      a)      provozní ztráty [...], může být  výše ztráty pro účely daně z příjmů společností odečtena z celkových zisků žádající společnosti
         v rámci jejího příslušného účetního období s výhradou ustanovení této části.“

      15     Co se týče účetních období uzavřených před 1. dubnem 2000, čl. 413 odst. 5 ICTA upřesňuje:
      „V této části se slovo ,společnost‘ vztahuje pouze na právnické osoby se sídlem ve Spojeném království [...]“
      16     Po změně právních předpisů v návaznosti na rozsudek Soudního dvora ze dne 16. července 1998, ICI (C‑264/96, Recueil, s. I‑4695)
         je režim snížení daní skupiny od účetního období 2000 použitelný na zisky a na ztráty, které spadají do působnosti daňového
         práva Spojeného království.

      17     V důsledku této změny právních předpisů:
      –       mohou být ztráty pobočky se sídlem ve Spojeném království společnosti‑nerezidenta převedeny na jinou společnost skupiny za
         účelem odpočtu ze zisků této společnosti zdanitelných ve Spojeném království;

      –       mohou být ztráty společnosti skupiny se sídlem ve Spojeném království převedeny na pobočku za účelem jejich odpočtu ze zisků
         této pobočky ve Spojeném království.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      18     Marks & Spencer je společností založenou a zapsanou v Anglii a ve Walesu. Je mateřskou společností společností se sídlem ve
         Spojeném království a v jiných státech. Je jedním z nejvýznamnějších maloobchodních prodejců Spojeného království v oblasti
         konfekce, potravin, zboží pro domácnost a finančních služeb.

      19     Od roku 1975 se začala usazovat v jiných státech otevřením obchodu ve Francii. Na konci 90. let disponovala prodejními místy
         ve více než 36 zemích v rámci sítě dceřiných společností a systému frančíz.

      20     V polovině 90. let se objevila tendence ke vzrůstajícím ztrátám.
      21     Během měsíce března 2001 Marks & Spencer oznámila ukončení svých činností na evropském kontinentu. Dceřiná společnost se sídlem
         ve Francii byla k 31. prosinci 2001 převedena na třetí osoby, zatímco ostatní dceřiné společnosti, včetně dceřiných společností
         se sídlem v Belgii a Německu, ukončily veškerou obchodní činnost.

      22     Marks & Spencer ve Spojeném království podle článku 6 přílohy 17A ICTA požádala o snížení daní skupiny v důsledku ztrát vzniklých
         v jejích dceřiných společnostech se sídlem v Belgii, Německu a Francii během čtyř účetních období uzavřených dne 31. března
         1998, 31. března 1999, 31. března 2000 a 31. března 2001. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že se účastníci původního
         řízení shodli na skutečnosti, že ztráty musí být stanoveny podle daňových pravidel Spojeného království. Na žádost daňového
         úřadu tedy Marks & Spencer znovu vyčíslila ztráty na tomto základě.

      23     Uvedené dceřiné společnosti vykonávaly své hospodářské činnosti v členských státech svého sídla. Neměly stálou provozovnu
         ve Spojeném království, ve kterém nevykonávaly žádnou hospodářskou činnost.

      24     Žádosti o snížení daní byly zamítnuty z důvodu, že snížení daní skupiny může být přiznáno pouze pro ztráty vykázané ve Spojeném
         království.

      25     Marks & Spencer toto zamítnutí napadla u Special Commissioners of Income Tax, kteří žalobu zamítli.
      26     Marks & Spencer podala proti tomuto rozhodnutí odvolání u High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, který
         se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      V případě, že:
      –       takové právní předpisy členského státu jako právní předpisy Spojeného království použitelné na skupiny společností zakazují
         mateřské společnosti, daňovému tuzemci v tomto členském státě, snížit svůj zisk zdanitelný v tomto státě započtením ztrát
         vzniklých v dceřiných společnostech s daňovým sídlem v jiných členských státech, zatímco by takový zápočet byl možný, pokud
         by měly daňové sídlo ve stejném členském státě jako mateřská společnost;

      –       členský stát mateřské společnosti:
      –       stanoví povinnost k dani z příjmů společností vztahující se na všechny jejich zisky pro společnosti se sídlem na jeho území,
         včetně zisků poboček se sídlem v jiných členských státech, přičemž upřesňuje, že zvláštní ustanovení umožňují zabránit dvojímu
         zdanění  tím, že je zohledněna daň zaplacená v jiném členském státě a že jsou zohledněny ztráty těchto poboček při stanovení
         zdanitelných zisků těchto společností;

      –       nestanoví povinnost k dani z příjmů společností, co se týče nerozdělených zisků dceřiných společností se sídlem v jiných členských
         státech;

      –       stanoví povinnost k dani z příjmů společností pro mateřskou společnost vztahující se na všechny zisky, které jsou jí rozděleny
         formou dividendy dceřinými společnostmi se sídlem v jiných členských státech, zatímco této dani nepodléhá, jedná-li se o zisky
         rozdělené formou dividendy jejími dceřinými společnostmi se sídlem v témže členském státě;

      –       přiznává snížení daní mateřské společnosti formou slevy na dani vztahující se na srážkové daně u zdroje postihující dividendy
         a na zahraniční daně ze zisků, ze kterých jsou vypláceny dividendy dceřinými společnostmi se sídlem v jiných členských státech;

      existuje omezení ve smyslu článku 43 ES vykládaného ve vzájemném spojení s článkem 48 ES? Je v kladném případě takové omezení
         v právu Společenství odůvodněné?

      2)      a)      Má na odpověď na první otázku vliv skutečnost, že právní předpisy členského státu, ve kterém má dceřiná společnost sídlo,
         umožňují případně za určitých podmínek započítat v celém rozsahu nebo částečně ztráty vzniklé v této dceřiné společnosti na
         zisky zdanitelné v témže státě?

               b)      Jaký význam je třeba v kladném případě přikládat následujícím skutečnostem:
      –       dceřiná společnost se sídlem v jiném členském státě ukončila veškerou obchodní činnost a, i když právní předpisy tohoto státu
         umožňují za určitých podmínek započítat ztráty, není předložen důkaz o tom, že bylo takové započtení za těchto okolností přiznáno;

      –       dceřiná společnost se sídlem v jiném členském státě byla převedena na třetí osobu a, i když právní předpisy tohoto členského
         státu umožňují za určitých podmínek třetím nabyvatelům možnost započítat ztráty, okolnosti projednávaného případu jasně neukazují,
         zda tomu tak bylo;

      –       ustanovení, na základě kterých členský stát mateřské společnosti zohlední ztráty společností se sídlem ve Spojeném království,
         se použijí nezávisle na skutečnosti, že tyto ztráty jsou rovněž předmětem snížení daní v jiném členském státě?

               c)     Byla by odpověď stejná, pokud by byl předložen důkaz o tom, že bylo v důsledku ztrát přiznáno snížení daní v členském státě,
         ve kterém má dceřiná společnost sídlo, a v kladném případě, je podstatná skutečnost, že snížení daní bylo následně přiznáno
         jiné skupině společností, na kterou byla tato dceřiná společnost převedena?“

       K první otázce
      27     Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda články 43 ES a 48 ES brání právním předpisům členského státu,
         které vylučují možnost, aby mateřská společnost-rezident mohla ze svého zdanitelného zisku odečíst ztráty vzniklé v jiném
         členském státě v dceřiné společnosti se sídlem na území tohoto jiného členského státu, zatímco tyto právní předpisy takovou
         možnost přiznávají, pokud se jedná o ztráty vzniklé v dceřiné společnosti‑rezidentu.

      28     Jinými slovy se klade otázka, zda takové právní předpisy představují omezení svobody usazování v rozporu s články 43 ES a 48
         ES.

      29     V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury, i když přímé daně spadají do pravomoci členských států,
         musejí nicméně tyto členské státy při výkonu této pravomoci dodržovat právo Společenství (viz zejména rozsudek ze dne 8. března
         2001, Metallgesellschaft a další, C‑397/98 a C‑410/98, Recueil, s. I‑1727, bod 37 a uvedená judikatura).

      30     Svoboda usazování, kterou článek 43 ES přiznává státním příslušníkům Společenství a která pro ně zahrnuje přístup k samostatně
         výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků za stejných podmínek jako za podmínek stanovených
         právními předpisy členského státu usazení pro své vlastní státní příslušníky, zahrnuje v souladu s článkem 48 ES pro společnosti
         založené podle právních předpisů některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu uvnitř
         Evropského společenství, právo vykonávat své činnosti v dotyčném členském státě prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky
         nebo zastoupení (viz zejména rozsudek ze dne 21. září 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, s. I‑6161, bod 35).

      31     I když podle svého znění směřují ustanovení týkající se svobody usazování k zajištění práva na vnitrostátní zacházení v hostitelském
         členském státě, rovněž brání tomu, aby stát původu bránil jednomu ze svých státních příslušníků nebo společnosti založené
         podle jeho právních předpisů v usazení v jiném členském státě (viz zejména výše uvedený rozsudek ICI, bod 21).

      32     Takové snížení daní skupiny jako snížení dotčené ve věci v původním řízení představuje pro dotyčné společnosti daňové zvýhodnění.
         Tím, že urychluje odepsání ztrát ztrátových společností prostřednictvím jejich bezprostředního započtení na zisky jiných společností
         skupiny, poskytuje skupině zvýhodnění, pokud jde o hotovostní tok.

      33     Vyloučení takového zvýhodnění, co se týče ztrát vzniklých v dceřiné společnosti se sídlem v jiném členském státě, která v členském
         státě mateřské společnosti nevykonává žádnou hospodářskou činnost, může narušit výkon svobody usazování mateřskou společností
         tím, že ji odradí od zřizování dceřiných společností v jiných členských státech.

      34     Toto vyloučení tak představuje omezení svobody usazování ve smyslu článků 43 ES a 48 ES tím, že zachází odlišně daňově se
         ztrátami vzniklými v dceřiné společnosti‑rezidentu a se ztrátami vzniklými v dceřiné společnosti‑nerezidentu.

      35     Obdobné omezení lze připustit pouze tehdy, sleduje-li legitimní cíl slučitelný se Smlouvou a je-li odůvodněno naléhavými důvody
         obecného zájmu. V takovém případě je ještě třeba, aby bylo způsobilé zaručit uskutečnění dotčeného cíle a aby nepřekračovalo
         meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 15. května 1997, Futura Participations
         a Singer, C‑250/95, Recueil, s. I‑2471, bod 26, a ze dne 11. března 2004, De Lasteyrie du Saillant, C‑9/02, Recueil, s. I‑2409,
         bod 49).

      36     Spojené království a ostatní členské státy, které v rámci tohoto řízení předložily vyjádření, uplatňují, že dceřiné společnosti‑rezidenti
         a dceřiné společnosti-nerezidenti nejsou z hlediska takového režimu snížení daní skupiny jako režimu dotčeného v původním
         řízení ve srovnatelných daňových situacích. V souladu se zásadou teritoriality použitelnou zároveň v mezinárodním právu a
         v právu Společenství nemá členský stát sídla mateřské společnosti daňovou pravomoc ve vztahu k dceřiným společnostem-nerezidentům.
         Co se týče těchto dceřiných společností, přísluší v zásadě podle běžného rozdělení pravomocí v dané oblasti daňová pravomoc
         státům, na jejichž území mají sídlo a vykonávají hospodářské činnosti.

      37     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že v daňovém právu může bydliště, sídlo či místo podnikání poplatníků představovat faktor,
         který může odůvodnit vnitrostátní pravidla, která zakládají rozdílné zacházení mezi poplatníky-rezidenty a poplatníky-nerezidenty.
         Přesto však bydliště, sídlo nebo místo podnikání není vždy důvodným faktorem pro odlišení. Připuštění toho, že by členský
         stát sídla mohl volně uplatňovat rozdílné zacházení z pouhého důvodu, že se sídlo společnosti nachází v jiném členském státě,
         by totiž zbavilo článek 43 ES jeho smyslu (viz rozsudek ze dne 28. ledna 1986, Komise v. Francie, 270/83, Recueil, s. 273,
         bod 18).

      38     V každé konkrétní situaci je třeba zkoumat, zda omezení uplatnění daňového zvýhodnění na poplatníky-rezidenty je odůvodněno
         relevantními objektivními skutečnostmi, které mohou odůvodnit rozdílné zacházení.

      39     V takové situaci jako ve sporu v původním řízení je namístě připustit, že členský stát sídla mateřské společnosti tím, že
         zdaňuje společnosti‑rezidenty z jejich celosvětových zisků a společnosti‑nerezidenty výlučně ze zisků pocházejících z jejich
         činnosti v uvedeném státě, postupuje v souladu se zásadou teritoriality zakotvenou mezinárodním daňovým právem a uznanou právem
         Společenství (viz zejména výše uvedený rozsudek Futura Participations a Singer, bod 22).

      40     Skutečnost, že tento členský stát nezdaňuje zisky dceřiných společností-nerezidentů mateřské společnosti se sídlem na svém
         území, však sama o sobě neodůvodňuje omezení snížení daní skupiny na ztráty vzniklé ve společnostech-rezidentech.

      41     Pro posouzení, zda je takové omezení odůvodněné, je namístě přezkoumat důsledky takového bezpodmínečného rozšíření zvýhodnění
         jako zvýhodnění dotčeného v původním řízení.

      42     K tomuto bodu Spojené království a ostatní členské státy, které předložily vyjádření, uplatňují tři odůvodňující skutečnosti.
      43     Zaprvé, zisky a ztráty jsou v daňové oblasti dvěma stranami téže mince, se kterými musí být zacházeno v rámci téhož daňového
         systému symetricky za účelem ochrany vyváženého rozdělení zdaňovací pravomoci mezi jednotlivými zúčastněnými členskými státy.
         Zadruhé, kdyby byly ztráty zohledněny v členském státě mateřské společnosti, existuje nebezpečí, že budou uplatněny dvakrát.
         Konečně zatřetí, kdyby nebyly ztráty zohledněny v členském státě sídla dceřiné společnosti, existuje nebezpečí daňového úniku.

      44     Co se týče první odůvodňující skutečnosti, je nutné připomenout, že snížení daňových příjmů nemůže být považováno za naléhavý
         důvod obecného zájmu, kterého by se bylo možné dovolávat pro odůvodnění opatření v zásadě odporujícího základní svobodě (viz
         zejména rozsudek ze dne 7. září 2004, Manninen, C‑319/02, Recueil, s. I‑7477, bod 49 a uvedená judikatura).

      45     Jak to nicméně správně zdůrazňuje Spojené království, zabezpečení rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy může
         způsobit, že na hospodářské činnosti společností se sídlem v jednom z těchto států bude nezbytné použít pouze daňová pravidla
         tohoto členského státu, co se týče jak zisků, tak ztrát.

      46     Poskytnout společnostem možnost volby zohlednit jejich ztráty v členském státě jejich sídla nebo v jiném členském státě by
         totiž značně narušilo vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy vzhledem k tomu, že by byl základ daně zvýšen
         v prvním státě a snížen ve druhém státě ve výši převedených ztrát.

      47     Pokud jde o druhé odůvodňující skutečnosti týkající se nebezpečí dvojího uplatnění ztrát, je třeba připustit, že členské státy
         musí mít možnost tomuto zabránit.

      48     Takové nebezpečí skutečně existuje, je-li snížení daní skupiny rozšířeno na ztráty dceřiných společností-nerezidentů. Toto
         nebezpečí je odstraněno pravidlem vylučujícím snížení daní, pokud se jedná o tyto ztráty.

      49     Pokud se konečně jedná o třetí odůvodňující skutečnost týkající se nebezpečí daňového úniku, je namístě připustit, že možnost
         převádět ztráty dceřiné společnosti‑nerezidenta na společnost-rezidenta zahrnuje nebezpečí, že ztráty budou uvnitř skupiny
         společností převáděny na společnosti se sídlem v členských státech, které uplatňují nejvyšší daňové sazby, ve kterých je v důsledku
         toho daňová hodnota ztrát nejvyšší.

      50     Vyloučení ztrát vzniklých v dceřiných společnostech-nerezidentech ze snížení daní skupiny zabraňuje takovým praktikám, které
         mohou vycházet ze zjištění značných rozdílů mezi daňovými sazbami uplatňovanými v jednotlivých členských státech.

      51     S ohledem na tyto tři odůvodňující skutečnosti posuzované společně je třeba uvést, že taková omezující právní úprava jako
         právní úprava dotčená v původním řízení jednak sleduje legitimní cíle slučitelné se Smlouvou a představující naléhavé důvody
         obecného zájmu a jednak je způsobilá zaručit uskutečnění uvedených cílů.

      52     Tento rozbor není ovlivněn údaji obsaženými ve druhé části první otázky týkajícími se režimů použitelných ve Spojeném království:
      –       na zisky a ztráty zahraniční pobočky společnosti se sídlem v tomto členském státě;
      –       na dividendy rozdělené společnosti se sídlem v tomto členském státě dceřinou společností se sídlem v jiném členském státě.
      53     Je třeba nicméně ověřit, zda omezující opatření nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaných cílů.
      54     Marks & Spencer a Komise totiž tvrdily, že v úvahu připadají méně omezující opatření než obecné vyloučení práva na snížení
         daní skupiny. Příkladmo odkazovaly na možnost podmínit právo na snížení daní tím, že zahraniční dceřiná společnost plně využila
         možností zohlednit ztráty přiznaných ve svém členském státě sídla. Rovněž odkazovaly na možnost podmínit právo na snížení
         daní tím, že do zdanitelných zisků společnosti, které bylo přiznáno snížení daní skupiny, budou začleněny budoucí zisky dceřiné
         společnosti‑nerezidenta ve výši předtím započtených ztrát.

      55     V tomto ohledu Soudní dvůr usuzuje, že omezující opatření dotčené ve věci v původním řízení překračuje meze toho, co je nezbytné
         k dosažení podstaty sledovaných cílů v situaci, kdy:

      –       dceřiná společnost-nerezident vyčerpala možnosti zohlednit ztráty, které existují v jejím státě sídla v rámci zdaňovacího
         období, kterého se týkala žádost o snížení daní, jakož i v rámci předcházejících zdaňovacích období, případně prostřednictvím
         převodu těchto ztrát na třetí osobu nebo započtením uvedených ztrát na zisky realizované dceřinou společností během předcházejících
         zdaňovacích období, a

      –       neexistuje možnost, aby mohly být ztráty zahraniční dceřiné společnosti zohledněny v jejím státě sídla v rámci budoucích zdaňovacích
         období buď jí samotnou, nebo třetí osobou, zejména v případě převodu dceřiné společnosti na tuto třetí osobu.

      56     Prokáže-li tedy v členském státě mateřská společnost-rezident daňovým orgánům, že jsou tyto podmínky splněny, je v rozporu
         s článkem 43 ES a 48 ES, aby byla vyloučena možnost této mateřské společnosti odečíst ztráty vzniklé v její dceřiné společnosti‑nerezidentu
         z jejího zisku zdanitelného v tomto členském státě.

      57     V této souvislosti je ještě třeba upřesnit, že členské státy mohou volně přijímat nebo ponechávat v platnosti pravidla, jejichž
         zvláštním účelem je vyloučit z daňového zvýhodnění čistě vykonstruované operace, jejichž cílem je zneužití nebo únik uplatnění
         vnitrostátního daňového zákona (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ICI, bod 26, a De Lasteyrie du Saillant, bod 50).

      58     Krom toho, je-li možné identifikovat jiná méně omezující opatření, taková opatření vyžadují v každém případě přijetí harmonizačních
         pravidel zákonodárcem Společenství.

      59     Je tedy namístě odpovědět na první otázku tak, že články 43 ES a 48 ES při současném stavu práva Společenství nebrání právním
         předpisům členského státu, které obecně vylučují možnost mateřské společnosti‑rezidenta odečíst ze svého zdanitelného zisku
         ztráty vzniklé v jiném členském státě v dceřiné společnosti se sídlem na území tohoto jiného členského státu, zatímco takovou
         možnost přiznávají, pokud se jedná o ztráty vzniklé v dceřiné společnosti‑rezidentu. Je nicméně v rozporu s články 43 ES a 48
         ES, je-li taková možnost mateřské společnosti‑rezidenta vyloučena v situaci, kdy jednak dceřiná společnost-nerezident vyčerpala
         možnosti zohlednit ztráty, které existují v jejím státě sídla v rámci zdaňovacího období, kterého se týkala žádost o snížení
         daní, jakož i v rámci předcházejících zdaňovacích období, a kdy jednak neexistují možnosti, aby tyto ztráty mohly být zohledněny
         v jejím státě sídla v rámci budoucích zdaňovacích období buď jí samotnou, nebo třetí osobou, zejména v případě převodu dceřiné
         společnosti na tuto třetí osobu.

       K druhé otázce
      60     S ohledem na odpověď na první otázku není namístě odpovídat na druhou otázku.
       K nákladům řízení
      61     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Články 43 ES a 48 ES při současném stavu práva Společenství nebrání právním předpisům členského státu, které obecně vylučují
            možnost mateřské společnosti‑rezidenta odečíst ze svého zdanitelného zisku ztráty vzniklé v jiném členském státě v dceřiné
            společnosti se sídlem na území tohoto jiného členského státu, zatímco takovou možnost přiznávají, pokud se jedná o ztráty
            vzniklé v dceřiné společnosti‑rezidentu. Je nicméně v rozporu s články 43 ES a 48 ES, je-li taková možnost mateřské společnosti-rezidenta
            vyloučena v situaci, kdy jednak dceřiná společnost-nerezident vyčerpala možnosti zohlednit ztráty, které existují v jejím
            státě sídla v rámci zdaňovacího období, kterého se týkala žádost o snížení daní, jakož i v rámci předcházejících zdaňovacích
            období, a kdy jednak neexistují možnosti, aby tyto ztráty mohly být zohledněny v jejím státě sídla v rámci budoucích zdaňovacích
            období buď jí samotnou, nebo třetí osobou, zejména v případě převodu dceřiné společnosti na tuto třetí osobu.
      Podpisy.
      *  Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 5. prosince 2002. # Paul Edwin Hoyer proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na náhradu škody - Přípustnost. # Věc T-209/99.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 18. září 2002. # Carlos Puente Martín proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-29/01.


Rozsudek Tribunálu (devátý senát) ze dne 12. listopadu 2014. # Volvo Trademark Holding AB proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-525/11.


Rozsudek Tribunálu (první senát) ze dne 21. ledna 2014. # Bial-Portela & Cª, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-113/12.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 16. července 2014. # National Iranian Oil Company proti Radě Evropské unie. # Věc T-578/12.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 24. června 1993. # Willy Seghers proti Radě Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-69/92.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. listopadu 2003. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-358/01.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 2. května 1996. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Věc C-133/94.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 23. února 1983. # Fromançais SA proti Fonds d'orientation et de régularisation des marchés agricoles (FORMA). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal administratif de Paris - Francie. # Ztráta jistoty. # Věc 66/82.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. března 2000. # Association Eglise de scientologie de Paris a Scientology International Reserves Trust proti Premier ministre. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'Etat - Francie. # Věc C-54/99.