title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 4. července 2013.#Argenta Spaarbank NV v. Belgische Staat.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen.#Daňové právní předpisy – Korporační daň – Odpočet za rizikový kapitál – Pomyslné úroky – Snížení částky, kterou si mohou odečíst společnosti se stálými provozovnami v zahraničí, ze kterých jim plynou příjmy osvobozené na základě smluv o zamezení dvojímu zdanění od daně.#Věc C‑350/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      4. července 2013 (
            *1
         )
      „Daňové právní předpisy — Korporační daň — Odpočet za rizikový kapitál — Pomyslné úroky — Snížení částky, kterou si mohou odečíst společnosti se stálými provozovnami v zahraničí, ze kterých jim plynou příjmy osvobozené na základě smluv o zamezení dvojímu zdanění od daně“
      Ve věci C-350/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgie) ze dne 24. června 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 4. července 2011, v řízení

         Argenta Spaarbank NV

      proti

         Belgische Staat,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M. Ilešič, E. Levits (zpravodaj), J.-J. Kasel a M. Safjan, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. července 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Argenta Spaarbank NV K. Morbéem, K. Van Duysem, a F. Smetem, advocaten,

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs a J.-C. Halleuxem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi W. Möllsem a W. Roelsem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 19. září 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 49 SFEU.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Argenta Spaarbank NV (dále jen „Argenta“) a Belgickým státem ve věci výpočtu odpočtu za rizikový kapitál za zdaňovací období roku 2008.

         Právní rámec

         Belgické právo

               3

               Odpočet za rizikový kapitál byl do režimu použitelného na daň z příjmů zaveden zákonem ze dne 22. června 2005, jímž se zavádí daňový odpočet za rizikový kapitál (Moniteur belge ze dne 30. června 2005, s. 30077). Tento odpočet je upraven v článcích 205a až 205h a článku 236 zákoníku o dani z příjmů z roku 1992 (dále jen „CIR 1992“).

               4

               Z důvodové zprávy k tomuto zákonu vyplývá, že jeho cílem je zejména zmírnit rozdíl v daňovém zacházení ve vztahu k financování společností pomocí cizího kapitálu, u něhož je odměna za poskytnutí tohoto kapitálu daňově odpočitatelná v plné výši, a financování pomocí vlastního kapitálu (rizikový kapitál), u něhož podléhala odměna v plném rozsahu dani, a zvýšit platební schopnost společností, přičemž zavedení odpočtu za rizikový kapitál je součástí obecného cíle, který spočívá ve zvýšení konkurenceschopnosti belgického hospodářství.

               5

               Odpočet za rizikový kapitál, nazývaný též „odpočet pomyslných úroků“, spočívá v tom, že od zdanitelného základu korporační daně se odečte procentní podíl vlastního kapitálu dotčené společnosti.

               6

               Podle čl. 205b odst. 1 CIR 1992 se odpočet za rizikový kapitál vypočítá tak, že rizikový kapitál stanovený v souladu s článkem 205b CIR 1992 se vynásobí sazbu stanovenou v dalších odstavcích tohoto článku 205c.

               7

               Článek 205b odst. 1 první pododstavec CIR 1992 stanoví, že pro účely stanovení odpočtu za rizikový kapitál za zdaňovací období odpovídá rizikový kapitál, jenž se má zohlednit, s výhradou ustanovení odstavců 2 až 7 tohoto článku 205b, částce vlastního kapitálu společnosti ke konci předcházejícího zdaňovacího období, který se stanoví v souladu s právními předpisy o vedení účetnictví a ročních účetních závěrkách, tak jak je uveden v rozvaze. Uvedené odstavce 2 až 7 uvádějí případy, kdy musí být u vlastního kapitálu provedeny opravy, aby mohl sloužit jako základ výpočtu pro účely stanovení částky odpočtu za rizikový kapitál.

               8

               Konkrétně podle čl. 205b odst. 2 CIR 1995 se rizikový kapitál, stanovený podle čl. 205b odst. 1 CIR 1992, sníží o čistou hodnotu aktiv stálých provozoven, jejichž příjmy jsou na základě smlouvy o zamezení dvojímu zdanění osvobozeny od daně.

               9

               Článek 205d CIR 1992 stanoví, že v případě neexistence zisků za zdaňovací období, za které lze odpočet za rizikový kapitál odečíst, přenese se osvobození, které nebylo přiznáno pro toto zdaňovací období, postupně na zisky v následujících sedmi letech.

         Smlouva o zamezení dvojímu zdanění uzavřená mezi Belgickým královstvím a Nizozemským královstvím

               10

               Článek 7 odst. 1 až 3 smlouvy ze dne 5. června 2001, uzavřené mezi Belgickým královstvím a Nizozemským královstvím, o zamezení dvojímu zdanění a zabránění daňovým únikům v oblasti daně z příjmů a z majetku (Moniteur belge ze dne 20. prosince 2002, s. 57533, dále jen „belgicko-nizozemská smlouva“) stanoví:
               „1.   Zisky podniku z jednoho smluvního státu podléhají zdanění pouze v tomto státě, ledaže podnik vykonává svou činnost v druhém smluvním státě prostřednictvím stálé provozovny nacházející se v tomto smluvním státě. Vykonává-li podnik svou činnost výše popsaným způsobem, pak lze zisky tohoto podniku zdanit ve druhém státě, ale pouze v rozsahu, v jakém byly dosaženy touto stálou provozovnou.
               2.   S výhradou ustanovení odstavce 3, pokud podnik z jednoho smluvního státu vykonává svou činnost v druhém smluvním státě prostřednictvím stálé provozovny nacházející se v tomto smluvním státě, jsou v každém smluvním státě této stálé provozovně přičítány zisky, kterých by mohla dosáhnout, pokud by byla odlišným podnikem vykonávajícím totožné nebo podobné činnosti za totožných nebo podobných podmínek a jednala by zcela nezávisle na podniku, jehož je stálou provozovnou.
               3.   Při určování zisků stálé provozovny lze odečíst náklady vynaložené na účely této stálé provozovny, včetně takto vynaložených nákladů na její vedení a obecných administrativních nákladů, ať již ve státě, ve kterém se tato stálá provozovna nachází, nebo jinde.“

               11

               Článek 23 odst. 1 belgicko-nizozemské smlouvy stanoví:
               „Pokud jde o Belgii, dvojímu zdanění je zamezeno následujícím způsobem:

                        a)

                        Pokud belgický rezident pobírá příjmy jiné než dividendy, úroky nebo licenční poplatky uvedené v čl. 12 odst. 5 této smlouvy nebo vlastní majetek, který na základě uvedené smlouvy podléhá zdanění v Nizozemsku, Belgie osvobodí tyto příjmy nebo majetek od daně, ale při výpočtu částky svých daní ze zbytku příjmů nebo majetku tohoto rezidenta může uplatnit stejnou sazbu, jako je sazba, která by se uplatnila v případě, že by dotčené příjmy nebo majetek nebyly od daně osvobozeny.
                        [...]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               12

               Společnost Argenta je rezidentem v Belgii, jehož příjmy podléhají korporační dani v tomto členském státě. Společnost Argenta má stálou provozovnu v Nizozemsku, jejíž příjmy jsou v Belgii na základě belgicko-nizozemské smlouvy osvobozeny od daně.

               13

               Pro zdaňovací období 2008 požádala společnost Argenta na základě článků 205a až 205h CIR 1992 o možnost provedení odpočtu za rizikový kapitál.

               14

               Dne 19. listopadu 2008 byla společnosti Argenta z titulu korporační daně za uvedené zdaňovací období vyměřena daň. V rámci výpočtu této daně vycházela belgická daňová správa z čl. 205b odst. 2 CIR 1992 a pro účely stanovení rizikového kapitálu, který slouží jako základ pro odpočet za rizikový kapitál, nezohlednila čistou hodnotu aktiv stálé provozovny společnosti Argenta nacházející se v Nizozemsku.

               15

               Odvolání, které společnost Argenta podala dne 20. května 2009 proti tomuto výměru daně, bylo uvedenou správou dne 7. září 2009 zamítnuto.

               16

               Vzhledem k tomu, že společnost Argenta měla za to, že čl. 205b odst. 2 CIR 1992 představuje překážku svobodě usazování stanovené v článku 49 SFEU, neboť v případě investic uskutečněných ve stálé provozovně nacházející se v členském státě, se kterým Belgické království uzavřelo smlouvu o zamezení dvojímu zdanění, nevzniká nárok na odpočet za rizikový kapitál, zatímco v případě stejných investic uskutečněných ve stálé provozovně nacházející v Belgii nárok na takový odpočet vzniká, podala dne 4. prosince 2009 proti tomuto rozhodnutí žalobu u předkládajícího soudu.

               17

               Za těchto podmínek se předkládající soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání článek [49 SFEU] vnitrostátní daňové právní úpravě, na základě níž společnost, která má v Belgii neomezenou daňovou povinnost, nemůže pro výpočet svého zdanitelného zisku uplatnit odpočet za rizikový kapitál ve výši kladného rozdílu mezi čistou účetní hodnotou aktiv provozoven, které má tato společnost v jiném členském státě [Evropské] unie na jedné straně, a veškerými pasivy, která lze připsat těmto provozovnám, na straně druhé, zatímco tento odpočet může uplatnit v případě, že uvedený kladný rozdíl lze připsat stálé provozovně nacházející se v Belgii?“

         K předběžné otázce

               18

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 49 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava, na základě níž se pro výpočet odpočtu přiznaného společnosti, která má v jednom členském státě neomezenou daňovou povinnost, nezohledňuje čistá hodnota aktiv stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě, jestliže zisky uvedené stálé provozovny na základě smlouvy o zamezení dvojímu zdanění nepodléhají zdanění v prvním členském státě, zatímco aktiva přičítaná stálé provozovně, která se nachází na území tohoto prvního členského státu, se pro tyto účely zohledňují.

               19

               Jak vyplývá z ustálené judikatury, svoboda usazování, kterou článek 49 SFEU přiznává příslušníkům Unie a která jim přináší přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků za stejných podmínek, jako jsou podmínky stanovené právními předpisy členského státu usazení pro jeho vlastní státní příslušníky, zahrnuje v souladu s článkem 54 SFEU v případě společností založených podle právních předpisů některého členského státu, jež mají sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu uvnitř Unie, právo vykonávat činnosti v dotyčném členském státě prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení (viz rozsudek ze dne 15. září 2011, Accor, C-310/09, Sb. rozh. s. I-8115, bod 39 a citovaná judikatura).

               20

               I když je podle jejich znění cílem ustanovení Smlouvy o FEU týkajících se svobody usazování zajištění práva na tuzemské zacházení v hostitelském členském státě, brání rovněž tomu, aby členský stát původu bránil některému ze svých státních příslušníků nebo společnosti založené podle jeho právních předpisů v usazení v jiném členském státě (výše uvedený rozsudek Accor, bod 40 a citovaná judikatura).

               21

               Tyto úvahy se uplatní také v případech, kdy společnost usazená v jednom členském státě vykonává činnost v jiném členském státě prostřednictvím stálé provozovny (viz rozsudek ze dne 15. května 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Sb. rozh. s. I-3601, bod 20).

               22

               Ve věci v původním řízení je nesporné, že pro účely výpočtu odpočtu za rizikový kapitál zavádí dotčená právní úprava rozdílné zacházení mezi aktivy stálých provozoven, které se nacházejí v jiném členském státě než Belgickém království a jejichž příjmy nepodléhají zdanění v Belgii, a aktivy stálých provozoven nacházejících se v tomto posledně uvedeném členském státě.

               23

               Aktiva připisovaná stálým provozovnám, které se nacházejí se v jiném členském státě než Belgické království a jejichž příjmy nepodléhají zdanění v Belgii, se totiž nezohledňují při výpočtu rizikového kapitálu, který slouží jako základ pro výpočet odpočtu dotčeného v původním řízení, zatímco aktiva připisovaná stálým provozovnám nacházejícím se v Belgii se pro tyto účely zohledňují.

               24

               Jak uvedl generální advokát v bodě 33 svého stanoviska, zohlednění aktiv stálé provozovny pro výpočet odpočtu za rizikový kapitál společnosti podléhající korporační dani v Belgii představuje daňové zvýhodnění, neboť takové zohlednění přispívá ke snížení skutečné sazby korporační daně, kterou musí taková společnost zaplatit v uvedeném členském státě.

               25

               Takové daňové zvýhodnění je přitom odpíráno v případě, že se stálá provozovna společnosti, která je rezidentem v Belgii, nachází v jiném členském státě a její příjmy jsou na základě smlouvy o zamezení dvojímu zdanění, uzavřené mezi Belgickým královstvím a tímto jiným členským státem, osvobozeny od daně.

               26

               Belgická vláda v této souvislosti tvrdí, že rozdílné zacházení vyplývající z právní úpravy dotčené v původním řízení však nepředstavuje omezení svobody usazování, neboť toto rozdílné zacházení nemá nepříznivé důsledky pro společnost, která má stálou provozovnu v jiném členském státě než Belgické království, a dále že i kdyby bylo nutné takové nepříznivé důsledky konstatovat, byly by důsledkem souběžného výkonu zdaňovacích pravomocí několika členských států.

               27

               Tato vláda má tak za to, že i kdyby se zohlednila aktiva stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě než Belgickém království, daňový výsledek tuzemské hlavní společnosti by i tak nemohl být snížen. Uvedená vláda je toho názoru, že pokud jde o zahraniční stálé provozovny, které nejsou na základě smlouvy o zamezení dvojímu zdanění osvobozeny od daně, provádí se výpočet odpočtu za rizikový kapitál odděleně ve vztahu k aktivům připisovaným stálé provozovně a uplatňuje se přednostně na zisky dosažené touto provozovnou. Belgická vláda dospěla per analogiam k závěru, že pokud by bylo nutné zohlednit aktiva stálé provozovny, která se nachází v jiném členském státě než Belgickém království a jejíž příjmy jsou na základě smlouvy osvobozeny od daně, musel by se odpočet za rizikový kapitál přenést na zisky připisované této provozovně. Tyto zisky přitom nepodléhají v Belgii zdanění.

               28

               Společnost Argenta, jakož i Komise tento výklad belgického práva zpochybnily, když tvrdily, že pokud jde o zahraniční stálé provozovny, jejichž příjmy nejsou v Belgii od daně osvobozeny, provádí se výpočet odpočtu za rizikový kapitál na základě celkových příjmů a uplatňuje se na všechny zdanitelné příjmy dotyčné společnosti.

               29

               V této souvislosti je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že odpovídá-li Soudní dvůr na předběžnou otázku položenou soudem členského státu v souladu s článkem 267 SFEU, nemá pravomoc vykládat vnitrostátní právo tohoto členského státu, neboť tato úloha přísluší vnitrostátním soudům (viz zejména rozsudky ze dne 12. října 1993, Vanacker a Lesage, C-37/92, Recueil, s. I-4947, bod 7; ze dne 14. února 2008, Gysen, C-449/06, Sb. rozh. s. I-553, bod 17, a ze dne 17. ledna 2013, Zakaria, C-23/12, bod 29).

               30

               Nicméně je nutné uvést, že belgická vláda na jednání připustila, že i kdyby se výpočet odpočtu za rizikový kapitál prováděl ve vztahu k aktivům stálé provozovny odděleně a měl by se uplatnit přednostně na zisky této provozovny, byl by případný přebytek odečten od zisků dosažených hlavní společnosti. Z argumentace přednesené uvedenou vládou tak nevyplývá, že by hlavní společnost-rezident nemohla využít pro účely snížení svého základu daně odpočet za rizikový kapitál vypočtený tak, že se zohlední aktiva stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě než Belgické království.

               31

               Mimoto, jak uvedl generální advokát v bodě 40 svého stanoviska, belgická vláda nezpochybnila tezi společnosti Argenta, podle níž může belgická společnost, která má vlastní kapitál, uplatnit nárok na odpočet za rizikový kapitál, a to i v případě, že zisků, které budou v konečném důsledku na základě belgické právní úpravy připisovány pro účely výpočtu uvedeného odpočtu uvedené belgické společnosti, dosáhne pouze její zahraniční stálá provozovna, která sama nemá vlastní kapitál.

               32

               Nemožnost společnosti, která má stálou provozovnu v jiném členském státě než Belgickém království, uplatnit pro účely snížení daňového základu odpočet za rizikový kapitál vypočtený tak, že se zohlední aktiva uvedené stálé provozovny, tuto společnost tudíž znevýhodňuje.

               33

               Na rozdíl od toho, co tvrdí belgická vláda, toto znevýhodněné zacházení nepramení z okolnosti, že členský stát, ve kterém se nachází stálá provozovna, nestanoví odpočet za rizikový kapitál, ale pouze z volby, provedené belgickou právní úpravou, nezohledňovat aktiva uvedených stálých provozoven. Uvedené znevýhodněné zacházení proto nemůže být důsledkem souběžného výkonu zdaňovacích pravomocí několika členských států.

               34

               Takové znevýhodněné zacházení může odradit belgickou společnost od výkonu jejích činností prostřednictvím stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě než Belgickém království, a představuje tudíž omezení, které je v zásadě zakázáno ustanoveními Smlouvy o svobodě usazování.

               35

               Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že omezení svobody usazování lze připustit pouze tehdy, je-li odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu. V takovém případě je ještě třeba, aby bylo způsobilé zaručit uskutečnění dotčeného cíle a aby nepřekračovalo meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz výše uvedený rozsudek Lidl Belgium, bod 27 a citovaná judikatura).

               36

               Belgická vláda v této souvislosti uvádí důvody směřující k nezbytnosti zajistit společně soudržnost belgického daňového systému a vyvážené rozdělení zdaňovacích pravomocí mezi členské státy.

               37

               Zaprvé režim daňového odpočtu za rizikový kapitál je podle ní zcela symetrický a mezi daňovým zvýhodněním, vypočteným ve vztahu k aktivům, a zdaněním zisků plynoucích z těchto aktiv existuje přímá osobní a věcná spojitost.

               38

               Tato spojitost je podle ní srovnatelná se spojitostí, která existuje mezi odpočitatelnými úroky z úvěru určeného na pořízení aktiv a zdanitelným ziskem plynoucím z těchto aktiv, neboť zákon, kterým byl zaveden daňový odpočet dotčený v původním řízení, má za cíl, jak vyplývá z důvodové zprávy k tomuto zákonu, zacházet pro daňové účely s vlastním kapitálem stejným způsobem jako s cizím kapitálem. I když se výpočet odpočtu za rizikový kapitál provádí paušálně ve vztahu k vlastnímu kapitálu společnosti, a nikoliv v poměru k jejím zdanitelným ziskům, měla by vypočtená částka odpočtu odpovídat úrokům, které by společnost zaplatila, pokud by musela čerpat úvěr za účelem pořízení aktiv, které získala díky vlastnímu kapitálu.

               39

               Zadruhé, podle belgické vlády uvedený stát tím, že odmítá zohlednit aktiva stálé provozovny, která se nachází v jiném členském státě než Belgickém království a jejíž zisky nepodléhají v Belgii zdanění, vykonává svou zdaňovací pravomoc za dodržení zásady teritoriality a v souladu s rozdělením zdaňovacích pravomocí, jak vyplývá z belgicko-nizozemské smlouvy.

               40

               Možnost zohlednit zaúčtovatelné a nezaúčtovatelné výdaje ve vztahu k aktivům a pasivům stálé provozovny a možnost přiznat odpočty s těmito aktivy související, přísluší členskému státu, kterému smlouva o zamezení dvojímu zdanění přiznává právo zdanit zisky stálé provozovny. Takové rozdělení, zavedené belgicko-nizozemskou smlouvou, je ostatně v souladu se vzorovou úmluvou o daních z příjmu a majetku, vyhotovenou Organizací pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD).

               41

               Co se týče prvního důvodu odůvodnění uplatňovaného belgickou vládou, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již připustil, že nezbytnost chránit soudržnost daňového režimu může odůvodňovat omezení výkonu svobod pohybu zaručených Smlouvou (rozsudky ze dne 28. ledna 1992, Bachmann, C-204/90, Recueil, s. I-249, bod 28; ze dne 7. září 2004, Manninen, C-319/02, Sb. rozh. s. I-7477, bod 42; ze dne 23. února 2006, Keller Hodling, C-471/04, Sb. rozh. s. I-2107, bod 40, a ze dne 27. listopadu 2008, Papillon, C-418/07, Sb. rozh. s. I-8947, bod 43).

               42

               Má-li však obstát argument založený na takovémto odůvodnění, je podle ustálené judikatury třeba, aby byly splněny podmínky bezprostřední souvislosti mezi dotčenou daňovou výhodou a kompenzací této výhody určitou daňovou zátěží (výše uvedené rozsudky Manninen, bod 42, a Keller Holding, bod 40), přičemž bezprostřednost této souvislosti musí být posuzována se zřetelem na cíl dotčené právní úpravy (výše uvedený rozsudek Manninen, bod 43; rozsudek ze dne 28. února 2008, Deutsche Shell, C-293/06, Sb. rozh. s. I-1129, bod 39, a výše uvedený rozsudek Papillon, bod 44).

               43

               Jak bylo připomenuto v bodě 24 tohoto rozsudku, daňové zvýhodnění dotčené v původním řízení spočívá v možnosti zohlednit při výpočtu odpočtu za rizikový kapitál aktiva připisovaná stálé provozovně.

               44

               Toto zvýhodnění, jehož účinkem je snížení skutečné sazby korporační daně, které podléhá hlavní společnost, není přitom ve věci v původním řízení kompenzována žádnou určitou daňovou zátěží.

               45

               Uvedené zvýhodnění se zajisté přizná pouze v případě, že zisky plynoucí ze stálé provozovny podléhají zdanění v Belgii.

               46

               Nicméně neexistuje žádná bezprostřední souvislost ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 42 tohoto rozsudku mezi zvýhodněním vypočteným za současného zohledění aktiv, a zdaněním výnosu dosaženého prostřednictvím uvedených aktiv.

               47

               Právní úprava dotčená v původním řízení pouze vyžaduje, aby příjmy případně dosažené uvedenou stálou provozovnou podléhaly zdanění v Belgii, ale nepodmiňuje přiznání sporného zvýhodnění jejich skutečnému dosažení ani jejich skutečnému zdanění. Dotyčný režim tedy připouští situaci, kdy jsou v případě, že příjmy stálé provozovny podléhají zdanění v Belgii, avšak tato provozovna žádných příjmů nedosáhla, zohledněna její aktiva při výpočtu odpočtu, jež se uplatní na společnost, ke které tato stálá provozovna náleží.

               48

               Mimoto článek 205d CIR 1992 stanoví, že v případě neexistence zisků za zdaňovací období, za které lze odpočet za rizikový kapitál odečíst, přenese se osvobození, které nebylo přiznáno pro toto zdaňovací období, postupně na zisky v následujících sedmi letech.

               49

               Odmítnutí zohlednit aktiva stálé provozovny, která se nachází v jiném členském státě než Belgickém království a jejíž příjmy jsou na základě smlouvy o zamezení dvojímu zdanění v Belgii osvobozeny od daně, nemůže být odůvodněna důvody souvisejícími s nezbytností zajistit soudržnost vnitrostátního daňového režimu.

               50

               Co se týče druhé důvodu odůvodnění uplatňovaného belgickou vládou, je třeba připomenout, že zachování rozdělení daňové pravomoci mezi členské státy je legitimním cílem uznaným Soudním dvorem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. prosince 2005, Marks & Spencer, C-446/03, Sb. rozh. s. I-10837, bod 45; ze dne 7. září 2006, N, C-470/04, Sb. rozh. s. I-7409, bod 42 výše; ze dne 18. července 2007, Oy AA, C-231/05, Sb. rozh. s. I-6373, bod 51, a výše uvedený rozsudek Lidl Belgium, bod 31). Mimoto z ustálené judikatury dále vyplývá, že neexistují-li sjednocující nebo harmonizační opatření v rámci Unie, zachovávají si členské státy i nadále pravomoc vymezit prostřednictvím dohod nebo jednostranně kritéria dělby své daňové pravomoci zejména za účelem odstranění dvojího zdanění (viz rozsudek ze dne 19. listopadu 2009, Komise v. Itálie, C-540/07, Sb. rozh. s. I-10983, bod 29, a ze dne 29. listopadu 2011, National Grid Indus, C-371/10, Sb. rozh. s. I-12273, bod 45).

               51

               Nicméně okolnost, že členský stát se ve smlouvě o zamezení dvojímu zdanění, uzavřené s jiným členským státem, dohodl, že zisky připisované stálé provozovně nacházející se v jiném členském státě podléhají zdanění pouze v posledně uvedeném členském státě, a že tudíž první členský stát nemůže vykonávat svou zdaňovací pravomoc vůči příjmům připisovaným uvedené stálé provozovně, nemůže systematicky odůvodňovat každé odmítnutí přiznat zvýhodnění společnosti usazené na území první členského státu, ke které náleží uvedená stálá provozovna.

               52

               Takové odmítnutí by znamenalo, že by bylo odůvodněno rozdílné zacházení ze samotného důvodu, že společnost rozvinula nadnárodní hospodářskou činnost, která nemá ihned přinášet tomuto státu daňové příjmy (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Marks & Spencer, bod 40, a rozsudek ze dne 29. března 2007, Rewe Zetralfinanz, C-347/04, Sb. rozh. s. I-2647, bod 43).

               53

               Naproti tomu z ustálené judikatury vyplývá, že nutnost ochrany vyváženého rozdělení daňové pravomoci mezi členské státy může být uznána, zejména pokud má dotčený režim za cíl předcházet jednáním, která mohou ohrozit právo členského státu uplatňovat svou daňovou pravomoc ve vztahu k činnostem vykonávaným na jeho území (viz výše uvedený rozsudek Oy AA, bod 54; rozsudek ze dne 8. listopadu 2007, Amurta, C-379/05, Sb. rozh. s. I-9569, bod 58; rozsudek ze dne 18. června 2009, Aberdeen Property Fininvest Alpha, C-303/07, Sb. rozh. s. I-5145, bod 66; ze dne 20. října 2011, Komise v. Německo, C-284/09, Sb. rozh. s. I-9879, bod 77, a ze dne 10. května 2012, Santander Asset Management SGIIC a další, C-338/11 až C-347/11, bod 47).

               54

               Soudní dvůr tak rozhodl, že smyslem tohoto cíle je zejména zachování symetrie mezi právem zdanit zisky a možností odečíst ztráty stálé provozovny, neboť připuštění možnosti odečtení ztrát stálé provozovny-nerezidenta od příjmů hlavní společnosti, by znamenalo, že by uvedené společnosti bylo umožněno si bez omezení zvolit členský stát, ve kterém takové ztráty uplatní (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Oy AA, bod 56, a Lidl Belgium, bod 34).

               55

               Jak uvedl generální advokát v bodě 63 svého stanoviska, přiznání daňového zvýhodnění dotčeného v původním řízení nezpochybňuje ani právo členského státu, na jehož území je usazena společnost, jíž patří stálá provozovna, ani právo členského státu, na jehož území se nachází stálá provozovna, vykonávat zdaňovací pravomoc ve vztahu k činnostem uskutečňovaným na jeho území a nemá za následek přesun příjmů obvykle zdaňovaných v jednom z těchto členských států do druhého členského státu.

               56

               Nakonec, pokud jde o argument belgické vlády vycházející z paralelního zacházení, které je třeba uplatňovat na odpočet úroků z úvěrů použitých k pořízení aktiv přičitatelných stálé provozovně na jedné straně a zacházení s vlastním kapitálem připisovaným stálé provozovně na straně druhé, je třeba uvést, že tato vláda sama připouští paušální povahu odpočtu za rizikový kapitál, jehož výpočet se provádí ve vztahu k vlastnímu kapitálu dotyčné společnosti, a nikoliv v poměru ke zdanitelným ziskům plynoucích z jejích aktiv.

               57

               Uvedená vláda nemůže tedy tvrdit, že belgicko-nizozemská smlouva a zejména její ustanovení týkající se určení zisků stálé provozovny a pro tyto účely stanoveného zohlednění nákladů vynaložených na účely této stálé provozovny, brání tomu, aby byla pro účely výpočtu daňového odpočtu za rizikový kapitál zohledněna aktiva připisovaná stálé provozovně, jejíž příjmy nepodléhají v Belgii na základě této smlouvy zdanění.

               58

               Za těchto podmínek nemůže být omezení zavedené právní úpravou dotčenou v původním řízení odůvodněno důvody souvisejícími s nezbytností zajistit vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy.

               59

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, na základě níž se pro výpočet odpočtu přiznaného společnosti, která má neomezenou daňovou povinnost v jednom členském státě, nezohledňuje čistá hodnota aktiv stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě, pokud zisky uvedené stálé provozovny na základě smlouvy o zamezení dvojímu zdanění nepodléhají zdanění v prvním členském státě, zatímco aktiva připisovaná stálé provozovně nacházející se na území tohoto prvního členského státu se pro tyto účely zohledňují.

         K nákladům řízení

               60

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, na základě níž se pro výpočet odpočtu přiznaného společnosti, která má neomezenou daňovou povinnost v jednom členském státě, nezohledňuje čistá hodnota aktiv stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě, pokud zisky uvedené stálé provozovny na základě smlouvy o zamezení dvojímu zdanění nepodléhají zdanění v prvním členském státě, zatímco aktiva připisovaná stálé provozovně nacházející se na území tohoto prvního členského státu se pro tyto účely zohledňují.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 19. října 2000. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem - Článek 9. # Věc C-216/98.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. října 2009.#Makro Zelfbedieningsgroothandel CV, Metro Cash & Carry BV a Remo Zaandam BV proti Diesel SpA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko.#Směrnice 89/104/EHS - Právo upravující ochranné známky - Vyčerpání práv majitele ochranné známky - Uvedení zboží na trh v Evropském hospodářském prostoru třetí osobou - Konkludentní souhlas - Podmínky.#Věc C-324/08.

text:
      Věc C-324/08
      Makro Zelfbedieningsgroothandel CV a další
      v.
      Diesel SpA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)
      „Směrnice 89/104/EHS – Právo upravující ochranné známky – Vyčerpání práv majitele ochranné známky – Uvedení zboží na trh v Evropském hospodářském prostoru třetí osobou – Konkludentní souhlas – Podmínky“
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Vyčerpání práva z ochranné známky – Zboží uvedené na trh
            přímo v Evropském hospodářském prostoru třetí osobou, která nemá žádnou hospodářskou vazbu s majitelem ochranné známky – Konkludentní
            souhlas majitele – Podmínky
      (Směrnice Rady 89/104, čl. 7 odst. 1)
      Článek 7 odst. 1 první směrnice 89/104 o ochranných známkách, ve znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP), je
         nutno vykládat v tom smyslu, že souhlas majitele ochranné známky s uvedením zboží označeného touto ochrannou známkou na trh
         přímo v EHP třetí osobou, která nemá žádnou hospodářskou vazbu s tímto majitelem, může být konkludentní, pokud takovýto souhlas
         vyplývá ze skutečností a okolností, které předcházely, provázely nebo následovaly uvedení na trh v tomto prostoru a z nichž
         je podle posouzení vnitrostátního soudu jednoznačně patrné, že se uvedený majitel vzdal svého výlučného práva.

      Aby byla zajištěna ochrana práv z ochranné známky a aby bylo umožněno pozdější uvedení zboží označeného ochrannou známkou
         na trh, aniž by tomu mohl majitel této ochranné známky bránit, je podstatné, aby posledně uvedený mohl kontrolovat první uvedení
         tohoto zboží na trh v EHP.

      Okolnost mající čistě skutkovou povahu, zda bylo zboží označené dotyčnou ochrannou známkou poprvé uvedeno na trh v EHP nebo
         mimo něj, proto jako taková nemá žádný dopad na použití pravidla o vyčerpání práv upraveného v čl. 7 odst. 1 směrnice 89/104.

      Za těchto podmínek by omezení možnosti vyvodit z určitých okolností a skutečností konkludentní souhlas majitele ochranné známky
         ve smyslu rozsudku ze dne 20. listopadu 2001, Zino Davidoff a Levi Strauss (C-414/99 až C-416/99) pouze na případy, kdy došlo
         k prvnímu uvedení dotčeného zboží na trh mimo EHP, nebylo v souladu ani se zněním, ani s účelem uvedeného čl. 7 odst. 1.

      (viz body 32–35 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      15. října 2009(*)

      „Směrnice 89/104/EHS – Právo upravující ochranné známky – Vyčerpání práv majitele ochranné známky – Uvedení zboží na trh v Evropském hospodářském prostoru třetí osobou – Konkludentní souhlas – Podmínky“
      Ve věci C‑324/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemsko) ze dne 11. července 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 16. července 2008, v řízení

      Makro Zelfbedieningsgroothandel CV,
      Metro Cash & Carry BV,
      Remo Zaandam BV
      proti
      Diesel SpA,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano (zpravodaj), předseda senátu, zastupující předseda prvního senátu, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič
         a J.‑J. Kasel, soudci,

      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-A. Gaudissart, vedoucí oddělení,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. června 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Makro Zelfbedieningsgroothandel CV, Metro Cash & Carry BV a Remo Zaandam BV T. van Engelenem a V. Tsoutsanisem, advocaten,
      –        za Diesel SpA S. Klosem, A. A. Quaedvliegem a B. R. J. van Ramshorstem, advocaten,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci se S. Fiorentinem, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství H. Krämerem a A. Nijenhuisem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 odst. 1 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988,
         kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92),
         ve znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3; Zvl. vyd. 11/52 s. 3,
         dále jen „směrnice 89/104“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Makro Zelfbedieningsgroothandel CV (dále jen „Makro“), Metro Cash & Carry BV
         a Remo Zaandam BV na straně jedné a Diesel SpA (dále jen „Diesel“) na straně druhé ohledně prodeje bot společností Makro označených
         ochrannou známkou, jejímž majitelem je společnost Diesel, a to bez jejího výslovného souhlasu.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 5 odst. 1 až 3 směrnice 89/104 stanovil:

      „1.      Ze zapsané ochranné známky vyplývají pro jejího majitele výlučná práva. Majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které
         nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly:

      a)      označení totožné s ochrannou známkou pro zboží nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je známka zapsána;
      b)      označení, u něhož z důvodu jeho totožnosti nebo podobnosti s ochrannou známkou a totožnosti či podobnosti zboží nebo služeb
         označovaných ochrannou známkou a označením existuje nebezpečí záměny u veřejnosti, včetně nebezpečí asociace označení s ochrannou
         známkou.

      2.      Každý členský stát může rovněž stanovit, že majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby
         užívaly v obchodním styku označení totožné s ochrannou známkou nebo jí podobné pro zboží nebo služby, které nejsou podobné
         těm, pro něž byla ochranná známka zapsána, jestliže tato ochranná známka získala v členském státě dobré jméno a užívání takového
         označení bez řádného důvodu by protiprávně těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména ochranné známky nebo jim působilo
         újmu.

      3.      Pokud jsou splněny podmínky uvedené v odstavcích 1 a 2, může být zakázáno zejména:
      a)      umísťovat označení na zboží nebo jeho obaly;
      b)      nabízet zboží pod tímto označením, uvádět je na trh nebo skladovat za tímto účelem anebo nabízet či poskytovat pod tímto označením
         služby;

      c)      dovážet či vyvážet pod tímto označením zboží;
      d)      užívat toto označení v obchodních listinách a v reklamě.“
      4        Článek 7 směrnice 89/104 ve svém původním znění uváděl:

      „1.      Ochranná známka neopravňuje majitele, aby zakázal její užívání pro zboží, které bylo pod touto ochrannou známkou uvedeno majitelem
         nebo s jeho souhlasem na trh ve Společenství.

      2.      Odstavec 1 se nepoužije, podává-li majitel na základě zákonných [legitimních] důvodů námitky proti dalšímu uvádění zboží na
         trh, zejména když došlo ke změně nebo zhoršení stavu zboží poté, co bylo uvedeno na trh.“

      5        V souladu s čl. 65 odst. 2 Dohody o Evropském hospodářském prostoru, ve spojení s přílohou XVII bodem 4 Dohody, byl tento
         čl. 7 odst. 1 pozměněn pro účely uvedené dohody tak, že výraz „ve Společenství“ byl nahrazen slovním spojením „ve smluvní
         straně“.

       Mezinárodní právní úprava
      6        Článek 2.23 odst. 3 Úmluvy zemí Beneluxu o duševním vlastnictví (ochranné známky a vzory) podepsané v Haagu dne 25. února
         2005, který nahradil dřívější čl. 13 část A odst. 9 jednotného zákona zemí Beneluxu o ochranných známkách, zní následovně:

      „Výlučné právo nezahrnuje právo bránit užívání ochranné známky pro zboží, které bylo pod touto ochrannou známkou uvedeno majitelem
         ochranné známky nebo s jeho souhlasem na trh v Evropském společenství nebo v Evropském hospodářském prostoru [dále jen ‚EHP‘],
         kromě případu, kdy majitel na základě legitimních důvodů podává námitky proti dalšímu uvádění zboží na trh, zejména pokud
         došlo ke změně nebo zhoršení stavu zboží poté, co bylo uvedeno na trh.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      7        Společnost Diesel je majitelem slovní ochranné známky Diesel na základě jejího zápisu pro země Beneluxu.

      8        Společnost Distributions Italian Fashion SA se sídlem v Barceloně (Španělsko) (dále jen „Difsa“) byla distributorem zboží
         označeného ochrannou známkou Diesel ve Španělsku, Portugalsku a Andoře.

      9        Dne 29. září 1994 uzavřela Difsa smlouvu o výhradní distribuci s Flexi Casual SA (dále jen „Flexi Casual“), společností založenou
         podle španělského práva, podle níž bylo Flexi Casual poskytnuto výhradní právo prodeje určitého zboží, včetně bot, označeného
         slovní ochrannou známkou Diesel ve Španělsku, Portugalsku a Andoře. Podle článku 1.4 této smlouvy byla Flexi Casual oprávněna
         provádět „zkušební prodeje“ bot označených ochrannou známkou Diesel tak, že je nabídne k prodeji svým zákazníkům v dotčených
         zeměpisných oblastech, aby „spolehlivě zjistila potřeby trhu“.

      10      Dne 11. listopadu 1994 udělila Difsa společnosti Flexi Casual licenci, která ji za účelem průzkumu trhu opravňuje vyrábět
         a distribuovat boty, které sama navrhla, aby toto zboží mohlo být navrženo Diesel k distribuci nebo k „převodu výrobní licence“.

      11      Dne 21. října 1997 jednatel Flexi Casual písemně udělil společnosti Cosmos World SL (dále jen „Cosmos“) licenci k výrobě a prodeji
         bot, kabelek a pásků ochranné známky Diesel. Na základě této dohody, avšak bez jakéhokoli výslovného souhlasu společnosti
         Difsa nebo Diesel, tak Cosmos vyráběla a prodávala boty označené uvedenou ochrannou známkou.

      12      V létě roku 1999 začala společnost Makro prodávat boty označené slovní a obrazovou ochrannou známkou Diesel, které získala
         od dvou španělských podniků, jež tyto boty koupily od Cosmos.

      13      Dne 26. října 1999 proto společnost Diesel s poukazem na to, že nikdy nedala svůj souhlas k uvádění dotčených bot společností
         Cosmos na trh, podala žalobu proti Makro a proti jejímu komplementáři, společnosti Deelnemingmij Nedema BV, u Rechtbank te
         Amsterdam, kterou se zejména domáhala, aby bylo zastaveno porušování jejích autorských práv a práv vyplývajících z ochranné
         známky, jejímž je majitelem, jakož i náhrady vzniklé škody.

      14      Rozsudkem ze dne 29. prosince 2004 Rechtbank te Amsterdam této žalobě v zásadě vyhověl. Gerechtshof te Amsterdam, ke kterému
         bylo podáno odvolání, potvrdil rozsudkem ze dne 17. srpna 2006 rozsudek Rechtbank te Amsterodam.

      15      Nato žalobkyně v původním řízení podaly proti uvedenému rozsudku kasační opravný prostředek k Hoge Raad der Nederlanden, ve
         kterém zejména tvrdily, že práva společnosti Diesel z ochranné známky byla vyčerpána, protože Cosmos uvedla dotčené boty na
         trh se souhlasem Diesel ve smyslu čl. 2.23 odst. 3 Úmluvy zemí Beneluxu o duševním vlastnictví a čl. 7 odst. 1 směrnice 89/104.

      16      Argumenty uplatněné účastníky řízení u předkládajícího soudu se týkají zejména kritérií, na základě nichž má být určeno, zda
         společnost Diesel dala, či nedala svůj konkludentní souhlas ve smyslu čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice k uvedení bot vyrobených
         společností Cosmos na trh v EHP. V tomto hledu je mezi uvedenými účastníky řízení sporné zejména to, zda je relevantní výklad
         uvedeného ustanovení, který podává rozsudek ze dne 20. listopadu 2001, Zino Davidoff a Levi Strauss (C‑414/99 až C‑416/99,
         Recueil, s. I‑8691), neboť ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, bylo zboží označené dotčenou ochrannou známkou uvedeno
         poprvé na trh mimo EHP, a nikoli přímo v EHP, jak tomu je ve věci v původním řízení.

      17      V tomto kontextu se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Mají být v případě, že zboží označené ochrannou známkou bylo nejprve uvedeno na trh v EHP jiným [subjektem] než majitelem
         ochranné známky a bez jeho výslovného souhlasu, pro účely posouzení, zda se tak stalo s (konkludentním) souhlasem majitele
         ochranné známky ve smyslu čl. 7 odst. 1 [směrnice 89/104], použita stejná kritéria jako v případě, že takovéto zboží bylo
         majitelem ochranné známky nebo s jeho souhlasem předtím uvedeno na trh mimo EHP?

      2)      V případě záporné odpovědi na první otázku: která kritéria – převzatá případně (zejména) z rozsudku ze dne 22. června 1994,
         IHT Internationale Heiztechnik a […] Danzinger (C‑9/93, Recueil, s. I‑2789) – je pak nutno použít v prvně uvedeném případě
         pro účely posouzení, zda byl dán (konkludentní) souhlas majitele ochranné známky ve smyslu první směrnice o ochranných známkách?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      18      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda pojem „konkludentní souhlas“ majitele ochranné známky ve smyslu čl. 7
         odst. 1 směrnice 89/104 může být vykládán na základě kritérií, která jsou uvedena ve výše uvedeném rozsudku Zino Davidoff
         a Levi Strauss, pokud zboží označené touto ochrannou známkou bylo na trh poprvé uvedeno přímo v EHP, a nikoli nejprve mimo
         tento prostor.

      19      V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že v bodě 46 výše uvedeného rozsudku Zino Davidoff a Levi Strauss upřesnil Soudní
         dvůr, že souhlas s uvedením zboží na trh v EHP, jež bylo předtím uvedeno na trh mimo tento prostor, může vyplývat nejen z jeho
         výslovného vyjádření, nýbrž „může vyplývat i konkludentně ze skutečností a okolností, které předcházely, provázely nebo následovaly
         uvedení na trh mimo EHP, které na základě posouzení vnitrostátního soudu rovněž jednoznačně vyjadřují, že se majitel vzdal
         svého práva“. V bodech 53 až 58 téhož rozsudku Soudní dvůr dodal, že takovýto konkludentní souhlas musí být založen na skutečnostech,
         které mohou pozitivně prokázat, že se uvedený majitel ochranné známky vzdal práva namítat své výlučné právo a že nemůže být
         vyvozen zejména z pouhého mlčení tohoto majitele.

      20      Po tomto upřesnění je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury články 5 až 7 směrnice 89/104 úplně harmonizují pravidla
         o právech z ochranné známky, a že tak definují práva, jichž požívají majitelé ochranných známek ve Společenství (rozsudek
         ze dne 16. července 1998, Silhouette International Schmied, C‑355/96, Recueil, s. I‑4799, body 25 a 29, a výše uvedený rozsudek
         Zino Davidoff a Levi Strauss, bod 39).

      21      Konkrétně článek 5 směrnice přiznává majiteli ochranné známky výlučné právo, jež mu umožňuje zakázat jakékoli třetí osobě
         zejména dovážet zboží označené jeho ochrannou známkou, nabízet je, uvádět je na trh nebo je za těmito účely skladovat. Článek
         7 odst. 1 téže směrnice obsahuje výjimku z tohoto pravidla spočívající v tom, že stanoví, že právo majitele je vyčerpáno,
         jestliže bylo zboží uvedeno na trh v EHP samotným majitelem nebo s jeho souhlasem (viz výše uvedený rozsudek Zino Davidoff
         a Levi Strauss, bod 40, a rozsudky ze dne 8. dubna 2003, Van Doren + Q, C‑244/00, Recueil, s. I‑3051, bod 33, a ze dne 30. listopadu
         2004, Peak Holding, C‑16/03, Sb. rozh. s. I‑11313, bod 34).

      22      Jeví se tedy, že souhlas, který je roven vzdání se výlučného práva ze strany jeho majitele ve smyslu zmíněného článku 5, představuje
         určující prvek vyčerpání tohoto práva, a tudíž musí být vyjádřen způsobem, který s určitostí vyjadřuje vůli majitele tohoto
         práva se jej vzdát (rozsudek ze dne 23. dubna 2009, Copad, C‑59/08, Sb. rozh. s. I-0000, bod 42).

      23      Taková vůle vyplývá obvykle z výslovného udělení uvedeného souhlasu (výše uvedené rozsudky Zino Davidoff a Levi Strauss, bod
         46, a Copad, bod 42). Nicméně požadavky vyplývající z ochrany volného pohybu zboží zakotvené zejména v článcích 28 ES a 30 ES
         dovedly Soudní dvůr k závěru, že toto pravidlo může být modifikováno.

      24      Soudní dvůr tak jednak rozhodl, že k vyčerpání výlučného práva stanoveného v článku 5 směrnice 89/104 může dojít zejména tehdy,
         pokud je zboží uvedeno na trh subjektem hospodářsky spojeným s majitelem ochranné známky, jako například nabyvatelem licence
         (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky IHT Internationale Heiztechnik a Danzinger, bod 34, a Copad, bod 43).

      25      Dále, jak bylo připomenuto v bodě 19 tohoto rozsudku, z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že i v případech, kdy první
         uvedení dotčeného zboží na trh v EHP bylo provedeno subjektem, který nemá žádnou hospodářskou vazbu s majitelem ochranné známky,
         a bez výslovného souhlasu majitele ochranné známky, může vůle vzdát se výlučného práva stanoveného v článku 5 směrnice 89/104
         vyplývat z konkludentního souhlasu uvedeného majitele, neboť takovýto souhlas může být vyvozen na základě kritérií, která
         jsou uvedena v bodě 46 výše uvedeného rozsudku Zino Davidoff a Levi Strauss.

      26      Je třeba uvést, že i když Soudní dvůr v bodě 46 uvedeného rozsudku Zino Davidoff a Levi Strauss skutečně odkazoval na první
         uvedení na trh mimo EHP, je nutno takovýto odkaz chápat ve světle skutečnosti, že ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek,
         bylo dotčené zboží uvedeno nejprve na trh mimo EHP a teprve poté dovezeno a uvedeno na trh v EHP.

      27      Nic v textu výše uvedeného rozsudku Zino Davidoff a Levi Strauss však neumožňuje mít za to, že upřesnění učiněná Soudním dvorem
         v uvedeném bodu 46 zmíněného rozsudku týkající se skutečností a okolností, na základě kterých lze vyvodit konkludentní souhlas
         majitele ochranné známky, mají být použita pouze v rámci takovéhoto skutkového kontextu a nemohou mít obecnou povahu.

      28      Body 53 až 55 téhož rozsudku, které upřesňují požadavky, jež je nutno splnit, aby byla prokázána existence konkludentního
         souhlasu, jsou formulovány obecně a nečiní žádné zásadní rozdíly mezi tím, zda bylo zboží původně uvedeno na trh mimo nebo
         v EHP.

      29      Krom toho by takovéto rozlišování bylo v rozporu se systémem vytvořeným směrnicí 89/104.

      30      Jak totiž vyplývá ze samotného znění čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice, pravidlo Společenství upravující vyčerpání práv, jež
         je dotčeno v projednávané věci, se může použít pouze na zboží, které bylo uvedeno na trh v EHP se souhlasem majitele dotyčné
         ochranné známky. Jinými slovy, pro účely zániku výlučného práva majitele ochranné známky, které je zakotveno v článku 5 téže
         směrnice, je důležitá pouze skutečnost, že dotčené zboží bylo uvedeno na trh v EHP.

      31      Naopak, jak bylo ostatně upřesněno judikaturou Společenství, případné uvedení na trh mimo EHP nevede v tomto ohledu k zániku
         práva (viz rozsudek ze dne 1. července 1999, Debato a Maison Dubios, C‑173/98, Recueil, s. I‑4103, bod 21, a výše uvedené
         rozsudky Van Doren + Q, bod 26, a Peak Holding, bod 36).

      32      Aby byla zajištěna ochrana práv z ochranné známky a aby bylo umožněno pozdější uvedení zboží označeného ochrannou známkou
         na trh, aniž by tomu mohl majitel této ochranné známky bránit, je proto podstatné, aby posledně uvedený mohl kontrolovat první
         uvedení tohoto zboží na trh v EHP bez ohledu na to, zda toto zboží případně bylo poprvé uvedeno na trh mimo tento prostor
         (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Sebago a Maison Dubois, body 20 a 21; Zino Davidoff a Levi Strauss, bod 33; Van
         Doren + Q, bod 26, jakož i Peak Holding, body 36 a 37).

      33      Z výše uvedeného vyplývá, že okolnost mající čistě skutkovou povahu, zda bylo zboží označené dotyčnou ochrannou známkou poprvé
         uvedeno na trh v EHP nebo mimo něj, nemá jako taková žádný dopad na použití pravidla o vyčerpání práv upraveného v čl. 7 odst. 1
         směrnice 89/104.

      34      Za těchto podmínek by omezení možnosti vyvodit z určitých okolností a skutečností konkludentní souhlas majitele ochranné známky
         ve smyslu výše uvedeného rozsudku Zino Davidoff a Levi Strauss pouze na případy, kdy došlo k prvnímu uvedení dotčeného zboží
         na trh mimo EHP, nebylo v souladu ani se zněním, ani s účelem uvedeného čl. 7 odst. 1.

      35      S ohledem na předcházející je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 7 odst. 1 směrnice 89/104 je nutno vykládat v tom
         smyslu, že souhlas majitele ochranné známky s uvedením zboží označeného touto ochrannou známkou na trh přímo v EHP třetí osobou,
         která nemá žádnou hospodářskou vazbu s tímto majitelem, může být konkludentní, pokud takovýto souhlas vyplývá ze skutečností
         a okolností, které předcházely, provázely nebo následovaly uvedení na trh v tomto prostoru a z nichž je podle posouzení vnitrostátního
         soudu jednoznačně patrné, že se uvedený majitel vzdal svého výlučného práva.

       Ke druhé otázce
      36      Druhá předběžná otázka byla položena pouze pro případ záporné odpovědi na první otázku. Vzhledem k tomu, že tato otázka byla
         zodpovězena kladně, není třeba se druhou otázkou zabývat.

       K nákladům řízení
      37      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 7 odst. 1 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států
            o ochranných známkách, ve znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992, je nutno vykládat v tom smyslu,
            že souhlas majitele ochranné známky s uvedením zboží označeného touto ochrannou známkou na trh přímo v Evropském hospodářském
            prostoru třetí osobou, která nemá žádnou hospodářskou vazbu s tímto majitelem, může být konkludentní, pokud takovýto souhlas
            vyplývá ze skutečností a okolností, které předcházely, provázely nebo následovaly uvedení na trh v tomto prostoru a z nichž
            je podle posouzení vnitrostátního soudu jednoznačně patrné, že se uvedený majitel vzdal svého výlučného práva.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 18. června 1981. # Volker Blasig proti Komisi Evropských společenství. # Věc 173/80.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 17. prosince 1991. # DSM NV proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-8/89.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. října 2008.#The Queen, na žádost Synthon BV proti Licensing Authority of the Department of Health.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Spojené království.#Kodex Společenství týkající se humánních léčivých přípravků - Registrace - V zásadě podobné léčivé přípravky - Zkrácený postup - Postup vzájemného uznávání - Důvody pro zamítnutí - Odpovědnost členského státu - Závažné porušení práva Společenství.#Věc C-452/06.

text:
      Věc C-452/06
      The Queen, na žádost:
      Synthon BV
      v.
      Licensing Authority of the Department of Health
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative
         Court)]

      „Kodex Společenství týkající se humánních léčivých přípravků – Registrace – V zásadě podobné léčivé přípravky – Zkrácený postup – Postup vzájemného uznávání – Důvody pro zamítnutí – Odpovědnost členského státu – Závažné porušení práva Společenství“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Léčivé přípravky – Registrace – Žádost o vzájemné uznání
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83, čl. 10 odst. 1, články 28 a 29)
      2.        Sbližování právních předpisů – Léčivé přípravky – Registrace – Žádost o vzájemné uznání
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83, čl. 10 odst. 1, články 28 a 29)
      1.        Článek 28 směrnice 2001/83 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků brání tomu, aby členský stát, kterému
         byla předložena žádost o vzájemné uznání registrace humánního léčivého přípravku, kterou udělil jiný členský stát v rámci
         zkráceného postupu stanoveného v čl. 10 odst. 1 písm. a) bodu iii) téže směrnice, tuto žádost zamítl z důvodu, že dotčený
         léčivý přípravek není v zásadě podobný referenčnímu léčivému přípravku.

      Ze znění čl. 28 odst. 4 uvedené směrnice totiž jasně vyplývá, že existence rizika pro veřejné zdraví ve smyslu čl. 29 odst.
         1 této směrnice představuje jediný důvod, který může členský stát uplatňovat pro odmítnutí uznání registrace udělené jiným
         členským státem. Dále je členský stát, který zamýšlí takový důvod uplatnit, povinen dodržet informační, dohodovací a arbitrážní
         postup specificky stanovený uvedeným článkem 29.

      (viz body 28, 33, výrok 1)
      2.        Pokud členský stát nemá normativní volbu a má značně omezený nebo dokonce žádný prostor pro uvážení, pouhé porušení práva
         Společenství může stačit k tomu, aby založilo existenci dostatečně závažného porušení práva Společenství. Přitom článek 28
         směrnice 2001/83 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků poskytuje členskému státu, kterému byla předložena
         žádost o vzájemné uznání, pouze velmi omezený prostor pro uvážení, co se týče důvodů, pro které je tento stát oprávněn neuznat
         dotčenou registraci. Zejména u jakéhokoliv přezkumu přesahujícího ověření platnosti žádosti s ohledem na podmínky zakotvené
         v uvedeném článku 28 musí dotčený členský stát, s výjimkou případu rizika pro veřejné zdraví, vycházet z posouzení a vědeckého
         hodnocení uskutečněného referenčním členským státem.

      Skutečnost, že členský stát neuzná na základě uvedeného článku 28 registraci humánního léčivého přípravku, kterou udělil jiný
         členský stát v rámci zkráceného postupu stanoveného v čl. 10 odst. 1 písm. a) bodu iii) této směrnice, z důvodu, že dotčený
         léčivý přípravek není v zásadě podobný referenčnímu léčivému přípravku nebo že patří do kategorie léčivých přípravků, u nichž
         obecná praxe dotčeného členského státu vylučuje to, aby mohly být považovány za v zásadě podobné referenčnímu léčivému přípravku,
         představuje dostatečně závažné porušení práva Společenství, které může zakládat odpovědnost tohoto členského státu.

      (viz body 38, 41, 46, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      16. října 2008(*)

      „Kodex Společenství týkající se humánních léčivých přípravků – Registrace – V zásadě podobné léčivé přípravky – Zkrácený postup – Postup vzájemného uznávání – Důvody pro zamítnutí – Odpovědnost členského státu – Závažné porušení práva Společenství“
      Ve věci C‑452/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené království) ze dne 3. listopadu 2006, došlým Soudnímu
         dvoru dne 9. listopadu 2006, v řízení

      The Queen, na žádost:

      Synthon BV,
      proti
      Licensing Authority of the Department of Health,
      za přítomnosti:
      SmithKline Beecham plc,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Tizzano (zpravodaj), A. Borg Barthet a E. Levits, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Swedenborg, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. října 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Synthon BV G. Barlingem, QC, S. Konem a C. Firthem, solicitors, jakož i S. Ford, barrister,
      –        za SmithKline Beecham plc I. Dodds-Smithem a R. Hughes, solicitors, jakož i J. Stratford, barrister,
      –        za vládu Spojeného království T. Harris a V. Jackson, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s P. Salesem, QC, a J. Coppelem, barrister,
      –        za nizozemskou vládu M. de Gravem, jako zmocněncem,
      –        za polskou vládu E. Ośnieckou-Tameckou, jakož i P. Dabrowskim a T. Krawczykem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství B. Stromskym a D. Lawunmi, jako zmocněnci,
      –        za norskou vládu L. Gåseide Røsåsem a I. Alvikem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. července 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 28 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze dne 6. listopadu
         2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků (Úř. věst. L 311, s. 67; Zvl. vyd. 13/27, s. 69).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Synthon BV (dále jen „Synthon“), společností založenou podle nizozemského práva
         působící ve farmaceutickém odvětví, a Licensing Authority of the Department of Health Spojeného království (dále jen „Licensing
         Authority“) ve věci legality rozhodnutí, kterým posledně uvedený zamítl žádost o vzájemné uznání registrace léčivého přípravku
         předloženou Synthon.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Směrnice 2001/83 kodifikovala a spojila do jediného textu směrnice týkající se sbližování právních a správních předpisů týkajících
         se humánních léčivých přípravků, mezi něž patřila směrnice Rady 65/65/EHS ze dne 26. ledna 1965 o sbližování právních a správních
         předpisů týkajících se léčivých přípravků (Úř. věst. 1965, 22, s. 369), ve znění směrnice Rady 93/39/EHS ze dne 14. června
         1993 (Úř. věst. L 214, s. 22, dále jen „směrnice 65/65“), jakož i druhá směrnice Rady 75/319/EHS ze dne 20. května 1975 o sbližování
         právních a správních předpisů týkajících se hromadně vyráběných léčivých přípravků (Úř. věst. L 147, s. 13), ve znění směrnice
         Komise 2000/38/ES ze dne 5. června 2000 (Úř. věst. L 139, s. 28, dále jen „směrnice 75/319“).

      4        Hlava III směrnice 2001/83 uvádí podmínky a postupy registrace humánních léčivých přípravků. Podmínky, které musí splňovat
         žádost o registraci, jsou stanoveny v kapitole 1 této hlavy.

      5        V tomto ohledu článek 6 této směrnice stanoví:

      „1.      Žádný léčivý přípravek nesmí být uveden na trh v členském státě, aniž by příslušný orgán daného členského státu [dále jen
         „dotčený členský stát“] vydal rozhodnutí o registraci v souladu s touto směrnicí nebo aniž by byla udělena registrace v souladu
         s nařízením [Rady (EHS) č. 2309/93 ze dne 22. července 1993, kterým se stanoví postupy Společenství pro registraci a dozor
         nad humánními a veterinárními léčivými přípravky a kterým se zakládá Evropská agentura pro hodnocení léčivých přípravků (Úř.
         věst. L 214, s. 1; Zvl. vyd. 13/12, s. 151)].

      [...]“
      6        Článek 8 směrnice 2001/83, přebírající v podstatě článek 4 směrnice 65/65, stanoví podmínky týkající se obsahu žádosti o registraci
         a zejména stanoví:

      „1.      Pro získání registrace léčivého přípravku, která nepodléhá postupu stanovenému nařízením (EHS) č. 2309/93, se příslušnému
         orgánu daného členského státu předloží žádost.“

      […]
      3.      K žádosti se přiloží následující údaje a dokumenty v souladu s přílohou I:
      […]
      i)      výsledky
      –        fyzikálně-chemických, biologických či mikrobiologických zkoušek,
      –        toxikologických a farmakologických zkoušek,
      –        klinických hodnocení;
      […]“
      7        Článek 10 odst. 1 směrnice 2001/83, nahrazující v podstatě čl. 4 druhý pododstavec bod 8 směrnice 65/65, stanoví možnost podání
         zkrácené žádosti (dále jen „zkrácený postup“). Zejména pak stanoví:

      „1.      Odchylně od čl. 8 odst. 3 bodu i) a aniž je dotčena právní ochrana průmyslového a obchodního vlastnictví,
      a)      žadatel není povinen předložit výsledky toxikologických a farmakologických zkoušek nebo výsledky klinických hodnocení, pokud
         může prokázat, že

      […]
      iii)  léčivý přípravek je v zásadě podobný léčivému přípravku, který byl registrován v rámci Společenství [dále jen ‚referenční
         výrobek‘] v souladu s platnými předpisy Společenství po dobu nejméně 6 let a je uváděn na trh v členském státě, ve kterém
         je předkládána žádost. […]“

      8        Kapitola 4 hlavy III směrnice 2001/83 upravuje postup vzájemného uznávání registrací. Článek 28 této směrnice, přebírající
         v podstatě článek 9 směrnice 75/319, zejména stanoví:

      „[…]
      2.      Aby držitel rozhodnutí o registraci získal podle postupů uvedených v této kapitole v jednom nebo více členských státech uznání
         rozhodnutí o registraci vydaného členským státem [(dále jen „referenční členský stát“)], předloží příslušným orgánům daného
         členského státu nebo členských států žádost společně s informacemi a údaji podle článků 8, 10 odst. 1 a článku 11. Potvrdí,
         že registrační dokumentace je totožná s dokumentací přijatou referenčním členským státem, nebo upozorní na jakékoliv doplňky
         nebo změny, které může dokumentace obsahovat. […] Navíc potvrdí, že jsou všechny registrační dokumentace předložené v rámci
         postupu totožné.

      […]
      4.      Kromě výjimečného případu uvedeného v čl. 29 odst. 1 uzná každý členský stát registraci udělenou referenčním členským státem
         do 90 dnů od obdržení žádosti a zprávy o hodnocení. Informuje o tom referenční členský stát, ostatní členské státy, jichž
         se žádost týká, [Evropskou agenturu pro hodnocení léčivých přípravků] a držitele rozhodnutí o registraci.“

      9        Článek 29 směrnice 2001/83, přebírající v podstatě znění článku 10 směrnice 75/319, zní takto:

      „1.      Pokud má členský stát za to, že jsou důvody se domnívat, že registrace daného léčivého přípravku může představovat riziko
         pro veřejné zdraví, neprodleně informuje žadatele, referenční členský stát, který udělil původní registraci, všechny ostatní
         členské státy, jichž se žádost týká, a [Evropskou agenturu pro hodnocení léčivých přípravků]. Členský stát podrobně uvede
         své důvody a označí, jaké opatření může být potřebné k nápravě nedostatků žádosti.

      2.      Všechny zúčastněné členské státy maximálně usilují o dosažení dohody o opatřeních, která je třeba přijmout s ohledem na žádost.
         Poskytnou žadateli příležitost vyjádřit své stanovisko ústně nebo písemně. Pokud však členské státy nedosáhnou dohody ve lhůtě
         uvedené v čl. 28 odst. 4, předloží neprodleně záležitost agentuře, aby věc postoupila výboru k uplatnění postupu stanoveného
         v článku 32.

      3.      Dané členské státy poskytnou výboru ve lhůtě uvedené v čl. 28 odst. 4 podrobné vyjádření k bodům, ve kterých nebyly schopny
         dosáhnout dohody, a důvody své neshody. Kopie této informace se poskytne žadateli.

      4.      Jakmile je žadatel informován, že byla záležitost předložena výboru, neprodleně předá výboru kopii informací a údajů uvedených
         v čl. 28 odst. 2.“

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Ve Spojeném království je podle oddílu 6 Medicines Act 1968 a druhého pravidla Medicines for Human Use (Marketing Authorisations
         Etc.) Regulations 1994 (dále jen „nařízení z roku 1994“) Licensing Authority odpovědný za udílení registrace humánních léčivých
         přípravků na vnitrostátním území.

      11      Čtvrté pravidlo nařízení z roku 1994 upřesňuje, že „každá žádost o udělení, obnovení nebo změnu registrace pro léčivý přípravek
         ve Spojeném království musí být předložena v souladu s příslušnými právními předpisy Společenství, aniž by byla dotčena pravidla
         práva Společenství o paralelních dovozech“, a že „žadatel musí vyhovět všem příslušným právním předpisům Společenství, které
         stanoví jeho povinnosti, jakož i pravidla vztahující se k žádosti nebo k jejímu posouzení“.

      12      Páté pravidlo uvedeného nařízení stanoví, že orgán udělující registraci posoudí každou žádost o udělení registrace v souladu
         s použitelnými právními předpisy Společenství.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13      Synthon, která chtěla získat v Dánsku registraci humánního léčivého přípravku Varox, podala na základě zkráceného postupu
         žádost k dánské agentuře pro léčiva (dále jen „DAL“).

      14      Za účelem získání takové registrace použila Synthon jako referenční výrobek Seroxat, léčivý přípravek, který měla registrován
         SmithKline Beecham plc (dále jen „SKB“), jelikož jak tento léčivý přípravek, tak Varox obsahují tutéž léčebně účinnou část,
         a to paroxetin. Na tomto základě se DAL domnívala, že je splněna podmínka zásadní podobnosti mezi oběma dotčenými léčivými
         přípravky, a udělila Synthon dne 23. října 2000 registraci pro Varox.

      15      Synthon předložila Licensing Authority první žádost o vzájemné uznání registrace Varoxu ve Spojeném království v souladu s článkem
         9 směrnice 75/319. Synthon tuto žádost předložila s odkazem na registraci Varoxu v Dánsku, kterou DAL již dříve udělila.

      16      Dopisem ze dne 19. ledna 2001 informoval Licensing Authority Synthon o zamítnutí její žádosti o vzájemné uznání. Toto rozhodnutí
         vycházelo z obecné praxe Licensing Authority, podle které nemohou být léčivé přípravky obsahující odlišné soli téže léčebně
         účinné části považovány za v zásadě podobné.

      17      Dne 21. listopadu 2002 podala Synthon na základě článku 28 směrnice 2001/83 druhou žádost o vzájemné uznání, kterou žalovaný
         v původním řízení opět zamítl pro tytéž důvody. Dne 28. února 2003 proto Synthon podala k High Court of Justice (England &
         Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) žalobu směřující ke zrušení tohoto druhého rozhodnutí Licensing Authority
         spojenou s návrhem na náhradu škody.

      18      Z předkládacího rozhodnutí krom toho vyplývá, že v průběhu roku 2003 změnil Licensing Authority na základě změn provedených
         v příloze I směrnice 2001/83 směrnicí Komise 2003/63/ES ze dne 25. června 2003 (Úř. věst. L 159, s. 46; Zvl. vyd. 13/31, s. 253)
         výše uvedenou obecnou praxi a prohlásil, že nadále již bude přijímat žádosti uplatňující zásadní podobnost mezi přípravky
         obsahujícími odlišné soli téže léčebně účinné části.

      19      Soudní dvůr rozhodující o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Østre Landsret (Dánsko) v rámci jiného sporu
         mezi SKB a Synthon, týkajícího se legality rozhodnutí DAL ze dne 23. října 2000 o udělení registrace pro Varox, ve svém rozsudku
         ze dne 20. ledna 2005, SmithKline Beecham (C‑74/03, Sb. rozh. s. I‑595) rozhodl, že čl. 4 třetí pododstavec bod 8 písm. a)
         bod iii) směrnice 65/65 musí být vykládán v tom smyslu, že nevylučuje, aby žádost o registraci léčivého přípravku mohla být
         projednána v rámci zkráceného postupu upraveného v tomto ustanovení, obsahuje-li tento léčivý přípravek stejnou léčebně účinnou
         část jako referenční léčivý přípravek, ale sloučenou s jinou solí.

      20      Na základě těchto nových poznatků podala Synthon v dubnu 2005 třetí žádost o vzájemné uznání a Licensing Authority jí dne
         6. února 2006 udělil registraci pro Varox ve Spojeném království.

      21      Žalobkyně v původním řízení nicméně trvala na své žalobě podané proti rozhodnutí Licensing Authority ze dne 28. února 2003
         a domáhala se vydání určujícího rozsudku, jakož i toho, aby bylo žalovanému v původním řízení uloženo zaplacení náhrady škody.

      22      V rámci tohoto řízení se High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) rozhodl se
         přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Pokud:
      –        členský stát obdrží žádost podanou na základě článku 28 směrnice [2001/83] o vzájemné uznání registrace léčivého přípravku,
         kterou udělil jiný členský stát, v dotyčném členském státě;

      –        taková registrace byla udělena referenčním členským zkráceným postupem na základě toho, že přípravek je v zásadě podobný jinému
         léčivému přípravku, který již byl ve Společenství registrován po požadovanou dobu, a

      –        dotyčný členský stát provádí postup validace žádosti, během kterého kontroluje, zda žádost obsahuje informace a údaje požadované
         článkem 8, čl. 10 odst. 1 písm. a) bodem iii) a článkem 28 směrnice [2001/83] a zda jsou poskytnuté informace v souladu s právním
         základem, na jehož základě byla žádost podána;

      a)      je slučitelné se směrnicí [2001/83] a zvláště s jejím článkem 28, aby dotčený členský stát kontroloval, zda je přípravek v zásadě
         podobný referenčnímu přípravku (aniž by bylo prováděno skutečné hodnocení), odmítl přijmout a vyhodnotit žádost a neuznal
         registraci udělenou referenčním členským státem z důvodu, že podle jeho názoru není přípravek v zásadě podobný referenčnímu
         přípravku, nebo

      b)      je dotčený členský stát povinen uznat registraci udělenou referenčním členským státem do 90 dnů od obdržení žádosti a zprávy
         o hodnocení podle čl. 28 odst. 4 směrnice [2001/83], pokud dotčený členský stát neuplatní postup stanovený v článcích 29 až
         34 směrnice [2001/83] (který je použitelný, jsou-li důvody se domnívat, že registrace daného přípravku může představovat riziko
         pro veřejné zdraví ve smyslu článku 29 směrnice [2001/83])?

      2)      V případě záporné odpovědi na otázku 1a) a kladné odpovědi na otázku 1b) a pokud dotyčný členský stát zamítne žádost ve stadiu
         validace z důvodu, že přípravek není v zásadě podobný referenčnímu přípravku, a neuzná tak registraci udělenou referenčním
         členským státem ani neuplatní postup stanovený články 29 až 34 směrnice [2001/83], představuje takové neuznání dotyčným členským
         státem registrace udělené referenčním členským státem za výše uvedených okolností dostatečně závažné porušení práva Společenství
         ve smyslu druhé podmínky stanovené v rozsudku [ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93,
         Recueil, s. I‑1029]? Podpůrně, jaké faktory musí vzít vnitrostátní soud v úvahu, pokud má určit, zda toto neuznání představuje
         dostatečně závažné porušení?

      3)      Pokud je neuznání dotyčným členským státem registrace udělené referenčním členským státem, tak jak je to uvedeno výše v otázce
         1, založeno na obecné praxi přijaté dotyčným členským státem, podle které na různé soli [téže léčebně účinné části] nelze
         ze zákona pohlížet tak, že jsou v zásadě podobné, představuje neuznání dotyčným členským státem registrace udělené referenčním
         členským státem za výše uvedených okolností dostatečně závažné porušení práva Společenství ve smyslu druhé podmínky uvedené
         ve [výše uvedeném rozsudku Brasserie du pêcheur a Factortame]? Podpůrně, které faktory musí vzít vnitrostátní soud v úvahu,
         pokud má určit, zda toto neuznání představuje dostatečně závažné porušení?“

       K první otázce
      23      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 28 směrnice 2001/83 brání tomu, aby členský stát, kterému byla
         předložena žádost o vzájemné uznání registrace humánního léčivého přípravku, kterou udělil jiný členský stát v rámci zkráceného
         postupu stanoveného v čl. 10 odst. 1 písm. a) bodu iii) téže směrnice, mohl tuto žádost zamítnout z důvodu, že dotčený léčivý
         přípravek není v zásadě podobný referenčnímu léčivému přípravku uvedenému v této registraci.

      24      Aby bylo možné na tuto otázku odpovědět, je třeba úvodem uvést, že na rozdíl od tvrzení SKB, jakož i vlády Spojeného království
         a Norska směrnice 2001/83 nijak nerozlišuje účinky a dosah registrací v závislosti na tom, zda byly uděleny na základě běžného,
         nebo zkráceného postupu.

      25      Toto konstatování platí zejména pro postup vzájemného uznávání zavedený článkem 28 směrnice 2001/83. V souladu s cílem odstraňování
         všech překážek volného pohybu léčivých přípravků ve Společenství, uvedeným ve dvanáctém a čtrnáctém bodě odůvodnění této směrnice,
         totiž z čl. 28 odst. 4 této směrnice vyplývá, že registrace udělená členským státem musí být v zásadě uznána příslušnými orgány
         ostatních členských států do 90 dnů od obdržení žádosti a zprávy o hodnocení referenčního členského státu, a to nezávisle
         na postupu, na základě kterého tento stát uvedenou registraci udělil.

      26      Dále je třeba konstatovat, že taková povinnost vzájemného uznávání je striktně upravena článkem 28 směrnice 2001/83.

      27      Jednak musí být žádost o vzájemné uznání považována za platnou, je-li v souladu s požadavky tohoto čl. 28 odst. 2 předložena
         společně s informacemi a údaji podle článku 8, čl. 10 odst. 1 a článku 11 uvedené směrnice, předložená registrační dokumentace
         je totožná s registrační dokumentací přijatou referenčním členským státem a žadatel upozornil na případné doplňky nebo změny,
         které obsahuje.

      28      Krom toho ze znění čl. 28 odst. 4 směrnice 2001/83 jasně vyplývá, že existence rizika pro veřejné zdraví ve smyslu čl. 29
         odst. 1 této směrnice představuje jediný důvod, který může členský stát uplatňovat pro odmítnutí uznání registrace udělené
         jiným členským státem. Dále článek 29 stanoví, že členský stát, který zamýšlí takový důvod uplatnit, je povinen dodržet specificky
         stanovený informační, dohodovací a arbitrážní postup.

      29      Z toho plyne, jak uplatňují Synthon, polská vláda a Komise Evropských společenství, že členský stát, kterému byla předložena
         žádost o vzájemné uznání podle článku 28 směrnice 2001/83, nemůže zpochybnit z jiných důvodů nežli těch vycházejících z rizika
         pro veřejné zdraví taková posouzení provedená orgány referenčního státu v rámci postupu hodnocení léčivého přípravku, jakým
         je posouzení týkající se zásadní podobnosti ve smyslu čl. 10 odst. 1 této směrnice.

      30      Přitom v projednávaném případě postačuje konstatovat, že, jak zdůraznila ve svém ústním vyjádření nizozemská vláda, Licensing
         Authority ve svém rozhodnutí o zamítnutí žádosti Synthon v žádném případě neuvedl, že by DAL uskutečněná analýza, týkající
         se zásadní podobnosti mezi Varoxem a Seroxatem, vedla k domněnce, že uznání registrace může představovat riziko pro veřejné
         zdraví. A fortiori ze spisu nevyplývá, že by Licensing Authority postupoval podle článku 29 směrnice 2001/83.

      31      Za těchto podmínek nelze přijmout výklad uplatňovaný SKB, jakož i vládou Spojeného království a Norska, podle kterého členský
         stát, kterému byla předložena žádost o vzájemné uznání, může provést, i mimo rámec hypotézy rizika pro veřejné zdraví uvedené
         v článku 29, nové posouzení informací týkajících se zásadní podobnosti, které vedly referenční stát k přijetí zkrácené žádosti.

      32      Jak uvedl generální advokát v bodech 100 a 101 svého stanoviska, takový výklad by byl nejen v rozporu se samotným zněním článků
         28 a 29 směrnice 2001/83, ale rovněž by tato ustanovení zbavoval užitečného účinku. Mohl-li by totiž členský stát, který má
         uznat registraci již dříve udělenou jiným členským státem, podmínit takové uznání dalším posouzením žádosti o registraci nebo
         její části, zbavovalo by to postup vzájemného uznávání zavedený zákonodárcem Společenství veškerého smyslu a vážně by to ohrožovalo
         dosažení takových cílů směrnice 2001/83, jakým je zejména volný pohyb léčivých přípravků na vnitřním trhu připomenutý v bodě
         25 tohoto rozsudku.

      33      Je tedy třeba odpovědět na první otázku tak, že článek 28 směrnice 2001/83 brání tomu, aby členský stát, kterému byla předložena
         žádost o vzájemné uznání registrace humánního léčivého přípravku, kterou udělil jiný členský stát v rámci zkráceného postupu
         stanoveného v čl. 10 odst. 1 písm. a) bodu iii) téže směrnice, tuto žádost zamítl z důvodu, že dotčený léčivý přípravek není
         v zásadě podobný referenčnímu léčivému přípravku.

       Ke druhé a třetí otázce
      34      Svojí druhou a třetí otázkou, které je třeba posuzovat společně, se předkládající soud v podstatě Soudního dvora táže, zda
         skutečnost, že členský stát neuzná na základě článku 28 směrnice 2001/83 registraci humánního léčivého přípravku, kterou udělil
         jiný členský stát v rámci zkráceného postupu stanoveného v čl. 10 odst. 1 písm. a) bodu iii) uvedené směrnice, z důvodu, že
         dotčený léčivý přípravek není v zásadě podobný referenčnímu léčivému přípravku nebo že patří do kategorie léčivých přípravků,
         u nichž obecná praxe dotčeného členského státu vylučuje to, aby mohly být považovány za v zásadě podobné referenčnímu léčivému
         přípravku, představuje dostatečně závažné porušení práva Společenství, které může zakládat odpovědnost tohoto členského státu.

      35      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury (viz zejména výše uvedený rozsudek Brasserie du pêcheur
         a Factortame, bod 51; rozsudky ze dne 23. května 1996, Hedley Lomas, C‑5/94, Recueil, s. I‑2553, bod 25, jakož i ze dne 25. ledna
         2007, Robins a další, C‑278/05, Sb. rozh. s. I‑1053, bod 69) odpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením
         práva Společenství předpokládá, že:

      –        cílem porušené právní normy je přiznání práv jednotlivcům;
      –        porušení je dostatečně závažné;
      –        existuje přímá příčinná souvislost mezi porušením ze strany státu a škodou způsobenou poškozeným.
      36      V zásadě je sice věcí vnitrostátních soudů, aby určily, zda jsou splněny podmínky pro vznik odpovědnosti členského státu za
         porušení práva Společenství, Soudní dvůr může nicméně upřesnit určité okolnosti, které mohou vnitrostátní soudy při svém posouzení
         zohlednit (rozsudek ze dne 18. ledna 2001, Stockholm Lindöpark, C‑150/99, Recueil, s. I‑493, bod 38).

      37      Co se tedy týče podmínky týkající se dostatečně závažného porušení práva Společenství, na kterou se vnitrostátní soud Soudního
         dvora táže, Soudní dvůr již dříve upřesnil, že k takovému porušení dojde, překročil-li členský stát zjevně a závažným způsobem
         meze, kterými je ohraničena jeho posuzovací pravomoc, přičemž skutečnosti, ke kterým je třeba v tomto ohledu přihlédnout,
         jsou zejména stupeň jasnosti a přesnosti porušeného pravidla, jakož i rozsah prostoru pro uvážení, který toto pravidlo ponechává
         vnitrostátním orgánům (výše uvedené rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, body 55 a 56, jakož i Robins a další, bod
         70).

      38      Nicméně, pokud členský stát nemá normativní volbu a má značně omezený nebo dokonce žádný prostor pro uvážení, pouhé porušení
         práva Společenství může stačit k tomu, aby založilo existenci dostatečně závažného porušení (výše uvedené rozsudky Hedley
         Lomas, bod 28, jakož i Robins a další, bod 71).

      39      Z toho plyne, že prostor členského státu pro uvážení, který je ve velké míře závislý na stupni jasnosti a přesnosti porušeného
         pravidla, představuje důležité kritérium pro založení existence dostatečně závažného porušení práva Společenství (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Robins a další, body 72 a 73).

      40      Proto je třeba otázky položené předkládajícím soudem posuzovat ve světle zásad připomenutých v předchozích bodech.

      41      Přitom, pokud jde o článek 28 směrnice 2001/83, z bodů 27 až 29 tohoto rozsudku plyne, že toto ustanovení poskytuje členskému
         státu, kterému byla předložena žádost o vzájemné uznání, pouze velmi omezený prostor pro uvážení, co se týče důvodů, pro které
         je tento stát oprávněn neuznat dotčenou registraci. Zejména u jakéhokoliv přezkumu přesahujícího ověření platnosti žádosti
         s ohledem na podmínky zakotvené v uvedeném článku 28 musí dotčený členský stát, s výjimkou případu rizika pro veřejné zdraví,
         vycházet z posouzení a vědeckého hodnocení uskutečněného referenčním členským státem.

      42      Jak bylo rovněž připomenuto v bodě 28 tohoto rozsudku, článek 29 směrnice 2001/83 v každém případě jasně a přesně vylučuje
         jakoukoliv možnost členského státu zamítnout žádost o vzájemné uznání, aniž by předtím využil postup stanovený v tomto ustanovení.

      43      Za těchto podmínek postačuje takové porušení článku 28 uvedené směrnice, jakého se dopustil Licensing Authority ve věci v původním
         řízení, ke konstatování existence dostatečně závažného porušení práva Společenství (viz obdobně zejména výše uvedený rozsudek
         Stockholm Lindöpark, bod 42, a rozsudek ze dne 17. dubna 2007, AGM-COS.MET, C‑470/03, Sb. rozh. s. I‑2749, bod 86).

      44      Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentem vlády Spojeného království a Komise, podle kterého je pojem „v zásadě podobný
         léčivý přípravek“ komplexní a byl Soudním dvorem, pokud jde o otázku položenou v původním řízení, osvětlen teprve jeho výše
         uvedeným rozsudkem SmithKline Beecham.

      45      Jak totiž uvedl generální advokát v bodě 130 svého stanoviska, i za předpokladu, že by mohl čl. 10 odst. 1 písm. a) bod iii)
         směrnice 2001/83 vést k výkladovým obtížím ohledně tohoto pojmu v rámci zkráceného postupu, je nutno konstatovat, že tento
         postup je postupem zcela odlišným od postupu vzájemného uznávání dotčeného ve věci v původním řízení. Proto nemají jakékoliv
         případné výkladové obtíže uvedeného pojmu žádné důsledky pro jasnou a přesnou povahu povinností uložených členským státům
         v rámci uznávání registrací dříve udělených jinými členskými státy podle některého z postupů stanovených za tímto účelem toutéž
         směrnicí.

      46      Na druhou a třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že skutečnost, že členský stát neuzná na základě článku 28 směrnice
         2001/83 registraci humánního léčivého přípravku, kterou udělil jiný členský stát v rámci zkráceného postupu stanoveného v
         čl. 10 odst. 1 písm. a) bodu iii) této směrnice, z důvodu, že dotčený léčivý přípravek není v zásadě podobný referenčnímu
         léčivému přípravku nebo že patří do kategorie léčivých přípravků, u nichž obecná praxe dotčeného členského státu vylučuje
         to, aby mohly být považovány za v zásadě podobné referenčnímu léčivému přípravku, představuje dostatečně závažné porušení
         práva Společenství, které může zakládat odpovědnost tohoto členského státu.

       K nákladům řízení
      47      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 28 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních
            léčivých přípravků brání tomu, aby členský stát, kterému byla předložena žádost o vzájemné uznání registrace humánního léčivého
            přípravku, kterou udělil jiný členský stát v rámci zkráceného postupu stanoveného v čl. 10 odst. 1 písm. a) bodu iii) téže
            směrnice, tuto žádost zamítl z důvodu, že dotčený léčivý přípravek není v zásadě podobný referenčnímu léčivému přípravku.
      2)      Skutečnost, že členský stát neuzná na základě článku 28 směrnice 2001/83 registraci humánního léčivého přípravku, kterou udělil
            jiný členský stát v rámci zkráceného postupu stanoveného v čl. 10 odst. 1 písm. a) bodu iii) této směrnice, z důvodu, že dotčený
            léčivý přípravek není v zásadě podobný referenčnímu léčivému přípravku nebo že patří do kategorie léčivých přípravků, u nichž
            obecná praxe dotčeného členského státu vylučuje to, aby mohly být považovány za v zásadě podobné referenčnímu léčivému přípravku,
            představuje dostatečně závažné porušení práva Společenství, které může zakládat odpovědnost tohoto členského státu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. června 1976. # Walter J. Riemer proti Hauptzollamt Lübeck-West. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo. # Věc 120-75.