Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. února 1984. # Gerlach & Co. BV proti Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tariefcommissie - Nizozemsko. # Věc 46/83.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 9. března 2010.#Evropská komise proti Spolkové republice Německo.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 95/46/ES - Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a volný pohyb těchto údajů - Článek 28 odst. 1 - Vnitrostátní orgány dozoru - Nezávislost - Správní dohled vykovávaný těmito orgány.#Věc C-518/07.

text:
      Věc C-518/07
      Evropská komise
      v.
      Spolková republika Německo
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 95/46/ES – Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a volný pohyb těchto údajů – Článek 28 odst. 1 – Vnitrostátní orgány dozoru – Nezávislost – Správní dohled vykovávaný těmito orgány“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů – Směrnice 95/46 – Vnitrostátní
            orgány dozoru
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46, čl. 28 odst. 1)
      2.        Sbližování právních předpisů – Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů – Směrnice 95/46 – Vnitrostátní
            orgány dozoru
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46, čl. 28 odst. 1)
      1.        Záruka nezávislosti vnitrostátních orgánů dozoru podle čl. 28 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 95/46 o ochraně fyzických
         osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů má zajistit účinnost a spolehlivost dohledu
         nad dodržováním předpisů v oblasti ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a musí být vykládána
         ve světle tohoto cíle. Nebyla zakotvena s cílem přiznat těmto orgánům jako takovým ani jejím zaměstnancům zvláštní status,
         ale s cílem posílit ochranu osob a organizací, kterých se jejich rozhodnutí týkají. Z toho vyplývá, že při plnění svých úkolů
         musí orgány dozoru jednat objektivně a nestranně. Za tímto účelem musí být chráněny před jakýmkoli vnějším vlivem, včetně
         přímého či nepřímého vlivu státu nebo spolkových zemí, a nikoli pouze před vlivem organizací, na které dohlíží.

      Orgány dozoru pověřené dohledem nad zpracováním osobních údajů v neveřejném sektoru musí tudíž požívat nezávislosti, která
         jim umožní plnit jejich úkoly bez vnějšího vlivu. Tato nezávislost vylučuje nejen jakýkoliv vliv vykonávaný dozorovanými organizacemi,
         ale i jakékoliv příkazy nebo jiný přímý či nepřímý vnější vliv, které by mohly ohrozit plnění úkolu, který spočívá v zajištění
         spravedlivé rovnováhy mezi ochranou práva na soukromí a volným pohybem osobních údajů, uvedenými orgány.

      (viz body 25, 30)
      2.        Pouhé riziko, že by orgány státního dohledu pověřené dohledem nad zpracováním osobních údajů podle čl. 28 odst. 1 druhého
         pododstavce směrnice 95/46 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů
         mohly politicky ovlivňovat rozhodnutí orgánů dozoru postačuje k narušení nezávislého plnění úkolů těchto orgánů. Jednak se
         tyto orgány mohou chovat tak, aby „dopředu vyhověly“ rozhodovací praxi orgánu státního dohledu. Kromě toho role strážců práva
         na soukromí, kterou uvedené orgány dozoru zastávají, vyžaduje, aby jejich rozhodnutí, a tudíž i ony samotné zůstávaly mimo
         jakékoliv podezření z podjatosti. Státní dohled vykonávaný nad vnitrostátními orgány dozoru pověřenými dohledem nad zpracováními
         osobních údajů v neveřejném sektoru tudíž není slučitelný s požadavkem nezávislosti.

      Členský stát, který v jednotlivých spolkových zemích (Länder) podřizuje státnímu dohledu orgány dozoru pověřené dohledem nad
         zpracováním osobních údajů neveřejnoprávními organizacemi a veřejnoprávními podniky, které soutěží na trhu, čímž nesprávně
         provedl požadavek, aby tyto orgány plnily své úkoly zcela nezávisle, tudíž nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z
         čl. 28 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 95/46.

      (viz body 36–37, 56 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      9. března 2010(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 95/46/ES – Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a volný pohyb těchto údajů – Článek 28 odst. 1 – Vnitrostátní orgány dozoru – Nezávislost – Správní dohled vykovávaný těmito orgány“
      Ve věci C‑518/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 22. listopadu 2007,
      Evropská komise, zastoupená C. Dockseyem, C. Ladenburgerem a H. Krämerem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      podporovaná
      Evropským inspektorem ochrany údajů, zastoupeným H. Hijmansem a A. Sciroccem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejším účastníkem,
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené M. Lummou a J. Möllerem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot a E. Levits, předsedové senátů,
         A. Rosas, K. Schiemann (zpravodaj), J.-J. Kasel, M. Safjan a D. Šváby, soudci,

      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. listopadu 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým návrhem se Komise Evropských společenství domáhá toho, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím, že podřídila
         státnímu dohledu orgány dozoru pověřené dohledem nad zpracováním osobních údajů v neveřejném sektoru v různých spolkových
         zemích (Länder), a že tak nesprávně provedla požadavek „úplné nezávislosti“ orgánů pověřených zajistit ochranu těchto údajů,
         nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 28 odst. 1 druhého pododstavce směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES
         ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů
         (Úř. věst. L 281, s. 31; Zvl. vyd. 13/15, s. 355).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2        Směrnice 95/46 byla přijata na základě článku 100a Smlouvy o ES (později po změně článek 95 ES) a jejím cílem je harmonizace
         vnitrostátních právních předpisů týkajících se zpracování osobních údajů.

      3        Body 3, 7, 8, 10 a 62 odůvodnění směrnice 95/46 stanoví následující:

      „(3)      vzhledem k tomu, že vytvoření a fungování vnitřního trhu, v němž je zajištěn, v souladu s článkem 7a Smlouvy [o ES] (později
         po změně článek 14 ES)], volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu, vyžaduje nejen možnost volného pohybu osobních údajů
         z jednoho členského státu do druhého, ale rovněž ochranu základních práv jednotlivců;

      […]
      (7)      vzhledem k tomu, že rozdíly mezi členskými státy, pokud jde o úroveň ochrany práv a svobod osob, zejména práva na soukromí,
         mohou s ohledem na zpracování osobních údajů zabránit přenosu těchto údajů z území jednoho členského státu na území jiného
         členského státu; že tyto rozdíly mohou napříště vytvářet překážku výkonu celé skupiny hospodářských činností na úrovni Společenství,
         narušit hospodářskou soutěž a bránit správním orgánům ve výkonu povinností, které mají na základě práva Společenství; že tyto
         rozdíly v úrovni ochrany vyplývají z rozdílů mezi vnitrostátními právními a správními předpisy;

      (8)      vzhledem k tomu, že pro odstranění překážek toku osobních údajů musí být úroveň ochrany práv a svobod osob v souvislosti se
         zpracováním těchto údajů rovnocenná ve všech členských státech; že tohoto cíle, pro vnitřní trh životně důležitého, nemůže
         být dosaženo pouze jednotlivými členskými státy, zejména s přihlédnutím k množství odlišností, které se v současné době vyskytují
         mezi vnitrostátními právními předpisy z této oblasti, a k nezbytnosti koordinovat právní předpisy členských států, aby přeshraniční
         tok osobních údajů byl upraven spojitě a v souladu s cílem vnitřního trhu ve smyslu článku 7a Smlouvy; že je tedy nezbytný
         zásah Společenství směřující ke sblížení právních předpisů;

      […]
      (10)      vzhledem k tomu, že předmětem vnitrostátních právních předpisů o zpracování osobních údajů je chránit základní práva a svobody,
         zejména právo na soukromí uznaného [uznané rovněž] v článku 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod
         [podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950] i v obecných zásadách práva Společenství; že z tohoto důvodu sblížení těchto právních
         předpisů nesmí vést k oslabení ochrany, kterou zajišťují, ale musí mít naopak za cíl zajištění vysoké úrovně ochrany ve Společenství;

      […]
      (62)      vzhledem k tomu, že zřízení orgánů dozoru v členských státech vykonávajících zcela nezávisle své úkoly je zásadním prvkem
         ochrany osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů.“

      4        Článek 1 směrnice 95/46, nazvaný „Předmět směrnice“, zní následovně:

      „1.      Členské státy zajišťují v souladu s touto směrnicí ochranu základních práv a svobod fyzických osob, zejména jejich soukromí,
         v souvislosti se zpracováním osobních údajů.

      2.      Členské státy nemohou omezit ani zakázat volný pohyb osobních údajů mezi členskými státy z důvodů ochrany zajištěné podle
         odstavce 1.“

      5        Článek 28 směrnice 95/46, nazvaný „Orgán dozoru“, stanoví:

      „1.      Každý členský stát pověří jeden nebo několik orgánů veřejné moci na svém území dohledem nad dodržováním předpisů přijatých
         členskými státy na základě této směrnice.

      Tyto orgány plní úkoly, kterými jsou pověřeny, zcela nezávisle.
      2.      Každý členský stát zajistí, aby orgány dozoru byly konzultovány při vypracovávání správních opatření nebo předpisů týkajících
         se ochrany práv a svobod osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů.

      3.      Každý orgán dozoru má zejména:
      –        pravomoci provádět šetření, jako například pravomoc přístupu k údajům, které jsou předmětem zpracování, a shromažďovat veškeré
         informace nezbytné pro splnění svého úkolu dozoru;

      –        pravomoci účinně zasáhnout, jako například zaujmout stanovisko před zahájením zpracování v souladu s článkem 20 a zajistit
         vhodné zveřejnění těchto stanovisek nebo pravomoc nařídit blokování, výmaz nebo zničení údajů nebo dočasně nebo trvale zakázat
         zpracování nebo pravomoc zaslat správci upozornění či napomenutí nebo pravomoc obrátit se na parlament členského státu či
         na jiné politické orgány;

      –        pravomoc obrátit se na soud v případě porušení vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice nebo pravomoc oznámit
         tato porušení soudním orgánům.

      Proti rozhodnutím orgánu dozoru, která dala vzniknout stížnostem, je možné využít opravný prostředek k soudu.
      4.      Na orgán dozoru se může obrátit jakákoli osoba nebo sdružení zastupující tuto osobu se žádostí týkající se ochrany svých práv
         a svobod v souvislosti se zpracováním osobních údajů. Dotčená osoba je informována o způsobu vyřízení své žádosti.

      Na orgán dozoru se může zejména obrátit kdokoli s žádostí o ověření přípustnosti zpracování, pokud se uplatní vnitrostátní
         předpisy přijaté na základě článku 13 této směrnice. Osoba je za každých okolností informována, zda k ověření došlo.

      5.      Orgány dozoru vypracují v pravidelných lhůtách zprávu o své činnosti. Tato zpráva se zveřejní.
      6.      Nezávisle na vnitrostátním právu, které se použije na dané zpracování, je orgán dozoru oprávněn vykonávat na území vlastního
         členského státu pravomoci, které mu byly uděleny v souladu s odstavcem 3. Každý orgán může být vyzván, aby vykonával své pravomoci
         na žádost orgánu jiného členského státu.

      Orgány dozoru vzájemně spolupracují v míře nezbytné pro plnění svých úkolů, zejména výměnou veškerých užitečných informací.

      7.      Členské státy stanoví, že členové a zaměstnanci orgánů dozoru podléhají povinnosti dodržovat profesní tajemství v souvislosti
         s důvěrnými informacemi, ke kterým mají přístup, a to i po skončení své činnosti.“

      6        Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním
         osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. L 8, s. 1; Zvl. vyd. 13/26, s. 102)
         bylo přijato na základě článku 286 ES. Článek 44 odst. 1 a 2 tohoto nařízení stanoví:

      „1.      Evropský inspektor ochrany údajů (dále jen „EIOÚ“) vykonává své funkce zcela nezávisle.
      2.      Při výkonu své funkce [EIOÚ] od nikoho nevyžaduje ani nepřijímá pokyny.“
       Vnitrostátní právní úprava
      7        Pokud jde o ochranu fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů, německé právo činí rozdíly v závislosti na
         tom, zda toto zpracování provádí veřejnoprávní organizace, či nikoli.

      8        Orgány pověřené dohledem nad dodržováním předpisů v této oblasti veřejnoprávními organizacemi se totiž liší od orgánů pověřených
         dohledem nad dodržováním těchto předpisů neveřejnoprávními organizacemi a veřejnoprávními podniky, které soutěží na trhu (öffentlich-rechtliche
         Wettbewerbsunternehmen), (dále společně „neveřejný“ sektor).

      9        Na zpracování osobních údajů veřejnoprávními organizacemi dohlíží na spolkové úrovni spolkový Bundesbeauftragter für den Datenschutz
         und die Informationsfreiheit (zmocněnec pro ochranu údajů a svobodu informací) a na úrovni spolkových zemí Landesdatenschutzbeauftragte
         (zmocněnci pro ochranu údajů spolkových zemí). Tito zmocněnci jsou odpovědni pouze svým parlamentům a obvykle nepodléhají
         dohledu, pokynům nebo jinému vlivu veřejnoprávních organizací, nad nimiž vykonávají svůj dozor.

      10      Naopak struktura orgánů pověřených dohledem nad zpracováním uvedených údajů neveřejným sektorem se v každé spolkové zemi liší.
         Zákony spolkových zemí se nicméně vyznačují společným rysem, a to že výslovně podřizují tyto dozorující orgány dohledu vykovávanému
         státem.

       Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem
      11      Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že je neslučitelné s čl. 28 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 95/46 podřídit státnímu
         dohledu orgán pověřený dohledem nad dodržováním předpisů o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů
         neveřejným sektorem, jak je tomu ve všech německých spolkových zemích, zaslala dne 5. července 2005 Spolkové republice Německo
         výzvu dopisem. Posledně uvedený stát odpověděl dopisem ze dne 12. září 2005, ve kterém tvrdil, že německý systém dozoru v dané
         oblasti odpovídá požadavkům uvedené směrnice. Komise poté Německé spolkové republice zaslala dne 12. prosince 2006 odůvodněné
         stanovisko, ve kterém znovu zopakovala dříve formulovanou výtku. Ve své odpovědi ze dne 14. února 2007 zopakoval tento stát
         své původní stanovisko.

      12      Komise se za těchto podmínek rozhodla podat projednávanou žalobu.

      13      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 14. října 2008 bylo povoleno vedlejší účastenství v projednávané věci EIOÚ na podporu
         návrhových žádání Komise.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      14      Projednávaný spor se týká dvou odlišných pojetí, která zastávají Komise, podporovaná EIOÚ, a Spolková republika Německo, pokud
         jde o výraz „zcela nezávisle“ obsažený v čl. 28 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 95/46 a plnění úkolů orgánů dozoru v oblasti
         ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů.

      15      Podle Komise a EIOÚ, kteří vycházejí z širokého výkladu výrazu „zcela nezávisle“, je třeba požadavek, aby orgány dozoru plnily
         úkoly „zcela nezávisle“, vykládat tak, že orgán dozoru musí být uchráněn od jakéhokoliv vlivu vykonávaného jinými orgány nebo
         mimo rámec administrativy. Státní dohled, kterému podléhají orgány dozoru nad dodržováním předpisů v oblasti ochrany fyzických
         osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů v neveřejném sektoru v Německu, tedy podle nich představuje porušení uvedeného
         požadavku.

      16      Pokud jde o Spolkovou republiku Německo, ta se přiklání k užšímu výkladu výrazu „zcela nezávisle“ a tvrdí, že čl. 28 odst. 1
         druhý pododstavec směrnice 95/46 požaduje funkční nezávislost orgánů dozoru v tom smyslu, že tyto orgány musí být nezávislé
         na neveřejném sektoru podléhajícím jejich dozoru a nesmí být vystaveny vnějším vlivům. Státní dohled vykonávaný v německých
         spolkových zemích podle názoru Spolkové republiky Německo přitom není takovým vnějším vlivem, nýbrž je mechanismem vnitřního
         dohledu nad administrativou, uplatňovaným orgány, které patří do stejného správního aparátu jako orgány dozoru a které musí
         stejně jako posledně uvedené orgány plnit cíle směrnice 95/46.

       Závěry Soudního dvora
       K rozsahu požadavku nezávislosti orgánů dozoru
      17      Posouzení opodstatněnosti projednávané žaloby závisí na rozsahu požadavku nezávislosti obsaženého v čl. 28 odst. 1 druhém
         pododstavci směrnice 95/46, a tudíž na výkladu tohoto ustanovení. V tomto kontextu je třeba vzít v úvahu samotné znění uvedeného
         ustanovení, jakož i cíle a uspořádání směrnice 95/46.

      18      Co se týče zaprvé znění čl. 28 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 95/46, platí, že pokud není výraz „zcela nezávisle“ touto
         směrnicí definován, je třeba zohlednit jeho obvyklý smysl. Pokud jde o veřejný orgán, pojem „nezávisle“ obvykle označuje status,
         který zajistí dotyčnému orgánu možnost jednat zcela svobodně, bez jakýchkoliv pokynů nebo nátlaku.

      19      Ačkoli Spolková republika Německo hájí opačný názor, není zde nic, co by nasvědčovalo tomu, že se požadavek nezávislosti týká
         výlučně vztahu mezi orgány dozoru a organizacemi, vůči nimž se dozor vykonává. Naopak pojem „nezávisle“ je posílen přídavným
         jménem „zcela“, což znamená rozhodovací pravomoc uchráněnou od veškerého přímého či nepřímého vnějšího vlivu na orgán dozoru.

      20      Co se týče zadruhé cílů směrnice 95/46, zejména z jejích bodů 3, 7 a 8 odůvodnění vyplývá, že prostřednictvím harmonizace
         vnitrostátních pravidel, jež chrání fyzické osoby v souvislosti se zpracováváním osobních údajů, má tato směrnice především
         zajistit volný pohyb takových údajů mezi členskými státy (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 20. května 2003, Österreichischer
         Rundfunk a další, C‑465/00, C‑138/01 a C‑139/01, Recueil, s. I‑4989, body 39 a 70), který je nezbytný k vytvoření a fungování
         vnitřního trhu ve smyslu čl. 14 odst. 2 ES.

      21      Volný pohyb osobních údajů může přitom zasáhnout do práva na soukromí uznaného zejména článkem 8 Evropské úmluvy o ochraně
         lidských práv a základních svobod (viz v tomto smyslu rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ze dne 16. února 2000, Amann
         v. Švýcarsko, Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2000-II, body 69 a 80, a ze dne 4. května 2000, Rotaru v. Rumunsko, Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2000-V, body 3 a 46), jakož i obecnými zásadami práva Společenství.

      22      Z tohoto důvodu i jak vyplývá zejména z bodu 10 odůvodnění a článku 1 směrnice 95/46, má tato směrnice dále za cíl neoslabit
         ochranu, kterou zajišťují stávající vnitrostátní pravidla, ale naopak zajistit ve Společenství vysokou úroveň ochrany základních
         práv a svobod v souvislosti se zpracováním osobních údajů (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Österreichischer Rundfunk
         a další, bod 70, jakož i rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Satakunnan Markkinapörssi a Satamedia, C‑73/07, Sb. rozh. s. I‑9831,
         bod 52).

      23      Orgány dozoru uvedené v článku 28 směrnice 95/46 jsou tedy strážci uvedených základních práv a svobod a jejich zřízení v členských
         státech je pokládáno, jak uvádí bod 62 odůvodnění této směrnice, za zásadní prvek ochrany osob v souvislosti se zpracováním
         osobních údajů.

      24      Aby zaručily tuto ochranu, musí orgány dozoru zajistit spravedlivou rovnováhu mezi dodržováním základního práva na soukromí
         na straně jedné a zájmy vyžadujícími volný pohyb osobních údajů na straně druhé. Podle čl. 28 odst. 6 směrnice 95/46 mají
         mimoto jednotlivé vnitrostátní orgány vzájemně spolupracovat a případně vykonávat své pravomoci na žádost orgánu jiného členského
         státu.

      25      Záruka nezávislosti vnitrostátních orgánů dozoru má zajistit účinnost a spolehlivost dohledu nad dodržováním předpisů v oblasti
         ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a musí být vykládána ve světle tohoto cíle. Nebyla stanovena
         s cílem přiznat těmto orgánům jako takovým ani jejím zaměstnancům zvláštní status, ale s cílem posílit ochranu osob a organizací,
         kterých se jejich rozhodnutí týkají. Z toho vyplývá, že při plnění svých úkolů musí orgány dozoru jednat objektivně a nestranně.
         Za tímto účelem musí být chráněny před jakýmkoli vnějším vlivem, včetně přímého či nepřímého vlivu státu nebo spolkových zemí,
         a nikoli pouze před vlivem organizací, na které dohlíží.

      26      Co se týče zatřetí systematiky směrnice 95/46, je tuto systematiku třeba chápat jako prodloužení článku 286 ES a nařízení
         č. 45/2001. Tato posledně uvedená právní ustanovení se týkají zpracování osobních údajů institucemi a orgány Společenství,
         jakož i volného pohybu těchto údajů. Tato směrnice sleduje rovněž tyto cíle, ale pokud jde o zpracování takových údajů v členských
         státech.

      27      Stejně jako existují orgány dozoru na vnitrostátní úrovni, existuje orgán dozoru pověřený dohledem nad dodržováním pravidel
         v oblasti ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů rovněž na úrovni Společenství, a sice EIOÚ. Podle
         čl. 44 odst. 1 nařízení č. 45/2001 vykonává tento orgán své funkce zcela nezávisle. Odstavec 2 uvedeného článku vysvětluje
         tento pojem „nezávislost“ dovětkem, že při výkonu své funkce EIOÚ od nikoho nevyžaduje ani nepřijímá pokyny.

      28      Vezme-li se v úvahu skutečnost, že článek 44 nařízení č. 45/2001 a článek 28 směrnice 95/46 vycházejí z téhož obecného konceptu,
         je třeba vykládat tato dvě ustanovení homogenním způsobem tak, že absenci jakýchkoli pokynů týkajících se plnění jejich úkolů
         implikuje nejen nezávislost EIOÚ, ale i nezávislost vnitrostátních orgánů.

      29      Na základě samotného znění čl. 28 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 95/46, jakož i cílů a uspořádání této směrnice lze
         dojít k jednoznačnému výkladu uvedeného čl. 28 odst. 1 druhého pododstavce. Není tudíž nezbytné přihlížet ke genezi uvedené
         směrnice nebo se vyjadřovat k vyjádřením předloženým Komisí a Spolkovou republikou Německo, která jsou v tomto ohledu protichůdná.

      30      Vzhledem ke všemu výše uvedenému je třeba vykládat čl. 28 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 95/46 v tom smyslu, že orgány
         dozoru pověřené dohledem nad zpracováním osobních údajů v neveřejném sektoru musí požívat nezávislosti, která jim umožní plnit
         jejich úkoly bez vnějšího vlivu. Tato nezávislost vylučuje nejen jakýkoliv vliv vykonávaný dozorovanými organizacemi, ale
         i jakékoliv příkazy nebo jiný přímý či nepřímý vnější vliv, které by mohly ohrozit plnění úkolu, který spočívá v zajištění
         spravedlivé rovnováhy mezi ochranou práva na soukromí a volným pohybem osobních údajů, uvedenými orgány.

       Ke státnímu dohledu
      31      Je třeba dále přezkoumat, zda státní dohled, kterému orgány dozoru nad zpracováním osobních údajů neveřejným sektorem v Německu
         podléhají, je slučitelný s požadavkem nezávislosti, který byl takto upřesněn.

      32      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že státní dohled jakékoliv povahy v zásadě umožňuje vládě dotyčné spolkové země nebo
         správnímu orgánu podřízenému této vládě přímo nebo nepřímo ovlivňovat rozhodnutí orgánů dozoru, případně tato rozhodnutí rušit
         nebo měnit.

      33      Je zajisté třeba a priori připustit, jak uvádí Spolková republika Německo, že státní dohled má pouze zajistit, aby orgány dozoru jednaly v souladu
         s použitelnými vnitrostátními ustanoveními a ustanoveními Společenství, a tedy nemá za cíl nutit uvedené orgány, aby případně
         sledovaly politické cíle, které jsou v rozporu s ochranou fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a základními
         právy.

      34      Nelze nicméně vyloučit, že orgány státního dohledu, které jsou součástí obecné administrativy, a tudíž jsou podřízeny vládě
         své spolkové země, nebudou při výkladu a uplatňování ustanovení týkající se zpracování osobních údajů schopny postupovat objektivně.

      35      Jak uvádí EIOÚ ve svých vyjádřeních, vláda dotčené spolkové země může mít totiž zájem na nedodržení ustanovení týkajících
         se ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů, pokud takové údaje zpracovává neveřejný sektor. Této
         vlády se může toto zpracování osobně dotýkat, pokud se jej účastní nebo by se jej mohla účastnit například v případě partnerství
         veřejného a soukromého sektoru nebo v rámci veřejných zakázek spolu se soukromým sektorem. Tato vláda může mít rovněž zvláštní
         zájem, pokud je to pro ni nezbytné nebo jednoduše užitečné, získat přístup k databázím údajů pro plnění některých svých úkolů,
         zejména pro daňové či represivní účely. Ta samá vláda může mít mimoto rovněž tendenci upřednostňovat hospodářské zájmy při
         uplatňování uvedených ustanovení určitými společnostmi, které jsou z ekonomického pohledu pro spolkovou zemi nebo region důležité.

      36      Je třeba mimoto zdůraznit, že pouhé riziko, že by orgány státního dohledu mohly politicky ovlivňovat rozhodnutí orgánů dozoru,
         postačuje k narušení nezávislého plnění úkolů těchto orgánů. Jednak, jak uvedla Komise, se tyto orgány mohou chovat tak, aby
         „dopředu vyhověly“ rozhodovací praxi orgánu státního dohledu. Kromě toho role strážců práva na soukromí, kterou uvedené orgány
         zastávají, vyžaduje, aby jejich rozhodnutí, a tudíž i ony samotné zůstávaly mimo jakékoliv podezření z podjatosti.

      37      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že státní dohled vykonávaný nad německými orgány dozoru pověřenými dohledem
         nad zpracováními osobních údajů v neveřejném sektoru není slučitelný s požadavkem nezávislosti, jak je popsán v bodu 30 tohoto
         rozsudku.

       K zásadám práva Společenství, kterých se dovolává Spolková republika Německo
      38      Spolková republika Německo tvrdila, že vykládat požadavek nezávislosti uvedený v čl. 28 odst. 1 druhém pododstavci směrnice
         95/46 tak, že nutí tento členský stát zrušit jeho osvědčený a účinný systém dohledu nad orgány dozoru, pokud jde o zpracování
         osobních údajů v neveřejném sektoru, je v rozporu s několika zásadami práva Společenství.

      39      Zaprvé, podle tohoto členského státu brání širokému výkladu uvedeného požadavku nezávislosti především zásada demokracie.

      40      Tato zásada, která je, jak tvrdí Spolková republika Německo, zakotvena nejen v německé ústavě, ale rovněž v čl. 6 odst. 1
         EU, podle ní vyžaduje, aby administrativa podléhala pokynům vlády odpovědné svému parlamentu. Zásahy týkající se práv občanů
         a podniků tedy musí podle Spolkové republiky Německo podléhat, pokud jde o legalitu, dohledu příslušného ministra. Vzhledem
         k tomu, že orgány dozoru v oblasti ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů disponují určitými pravomocemi
         zasáhnout vůči občanům a neveřejnému sektoru podle čl. 28 odst. 3 směrnice 95/46, je podle ní větší kontrola legality jejich
         činností prostřednictvím nástrojů kontroly legality nebo věcné podstaty naprosto nezbytná.

      41      V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada demokracie je součástí právního řádu Společenství a je výslovně zakotvena v
         čl. 6 odst. 1 EU jako jeden ze základů Evropské unie. Jakožto společná zásada členských států musí být zohledněna při výkladu
         aktu sekundárního práva, jakým je článek 28 směrnice 95/46.

      42      Tato zásada nebrání existenci veřejnoprávních orgánů, které stojí mimo klasickou správní hierarchii a jsou víceméně nezávislé
         na vládě. Existence a podmínky fungování takových orgánů jsou v členských státech upraveny zákonem nebo v určitých členských
         státech dokonce ústavou a tyto orgány podléhají, pokud jde o dodržování práva, kontrole příslušných soudů. Takové nezávislé
         správní orgány, jaké ostatně existují v německém právním systému, mají často regulační funkce nebo plní úkoly, které musí
         být uchráněny od politického vlivu, přičemž nadále podléhají, pokud jde o dodržování práva, kontrole příslušných soudů. Tak
         tomu je u úkolů orgánů dozoru v oblasti ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů.

      43      Absence jakéhokoliv parlamentního vlivu na tyto orgány je zajisté nepředstavitelná. Je však třeba uvést, že směrnice 95/46
         po členských státech takovouto absenci jakéhokoliv parlamentního vlivu nijak nepožaduje.

      44      Platí, že vedení orgánů dozoru může být jmenováno parlamentem nebo vládou. Kromě toho zákonodárce může definovat pravomoci
         uvedených orgánů.

      45      Zákonodárce mimoto může uložit orgánům dozoru povinnost informovat parlament o jejich činnosti. V této souvislosti je možné
         provést srovnání s čl. 28 odst. 5 směrnice 95/46, který stanoví, že orgány dozoru vypracují v pravidelných lhůtách zprávu
         o své činnosti, která je zveřejněna.

      46      S ohledem na výše uvedené, skutečnost, že se orgánům dozoru v oblasti ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním
         osobních údajů v neveřejném sektoru přiznává status, který je nezávislý na obecné administrativě, nemůže sama o sobě zbavit
         tyto orgány jejich demokratické legitimity.

      47      Zadruhé, co týče zásady svěřených pravomocí zakotvené v čl. 5 prvním pododstavci ES, které se Spolková republikou Německo
         rovněž dovolává, platí, že tato zásada ukládá Společenství jednat pouze v mezích pravomocí svěřených mu Smlouvou o ES a cílů
         v ní stanovených.

      48      Spolková republika Německo v této souvislosti tvrdí, že nezávislost orgánů dozoru vůči nejvyšším správním orgánům nemůže být
         vyžadována na základě článku 100a Smlouvy o ES, ze kterého vychází směrnice 95/46.

      49      Toto ustanovení opravňuje zákonodárce Společenství k přijetí opatření určených ke zlepšení podmínek pro vytvoření a fungování
         vnitřního trhu, přičemž tato opatření musí skutečně mít tento účel a přispívat k odstranění překážek hospodářským svobodám
         zaručeným Smlouvou o ES (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 5. října 2000, Německo v. Parlament a Rada, C‑376/98,
         Recueil, s. I‑8419, body 83, 84 a 95; ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco,
         C‑491/01, Recueil, s. I‑11453, bod 60, jakož i ze dne 2. května 2006, Parlament v. Rada, C‑436/03, Sb. rozh. s. I‑3733, bod
         38).

      50      Jak již bylo uvedeno, nezávislost orgánů spočívající v tom, že musí být uchráněny od jakéhokoliv vnějšího vlivu, který by
         mohl usměrňovat jejich rozhodnutí, je základním prvkem s ohledem na cíle směrnice 95/46. Tato nezávislost je nezbytná k tomu,
         aby ve všech členských státech byla vytvořena stejně vysoká úroveň ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních
         údajů, a přispívá tímto způsobem k volnému pohybu údajů, což je nezbytné k vytvoření a fungování vnitřního trhu.

      51      Vzhledem k výše uvedenému nepřesahuje široký výklad požadavku nezávislosti orgánů dozoru meze pravomocí svěřených Společenství
         podle článku 100a Smlouvy o ES, který představuje právní základ směrnice 95/46.

      52      Zatřetí se Spolková republika Německo dovolává zásad subsidiarity a proporcionality uvedených v čl. 5 druhém a třetím pododstavci ES,
         jakož i zásady loajální spolupráce mezi členskými státy a orgány Společenství zakotvené v článku 10 ES.

      53      Tento stát zejména připomíná Protokol o používání zásad subsidiarity a proporcionality připojený ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě
         o ES Amsterodamskou smlouvou, podle kterého při dodržování práva Společenství by měla být dodržována zavedená vnitrostátní
         praxe, jakož i organizace a fungování právních systémů členských států.

      54      Spolková republika je toho názoru, že je v rozporu s tímto požadavkem uložit jí povinnost přijmout systém neznámý jejímu právnímu
         řádu, a zrušit tak účinný systém dohledu, který se osvědčuje již 30 let a který je příkladem pro právní předpisy v oblasti
         ochrany údajů, jejichž vliv překračuje hranice tohoto státu.

      55      S touto argumentací nelze souhlasit. Jak bylo již uvedeno v bodech 21 až 25, jakož i v bodu 50 tohoto rozsudku, výklad požadavku
         nezávislosti uvedený v čl. 28 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 95/46 v tom smyslu, že brání státnímu dohledu, nepřekračuje
         rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů Smlouvy o ES.

      56      S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že Spolková republika Německo tím, že v jednotlivých spolkových zemích (Länder)
         podřídila státnímu dohledu orgány dozoru pověřené dohledem nad zpracováním osobních údajů neveřejným sektorem, čímž nesprávně
         provedla požadavek, aby tyto orgány plnily své úkoly „zcela nezávisle“, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 28
         odst. 1 druhého pododstavce směrnice 95/46.

       K nákladům řízení
      57      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Spolková
         republika Německo neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      58      EIOÚ ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Spolková republika Německo tím, že v jednotlivých spolkových zemích (Länder) podřídila státnímu dohledu orgány dozoru pověřené
            dohledem nad zpracováním osobních údajů neveřejnoprávními organizacemi a veřejnoprávními podniky, které soutěží na trhu (öffentlich-rechtliche
            Wettbewerbsunternehmen), čímž nesprávně provedla požadavek, aby tyto orgány plnily své úkoly „zcela nezávisle“, nesplnila
            povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 28 odst. 1 druhého pododstavce směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze
            dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů.
      2)      Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení Evropské komise.
      3)      Evropský inspektor ochrany údajů ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. listopadu 2006. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2003/55/ES - Vnitřní trh se zemním plynem - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-357/05.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. listopadu 2006 – Komise v. Španělsko
      (Věc C‑357/05)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2003/55/ES – Vnitřní trh se zemním plynem – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, k němuž se má přihlédnout – Stav při uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (čl. 226 ES) (viz bod 6)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí ve stanovené lhůtě předpisů nezbytných k dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu
                  a Rady 2003/55/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem a o zrušení směrnice 98/30/ES
                  (Úř. věst. L 176, s. 57; Zvl. vyd. 12/02, s. 230)

            Výrok

                  1)

                  Španělské království tím, že nepřijalo ve stanovené lhůtě veškeré právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu se
                     směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2003/55/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním
                     plynem a o zrušení směrnice 98/30/ES, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z této směrnice.

                  2)

                  Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. května 1981. # Trestní řízení proti Siegfried Ewald Rinkau. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Věc 157/80.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. září 1988. # Spojené království Velké Británie a Severního Irska proti Komisi Evropských společenství. # Přípustnost. # Věc 114/86.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 13. července 2004. # Samar SpA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky GAS STATION - Starší národní obrazová ochranná známka BLUE JEANS GAS - Zamítnutí zápisu. # Věc T-115/03.

text:
          ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      13. července 2004 (
            *1
         )
      Ve věci T-115/03,

         Samar SpA, se sídlem v Mottalciata (Itálie), zastoupená A. Ruem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému O. Montaltem a M. L. Capostagno, jako zmocněnci,
      žalovanému,
      přičemž druhým účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM a vedlejším účastníkem před Soudem byla

         Grotto SpA, se sídlem ve Vicenze (Itálie), zastoupená M. Bosshardem a S. Vereou, advokáty,
      jejímž předmětem je žaloba proti rozhodnutí třetího odvolacího senátu OHIM ze dne 30. ledna 2003 (věc R 340/2002-3) týkajícímu se námitek majitele národní obrazové ochranné známky BLUE JEANS GAS proti zápisu slovní ochranné známky Společenství GAS STATION,
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení J. Pirrung, předseda, A. W. H. Meij a N. J. Forwood, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k žalobě, došlé kanceláři Soudu dne 7. dubna 2003,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejšího účastníka, došlému kanceláři Soudu dne 21. července 2003,
      s přihlédnutím k žalobní odpovědi OHIM, došlé kanceláři Soudu dne 25. července 2003,
      po jednání konaném dne 4. února 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 12. ledna 1998 podala žalobkyně na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. vest. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů, přihlášku ochranné známky u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).

               2

               Ochrannou známkou, o jejíž zápis bylo žádáno, je slovní označení GAS STATION.

               3

               Výrobky, pro které byl požadován zápis, spadají do třídy 25 podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „oděvy, obuv, pokrývky hlavy“.

               4

               Dne 22. března 1999 byla tato přihláška zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 22/99.

               5

               Dne 21. června 1999 podal vedlejší účastník řízení na základě článku 42 nařízení č. 40/94 námitky proti zápisu této ochranné známky proti všem výrobkům uvedeným v přihlášce ochranné známky. Přitom se opíral zvláště o svou starší národní obrazovou ochrannou známku č. 677288, zapsanou zejména pro výrobky spadající do třídy 25, a sice „kalhoty, bundy, jeans, košile, sukně, zimní bundy, trikoty, svetry, vlňáky, převlečníky („capispalla“), punčochy, střevíce, obuv, kozačky, pantofle“, a vyobrazenou níže:

               6

               Rozhodnutím ze dne 28. února 2002 vyhovělo námitkové oddělení OHIM námitkám vzhledem k výrazné podobnosti označení, jakož i vzájemnému působení mezi označením a výrobky při posuzování zaměnitelnosti.

               7

               Dne 16. dubna 2002 podala žalobkyně na základě článku 59 nařízení č. 40/94 odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení k OHIM.

               8

               Rozhodnutím ze dne 30. ledna 2003 (dále jen „napadené rozhodnutí“), došlým žalobkyni dne 10. února 2003, zamítl odvolací senát odvolání, neboť s ohledem na charakter ochranné známky vedlejšího účastníka řízení, silnou podobnost ochranných známek, shodnost nebo podobnost výrobků, na které se ochranné známky vztahují, a vnímání relevantní veřejností existuje nebezpečí záměny.

         Řízení a návrhy účastníků řízení

               9

               Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

                        —

                        určil, že v projednávaném případě neexistuje nebezpečí záměny, a zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        podpůrně určil, že v projednávaném případě neexistuje ohledně žádného z přihlášených výrobků, s výjimkou blue jeans, nebo přinejmenším ohledně výrobků, u kterých to Soud bude považovat za vhodné, nebezpečí záměny, a napadené rozhodnutí v tomto rozsahu zrušil;

                        —

                        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.

               10

               OHIM a vedlejší účastník navrhují, aby Soud:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               11

               Žalobkyně uplatňuje dva žalobní důvody, které vycházejí z nedostatku odůvodnění napadeného rozhodnutí a z nesprávného posouzení při analýze nebezpečí záměny. Při jednání upřesnila, že výraz „určil, že neexistuje nebezpečí záměny“, obsažený v prvním bodě jejích žalobních návrhů, a odkaz na veškeré její argumenty uplatněné již před OHIM představují pouze stylistické klauzule, což vzal Soud na vědomí.

               12

               Žalobkyně předložila při jednání dokument směřující k prokázání existence řady italských ochranných známek v oblasti oděvů, které obsahují slovo „gas“. Přitom se dovolávala článku 48 jednacího řádu Soudu a trvala na skutečnosti, že v návaznosti na odmítnutí Soudu připustit druhé kolo písemných projevů byla ujištěna, že bude moci své argumenty uplatnit při jednání. Soud předběžně přijal tento dokument s výhradou pozdějšího rozhodnutí o jeho přípustnosti.

         K přípustnosti dokumentu předloženého při jednání

               13

               Podle ustálené judikatury směřuje žaloba podaná k Soudu ke kontrole legality rozhodnutí odvolacích senátů ve smyslu článku 63 nařízení č. 40/94. Skutečnosti, které jsou dovolávány před Soudem, aniž by byly předtím uplatněny před instancemi OHIM, se mohou dotknout legality takového rozhodnutí jen tehdy, jestliže je OHIM měl vzít v úvahu z úřední povinnosti. V tomto ohledu vyplývá z čl. 74 odst. 1 věty druhé, podle kterého je v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí při zkoumání skutečností OHIM omezen na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky, že OHIM nemusí z úřední povinnosti přihlížet ke skutečnostem, které účastníky nebyly předneseny. Takové skutečnosti proto nemohou zpochybnit legalitu rozhodnutí odvolacího senátu.

               14

               Není sporné, že dokument předložený při jednání, který má prokázat existenci řady italských ochranných známek v oblasti oděvů, které obsahují slovo „gas“, nebyl předložen před OHIM. Z toho plyne, že tento dokument nemůže být Soudem vzat v úvahu.

               15

               Žalobkyně se krom toho nemůže dovolávat či. 48 odst. 1 a 2 jednacího řádu k odůvodnění opožděného podání tohoto dokumentu. Jednak nepředložila žádné důvody, které by ospravedlňovaly případně předložení nových důkazů ve stadiu repliky. Krom toho zásada kontradiktornosti nemůže odůvodňovat toto opožděné podání, neboť na dokument nemůže být nazíráno jako na pouhou odpověď na písemné projevy OHIM a vedlejšího účastníka. Tyto dokumenty byly přiloženy výlučně za účelem prokázání rozlišovací způsobilosti slova „gas“ jako takového, aniž by odkazovaly na případnou rozlišovací způsobilost starší ochranné známky na italském oděvním trhu.

               16

               Dokument, předložený žalobkyní při jednání, je tudíž třeba odmítnout, aniž by bylo nezbytné zkoumat jeho důkazní hodnotu nebo aniž by k tomu musely být vyslechnutí ostatní účastníci probíhajícího řízení.

         K nedostatku odůvodnění

               17

               Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát porušil povinnost uvést odůvodnění, když v bodě 20 napadeného rozhodnutí uvedl bez vysvětlení, že mezi dotčenými označeními existuje určitá pojmová podobnost. Zdůrazňuje, že proto není schopna zpochybnit tento důvod.

               18

               Soud se domnívá, že kritika žalobkyně vychází z neúplné četby napadeného rozhodnutí. Odvolací senát si totiž v bodě 20 napadeného rozhodnutí výslovně přivlastňuje posouzení námitkového oddělení, že „mezi dotčenými označeními může existovat určitá pojmová podobnost“. Žalobkyni proto stačilo odkázat na toto posouzení v rozhodnutí námitkového oddělení, které jí bylo oznámeno, a případně napadnout před Soudem zde uvedené odůvodnění.

               19

               Pokud se pojmová podobnost připomenutá odvolacím senátem opírá o prvek „gas“, jak lze usuzovat z bodu 20, podle kterého je tento prvek kvalifikován jako dominantní, Soud zaprvé konstatuje, že kritika žalobkyně týkající se rozhodnutí námitkového oddělení - že je totiž rozporuplné připustit, že slovo „gas“ znamená pohonné hmoty pro spalovací motory, a zároveň určit, že tím není míněn benzín - je vyložena v bodě 6 první odrážce napadeného rozhodnutí. Zadruhé se odvolací senát domníval v bodě 24 napadeného rozhodnutí, že slovo „gas“ má vlastní smysl a že „otázka, jaký smysl mu italsky mluvící spotřebitel skutečně přičítá (‚plyn‘, ‚pohonná hmota‘) nemá nakonec význam“. Pro žalobkyni by tedy bylo jednoduché přiřadit k sobě úvahy v bodech 20 a 24 napadeného rozhodnutí a případně se před Soudem postavit proti názoru odvolacího senátu, že existuje pojmová podobnost mezi předmětnými označeními nezávisle na smyslu, který se slovu „gas“ přičítá.

               20

               Tento žalobní důvod je proto třeba zamítnout.

         K nesprávnému posouzení při analýze nebezpečí záměny
      Argumenty účastníků řízení

               21

               Žalobkyně soudí, že je nesprávné srovnávat předmětná označení a výrobky, které označují, odděleně. Zvláště uvádí, že odvolací senát se domníval, že spojení „blue jeans“ je popisné a vyvodil z toho, že slovo „gas“ představuje dominantní prvek ochranné známky vedlejšího účastníka. Podle žalobkyně se však toto zjištění týká pouze blue jeans, tj. oděvů vyrobených z džínoviny, tedy nikoli jiných výrobků jako svetrů, pantofli nebo kozaček. Kromě toho odvolací senát při své analýze nesprávně opomenul slovo „station“ obsažené v přihlášené ochranné známce.

               22

               Pokud jde o vizuální porovnání dotčených ochranných známek ve vztahu ke všem výrobkům kromě blue jeans, žalobkyně tvrdí, že spojení „BLUE JEANS“ se svou vysokou rozlišovací způsobilostí je dominantním prvkem ochranné známky vedlejšího účastníka. Dominantní aspekt přihlášené ochranné známky je tvořen oběma slovy „gas“ a „station“. Mezi ochrannými známkami tedy neexistuje žádná podobnost. Jelikož se dotčené ochranné známky týkají blue jeans, je spojení „blue jeans“ popisné, takže slovo „gas“ je dominantním prvkem ochranné známky vedlejšího účastníka. Dominantním aspektem přihlášené ochranné známky zůstává „gas station“. Jelikož ochranná známka vedlejšího účastníka obsahuje grafický aspekt s vysokou rozlišovací způsobilostí, nepostačuje společné slovo obou ochranných známek, totiž „gas“, k tomu, aby bylo vyvoláno nebezpečí záměny. Tato analýza je podle žalobkyně potvrzena postupem Soudu v jeho rozsudku ze dne 12. prosince 2002, Vedial v. OHIM — France Distribution (HUBERT) (T-110/01, Recueil, s. II-5275, bod 54).

               23

               Co se týče fonetického porovnání, podle žalobkyně jsou obě zmíněné ochranné známky naprosto odlišné, především ve vztahu k jiným výrobkům než blue jeans. Toto platí zvláště tehdy, jeli v souladu s judikaturou věnována větší pozornost počátečním částem ochranné známky.

               24

               Co se týče pojmového porovnání, jsou dotčené ochranné známky ve vztahu k jiným výrobkům než blue jeans naprosto rozdílné, neboť jedna obsahuje jakožto dominantní prvek spojení „blue jeans“ a druhá slova „gas station“, kterými je označován plynojem. I kdybychom připustili, že spojení „blue jeans“ je popisné, evokuje ochranná známka vedlejšího účastníka představu plynu, zatímco ochranná známka žalobkyně evokuje skladování, v projednávaném případě plynu.

               25

               Podle žalobkyně nevyvodil odvolací senát ze své definice relevantní veřejnosti jako veřejnosti obecné, běžně informované a přiměřeně obezřetné, žádné důsledky. Při jednání však nicméně upřesnil, že tuto definici nezpochybňuje.

               26

               Žalobkyně dovozuje z výše uvedeného, že rozdíly mezi ochrannými známkami vylučují existenci nebezpečí záměny.

               27

               OHIM a vedlejší účastník řízení nejprve konstatují, že žalobkyně nezpochybňuje totožnost nebo podobnost dotčených výrobků. Dále se domnívají, že dominantním prvkem v obou kolidujících ochranných známkách je bezpochyby slovo „gas“. Mají za to, že jak postup, tak i výsledek, ke kterému odvolací senát dospěl, jsou správné.

         Závěry Soudu

               28

               Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna.

               29

               Podle ustálené judikatury je třeba existenci nebezpečí záměny ohledně obchodního původu výrobků nebo služeb posuzovat komplexně z hlediska vnímání označení a dotčených výrobků nebo služeb ze strany relevantní veřejnosti a s přihlédnutím k veškerým faktorům charakterizujícím projednávaný případ, zvláště s přihlédnutím ke vzájemné závislosti mezi podobností označení a podobností označených výrobků nebo služeb (viz rozsudek Soudu ze dne 9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM - Georgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, s. II-2821, body 29 až 33 a uvedená judikatura).

               30

               Nejprve je třeba konstatovat, že odvolací senát se právem správně domníval jednak, že relevantní veřejností jsou v projednávaném případě italští spotřebitelé, neboť zohledněná starší ochranná známka je národní italskou ochrannou známkou (bod 13 napadeného rozhodnutí), a jednak, že tato veřejnost sestává z běžně informovaných a přiměřeně pozorných a obezřetných průměrných spotřebitelů (bod 30 napadeného rozhodnutí), neboť výrobky, kterých se dotčené ochranné známky týkají, jsou výrobky běžné spotřeby.

               31

               Je namístě poznamenat, že odvolací senát správně poukázal na to, že výrobky, na které se vztahují dotčené ochranné známky, jsou totožné nebo podobné (bod 12 napadeného rozhodnutí).

               32

               Co se týče porovnání kolidujících označení, celkové posouzení nebezpečí záměny ohledně vizuální, fonetické a pojmové podobnosti kolidujících označení se musí, jak vyplývá z ustálené judikatury, zakládat na celkovém dojmu, který kolidující označení vyvolávají, přičemž je třeba vzít v úvahu zejména jejich rozlišovací a dominantní prvky (viz rozsudek Soudu ze dne 14. října 2003, Phillips-Van Heusen v. OHIM -Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T-292/01, Recueil, s. II-4335, bod 47 a uvedená judikatura).

               33

               Výtka žalobkyně, že odvolací senát srovnával kolidující označení abstraktně, aniž by vzal v úvahu výrobky, na které se ochranné známky vztahují, není opodstatněná. Odvolací senát se totiž výslovně domníval, opíraje se o rozsudek Soudu ze dne 29. září 1998, Canon (C-39/97, Recueil, s. I-5507), že „závěr ohledně nebezpečí záměny se zakládá na výrazné podobnosti mezi označeními, jakož i na vzájemném vztahu mezi označením a výrobky při posouzení nebezpečí záměny“ (bod 12 napadeného rozhodnutí). Odvolací senát kromě toho uvedl, že „posouzení, zda je označení způsobilé plnit funkci ochranné známky, se musí provést s ohledem na výrobky uvedené v přihlášce“ (bod 21 napadeného rozhodnutí).

               34

               V rámci svého přezkumu se odvolací senát správně domníval, že dominantní prvek starší ochranné známky spočívá ve slově „gas“ (body 20 a 28 napadeného rozhodnutí). Jednak totiž spojení „blue jeans“ pro oděvy, které jsou vyrobeny z džínoviny nebo tak vypadají, je výlučně popisné. Pro jiné oděvy nemá toto spojení vysokou rozlišovací způsobilost, která by se rovnala slovu „gas“, nemající žádný vztah k oděvům (bod 24 napadeného rozhodnutí). Krom toho, grafický prvek „BLUE JEANS“ je v dotyčném obrazovém označení nepodstatný, neboť je napsán písmeny, které jsou výrazně menší a jeví se jako pouhý dodatek ke slovu „gas“.

               35

               Právě tak se mohl odvolací senát domnívat, že slovo „gas“ představuje dominantní prvek přihlášené ochranné známky, neboť slovo „station“ jako takové sice má určitý význam, ale nemění smysl slova „gas“ (bod 27 napadeného rozhodnutí). Slovo „station“ se může totiž vztahovat na více různých míst, ať se již jedná o zastávku pro pozemní dopravní prostředky či o místo nákupu nebo skladování pohonných hmot, a nabývá definitivního významu teprve přidaným přívlastkem. Slovo „station“ tedy zesiluje smysl slova „gas“, aniž by nabízelo alternativní význam.

               36

               V důsledku toho jsou dotčená označení, co se týče jejich dominantního prvku, vizuálně, foneticky a pojmově totožná.

               37

               Co se celkově týče kolidujících označení, mohl mít odvolací senát, aniž by se dopustil nesprávného posouzení, za to, že si relevantní veřejnost nebude pamatovat rozdíly mezi těmito označeními tvořené jednak druhotným grafickým prvkem „BLUE JEANS“ a jednak druhotným slovním prvkem „station“, nýbrž že si zapamatuje prvek „gas“ (bod 27 až 29 napadeného rozhodnutí). V tomto ohledu je třeba připomenout, že průměrný spotřebitel má jen zřídkakdy možnost srovnávat jednotlivé ochranné známky přímo, nýbrž že se musí spolehnout na nedokonalý obraz, který si z nich zapamatoval (rozsudek Soudního dvoru ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, s. I-3819, bod 26).

               38

               Tento závěr není zpochybněn úvahami Soudu v žalobkyní dovolávaném rozsudku HUBERT, bod 22 výše. V tomto rozsudku přiznal Soud větší váhu grafickému prvku a rozlišujícím slovním prvkům než slovnímu prvku, který byl kolidujícím ochranným známkám společný, totiž slovu „Hubert“. Na rozdíl od grafického prvku v projednávaném případu tam byl totiž grafický prvek zvláště významný. V tomto ohledu, jak bylo výše konstatováno, je prvek „BLUE JEANS“ druhotný, neboť se objevuje jako pouhý dodatek prvku „gas“.

               39

               V důsledku toho s ohledem na totožnost nebo podobnost mezi výrobky, na které se dotčené ochranné známky vztahují, a podobnost kolidujících označení je třeba potvrdit závěr odvolacího senátu, že pro relevantní veřejnost existuje nebezpečí záměny mezi dotčenými ochrannými známkami.

               40

               Jelikož existuje toto nebezpečí záměny pro veškeré uvedené výrobky, i když se zdá být ještě významnější u džínových oděvů, není namístě zrušit napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká jiných oděvů než oděvů z džínoviny nebo jiných podkategorií výrobků spadajících do třídy 25.

               41

               S ohledem na výše uvedené je namístě projednávanou žalobu zamítnout.

         K nákladům řízení

               42

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů řízení ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy OHIM a vedlejšího účastníka.

               Z těchto důvodů
               SOUD (druhý senát)
               rozhodl takto:

                        1)

                        Žaloba se zamítá.

                        2)

                        Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. července 2004.

                           Vedoucí soudní kanceláře
                           H. Jung

                           Předseda
                           J. Pirrung

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 28. března 1984. # Officine fratelli Bertoli SpA proti Komisi Evropských společenství. # Pokuta. # Věc 8/83.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 4. září 2008. # Paul Lafili proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci. # Věc F-22/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      4. září 2008
      Věc F-22/07
      Paul Lafili
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Vstup nařízení (EHS, Euratom) č. 723/2004 v platnost – Články 44 a 46 služebního řádu – Článek 7 přílohy XIII služebního řádu – Povýšení – Zařazení – Koeficient násobení“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se P. Lafili domáhá jednak toho, aby bylo zrušeno rozhodnutí administrativy
         ze dne 11. května 2006 o jeho zařazení do platové třídy AD 13, platového stupně 5, obsaženého v jeho výplatních listinách
         za měsíc červen 2006 a za následující měsíce, a v důsledku toho, aby byl s účinkem od 1. května 2006 nově zařazen do platové
         třídy AD 13 a platového stupně 2 při zachování koeficientu násobení 1,1172071, a jednak toho, aby byl nově celkově upraven
         jeho služební postup zpětně k 1. květnu 2006, což bylo datum jeho zařazení do takto opravené platové třídy a stupně (včetně
         započtení jeho zkušeností v takto opraveném zařazení, jeho nároků na postup a nároků na důchod), včetně zaplacení úroků z prodlení
         podle sazby stanovené Evropskou centrální bankou pro hlavní refinanční operace, platné během předmětného období, zvýšené o dva
         procentní body, z celkové částky odpovídající rozdílu mezi platem odpovídajícím jeho zařazení uvedenému v rozhodnutí o zařazení,
         a platem odpovídajícím zařazení, na které měl mít nárok, a to až do doby přijetí rozhodnutí o jeho řádném zařazení.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí vedoucího oddělení A 6 „Struktura pracovních míst, hodnocení a služební postup“ generálního ředitelství Komise
         „Personál a administrativa“ ze dne 11. května 2006 se zrušuje. Žalobce ponese polovinu vlastních nákladů řízení. Komise ponese
         vlastní náklady řízení a polovinu nákladů řízení žalobce.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Žaloba – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem
      (Služební řád, články 90 a 91)
      2.      Úředníci – Plat – Přechodná pravidla použitelná po vstupu nařízení č. 723/2004 v platnost
      (Služební řád, příloha XIII, čl. 7 odst. 7)
      3.      Úředníci – Plat – Přechodná pravidla použitelná po vstupu nařízení č. 723/2004 v platnost
      (Služební řád, článek 66; příloha XIII, čl. 2 odst. 1 a čl. 7 odst. 6 a 7; nařízení Rady č. 723/2004)
      1.      Pouze akty vyvolávající závazné právní účinky, které mohou přímo a bezprostředně ovlivnit právní postavení dotčených osob,
         mohou být považovány za akty nepříznivě zasahující do jejich právního postavení, a odvíjejí se od nich lhůty pro podání stížnosti
         a žaloby na základě článků 90 a 91 služebního řádu.

      Tak je tomu v případě oznámení administrativy, která informuje úředníka o skutečnosti, že jeho zařazení do platového stupně,
         jakož i koeficient násobení použitelný na jeho plat, byly stanoveny chybně a budou v důsledku toho opraveny.

      (viz body 30 až 32)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 8. března 2007, Strack v. Komise, C‑237/06 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 62
      Soud prvního stupně: 19. října 1995, Obst v. Komise, T‑562/93, Recueil FP, s. I‑A‑247 a II‑737, bod 23; 22. března 2006, Strack
         v. Komise, T‑4/05, Sb. VS s. I‑A‑2‑83 a II‑A‑2‑361, bod 35

      2.      Rozhodnutí o zařazení úředníka do platového stupně a koeficientu násobení použitelném na jeho plat na základě čl. 7 odst.
         7 přílohy XIII služebního řádu, podepsané orgánem, který k tomu není oprávněn podle ustanovení týkajících se výkonu pravomocí
         přiznaných služebním řádem orgánu oprávněnému ke jmenování, platných v rámci dotyčného orgánu, je stiženo vadou nedostatku
         pravomoci jeho autora, pokud nedošlo k přenosu pravomoci, odůvodňujícímu výjimku z kritérií rozdělení pravomoci, obsažených
         v uvedených ustanoveních, jejichž účelem je právě zaručit, že rozhodnutí, které má být přijato, bude vydáno orgánem, který
         je v zásadě nejpovolanější k jeho přijetí z hlediska pravidel řádné správy v oblasti řízení zaměstnanců.

      (viz body 34, 38 a 39)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 30. května 1973, De Greef v. Komise, 46/72, Recueil, s. 543, bod 18
      Soud prvního stupně: 7. února 2007, Caló v. Komise, T‑118/04 a T‑134/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 67
         a 68

      3.      Pokud je koeficient násobení použitelný na plat úředníka, který byl přijat do zaměstnání před vstupem v platnost nařízení
         č. 723/2004, kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců, po prvním povýšení, ke kterému došlo
         po vstupu uvedeného nařízení v platnost, vyšší než 1, musí být podle čl. 7 odst. 7 přílohy XIII služebního řádu konvertován
         a úředník začne postupovat do vyššího platového stupně. V této souvislosti nelze přijmout výklad, že se toto ustanovení použije
         pouze v případě, kdy koeficient násobení překročí hodnotu 1 a toto překročení vyplývá ze zvýšení platového stupně, ke kterému
         došlo po povýšení, avšak nikoli přímo z povýšení samotného, takže by v tomto posledně uvedeném případě bylo třeba použít výlučně
         čl. 7 odst. 6 přílohy XIII a určit nový koeficient násobení.

      Znění čl. 7 odst. 6 a 7 přílohy XIII služebního řádu je totiž dostatečně mnohoznačné na to, aby odůvodňovalo hledání výkladu,
         jenž není výlučně doslovný, a který je v souladu se systematikou a účelem dotčených přechodných ustanovení. V této souvislosti
         by mohl mít odmítnutý výklad za následek zachování koeficientů násobení na neurčitou dobu během celého služebního postupu
         dotyčné osoby a dokonce nad jeho rámec, po jeho odchodu do důchodu, třebaže je použití koeficientu násobení, které představuje
         přechodné opatření, určeno k zajištění základního měsíčního platu vypláceného úředníkům přijatým do zaměstnání před 1. květnem
         2004, jelikož tento plat v souladu s čl. 7 odst. 1 přílohy XIII služebního řádu nemůže podléhat žádným změnám z důvodu změny
         označení platových tříd podle čl. 2 odst. 1 uvedené přílohy. Jakmile koeficient násobení dosáhne hodnoty 1, nemůže čtvrtá
         věta čl. 7 odst. 7 uvedené přílohy podle svého znění bránit použití článku 66 služebního řádu, který stanoví na základě nové
         struktury služebního postupu pro každou platovou třídu a každý platový stupeň základní plat úředníků. Takové odchýlení se
         od platové tabulky obsažené v uvedeném článku 66, které by bylo v rozporu se zásadou okamžitého použití nové právní úpravy,
         nelze přijmout, pokud to zákonodárce jasně a jednoznačně nestanovil.

      Krom toho by měl odmítnutý výklad rovněž za následek, že by v budoucnu bylo porušeno rovné zacházení, pokud jde o platy, mezi
         úředníky přijatými do zaměstnání před 1. květnem 2004 a úředníky přijatými až po tomto datu, i když přechodná opatření musí
         mít z povahy věci za cíl zjednodušení přechodu od staré právní úpravy na novou, tím, že budou chráněna nabytá práva, aniž
         by však byly pro určitou kategorii úředníků zachovány účinky staré právní úpravy na situace, které vzniknou v budoucnu, jako
         je například zvýšení platového stupně v rámci nové struktury služebního postupu.

      (viz body 73, 75, 78, 80, 81, 83, 86 a 88)


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 26. března 1992. # Mario Reichert, Hans-Heinz Reichert a Ingeborg Kockler proti Dresdner Bank AG. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel d'Aix-en-Provence - Francie. # Věc C-261/90.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 16. října 2013. # Daniela Singer proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-388/12.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 21. června 2012.#Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton v. Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Symvoulio tis Epikrateias.#Směrnice 2001/42/ES – Posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí – Článek 3 odst. 2 písm. b) – Prostor pro uvážení členských států.#Věc C‑177/11.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-177/11,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Symvoulio tis Epikrateias (Řecko) ze dne 5. listopadu 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 15. dubna 2011, v řízení
            Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton
            proti
            Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon,
            Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon,
            Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis,
            SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
            ve složení A. Prechal, předsedkyně senátu, K. Schiemann (zpravodaj) a E. Jarašiūnas, soudci,
            generální advokátka: J. Kokott,
            vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. března 2012,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton, G. P. Giannakourou,
            – za Ypourgos Perivallontos Chorotaxias & Dimosion Ergon, jakož i za Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon a Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis, F. Iatrelisem, jako zmocněncem,
            – za řeckou vládu K. Paraskevopoulou a C. Divani, jakož i G. Karipsiadisem a I. Bakopoulosem, jako zmocněnci,
            – za belgickou vládu T. Maternem, jako zmocněncem,
            – za Evropskou komisi P. Oliverem, jakož i M. Patakia a S. Petrova, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/42/ES ze dne 27. června 2001 o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí (Úř. věst. L 197, s. 30, Zvl. vyd. 15/06, s. 157, dále jen „směrnice SEA“, SEA z anglického Strategic Environmental Assessment – strategické posuzování vlivů na životní prostředí).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci žaloby, kterou Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton, sdružení se sídlem v Aténách, podalo k Symvoulio tis Epikrateias, a která směřuje ke zrušení ministerské vyhlášky 107017 ze dne 28. srpna 2006 přijaté společně Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon (ministrem životního prostředí, územního plánování a veřejných prací), Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon (ministrem hospodářství a financí) a Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis (ministrem vnitra, veřejné správy a decentralizace), jíž se do řeckého práva provádí směrnice SEA (YPEXODE/EYPE/oik. 107017/28-8-2006) (dále jen „ministerská vyhláška ze dne 28. srpna 2006“).
            Právní rámec
            Unijní právní úprava
            3. V daném případě jsou příslušnými právními předpisy následující směrnice:
            – směrnice SEA;
            – směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (Úř. věst. L 206, s. 7; Zvl. vyd. 15/02, s. 102), ve znění směrnice Rady 2006/105/CE ze dne 20. listopadu 2006 (Úř. věst. L 363, s. 368, dále jen „směrnice o stanovištích“), a
            – směrnice Rady 79/409/EHS ze dne 2. dubna 1979 o ochraně volně žijících ptáků (Úř. věst. L 103, s. 1; Zvl. vyd. 15/01, s. 98), kodifikovaná směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2009/147/ES ze dne 30. listopadu 2009 (Úř. věst. 2010, L 20, s. 7, dále jen „směrnice o ptactvu“).
            Směrnice SEA
            4. Podle bodu 10 odůvodnění směrnice SEA všechny plány a programy, které podle směrnice o stanovištích vyžadují posouzení, mohou mít významný vliv na životní prostředí a měly by zpravidla podléhat systematickému posouzení vlivů na životní prostředí.
            5. Článek 3 směrnice SEA nadepsaný „Oblast působnosti“ stanoví toto:
            „1. Posouzení vlivů na životní prostředí se v souladu s články 4 až 9 provádí u plánů a programů uvedených v odstavcích 2 až 4, které mohou mít významný vliv na životní prostředí.
            2. S výhradou odstavce 3 se posouzení vlivů na životní prostředí provádí u všech plánů a programů,
            a) které se připravují v odvětvích zemědělství, lesnictví, rybolovu, energetiky, průmyslu, dopravy, nakládání s odpady, vodohospodářství, telekomunikací, turistiky, územního plánování nebo využívání půdy a které stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů uvedených v přílohách I a II směrnice 85/337/EHS nebo
            b) u kterých je vyžadováno posouzení podle článků 6 a 7 směrnice [o stanovištích] s ohledem na možný vliv na území.
            3. Plány a programy uvedené v odstavci 2, které stanoví využití menších oblastí na místní úrovni, a menší změny plánů a programů uvedených v odstavci 2 vyžadují posouzení vlivů na životní prostředí pouze tehdy, stanoví-li členské státy, že mohou mít významný vliv na životní prostředí.
            4. Členské státy určí, zda plány a programy neuvedené v odstavci 2, které stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů, mohou mít významný vliv na životní prostředí.
            5. Členské státy určí, zda plány nebo programy uvedené v odstavcích 3 a 4 mohou mít významný vliv na životní prostředí buď přezkoumáním jednotlivých případů, nebo stanovením druhů plánů a programů, nebo kombinací obou přístupů. Za tímto účelem vezmou členské státy ve všech případech v úvahu příslušná kritéria stanovená v příloze II, aby se zajistilo, že se na plány a programy s možným významným vlivem na životní prostředí vztahuje tato směrnice.
            […]“
            Směrnice o stanovištích
            6. Článek 4 směrnice o stanovištích stanoví:
            1. Na základě kritérií stanovených v příloze III (etapa 1) a na základě příslušných vědeckých informací navrhne každý členský stát seznam lokalit, v němž bude uvedeno, jaké typy přírodních stanovišť z přílohy I a jaké druhy z přílohy II, původní pro toto území, se na jednotlivých lokalitách vyskytují. […]
            […]
            2. Na základě kritérií stanovených v příloze III (etapa 2) a v rámci jak každé z devíti biogeografických oblastí uvedených v čl. 1 písm. c) bod iii), tak celého území uvedeného v čl. 2 odst. 1, vypracuje Komise po dohodě s každým členským státem návrh seznamu lokalit významných pro Společenství, které vybere ze seznamů členských států, na nichž se vyskytuje jeden nebo více prioritních typů přírodních stanovišť nebo prioritních druhů.
            […]
            Seznam lokalit vybraných jako lokality významné pro Společenství, na nichž se vyskytuje jeden nebo více typů prioritních přírodních stanovišť nebo prioritních druhů, přijme Komise postupem podle článku 21.
            3. Seznam uvedený v odstavci 2 bude vypracován do 6 let od oznámení této směrnice.
            4. Jakmile je lokalita významná pro Společenství přijata postupem podle odstavce 2, vyhlásí příslušný členský stát co nejdříve a nejpozději do šesti let tuto lokalitu jako zvláštní oblast ochrany a podle významu lokality stanoví priority pro uchování nebo obnovu příznivého stavu z hlediska ochrany u typu přírodního stanoviště uvedeného v příloze I nebo druhu uvedeného v příloze II a pro ekologickou soudržnost sítě NATURA 2000 a také podle toho, jak jsou tyto lokality ohroženy postupným znehodnocováním nebo zničením.
            5. Jakmile je některá lokalita zařazena do seznamu uvedeného v třetím pododstavci odstavce 2, vztahuje se na ni ustanovení čl. 6 odst. 2, 3 a 4.“
            7. Článek 6 odst. 3 směrnice o stanovištích stanoví:
            „Jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný, avšak bude mít pravděpodobně na tuto lokalitu významný vliv, a to buď samostatně, nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty, podléhá odpovídajícímu posouzení jeho důsledků pro lokalitu z hlediska cílů její ochrany. S přihlédnutím k výsledkům uvedeného hodnocení důsledků pro lokalitu a s výhradou odstavce 4 schválí příslušné orgány příslušného státu tento plán nebo projekt teprve poté, co se ujistí, že nebude mít nepříznivý účinek na celistvost příslušné lokality, a co si v případě potřeby opatří stanovisko široké veřejnosti.“
            8. Článek 7 směrnice o stanovištích stanoví:
            „Povinnosti vyplývající z ustanovení čl. 6 odst. 2, 3 a 4 této směrnice nahrazují povinnosti vyplývající z první věty čl. 4 odst. 4 směrnice 79/409/EHS, pokud jde o území označená podle čl. 4 odst. 1 nebo obdobně uznaná podle čl. 4 odst. 2 uvedené směrnice, a to ode dne provádění této směrnice nebo ode dne označení nebo uznání členským státem podle směrnice 79/409/EHS, podle toho, které datum je pozdější.“
            Směrnice o ptactvu
            9. Článek 4 směrnice o ptactvu, který nahrazuje článek 4 směrnice 79/409 totožným zněním, stanoví:
            „1. Druhy uvedené v příloze I musí být předmětem zvláštních opatření týkajících se ochrany jejich stanovišť s cílem zajistit přežití těchto druhů a rozmnožování v jejich areálu rozšíření.
            V této souvislosti musí být brány v úvahu
            a) druhy ohrožené vyhubením;
            b) druhy citlivé vůči specifickým změnám na jejich stanovišti;
            c) druhy pokládané za vzácné s ohledem na málo početné populace nebo prostorově omezené místní rozšíření;
            d) ostatní druhy vyžadující zvláštní pozornost z důvodů specifického charakteru jejich stanoviště.
            Trendy a kolísání početnosti populací musí být zohledněny jako podklady pro hodnocení.
            Členské státy především označí území nejvhodnější z hlediska počtu druhů a rozlohy jako zvláště chráněné oblasti určené pro ochranu těchto druhů, přičemž vezmou v úvahu jejich požadavky na ochranu na pevnině a na moři v zeměpisné oblasti, na niž se tato směrnice vztahuje.
            2. Členské státy přijmou obdobná opatření pro pravidelně se vyskytující stěhovavé druhy, které nejsou uvedeny v příloze I, přičemž vezmou v úvahu potřebu jejich ochrany na moři a na pevnině v zeměpisné oblasti, na niž se tato směrnice vztahuje, pokud jde o zimoviště, místa zastávek na jejich tahových cestách, místa, kde se tažné druhy rozmnožují a pelichají. V této souvislosti věnují členské státy zvláštní pozornost ochraně mokřadů, a zejména mokřadů mezinárodního významu.
            […]
            4. S ohledem na ochranu oblastí uvedených v odstavcích 1 a 2 přijmou členské státy vhodná opatření pro předcházení znečišťování nebo poškozování stanovišť nebo jakýmkoli rušivým zásahům, které negativně ovlivňují ptáky, pokud by mohly být významné z hlediska cílů tohoto článku. […]“
            Řecká právní úprava
            10. Článek 1 ministerské vyhlášky ze dne 28. srpna 2006 stanoví:
            „Cílem této vyhlášky je provedení ustanovení směrnice [SEA] tak, aby v rámci vyváženého rozvoje byly do přípravy a přijímání plánů a programů zahrnuty úvahy o životním prostředí a byla stanovena opatření, podmínky a postupy nezbytné k posuzování jejich možných vlivů na životní prostředí a aby tak byl podpořen udržitelný rozvoj a vysoká úroveň ochrany životního prostředí.“
            11. Článek 3 odst. 1 písm. b) ministerské vyhlášky ze dne 28. srpna 2006 stanoví:
            „1. S výhradou ustanovení odstavce 2 se strategické posouzení vlivů na životní prostředí provádí před schválením plánů a programů nebo před zahájením příslušného legislativního řízení u plánů nebo programů na úrovni celostátní, regionální, provinciální nebo místní, které mohou mít významný vliv na životní prostředí, zejména:
            […]
            b) u všech plánů a programů, které se plně nebo částečně použijí v oblastech vnitrostátní větve evropské ekologické sítě Natura 2000 [lokality významné pro Společenství (LVS) a zvláště chráněné oblasti (ZCHO)] a které mohou mít na tyto oblasti významný vliv, s výjimkou plánů řízení a akčních programů přímo spojených se správou a ochranou uvedených oblastí nebo nezbytných pro správu a ochranu těchto oblastí.
            Pro zjištění, zda plány a programy podle předcházejícího odstavce, které nejsou plány a programy podle bodu a), mohou mít významný vliv na vnitrostátní větev evropské ekologické sítě Natura 2000 [lokality významné pro Společenství (LVS) a zvláště chráněné oblasti (ZCHO)] a pro stanovení, zda je třeba je podrobovat strategickému posouzení vlivů na životní prostředí, je třeba provést předběžnou kontrolu životního prostředí podle čl. 5 odst. 2.“
            12. Článek 5 odst. 1 ministerské vyhlášky ze dne 28. srpna 2006 zní následovně:
            „Všechny plány a programy uvedené v odst. 1 písm. b) a odstavci 2 článku 3 jsou podrobeny předběžné kontrole životního prostředí, aby příslušný orgán podle odstavce 3 mohl ve smyslu tohoto článku posoudit, zda přezkoumávaný plán nebo program může mít významný vliv na životní prostředí, a zda tedy musí být podroben strategickému posouzení vlivu na životní prostředí […]“
            13. Předkládající soud poznamenává, že čl. 3 odst. 1 písm. b) a článek 5 uvedené vyhlášky podrobují strategické posouzení vlivu na životní prostředí stanovené směrnicí SEA „předběžné kontrole životního prostředí“, která má určit, zda mohou mít dotyčné plány a programy významný vliv na zvláště chráněné oblasti spadající do evropské ekologické sítě Natura 2000.
            Spor v původním řízení a předběžná otázka
            14. Žalobce uvedl na podporu své žaloby několik žalobních důvodů směřujících ke zrušení, které vyplývají jak z vnitrostátního, tak z unijního práva.
            15. Pokud jde o unijní právo, žalobce tvrdí, že směrnice SEA nebyla ministerskou vyhláškou ze dne 28. srpna 2006 řádně provedena. Z článku 3 odst. 4 této směrnice podle něj vyplývá, že možnost členských států určit, zda plány či programy mohou mít významný vliv na životní prostředí, není dána pro plány a programy podle odst. 2 uvedeného článku 3.
            16. Za těchto podmínek se Symvoulio tis Epikrateias rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Je třeba čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice [SEA], který stanoví, že se posuzování vlivů na životní prostředí provádí u všech plánů a programů, ‚u kterých je vyžadováno posouzení podle článků 6 a 7 směrnice [o stanovištích] s ohledem na možný vliv na území‘, vykládat v tom smyslu, že činí povinnost podrobit určitý plán posouzení vlivů na životní prostředí závislou na splnění podmínek pro provedení posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu směrnice [o stanovištích] v souvislosti s tímto plánem, a že tedy i uvedené ustanovení směrnice [SEA] předpokládá, stejně jako výše uvedená ustanovení směrnice [o stanovištích], zjištění, že plán může mít významný vliv na určitou zvláštní oblast ochrany, přičemž příslušné věcné posouzení ponechává na členských státech? Nebo je třeba čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice [SEA] vykládat tak, že povinnost provést posouzení vlivů na životní prostředí podle tohoto ustanovení nezávisí na splnění podmínek pro provedení posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu směrnice [o stanovištích], to znamená na posouzení možných významných vlivů na zvláštní oblast ochrany, ale že ke vzniku povinnosti provést takové posouzení stačí zjistit, že daný plán má nějakou souvislost s některým ze stanovišť podle směrnice [o stanovištích], nikoli však nutně se zvláštní oblastí ochrany?“
            K předběžné otázce
            17. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice SEA vykládán v tom smyslu, že činí povinnost podrobit určitý plán posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu této směrnice závislou na splnění podmínek, v souvislosti s tímto plánem, pro provedení posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu směrnice o stanovištích.
            18. Úvodem je třeba poznamenat, že čl. 3 odst. 4 směrnice SEA, který předkládající soud cituje též ve svém rozhodnutí, se – jak potvrzuje i jeho znění – neuplatní na plány a programy podle čl. 3 odst. 2 této směrnice.
            19. Pokud jde o čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice SEA, toto ustanovení vyžaduje provést posouzení vlivů na životní prostředí vždy, když je vyžadováno posouzení podle článků 6 a 7 směrnice o stanovištích. Aby bylo možné určit působnost čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice SEA, je tedy nutno zkoumat působnost těchto článků.
            20. Článek 4 odst. 5 směrnice o stanovištích stanoví, že ustanovení čl. 6 odst. 2 až 4 této směrnice se vztahují na lokality významné pro Společenství včetně lokalit významných pro Společenství vymezených členskými státy jako zvláště chráněné oblasti.
            21. Ze znění čl. 6 odst. 3 směrnice o stanovištích ve spojení s čl. 4 odst. 5 téže směrnice plyne, že posouzení vlivu podléhá jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou významnou pro Společenství přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný, avšak bude mít pravděpodobně na takovou lokalitu významný vliv, a to buď samostatně, nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty.
            22. Článek 6 odst. 3 první věta směrnice o stanovištích podřizuje požadavek odpovídajícího posouzení vlivů plánu nebo projektu podmínce, že existuje pravděpodobnost nebo riziko, že významně ovlivní dotyčnou lokalitu (rozsudek ze dne 7. září 2004, Waddenvereniging a Vogelbeschermingsvereniging, C-127/02, Sb. rozh. s. I-7405, bod 43). Tato podmínka je splněna, pokud na základě objektivních skutečností nelze vyloučit jeho významný vliv na dotyčnou lokalitu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. prosince 2007, Komise v. Irsko, C-418/04, Sb. rozh. s. I-10947, bod 227).
            23. Z toho plyne, že posouzení provedené za účelem ověření, zda může mít plán či projekt na lokalitu významný vliv ve smyslu čl. 6 odst. 3 směrnice o stanovištích, se nutně omezuje na otázku, zda lze na základě objektivních skutečností vyloučit, že uvedený plán či projekt významně ovlivní dotyčnou lokalitu. Tento výklad platí rovněž pro oblasti podle čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice o ptactvu, jelikož článek 7 směrnice o stanovištích rozšiřuje působnost čl. 6 odst. 3 této směrnice i na uvedené oblasti.
            24. Na položenou otázku je tudíž třeba odpovědět tak, že čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice SEA musí být vykládán v tom smyslu, že činí povinnost podrobit určitý plán posouzení vlivů na životní prostředí závislou na splnění podmínek, v souvislosti s tímto plánem, pro provedení posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu směrnice o stanovištích, a to včetně podmínky, podle níž může plán významně ovlivnit dotyčnou lokalitu. Posouzení provedené za účelem ověření, zda je posledně uvedená podmínka splněna, se nutně omezuje na otázku, zda lze na základě objektivních skutečností vyloučit, že uvedený plán či projekt významně ovlivní dotyčnou lokalitu.
            K nákladům řízení
            25. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
            Článek 3 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/42/ES ze dne 27. června 2001 o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí musí být vykládán v tom smyslu, že činí povinnost podrobit určitý plán posouzení vlivů na životní prostředí závislou na splnění podmínek, v souvislosti s tímto plánem, pro provedení posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, ve znění směrnice Rady 2006/105/CE ze dne 20. listopadu 2006, a to včetně podmínky, podle níž může plán významně ovlivnit dotyčnou lokalitu. Posouzení provedené za účelem ověření, zda je posledně uvedená podmínka splněna, se nutně omezuje na otázku, zda lze na základě objektivních skutečností vyloučit, že uvedený plán či projekt významně ovlivní dotyčnou lokalitu.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. března 1990. # Du Pont de Nemours Italiana SPA proti Unità Sanitaria locale no 2 di Carrara. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale della Toscana - Itálie. # Veřejné zakázky na dodávky. # Věc C-21/88.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. března 1986. # Alexandre Deghillage proti Caisse primaire d'assurance maladie de Maubeuge. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Douai - Francie. # Sociální zabezpečení. # Věc 28/85.


title: Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 13. června 2012.#Conseil scientifique international pour le développement des îles (Insula) v. Evropská komise.#Rozhodčí doložka – Smlouvy na financování projektů výzkumu a vývoje – Smlouvy Ecres, El Hierro, Islands 2010, Opet I, Opet II, Opet Ola, Respire, Sustainable Communities a Virtual Campus – Neexistence dokladů a nesoulad uplatněných výdajů se smluvními požadavky – Vrácení částek zálohy – Částečná nepřípustnost žaloby – Vzájemný návrh Komise.#Věc T‑366/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 13. června 2012 – Insula v. Komise
      (Věc T-366/09)
      „Rozhodčí doložka – Smlouvy na financování projektů výzkumu a vývoje – Smlouvy Ecres, El Hierro, Islands 2010, Opet I, Opet II, Opet Ola, Respire, Sustainable Communities a Virtual Campus – Neexistence dokladů a nesoulad uplatněných výdajů se smluvními požadavky – Vrácení částek zálohy – Částečná nepřípustnost žaloby – Vzájemný návrh Komise“
      1.                     Soudní řízení – Předložení věci Tribunálu na základě rozhodčí doložky – Smlouva upravující finanční pomoc Společenství na
            činnost v oblasti výzkumu a rozvoje – Žádost o úhradu určitých nákladů – Návrh na náhradu škody – Vzájemný návrh Komise spolu
            s úroky z prodlení – Použití vnitrostátního práva – Konstatování nedodržení povinností vyplývajících ze smlouvy – Právo Komise
            na vrácení zálohy, zvýšené o úroky z prodlení ve výši úrokové sazby použité Evropskou centrální bankou (Článek 238 ES; nařízení
            Komise č. 2342/2002, čl. 86 odst. 2) (viz body 81, 105, 203–206, 262)
      2.                     Soudní řízení – Předložení věci Tribunálu na základě rozhodčí doložky – Smlouva, která se řídí vnitrostátním právem – Použití
            vnitrostátních ustanovení v oblasti příslušnosti – Vyloučení (Článek 238 ES) (viz bod 82)
      3.                     Soudní řízení – Předmět sporu – Změna v průběhu řízení – Zákaz (Jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 1 a čl. 48 odst. 2) (viz
            body 88–89)
      4.                     Soudní řízení – Předložení nových žalobních důvodů v průběhu řízení – Podmínky – Rozšíření existujícího žalobního důvodu úzká
            souvislost s ním [Jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 1 písm. c) a čl. 48 odst. 2)] (viz bod 224)
      5.                     Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Určení předmětu sporu – Stručný popis žalobních důvodů – Žaloba
            na náhradu škody způsobené orgánem Společenství – Žaloba, jejímž předmětem je libovolná náhrada škody bez poskytnutí jakéhokoli
            upřesnění v tomto ohledu – Nepřípustnost [Jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 1 písm. c)] (viz body 229, 241, 247)
      Předmět

               Návrh směřující k tomu, aby Tribunál na základě článku 238 ES prohlásil zaprvé za neopodstatněnou pohledávku Komise ve výši
                  114 996,82 eur, a zadruhé za částečně opodstatněnou pohledávku Komise ve výši 253 617,08 eur, a k tomu, aby Tribunál Komisi
                  uložil žalobkyni zaplatit náhradu škody ve výši 146 261,06 eur a podpůrně ve výši 573 273,42 eur

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba podaná Conseil scientifique international pour le développement des îles (Insula) se zamítá.

                  2)

                  	Insula se ukládá vrátit Evropské komisi hlavní částku 114 996,82 eur, zvýšenou o úroky z prodlení ve výši 2,5 % ročně od 16. srpna
                     2009 a až do úplného zaplacení uvedené hlavní částky.

                  3)

                  	Insula se ukládá vrátit Evropské komisi hlavní částku 253 617,08 eur, zvýšenou o úroky z prodlení ve výši 2,5 % ročně od 8. září
                     2009 a až do úplného zaplacení uvedené hlavní částky.

                  4)

                  	Ve zbývající části se vzájemný návrh Komise zamítá.

                  5)

                  	Insula ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. prosince 1975. # Jacob Adlerblum proti Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris - Francie. # Věc 93-75.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. prosince 1980. # NV L'Oréal a SA L'Oréal proti PVBA "De Nieuwe AMCK". # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank van Koophandel Antwerpen - Belgie. # Hospodářská soutěž. # Věc 31/80.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 28. října 2010. # Farmeco AE Dermokallyntika proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství BOTUMAX - Starší slovní ochranná známka Společenství a starší obrazová ochranná známka Společenství BOTOX - Relativní důvody pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Poškození dobrého jména - Článek 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-131/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmý senát) ze dne 28. října 2010 – Farmeco v. OHIM – Allergan (BOTUMAX)
      (Věc T-131/09)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství BOTUMAX – Starší slovní a obrazová ochranná známka Společenství BOTOX – Relativní důvody pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Poškození dobrého jména – Článek 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5 nařízení (ES)
         č. 207/2009]“

      1.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)) (viz body 46, 65–67)
      2.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky dobrého jména – Ochrana starší ochranné známky dobrého jména rozšířená na výrobky
            nebo služby, které nejsou podobné (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 5) (viz body 82–86, 92–101)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 2. února 2009 (věc R 60/2008‑4), týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společnostmi Allergan Inc. a Farmeco AE Dermokallyntika

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Farmeco AE Dermokallyntika

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               slovní ochranná známka BOTUMAX pro výrobky ze tříd 3, 5 a 16 – přihláška č. 3218237

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Allergan Inc.

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               několik zápisů slovní ochranné známky nebo označení BOTOX jako ochranné známky Společenství a národní ochranné známky pro
                  výrobky a služby ze tříd 5, 16 a 42

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               zamítnutí námitek

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zrušení napadeného rozhodnutí a částečné odmítnutí přihlášky sporné ochranné známky

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Farmeco AE Dermokallyntika se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. července 1992. # Sonia Jackson a Patricia Cresswell proti Chief Adjudication Officer. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Court of Appeal (England) - Spojené království. # Sociální zabezpečení. # Spojené věci C-63/91 a C-64/91.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 9. března 2000. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Neprovedení. # Věc C-386/98.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 7. prosince 2000. # Julia Schnorbus proti Land Hessen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Věc C-79/99.