title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 3. září 2009.#AHP Manufacturing BV proti Bureau voor de Industriële Eigendom.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank 's-Gravenhage - Nizozemsko.#Patentové právo - Léčivé přípravky - Nařízení (EHS) č. 1768/92 a nařízení (ES) č. 1610/96 - Dodatkové ochranné osvědčení pro léčivé přípravky - Podmínky vydání osvědčení dvěma nebo více majitelům základních patentů pro tentýž výrobek - Upřesnění týkající se existence žádostí, o kterých probíhá řízení.#Věc C-482/07.

text:
      Věc C-482/07
      AHP Manufacturing BV
      v.
      Bureau voor de Industriële Eigendom
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank’s-Gravenhage)
      „Patentové právo – Léčivé přípravky – Nařízení (EHS) č. 1768/92 a nařízení (ES) č. 1610/96 – Dodatkové ochranné osvědčení pro léčivé přípravky – Podmínky vydání osvědčení dvěma nebo více majitelům základních patentů pro tentýž výrobek – Upřesnění týkající se existence žádostí, o kterých probíhá řízení“
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Jednotné právní předpisy – Průmyslové a obchodní vlastnictví – Patentové právo – Dodatkové
            ochranné osvědčení pro léčivé přípravky
      [Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1610/96, čl. 3 odst. 2; nařízení Rady č. 1768/92, čl. 3 písm. c)]
      Článek 3 písm. c) nařízení č. 1768/92 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro léčivé přípravky, který stanoví, že
         osvědčení se vydá, pokud v členském státě, ve kterém je podána žádost a ke dni předložení této žádosti výrobek nebyl dosud
         předmětem osvědčení, posuzovaný s ohledem na čl. 3 odst. 2 druhou větu nařízení č. 1610/96 o zavedení dodatkových ochranných
         osvědčení pro přípravky na ochranu rostlin, podle kterého pokud probíhá řízení o dvou nebo více žádostech týkajících se téhož
         produktu a pocházejících od dvou nebo více majitelů různých patentů, může být vydáno jedno osvědčení pro tento produkt každému
         z těchto majitelů, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby majiteli základního patentu bylo vydáno dodatkové
         ochranné osvědčení pro výrobek, pro který již v okamžiku podání žádosti o osvědčení bylo jednomu či více majitelům jednoho
         či více jiných základních patentů vydáno jedno či více osvědčení.

      (viz bod 43 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      3. září 2009(*)

      „Patentové právo – Léčivé přípravky – Nařízení (EHS) č. 1768/92 a nařízení (ES) č. 1610/96 – Dodatkové ochranné osvědčení pro léčivé přípravky – Podmínky vydání osvědčení dvěma nebo více majitelům základních patentů pro tentýž výrobek – Upřesnění týkající se existence žádostí, o kterých probíhá řízení“
      Ve věci C‑482/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Rechtbank ’s-Gravenhage
         (Nizozemsko) ze dne 22. října 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 2. listopadu 2007, v řízení

      AHP Manufacturing BV
      proti
      Bureau voor de Industriële Eigendom,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Klučka, U. Lõhmus (zpravodaj), P. Lindh a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. února 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za AHP Manufacturing BV K. A. J. Bisschopem, advocaat,
      –        za Bureau voor de Industriële Eigendom N. O. M. Rethmeier, jako zmocněnkyní,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels, Y. de Vriesem a M. de Mol, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu V. Kondolaimosem a S. Charitaki, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království Z. Bryanston-Cross, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Malyniczem a G. Peretzem, barristers,
      –        za Komisi Evropských společenství H. Krämerem a A. Nijenhuisem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 písm. c) nařízení Rady (EHS) č. 1768/92 ze dne 18. června 1992
         o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro léčivé přípravky (Úř. věst. L 182, s. 1; Zvl. vyd. 13/11, s. 200), jakož i čl. 3
         odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1610/96 ze dne 23. července 1996 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení
         pro přípravky na ochranu rostlin (Úř. věst. L 198, s. 30; Zvl. vyd. 03/19, s. 335).

      2        Tato žádost bylo podána v rámci sporu mezi společností AHP Manufacturing BV (dále jen „společnost AHP“) a Bureau voor de Industriële
         Eigendom (úřad průmyslového vlastnictví, dále jen „BIE“) ohledně rozhodnutí posledně jmenovaného úřadu, kterým se společnosti
         AHP odmítá vydání dodatkového ochranného osvědčení (dále jen „DOO“).

       Právní rámec
      3        První až čtvrtý a šestý až devátý bod odůvodnění nařízení č. 1768/92 stanoví:

      „[…] výzkum ve farmaceutické oblasti hraje rozhodující roli v pokračujícím procesu zvyšování úrovně veřejného zdraví;
      […] léčivé přípravky, a zejména ty, které jsou výsledkem dlouhodobého a nákladného výzkumu, budou ve Společenství a v Evropě
         nadále vyvíjeny pouze za předpokladu, že pro ně budou vytvořen[a] příznivá pravidla, která poskytnou dostatečnou ochranu podpoře
         takového výzkumu;

      […] v současné době v důsledku období, které uplyne mezi podáním patentové přihlášky na nový léčivý přípravek a jeho registrací,
         nepostačuje doba skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do výzkumu;

      […] tato situace vede k nedostatku ochrany, který postihuje farmaceutický výzkum;
      […]
      […] jednotné řešení na úrovni Společenství by umožnilo předcházet nerovnoměrnému vývoji vnitrostátních právních předpisů vedoucímu
         k dalším rozdílům, které by pravděpodobně bránily volnému pohybu léčivých přípravků ve Společenství, a přímo tím ovlivňovaly
         vytvoření a fungování vnitřního trhu;

      […] je tedy nezbytné zavést [DOO] vydávané všemi členskými státy za stejných podmínek na žádost majitele vnitrostátního nebo
         evropského patentu pro léčivý přípravek, který byl registrován […];

      […] trvání ochrany poskytované osvědčením musí být stanoveno tak, aby bylo dosaženo dostatečně účinné ochrany; […] za tím
         účelem by majitel patentu i osvědčení mohl požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let ode dne, ke kterému bylo pro daný léčivý
         přípravek uděleno rozhodnutí o registraci ve Společenství;

      […] tedy musí být zohledněny všechny zájmy, včetně veřejného zdraví, existující v odvětví tak komplexním a citlivém, jako
         je farmaceutické odvětví; […] za tímto účelem nemůže být osvědčení vydáváno na dobu delší pěti let; […]“

      4        Článek 3 tohoto nařízení, který definuje podmínky pro získání DOO, stanoví:

      „Osvědčení se vydá, pokud v členském státě, ve kterém je podána žádost uvedená v článku 7, ke dni předložení žádosti:
      a)      je výrobek chráněn platným základním patentem;
      b)      byl výrobek platně registrován jako léčivý přípravek v souladu se směrnic[í] [Rady] 65/65/EHS [ze dne 26. ledna 1965 o sbližování
         právních a správních předpisů týkajících se léčivých přípravků (Úř. věst. 1965, 22, s. 369)], popřípadě [směrnicí Rady] 81/851/EHS
         [ze dne 28. září 1981 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se veterinárních léčivých přípravků (Úř. věst.
         L 317, s. 1)];

      c)      výrobek nebyl dosud předmětem osvědčení;
      d)      je registrace uvedená v písmenu b) první registrací tohoto výrobku jako léčivého přípravku.“
      5        Článek 6 uvedeného nařízení stanoví, že osvědčení se vydá majiteli základního patentu nebo jeho právnímu nástupci.

      6        Podle článku 7 nařízení č. 1768/92:

      „1.      Žádost o osvědčení musí být podána ve lhůtě šesti měsíců počítané ode dne, ke kterému byl výrobek registrován jako léčivý
         přípravek ve smyslu čl. 3 písm. b).

      2.      Nehledě na ustanovení odstavce 1 musí být žádost o osvědčení podána ve lhůtě šesti měsíců ode dne udělení patentu v případech,
         kdy bylo rozhodnutí o registraci výrobku vydáno před udělením základního patentu.“

      7        Podle čl. 9 odst. 1 tohoto nařízení se žádost o DOO podává u příslušného úřadu průmyslového vlastnictví členského státu, který
         udělil základní patent a ve kterém byla získána registrace pro dotčený výrobek, není-li stanoveno jinak.

      8        Článek 13 uvedeného nařízení stanoví:

      „1.      Osvědčení nabývá účinnosti uplynutím zákonem stanovené doby platnosti základního patentu pro dobu odpovídající době, která
         uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace ve Společenství, zkrácené
         o pět let.

      2.      Nehledě na ustanovení odstavce 1 nesmí doba platnosti osvědčení překročit pět let ode dne jeho nabytí účinnosti.“
      9        Sedmnáctý bod odůvodnění nařízení č. 1610/96 zní následovně:

      „[…] prováděcí pravidla uvedená v bodech 12, 13 a 14 odůvodnění a v čl. 3 odst. 2, článku 4, čl. 8 odst. 1 písm. c) a čl. 17
         odst. 2 tohoto nařízení se přiměřeně vztahují i na výklad zejména bodu odůvodnění 9 a článků 3 a 4, čl. 8 odst. 1 písm. c)
         a článku 17 nařízení […] (EHS) č. 1768/92“.

      10      Článek 3 odst. 2 nařízení č. 1610/96 stanoví:

      „Majiteli více než jednoho patentu pro tentýž produkt nebude vydáno pro tento produkt více než jedno osvědčení. Pokud však
         probíhá řízení o dvou nebo více žádostech týkajících se téhož produktu a pocházejících od dvou nebo více majitelů různých
         patentů, může být vydáno jedno osvědčení pro tento produkt každému z těchto majitelů.“

      11      V souladu se svým článkem 21 vstoupilo nařízení č. 1610/96 v platnost šestým měsícem po svém vyhlášení dne 8. srpna 1996 v Úředním věstníku Evropských společenství, tedy dne 8. února 1997.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12      Dne 3. února 2000 Komise vydala poprvé rozhodnutí o registraci léčivého přípravku Enbrel, jehož účinnou látkou je etanercept.

      13      Dne 4. a 6. října 2000, jakož i dne 30. ledna 2001 byla Nizozemsku, respektive společnostem Immunex Corporation, Hoechst AG
         a General Hospital Corporation, jakož i Abbott GmbH & Co KG vydána tři DOO pro etanercept. Základní patenty pro etanercept
         byly uděleny těmto podnikům mezi lety 1994 a 1998. Platnost těchto tří DOO uplyne dne 1. února 2015.

      14      Na základě žádosti podané společností F. Hoffmann-La Roche AG (dále jen „společnost Hoffmann“) byl tomuto podniku udělen evropský
         patent pro bílkoviny, které vážou TNF (faktor nádorové nekrózy). Udělení tohoto patentu bylo zveřejněno dne 2. dubna 2003.

      15      Dne 2. července 2003 společnost Hoffmann podala u BIE žádost o získání DOO týkajícího se Enbrel (etanercept) pro Nizozemsko.
         Tato žádost byla založena na výše uvedeném evropském patentu společnosti Hoffmann a výše uvedené registraci. Rozhodnutím ze
         dne 22. prosince 2003 BIE tuto žádost zamítl. Dne 2. února 2004 společnost Hoffmann podala proti uvedenému rozhodnutí stížnost.

      16      Převodem zapsaným do rejstříku patentů v Nizozemsku dne 24. března 2005 postoupila společnost Hoffmann svá práva k uvedenému
         patentu společnosti AHP.

      17      Dne 16. června 2006 BIE prohlásil stížnost podanou společností Hoffmann za neopodstatněnou a potvrdil své rozhodnutí ze dne
         22. prosince 2003.

      18      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že BIE tak vycházel ze striktního doslovného výkladu čl. 3 písm. c) nařízení č. 1768/92,
         ve spojení s čl. 3 odst. 2 nařízení č. 1610/96, a měl za to, že jelikož pro etanercept již byla vydána jiná DOO, o souvisejících
         žádostech již v okamžiku podání žádosti společnosti Hoffmann ve smyslu tohoto naposledy jmenovaného ustanovení neprobíhalo
         řízení. Tato žádost tedy musí být zamítnuta.

      19      Dne 26. července 2006 společnost AHP podala proti rozhodnutí BIE žalobu k Rechtbank ’s Gravenhage, který se rozhodl přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Brání nařízení […] č. 1768/92 […], a konkrétněji jeho [čl. 3 písm. c)] tomu, aby majiteli základního patentu bylo vydáno [DOO]
         pro výrobek, pro který již v okamžiku podání žádosti o [DOO] bylo jednomu či více majitelům jednoho či více jiných základních
         patentů vydáno jedno či více [DOO]?

      2)      Vede nařízení […] č. 1610/96 […], a konkrétněji jeho [sedmnáctý] bod odůvodnění a čl. 3 odst. 2 [druhá věta] k jiné odpovědi
         na první otázku?

      3)      Je pro zodpovězení předchozích otázek relevantní, že žádost podaná jako poslední byla, stejně jako dřívější žádost či žádosti,
         podána ve lhůtě stanovené v čl. 7 odst. 1 nařízení […] č. 1768/92, a nikoli ve lhůtě stanovené v čl. 7 odst. 2 nařízení […]
         č. 1768/92?

      4)      Je pro zodpovězení předchozích otázek relevantní, že doba ochrany poskytnutá při vydání [DOO] na základě článku 13 nařízení
         […] č. 1768/92 uplyne ke stejnému okamžiku nebo k okamžiku pozdějšímu vzhledem k situaci, ve které již bylo vydáno jedno nebo
         více [DOO] pro tentýž výrobek?

      5)      Je pro zodpovězení předchozích otázek relevantní, že nařízení […] č. 1768/92 nestanoví, v jaké lhůtě musí příslušné úřady
         ve smyslu čl. 9 odst. 1 tohoto nařízení přezkoumat žádost o [DOO] a nakonec ho vydat, což má za následek, že rozdílná rychlost
         zpracování žádosti příslušnými úřady členských států může být příčinou rozdílných možností při vydání [DOO]?“

       K předběžným otázkám
      20      Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 3 písm. c) nařízení č. 1768/92, posuzovaný
         s ohledem na čl. 3 odst. 2 druhou větu nařízení č. 1610/96, má být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby majiteli základního
         patentu bylo vydáno DOO pro výrobek, pro který již v okamžiku podání žádosti o DOO bylo jednomu či více majitelům jednoho
         či více jiných základních patentů vydáno jedno či více DOO.

      21      Na základě čl. 3 písm. c) nařízení č. 1768/92 ve spojení s jeho článkem 6 se DOO vydá majiteli základního patentu nebo jeho
         právnímu nástupci, pokud v členském státě, ve kterém je podána žádost o DOO, ke dni předložení žádosti výrobek chráněný uvedeným
         patentem nebyl dosud předmětem DOO.

      22      Soudní dvůr v tomto ohledu v bodě 28 rozsudku ze dne 23. ledna 1997, Biogen (C‑181/95, Recueil, s. I‑357), upřesnil, že je-li
         výrobek chráněn více platnými základními patenty, které popřípadě náležejí více majitelům, může být každý z těchto patentů
         určen pro účely řízení o získání DOO, aniž by však pro každý základní patent mohlo být vydáno více než jedno DOO.

      23      Toto upřesnění poskytnuté Soudním dvorem odpovídá ustanovením nařízení č. 1610/96, které, ačkoliv bylo přijato před datem
         vynesení výše uvedeného rozsudku Biogen, vstoupilo v platnost po tomto datu. Článek 3 odst. 2 druhá věta tohoto nařízení totiž
         stanoví možnost udělit DOO pro produkt každému ze dvou nebo více majitelů různých základních patentů pro tento produkt. Podle
         sedmnáctého bodu odůvodnění uvedeného nařízení se prováděcí pravidla uvedená zejména v čl. 3 odst. 2 tohoto nařízení přiměřeně
         vztahují i na výklad článku 3 nařízení č. 1768/92 (rozsudek ze dne 4. května 2006, Massachusetts Institute of Technology,
         C‑431/04, Sb. rozh. s. I‑4089, bod 24).

      24      Článek 3 odst. 2 druhá věta nařízení č. 1610/96 se však výslovně vztahuje na takové vydání pouze v případě, že o žádostech
         o DOO pocházejících od uvedených majitelů probíhá řízení. Vyvstává tedy otázka, zda znění tohoto ustanovení brání vydání DOO
         pro výrobek, pro který již v okamžiku podání žádosti o uvedené DOO majitelem základního patentu bylo jednomu či více majitelům
         jednoho či více jiných základních patentů vydáno jedno či více DOO.

      25      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že první věta uvedeného odstavce brání tomu, aby majiteli více patentů pro tentýž výrobek
         bylo pro tento výrobek vydáno více DOO. Druhá věta téhož odstavce však umožňuje takové vydání dvěma nebo více majitelům různých
         patentů pro tentýž výrobek. Zdá se tedy, že zvláštní podmínkou pro vydání dvou nebo více DOO pro tentýž výrobek je, že související
         žádosti pocházejí od různých majitelů základních patentů. Uvedená druhá věta naproti tomu nevyžaduje, aby o těchto žádostech
         probíhalo řízení souběžně. Krom toho se výraz „probíhá řízení“ nevyskytuje v italské jazykové verzi nařízení č. 1610/96, podle
         které musí být uvedené žádosti pouze podány („[t]uttavia, se sono state introdotte due o più domande […]“).

      26      Ze zjištění uvedených v předcházejícím bodě vyplývá, že souběžnost dotčených žádostí nemůže být považována za základní podmínku
         pro vydání uvedené v čl. 3 odst. 2 druhé větě tohoto nařízení.

      27      Dále je třeba uvést, že čl. 3 odst. 2 druhá věta nařízení č. 1610/96 musí být vykládán nejen výlučně s ohledem na jeho znění,
         ale rovněž s přihlédnutím k obecné systematice a cílům systému, do něhož se začleňuje (viz obdobně rozsudek ze dne 9. ledna
         2003, Davidoff, C‑292/00, Recueil, s. I‑389, bod 24).

      28      Pokud jde o obecnou systematiku nařízení č. 1768/92, je třeba poznamenat, že jeho článek 7 stanoví lhůtu šesti měsíců pro
         podání žádosti o DOO počítanou ode dne, ke kterému byl výrobek registrován, jak je uvedeno v čl. 3 písm. b) téhož nařízení,
         nebo v případech, kdy bylo rozhodnutí o registraci výrobku vydáno před udělením základního patentu, ve lhůtě šesti měsíců
         ode dne tohoto udělení. Krom toho bod 46 důvodové zprávy k návrhu nařízení Rady (EHS) ze dne 11. dubna 1990 o zavedení dodatkových
         ochranných osvědčení pro léčivé přípravky [KOM(90) 101 v konečném znění] uvádí, že tyto lhůty byly stanoveny za účelem dodržení
         jednak zájmů majitele patentu, a jednak zájmů třetích osob, které chtějí co možná nejdříve vědět, zda dotčený výrobek bude
         chráněn DOO, či nikoli.

      29      Zamítnutí žádosti o DOO podané ve lhůtách stanovených uvedeným článkem 7 z důvodu, že bylo již vyhověno jiné žádosti týkající
         se téhož výrobku a z tohoto důvodu již o ní neprobíhá řízení, by přitom znamenalo, že autor pozdější žádosti bude zbaven možnosti
         využít uvedených lhůt, které tvoří jeden z prvků systému zavedeného nařízením č. 1768/92.

      30      Pokud jde o cíle nařízení č. 1768/92, zaprvé je třeba připomenout, že jeho základní cíl, tak jak je uvedený v prvním a druhém
         bodě odůvodnění tohoto nařízení, spočívá v zajištění dostatečné ochrany pro podporu výzkumu ve farmaceutické oblasti, který
         hraje rozhodující roli v pokračujícím procesu zvyšování úrovně veřejného zdraví (rozsudek ze dne 16. září 1999, Farmitalia,
         C‑392/97, Recueil, s. I‑5553, bod 19). V tomto ohledu je přijetí uvedeného nařízení odůvodněno v jeho třetím a čtvrtém bodě
         odůvodnění nedostatečnou dobou skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do farmaceutického výzkumu. Nařízení
         č. 1768/92 má tak za cíl odstranit tuto nedostatečnost zavedením DOO pro léčivé přípravky. Krom toho má za cíl zavedení dodatečné
         ochrany pro majitele vnitrostátních nebo evropských patentů, aniž by mezi nimi docházelo k upřednostňování (výše uvedený rozsudek
         Biogen, body 26 a 27).

      31      Za předpokladu, že existují dva nebo více majitelů patentů pro tentýž výrobek, kteří předloží žádost o DOO u příslušného úřadu
         průmyslového vlastnictví dotčeného členského státu ve lhůtách stanovených v článku 7 nařízení č. 1768/92, by přitom podmínění
         vydání DOO tím, že o těchto žádostech probíhá řízení, vyvolávalo nebezpečí, že by jednomu nebo více těmto majitelům byl odepřen
         užitek z dodatečné ochrany, která jim umožňuje lépe pokrýt investice vložené do výzkumu, což by mělo za následek upřednostnění
         mezi uvedenými majiteli.

      32      Pokud by totiž taková podmínka existovala, vydání DOO by mohlo záviset na nejisté události, kterou by žadatel v zásadě nemohl
         kontrolovat, a sice datu rozhodnutí uvedeného úřadu týkajícího se vydání jednoho či více DOO. Pokud by tak bylo přijato kladné
         rozhodnutí v souvislosti s jednou nebo více žádostmi o DOO týkajícími se téhož výrobku, již by o nich neprobíhalo řízení,
         takže jiná žádost o DOO, která by byla podána před nebo po tomto rozhodnutí, či dokonce před podáním žádostí, které jsou předmětem
         uvedeného rozhodnutí, by musela být zamítnuta.

      33      Takové řešení by tedy vyvolávalo nebezpečí, že se podstatně omezí možnost stanovená v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 1610/96, že
         dva nebo více majitelů různých patentů pro tentýž výrobek získají DOO pro tento výrobek.

      34      Krom toho možnost výslovně stanovená v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1768/92, že majitel základního patentu podá žádost o DOO
         ve lhůtě šesti měsíců ode dne udělení tohoto patentu v případě, že byl udělen po registraci, může chránit tohoto majitele
         proti případnému delšímu trvání řízení o udělení takového patentu, na které může žadatel vykonávat pouze omezený vliv. Odmítnutí
         vydat takovému majiteli DOO z důvodu, že jako ve věci v původním řízení již byla jiná DOO vydána jiným majitelům patentů,
         jejichž udělení, ke kterému došlo před registrací, jim umožnilo využít lhůty stanovené v čl. 7 odst. 1 téhož nařízení, by
         ho zbavilo této ochrany, což by vedlo k jeho znevýhodnění ve vztahu k těmto ostatním majitelům.

      35      Zadruhé nařízení č. 1768/92, které bylo přijato na základě článku 100 A Smlouvy o EHS (po změně článek 100 A Smlouvy o ES,
         nyní po změně článek 95 ES), zavádí, jak vyplývá z jeho šestého a sedmého bodu odůvodnění, jednotné řešení na úrovni Společenství
         tím, že zřizuje DOO, které může získat majitel vnitrostátního nebo evropského patentu za stejných podmínek v každém členském
         státě. Jeho cílem je tak předcházet nerovnoměrnému vývoji vnitrostátních právních předpisů vedoucímu k dalším rozdílům, které
         by mohly bránit volnému pohybu léčivých přípravků ve Společenství, a přímo tím ovlivňovat vytvoření a fungování vnitřního
         trhu (viz rozsudky ze dne 13. července 1995, Španělsko v. Rada, C‑350/92, Recueil, s. I‑1985, body 34 a 35, jakož i ze dne
         11. prosince 2003, Hässle, C‑127/00, Recueil, s. I‑14781, bod 37).

      36      Rozdílnost ochrany pro totožné léčivé přípravky ve Společenství by vedla k roztříštění trhu charakterizovanému vnitrostátními
         trhy, kde by léčivé přípravky byly ještě chráněny, a trhy, kde by již tato ochrana neexistovala (výše uvedený rozsudek Španělsko
         v. Rada, bod 36).

      37      Vzhledem k tomu, že uvedené nařízení nestanoví žádnou lhůtu od podání žádosti o DOO pro přijetí rozhodnutí o této žádosti
         příslušným úřadem uvedeným v jeho čl. 9 odst. 1, se totiž takové lhůty mohou mezi členskými státy na základě jejich vnitrostátních
         právních předpisů nebo praxe jejich orgánů podstatně lišit. Společnost AHP v tomto ohledu zdůrazňuje, že v Nizozemsku musí
         uvedený příslušný úřad na základě čl. 3:18 odst. 1 všeobecného zákona o správním právu (Algemene wet bestuursrecht) přijmout
         rozhodnutí o vydání DOO co možná nejrychleji a nejpozději do šesti měsíců od přijetí žádosti, zatímco v některých jiných členských
         státech tento úřad zahájí přezkum žádostí o DOO až v okamžiku, kdy uplyne platnost dotčených základních patentů.

      38      Je nutné konstatovat, že čím je v členském státě lhůta pro přijetí takového rozhodnutí kratší, tím je méně pravděpodobné,
         že v tomto státě bude probíhat řízení o dvou nebo více žádostech o DOO týkajících se téhož výrobku ve smyslu čl. 3 odst. 2
         nařízení č. 1610/96. Omezení vyhovění takovým žádostem podaným různými majiteli dotčených základních patentů na případy, kdy
         o nich probíhá řízení, by tedy mohlo vyvolat nebezpečí rozdílné ochrany farmaceutického výrobku mezi členskými státy, což
         je okolnost, která může právě bránit volnému pohybu léčivých přípravků ve Společenství, a tím ovlivnit vytvoření a fungování
         vnitřního trhu.

      39      Zatřetí, kromě cíle ochrany dostatečné pro podporu výzkumu, nařízení č. 1768/92 uznává, jak vyplývá z jeho devátého bodu odůvodnění,
         nezbytnost zohlednit v odvětví tak komplexním, jako je farmaceutické odvětví, všechny zájmy včetně veřejného zdraví (viz výše
         uvedený rozsudek Španělsko v. Rada, bod 38). Pro tyto účely nelze DOO vydat pro období delší než pět let. Stejně tak osmý
         bod odůvodnění téhož nařízení uvádí, že majitel patentu i DOO musí mít možnost požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let
         ode dne, ke kterému bylo pro daný léčivý přípravek uděleno první rozhodnutí o registraci ve Společenství.

      40      Z důvodu jednak způsobů výpočtu doby platnosti DOO stanovených v článku 13 nařízení č. 1768/92, a jednak platnosti patentu
         v délce dvaceti let od data podání žádosti nemůže vydání DOO vést k překročení této maximální doby ochrany. Za účelem dosažení
         rovnováhy mezi různými zájmy sledovanými tímto nařízením tudíž není nijak nezbytné odmítnout takové vydání z důvodu, že již
         bylo jiným majitelům základních patentů pro tentýž výrobek vydáno jedno či více DOO.

      41      V tomto ohledu není nutné, aby se datum uplynutí platnosti požadovaného DOO shodovalo s datem již uděleného či udělených DOO,
         neboť období ochrany vyplývající z každého DOO bylo vypočteno podle pravidel stanovených v článku 13 nařízení č. 1768/92.

      42      Krom toho bod 36 důvodové zprávy k návrhu nařízení, zmiňované v bodě 28 tohoto rozsudku, uvádí, že cílem čl. 3 písm. c) nařízení
         č. 1768/92 je zabránit tomu, aby byl tentýž výrobek předmětem více po sobě následujících DOO, takže by celková doba ochrany
         pro tentýž léčivý přípravek mohla být překročena. Z důvodů uvedených ve dvou předcházejících bodech přitom více žádostí o DOO
         pocházejících od různých majitelů základních patentů pro dotčený výrobek, bez ohledu na to, zda o nich probíhá řízení souběžně
         či nikoliv, nemůže vést k období výlučného práva delšímu než patnáct let od udělení první registrace tohoto výrobku ve Společenství.

      43      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 3 písm. c) nařízení č. 1768/92,
         posuzovaný s ohledem na čl. 3 odst. 2 druhou větu nařízení č. 1610/96, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby
         majiteli základního patentu bylo vydáno DOO pro výrobek, pro který již v okamžiku podání žádosti o DOO bylo jednomu či více
         majitelům jednoho či více jiných základních patentů vydáno jedno či více DOO.

       K nákladům řízení
      44      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 3 písm. c) nařízení Rady (EHS) č. 1768/92 ze dne 18. června 1992 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro léčivé
            přípravky, posuzovaný s ohledem na čl. 3 odst. 2 druhou větu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1610/96 ze dne
            23. července 1996 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro přípravky na ochranu rostlin, musí být vykládán v tom smyslu,
            že nebrání tomu, aby majiteli základního patentu bylo vydáno dodatkové ochranné osvědčení pro výrobek, pro který již v okamžiku
            podání žádosti o osvědčení bylo jednomu či více majitelům jednoho či více jiných základních patentů vydáno jedno či více osvědčení.

      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 22. listopadu 1990. # V proti Evropskému parlamentu. # Úředník. # Věc T-54/89.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. července 2008.#Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding proti Firma Feryn NV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arbeidshof te Brussel - Belgie.#Směrnice 2000/43/ES - Diskriminační kritéria výběru zaměstnanců - Důkazní břemeno - Sankce.#Věc C-54/07.

text:
      Věc C-54/07
      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      v.
      Firma Feryn NV
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná arbeidshof te Brussel)
      „Směrnice 2000/43/ES – Diskriminační kritéria výběru zaměstnanců – Důkazní břemeno – Sankce “
      Shrnutí rozsudku
      1.        Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Rovné zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ – Směrnice
            2000/43
      [Směrnice Rady 2000/43, čl. 2 odst. 2 písm. a)]
      2.        Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Rovné zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ – Směrnice
            2000/43
      (Směrnice Rady 2000/43, čl. 8 odst. 1)
      3.        Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Rovné zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ – Směrnice
            2000/43
      (Směrnice Rady 2000/43, článek 15)
      1.        Skutečnost, že zaměstnavatel veřejně prohlásí, že nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu, představuje
         přímou diskriminaci při náboru do zaměstnání ve smyslu čl. 2 odst. 2 směrnice 2000/43, kterou se zavádí zásada rovného zacházení
         s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ, vzhledem k tomu, že taková prohlášení mohou skutečně odradit určité
         uchazeče od toho, aby se přihlásili, a tudíž působí jako překážka jejich přístupu na trh práce. Existence takové přímé diskriminace
         nepředpokládá existenci konkrétního stěžovatele, který tvrdí, že se stal obětí takové diskriminace.

      (viz body 25, 28, výrok 1)
      2.         Veřejná prohlášení, kterými zaměstnavatel oznámí, že v rámci své náborové politiky nepřijme zaměstnance určitého etnického
         nebo rasového původu, postačí ke vzniku domněnky existence přímo diskriminující náborové politiky ve smyslu čl. 8 odst. 1
         směrnice 2000/43, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ. Tomuto
         zaměstnavateli pak přísluší, aby prokázal, že k porušení zásady rovného zacházení nedošlo. Může to učinit tak, že prokáže,
         že skutečná náborová praxe podniku těmto prohlášením neodpovídá.

      Předkládajícímu soudu přísluší, aby ověřil, že vytýkané skutečnosti jsou prokázány, a posoudil, zda skutečnosti uplatněné
         na podporu tvrzení uvedeného zaměstnavatele, podle kterých neporušil zásadu rovného zacházení, jsou dostatečné.

      (viz bod 34, výrok 2)
      3.        Článek 15 směrnice 2000/43, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ,
         vyžaduje, aby systém sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice byl i v případě, kdy
         neexistuje konkrétní oběť, účinný, přiměřený a odrazující.

      (viz bod 40, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      10. července 2008 (*)

      „Směrnice 2000/43/ES – Diskriminační kritéria výběru zaměstnanců – Důkazní břemeno – Sankce“
      Ve věci C‑54/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím arbeidshof te Brussel
         (Belgie) ze dne 24. ledna 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 6. února 2007, v řízení

      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      proti
      Firma Feryn NV,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk a J.-C. Bonichot (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. listopadu 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding C. Bayartem, advocaat,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck a C. Pochet, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Irsko D. O’Haganem a P. McGarrym, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království T. Harris, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s T. Wardem, barrister, a J. Eady, solicitor,
      –        za Komisi Evropských společenství M. van Beekem a J. Enegrenem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. března 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada
         rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ (Úř. věst. L 180, s. 22, Zvl. vyd. 20/01, s. 23).

      2        Projednávaná žádost byla předložena v rámci sporu mezi Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding (Centrum
         pro rovné příležitosti a boj proti rasismu), žalobcem v původním řízení, a společností Firma Feryn NV (dále jen „Feryn“),
         žalovanou v původním řízení, v souvislosti s výroky jednoho z jejích ředitelů, který veřejně prohlásil, že jeho společnost
         nechce zaměstnávat osoby označované za „cizího původu“.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle článku 1 směrnice 2000/43 je „účelem této směrnice [...] stanovit rámec pro boj s diskriminací na základě rasy nebo
         etnického původu s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení.“

      4        Podle čl. 2 odst. 2 písm. a) této směrnice se:

      „přímou diskriminací rozumí případ, kdy je s jednou osobou zacházeno z důvodu rasy nebo etnického původu méně příznivým způsobem,
         než je, bylo nebo by bylo s jinou osobou ve srovnatelné situaci“.

      5        Článek 3 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice uvádí, že se směrnice vztahuje na „podmínky přístupu k zaměstnání, samostatně výdělečné
         činnosti nebo do pracovního poměru včetně kritérií výběru a podmínek náboru, bez ohledu na obor činnosti a na úroveň profesní
         hierarchie, včetně pracovního postupu“. Naproti tomu podle jejího čl. 3 odst. 2 se tato směrnice netýká „rozdílů v zacházení
         na základě státní příslušnosti [...]“.

      6        Podle čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/43:

      „Členské státy mohou přijmout nebo zachovat předpisy, které jsou příznivější pro ochranu zásady rovného zacházení než ustanovení
         této směrnice.“

      7        Článek 7 této směrnice stanoví:

      „1.      Členské státy zajišťují, aby soudní nebo správní řízení, případně včetně dohodovacích řízení směřující k dodržování povinností
         podle této směrnice, byla dostupná všem osobám, které se cítí poškozeny nedodržováním zásady rovného zacházení, i když vztahy,
         ve kterých mělo dojít k diskriminaci, již skončily.

      2.      Členské státy zajistí, aby sdružení, organizace nebo právnické osoby, které mají v souladu s kritérii stanovenými jejich vnitrostátními
         právními předpisy oprávněný zájem na zajištění dodržování této směrnice, mohly ve prospěch nebo na podporu žalobce s jeho
         souhlasem zahájit jakékoli soudní nebo správní řízení určené pro vymáhání plnění povinností vyplývajících z této směrnice.

      [...]“
      8        Článek 8 odst. 1 uvedené směrnice mimoto stanoví:

      „Členské státy přijmou v souladu se svými právními řády nezbytná opatření, aby, jakmile se osoba cítí poškozena nedodržením
         zásady rovného zacházení a předloží soudu nebo jinému příslušnému orgánu skutečnosti nasvědčující tomu, že došlo k přímé nebo
         nepřímé diskriminaci, příslušelo odpůrci prokázat, že nedošlo k porušení zásady rovného zacházení.“

      9        Článek 13 odst. 1 směrnice 2000/43 vyžaduje, aby členské státy určily jeden nebo několik subjektů pověřených podporou rovného
         zacházení. Podle čl. 13 odst. 2 uvedené směrnice:

      „Členské státy zajistí, aby do pravomoci těchto subjektů spadalo
      –        aniž je dotčeno právo obětí a sdružení, organizací a dalších právnických osob uvedených v čl. 7 odst. 2, poskytování nezávislé
         pomoci obětem diskriminace při podávání návrhů na zahájení řízení z důvodu diskriminace,

      [...]“
      10      Konečně, článek 15 uvedené směrnice ukládá členským státům, aby zajistily stanovení systému sankcí, a uvádí, že tyto sankce
         mohou zahrnovat vyplácení náhrad oběti a musí být „účinné, přiměřené a odrazující“.

       Vnitrostátní právní úprava
      11      Účelem zákona ze dne 25. února 2003 o boji proti diskriminaci a o změně zákona ze dne 15. února 1993 o zřízení Centra pro
         rovné příležitosti a boj proti rasismu (Moniteur belge ze dne 17. března 2003, s. 12844), ve znění zákona ze dne 20. července 2006 o změně některých zákonů (Moniteur belge ze dne 28. července 2006, s. 36940, dále jen „zákon ze dne 25. února 2003“), je provedení směrnice 2000/43 do belgického
         práva.

      12      Článek 2 zákona ze dne 25. února 2003 zakazuje veškerou přímou či nepřímou diskriminaci týkající se podmínek přístupu k zaměstnání.
         Účelem článku 19 uvedeného zákona je provést článek 8 směrnice 2000/43 o důkazním břemenu.

      13      Zákon ze dne 25. února 2003 rovněž umožňuje postihovat případy diskriminace jak trestněprávně, tak občanskoprávně. Soud může
         podle článku 19 tohoto zákona nařídit ukončení diskriminačního jednání (odstavec 1) a zveřejnění svého rozhodnutí (odstavec
         2), nebo může podle článku 20 uvedeného zákona uložit penále.

      14      Belgický zákonodárce poskytl Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding možnost být účastníkem řízení před
         soudy, pokud existuje nebo by mohla existovat diskriminace, aniž by v této souvislosti byla nezbytná existence předchozí stížnosti.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, které je subjektem belgického práva, určeným na základě článku
         13 směrnice 2000/43 k podpoře rovného zacházení, požádalo belgické pracovní soudy, aby určily, že Feryn, specializovaná na
         prodej a montáž sklápěcích a sektorových vrat, uplatňuje diskriminační politiku při náboru do zaměstnání.

      16      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding se opírá o veřejná prohlášení ředitele uvedeného podniku, podle
         kterých v podstatě jeho podnik hledal montéry, ale nechtěl přijmout „osoby cizího původu“ z důvodů neochoty jeho zákazníků
         vpouštět je při provádění prací do svých domovů.

      17      Usnesením ze dne 26. června 2006 voorzitter van de arbeidsrechtbank te Brussel (předseda pracovního soudu v Bruselu) žalobu
         Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding zamítl a uvedl zejména, že neexistuje žádný důkaz ani domněnka
         pro to, že by se třeba byť jen jedna osoba ucházela o zaměstnání a nebyla přijata z důvodu svého etnického původu.

      18      Za těchto okolností se arbeidshof te Brussel (pracovní soud v Bruselu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)       Jedná se o přímou diskriminaci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43[...], pokud zaměstnavatel poté, co umístil
         nabídku zaměstnání určenou k upoutání pozornosti, veřejně prohlásí:

      ,Musím vyhovět požadavkům svých zákazníků. Když řeknete: »Chci určitý výrobek nebo chci to a tohle«, a já řeknu: »To nedělám,
         pošlu tyto lidi«, pak řeknete: »Já vaše vrata nechci«. Pak můžu skončit s podnikáním. Musíme plnit požadavky zákazníků. Toto
         není moje věc. Já jsem tento problém v Belgii nevytvořil. Chci, aby se firmě dařilo, a chci, abychom na konci roku dosahovali
         obratu, a jak toho dosáhnu [...] Musím to dělat takovým způsobem, jakým to chce zákazník![?]‘

      2)       Postačuje pro prokázání, že se jedná o přímou diskriminaci, která se dotýká podmínek přístupu k zaměstnání, určení, že zaměstnavatel
         uplatňuje přímo diskriminující výběrová kritéria?

      3)      Lze vzít při zkoumání případné diskriminační povahy náborové politiky zaměstnavatele v úvahu skutečnost, že společností spojenou
         se zaměstnavatelem jsou přijímáni do zaměstnání pouze montéři domácího původu, pro prokázání přímé diskriminace ve smyslu
         čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/43 [...] ?

      4)       Co se rozumí ,skutečnostmi nasvědčujícími tomu, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci‘ ve smyslu čl. 8 odst. 1 směrnice
         2000/43[...]? Jakou přísnost musí vnitrostátní soud prokázat při posuzování skutečností, které mohou vést ke vzniku domněnky
         diskriminace?

      a)      V jakém rozsahu představuje předchozí diskriminace (veřejné oznámení přímo diskriminujících výběrových kritérií v dubnu 2005)
         ,skutečnosti nasvědčující tomu, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci‘ ve smyslu čl. 8 odst. 1 směrnice [2000/43]?

      b)       Může diskriminace prokázaná v dubnu 2005 (veřejné oznámení v dubnu 2005) poté zakládat domněnku trvání přímo diskriminující
         náborové politiky? Postačuje – vzhledem ke skutkovým okolnostem původního řízení – ke vzniku domněnky (že zaměstnavatel uplatňuje
         diskriminační náborovou politiku a v jejím uplatňování pokračuje), že v dubnu 2005 odpovídá veřejně na otázku, zda jako zaměstnavatel
         zachází stejným způsobem s osobami cizího původu jako s osobami domácího původu a zda tedy není vlastně trochu rasistou, takto:
         ,Musím vyhovět požadavkům svých zákazníků. Když řeknete: »Chci určitý výrobek nebo chci to a tohle«, a já řeknu: »To nedělám,
         pošlu tyto lidi«, pak řeknete: »Já vaše vrata nechci«. Pak můžu skončit s podnikáním. Musíme plnit požadavky zákazníků. Toto
         není moje věc. Já jsem tento problém v Belgii nevytvořil. Chci, aby se firmě dařilo, a chci, abychom na konci roku dosahovali
         obratu, a jak toho dosáhnu [...] Musím to dělat takovým způsobem, jakým to chce zákazník![?]‘

      c)       Může, vzhledem ke skutkovým okolnostem původního řízení, vést společná tisková zpráva zaměstnavatele a vnitrostátního subjektu
         pro boj proti diskriminaci, ve které jsou zaměstnavatelem přinejmenším implicitně připuštěny diskriminační skutečnosti, ke
         vzniku takové domněnky?

      d)       Vede skutečnost, že zaměstnavatel nezaměstnává montéry cizího původu, ke vzniku domněnky nepřímé diskriminace, pokud týž zaměstnavatel
         měl před určitou dobou velké potíže s náborem montérů, a také veřejně prohlásil, že jeho zákazníci neradi spolupracují s montéry
         cizího původu?

      e)       Postačuje ke vzniku domněnky diskriminace jediná skutečnost?
      f)       Lze s ohledem na skutkové okolnosti původního řízení dovodit domněnku diskriminace, které se dopustil zaměstnavatel, z pouhého
         přijímání montérů domácího původu do zaměstnání u společnosti spojené s takovým zaměstnavatelem?

      5)       Jak přísně musí vnitrostátní soud posoudit důkaz opaku, který je třeba předložit, pokud existuje domněnka diskriminace ve
         smyslu čl. 8 odst. 1 směrnice 2000/43[...]? Lze domněnku diskriminace ve smyslu čl. 8 odst. 1 směrnice 2000/43[...] vyvrátit
         pouhým prohlášením zaměstnavatele v tisku, že nejedná nebo nadále nebude jednat diskriminačním způsobem a že montéři cizího
         původu jsou u něj vítáni, nebo pouhým prohlášením zaměstnavatele, že jsou u něj, s výjimkou sesterského podniku, všechna volná
         místa pro montéry obsazena, nebo sdělením, že byla přijata tuniská uklízečka; nebo může být domněnka, s ohledem na skutkové
         okolnosti původního řízení, vyvrácena výlučně skutečným přijetím montérů cizího původu do zaměstnání nebo dodržením závazků
         obsažených ve společném tiskovém prohlášení?

      6)       Co se rozumí ‚účinnými, přiměřenými a odrazujícími‘ sankcemi ve smyslu článku 15 směrnice 2000/43[...]? Dovoluje podmínka
         uvedená v článku 15 směrnice 2000/43[...] vnitrostátnímu soudu, aby se omezil na určení, že vzhledem ke skutkovým okolnostem
         v původním řízení došlo k přímé diskriminaci? Nebo tato podmínka ukládá vnitrostátnímu soudu povinnost, aby vydal usnesení
         nařizující zdržení se takového jednání, jak je stanoveno vnitrostátním právem? V jakém rozsahu musí vnitrostátní soud nařídit
         zveřejnění rozhodnutí, které bude vydáno, jako účinnou, přiměřenou a odrazující sankci, s ohledem na skutkové okolnosti sporu
         v původním řízení?“

       K předběžným otázkám
      19      Úvodem je třeba připomenout, že článek 234 ES opravňuje Soudní dvůr nikoliv k tomu, aby použil pravidla Společenství na určitý
         případ, nýbrž pouze k tomu, aby se vyjádřil k výkladu Smlouvy o ES a aktů přijatých orgány Společenství (viz zejména rozsudky
         ze dne 15. července 1964, van der Veen, 100/63, Recueil, s. 1105, 1121, a ze dne 10. května 2001, Veedfald, C‑203/99, Recueil,
         s. I‑3569, bod 31). Soudní dvůr však může v rámci soudní spolupráce zavedené tímto článkem na základě okolností uvedených
         ve spise vnitrostátnímu soudu poskytnout výklad práva Společenství, který pro něj může být užitečný při posuzování účinků
         toho či onoho jeho ustanovení (rozsudky ze dne 8. prosince 1987, Gauchard, 20/87, Recueil, s. 4879, bod 5, a ze dne 5. března
         2002, Reisch a další, C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Recueil, s. I‑2157, bod 22).

      20      Předkládající soud v podstatě žádá Soudní dvůr o výklad ustanovení směrnice 2000/43 za účelem posouzení rozsahu pojmu „přímá
         diskriminace“, pokud jde o veřejná prohlášení učiněná zaměstnavatelem v rámci náboru do zaměstnání (první a druhá otázka),
         podmínek, za kterých může být použito pravidlo o obrácení důkazního břemene stanovené stejnou směrnicí (třetí až pátá otázka),
         a povahy sankcí, které přicházejí v úvahu za takových předpokladů, jako v projednávané věci (šestá otázka).

       K první a druhé otázce
      21      Irsko, jakož i Spojené království Velké Británie a severního Irska k první a druhé otázce uvádí, že k přímé diskriminaci ve
         smyslu směrnice 2000/43 nedochází, a směrnice se tudíž nepoužije, pokud údajná diskriminace vyplývá z veřejných prohlášení
         učiněných zaměstnavatelem ve věci jeho náborové politiky, ale neexistuje konkrétní stěžovatel tvrdící, že byl obětí takové
         diskriminace.

      22      Je pravda, jak uplatnily tyto dva členské státy, že čl. 2 odst. 2 směrnice 2000/43 definuje přímou diskriminaci jako situaci,
         ve které „je zacházeno“ z důvodu rasy nebo etnického původu s jednou osobou méně příznivým způsobem, než je, bylo nebo bylo
         by zacházeno s jinou osobou ve srovnatelné situaci. Článek 7 téže směrnice rovněž vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby
         soudní řízení byla dostupná „všem osobám, které se cítí poškozeny nedodržováním zásady rovného zacházení“, a subjektům zastupujícím
         veřejný zájem jednajícím „ve prospěch nebo na podporu žalobce“.

      23      Z toho však nelze dovodit, že neexistence konkrétního stěžovatele umožňuje konstatovat neexistenci jakékoliv diskriminace
         ve smyslu směrnice 2000/43. Ta má totiž za cíl, jak připomíná její osmý bod odůvodnění, „podporovat trh práce prospívající
         sociálnímu začlenění“. Za tímto účelem čl. 3 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice uvádí, že se tato směrnice vztahuje zejména
         na kritéria výběru a podmínky náboru.

      24      Dosáhnout cíle podpory trhu práce prospívajícího sociálnímu začlenění by bylo obtížné, kdyby byla působnost směrnice 2000/43
         omezena pouze na situace, ve kterých by neúspěšný uchazeč o zaměstnání mající za to, že se stal obětí přímé diskriminace,
         podal na zaměstnavatele žalobu.

      25      Skutečnost, že zaměstnavatel veřejné prohlásí, že nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu, je totiž zjevně
         takové povahy, že může skutečně odradit některé uchazeče od toho, aby se přihlásili, a tudíž představuje překážku jejich přístupu
         na trh práce, zakládá přímou diskriminaci při náboru ve smyslu směrnice 2000/43. Existence takové přímé diskriminace nepředpokládá
         existenci konkrétního stěžovatele, který tvrdí, že se stal obětí takové diskriminace.

      26      Otázka, zda se jedná o přímou diskriminaci ve smyslu směrnice 2000/43, musí být odlišena od otázky týkající se právních prostředků
         stanovených v článku 7 směrnice pro účely konstatování a potrestání nerespektování zásady rovného zacházení. Tyto právní prostředky
         totiž musí být, v souladu s ustanoveními tohoto článku, přístupné osobám údajně poškozeným diskriminací. Požadavky článku
         7 směrnice 2000/43 jsou nicméně, jak je uvedeno v článku 6 této směrnice, pouze minimálními požadavky, a uvedená směrnice
         nezakazuje členským státům, aby přijaly nebo zachovaly předpisy, které jsou pro ochranu zásady rovného zacházení příznivější.

      27      Článek 7 směrnice 2000/43 v důsledku toho nijak nebrání tomu, aby členské státy ve svých vnitrostátních právních předpisech
         stanovily právo sdružení majících oprávněný zájem na zajištění dodržování této směrnice nebo subjektů určených v souladu s jejím
         článkem 13, podat návrh na zahájení soudního nebo správního řízení k zajištění dodržování povinností vyplývajících z uvedené
         směrnice, aniž by jednaly jménem určitého stěžovatele, nebo pokud konkrétní stěžovatel neexistuje. Nicméně přísluší pouze
         vnitrostátnímu soudci, aby posoudil, zda právní předpisy takovou možnost připouští.

      28      S ohledem na výše uvedené je důvodné odpovědět na první a druhou předběžnou otázku tak, že skutečnost, že zaměstnavatel veřejně
         prohlásí, že nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu, představuje přímou diskriminaci při náboru do zaměstnání
         ve smyslu čl. 2 odst. 2 směrnice 2000/43, vzhledem k tomu, že taková prohlášení mohou skutečně odradit určité uchazeče od
         toho, aby se přihlásili, a tudíž působí jako překážka jejich přístupu na trh práce.

       Ke třetí až páté otázce
      29      Třetí až pátá otázka se týkají toho, jak má být použito pravidlo o obrácení důkazního břemene stanovené v čl. 8 odst. 1 směrnice
         2000/43 v situaci, ve které je tvrzena existence diskriminační náborové politiky s odkazem na veřejné výroky zaměstnavatele
         ohledně jeho náborové politiky.

      30      Článek 8 směrnice 2000/43 v tomto ohledu uvádí, že přísluší žalovanému, aby prokázal, že k porušení zásady rovného zacházení
         nedošlo, pokud skutečnosti nasvědčují tomu, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci. Povinnost předložit důkaz opaku, která
         tak zatěžuje původce údajné diskriminace, podléhá pouhému konstatování domněnky diskriminace, pokud je založena na prokázaných
         skutečnostech.

      31      Takovými skutečnostmi, které mohou odůvodnit domněnku, že se jedná o diskriminační náborovou politiku, jsou prohlášení, kterými
         zaměstnavatel veřejně oznamuje, že v rámci své náborové politiky nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu.

      32      Takovému zaměstnavateli tedy přísluší, aby předložil důkaz, že neporušil zásadu rovného zacházení, což může učinit zejména
         tím, že prokáže, že skutečná náborová politika podniku těmto prohlášením neodpovídá.

      33      Předkládajícímu soudu přísluší jednak ověřit, zda skutečnosti vytýkané uvedenému zaměstnavateli jsou prokázány, a jednak posoudit,
         zda skutečnosti, které uvádí na podporu svých tvrzení, podle kterých neporušil zásadu rovného zacházení, jsou dostatečné.

      34      V důsledku toho je třeba odpovědět na třetí až pátou otázku tak, že veřejná prohlášení, kterými zaměstnavatel oznámí, že v rámci
         své náborové politiky nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu, postačí ke vzniku domněnky existence přímo
         diskriminující náborové politiky ve smyslu čl. 8 odst. 1 směrnice 2000/43. Tomuto zaměstnavateli pak přísluší, aby prokázal,
         že k porušení zásady rovného zacházení nedošlo. Může to učinit tak, že prokáže, že skutečná náborová praxe podniku těmto prohlášením
         neodpovídá. Předkládajícímu soudu přísluší, aby ověřil, že vytýkané skutečnosti jsou prokázány, a posoudil, zda skutečnosti
         uplatněné na podporu tvrzení uvedeného zaměstnavatele, podle kterých neporušil zásadu rovného zacházení, jsou dostatečné.

       K šesté otázce
      35      Šestá otázka se týká v zásadě toho, jaké sankce mohou být považovány za přiměřené diskriminaci při náboru, prokázané na základě
         veřejných prohlášení zaměstnavatele.

      36      Článek 15 směrnice 200/43 ukládá členským státům, aby stanovily systém sankcí za porušování vnitrostátních ustanovení přijatých
         podle této směrnice. Tento článek uvádí, že tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující, a stanoví, že mohou zahrnovat
         vyplácení náhrad oběti.

      37      Článek 15 směrnice 2000/43 tak členským státům ukládá povinnost zavést do svého právního řádu opatření dostatečně účinná pro
         dosažení cíle této směrnice a k zajištění toho, aby tato opatření mohla být účinně uplatňována před vnitrostátními soudy,
         tak aby soudní ochrana byla skutečná a účinná. Směrnice 2000/43 nicméně členským státům neukládá, aby stanovily určité sankce,
         nýbrž ponechává členským státům svobodu volby mezi různými řešeními vhodnými k uskutečnění cíle, který stanoví.

      38      V takovém případě, jakým je případ předložený Soudnímu dvoru předkládajícím soudem, kde není přímá oběť diskriminace, ale
         kde orgán, který je k tomu oprávněn zákonem, požaduje, aby diskriminace byla konstatována a potrestána, musí být sankce, jejichž
         stanovení ve vnitrostátním právu požaduje článek 15 směrnice 2000/43, rovněž účinné, přiměřené a odrazující.

      39      Mohou případně, pokud se to jeví přiměřené situaci dotčené v původním řízení, spočívat v konstatování diskriminace soudem
         nebo příslušným správním orgánem, spolu s vhodnou mírou publicity, jejíž náklady pak přísluší uhradit žalovanému. Mohou rovněž
         spočívat, podle pravidel stanovených vnitrostátními předpisy, v soudním příkazu adresovanému zaměstnavateli, jenž mu ukládá,
         aby ukončil konstatovanou diskriminační praxi, případně doprovázeném penále. Mohou krom toho spočívat v přiznání náhrady škody
         ve prospěch orgánu, který byl účastníkem řízení.

      40      Na šestou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 15 směrnice 2000/43 vyžaduje, aby systém sankcí za porušování vnitrostátních
         předpisů přijatých k provedení této směrnice byl i v případě, kdy neexistuje konkrétní oběť, účinný, přiměřený a odrazující.

       K nákladům řízení
      41      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Skutečnost, že zaměstnavatel veřejně prohlásí, že nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu, představuje
            přímou diskriminaci při náboru do zaměstnání ve smyslu čl. 2 odst. 2 směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou
            se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ, vzhledem k tomu, že taková prohlášení
            mohou skutečně odradit určité uchazeče od toho, aby se přihlásili, a tudíž působí jako překážka jejich přístupu na trh práce.

      2)      Veřejná prohlášení, kterými zaměstnavatel oznámí, že v rámci své náborové politiky nepřijme zaměstnance určitého etnického
            nebo rasového původu, postačí ke vzniku domněnky existence přímo diskriminující náborové politiky ve smyslu čl. 8 odst. 1
            směrnice 2000/43. Tomuto zaměstnavateli pak přísluší, aby prokázal, že k porušení zásady rovného zacházení nedošlo. Může to
            učinit tak, že prokáže, že skutečná náborová praxe podniku těmto prohlášením neodpovídá. Předkládajícímu soudu přísluší, aby
            ověřil, že vytýkané skutečnosti jsou prokázány, a posoudil, zda skutečnosti uplatněné na podporu tvrzení uvedeného zaměstnavatele,
            podle kterých neporušil zásadu rovného zacházení, jsou dostatečné.
      3)      Článek 15 směrnice 2000/43 vyžaduje, aby systém sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice
            byl i v případě, kdy neexistuje konkrétní oběť, účinný, přiměřený a odrazující.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 6. dubna 2017.#Evropská komise v. Spolková republika Německo.#Nesplnění povinnosti státem – Zvýšení zabezpečení přístavů – Směrnice 2005/65/ES – Článek 2 odst. 3 a články 6, 7 a 9 – Porušení – Nevyhodnocení zabezpečení přístavů – Hranice přístavu, plán zabezpečení přístavu a bezpečnostní technik přístavu – Neexistence definice.#Věc C-58/16.