title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. října 2007.#Freeport plc proti Olle Arnoldsson.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Högsta domstolen - Švédsko.#Nařízení (ES) č. 44/2001 - Článek 6 bod 1 - Zvláštní příslušnost - Více žalovaných - Právní základy žalob - Zneužití - Pravděpodobnost vyhovění žalobě podané u soudů státu, kde má některý z žalovaných své bydliště nebo sídlo.#Věc C-98/06.

text:
      Věc C-98/06
      Freeport plc
      v.
      Olle Arnoldsson
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Högsta domstolen)
      „Nařízení (ES) č. 44/2001 – Článek 6 bod 1 – Zvláštní příslušnost – Více žalovaných – Právní základy žalob – Zneužití – Pravděpodobnost vyhovění žalobě podané u soudů státu, kde má některý z žalovaných své bydliště nebo sídlo“
      Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho přednesené dne 24. května 2007
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. října 2007
      Shrnutí rozsudku
      Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení
            č. 44/2001 – Zvláštní příslušnost – Více žalovaných
      (Nařízení Rady č. 44/2001, čl. 6 bod 1)
      Článek 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
         musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že žaloby podané proti více žalovaným mají různé právní základy, není překážkou
         pro použití tohoto ustanovení.

      I když totiž ze znění tohoto ustanovení nevyplývá, že totožnost právních základů žalob podaných proti jednotlivým žalovaným
         je součástí podmínek stanovených pro jeho použití, je naopak třeba ověřit, zda existuje mezi jednotlivými žalobami podanými
         týmž žalobcem proti různým žalovaným takový vztah souvislosti, aby bylo účelné rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo
         možnosti dojít v oddělených řízeních k protichůdným soudním rozhodnutím. V tomto ohledu nestačí existence rozdílu v řešení
         sporu k tomu, aby rozhodnutí mohla být považována za rozporná.

      Krom toho, toto ustanovení se použije, když žaloby podané proti různým žalovaným mají souvislost při svém podání, aby se zabránilo
         možnosti dojít v oddělených řízeních k protichůdným soudním rozhodnutím, aniž by bylo nezbytné zvlášť zjistit, že žaloby nebyly
         podány s jediným cílem odejmout některého z žalovaných soudům členského státu, kde má bydliště nebo sídlo.

      (viz body 38–40, 47, 52, 54, výrok 1–2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      11. října 2007(*)

      „Nařízení (ES) č. 44/2001 – Článek 6 bod 1 – Zvláštní příslušnost – Více žalovaných – Právní základy žalob – Zneužití – Pravděpodobnost vyhovění žalobě podané u soudů státu, kde má některý z žalovaných své bydliště nebo sídlo“
      Ve věci C‑98/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článků 68 ES a 234 ES, podaná rozhodnutím Högsta domstolen
         (Švédsko) ze dne 8. února 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 20. února 2006, v řízení

      Freeport plc
      proti
      Ollemu Arnoldssonovi,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, U. Lõhmus, J. Klučka (zpravodaj), P. Lindh a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Freeport plc M. Tagaeusem a C. Björndalem, advokater,
      –       za O. Arnoldssona A. Bengtssonem, advokat,
      –       za Komisi Evropských společenství L. Parpalou, V. Bottkou a A.‑M. Rouchaud‑Joët, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. května 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 bodu 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000
         o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1, Zvl. vyd.
         19/04, s. 42).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností britského práva Freeport plc (dále jen „Freeport“) a O. Arnoldssonem,
         který žaloval uvedenou společnost u jiného soudu, než kde má tato společnost své sídlo.

       Právní rámec
      3       Druhý, jedenáctý, dvanáctý a patnáctý bod odůvodnění nařízení č. 44/2001 stanoví:
      „(2)      Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního
         trhu. Je třeba přijmout předpisy, které umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech
         v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy,
         pro které je toto nařízení závazné.

      […]
      (11)      Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena
         na místě bydliště [nebo sídla] žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů,
         kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska. […]

      (12) Kromě místa bydliště [nebo sídla] žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké
         vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti.

      […]
      (15) V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby ve dvou
         členských státech nebyla vydána vzájemně si odporující [protichůdná] rozhodnutí. […]“

      4       Článek 2 odst. 1 uvedeného nařízení, který se nachází v kapitole II oddílu 1 tohoto nařízení pod názvem „Obecná ustanovení“,
         stanoví:

      „Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště [nebo sídlo] na území některého členského státu, bez
         ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“

      5       Podle článku 3 téhož nařízení, který je rovněž součástí uvedené kapitoly II oddílu 1:
      „1.      Osoby, které mají bydliště [nebo sídlo] na území některého členského státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány
         pouze na základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly.

      2.      Na tyto osoby nelze použít zejména pravidla pro určení příslušnosti uvedená v příloze I.“
      6       Článek 5 nařízení č. 44/2001, který se nachází v oddíle 2 téže kapitoly II, nazvaném „Zvláštní příslušnost“, stanoví, že osoba,
         která má bydliště nebo sídlo na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována za určitých podmínek.

      7       Krom toho čl. 6 body 1 a 2 téhož nařízení, který rovněž tvoří součást uvedeného oddílu 2, stanoví:
      „Osoba, která má bydliště [nebo sídlo] na území některého členského státu, může být též žalována,
      1)      je-li žalováno více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště [nebo sídlo] některý z žalovaných, za předpokladu, že právní
         nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících
         rozhodnutí v oddělených řízeních [možnosti dojít v oddělených řízeních k protichůdným soudním rozhodnutím];

      2)      jedná-li se o žalobu o záruku nebo o intervenční žalobu, u soudu, u něhož byla podána původní žaloba, ledaže by toto řízení
         bylo zahájeno pouze proto, aby tato osoba byla odňata soudu, který je pro ni příslušný.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      8       Společnost, se kterou O. Arnoldsson spolupracoval, od roku 1996 uskutečňovala projekty rozvoje obchodních center typu „outletových
         obchodů“ na různých místech v Evropě. Freeport získala od této společnosti několik těchto projektů, zejména nejpokročilejší
         z nich, projekt nacházející se v Kungsbacka (Švédsko).

      9       Na schůzce dne 11. srpna 1999 mezi O. Arnoldssonem a generálním ředitelem společnosti Freeport došlo k ústní dohodě, že O. Arnoldsson
         osobně získá provizi za dokončení projektu ve výši 500 000 GBP při otevření outletového obchodu v Kungsbacka.

      10     Písemným závazkem ze dne 27. srpna 1999 Freeport potvrdila uvedenou ústní dohodu s tím, že doplnila tři podmínky pro platbu
         provize. Olle Arnoldsson tyto podmínky přijal, přičemž jedna z nich stanovila, že platba, kterou obdrží, bude provedena společností,
         která se stane majitelem lokality v Kungsbacka. Po nových jednáních Freeport zaslala O. Arnoldssonovi písemné potvrzení s datem
         13. září 1999 o dohodě s ním uzavřené (dále jen „dohoda“).

      11     Po oficiálním otevření dne 15. listopadu 2001 je outletový obchod v Kungsbacka ve vlastnictví společnosti švédského práva
         Freeport Leisure (Sweden) AB (dále jen „Freeport AB“), která zajišťuje jeho správu. Tato společnost je vlastněná dceřinou
         společností Freeport, která vykonává 100% kontrolu nad Freeport AB.

      12     Olle Arnoldsson požadoval jak od Freeport AB, tak od Freeport platbu provize, na které se dohodl s posledně uvedenou společností.
         Freeport AB odmítla platbu s odůvodněním, že není stranou dohody a že ostatně v okamžiku, kdy tato dohoda byla uzavřena, ani
         neexistovala.

      13     Vzhledem k tomu, že neobdržel žádnou úhradu, O. Arnoldsson podal dne 5. února 2003 žalobu k Göteborgs tingsrätt, aby byla
         těmto dvěma společnostem uložena solidární povinnost uhradit mu částku 500 000 GBP, nebo odpovídající částku ve švédské měně,
         navýšenou o úroky.

      14     K založení příslušnosti tohoto soudu vůči Freeport založil O. Arnoldsson svou žalobu na čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001.

      15     Freeport uplatnila důvod vycházející ze skutečnosti, že není usazena ve Švédsku a že mezi žalobami neexistuje dostatečně úzký
         vztah k odůvodnění příslušnosti Göteborgs tingsrätt ve smyslu uvedeného ustanovení. V tomto ohledu Freeport tvrdila, že základem
         žaloby směřující proti ní je smlouva, zatímco základem žaloby podané proti Freeport AB je deliktní či kvazideliktní odpovědnost
         z důvodu neexistence smluvního vztahu mezi O. Arnoldssonem a touto společností. Tento rozdíl právních základů žalob směřujících
         proti Freeport AB a Freeport je takové povahy, že neumožňuje použití čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001, neboť mezi oběma žalobami
         nelze prokázat žádný vztah souvislosti.

      16     Důvod nepřípustnosti byl Göteborgs tingsrätt zamítnut.
      17     Freeport podala odvolání k Hovrätten för Västra Sverige, který její odvolání zamítl.
      18     Tato společnost se poté obrátila na Högsta domstolen, který ve svém předkládacím rozhodnutí uvádí, že Soudní dvůr v rozsudku
         ze dne 27. září 1988, Kalfelis (189/87, Recueil, s. 5565), rozhodl, že soud příslušný na základě čl. 5 bodu 3 úmluvy ze dne
         27. září 1968 o pravomoci soudů a výkonu soudních rozhodnutí ve věcech občanských a obchodních (Úř. věst. 1972, L 299, dále
         jen „Bruselská úmluva“) k tomu, aby rozhodl o části žaloby týkající se deliktní odpovědnosti, není příslušný k rozhodnutí
         o ostatních částech téže žaloby, které se deliktní odpovědnosti netýkají. Podle předkládajícího soudu z toho Soudní dvůr dovodil
         v bodě 50 rozsudku ze dne 27. října 1998, Réunion européenne a další (C‑51/97, Recueil, s. I‑6511), že v případě dvou žalob
         v rámci jednoho a téhož řízení o náhradu škody, které směřují proti různým žalovaným a z nichž jedna se zakládá na smluvní
         odpovědnosti a druhá na odpovědnosti deliktní, se nelze domnívat, že je mezi nimi dán vztah souvislosti. Předkládající soud
         si tak přeje ověřit, zda předmětem žaloby ve vztahu k Freeport AB je smlouva, ačkoliv závazek této společnosti nebyl přijat
         ani jejím statutárním orgánem, ani jejím zmocněncem.

      19     Týž soud krom toho zdůrazňuje, že v bodech 8 a 9 výše uvedeného rozsudku Kalfelis Soudní dvůr rozhodl, že výjimka uvedená
         v čl. 6 bodě 1 Bruselské úmluvy, odchylující se od zásady příslušnosti soudů státu bydliště nebo sídla žalovaného, musí být
         vykládána tak, aby nemohla zpochybnit samotnou existenci této zásady zejména tím, že by umožnila žalobci podat žalobu směřující
         proti více žalovaným s jediným cílem odejmout některého z nich soudům členského státu, ve kterém má bydliště či sídlo. Předkládající
         soud nicméně uvádí, že ačkoliv čl. 6 bod 2 nařízení 44/2001 takovou situaci výslovně zmiňuje, v případě bodu 1 téhož článku
         tomu tak není. Táže se, jakým způsobem je v tomto ohledu třeba tento bod 1 vykládat.

      20     Předkládající soud se krom toho zabývá otázkou, zda pravděpodobnost, že bude vyhověno žalobě podané proti žalovanému u soudů
         státu, kde má bydliště nebo sídlo, se musí posuzovat jiným způsobem při přezkoumávání otázky nebezpečí protichůdných řešení
         zmíněného v čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001. Před tímto soudem Freeport uplatnila, že neexistovalo žádné nebezpečí protichůdných
         rozhodnutí. Podle ní dle švédského práva nemohou dohody zavazovat třetí osobu, v projednávaném případě Freeport AB, aby provedla
         platbu. Freeport z toho vyvodila, že žaloba směřující proti Freeport AB postrádá zákonný podklad a byla podána pouze proto,
         aby bylo možno žalovat Freeport u švédského soudu.

      21     Za těchto podmínek se Högsta domstolen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)      Má být žaloba, která je založena na údajné platební povinnosti akciové společnosti způsobené přijatým závazkem, považována
         za žalobu, jejímž předmětem je smlouva, pro účely použití čl. 6 bodu 1 nařízení […] č. 44/2001 […], i přesto, že osoba, která
         přijala závazek, nebyla ani statutárním orgánem uvedené společnosti, ani jejím zmocněncem?

      2)      Je-li odpověď na první otázku kladná: Je podmínkou soudní příslušnosti podle čl. 6 bodu 1, kromě podmínek výslovně uvedených
         v tomto článku, že žaloba proti osobě, která má bydliště nebo sídlo na území státu, ve kterém má sídlo soud, nebyla podána
         pouze z toho důvodu, aby o žalobě proti jinému žalovanému mohl rozhodnout jiný soud, než který by byl jinak příslušný rozhodnout?

      3)      Je-li odpověď na druhou otázku záporná: Musí být pravděpodobnost, že bude vyhověno žalobě podané proti žalovanému s bydlištěm
         nebo sídlem v témže státě, ve kterém se nachází soud, posuzována jiným způsobem při přezkoumávání otázky nebezpečí protichůdných
         řešení zmíněného v čl. 6 bodě 1?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      22     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda žaloba, která je založena na údajné platební povinnosti akciové společnosti
         způsobené přijatým závazkem, má být pro účely použití čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001 považována za žalobu, jejímž předmětem
         je smlouva, i přesto, že osoba, která přijala závazek, nebyla ani statutárním orgánem uvedené společnosti, ani jejím zmocněncem.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      23     Jak účastníci původního řízení, tak Komise Evropských společenství připomínají, že pojem „předmět sporu, který tvoří smlouva“,
         nemůže být chápán tak, že se týká situace, v níž neexistuje žádný svobodně přijatý závazek jedné smluvní strany vůči druhé.
         Odkazují v tomto bodě na judikaturu Soudního dvora týkající se čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy, jejíž ustanovení jsou v podstatě
         totožná s ustanoveními nařízení č. 44/2001 (viz zejména rozsudek ze dne 17. června 1992, Handte, C‑26/91, Recueil, s. I‑3967,
         bod 15; výše uvedený rozsudek Réunion européenne a další, bod 17, a rozsudek ze dne 17. září 2002, Tacconi, C‑334/00, Recueil,
         s. I‑7357, bod 23).

      24     Na základě tohoto připomenutí Freeport dovozuje neexistenci smluvních vztahů mezi Freeport AB a O. Arnoldssonem, jelikož prvně
         uvedená společnost nepřijala závazek vůči posledně uvedenému. Tvrdí, že žádný statutární orgán nebo zmocněnec společnosti
         Freeport AB nepřijal žádný závazek vůči uvedené osobě a že tato společnost ani dodatečně neschválila dohodu o platbě dlužné
         částky.

      25     Olle Arnoldsson připouští, že ke dni uzavření dohody nebyla žádná společnost majitelem outletového obchodu v Kungsbacka, který
         ještě nebyl otevřen. Upřesňuje, že k témuž datu tu nemohl být statutární orgán nebo zmocněnec způsobilý zastupovat Freeport
         AB. Nicméně tvrdí, že jednak Freeport uzavřela dohodu jak na vlastní účet, tak na účet budoucí společnosti vlastnící uvedený
         obchod, a že jednak na základě takové dohody Freeport dala pokyn budoucí společnosti, a sice Freeport AB, aby provedla platbu
         dlužné částky O. Arnoldssonovi. Krom toho společnost Freeport AB tím, že se připojila do skupiny Freeport, údajně přijala
         závazek platby, který jí připadl.

      26     Olle Arnoldsson tudíž usuzuje, že povinnost nacházející se v dohodě, svobodně přijatá Freeport AB, sice není nesmluvní povahy,
         nicméně spadá do smluvního vztahu. Dovozuje tak, že pro účely použití čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001 je žaloba podaná jak
         proti Freeport AB, tak proti Freeport žalobou zakládající se na smluvní odpovědnosti.

      27     Komise má za to, že vnitrostátnímu soudu přísluší přezkoumat právní vztah existující mezi Freeport AB a O. Arnoldssonem za
         účelem určení, zda tento vztah může být posouzen jako smluvní. Tento soud se může opírat o všechny skutkové a právní okolnosti
         případu projednávaného v původním řízení za účelem zjištění, zda Freeport byla v okamžiku uzavření dohody statutárním orgánem
         nebo zmocněncem společnosti Freeport AB.

      28     Komise nicméně usuzuje, že první položená otázka není relevantní pro výklad čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001, takže odpověď
         na tuto otázku je zbytečná.

      29     Podle ní uvedená otázka totiž směřuje k tomu, zda čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 může být vykládán ve světle úvah nacházejících
         se v bodě 50 výše uvedeného rozsudku Réunion européenne a další. Skutkový a právní kontext sporu v původním řízení je přitom
         zcela odlišný od kontextu tohoto rozsudku. Na rozdíl od posledně uvedeného rozsudku, u nějž žaloba v původním řízení byla
         podána k soudu členského státu, kde ani jeden z žalovaných neměl bydliště nebo sídlo, sporu v původním řízení se použití čl. 6
         bodu 1 nařízení č. 44/2001 týká, neboť O. Arnoldsson zahájil své řízení u švédského soudu, v jehož obvodu má Freeport AB své
         sídlo. Podle Komise bod 50 výše uvedeného rozsudku Réunion européenne a další představuje pouze připomenutí obecného pravidla,
         podle něhož výjimka ze zásady příslušnosti založené na místě bydliště nebo sídla žalovaného musí být vykládána restriktivním
         způsobem.

      30     V případě, že by Soudní dvůr považoval za nezbytné odpovědět na první položenou otázku, Komise tvrdí, že rozdíl mezi žalobou,
         jejímž základem je smlouva, a žalobou, jejímž základem je deliktní odpovědnost, nevylučuje použití čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001,
         ale může být zohledněn vnitrostátním soudem v rámci posouzení podmínky vycházející z existence určitého stupně souvislosti
         mezi žalobami odůvodňujícího to, aby tyto žaloby byly vyšetřeny a bylo o nich rozhodnuto společně, aby se zabránilo možnosti
         dojít v oddělených řízeních k protichůdným soudním rozhodnutím.

       Odpověď Soudního dvora
      31     Podle ustálené judikatury v rámci spolupráce s vnitrostátními soudy zavedené článkem 234 ES přísluší Soudnímu dvoru, aby poskytl
         předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu
         dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 23. března 2006, FCE Bank, C‑210/04,
         Sb. rozh. s. I‑2803, bod 21 a uvedená judikatura).

      32     V tomto ohledu je namístě připomenout, že předkládající soud se táže, zda taková žaloba, jaká byla podána O. Arnoldssonem
         proti Freeport AB, je žalobou, jejímž předmětem je smlouva, přičemž tento soud vychází z předpokladu, podle něhož se čl. 6
         bod 1 nařízení č. 44/2001 může uplatnit jedině v případě totožnosti právních základů žalob podaných proti různým žalovaným
         u soudů místa bydliště nebo sídla některého z nich.

      33     V důsledku toho je třeba přezkoumat, zda je tento předpoklad v souladu s nařízením č. 44/2001, a to v podstatě posouzením
         toho, zda čl. 6 bod 1 tohoto nařízení se může uplatnit v případě, že žaloby podané proti více žalovaným u soudů místa bydliště
         nebo sídla některého z nich mají rozdílné právní základy.

      34     V tomto ohledu příslušnost stanovená v článku 2 nařízení č. 44/2001, tedy příslušnost soudů členského státu, na jehož území
         má žalovaný své bydliště nebo sídlo, je obecnou zásadou a pouze jako výjimku z této zásady nařízení stanoví pravidla pro zvláštní
         příslušnost v taxativně vyjmenovaných případech, ve kterých žalovaný může nebo musí, podle okolností, být žalovaný u soudu
         jiného členského státu (viz rozsudek ze dne 13. července 2006, Reisch Montage, C‑103/05, Sb. rozh. s. I‑6827, bod 22 a uvedená
         judikatura).

      35     Krom toho z ustálené judikatury vyplývá, že uvedená pravidla o zvláštní příslušnosti jsou vykládána úzce a nedovolují výklad,
         který přesahuje případy výslovně předvídané v nařízení č. 44/2001 (výše uvedený rozsudek Reisch Montage, bod 23 a uvedená
         judikatura).

      36     Jak totiž vyplývá z jedenáctého bodu odůvodnění nařízení č. 44/2001, pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná
         a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště nebo sídla žalovaného, a musí být na tomto
         základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití
         odlišného určujícího hlediska.

      37     Pokud jde o zvláštní příslušnost stanovenou v čl. 6 bodě 1 nařízení č. 44/2001, toto ustanovení stanoví, že je-li žalováno
         více osob společně, lze jednu z nich žalovat u soudu místa, kde má bydliště nebo sídlo některý jiný z žalovaných, za předpokladu,
         že „právní nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo možnosti
         dojít v oddělených řízeních k protichůdným soudním rozhodnutím“.

      38     Ze znění čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001 nevyplývá, že totožnost právních základů žalob podaných proti jednotlivým žalovaným
         je součástí podmínek stanovených pro použití tohoto ustanovení.

      39     Jak již bylo rozhodnuto pro použití čl. 6 bodu 1 Bruselské úmluvy, je třeba ověřit, zda existuje mezi jednotlivými žalobami
         podanými týmž žalobcem proti různým žalovaným takový vztah souvislosti, aby bylo účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně,
         aby se zabránilo možnosti dojít v oddělených řízeních k protichůdným soudním rozhodnutím (viz výše uvedený rozsudek Kalfelis,
         bod 13).

      40     Soudní dvůr měl příležitost upřesnit, že k tomu, aby rozhodnutí mohla být považována za rozporná, nestačí, že existuje rozdíl
         v řešení sporu, ale je ještě třeba, aby tento rozdíl spadal do rámce téže skutkové a právní situace (rozsudek ze dne 13. července
         2006, Roche Nederland a další, C‑539/03, Sb. rozh. s. I‑6535, bod 26).

      41     Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby posoudil existenci vztahu souvislosti mezi jednotlivými žalobami, které k němu byly podány,
         to znamená nebezpečí, že v oddělených řízeních dojde k protichůdným soudním rozhodnutím, a v tomto ohledu zohlednil všechny
         nezbytné skutečnosti ze spisu, což jej případně, a aniž by to bylo pro posouzení nezbytné, může vést k zohlednění právních
         základů žalob podaných k tomuto soudu.

      42     Tento výklad nelze zpochybnit na základě bodu 50 výše uvedeného rozsudku Réunion européenne a další.
      43     Jak bylo správně zdůrazněno Komisí, uvedený rozsudek má rozdílný skutkový a právní kontext od sporu v původním řízení. Zaprvé
         se v tomto rozsudku jednalo o použití čl. 5 bodů 1 a 3 Bruselské úmluvy, a nikoliv o použití čl. 6 bodu 1 téže úmluvy.

      44     Zadruhé se uvedený rozsudek na rozdíl od projednávané věci týkal souběhu zvláštní příslušnosti založené na čl. 5 bodu 3 Bruselské
         úmluvy za účelem rozhodnutí o žalobě, jejímž předmětem je deliktní odpovědnost, a jiné zvláštní příslušnosti za účelem rozhodnutí
         o žalobě, jejímž předmětem je smlouva, s odůvodněním, že existuje vztah souvislosti mezi oběma žalobami. Jinými slovy výše
         uvedený rozsudek Réunion européenne a další se týká žaloby, která byla podána u soudu členského státu, kde ani jeden z žalovaných
         v původním řízení neměl bydliště nebo sídlo, zatímco v projednávané věci byla ve sporu v původním řízení žaloba podána podle
         čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001 k soudu, kde má jeden z žalovaných v původním řízení své sídlo.

      45     Právě v kontextu čl. 5 bodu 3 Bruselské úmluvy tedy Soudní dvůr mohl dojít k závěru, že v případě dvou žalob v rámci téhož
         řízení, které směřují proti různým žalovaným a z nichž jedna se zakládá na smluvní odpovědnosti a druhá na odpovědnosti deliktní,
         se nelze domnívat, že je mezi nimi dán vztah souvislosti (výše uvedený rozsudek Réunion européenne a další, bod 50).

      46     Kdybychom připustili, že příslušnost založená na článku 5 nařízení č. 44/2001, která je zvláštní příslušností stanovenou v taxativně
         vyjmenovaných případech, by mohla sloužit jako základ pro rozhodnutí o dalších žalobách, jednalo by se o zásah do systematiky
         uvedeného nařízení. Naproti tomu, když se příslušnost soudu zakládá na článku 2 uvedeného nařízení, jako je tomu v případě
         sporu v původním řízení, případné použití čl. 6 bodu 1 téhož nařízení se stane možným, pokud jsou splněny podmínky uvedené
         v tomto ustanovení a na které se odkazuje v bodech 39 a 40 tohoto rozsudku, aniž by bylo nezbytné mít totožnost právních základů
         podaných žalob.

      47     S přihlédnutím k úvahám, které předcházejí, je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 musí být
         vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že žaloby podané proti více žalovaným mají různé právní základy, není překážkou pro
         použití tohoto ustanovení.

       Ke druhé otázce
      48     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda použití čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001 předpokládá, že žaloba nebyla
         podána proti více žalovaným s jediným cílem odejmout některého z nich soudům členského státu, ve kterém má bydliště či sídlo.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      49     Olle Arnoldsson a Komise zastávají názor, že zvláštní příslušnost stanovená v čl. 6 bodě 1 nařízení č. 44/2001 nepodléhá,
         na rozdíl od zvláštní příslušnosti stanovené v bodě 2 téhož článku, podmínce, podle níž žaloba nesmí být podána s jediným
         cílem odejmout některého žalovaného příslušnosti soudu místa jeho bydliště nebo sídla. Mají totiž za to, že podmínka stanovená
         v čl. 6 bodě 1 nařízení č. 44/2001 týkající se existence vztahu souvislosti mezi žalobami je dostatečně striktní, aby se zabránilo
         nebezpečí zneužití pravidel pro určení příslušnosti.

      50     Freeport má naproti tomu za to, že toto nebezpečí odůvodňuje to, aby použití čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001 podléhalo téže
         podmínce, která je uvedena v bodě 2 téhož článku. Jednak tato posledně uvedená podmínka, podle níž je zakázáno zneužívat pravidla
         pro určení soudní příslušnosti stanovená uvedeným nařízením, je obecnou zásadou, kterou je třeba dodržovat rovněž při použití
         čl. 6 bodu 1 uvedeného nařízení. A krom toho použití takové podmínky je zejména odůvodněno zásadou právní jistoty a požadavkem,
         aby nebyla porušena zásada, podle níž žalovaný může být žalován pouze u soudu místa svého bydliště nebo sídla.

       Odpověď Soudního dvora
      51     Jak to správně uvedl předkládající soud, čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 výslovně neupravuje, na rozdíl od bodu 2 téhož článku,
         případ, v němž byla žaloba podána pouze proto, aby žalovaná osoba byla odňata soudu, který je pro ni příslušný. Komise k tomuto
         tématu uvedla, že při změně Bruselské úmluvy členské státy odmítly převzít tento případ, nacházející se v uvedeném bodě 2,
         do čl. 6 bodu 1, jelikož měly za to, že obecná podmínka existence vztahu souvislosti je objektivnější.

      52     Je namístě připomenout, že poté, co uvedl případ, v němž by žalobce mohl podat žalobu proti více žalovaným s jediným cílem
         odejmout některého z nich soudům státu, kde má bydliště nebo sídlo, Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Kalfelis dospěl
         k závěru, že je pro vyloučení takové možnosti nezbytné, aby existoval vztah mezi žalobami podanými proti každému z žalovaných.
         Rozhodl, že pravidlo stanovené v čl. 6 bodě 1 Bruselské úmluvy se použije, když žaloby podané proti různým žalovaným mají
         souvislost při jejich podání, to znamená, je-li účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo možnosti
         dojít v oddělených řízeních k protichůdným soudním rozhodnutím.

      53     Tento požadavek vztahu souvislosti tedy nevyplývá ze znění čl. 6 bodu 1 Bruselské úmluvy, ale byl z tohoto textu odvozen Soudním
         dvorem, aby se zabránilo tomu, že by výjimka ze zásady příslušnosti soudů státu bydliště nebo sídla žalovaného, která je stanovena
         v tomto ustanovení, mohla zpochybnit samou existenci této zásady (výše uvedený rozsudek Kalfelis, bod 8). Tento požadavek
         byl později potvrzen výše uvedeným rozsudkem Réunion européenne a další (bod 48) a byl výslovně zakotven při přípravě znění
         čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001, které nastoupilo po Bruselské úmluvě (výše uvedený rozsudek Roche Nederland a další, bod
         21).

      54     Za těchto podmínek je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 se použije, když žaloby
         podané proti různým žalovaným mají souvislost při svém podání, to znamená, je-li účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně,
         aby se zabránilo možnosti dojít v oddělených řízeních k protichůdným soudním rozhodnutím, aniž by bylo krom toho nezbytné
         zvlášť zjistit, že žaloby nebyly podány s jediným cílem odejmout některého z žalovaných soudům členského státu, kde má bydliště
         nebo sídlo.

       Ke třetí otázce
      55     Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda je pravděpodobnost, že bude vyhověno žalobě podané proti žalovanému s bydlištěm
         nebo sídlem v témže státě, ve kterém se nachází soud, relevantní při přezkoumávání otázky nebezpečí protichůdných řešení zmíněného
         v čl. 6 bodě 1 nařízení č. 44/2001.

      56     Z vysvětlení předkládajícího soudu nicméně vyplývá, že tato otázka byla položena, jelikož se vycházelo z předpokladu, podle
         něhož k tomu, aby existovala souvislost mezi více žalobami, tyto by musely mít týž právní základ. Právě v tomto kontextu totiž
         Freeport uplatnila, že neexistovalo žádné nebezpečí protichůdných rozhodnutí, neboť podle švédského práva dohody nemohou zavazovat
         třetí osobu, aby provedla platbu, a že v důsledku toho žaloba směřující proti Freeport AB postrádá zákonný podklad.

      57     Jak bylo přitom odpovězeno na první otázku, čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 lze použít v případě, že žaloby směřující proti
         jednotlivým žalovaným mají různé právní základy.

      58     S přihlédnutím k této odpovědi není namístě na třetí otázku odpovědět.
       K nákladům řízení
      59     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 6 bod 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí
            v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že žaloby podané proti více žalovaným mají
            různé právní základy, není překážkou pro použití tohoto ustanovení.
      2)      Článek 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 se použije, když žaloby podané proti různým žalovaným mají souvislost při svém podání,
            to znamená, je-li účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo možnosti dojít v oddělených řízeních k protichůdným
            soudním rozhodnutím, aniž by bylo krom toho nezbytné zvlášť zjistit, že žaloby nebyly podány s jediným cílem odejmout některého
            z žalovaných soudům členského státu, kde má bydliště nebo sídlo.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: švédština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 12. července 2012.#Solvay SA v. Honeywell Fluorine Products Europe BV a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank ’s-Gravenhage.#Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost, uznávání a výkon soudních rozhodnutí – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Žaloba pro porušení evropského patentu – Zvláštní a výlučná příslušnost – Článek 6 bod 1 – Více osob žalovaných společně – Článek 22 bod 4 – Zpochybnění platnosti patentu – Článek 31 – Předběžná nebo zajišťovací opatření.#Věc C‑616/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      12. července 2012 (
            *1
         )
      „Justiční spolupráce v občanských věcech — Příslušnost, uznávání a výkon soudních rozhodnutí — Nařízení (ES) č. 44/2001 — Žaloba pro porušení evropského patentu — Zvláštní a výlučná příslušnost — Článek 6 bod 1 — Více osob žalovaných společně — Článek 22 bod 4 — Zpochybnění platnosti patentu — Článek 31 — Předběžná nebo zajišťovací opatření“
      Ve věci C-616/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Rechtbank ’s-Gravenhage (Nizozemsko) ze dne 22. prosince 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 29. prosince 2010, v řízení

         Solvay SA

      proti

         Honeywell Fluorine Products Europe BV,

         Honeywell Belgium NV,

         Honeywell Europe NV,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský, (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. listopadu 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Solvay SA W. A. Hoyngem a F. W. E. Eijsvogelsem, advocaten,

               —

               za Honeywell Fluorine Products Europe BV, Honeywell Belgium NV a Honeywell Europe NV R. Ebbinkem a R. Hermansem, advocaten,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu S. Chala, jako zmocněnkyní,

               —

               za španělskou vládu S. Centeno Huerta, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi A.-M. Rouchaud-Joët a R. Troostersem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. března 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 bodu 1, čl. 22 bodu 4 a článku 31 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).

               2

               Projednávaná žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Solvay SA se sídlem v Belgii (dále jen „Solvay“) a společnostmi Honeywell Fluorine Products Europe BV, se sídlem v Nizozemsku, jakož i Honeywell Belgium NV a Honeywell Europe NV, obě se sídlem v Belgii (dále jen společně „společnosti Honeywell“), ve věci údajného porušení různých částí evropského patentu.

         Právní rámec

         Mnichovská úmluva

               3

               Úmluvou o udělování evropských patentů, podepsanou v Mnichově dne 5. října 1973 (dále jen „Mnichovská úmluva“) je vytvářeno, jak uvádí její článek 1, „pro smluvní státy společné právo pro udělování patentů na vynálezy“.

               4

               Nad rámec společných pravidel pro udělování se evropský patent i nadále řídí vnitrostátními právními úpravami každého smluvního státu, pro který byl vydán. V tomto ohledu čl. 2 odst. 2 Mnichovské úmluvy stanoví:
               „Evropský patent má v každém smluvním státě, pro který byl udělen, stejný účinek a podléhá stejnému režimu jako národní patent udělený v tomto státě […]“

               5

               Pokud jde o práva plynoucí pro majitele z evropského patentu, čl. 64 odst. 1 a 3 uvedené úmluvy stanoví:
               „(1)   […] evropský patent [poskytuje] svému majiteli ode dne zveřejnění oznámení o jeho udělení a v každém smluvním státě, pro který byl udělen, stejná práva, jaká by mu poskytoval národní patent udělený v tomto státě.
               […]
               (3)   Porušení evropského patentu se projednává podle národního práva.“

         Unijní právo

               6

               Jedenáctý, dvanáctý, patnáctý a devatenáctý bod odůvodnění nařízení č. 44/2001 zní:

                        „(11)

                        Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná [příslušnost na tomto základě musí být dána vždy], kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska [odlišného hraničního určovatele]. […]

                        (12)

                        Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti.

                  […]

                        (15)

                        V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby ve dvou členských státech nebyla vydána vzájemně si odporující rozhodnutí. […]

                  […]

                        (19)

                        Musí být zajištěna návaznost mezi [Úmluvou ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32, dále jen ‚Bruselská úmluva‘)] a tímto nařízením a musí být za tímto účelem stanovena přechodná ustanovení. Stejná potřeba návaznosti platí, pokud jde o výklad Bruselské úmluvy Soudním dvorem Evropských společenství, a protokol z roku 1971 [týkající se této výkladové činnosti Soudního dvora, v revidovaném a pozměněném znění (Úř. věst. 1998, C 27, s. 28)] by měl zůstat použitelný i pro věci, které jsou již projednávány ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost.“

               7

               Podle článku 2 tohoto nařízení:
               „1.   Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.
               2.   Na osoby, které nejsou státními příslušníky členského státu, v němž mají bydliště, se použijí pravidla pro určení příslušnosti, která se použijí pro jeho vlastní státní příslušníky.“

               8

               Článek 6 bod 1 nařízení č. 44/2001, který je obsažen v oddíle 2 kapitoly II tohoto nařízení, nadepsaném „Zvláštní příslušnost“, stanoví:
               „Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být též žalována:

                        1)

                        je-li žalováno více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště některý z žalovaných, za předpokladu, že právní nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních.“

               9

               Článek 22 bod 4 tohoto nařízení stanoví:
               „Bez ohledu na bydliště mají výlučnou příslušnost:
               […]

                        4)

                        pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů, ochranných známek a průmyslových vzorů nebo jiných podobných práv, která vyžadují udělení nebo zápis, soudy členského státu, na jehož území bylo požádáno o udělení nebo zápis nebo kde byly uděleny nebo zapsány nebo platí za udělené nebo zapsané na základě právního aktu Společenství nebo mezinárodní smlouvy.
                        Pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost evropského patentu uděleného pro členský stát, mají bez ohledu na bydliště stran výlučnou příslušnost soudy tohoto členského státu, aniž je dotčena příslušnost Evropského patentového úřadu podle [Mnichovské úmluvy].“

               10

               Článek 25 uvedeného nařízení zní následovně:
               „Soud členského státu bez návrhu prohlásí, že není příslušný, je-li u něj zahájeno řízení ve věci, v níž má na základě článku 22 výlučnou příslušnost soud jiného členského státu.“

               11

               Článek 31 téhož nařízení zní:
               „Předběžná nebo zajišťovací opatření, která jsou upravena právem jednoho členského státu, je možné u soudů tohoto státu navrhnout i tehdy, kdy je pro rozhodnutí ve věci samé příslušný na základě tohoto nařízení soud jiného členského státu.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               12

               Společnost Solvay, která je majitelkou evropského patentu EP 0 858 440, podala dne 6. března 2009 k Rechtbank ’s-Gravenhage žalobu pro porušování národních částí tohoto patentu, tak jak platí v Dánsku, Irsku, Řecku, Lucembursku, Rakousku, Portugalsku, Finsku, Švédsku, Lichtenštejnsku a Švýcarsku, proti společnostem Honeywell z toho důvodu, že na trh uvedly produkt HFC-245 fa vyráběný Honeywell International Inc, který je stejný jako produkt, na který se vztahuje uvedený patent.

               13

               Společnost Solvay konkrétně vytýká společnostem Honeywell Fluorine Products Europe BV a Honeywell Europe NV, že prováděly vyhrazené činnosti v celé Evropě, a společnosti Honeywell Belgium NV to, že prováděla vyhrazené činnosti v severní a střední Evropě.

               14

               V souvislosti se svou žalobou pro porušování patentu podala společnost Solvay dne 9. prosince 2009 proti společnostem Honeywell rovněž incidenční návrh, kterým se domáhá vydání předběžného opatření spočívajícího v zákazu přeshraničního porušování patentu až do doby vyřešení sporu v hlavním řízení.

               15

               Společnosti Honeywell v rámci tohoto incidenčního řízení namítaly neplatnost národních částí dotčeného patentu, avšak nezahájily řízení ani neoznámily svůj záměr zahájit řízení směřující ke zrušení národních částí tohoto patentu ani nezpochybňují příslušnost nizozemského soudu, u něhož bylo řízení zahájeno, k rozhodnutí jak v hlavním řízení, tak i v incidenčním řízení.

               16

               Za těchto podmínek se Rechtbank ’s-Gravenhage rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
               „Pokud jde o čl. 6 bod 1 nařízení [č. 44/2001]:

                        1)

                        Je možné v situaci, ve které je dvěma nebo více společnostem pocházejícím z různých členských států v řízení probíhajícím u soudu jednoho z těchto členských států každé jednotlivě vytýkáno, že prováděním vyhrazených činností týkajících se téhož produktu porušily tutéž národní část evropského patentu, tak jak platí v jiném členském státě, dospět k ‚vzájemně si odporujícím rozhodnutím‘, jestliže by o těchto věcech bylo rozhodováno v oddělených řízeních ve smyslu čl. 6 bodu 1 nařízení [č. 44/2001]?

                  Pokud jde o čl. 22 bod 4 nařízení [č. 44/2001]:

                        2)

                        Je třeba použít čl. 22 bod 4 nařízení [č. 44/2001] v řízení o vydání předběžného opatření na základě zahraničního patentu (jako je předběžný zákaz přeshraničního porušování patentu), pokud odpůrkyně v rámci své obrany namítá neplatnost dovolávaného patentu s ohledem na to, že soud v takovém případě nevydá konečné rozhodnutí o platnosti dovolávaného patentu, nýbrž posoudí, jak by v tomto ohledu rozhodl soud příslušný podle čl. 22 bodu 4 [uvedeného] nařízení, a že požadované předběžné opatření ve formě zákazu porušování patentu bude zamítnuto, jestliže podle názoru soudu existuje rozumná, nikoli zanedbatelná možnost, že dovolávaný patent bude příslušným soudem zrušen?

                        3)

                        Pro účely použitelnosti čl. 22 bodu 4 nařízení [č. 44/2001] v rámci takového řízení, jako je řízení uvedené v předcházející otázce, podléhá důvod obrany týkající se neplatnosti formálním podmínkám v tom smyslu, že se tento článek uplatní jen tehdy, jestliže u soudu příslušného podle čl. 22 bodu 4 [tohoto] nařízení již byla nebo bude podána ve lhůtě stanovené soudem žaloba na zrušení patentu, nebo přinejmenším tehdy, když bylo nebo bude majiteli patentu doručeno předvolání, nebo stačí vznést důvod obrany týkající se neplatnosti, a případně existují podmínky týkající se obsahu uplatněného důvodu obrany v tom smyslu, že musí být dostatečně podložen nebo že uplatnění tohoto důvodu nesmí být považováno za zneužití řízení?

                        4)

                        V případě kladné odpovědi na druhou otázku: zůstává soud po uplatnění důvodu obrany týkajícího se neplatnosti v takovém řízení, jako je řízení uvedené v první otázce, příslušný k rozhodnutí o žalobě pro porušení patentu s tím důsledkem, že (pokud si to žalobkyně přeje) řízení pro porušení patentu musí být přerušeno, dokud soud příslušný podle čl. 22 bodu 4 nařízení [č. 44/2001] nerozhodne o platnosti dovolávané národní části patentu, nebo že žaloba musí být odmítnuta, neboť o důvodu obrany zásadním pro rozhodnutí nelze rozhodnout, nebo ztratí soud po uplatnění důvodu obrany týkajícího se neplatnosti svou příslušnost k rozhodnutí o žalobě pro porušení patentu?

                        5)

                        V případě kladné odpovědi na [druhou] otázku: může vnitrostátní soud založit na článku 31 nařízení [č. 44/2001] svou příslušnost k rozhodnutí o návrhu na vydání předběžného opatření na základě zahraničního patentu (jako je zákaz přeshraničního porušování patentu), proti kterému je namítán důvod obrany týkající se neplatnosti dovolávaného patentu, nebo (v případě, že by se mělo za to, že použitelnost čl. 22 bodu 4 [uvedeného] nařízení nemá vliv na příslušnost Rechtbank [’s-Gravenhage] k rozhodnutí o otázce porušení patentu) svou příslušnost k rozhodnutí o důvodu obrany týkajícím se neplatnosti dovolávaného zahraničního patentu?

                        6)

                        V případě kladné odpovědi na [pátou] otázku: jaké skutečnosti nebo okolnosti jsou nezbytné, aby bylo možno dospět k závěru, že mezi předmětem požadovaných opatření a místní příslušností smluvního státu, ve kterém se nachází soud, jemuž byl návrh předložen, existuje skutečná souvislost ve smyslu bodu 40 rozsudku [ze dne 17. listopadu 1998], Van Uden, [(C-391/95, Recueil, s. I-7091)]?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               17

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že situace, ve které je dvěma nebo více společnostem se sídlem v různých členských státech v řízení probíhajícím u soudu jednoho z těchto členských států každé jednotlivě vytýkáno, že prováděním vyhrazených činností týkajících se téhož produktu porušily tutéž národní část evropského patentu, tak jak platí v jiném členském státě, může vést k vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, kdyby o těchto věcech bylo rozhodováno v oddělených řízeních ve smyslu tohoto ustanovení.

               18

               Úvodem je třeba připomenout, že čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 stanoví, že je-li žalováno více osob společně, může být žalovaný žalován u soudu místa, kde má bydliště některá z těchto osob, za předpokladu, že právní nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních.

               19

               Pokud jde o cíl pravidla pro učení příslušnosti uvedeného v čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001, je třeba uvést, že toto pravidlo v souladu s dvanáctým a patnáctým bodem odůvodnění tohoto nařízení odpovídá úsilí usnadnit řádný výkon spravedlnosti, minimalizovat možnost souběžných řízení, a tedy zajistit, aby nebyla v oddělených řízeních přijata řešení, která by si mohla vzájemně odporovat (viz rozsudek ze dne 1. prosince 2011, Painer, C-145/10, Sb. rozh. s. I-12533, bod 77).

               20

               Kromě toho musí být uvedené pravidlo zakládající zvláštní příslušnost na jednu stranu vykládáno z hlediska jedenáctého bodu odůvodnění nařízení č. 44/2001, podle něhož musí být pravidla pro určení příslušnosti vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a příslušnost na tomto základě musí být dána vždy, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného hraničního určovatele (viz rozsudek ze dne 11. října 2007, Freeport, C-98/06, Sb. rozh. s. I-8319, bod 36).

               21

               Jelikož se toto pravidlo zakládající zvláštní příslušnost odchyluje od zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, zakotvené v článku 2 nařízení č. 44/2001, je třeba jej na druhou stranu vykládat restriktivně v tom smyslu, že neumožňuje výklad, který překračuje rámec případů výslovně předvídaných v uvedeném nařízení (viz výše uvedený rozsudek Painer, bod 74 a citovaná judikatura).

               22

               Totéž pravidlo navíc nelze vykládat takovým způsobem, aby jeho uplatnění umožnilo žalobci podat žalobu směřující proti více žalovaným s jediným cílem odejmout některého z nich soudům státu, ve kterém má bydliště (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. září 1988, Kalfelis, 189/87, Recueil, s. 5565, body 8 a 9; ze dne 27. října 1998, Réunion européenne a další, C-51/97, Recueil, s. I-6511, bod 47, jakož i výše uvedený rozsudek Painer, bod 78).

               23

               Dále měl Soudní dvůr za to, že přísluší vnitrostátnímu soudu, aby posoudil existenci souvislosti mezi jednotlivými žalobami, které k němu byly podány, to jest nebezpečí vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, jestliže by o těchto žalobách bylo rozhodnuto v oddělených řízeních, a v tomto ohledu zohlednil všechny nezbytné skutečnosti ze spisu (viz výše uvedené rozsudky Freeport, bod 41, a Painer, bod 83).

               24

               V tomto ohledu však Soudní dvůr upřesnil, že aby bylo možné mít za to, že existuje nebezpečí vzájemně si odporujících rozhodnutí ve smyslu čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001, nestačí, že existuje rozdíl v řešení sporu, ale je rovněž třeba, aby tento rozdíl spadal do rámce téže skutkové a právní situace (viz rozsudek ze dne 13. července 2006, Roche Nederland a další, C-539/03, Sb. rozh. s. I-6535, bod 26; jakož i výše uvedené rozsudky Freeport, bod 40, a Painer, bod 79).

               25

               Pokud jde o posouzení existence téže situace, Soudní dvůr rozhodl, že nelze dospět k závěru o existenci téže skutkové situace, a pokud jde o různé žalované a porušení spáchaná v různých smluvních státech, která jsou jim vytýkána, nejsou totožné. A dále měl za to, že nelze dospět k závěru o existenci téže právní situace, pokud jsou několika soudům různých smluvních států podány žaloby pro porušení evropského patentu vydaného pro každý z těchto států, které směřují proti žalovaným s bydlištěm v těchto státech kvůli skutkům, kterých se údajně dopustili na jejich území (viz výše uvedený rozsudek Roche Nederland a další, body 27 a 31).

               26

               Evropský patent se totiž, jak jasně vyplývá z čl. 2 odst. 2 a čl. 64 odst. 1 Mnichovské úmluvy, i nadále řídí vnitrostátní právní úpravou každého ze smluvních států, pro které byl vydán. Z toho důvodu musí být každá žaloba pro porušení evropského patentu, jak vyplývá z čl. 64 odst. 3 uvedené úmluvy, přezkoumána z hlediska vnitrostátní právní úpravy platné v dané oblasti v každém ze států, pro které byl vydán (výše uvedený rozsudek Roche Nederland a další, body 29 a 30).

               27

               Ze zvláštních okolností takové věci, jako je věc v původním řízení, vyplývá, že případné rozdíly v řešení sporu mohou spadat do rámce téže skutkové a právní situace, takže není vyloučeno, že budou vydána vzájemně si odporující rozhodnutí, když bude o těchto věcech rozhodnuto v oddělených řízeních.

               28

               Jak totiž zdůraznil generální advokát v bodě 25 svého stanoviska, v případě nepoužitelnosti čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001 by dva soudy měly samostatně přezkoumat uváděná porušení patentu vždy z hlediska konkrétního vnitrostátního práva upravujícího jednotlivé národní části evropského patentu, jejichž porušení je namítáno. Tyto soudy by například musely podle téhož finského práva posoudit porušení finské části evropského patentu společnostmi Honeywell v důsledku toho, že na finském území uváděly na trh totožný produkt porušující patent.

               29

               Aby mohl vnitrostátní soud v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, posoudit existenci souvislosti mezi jednotlivými žalobami, které mu byly předloženy, a tedy nebezpečí vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, kdyby o těchto žalobách bylo rozhodnuto v oddělených řízeních, bude muset zejména přihlédnout k dvojí okolnosti, zaprvé že žalovaným v původním řízení jsou každé jednotlivě vytýkána táž porušení patentu ve vztahu k týmž produktům, zadruhé že taková porušení patentu byla spáchána v týchž členských státech, takže porušují tytéž národní části dotčeného evropského patentu.

               30

               S ohledem na předcházející je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že situace, ve které je dvěma nebo více společnostem se sídlem v různých členských státech v řízení probíhajícím u soudu jednoho z těchto členských států každé jednotlivě vytýkáno, že prováděním vyhrazených činností týkajících se téhož produktu porušily tutéž národní část evropského patentu, tak jak platí v jiném členském státě, by mohla vést k vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, kdyby o těchto věcech bylo rozhodováno v oddělených řízeních ve smyslu tohoto ustanovení. Předkládajícímu soudu přísluší, aby existenci takového nebezpečí posoudil s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem ve spisu.

         Ke druhé otázce

               31

               V rámci druhé otázky se předkládající soud táže, zda je čl. 22 bod 4 nařízení č. 44/2001 použitelný v řízení o vydání takového předběžného opatření založeného na zahraničním patentu, jako je předběžný zákaz přeshraničního porušování patentu, pokud odpůrkyně v původním řízení v rámci své obrany namítají neplatnost dovolávaného patentu, s ohledem na to, že soud v takovém případě nevydá konečné rozhodnutí o platnosti dovolávaného patentu, nýbrž posoudí, jak by v tomto ohledu rozhodl soud příslušný podle čl. 22 bodu 4 uvedeného nařízení, a že požadované předběžné opatření ve formě zákazu porušování patentu bude zamítnuto, jestliže podle názoru soudu existuje rozumná, nikoli zanedbatelná možnost, že dovolávaný patent bude příslušným soudem zrušen.

               32

               Ze samotného znění předběžné otázky a předkládacího rozhodnutí přitom vyplývá, že ústřední otázka sporu v původním řízení se týká řízení směřujícího k vydání předběžného opatření, které se řídí pravidlem pro určení příslušnosti stanoveným v článku 31 nařízení č. 44/2001.

               33

               Položenou otázku je tudíž třeba chápat v tom smyslu, že její podstatou je, zda musí být čl. 22 bod 4 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, brání použití článku 31 tohoto nařízení.

               34

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že z článku 31 nařízení č. 44/2001 vyplývá, že soud členského státu je oprávněn rozhodnout o návrhu na předběžné nebo zajišťovací opatření i tehdy, když je pro rozhodnutí ve věci samé příslušný na základě tohoto nařízení soud jiného členského státu.

               35

               Kromě toho, jak vyplývá z čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001, toto nařízení stanoví pravidlo zakládající výlučnou příslušnost, podle něhož jsou pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů, výlučně příslušné soudy členského státu, na jehož území bylo požádáno o udělení nebo zápis nebo kde byly uděleny nebo zapsány nebo platí za udělené nebo zapsané na základě právního aktu Společenství nebo mezinárodní smlouvy.

               36

               Pokud jde nejprve o znění čl. 22 bodu 4 a článku 31 nařízení č. 44/2001, je třeba uvést, že cílem těchto ustanovení je upravit různé situace a každé z nich má svou zvláštní oblast působnosti. Článek 22 bod 4 tedy zakládá příslušnost pro rozhodování ve věci samé ve sporech týkajících se přesně vymezené oblasti, a naproti tomu se článek 31 uplatní nezávisle na příslušnosti k rozhodování ve věci samé.

               37

               Tato dvě ustanovení na sebe navíc vzájemně neodkazují.

               38

               Pokud jde dále o systematiku nařízení č. 44/2001, je třeba zdůraznit, že uvedená ustanovení jsou obsažena v kapitole II nařízení č. 44/2001, nadepsané „Příslušnost“, a představují „zvláštní ustanovení“ ve vztahu k „obecným ustanovením“ spadajícím do oddílu 1 téže kapitoly.

               39

               Naopak nic nesvědčí o tom, že by jedno z dotčených ustanovení mohlo být považováno za obecné či zvláštní ve vztahu k druhému dotčenému ustanovení. Spadají totiž do dvou různých oddílů téže kapitoly II, totiž oddílů 6 a 10.

               40

               Z toho plyne, že článek 31 nařízení č. 44/2001 má samostatnou oblast působnosti nezávislou na oblasti působnosti čl. 22 bodu 4 tohoto nařízení. Jak totiž bylo konstatováno v bodě 34 tohoto rozsudku, tento článek 31 se použije v případě, že je jinému soudu než tomu, který je příslušný k rozhodování ve věci samé, podán návrh na předběžná nebo zajišťovací opatření, takže uvedený čl. 22 bod 4, který se týká příslušnosti k rozhodování ve věci samé, v zásadě nemůže být vykládán v tom smyslu, že by mohl být odchylkou od uvedeného článku 31, a že by v důsledku toho mohl vyloučit jeho použití.

               41

               Je však třeba přezkoumat, zda k jinému závěru nevede výklad, který Soudní dvůr podal k čl. 16 bodu 4 Bruselské úmluvy.

               42

               Je totiž důležité připomenout, že jelikož nařízení č. 44/2001 nyní ve vztazích mezi členskými státy nahrazuje Bruselskou úmluvu, platí výklad ustanovení této úmluvy podaný Soudním dvorem rovněž ve vztahu k ustanovením uvedeného nařízení, pokud lze ustanovení těchto nástrojů Společenství kvalifikovat jako rovnocenná (viz zejména rozsudky ze dne 16. července 2009, Zuid-Chemie, C-189/08, Sb. rozh. s. I-6917, bod 18; ze dne 10. září 2009, German Graphics Graphische Maschinen, C-292/08, Sb. rozh. s. I-8421, bod 27, a ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland, C-406/09, Sb. rozh. s. I-9773, bod 38).

               43

               Ustanovení čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001, které je relevantní v rámci přezkumu projednávané předběžné otázky, přitom odráží tutéž systematiku jako ustanovení čl. 16 bodu 4 Bruselské úmluvy, a navíc má téměř totožné znění. S ohledem na takovou rovnocennost je třeba zajistit v souladu s devatenáctým bodem odůvodnění tohoto nařízení návaznost výkladu obou právních nástrojů (obdobně viz rozsudky ze dne 23. dubna 2009, Draka NK Cables a další, C-167/08, Sb. rozh. s. I-3477, bod 20; ze dne 14. května 2009, Ilsinger, C-180/06, Sb. rozh. s. I-3961, bod 58, jakož i výše uvedený rozsudek Zuid-Chemie, bod 19).

               44

               V tomto ohledu je třeba uvést, že Soudní dvůr v bodě 24 svého rozsudku ze dne 13. července 2006, GAT (C-4/03, Sb. rozh. s. I-6509), vyložil čl. 16 bod 4 Bruselské úmluvy extenzivně, aby zaručil jeho užitečný účinek. Rozhodl totiž, že vzhledem k postavení, které toto ustanovení zaujímá v systematice této úmluvy, a k sledovanému účelu mají pravidla pro určení příslušnosti stanovená v uvedeném ustanovení výlučnou a kogentní povahu, která se specifickou silou platí jak pro jednotlivce, tak pro soud.

               45

               Soudní dvůr měl navíc za to, že se výlučná příslušnost, kterou stanoví čl. 16 bod 4 Bruselské úmluvy, musí uplatnit nezávisle na procesně právním rámci, ve kterém je otázka platnosti patentu uplatněna, bez ohledu na to, zda to bylo prostřednictvím žaloby nebo námitky, při zahájení řízení nebo v jeho pozdějším stadiu (viz výše uvedený rozsudek GAT, bod 25).

               46

               Soudní dvůr mimoto upřesnil, že připuštěním existence rozhodnutí v systému zavedeném Bruselskou úmluvou, ve kterých by jiné soudy než soudy státu, který patent vydal, rozhodovaly v incidenčním řízení o platnosti tohoto patentu, by došlo ke zvýšení nebezpečí rozporných rozhodnutí, které má Úmluva právě vylučovat (viz výše uvedený rozsudek GAT, bod 29).

               47

               S ohledem na extenzivní výklad čl. 16 bodu 4 Bruselské úmluvy podaný Soudním dvorem, na nebezpečí rozporných rozhodnutí, které má toto ustanovení vylučovat, a vzhledem k rovnocennosti obsahu čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001 a čl. 16 bodu 4 Bruselské úmluvy, která byla konstatována v bodě 43 tohoto rozsudku, je třeba mít za to, že specifická síla ustanovení čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001 zmíněná výše v bodě 44 tohoto rozsudku může mít vliv na použití pravidla pro určení příslušnosti zakotveného v článku 25 nařízení č. 44/2001, který výslovně odkazuje na článek 22 tohoto nařízení, jakož i na použití dalších pravidel pro určení příslušnosti, jako jsou zejména pravidla stanovená v článku 31 uvedeného nařízení.

               48

               V důsledku toho je třeba si položit otázku, zda v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, která se týká žaloby pro porušení patentu, v jejímž rámci byla v incidenčním řízení jako důvod obrany proti přijetí předběžného opatření spočívajícího v zákazu přeshraničního porušování patentu namítána neplatnost evropského patentu, má specifická působnost ustanovení čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001, tak jak bylo vyloženo Soudním dvorem, dopad na použití článku 31 tohoto nařízení.

               49

               V tomto ohledu je třeba uvést, že podle předkládajícího soudu nevydává soud, u něhož bylo zahájeno incidenční řízení, konečné rozhodnutí o platnosti dovolávaného patentu, nýbrž posuzuje, jak by v tomto ohledu rozhodl soud příslušný podle čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001, a požadované předběžné opatření odmítne přijmout, jestliže podle jeho názoru existuje rozumná, nikoli zanedbatelná možnost, že dovolávaný patent bude příslušným soudem zrušen.

               50

               Za těchto okolností je zřejmé, že nebezpečí rozporných rozhodnutí zmíněné v bodě 47 tohoto rozsudku neexistuje, jelikož předběžné rozhodnutí přijaté soudem, u něhož bylo zahájeno incidenční řízení, nijak neovlivní rozhodnutí, které má být ve věci samé vydáno soudem příslušným podle čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001. Důvody, které Soudní dvůr přiměly k extenzivnímu výkladu příslušnosti stanovené v čl. 22 bodě 4 nařízení č. 44/2001, proto nevyžadují, aby v takovém případě, jako ve věci v původním řízení bylo použití článku 31 uvedeného nařízení vyloučeno.

               51

               S ohledem na veškeré předcházející úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět, že čl. 22 bod 4 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, nebrání použití článku 31 tohoto nařízení.

         Ke třetí až šesté otázce

               52

               Vzhledem k odpovědi na druhou otázku není namístě odpovídat na třetí až šestou otázku.

         K nákladům řízení

               53

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 6 bod 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že situace, ve které je dvěma nebo více společnostem se sídlem v různých členských státech v řízení probíhajícím u soudu jednoho z těchto členských států každé jednotlivě vytýkáno, že prováděním vyhrazených činností týkajících se téhož produktu porušily tutéž národní část evropského patentu, tak jak platí v jiném členském státě, by mohla vést k vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, kdyby o těchto věcech bylo rozhodováno v oddělených řízeních ve smyslu tohoto ustanovení. Předkládajícímu soudu přísluší, aby existenci takového nebezpečí posoudil s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem ve spisu.

                           2)

                           Článek 22 bod 4 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, nebrání použití článku 31 tohoto nařízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 2. února 2016.#Benelli Q. J. Srl v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#„Ochranná známka Společenství – Řízení o zrušení – Slovní ochranná známka společenství MOTOBI – SKutečné užívání ochranné známky – Článek 51 odst. 1 písm. a) nařízení (ES) č. 207/2009“.#Věc T-170/13.