title: Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 21. září 2012.#Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství WESTERN GOLD – Starší národní slovní ochranné známky WESERGOLD, starší mezinárodní slovní ochranná známka Wesergold, starší národní slovní ochranná známka WeserGold a starší slovní ochranná známka Společenství WeserGold – Relativní důvody pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Rozlišovací způsobilost starších ochranných známek.#Věc T‑278/10.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (prvního senátu)
      21. září 2012 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Námitkové řízení — Přihláška slovní ochranné známky Společenství WESTERN GOLD — Starší národní slovní ochranné známky WESERGOLD, starší mezinárodní slovní ochranná známka Wesergold, starší národní slovní ochranná známka WeserGold a starší slovní ochranná známka Společenství WeserGold — Relativní důvody pro zamítnutí — Neexistence nebezpečí záměny — Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 — Rozlišovací způsobilost starších ochranných známek“
      Ve věci T-278/10,

         Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG, se sídlem v Rinteln (Německo), zastoupená P. Goldenbaumem, T. Melchertem a I. Rohrem, advokáty,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému R. Pethkem, jako zmocněncem,
      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Tribunálem, je

         Lidl Stiftung & Co. KG, se sídlem v Neckarsulm (Německo), zastoupená A. Marxem a M. Schaefferem, advokáty,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 24. března 2010 (věc R 770/2009-1), týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG a Lidl Stiftung & Co. KG,
      TRIBUNÁL (první senát),
      ve složení J. Azizi (zpravodaj), předseda, S. Frimodt Nielsen a M. Kančeva, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Heeren, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 21. června 2010,
      s přihlédnutím k vyjádření OHIM k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 12. listopadu 2010,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejší účastnice k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 30. září 2010,
      po jednání konaném dne 27. června 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 23. srpna 2006 podala vedlejší účastnice, společnost Lidl Stiftung & Co. KG, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

               2

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení WESTERN GOLD.

               3

               Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do třídy 33 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „Lihoviny, zejména whisky“.

               4

               Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 3/2007 ze dne 22. ledna 2007.

               5

               Dne 14. března 2007 podala žalobkyně, společnost Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG, na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek 41 nařízení č. 207/2009) námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky pro výrobky uvedené v bodě 3 výše.

               6

               Námitky byly založeny na různých starších ochranných známkách.

               7

               První uplatněnou starší ochrannou známkou byla slovní ochranná známka Společenství WeserGold, jejíž přihláška byla podána dne 3. ledna 2003 a byla zapsána dne 2. března 2005 pod číslem 2994739, která označuje výrobky spadající do tříd 29, 31 a 32 a pro každou z těchto tříd odpovídá následujícímu popisu:

                        —

                        třída 29: „Konzervovaná, sušená a vařená ovoce a zelenina; jedlá želatina, džemy, kompoty; mléčné výrobky, a sice nápoje na bázi jogurtu složené hlavně z jogurtu, ale rovněž z ovocné šťávy nebo zeleninové šťávy“;

                        —

                        třída 31: „Čerstvé ovoce“;

                        —

                        třída 32: „Minerální vody a sodovky; jiné nealkoholické nápoje, a sice limonády, sody a koly; ovocné šťávy, nápoje na bázi ovoce, zeleninové šťávy a nápoje na bázi zeleniny; sirupy a jiné přípravky na výrobu nápojů“.

               8

               Druhou uplatněnou starší ochrannou známkou byla německá slovní ochranná známka WeserGold, jejíž přihláška byla podána dne 26. listopadu 2002 a byla zapsána dne 27. února 2003 pod číslem 30257995, která označuje výrobky spadající do tříd 29, 31 a 32 a pro každou z těchto tříd odpovídá následujícímu popisu:

                        —

                        třída 29: „Konzervovaná, sušená a vařená ovoce a zelenina; jedlá želatina, džemy, protlaky; mléčné výrobky, a sice nápoje na bázi jogurtu složené hlavně z jogurtu, ale rovněž z ovocné šťávy nebo zeleninové šťávy“;

                        —

                        třída 31: „Čerstvé ovoce“;

                        —

                        třída 32: „Minerální vody a sodovky; jiné nealkoholické nápoje, a sice limonády, sody a koly; ovocné šťávy, nápoje na bázi ovoce, zeleninové šťávy a nápoje na bázi zeleniny; sirupy a jiné přípravky na výrobu nápojů“.

               9

               Třetí uplatněnou starší ochrannou známkou byla mezinárodní slovní ochranná známka Wesergold č. 801 149, jejíž přihláška byla podána dne 13. března 2003, vyvolávající účinky v České republice, Dánsku, Španělsku, Francii, Itálii, Maďarsku, Rakousku, Polsku, Portugalsku, Slovinsku, Švédsku, Spojeném království a zemích Beneluxu, označující výrobky spadající do tříd 29, 31 a 32 a pro každou z těchto tříd odpovídající následujícímu popisu:

                        —

                        třída 29: „Konzervovaná, sušená a vařená ovoce a zelenina; jedlá želatina, džemy, protlaky; mléčné výrobky, a sice nápoje na bázi jogurtu složené hlavně z jogurtu, ale rovněž z ovocné šťávy nebo zeleninové šťávy“;

                        —

                        třída 31: „Čerstvé ovoce“;

                        —

                        třída 32: „Minerální vody a sodovky; jiné nealkoholické nápoje, a sice limonády, sody a koly; ovocné šťávy, nápoje na bázi ovoce, zeleninové šťávy a nápoje na bázi zeleniny; sirupy a jiné přípravky na výrobu nápojů“.

               10

               Čtvrtou uplatněnou starší ochrannou známkou byla německá slovní ochranná známka WESERGOLD, jejíž přihláška byla podána dne 12. června 1970 a byla zapsána dne 16. února 1973 pod číslem 902472, jejíž platnost byla obnovena dne 13. června 2000, označující výrobky spadající do třídy 32 a odpovídající následujícímu popisu: „Jablečné mošty s alkoholem, limonády, minerální vody, zeleninové šťávy jakožto nápoje, ovocné šťávy“.

               11

               Pátou uplatněnou starší ochrannou známkou byla polská slovní ochranná známka WESERGOLD, jejíž přihláška byla podána dne 26. června 1996 a byla zapsána dne 11. května 1999 pod číslem 161413, která označuje výrobky spadající do třídy 32 a odpovídá následujícímu popisu: „Minerální vody a pramenité vody; stolní vody, nealkoholické nápoje; ovocné šťávy, ovocné nektary, ovocné sirupy, zeleninové sirupy, zeleninové nektary, osvěžující nápoje, nápoje na bázi ovocné šťávy, limonády, šumivé nápoje, minerální nápoje, ledové čaje, aromatizované minerální vody, minerální vody s přidanou ovocnou šťávou – všechny uvedené nápoje rovněž jako dietetické přípravky nikoli k lékařským účelům“.

               12

               Důvodem uplatněným na podporu námitek byl důvod uvedený v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009].

               13

               Dne 11. června 2009 námitkové oddělení námitkám vyhovělo a přihlášku ochranné známky Společenství zamítlo. Z důvodů hospodárnosti řízení námitkové oddělení průzkum námitek omezilo na starší slovní ochrannou známku Společenství, pro kterou nebyl požadován důkaz o skutečném užívání.

               14

               Dne 13. července 2009 podala vedlejší účastnice k OHIM proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009.

               15

               Rozhodnutím ze dne 24. března 2010 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát OHIM odvolání vyhověl a rozhodnutí námitkového oddělení zrušil. Měl za to, že relevantní veřejnost je tvořena širokou veřejností Evropské unie. Výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, spadající do třídy 33, a sice „lihoviny, zejména whisky“, nejsou podobné výrobkům, na které se vztahují starší ochranné známky spadající do tříd 29 a 31 (viz body 20 a 21 napadeného rozhodnutí). Mezi výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, spadající do třídy 33, a výrobky, na které se vztahují starší ochranné známky, spadající do třídy 32 (viz body 22 až 28 napadeného rozhodnutí), je nízký stupeň podobnosti. Kolidující označení vykazují průměrný stupeň podobnosti ze vzhledového hlediska (viz bod 33 napadeného rozhodnutí) a fonetického hlediska (viz bod 34 napadeného rozhodnutí), jsou však pojmově odlišná (viz body 35 až 37 napadeného rozhodnutí). Pokud jde o rozlišovací způsobilost starších ochranných známek, měl odvolací senát v podstatě za to, že je tato rozlišovací způsobilost o něco málo nižší než průměrná rozlišovací způsobilost z důvodu výskytu výrazu „gold“, který má nízkou rozlišovací způsobilost (viz body 38 až 40 napadeného rozhodnutí). Konečně uvedl, že z poměření všech okolností projednávané věci v rámci posouzení nebezpečí záměny vyplývá, že mezi kolidujícími označeními neexistuje nebezpečí záměny (viz body 41 až 47 napadeného rozhodnutí).

         Návrhová žádání účastníků řízení

               16

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.

               17

               OHIM a vedlejší účastnice navrhují, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               18

               Na podporu své žaloby žalobkyně vznáší čtyři důvody vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b), článku 64, čl. 75 druhé věty a podpůrně čl. 75 první věty nařízení č. 207/2009. V podstatě tvrdí, že kolidující označení jsou vzhledově, foneticky i pojmově podobná, že starší ochranné známky mají inherentní rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání a že výrobky, na které se vztahují kolidující označení, jsou podobné. Má tedy za to, že mezi kolidujícími označení pro relevantní veřejnost existuje nebezpečí záměny.

               19

               OHIM a vedlejší účastnice zpochybňují opodstatněnost žalobních důvodů vznesených žalobkyní. Mají za to, že mezi kolidujícími označeními neexistuje nebezpečí záměny.

         Úvodní poznámky

               20

               Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2007/2009 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna. Nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou.

               21

               Jak bylo uznáno ustálenou judikaturou, nebezpečí záměny představuje nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených. Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny posuzováno globálně podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení a výrobky nebo služby, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory projednávaného případu, zejména vzájemná závislost mezi podobností označení a podobností výrobků nebo služeb, na které se vztahuje ochranná známka [viz rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, s. II-2821, body 30 až 33 a v něm citovaná judikatura].

               22

               Za účelem použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 předpokládá nebezpečí záměny totožnost nebo podobnost kolidujících ochranných známek a zároveň totožnost nebo podobnost výrobků nebo služeb, na které se kolidující ochranné známky vztahují. Jedná se o podmínky kumulativní [viz rozsudek Tribunálu ze dne 22. ledna 2009, Commercy v. OHIM – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T-316/07, Sb. rozh. s. II-43, bod 42 a v něm citovaná judikatura].

         K relevantní veřejnosti

               23

               Podle judikatury je v rámci globálního posouzení nebezpečí záměny třeba vzít v úvahu průměrného spotřebitele dotčené kategorie výrobků, který je v zásadě běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný. Je rovněž třeba zohlednit skutečnost, že úroveň pozornosti průměrného spotřebitele se může měnit v závislosti na kategorii dotčených výrobků nebo služeb [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 13. února 2007, Mundipharma v. OHIM – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, Sb. rozh. s. II-449, bod 42 a v něm citovaná judikatura].

               24

               V projednávané věci je s ohledem na dotčené výrobky třeba potvrdit definici relevantní veřejnosti podanou odvolacím senátem – kterou ostatně účastnice řízení nezpochybnily – podle níž relevantní veřejnost tvoří široká veřejnost.

               25

               Vzhledem k tomu, že je napadené rozhodnutí založeno zejména na starší ochranné známce Společenství, tvoří relevantní veřejnost průměrný spotřebitel v Unii.

         Ke srovnání výrobků

               26

               Jak bylo uznáno ustálenou judikaturou, pro posouzení podobnosti mezi dotčenými výrobky nebo službami je třeba zohlednit všechny relevantní faktory, které charakterizují vztah mezi nimi. Tyto faktory zvláště zahrnují jejich povahu, účel, jejich užívání a jejich konkurenční nebo komplementární charakter. Mohou být zohledněny rovněž jiné faktory, jako jsou například distribuční kanály dotyčných výrobků [viz rozsudek Tribunálu ze dne 11. července 2007, El Corte Inglés v. OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, Sb. rozh. s. II-2579, bod 37 a v něm citovaná judikatura].

               27

               V napadeném rozhodnutí měl odvolací senát za to, že výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, spadající do třídy 33, jsou odlišné od výrobků, na které se vztahují starší ochranné známky, spadajících do tříd 29 a 31 (viz body 20 a 21 napadeného rozhodnutí). Kromě toho měl odvolací senát za to, že výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, spadající do třídy 33, a výrobky, na které se vztahují starší ochranné známky, spadající do třídy 32, vykazují jen nízký stupeň podobnosti (viz bod 28 napadeného rozhodnutí).

               28

               Žalobkyně zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, podle něhož mezi výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, spadající do třídy 33, a výrobky, na které se vztahují starší ochranné známky, spadající do třídy 32, existuje jen nízká podobnost. Žalobkyně má za to, že mezi uvedenými výrobky existuje normální podobnost.

               29

               Žalobkyně tak nezpochybňuje posouzení odvolacího senátu, podle něhož jsou výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, spadající do třídy 33, odlišné od výrobků, na které se vztahují starší ochranné známky, spadajících do tříd 29 a 31, ale vytýkanou skutečnost omezuje na posouzení odvolacího senátu, pokud jde o podobnost mezi výrobky spadajícími do třídy 33, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, a výrobky spadajícími do třídy 32, na které se vztahují starší ochranné známky.

               30

               Pokud jde o posledně uvedené srovnání, žalobkyně má zaprvé za to, že okolnost, že někteří spotřebitelé pozorně rozlišují mezi alkoholickými nápoji a nealkoholickými nápoji, neumožňuje vyloučit podobnost, která mezi předmětnými výrobky jinak existuje. Podle jejího názoru převážná většina spotřebitelů nerozlišuje podle toho, zda nápoj obsahuje, či neobsahuje alkohol, ale rozhoduje se spontánně v závislosti na momentální chuti při výběru nápojů, které jsou nabízeny zejména na barovém či restauračním lístku. Nesouhlasí s tím, aby byl v tomto kontextu uplatněn rozsudek Tribunálu ze dne 18. června 2008, Coca-Cola v. OHIM – San Polo (MEZZOPANE) (T-175/06, Sb. rozh. s. II-1055), jelikož se toto rozhodnutí netýkalo lihovin, ale vína.

               31

               V tomto ohledu je třeba poznamenat, že odvolací senát měl správně za to, že se samotná povaha výrobků liší s ohledem na výskyt či absenci alkoholu v jejich složení. Výskyt alkoholu v nápoji, či nikoli vnímá relevantní veřejnost jako významný rozdíl v povaze dotčených nápojů. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, je široká veřejnost Unie pozorná a rozlišuje mezi nápoji obsahujícími alkohol a nápoji bez alkoholu, i když si vybírá nápoj v závislosti na momentální chuti. Odvolací senát tak správně v napadeném rozhodnutí uvedl, když odkázal na rozsudek MEZZOPANE (bod 30 výše, body 80 až 82), že průměrní spotřebitelé provedou toto rozlišení při srovnání lihovin označených přihlášenou ochrannou známkou s nealkoholickými nápoji označenými staršími ochrannými známkami.

               32

               Zadruhé žalobkyně tvrdí, že se určení a užívání výrobků, na které se vztahují kolidující označení, ve značné míře překrývají z důvodu, že se lihoviny často míchají s nealkoholickými nápoji. Tyto nápoje jsou někdy připravovány předem ve formě míchaného nápoje, jak je tomu v případě nápojů „alcopops“ [směs alkoholických a nealkoholických nápojů], nebo se pijí dohromady ve formě koktejlů a long drinků.

               33

               V tomto ohledu je třeba uvést, že odvolací senát mohl mít za to, aniž pochybil, že se dotčené výrobky částečně překrývají, pokud jde o jejich určení a užívání. Okolnost, že jsou lihoviny často míchány s nealkoholickými nápoji, a to bez ohledu na to, zda jsou připravovány předem, či ve formě koktejlů a long drinků, totiž neumožňuje zpochybnit skutečnost, že lihoviny, a zejména whisky, jsou rovněž často baleny a konzumovány jako takové.

               34

               Zatřetí žalobkyně zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, podle něhož z důvodu zvláštního postupu výroby lihovin, který je zcela odlišný od postupu výroby nealkoholických nápojů, relevantní veřejnost nevychází ze zásady, že lihoviny a nealkoholické nápoje jsou vyráběny týmž podnikem. Žalobkyně má za to, že toto posouzení neodpovídá skutečnosti, a na podporu svého argumentu uplatňuje příklady výrobců ovocné šťávy a ovocných kořalek, jakož i internetových stránek.

               35

               V tomto ohledu je třeba nejprve poznamenat, že žalobkyně výše uvedené důkazy předkládá poprvé před Tribunálem. Cílem žaloby podané k Tribunálu je přitom přezkum legality rozhodnutí odvolacích senátů OHIM ve smyslu článku 65 nařízení č. 207/2009, takže úkolem Tribunálu není znovu přezkoumávat skutkové okolnosti ve světle dokumentů, které byly před ním předloženy poprvé. Tyto dokumenty je tedy třeba odmítnout, aniž je nutno zkoumat jejich důkazní sílu [v tomto smyslu viz rozsudek Tribnálu ze dne 24. listopadu 2005, Sadas v. OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T-346/04, Sb. rozh. s. II-4891, bod 19 a v něm citovaná judikatura]. Kromě toho okolnost, že v určitých případech výrobci kořalek či jiných lihovin vyrábějí rovněž nealkoholické nápoje, nezpochybňuje posouzení, podle něhož průměrný spotřebitel nevychází ze zásady, že lihoviny a nealkoholické nápoje pocházejí od téhož podniku. S ohledem na zcela odlišné způsoby výroby totiž odvolací senát mohl mít za to, že relevantní veřejnost nebude mít obecně za to, že alkoholické nápoje a nealkoholické nápoje pocházejí od téhož podniku.

               36

               Žalobkyně má rovněž za to, že podobnost výrobků nezávisí na otázce, zda byly dotčené výrobky vyrobeny na stejných místech výroby, ale závisí na otázce, zda se relevantní veřejnost může domnívat, že pocházejí od téhož podniku nebo od propojených podniků. V projednávané věci přitom může být z rozdílu mezi postupem výroby lihovin a postupem výroby nealkoholických nápojů uplatněného odvolacím senátem vyvozeno, že se relevantní veřejnost nebude domnívat, že oba druhy výrobků pocházejí od téhož podniku nebo od propojených podniků.

               37

               Začtvrté žalobkyně zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, podle něhož jsou lihoviny nápoji konzumovanými pro potěšení, zatímco nealkoholické nápoje jsou nápoji konzumovanými k utišení žízně. Podle žalobkyně četné nealkoholické nápoje nejsou konzumovány pro utišení žízně z důvodu jejich vysokého obsahu cukru, ale jsou záměrně konzumovány pro svou chuť a pro potěšení.

               38

               V tomto ohledu je třeba poznamenat, že relevantní veřejnost nebude vnímat lihoviny jako nápoje, které slouží k zahnání žízně. Navíc, i když je pravda, že četné nealkoholické nápoje s vysokým obsahem cukru neslouží k zahnání žízně, relevantní veřejnost je nicméně bude vnímat jako nápoje sloužící k zahnání žízně zvláště tehdy, když jsou podávány chlazené. S ohledem na účinky konzumace alkoholu na zdraví a intelektuální a fyzické výkony bude průměrný spotřebitel lihoviny konzumovat jen příležitostně pro potěšení a pro jejich chuť. Nealkoholické nápoje jsou naproti tomu zpravidla konzumovány pro zahnání žízně, a to i přes skutečnost, že je průměrný spotřebitel může vybírat v závislosti na jejich chuti. V každém případě měl odvolací senát správně za to, že pro relevantní veřejnost mají výskyt nebo nepřítomnost alkoholu a rozdílná chuť mezi lihovinami a nealkoholickými nápoji, na které se vztahují starší ochranné známky, navrch nad společným určením a užíváním.

               39

               Zapáté má žalobkyně za to, že dotčené výrobky jsou komplementární v rozsahu, v němž jsou lihoviny konzumovány v rozličných formách, a hlavně ve formě míchaných nápojů.

               40

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že se má za to, že jsou výrobky komplementární, jestliže mezi těmito výrobky existuje úzký vztah v tom smyslu, že nákup jednoho výrobku je nezbytný nebo důležitý pro užití druhého výrobku (v tomto smyslu viz rozsudek MEZZOPANE, bod 30 výše, bod 67). Nelze přitom mít za to, že nákup nealkoholického nápoje je nezbytný pro nákup lihoviny a opačně. Je sice pravda, že mezi oběma druhy výrobků existuje vztah, ale omezuje se na případ míchaných nápojů. Pouze za těchto okolností bude kupující jednoho z těchto výrobků přiměn k tomu, aby si koupil druhý a opačně. Jak však bylo uvedeno v bodě 33 výše, lihoviny a nealkoholické nápoje budou často konzumovány jako takové, aniž budou předtím smíchány.

               41

               S ohledem na všechny předcházející argumenty mohl mít odvolací senát za to, aniž se dopustil nesprávného posouzení, že lihoviny, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, a nealkoholické nápoje, na které se vztahují starší ochranné známky, vykazují jen nízký stupeň podobnosti.

               42

               Tento závěr nelze zpochybnit tím, že žalobkyně uplatňuje rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM (věc R 83/2003-4). Jak bylo totiž uznáno v ustálené judikatuře, rozhodnutí o zápisu označení jako ochranné známky Společenství, která odvolací senáty OHIM přijímají na základě nařízení č. 207/2009, jsou přijímána v rámci přesně stanovené pravomoci, nikoli v rámci diskreční pravomoci. Legalita uvedených rozhodnutí tudíž musí být posuzována výlučně na základě tohoto nařízení, nikoli na základě rozhodovací praxe předcházející těmto rozhodnutím (rozsudek Soudního dvora ze dne 26. dubna 2007, Alcon v. OHIM, C-412/05 P, Sb. rozh. s. I-3569, bod 65, a rozsudek ARTHUR ET FELICIE, bod 35 výše, bod 71).

         Ke srovnání kolidujících označení

      Úvodní poznámky

               43

               Globální posouzení nebezpečí záměny, co se týče vzhledové, fonetické nebo pojmové podobnosti kolidujících označení, musí být založeno na celkovém dojmu, kterým tato označení působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišujícím a dominantním prvkům. Vnímání ochranných známek průměrným spotřebitelem dotčených výrobků nebo služeb hraje rozhodující úlohu v globálním posouzení uvedeného nebezpečí. V tomto ohledu průměrný spotřebitel vnímá obvykle ochrannou známku jako celek a nezabývá se jejími jednotlivými detaily (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 12. června 2007, OHIM v. Shaker, C-334/05 P, Sb. rozh. s. I-4529, bod 35 a v něm citovaná judikatura).

               44

               Úvodem je třeba uvést, že okolnost, že jsou starší ochranné známky tvořené týmž výrazem „wesergold“ napsány někdy velkými písmeny, někdy malými písmeny a někdy s velkým písmenem na začátku a uprostřed uvedeného výrazu, na srovnání dotčených označení nemá vliv. Jak totiž bylo konstatováno v judikatuře, slovní ochrannou známkou je ochranná známka tvořená výhradně z písmen, slov nebo slovních spojení, která jsou napsána tiskacími písmeny běžného stylu bez zvláštního grafického prvku. Ochrana, která vyplývá ze zápisu slovní ochranné známky, se tedy vztahuje na slovo uvedené v přihlášce k zápisu, nikoliv na zvláštní grafické nebo stylistické aspekty, které může tato ochranná známka případně mít [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 22. května 2008, Radio Regenbogen Hörfunk in Baden v. OHIM (RadioCom), T-254/06, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 43 a v něm citovaná judikatura].

         Ke vzhledovému srovnání

               45

               Žalobkyně zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, podle něhož dotčená označení vykazují průměrný stupeň vzhledového podobnosti. Tvrdí, že stupeň vzhledové podobnosti mezi kolidujícími označeními je vysoký z důvodu, že užití velkého písmena nepředstavuje grafický prvek, ale vede k rozdělení slovní ochranné známky na dva výrazy. Pokud by tomu tak nebylo, neměla by mezera mezi dvěma slovy ve slovní ochranné známce smysl a ochranné známky tvořené dvěma nebo více slovy by musely být považovány za ochranné známky s jediným výrazem. Podpůrně žalobkyně uvádí, že by jak přihlášená ochranná známka, tak starší ochranné známky musely být podle výše uvedeného přístupu považovány za jediný výraz. Kromě toho má za to, že starší ochranné známky jsou zjevně složeny ze dvou prvků a že oddělené nebo spojené písmo nezpůsobuje odlišnou výslovnost. Kolidující označení umožňují různé způsoby jejich výslovnosti, z nichž žádná není pravděpodobnější než jiná, a z jejich písma nelze vyvodit vzhledové rozdíly.

               46

               V tomto ohledu je třeba s ohledem na judikaturu uvedenou v bodě 44 výše potvrdit posouzení odvolacího senátu, podle něhož používání malých a velkých písmen alternativně v jedné ze starších ochranných známek nemá žádný dopad na srovnání označení, jelikož starší ochranné známky jsou slovními ochrannými známkami. Ze vzhledového hlediska tak nelze přihlížet k rozdělení starších ochranných známek na dva výrazy, jak uvádí žalobkyně, a je třeba mít za to, že starší ochranné známky jsou tvořeny jediným výrazem.

               47

               Okolností, že jediný výraz starších ochranných známek může být vnímán jako kontrakce výrazů „weser“ a „gold“, není stiženo posouzení odvolacího senátu, podle něhož bude přihlášená ochranná známka vzhledově vnímána jako ochranná známka obsahující dvě slova, zatímco starší ochranná známka obsahuje pouze jediné slovo. Jak uvádí odvolací senát, přihlášená ochranná známka se kromě toho od starších ochranných známek odlišuje písmeny „t“ a „n“, třebaže je pořadí ostatních písmen totožné. S ohledem na tyto skutečnosti a okolnost, že kolidující označení obsahují sled písmen „w“, „e“ a „s“, jakož i „e“ a „r“, jakož i prvek „gold“, odvolací senát nepochybil, když měl za to, že kolidující označení vykazují ze vzhledového hlediska průměrný stupeň podobnosti.

         K fonetickému srovnání

               48

               Žalobkyně zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, podle něhož kolidující označení vykazují průměrný stupeň fonetické podobnosti (viz bod 34 napadeného rozhodnutí). Tvrdí, že přihlášená ochranná známka a starší ochranné známky vykazují silnou fonetickou podobnost z důvodu totožnosti řady jejich slabik, totožnosti jejich posledních slabik, totožnosti jejich prvních tří písmen a totožnosti devíti po sobě jdoucích zvuků při jejich výslovnosti. V přihlášené ochranné známce písmeno „t“ splyne s předcházejícím písmenem, a sice písmenem „s“, takže vytvoří jediný zvuk [s] a písmeno „n“ bude sotva slyšitelné.

               49

               V tomto ohledu je třeba uvést, že obě kolidující označení obsahují sled písmen „w“, „e“ a „s“, jakož i „e“ a „r“, stejně jako výraz „gold“ v tomtéž pořadí. Z důvodu výskytu písmen „t“ a „n“ v přihlášené ochranné známce WESTERN GOLD však relevantní veřejnost bude posledně uvedenou ochrannou známku vyslovovat odlišným způsobem od způsobu výslovnosti starších ochranných známek. Na rozdíl od tvrzení žalobkyně jsou písmena „n“ a „t“ slyšitelná a způsobují odlišnosti co do rytmu a zvučnosti při výslovnosti uvedené ochranné známky, přinejmenším pro část relevantní veřejnosti, zejména pokud jde o širokou anglickou, španělskou, francouzskou a německou veřejnost. Poslední slabika prvního slova přihlášené ochranné známky, a sice slabika „stern“, tak bude vyslovena a foneticky vnímána jako delší než slabika „ser“ ve starších ochranných známkách. V závislosti na jazyku relevantního spotřebitele se písmeno „s“ figurující v přihlášené ochranné známce rovněž vyslovuje, či nevyslovuje týmž způsobem jako písmeno „s“ figurující ve starších ochranných známkách, které se vyslovuje jako [s], nebo [z].

               50

               Odvolací senát tudíž nepochybil, když měl za to, že dotčená označení vykazují průměrný stupeň fonetické podobnosti.

         K pojmovému srovnání

               51

               V napadeném rozhodnutí měl odvolací senát za to, že kolidující označení jsou z pojmového hlediska odlišná (viz bod 37 napadeného rozhodnutí).

               52

               Žalobkyně toto posouzení zpochybňuje, když tvrdí, že kolidující označení jsou pojmově podobná. Výraz „western gold“ má podle ní nejistý a nepostižitelný obsah, a ponechává tak prostor pro četné, avšak abstraktní asociace, které nemohou posílit jeho odlišnost. Prvek „gold“ figurující v obou ochranných známkách vyvolává pozitivní asociaci, která může prokázat podvědomou spojitost mezi ochrannými známkami, a způsobuje tak sblížení jejich smyslu.

               53

               V tomto ohledu je třeba mít za to, že výraz „western“ bude chápán jako označující světovou stranu „západ“ nebo kinematografický žánr, neboť westernové filmy jsou kinematografickým žánrem, který relevantní veřejnost dobře zná. Oba významy slova „western“ spolu ostatně silně souvisejí, jelikož název kinematografického žánru vyplývá z místa děje, které se nachází na západě Spojených států. Kromě toho odvolací senát správně zdůraznil, že si mnoho spotřebitelů spojí s výše uvedenými filmy whisky, neboť někteří protagonisté těchto filmů ji často konzumují. Relevantní veřejnost tedy výrazu „western“ přizná jeden nebo několik přesných významů.

               54

               Část německé veřejnosti výraz „weser“, jak správně uvedl odvolací senát, pochopí jako odkaz na název řeky, která protéká zejména městem Brémy (Německo). Zbývající část relevantní evropské veřejnosti tento výraz bude vnímat jako fantazijní výraz.

               55

               Výraz z dotčených ochranných známek „gold“ bude vnímán jako odkaz na drahý kov zlato, jehož barva je podobná barvě whisky. Navíc může relevantní veřejnost výraz „gold“ spojit s vyšší jakostí, a v důsledku toho může být chápán jako reklamní prvek. Část relevantní anglicky hovořící veřejnosti, k níž patří angličtí a irští spotřebitelé, bude přihlášenou ochrannou známku vnímat jako znamenající„zlato ze západu“. Společný výskyt výrazu „gold“ v kolidujících označeních však nestačí k neutralizaci odlišných významů mezi dotčenými označeními s ohledem na odlišný význam výrazů „western“ a „weser“.

               56

               Odvolací senát tudíž mohl mít za to, aniž pochybil, že kolidující označení jsou pojmově odlišná.

         Dílčí závěry

               57

               Pokud jde o srovnání označení, z předcházejícího vyplývá, že odvolací senát právem stanovil, že kolidující označení jsou vzhledově a foneticky podobná, a pojmově odlišná.

               58

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že jestliže jsou ochranné známky foneticky a vzhledově podobné, jsou globálně podobné, ledaže by existovaly významné pojmové odlišnosti. Takové odlišnosti mohou neutralizovat sluchové a vzhledové podobnosti, pokud alespoň jedno z označení má z pohledu relevantní veřejnosti jasný a přesně vymezený význam, takže tato veřejnost je schopna jej přímo zachytit (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. září 2007, Il Ponte Finanziaria v. OHIM, C-234/06 P, Sb. rozh. s. I-7333, bod 34). S ohledem na pojmovou odlišnost mezi kolidujícími označeními to lze použít na projednávaný případ. Z toho vyplývá, že označení jsou globálně odlišná, a to i přes jejich podobnosti ze vzhledového a fonetického hlediska.

               59

               Je proto třeba přezkoumat posouzení rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek provedené odvolacím senátem, které žalobkyně zpochybnila.

         K rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek

      K inherentní rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek

               60

               V napadeném rozhodnutí měl odvolací senát za to, že rozlišovací způsobilost starších ochranných známek je mírně nižší než průměrná rozlišovací způsobilost, kterou jim přiznalo námitkové oddělení, z důvodu, že prvek „gold“ bude relevantní veřejnost vnímat jako reklamní pojem nebo jako odkaz na zlatou barvu některých nápojů (viz bod 39 napadeného rozhodnutí).

               61

               Žalobkyně toto posouzení odvolacího senátu zpochybňuje, když tvrdí, že všechny nápoje, na které se vztahují starší ochranné známky, nemají zlatou barvu a že starší ochranné známky posuzované jako celek mají přinejmenším průměrnou rozlišovací způsobilost nezávisle na nižší rozlišovací způsobilosti výrazu „gold“.

               62

               V tomto ohledu je třeba uvést, že nezávisle na skutečnosti, že některé nápoje, na které se vztahují starší ochranné známky, nemají zlatou barvu, je výraz „gold“ reklamním výrazem, který je běžně užíván k označení vyšší jakosti výrobků, a že má tedy tento výraz nízkou rozlišovací způsobilost. Tato část starších ochranných známek tak oslabuje jejich inherentní rozlišovací způsobilost. Z posouzení celkového dojmu každé ze starších ochranných známek vyplývá, že odvolací senát mohl mít za to, aniž pochybil, že starší ochranné známky mají inherentní rozlišovací způsobilost o něco málo nižší, než je průměrná rozlišovací způsobilost.

         K rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání

               63

               Pokud jde o rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání starších ochranných známek, žalobkyně zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, podle něhož ji neuplatnila. V tomto ohledu odkazuje na své podání předložené námitkovému oddělení dne 10. března 2008 a na své podaní předložené odvolacímu senátu dne 22. prosince 2009, ve kterém odkázala na své podání ze dne 10. března 2008. Má za to, že u odvolacího senátu mohla takový odkaz provést z důvodu, že jelikož námitkové oddělení uznalo, že starší ochranné známky mají normální inherentní rozlišovací způsobilost, nemusela své písemnosti výslovně opakovat. Tvrdí, že neshledala nezbytnost zasílat dokumenty týkající se užívání své ochranné známky v rozsahu, v němž mohla předpokládat, že předmět odvolacího řízení tvoří rozhodnutí námitkového oddělení, které se týkalo pouze starší ochranné známky Společenství a přihlášené ochranné známky.

               64

               V tomto ohledu je třeba připomenout několik skutečností.

               65

               V návaznosti na žádost přihlašovatelky ochranné známky v průběhu řízení před námitkovým oddělením bylo požádáno o to, aby žalobkyně v souladu s čl. 42 odst. 2 nařízení č. 207/2009 předložila důkaz o skutečném užívání svých starších ochranných známek, které byly ke dni podání námitek zapsány po dobu delší než pět let.

               66

               V odpověď na tuto žádost přiložila žalobkyně ke svému podání ze dne 10. března 2008 důkazy za účelem prokázání skutečného užívání svých starších ochranných známek. V tomto podání rovněž uvedla, že „uvádění těchto výrobků, prodávaných prakticky v celé Evropské unii a ve Švýcarsku, na trh [prokazuje] nejen pouze skutečné užívání ochranné známky, na níž jsou námitky založeny, ale rovněž její rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání“. Kromě toho žalobkyně upřesnila, že trvá na tom, že „výrobky [jsou] částečně totožné, že znění ochranných známek [jsou] podobná a že navíc starší ochranné známky WESERGOLD, na nichž jsou námitky založeny, [mají] normální inherentní rozlišovací způsobilost, která je podstatně zvýšena v důsledku užívání, takže mezi ochrannými známkami existuje nebezpečí záměny“.

               67

               Ve svém rozhodnutí ze dne 11. června 2009 námitkové oddělení žalobkyni vyhovělo, když uvedlo, že mezi kolidujícími označeními existuje nebezpečí záměny. Přihlašovatelka ochranné známky, vedlejší účastnice v tomto řízení, u odvolacího senátu proti uvedenému rozhodnutí námitkového oddělení podala odvolání. Žalobkyně v tomto řízení vstoupila do řízení před odvolacím senátem za účelem obrany svých námitek, jakož i rozhodnutí námitkového oddělení.

               68

               Ve svém vyjádření k odvolání ze dne 22. prosince 2009 před odvolacím senátem žalobkyně odkázala na dokumenty předložené v námitkovém řízení, k nimž patří podání ze dne 10. března 2008.

               69

               Konečně měl v napadeném rozhodnutí odvolací senát za to, že „osoba, která podala námitky, [neuplatnila] zvýšení rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek vyplývající z jejich užívání“ (viz bod 40 napadeného rozhodnutí).

               70

               Jak vyplývá z předcházejícího, žalobkyně v rámci své obrany před odvolacím senátem výslovně neuvedla argumenty ohledně rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek. Žalobkyně se omezila na to, že odkázala na své písemnosti před námitkovým oddělením. Uvedené písemnosti však obsahovaly tvrzení podpořené důkazy, podle něhož mají starší ochranné známky rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání.

               71

               Podle čl. 64 odst. 1 nařízení č. 207/2009 po meritorním projednání odvolání o něm odvolací senát rozhodne, a tak může „rozhodnout místo oddělení, které napadené rozhodnutí vydalo“, to znamená se v daném případě sám vyjádřit k námitkám tím, že je zamítne, nebo je prohlásí za opodstatněné, a tak potvrdí, či zruší napadené rozhodnutí. Z článku 64 odst. 1 nařízení č. 207/2009 tudíž vyplývá, že odvolací senát má na základě odvolání, které k němu bylo podáno, provést nový úplný průzkum merita námitek jak z hlediska právních, tak z hlediska skutkových otázek [rozsudek Soudního dvora ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C-29/05 P, Sb. rozh. s. I-2213, bod 57; rozsudky Tribunálu ze dne 23. září 2003, Henkel v. OHIM – LHS (UK) (KLEENCARE), T-308/01, Recueil, s. II-3253, bod 29, a ze dne 14. prosince 2011, Völkl v. OHIM – Marker Völkl (VÖLKL), T-504/09, Sb. rozh. s. II-8179, bod 53].

               72

               Nezávisle na skutečnosti, že žalobkyně u odvolacího senátu výslovně odkázala na své písemnosti před námitkovým oddělením, byl odvolací senát povinen přezkoumat všechny argumenty předložené u námitkového oddělení. V rozsahu, v němž žalobkyně v průběhu řízení před námitkovým oddělením uplatnila rozlišovací způsobilost starších ochranných známek zvýšenou v důsledku užívání, tedy odvolací senát nemohl mít za to, že žalobkyně neuplatnila zvýšení rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek vyplývající z jejich užívání.

               73

               Z toho vyplývá, že odvolací senát v projednávané věci při použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 pochybil.

               74

               Tento závěr není zpochybněn různými argumenty OHIM a vedlejší účastnice.

               75

               Pokud jde o argument OHIM, podle něhož žalobkyně uvedla rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání pouze v podřízeném návrhu v rámci diskuze týkající se otázky důkazu o skutečném užívání starších ochranných známek, a tedy po lhůtě, je třeba uvést následující.

               76

               Ze spisu OHIM vyplývá, že v dopise ze dne 8. ledna 2008 námitkové oddělení žalobkyni vyzvalo k tomu, aby zaujala stanovisko k otázce skutečného užívání starší polské ochranné známky zapsané pod číslem 161413 a skutečného užívání starší německé ochranné známky zapsané pod číslem 902472. Byla konkrétně požádána o to, aby zaujala stanovisko a předložila důkaz o uvedených užíváních ve lhůtě dvou měsíců od data tohoto dopisu, a sice do 9. března 2008. Kromě toho v něm bylo uvedeno, že lhůta, která jí byla poskytnuta k předložení skutečností, důkazů či vyjádření na podporu jejích námitek byla rovněž prodloužena do 9. března 2008.

               77

               Žalobkyně na tento dopis odpověděla svým podáním ze dne 10. března 2008, které bylo téhož dne zasláno OHIM faxem. Jak bylo uvedeno v bodě 66 výše, v tomto podání žalobkyně poskytla důkazy na podporu skutečného užití svých starších ochranných známek a uplatnila rozlišovací způsobilost svých ochranných známek zvýšenou v důsledku užívání.

               78

               Na rozdíl od toho, co tvrdí OHIM u Tribunálu, okolnost, že žalobkyně rozlišovací způsobilost starších ochranných známek zvýšenou v důsledku užívání uplatnila ve své odpovědi na žádost o předložení důkazu o skutečném užívání svých starších ochranných známek, nezpůsobuje, že by její argumentace týkající se rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek zvýšené v důsledku užívání byla opožděná. Ve svém dopise ze dne 8. ledna 2008 totiž námitkové oddělení výslovně žalobkyni povolilo, aby skutečnosti, důkazy či vyjádření na podporu svých námitek předložila do 9. března 2008.

               79

               Dále nelze mít za to, že podání žalobkyně ze dne 10. března 2008 bylo OHIM doručeno po lhůtě. Podle pravidla 72 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), totiž uplyne-li lhůta v den, kdy OHIM není otevřen pro přijímání dokumentů, prodlužuje se lhůta až do prvního následujícího dne, kdy je OHIM otevřen pro přijímání dokumentů a kdy je doručována běžná pošta. Toto pravidlo uvádí, že dny, kdy OHIM není otevřen pro přijímání dokumentů, stanoví prezident OHIM před začátkem každého kalendářního roku. Pro rok 2008 přitom prezident OHIM dne 17. prosince 2007 přijal rozhodnutí EX-07-05 týkající se dnů, kdy OHIM není otevřen pro přijímání dokumentů, a dnů, kdy není doručována běžná pošta. V tomto rozhodnutí je připomenuto rozhodnutí prezidenta OHIM ADM-95-23 ze dne 22. prosince 1995 (Úř. věst. OHIM 1995, s. 487), ve kterém bylo určeno, že OHIM není otevřen veřejnosti o sobotách a nedělích. Vzhledem k tomu, že 9. března 2008 byla neděle, doručení podání žalobkyně dne 10. března 2008 nebylo opožděné. OHIM to na jednání uznal.

               80

               Kromě toho v rozsahu, v němž OHIM uvádí, že ve vyjádření k odvolání před odvolacím senátem nebyla konkrétně uplatněna rozlišovací způsobilost zvýšená v důsledku užívání, je třeba poznamenat, že touto okolností není dotčena povinnost odvolacího senátu – rozhoduje-li sám o námitkách – provést nový úplný průzkum merita námitek jak z hlediska právních, tak z hlediska skutkových otázek. Rozsah přezkumu rozhodnutí, které je předmětem odvolání, který odvolací senát musí provést, totiž není v zásadě určen důvody uplatněnými účastníkem řízení, který podal odvolání (rozsudek KLEENCARE, bod 71 výše, bod 29). Tím spíše rozsah přezkumu odvolacího senátu není omezen tím, že určité důvody na obranu uplatněné před odvolacím senátem nebyly upřesněny. Z důvodů uvedených v bodě 76 a následujících výše přitom úplný průzkum merita námitek zahrnuje analýzu rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek zvýšené v důsledku užívání.

               81

               V rozsahu, v němž vedlejší účastnice a OHIM mají za to, že argument žalobkyně vycházející z rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání je neopodstatněný a není podložen vhodnými důkazy, je třeba poznamenat, že tomu tak není v případě odůvodnění uvedeného odvolacím senátem v napadeném rozhodnutí. Jestliže odvolací senát neprávem neposoudil argumenty a důkazy o rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání, nepřísluší Tribunálu, aby provedl posouzení těchto argumentů a důkazů v rámci návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí. V kontextu takového návrhu totiž Tribunál nemůže v rámci výkonu svého přezkumu legality nahradit odvolací senát, pokud jde o skutkové posouzení, které odvolací senát neprovedl. Jestliže ale v rámci žaloby na neplatnost, jak je tomu v projednávané věci, Tribunál dospěje k závěru, že rozhodnutí odvolacího senátu, které je před ním napadeno žalobou, je stiženo protiprávností, musí je zrušit. Nemůže žalobu zamítnout a odůvodnění příslušného oddělení OHIM, které napadený akt vydalo, nahradit vlastním odůvodněním [rozsudek Tribunálu ze dne 9. září 2010, Axis v. OHIM – Etra Investigación y Desarrollo (ETRAX), T-70/08, Sb. rozh. s. II-4645, bod 29].

               82

               S ohledem na vše předcházející je třeba dospět k závěru, že odvolací senát konstatoval neprávem, že žalobkyně neuplatnila zvýšenou rozlišovací způsobilost starších ochranných známek v důsledku jejich užívání. Toto pochybení znamená, že odvolací senát nepřezkoumal faktor, který je potenciálně relevantní při globálním posouzení existence nebezpečí záměny mezi zpochybněnou ochrannou známkou a staršími ochrannými známkami [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 7. února 2012, Dosenbach-Ochsner v. OHIM – Sisma (Vyobrazení slonů v obdélníku), T-424/10, bod 55 a následující a v něm citovaná judikatura].

               83

               Je třeba připomenout, že podle čl. 62 odst. 1 první věty nařízení č. 40/94 [nyní čl. 64 odst. 1 první věta nařízení č. 207/2009] po meritorním projednání odvolání o něm odvolací senát rozhodne. Tato povinnost projednání odvolání zahrnuje zohlednění rozlišovací způsobilosti získané užíváním, je-li tento argument uplatněn. Není vyloučeno, že by přezkum opodstatněnosti argumentů a důkazů předložených žalobkyní v průběhu řízení před OHIM, pokud jde o rozlišovací způsobilost získanou užíváním, vedl odvolací senát k přijetí rozhodnutí, které by mělo obsah odlišný od obsahu napadeného rozhodnutí. V důsledku toho odvolací senát tím, že takový přezkum neprovedl, porušil podstatné procesní náležitosti, což musí vést ke zrušení napadeného aktu [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 10. června 2008, Gabel Industria Tessile v. OHIM – Creaciones Garel (GABEL), T-85/07, Sb. rozh. s. II-823, bod 20].

               84

               V důsledku toho je třeba prvnímu žalobnímu důvodu žalobkyně vyhovět, a tudíž napadené rozhodnutí zrušit, aniž je třeba vyjadřovat se k ostatním žalobním důvodům vzneseným žalobkyní.

         K nákladům řízení

               85

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               86

               OHIM a vedlejší účastnice neměly ve věci úspěch. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení, je důvodné rozhodnout, že OHIM ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu náhrada nákladů vynaložených žalobkyní. Dále pak je třeba rozhodnout, že vedlejší účastnice ponese vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (první senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 24. března 2010 (věc R 770/2009-1) se zrušuje.

                           2)

                           OHIM ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG.

                           3)

                           Společnost Lidl Stiftung & Co. KG ponese vlastní náklady řízení.

                     Azizi
                     Frimodt Nielsen
                     Kančeva
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 21. září 2012.
                     Podpisy.

            Obsah

                  Skutečnosti předcházející sporu

                  Návrhová žádání účastníků řízení

                  Právní otázky

                  Úvodní poznámky

                  K relevantní veřejnosti

                  Ke srovnání výrobků

                  Ke srovnání kolidujících označení

                  Úvodní poznámky

                  Ke vzhledovému srovnání

                  K fonetickému srovnání

                  K pojmovému srovnání

                  Dílčí závěry

                  K rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek

                  K inherentní rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek

                  K rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání

                  K nákladům řízení

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 15. září 2016.#PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna SA v. Prezes Urzędu Regulacji Energetyki.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Najwyższy.#Řízení o předběžné otázce – Státní podpory – Dlouhodobé smlouvy o prodeji kapacity a elektrické energie – Náhrady za dobrovolné ukončení – Rozhodnutí Komise, jímž se prohlašuje slučitelnost státní podpory s vnitřním trhem – Ověření legality podpory vnitrostátním soudem – Roční úprava uvízlých nákladů – Okamžik zohlednění příslušnosti výrobce elektrické energie ke skupině podniků.#Věc C-574/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      15. září 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Státní podpory — Dlouhodobé smlouvy o prodeji kapacity a elektrické energie — Náhrady za dobrovolné ukončení — Rozhodnutí Komise, jímž se prohlašuje slučitelnost státní podpory s vnitřním trhem — Ověření legality podpory vnitrostátním soudem — Roční úprava uvízlých nákladů — Okamžik zohlednění příslušnosti výrobce elektrické energie ke skupině podniků“
      Ve věci C‑574/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Sąd Najwyższy (Nejvyšší soud, Polsko) ze dne 8. října 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 11. prosince 2014, v řízení

         PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A.

      proti

         Prezes Urzędu Regulacji Energetyki,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení J. L. da Cruz Vilaça, předseda senátu, A. Tizzano (zpravodaj), místopředseda Soudního dvora, F. Biltgen, A. Borg Barthet a E. Levits, soudci,
      generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. ledna 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. A. Jodkowskim, adwokat,

               —

               za Prezes Urzędu Regulacji Energetyki Z. Murasem a A. Walkiewiczem, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, M. Rzotkiewiczem a E. Gromnickou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi K. Herrmann, P. Němečkovou a R. Sauerem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. dubna 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 107 SFEU a čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení s ustanoveními rozhodnutí Komise 2009/287/ES ze dne 25. září 2007 o státní podpoře, kterou Polsko poskytlo v rámci dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie, a státní podpoře, kterou Polsko hodlá poskytnout v rámci odškodnění za dobrovolné ukončení dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie (Úř. věst. 2009, L 83, s. 1).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. (dále jen „PGE“) a Prezes Urzędu Regulacji Energetyki (předseda energetického regulačního orgánu, Polsko, dále jen „předseda URE“) týkajícího se stanovení výše roční úpravy náhrady uvízlých nákladů za rok 2009, k němuž je PGE oprávněna na základě tzv. „uvízlých“ nákladů.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Sdělení o metodice analýzy státních podpor souvisejících s uvízlými náklady

               3

               Směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/92/ES ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou (Úř. věst. 1997, L 27, s. 20; Zvl. vyd. 12/02, s. 3) byla přijata s cílem zajistit konkurenční trh s elektřinou. Provedení této směrnice bylo v některých členských státech doprovázeno veřejnými podporami ve prospěch vnitrostátních podniků činných v odvětví elektřiny.

               4

               V tomto kontextu přijala Evropská komise dne 26. července 2001 sdělení o metodice analýzy státních podpor souvisejících s uvízlými náklady (dále jen „metodika uvízlých nákladů“).

               5

               Podle bodu 2 šestého pododstavce metodiky uvízlých nákladů je jejím cílem upřesnit metodu, kterou Komise chce použít v rámci uplatnění pravidel Smlouvy o FEU v oblasti státních podpor ve vztahu k podporám, jejichž cílem je nahradit náklady na povinnosti či záruky, u nichž existuje riziko nesplnění v důsledku otevření evropského odvětví elektřiny hospodářské soutěži na základě směrnice 96/92.

               6

               Bod 3 této metodiky stanoví, že pojem „uvízlé náklady“ se týká povinností nebo záruk provozu, které mohou mít v praxi různou formu, mimo jiné dlouhodobé kupní smlouvy, investice provedené na základě předpokládané nebo výslovné záruky odbytu, jakož i investice provedené mimo rozsah běžných činností. Konkrétně bod 3.3 uvedené metodiky stanoví, že aby mohly tyto povinnosti nebo záruky provozu představovat způsobilé uvízlé náklady, které mohou být uznány Komisí, musí:
               „[...] hrozit, že případně nebudou na základě ustanovení směrnice 96/92 splněny. Aby povinnosti a záruky byly kvalifikovány jako uvízlé náklady, musí se v důsledku směrnice stát nehospodárnými a musí výrazným způsobem ovlivnit konkurenceschopnost dotčeného podniku. To musí mimo jiné vést k tomu, že podnik bude vytvářet účetní položky (např. rezervy), které jsou určeny k tomu, aby odrážely předvídatelný dopad těchto povinností nebo záruk.
               Jestliže příslušné povinnosti nebo záruky vedou k tomu, že by neexistence podpory nebo přechodných opatření mohla ohrozit životaschopnost uvedených podniků, jsou takové povinnosti a záruky tím spíše považovány za splňující požadavky popsané v předchozím pododstavci.
               Při hodnocení vlivu takových povinností nebo záruk na konkurenceschopnost nebo životaschopnost předmětných podniků se bude vycházet z kritéria konsolidovaných podniků. Aby mohly povinnosti nebo záruky představovat uvízlé náklady, musí být možné konstatovat příčinnou souvislost mezi vstupem směrnice 96/92 v platnost a problémy předmětných podniků v souvislosti s plněním povinností nebo záruk. Při stanovování takové příčinné souvislosti Komise posoudí především pokles cen elektřiny nebo ztrátu podílu příslušných podniků na trhu. Povinnosti nebo záruky, které by nebylo možné splnit nezávisle na vstupu směrnice v platnost, nepředstavují uvízlé náklady.“

               7

               Podle bodů 4.2, 4.3 a 4.5 obsažených v bodě 4 pátém pododstavci metodiky uvízlých nákladů:

                        „4.2

                        Mechanismus vyplácení podpory musí zohlednit skutečný budoucí vývoj hospodářské soutěže. Tento vývoj je možné měřit především kvantifikovatelnými ukazateli (ceny, podíl na trhu, další faktory s výpovědní hodnotou, které uvedl členský stát). Protože změny podmínek hospodářské soutěže mají přímý vliv na výši způsobilých uvízlých nákladů, je částka vyplacené podpory v konečném důsledku nezbytně podmíněna vývojem skutečné hospodářské soutěže a při výpočtu podpory vyplácené v dané době se musí zohledňovat změny relevantních faktorů, aby se mohl vyhodnotit stupeň dosažené hospodářské soutěže.

                        4.3

                        Členský stát se musí zavázat, že Komisi odešle výroční zprávu, která popisuje zejména vývoj soutěžní situace na jeho trhu s elektřinou, a to tak, že uvede mimo jiné pozorované změny v příslušných vyčíslitelných faktorech. Výroční zpráva bude uvádět podrobnosti o tom, jak byly vypočteny způsobilé uvízlé náklady, a částky vyplacené podpory.

                  [...]

                        4.5

                        Maximální částka podpory, která může být vyplacena podniku na vyrovnání uvízlých nákladů, musí být uvedena předem. Musí přihlížet k přírůstkům produktivity, kterých může podnik dosáhnout.

                  Taktéž podrobné podmínky výpočtu a financování podpor určených na vyrovnání uvízlých nákladů a maximální období, po které lze tuto podporu poskytnout, musí být jasně uvedeny předem. Oznámení o podpoře bude zejména uvádět, jak bude výpočet uvízlých nákladů přihlížet ke změnám jednotlivých faktorů zmíněných v bodě 4.2.“

         Rozhodnutí 2009/287

               8

               Článek 1 rozhodnutí 2009/287, týkající se dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie uzavřených mezi veřejným provozovatelem polské elektrické sítě, společností Polskie Sieci Elektroenergetyczne S.A. (dále jen „PSE“) a některými společnostmi činnými v dotyčném odvětví, zní takto:
               „1.   Dlouhodobé smlouvy o prodeji kapacity a elektrické energie uzavřené mezi společností [PSE] a společnostmi uvedenými v příloze 1 [Ustawa o zasadach pokrywania kosztów powstałych u wytwórców w związku z przedterminowym rozwiązaniem umów długoterminowych sprzedaży mocy i energii elektrycznej (zákon o zásadách hrazení nákladů, které výrobcům vznikly v souvislosti s předčasným ukončením dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie), ze dne 29. června 2007 (Dz. U. 2007, č. 130, položka 905, dále jen „zákon KDT“)], představují ode dne přistoupení Polska k Evropské unii státní podporu pro výrobce elektřiny ve smyslu čl. [107 odst. 1 SFEU].
               2.   Státní podpora uvedená v odstavci 1 je protiprávní a neslučitelná s [vnitřním] trhem.“

               9

               Článek 4 tohoto rozhodnutí stanoví:
               „1.   Náhrady stanovené v zákoně [KDT] představují státní podporu ve smyslu čl. [107 odst. 1 SFEU] poskytnutou výrobcům uvedeným v příloze 2 tohoto zákona.
               2.   Státní podpora uvedená v odstavci 1 je v souladu s metodikou pro uvízlé náklady slučitelná s [vnitřním] trhem.
               3.   Maximální výší náhrad stanovenou v zákoně [KDT] je částka po odečtení celkových příjmů vytvořených aktivy v rámci dlouhodobých smluv a dostupných k uhrazení investičních nákladů.“

         Polské právo

               10

               V devadesátých letech si modernizace polské elektrické infrastruktury vyžádala značné investice. Jelikož finanční situace vnitrostátních výrobců neumožňovala čelit takovým investicím, uzavřeli tito výrobci s PSE dlouhodobé smlouvy o prodeji kapacity a elektrické energie (dále jen „SPE“).

               11

               Podle těchto smluv se dotyční výrobci elektřiny zavázali k vytvoření nových výrobních kapacit, k modernizaci svého zařízení a také k tomu, že budou společnosti PSE dodávat z daných zařízení určité pevně stanovené minimální množství elektrické energie. PSE se zavázala, že bude odebírat přinejmenším sjednané minimální množství elektrické energie, jejíž cena bude stanovena na základě zásady přenesení nákladů na zákazníky.

               12

               Po vstupu směrnice 96/92 v platnost stanovil zákon KDT možnost, že výrobci uvedení v jeho příloze 1 mohou ukončit SPE uzavřené s PSE.

               13

               Konkrétně zákon KDT zavedl pro výrobce, kteří ukončili uvedené smlouvy, právo na náhradu uvízlých nákladů za podmínek, které stanoví. Tito výrobci elektřiny, kteří byli stranou SPE, tak mohou takovou náhradu získat každý rok, v zásadě po dobu odpovídající době předčasně ukončené SPE.

               14

               Podle zákona KDT musí náhrada pokrýt uvízlé náklady. Konkrétně mechanismus náhrady stanovený tímto zákonem stanoví zaplacení zálohy na základě uvízlých nákladů v navržené výši, která však nesmí překročit výši stanovenou uvedeným zákonem, a dále roční vyúčtování částky zálohy, zaplacené předsedou URE na základě zejména skutečného finančního výsledku.

               15

               Za tímto účelem stanoví předseda URE náhradu dlužnou za daný rok. Na základě toho je buďto výrobce povinen vrátit část zálohy do systému nebo jsou mu přiděleny dodatečné zdroje. Poté na konci období úpravy je konečné vyúčtování částek zaplacených a dlužných výrobci provedeno ve formě konečné úpravy.

               16

               Článek 2 bod 12 zákona KDT definuje „uvízlé náklady“ jako náklady výrobce, které nejsou kryty příjmy z prodeje vyrobené elektrické energie, rezervami kapacity a systémovými službami na konkurenčním trhu po předčasném ukončení SPE vyplývající z investic, které tento výrobce uskutečnil do 1. května 2004 a jež jsou spojeny s výrobou elektrické energie.

               17

               Článek 32 odst. 1 KDT, který upravuje mechanismus výpočtu úpravy uvízlých nákladů pro výrobce, kteří jsou součástí skupiny podniků, stanoví:
               „Pokud je výrobce, který uzavřel dohodu o ukončení smlouvy, součástí skupiny, zohlední se při výpočtu uvízlých nákladů veličiny označené písmeny ‚N‘, ‚SD‘, ‚R‘ a ‚P‘, které se uvádějí v čl. 27 odst. 1, v souvislosti s každým výrobcem a každým podnikem, který patří do skupiny a vykonává hospodářskou činnost v oblasti výroby elektrické energie na území Polska ve výrobních jednotkách, jež se uvádějí v příloze 7 tohoto zákona“.

               18

               Příloha 1 zákona KDT obsahuje seznam výrobců, kteří uzavřeli SPE, a uvádí výrobní jednotky, jichž se tyto smlouvy týkají.

               19

               Příloha 7 tohoto zákona obsahuje výčet výrobních jednotek zohledněných pro účely výpočtu uvízlých nákladů výrobců, k němuž se přihlíží při úpravách uvízlých nákladů.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               20

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že PGE, která v době rozhodné z hlediska skutkových okolností, které vedly ke sporu v původním řízení, svou činnost vykonávala pod jménem Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A., a Elektrownia Bełchatów S.A. (dále jen „ELB“) nebyly součástí téže skupiny podniků v období, během něhož PGE přijala závazky, jejichž splnění vedlo k uvízlým nákladům dotčeným v původním řízení. Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A. byla uvedena v příloze 1 zákona KDT jakožto výrobce a strana SPE s PSE. Pokud jde o ELB, její výrobní jednotky byly uvedeny v příloze 7 tohoto zákona a tato společnost v ní figurovala jako součást holdingové společnosti BOT, tedy jiné skupiny, než do které patřila PGE. Avšak ke dni přijetí zákona KDT, jakož i ke dni přijetí rozhodnutí 2009/287 byly PGE a ELB součástí téže skupiny.

               21

               ELB nebyla stranou SPE s PSE a z tohoto důvodu neměla postavení „výrobce“ ve smyslu zákona KDT. Naproti tomu měla postavení „podniku“ ve smyslu článku 32 tohoto zákona, jehož finanční výsledek je zohledněn při úpravě uvízlých nákladů výrobce spadajícího do uvedeného zákona.

               22

               Rozhodnutím ze dne 30. července 2010 stanovil předseda URE výši roční úpravy uvízlých nákladů PGE za rok 2009 v částce 24077793 polských zlotých (PLN) (přibližně 4988900 eur). Podle článku 32 zákona KDT provedl úpravu uvízlých nákladů PGE, která byla součástí skupiny podniků v souladu s definicí čl. 2 odst. 1 tohoto zákona. Podle konstatování předsedy URE patřila ELB v roce 2009 do stejné skupiny podniků jako PGE a podílela se na režimu státních podpor, aniž by však obdržela prostředky k pokrytí uvízlých nákladů.

               23

               PGE podala žalobu požadující změnu tohoto rozhodnutí předsedy URE žalobu k Sąd Okręgowy w Warszawie (okresní soud ve Varšavě, Polsko). Konkrétně požadovala stanovení roční úpravy uvízlých nákladů na částku 116985205 PLN (přibližně 26435046 eur) nebo zrušení tohoto rozhodnutí v plném rozsahu. Ve své žalobě PGE uvedla, že se čl. 32 odst. 1 zákona KDT použije výlučně na podniky označené za podniky tvořící skupinu v příloze 7 tohoto zákona. Podle PGE, jelikož podle této přílohy ELB nebyla součástí skupiny, do které patřila PGE, nebyl předseda URE oprávněn provést pro PGE úpravu uvízlých nákladů při zohlednění finančního výsledku společnosti ELB.

               24

               Rozhodnutím ze dne 4. června 2012 Sąd Okręgowy w Warszawie (okresní soud ve Varšavě) žalobě PGE vyhověl a stanovil částku roční úpravy uvízlých nákladů ve výši 116985205 PLN (přibližně 26435046 eur).

               25

               Předseda URE podal proti tomuto rozsudku odvolání k Sąd Apelacyjny w Warszawie (odvolací soud ve Varšavě, Polsko), který ho zamítl rozsudkem ze dne 17. ledna 2013. V tomto rozsudku se odvolací soud domníval, že k tomu, aby se při úpravě uvízlých nákladů mohl zohlednit skutečný finanční výsledek jiného podniku, musel by tento podnik patřit do stejné skupiny jako PGE v okamžiku přijetí zákona KDT. Avšak podle přílohy 7 tohoto zákona, na kterou odkazuje jeho článek 32, nemohla být ELB považována za součást téže skupiny podniků jako PGE pro účely výpočtu náhrady uvízlých nákladů.

               26

               Dne 15. července 2013 podal předseda URE kasační opravný prostředek ke kasačnímu soudu, Sąd Najwyższy (Nejvyšší soud, Polsko), proti rozsudku Sąd Apelacyjny w Warszawie (odvolací soud ve Varšavě) ze dne 17. ledna 2013. Uvádí, že k výkladu pojmu „skupina“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 zákona KDT nemá být odkazováno na přílohu 7 zákona KDT, nýbrž mají být zohledněny pouze podniky patřící k dané skupině v okamžiku vstupu tohoto zákona v platnost.

               27

               Naproti tomu, jak vyplývá z bodů 3.3 a 4.2 metodiky uvízlých nákladů, je nezbytné vypočítat tyto náklady s ohledem na skutečnou příslušnost výrobců energie, na které se vztahuje zákon KDT, ke skupinám pro každý rok, za který je úprava uvízlých nákladů provedena. Vzhledem k tomu, že PGR patřila ke dni přijetí rozhodnutí předsedy URE ke stejné skupině jako ELB, měl by být finanční výsledek ELB zohledněn při úpravě výše uvízlých nákladů PGE.

               28

               Za těchto podmínek se Sąd Najwyższy (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba článek 107 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU a čl. 4 odst. 2 rozhodnutí [2009/287] vykládat v tom smyslu, že pokud Komise považuje státní podporu za slučitelnou se společným trhem, není vnitrostátní soud oprávněn ověřovat, zda jsou vnitrostátní předpisy, které byly uznány za povolenou státní podporu, v souladu se zásadami [metodiky uvízlých nákladů]?

                        2)

                        Je třeba článek 107 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU a čl. 4 odst. 1 a 2 rozhodnutí [2009/287] v kontextu bodů 3.3 a 4.2 [metodiky uvízlých nákladů] vykládat v tom smyslu, že při realizaci programu státní podpory, jehož slučitelnost se společným trhem uznala Komise, se roční úprava uvízlých nákladů ve vztahu k výrobcům, kteří jsou součástí skupin podniků, uskuteční za předpokladu, že rozhodující je jen členství výrobce ve skupině podle stavu uvedeného v přílohách právního aktu, který přezkoumala Komise, nebo je třeba každý rok, kdy se provádí úprava uvízlých nákladů, přezkoumat, zda je subjekt, který je příjemcem programu státní podpory spojeného s uvízlými náklady během tohoto období skutečně členem skupiny, do které patří i jiní výrobci zařazení do tohoto programu podpory?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               29

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 107 SFEU a čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení s čl. 4 odst. 2 rozhodnutí 2009/287 musejí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby v případě, že Komise přezkoumala režim státních podpor ve světle metodiky uvízlých nákladů a považovala ho za slučitelný s vnitřním trhem před jeho zavedením, vnitrostátní orgány a soudy při provádění dotčené podpory samy ověřovaly její soulad se zásadami obsaženými v této metodice.

               30

               Pro odpověď na tuto otázku je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora v rámci systému kontroly státních podpor zavedeného Smlouvou o FEU hrají vnitrostátní soudy na jedné straně a Komise na straně druhé úlohy, které se vzájemně doplňují, ale jsou odlišné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, bod 27 a citovaná judikatura).

               31

               Vnitrostátní soudy konkrétně až do konečného rozhodnutí Komise dbají o ochranu práv jednotlivců před případným porušením zákazu uvedeného v čl. 108 odst. 3 SFEU státními orgány (rozsudek ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, bod 28 a citovaná judikatura). Za tímto účelem mohou být vnitrostátním soudům předkládány spory, ve kterých musejí vykládat a používat pojem „státní podpora“ uvedený v čl. 107 odst. 1 SFEU, zejména aby mohlo být určeno, zda určité státní opatření, které bylo přijato bez ohledu na předběžné přezkumné řízení podle čl. 108 odst. 3 SFEU, by pod něj mělo spadat, či nikoli (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2007, Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, bod 50 a citovaná judikatura).

               32

               Naproti tomu tyto soudy nemají pravomoc rozhodovat o slučitelnosti opatření podpory nebo režimu státních podpor s vnitřním trhem. Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž toto posouzení spadá do výlučné pravomoci Komise, jejíž jednání podléhá přezkumu unijních soudů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. července 2007, Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, body 51 a 52, jakož i citovaná judikatura, a ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, bod 28 a citovaná judikatura).

               33

               Rovněž je třeba připomenout, že použití unijních pravidel v oblasti státních podpor spočívá v povinnosti loajální spolupráce mezi vnitrostátními soudy na straně jedné a Komisí a unijními soudy na straně druhé, v jejímž rámci jedná každý v závislosti na úloze, jež je mu svěřena Smlouvou. V rámci této spolupráce musejí vnitrostátní soudy přijímat veškerá obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z unijního práva, a zdržet se všech opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy, jak to vyplývá z čl. 4 odst. 3 SEU. Vnitrostátní soudy se tak musejí zejména zdržet přijímání rozhodnutí, jež by byla v rozporu s rozhodnutím Komise, byť prozatímním (viz rozsudek ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, bod 41).

               34

               Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, v projednávané věci se předkládající soud táže, zda je třeba posuzovat soulad režimu podpor stanoveného vnitrostátním zákonem, jakým je zákon KDT, se zásadami obsaženými v metodice uvízlých nákladů, i když Komise ve svém rozhodnutí 2009/287 již konstatovala jeho slučitelnost s vnitřním trhem.

               35

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Komise poté, co měla v článku 1 tohoto rozhodnutí za to, že režim náhrad dotčený v původním řízení představuje „státní podporu“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU ve prospěch výrobců elektřiny, definitivně tento režim schválila tím, že se v čl. 4 odst. 2 uvedeného rozhodnutí domnívala, že náhrady uvízlých nákladů jsou slučitelné s vnitřním trhem, právě „v souladu s metodikou pro uvízlé náklady“.

               36

               Za těchto podmínek by možnost, aby vnitrostátní soud v rámci provádění takového režimu státních podpor, jako je režim dotčený v původním řízení, sám rozhodoval o slučitelnosti takového režimu s vnitřním trhem, v podstatě vedla k tomu, že by tomuto soudu byla přiznána pravomoc nahradit svým vlastním posouzením posouzení provedené Komisí, v projednávané věci v jejím rozhodnutí 2009/287. To by vedlo k tomu, že by uvedenému soudu bylo v rozporu s judikaturou uvedenou v bodě 32 tohoto rozsudku umožněno zasáhnout do výlučných pravomocí vyhrazených Komisi, pokud jde o posouzení slučitelnosti státních podpor s vnitřním trhem.

               37

               Dále by uznání možnosti vnitrostátního soudu provést takové posouzení vedlo právě k překročení mezí jeho vlastních pravomocí, které mají zajistit dodržování unijního práva týkajícího se státních podpor, připomenutých v bodě 31 tohoto rozsudku, jakož i k porušení povinnosti loajální spolupráce s unijními orgány, jež je zmíněna v bodě 33 tohoto rozsudku. Nelze totiž vyloučit, že – jak tomu ostatně patrně je v projednávaném případě – ověření provedené dotčeným vnitrostátním soudem povede tento soud k přijetí rozhodnutí v rozporu s rozhodnutím přijatým Komisí, které je mimoto konečné.

               38

               Je pravda, že pokud Komise rozhodne o slučitelnosti režimu státních podpor s vnitřním trhem, nelze vyloučit, že skutkový kontext zohledněný tímto orgánem dojde změny mezi okamžikem, kdy Komise provede přezkum uvedeného kontextu, a okamžikem, kdy přijme konečné rozhodnutí. Taková okolnost může skutečně vést vnitrostátní soud pověřený přezkumem, zda dané opatření spadá do povoleného režimu podpor, ke zpochybnění relevantnosti rozhodnutí Komise v tomto ohledu.

               39

               Jak však uvedl generální advokát v bodě 53 svého stanoviska, nelze tento problém řešit přiznáním pravomocí vyhrazených Komisi vnitrostátním soudům, nýbrž řešení je naopak třeba hledat ve vyhraničení doplňujících se, ale odlišných úloh, připomenutých v bodech 30 až 33 tohoto rozsudku, které tito aktéři plní v oblasti státních podpor.

               40

               Pokud má tedy vnitrostátní soud pochybnosti, pokud jde o výklad rozhodnutí Komise, které označilo určité opatření za státní podporu, může požádat uvedený orgán o vyjasnění nebo dle okolností může nebo musí podle čl. 267 druhého a třetího pododstavce SFEU předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článku 107 SFEU (v tomto smyslu viz mimo jiné rozsudky ze dne 11. července 1996, SFEI a další, C‑39/94, EU:C:1996:285, body 50 a 51, a ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, bod 44).

               41

               Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 107 SFEU a čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení s čl. 4 odst. 2 rozhodnutí 2009/287 musejí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby v případě, že Komise přezkoumala režim státních podpor ve světle metodiky uvízlých nákladů a považovala ho za slučitelný s vnitřním trhem před jeho zavedením, vnitrostátní orgány a soudy při provádění dotčené podpory samy ověřovaly její soulad se zásadami obsaženými v této metodice.

         K druhé otázce

               42

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 4 odst. 1 a 2 rozhodnutí 2009/287 musí být ve světle metodiky uvízlých nákladů vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, vyžaduje, aby při určení roční úpravy náhrady uvízlých nákladů, která má být zaplacena výrobci patřícímu do skupiny, byla zohledněna tato příslušnost, a tudíž finanční výsledek této skupiny k okamžiku, kdy Komise přezkoumala slučitelnost systému náhrady uvízlých nákladů s vnitřním trhem, nebo spíše ke dni, kdy byla tato úprava provedena.

               43

               K poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu je třeba připomenout, že se snaží uchopit použitelná kritéria, aby s ohledem ke skutkovým okolnostem věci v původním řízení vypočetl výši roční úpravy náhrady uvízlých nákladů za rok 2009, které příslušejí společnosti PGE podle zákona KDT.

               44

               Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, má předkládající soud konkrétně určit, zda je třeba za účelem uvedeného výpočtu použít „statický“, nebo „dynamický“ přístup. V prvním případě by bylo třeba zohlednit pouze strukturu skupiny podniků, jak je popsána v příloze 7 zákona KDT, na jejímž základě Komise povolila režim státních podpor dotčený v původním řízení. V druhém případě by bylo nutné upravit výši náhrady náležející PGE rovněž s ohledem na finanční výsledek společnosti ELB, která – ačkoli v uvedené příloze není uvedena jakožto příslušející ke stejné skupině jako PGE – byla do ní začleněna v průběhu roku 2009, ke dni přijetí rozhodnutí předsedy URE ze dne 30. července 2010, uvedeného v bodě 22 tohoto rozsudku.

               45

               V tomto ohledu je třeba uvést, že jak bylo připomenuto v bodě 35 tohoto rozsudku, podle čl. 4 odst. 2 rozhodnutí 2009/287 Komise schválila režim náhrad uvízlých nákladů stanovený zákonem KDT, jelikož tento režim byl považován za slučitelný s vnitřním trhem právě „v souladu s metodikou pro uvízlé náklady“.

               46

               Z toho vyplývá, že relevantní ustanovení uvedeného rozhodnutí je třeba vykládat ve světle této metodiky, aby byla upřesněna kritéria, podle kterých je třeba vypočítat roční výši náhrady uvízlých nákladů, jakož i případnou konečnou úpravu uvedené částky.

               47

               Metodika uvízlých nákladů stanoví posouzení státní podpory poskytnuté ve formě náhrady uvízlých nákladů ve dvou etapách. První etapa, která je obsažena v bodě 3 této metodiky, má za cíl definovat náklady, které mohou být považovány za „uvízlé náklady“. Druhá etapa popsaná v bodě 4 uvedené metodiky se týká mechanismu výpočtu skutečné náhrady, která má být vyplacena výrobci, který je příjemcem podpory, z důvodu uvízlých nákladů s ohledem na skutečný rozvoj hospodářské soutěže na trhu.

               48

               Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 63 svého stanoviska, metodika uvízlých nákladů spočívá na předpokladu, že se soutěžní podmínky na trhu s elektřinou vyznačují citlivým vývojem, a připouští tak zohlednění změn týkajících se některých aspektů uvedeného trhu v dotyčném členském státě.

               49

               Zvláště je třeba uvést, že podle bodu 4.2 této metodiky „[m]echanismus vyplácení této podpory musí zohlednit skutečný budoucí vývoj hospodářské soutěže“, který je možné měřit především kvantifikovatelnými ukazateli, jako jsou ceny a podíly na trhu. Podle téhož bodu platí, že jelikož změny podmínek hospodářské soutěže mají přímý vliv na výši způsobilých uvízlých nákladů, „je částka vyplacené podpory v konečném důsledku nezbytně podmíněna vývojem skutečné hospodářské soutěže a při výpočtu podpory vyplácené v dané době se musí zohledňovat změny relevantních faktorů, aby se mohl vyhodnotit stupeň dosažené hospodářské soutěže“.

               50

               Rovněž je třeba zdůraznit, že podle bodu 4.3 uvedené metodiky mají členské státy povinnost Komisi odeslat výroční zprávu, která „popisuje zejména vývoj soutěžní situace“ na trhu s elektřinou, a to tak, že uvede mimo jiné pozorované změny v příslušných vyčíslitelných faktorech. Pokud jde o strukturu energetického trhu v dotyčném členském státě, musí tato zpráva zejména obsahovat informace týkající se případných změn.

               51

               Za těchto podmínek, jelikož je rozhodnutí 2009/287 v souladu se svým čl. 4 odst. 2 založeno právě na metodice uvízlých nákladů a má být použito, jak vyplývá zejména z jeho bodů 36, 38 a 40, na náhrady uvízlých nákladů, které mají být zaplaceny za období od roku 2006 do roku 2025, je třeba mít za to, že spadá do téže vývojové logiky jako tato metodika, a musí proto být vykládáno podle „dynamického“ přístupu.

               52

               Na základě toho musí být roční úprava náhrady uvízlých nákladů uskutečněna s ohledem na skutečnou situaci na trhu v okamžiku, kdy je tato částka počítána, což vyžaduje posouzení vývoje hospodářské soutěže na dotyčném trhu.

               53

               Z toho vyplývá, že je třeba rozhodnutí 2009/287 vykládat v tom smyslu, že všechny změny ve vlastnických strukturách výrobců elektřiny spadají do působnosti uvedeného rozhodnutí, a z tohoto důvodu musejí být zohledněny vnitrostátními orgány nebo soudy, když provádějí korekci roční výše náhrady uvízlých nákladů.

               54

               Kromě toho, jak Komise správně uvedla na jednání, samotná myšlenka korekce spočívá na rozdíl od zálohy v zohlednění nových skutečností, které se objevily po přiznání náhrady uvízlých nákladů, a nemůže být omezena na pouhý odkaz na strukturu skupiny podniků, jak je strnule stanovena ve vnitrostátním legislativním aktu.

               55

               Mimoto má zohlednění takových skutečností v rámci výpočtu úpravy náhrady tu výhodu, že umožňuje vyhnout se systematickému znovuzahajování předběžného kontrolního řízení stanoveného v článku 108 SFEU při sebemenší změně ve struktuře dotyčných skupin.

               56

               Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 4 odst. 1 a 2 rozhodnutí 2009/287 musí být ve světle metodiky uvízlých nákladů vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, vyžaduje, aby při určení roční úpravy náhrady uvízlých nákladů, která má být zaplacena výrobci patřícímu do skupiny podniků, byla zohledněna tato příslušnost, a tudíž finanční výsledek této skupiny ke dni, kdy byla tato úprava provedena.

         K nákladům řízení

               57

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 107 SFEU a čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení s čl. 4 odst. 2 rozhodnutí Komise 2009/287/ES ze dne 25. září 2007 o státní podpoře, kterou Polsko poskytlo v rámci dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie, a státní podpoře, kterou Polsko hodlá poskytnout v rámci odškodnění za dobrovolné ukončení dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie, musejí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby v případě, že Evropská komise přezkoumala režim státních podpor ve světle sdělení Komise ze dne 26. července 2001 o metodice analýzy státních podpor souvisejících s uvízlými náklady a považovala ho za slučitelný s vnitřním trhem před jeho zavedením, vnitrostátní orgány a soudy při provádění dotčené podpory samy ověřovaly její soulad se zásadami obsaženými v této metodice.

                           2)

                           Článek 4 odst. 1 a 2 rozhodnutí 2009/287 musí být ve světle sdělení Komise ze dne 26. července 2001 o metodice analýzy státních podpor souvisejících s uvízlými náklady vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, vyžaduje, aby při určení roční úpravy náhrady uvízlých nákladů, která má být zaplacena výrobci patřícímu do skupiny podniků, byla zohledněna tato příslušnost, a tudíž finanční výsledek této skupiny ke dni, kdy byla tato úprava provedena.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: polština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 12. června 2002. # Mickael Becker proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-9/01.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. prosince 2003. # Héritiers de M. H. Barbier proti Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nizozemsko. # Věc C-364/01.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 17. prosince 1998. # Embassy Limousines & Services proti Evropskému parlamentu. # Rozhodčí doložka. # Věc T-203/96.