title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 23. února 2010. # London Borough of Harrow proti Nimco Hassan Ibrahim a Secretary of State for the Home Department. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené království. # Volný pohyb osob - Právo pobytu státního příslušníka třetího státu, který je manželem nebo manželkou státního příslušníka členského státu, a jeho dětí, které jsou státními příslušníky členského státu - Ukončení výdělečné činnosti státního příslušníka členského státu následované jeho odjezdem z hostitelského členského státu - Zápis dětí do vzdělávacího zařízení - Nedostatek prostředků na obživu-Nařízení (EHS) č. 1612/68 - Článek 12 - Směrnice 2004/38/ES. # Věc C-310/08.

text:
      Věc C-310/08
      London Borough of Harrow
      v.
      Nimco Hassan Ibrahim
      a
      Secretary of State for the Home Department
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]
      „Volný pohyb osob – Právo pobytu státního příslušníka třetího státu, který je manželem nebo manželkou státního příslušníka členského státu, a
         jejich dětí, které jsou státními příslušníky členského státu – Ukončení závislé činnosti státního příslušníka členského státu následované jeho odjezdem z hostitelského členského státu
         – Zápis dětí do vzdělávacího zařízení – Nedostatek prostředků na obživu –Nařízení (EHS) č. 1612/68 – Článek 12 – Směrnice 2004/38/ES“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Pracovníci – Právo dětí pracovníka na přístup ke vzdělávání poskytovanému hostitelským členským státem
            – Právo pobytu za účelem získání obecného vzdělání
      (Nařízení Rady 1612/68, článek 12)
      2.        Volný pohyb osob – Pracovníci – Právo pobytu rodinných příslušníků – Děti státního příslušníka členského státu, který pracuje
            nebo pracoval v hostitelském členském státu – Rodič, který o tyto děti skutečně pečuje
      (Nařízení Rady 1612/68, články 10 a 12; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38)
      1.        Děti občana Evropské unie, které se usadily v členském státě, zatímco jejich rodič v tomto členském státě vykonával práva
         pobytu jako migrující pracovník, mají právo zde pobývat, aby mohly získat obecné vzdělání v souladu s článkem 12 nařízení
         č. 1612/68 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství. Skutečnost, že se rodiče dotčených dětí v mezidobí rozvedli, jakož
         i skutečnost, že pouze jeden z rodičů je občanem Unie a že již není migrujícím pracovníkem v hostitelském členském státu,
         nemá v tomto ohledu žádný vliv.

      (viz bod 29)
      2.        Děti státního příslušníka členského státu, který pracuje nebo pracoval v hostitelském členském státu, a rodič, který o ně
         skutečně pečuje, mohou uplatňovat v posledně uvedeném členském státu právo pobytu toliko na základě článku 12 nařízení č.
         1612/68 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství, ve znění nařízení č. 2434/92, aniž by takové právo podléhalo podmínce,
         že v tomto státu mají dostatečné prostředky a komplexní zdravotní pojištění.

      Právo přiznané článkem 12 nařízení č. 1612/68 dítěti migrujícího pracovníka absolvovat za co nejlepších podmínek školní docházku
         v hostitelském členském státu má totiž nutně za následek, že takové dítě má právo být doprovázeno osobou, která o ně skutečně
         pečuje, a proto tato osoba může pobývat s takovým dítětem v členském státu po dobu jeho studia. K použití uvedeného článku
         musí docházet autonomně, s ohledem na ustanovení práva Unie, která upravují podmínky výkonu práva pobytu v jiném členském
         státu. Taková autonomie článku 12 vzhledem k článku 10 téhož nařízení musí přetrvat i ve vztahu k ustanovením směrnice 2004/38
         o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení
         č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 a 93/96. Opačné řešení by mohlo
         ohrozit cíl integrace rodiny migrujícího pracovníka v prostředí hostitelského členského státu, který je stanoven v pátém bodu
         odůvodnění nařízení č. 1612/68. K tomu, aby taková integrace mohla být úspěšná, je nezbytné, aby dítě pracovníka, který je
         státním příslušníkem členského státu, mělo možnost zahájit školní docházku a studium v hostitelském členském státu a případně
         je úspěšně dokončit.

      Pokud jde o podmínku, že dotčené osoby mají dostatečné prostředky a komplexní zdravotní pojištění v hostitelském členském
         státu, taková podmínka není stanovena v článku 12 nařízení č. 1612/68, který nemůže být vykládán restriktivně a každopádně
         nesmí být zbaven svého užitečného účinku. Ani směrnice 2004/38 v některých situacích nečiní právo pobytu dětí, které studují
         v hostitelském členském státu, a rodiče, který o ně skutečně pečuje, závislým na tom, zda mají dostatečné prostředky a komplexní
         zdravotní pojištění.

      (viz body 31, 42–43, 52, 56, 59 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      23. února 2010(*)

      „Volný pohyb osob – Právo pobytu státního příslušníka třetího státu, který je manželem nebo manželkou státního příslušníka členského státu, a jeho
         dětí, které jsou státními příslušníky členského státu – Ukončení závislé činnosti státního příslušníka členského státu následované jeho odjezdem z hostitelského členského státu
         – Zápis dětí do vzdělávacího zařízení – Nedostatek prostředků na obživu–Nařízení (EHS) č. 1612/68 – Článek 12 – Směrnice 2004/38/ES“

      Ve věci C‑310/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Spojené království) ze dne 21. dubna 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 11. července 2008, v řízení

      London Borough of Harrow
      proti
      Nimco Hassan Ibrahim,
      Secretary of State for the Home Department,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), K. Lenaerts, J.-C. Bonichot a P. Lindh, předsedové senátů,
         C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, L. Bay Larsen, T. von Danwitz a A. Arabadžev, soudci,

      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. září 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za London Borough of Harrow K. Rutledge, barrister,
      –        za N.H. Ibrahim N. Rogers, barrister, zmocněnou S. Morshead, solicitor,
      –        za vládu Spojeného království V. Jackson, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Lewisem, QC,
      –        za dánskou vládu R. Holdgaardem, jako zmocněncem,
      –        za Irsko D. O’Haganem a B. O’Moorem, jako zmocněnci, ve spolupráci s D. Conlan Smythem, barrister,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Maidani a M. Wilderspinem, jako zmocněnci,
      –        za Kontrolní úřad ESVO N. Fengerem, jakož i F. Simonetti a I. Hauger, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 20. října 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 12 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném
         pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2434/92
         ze dne 27. července 1992 (Úř. věst. L 245, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 69, dále jen „nařízení č. 1612/68“), a směrnice Evropského
         parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat
         a pobývat na území členských států, o změně nařízení č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS,
         75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46).

      2        Projednávaná žádost byla předložena v rámci sporu mezi London Borough of Harrow (městská část Harrow, Londýn) a N.H. Ibrahim
         a Secretary of State for the Home Department ve věci odmítnutí žádosti N.H. Ibrahim o přiznání příspěvku na bydlení.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Pátý bod odůvodnění nařízení č. 1612/68 zní:

      „vzhledem k tomu, že za tím účelem, aby právo volného pohybu mohlo být vykonáváno za objektivních podmínek svobody a důstojnosti,
         musí být fakticky i právně zajištěna rovnost zacházení ve všech věcech, které se týkají vlastního výkonu zaměstnání a přístupu
         k bydlení, a rovněž odstraněny překážky mobility pracovníků, zejména pokud jde o právo pracovníka, aby jej doprovázela jeho
         rodina, a podmínky začlenění této rodiny do prostředí hostitelské země“.

      4        Článek 10 nařízení č. 1612/68 stanovil:

      „1.      Právo usadit se společně s pracovníkem, který je státním příslušníkem jednoho členského státu a je zaměstnán na území jiného
         členského státu, mají bez ohledu na své státní občanství tyto osoby:

      a)      jeho manžel nebo manželka a jejich potomci mladší 21 let nebo na něm závislí;
      b)      příbuzní ve vzestupné linii pracovníka a jeho manžela nebo manželky, kteří jsou na nich závislí.
      2.      Členské státy umožní přijetí všech rodinných příslušníků, na které se nevztahuje ustanovení odstavce 1 a kteří jsou závislí
         na výše uvedeném pracovníkovi nebo s ním žijí v zemi posledního pobytu ve společné domácnosti.

      3.      Pro použití odstavců 1 a 2 musí mít pracovník pro svou rodinu ubytování, které se považuje za obvyklé pro tuzemské pracovníky
         v regionu, kde je zaměstnán, aniž by toto ustanovení mohlo vést k diskriminaci mezi vlastními pracovníky a pracovníky z jiných
         členských států.“

      5        Článek 11 nařízení č. 1612/68 stanovil:

      „Manžel nebo manželka a děti mladší 21 let nebo závislí na státním příslušníkovi členského státu, který vykonává na území
         jiného členského státu zaměstnání nebo samostatně výdělečnou činnost, jsou oprávněni k přístupu k jakémukoli zaměstnání na
         celém území stejného státu, a to i pokud nejsou státními občany žádného členského státu.“

      6        Články 10 a 11 nařízení (EHS) č. 1612/68 byly s účinností od 30. dubna 2006 zrušeny na základě čl. 38 odst. 1 směrnice 2004/38.

      7        Článek 12 první pododstavec nařízení č. 1612/68 stanoví:

      „Děti státního příslušníka členského státu, který je nebo byl zaměstnán na území jiného členského státu, mají přístup k obecnému,
         učňovskému a odbornému vzdělání za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu, pokud tyto děti mají bydliště na
         jeho území.“

      8        Třetí a šestnáctý bod odůvodnění směrnice 2004/38 zní:

      „3)      Občanství Unie by mělo představovat základní postavení státních příslušníků členských států při výkonu jejich práva volného
         pohybu a pobytu. Je proto nezbytné kodifikovat a revidovat stávající nástroje Společenství, které se zaměřují samostatně na
         zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a na studenty a další osoby bez zaměstnání, aby se právo volného pohybu
         a pobytu všech občanů Unie zjednodušilo a posílilo.

      [...]
      16)      Osoby požívající práva pobytu by neměly být vyhoštěny, pokud nepředstavují nepřiměřenou zátěž pro systém sociální pomoci hostitelského
         členského státu. Vyhoštění ze země by tedy nemělo být automatickým důsledkem využití systému sociální pomoci. Hostitelský
         členský stát by měl posuzovat, zda se nejedná o dočasné potíže, a při posuzování, zda se příjemce pomoci stal nepřiměřenou
         zátěží pro systém sociální pomoci a zda by měl být vyhoštěn, zohlednit délku pobytu, osobní poměry a objem poskytované pomoci.
         Zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné či uchazeči o zaměstnání, jak byli definováni Soudním dvorem, by v žádném
         případě neměli být vyhoštěni, s výhradou případů odůvodněných veřejným pořádkem nebo veřejnou bezpečností.“

      9        Podle čl. 7 odst. 1 a 2 uvedené směrnice:

      „1. Všichni občané Unie mají právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce, pokud:
      a)      jsou v hostitelském členském státě zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými; nebo
      b)      mají pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky, aby se po dobu svého pobytu nestali zátěží pro systém sociální
         pomoci hostitelského členského státu, a jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta
         všechna rizika; nebo

      c)      –       jsou zapsáni u soukromého či veřejného subjektu, akreditovaného nebo financovaného hostitelským členským státem v souladu
         s jeho právními předpisy nebo správní praxí z prvotního důvodu studia, včetně odborné přípravy, a

               –       jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika, a prohlášením nebo jiným
         podobným prostředkem podle své volby ujistí příslušný vnitrostátní orgán, že mají dostatečné prostředky pro sebe a své rodinné
         příslušníky, aby se po dobu jejich pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu; nebo

      d)      jsou rodinnými příslušníky doprovázejícími nebo následujícími občana Unie, který splňuje podmínky uvedené v písmenech a),
         b) nebo c).

      2.      Právo pobytu stanovené v odstavci 1 se vztahuje rovněž na rodinné příslušníky doprovázející nebo následující v hostitelském
         členském státě občana Unie, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu, za předpokladu, že tento občan Unie
         splňuje podmínky stanovené v odst. 1 písm. a), b) nebo c).“

      10      Článek 12 směrnice 2004/38, nadepsaný „Zachování práva pobytu rodinných příslušníků v případě smrti nebo odjezdu občana Unie“,
         v odstavci 3 stanoví:

      „Odjezd občana Unie z hostitelského členského státu nebo jeho smrt nevede až do ukončení studia jeho dětí ke ztrátě práva
         pobytu jeho dětí ani rodiče, který o děti skutečně pečuje, bez ohledu na jejich státní příslušnost, pobývají-li tyto děti
         v hostitelském členském státě a jsou zapsány ve vzdělávacím zařízení za účelem studia.“

      11      Článek 24 uvedené směrnice, nadepsaný „Rovné zacházení“, v odstavci 1 stanoví:

      „S výhradou zvláštních ustanovení výslovně uvedených ve Smlouvě [o ES] a v sekundárních právních předpisech požívají všichni
         občané Unie, kteří pobývají na základě této směrnice na území hostitelského členského státu, v oblasti působnosti Smlouvy
         stejného zacházení jako státní příslušníci tohoto členského státu. Právo na rovné zacházení se vztahuje i na rodinné příslušníky,
         kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a mají právo pobytu nebo trvalého pobytu.“

       Vnitrostátní právní úprava
      12      Podle článku 6 nařízení o imigraci do Spojeného království (Evropský hospodářský prostor) z roku 2006 [Immigration (European
         Economic Area) Regulations 2006] je „oprávněnou osobou“ ve smyslu tohoto nařízení státní příslušník státu Evropského hospodářského
         prostoru, který je ve Spojeném království uchazečem o zaměstnání, zaměstnancem, osobou samostatně výdělečně činnou, hospodářsky
         soběstačnou nebo studentem.

      13      Podle čl. 19 odst. 3 písm. a) uvedeného nařízení může být osoba vypovězena ze Spojeného království, pokud není nebo přestala
         být oprávněnou osobou ve smyslu uvedeného nařízení.

      14      Ze zákona o bydlení (Housing Act) z roku 1996 a z nařízení o poskytování příspěvku na bydlení a příspěvku v bezdomovectví
         z roku 2006 [Allocation of Housing and Homelessness (Eligibility) Regulations 2006] vyplývá, že osoba nemá nárok na příspěvek
         na bydlení, pokud nemá ve Spojeném království právo pobytu na základě práva Unie.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Nimco H. Ibrahim, somálská státní příslušnice, je provdána za dánského občana, pana Yusufa.

      16      Pan Yusuf přišel do Spojeného království v průběhu podzimu roku 2002 a pracoval tam od října 2002 do května 2003. Od června
         2003 do března 2004 pan Yusuf žádal o dávku v pracovní neschopnosti. Pan Yusuf poté, kdy byl na konci uvedeného období prohlášen
         za způsobilého k práci, opustil Spojené království a vrátil se do něj v prosinci 2006.

      17      Je nesporné, že mezi okamžikem ukončení zaměstnání a opuštěním Spojeného království přestal být pan Yusuf „oprávněnou osobou“
         podle článku 6 nařízení o imigraci (Evropský hospodářský prostor) z roku 2006. Při svém návratu do Spojeného království v prosinci
         2006 pan Yusuf nezískal zpět status „oprávněné osoby“ s právem pobytu na základě práva Unie.

      18      Nimco H. Ibrahim přicestovala do Spojeného království s povolením imigračních úřadů v průběhu února 2003, aby následovala
         svého manžela.

      19      Manželé mají čtyři děti dánské státní příslušnosti ve věku od 1 roku do 9 let. Tři starší děti přišly do Spojeného království
         se svou matkou a čtvrté dítě se narodilo ve Spojeném království. Dvě starší děti navštěvují od svého příchodu do Spojeného
         království veřejné školy.

      20      Nimco H. Ibrahim se v návaznosti na odjezd svého manžela ze Spojeného království v roce 2004 od něj odloučila. Nikdy nebyla
         hospodářsky soběstačná. Nepracuje a je zcela závislá na dávkách sociální pomoci k úhradě běžných potřeb a nákladů na bydlení.
         Nemá komplexní zdravotní pojištění a využívá National Health Service (Národní zdravotní služba).

      21      V průběhu ledna roku 2007 N. H. Ibrahim požádala o příspěvek na bydlení pro sebe a své děti. Rozhodnutím ze dne 1. února 2007
         příslušný úředník London Borough of Harrow žádost zamítl. Měl za to, že ani N.H. Ibrahim, ani její manžel neměli ve Spojeném
         království právo pobytu vyplývající z práva Unie. Dne 29. března 2007 bylo toto zamítavé rozhodnutí potvrzeno úředníkem pověřeným
         přezkumem opravných prostředků podaných proti rozhodnutím o nepřiznání příspěvku na bydlení.

      22      Nimco H. Ibrahim se proti uvedeným rozhodnutím odvolala k Clerkenwell and Shoreditch County Court (soud prvního stupně Clerkenwell
         and Shoreditch), který rozhodnutím ze dne 18. října 2007 žalobě vyhověl z důvodu, že N.H. Ibrahim má, jakožto matka dětí,
         o které skutečně pečuje, právo pobytu ve Spojeném království na základě článku 12 nařízení č. 1612/68, jelikož děti navštěvují
         školu a její manžel je občanem Evropské unie, který v uvedeném členském státu pracoval.

      23      London Borough of Harrow se proti uvedenému rozhodnutí odvolala k předkládajícímu soudu.

      24      Za těchto okolností se Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžné otázky:

      „V situaci, kdy
      –        manželka, která není státní příslušnicí Unie, a její děti, které jsou státními příslušníky Unie, doprovází státního příslušníka
         Unie, který se usadil ve Spojeném království,

      –        státní příslušník Unie pobýval ve Spojeném království jako pracovník,
      –        státní příslušník Unie poté ukončil zaměstnancekou činnost a následně opustil Spojené království,
      –        státní příslušník Unie, jeho manželka, která není státní příslušnicí Unie, a jejich děti nejsou soběstační a jsou závislí
         na sociální pomoci ve Spojeném království,

      –        děti zahájily základní školní docházku ve Spojeném království krátce po svém příjezdu do země, v době, kdy státní příslušník
         Unie měl postavení pracovníka:

      1)      požívají manželka a děti práva pobytu ve Spojeném království pouze tehdy, pokud splňují podmínky stanovené směrnicí 2004/38
         […]?

      nebo
      2)      a)     požívají práva pobytu odvozeného z článku 12 nařízení […] č. 1612/68 […], jak je vykládán Soudním dvorem, aniž by musely splňovat
         podmínky stanovené směrnicí 2004/38 […], a

      b)      pokud ano, musí mít přístup k dostatečným prostředkům, aby se nestaly zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského
         státu během jejich předpokládané doby pobytu, a musí mít v hostitelském členském státu komplexní zdravotní pojištění?

      3)      Je-li odpověď na první otázku kladná, je situace odlišná, pokud, jako je tomu v projednávané věci, děti zahájily základní
         školní docházku a pracovník, který je státním příslušníkem Unie, přestal pracovat přede dnem, ke kterému měla být členskými
         státy provedena směrnice 2004/38 […]?“

       K předběžným otázkám
       K první a druhé otázce
      25      Podstatou prvních dvou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda za takových okolností,
         jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, mohou děti a rodič, který o ně skutečně pečuje, uplatňovat právo pobytu v hostitelském
         členském státu toliko na základě článku 12 nařízení č. 1612/68, aniž by museli splňovat podmínky definované ve směrnici 2004/38,
         či zda jim může být právo pobytu přiznáno výlučně tehdy, pokud splní uvedené podmínky. V případě, kdy by právo pobytu vyplývalo
         výlučně z článku 12 nařízení č. 1612/68, se předkládající soud rovněž dotazuje, zda děti a rodič, který o ně skutečně pečuje,
         musí mít dostatečné prostředky a komplexní zdravotní pojištění v hostitelském členském státu.

      26      V souladu s článkem 12 nařízení č. 1612/68 mají děti státního příslušníka členského státu, který je nebo byl zaměstnán na
         území jiného členského státu, přístup k obecnému, učňovskému a odbornému vzdělání za stejných podmínek jako státní příslušníci
         tohoto státu, pokud tyto děti mají bydliště na jeho území.

      27      Článek 10 nařízení č. 1612/68 zakládá právo manžela nebo manželky a potomků pracovníka pocházejících z jednoho členského státu
         a pobývajících na území jiného členského státu usadit se s ním na území posledně uvedeného členského státu.

      28      Z čl. 7 odst. 1 písm. a) a b) a čl. 7 odstavce 2 směrnice 2004/38 vyplývá, že rodinní příslušníci občana Unie – bez ohledu
         na státní příslušnost – kteří pobývají na území jiného členského státu, aniž by tam vykonávali závislou činnost nebo byli
         samostatně výdělečně činní, mají právo doprovázet takového občana nebo jej následovat za předpokladu, že posledně uvedený
         má pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky a komplexní zdravotní pojištění v hostitelském členském státu.

      29      Soudní dvůr již rozhodl, že děti občana Evropské unie, které se usadily v členském státě, zatímco jejich rodič v tomto členském
         státě vykonával práva pobytu jako migrující pracovník, mají právo zde pobývat, aby mohly získat obecné vzdělání v souladu
         s článkem 12 nařízení č. 1612/68. Skutečnost, že se rodiče dotčených dětí v mezidobí rozvedli, že pouze jeden z rodičů je
         občanem Unie a že již není migrujícím pracovníkem v hostitelském členském státu, nemá v tomto ohledu žádný vliv (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 17. prosince 2002, Baumbast a R., C‑413/99, Recueil, s. I‑7091, bod 63).

      30      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že pokud děti mají na základě článku 12 nařízení č. 1612/68 právo pokračovat ve školní docházce
         v hostitelském členském státu, zatímco rodičům zajišťujícím péči o ně hrozí, že ztratí své právo pobytu, odnětí možnosti,
         aby rodiče pobývali v hostitelském členském státě po dobu školní docházky jejich dětí by mohlo děti zbavit práva, které jim
         bylo přiznáno zákonodárcem Unie (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Baumbast a R., bod 71).

      31      Soudní dvůr poté, co v bodu 72 výše uvedeného rozsudku Baumbast a R. mimo jiné připomněl, že nařízení č. 1612/68 je třeba
         vykládat ve světle požadavku respektování rodinného života stanoveného v článku 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv
         a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, došel v bodu 73 téhož rozsudku k závěru, že právo přiznané článkem
         12 téhož nařízení dítěti migrujícího pracovníka absolvovat za co nejlepších podmínek školní docházku v hostitelském členském
         státu má nutně za následek, že takové dítě má právo být doprovázeno osobou, která o ně skutečně pečuje, a proto tato osoba
         může pobývat s takovým dítětem v členském státu po dobu jeho studia.

      32      Předkládající soud se táže, zda je výše uvedený rozsudek Baumbast a R. založen na použití článku 10 ve spojení s článkem 12
         nařízení č. 1612/668 nebo pouze na článku 12. Konkrétně se uvedený soud táže, zda právo pobytu dětí státního příslušníka členského
         státu, který pracuje nebo pracoval v hostitelském členském státu, stejně jako právo pobytu rodiče, který o děti skutečně pečuje,
         implicitně vyplývá z uvedeného článku 12.

      33      Zaprvé právo dětí migrujících pracovníků na rovné zacházení v přístupu ke vzdělání z titulu článku 12 nařízení č. 1618/68
         svědčí pouze dětem, které „pobývají“ na území členského státu, ve kterém jeden z jejich rodičů je nebo byl zaměstnán.

      34      Přístup ke vzdělání tak závisí na předchozím usazení dítěte v hostitelském členském státu.

      35      Článek 12 nařízení č. 1612/68 tak, jak byl vyložen Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Baumbast a R., umožňuje přiznat
         dítěti v souvislosti s jeho právem na přístup ke vzdělání autonomní právo pobytu. Konkrétně výkon práva na přístup ke vzdělání
         nebyl podřízen podmínce, že si dítě uchová po celou dobu svého studia specifické právo pobytu na základě čl. 10 odst. 1 písm. a)
         uvedeného nařízení, když toto ustanovení bylo ještě platné.

      36      Soudní dvůr v bodech 21 až 24 svého rozsudku ze dne 4. května 1995, Gaal (C‑7/94, Recueil, s. I‑1031) výslovně odmítl argumentaci
         německé vlády, jež tvrdila, že existovala úzká vazba jednak mezi články 10 a 11 nařízení č. 1612/68 a jednak článkem 12 téhož
         nařízení, takže posledně uvedené ustanovení přiznává právo na rovné zacházení pro přístup ke vzdělání v hostitelském členském
         státu pouze dětem, které splňují podmínky stanovené v článcích 10 a 11. V bodu 23 uvedeného rozsudku Gaal Soudní dvůr výslovně
         uvedl, že článek 12 nařízení č. 1612/68 neobsahuje žádný odkaz na uvedené články 10 a 11.

      37      Bylo by totiž v rozporu s kontextem, ve kterém se nachází článek 12 nařízení č. 1612/68, jakož i s účelem sledovaným tímto
         článkem, aby přístup ke vzdělávání závisel na odděleném právu pobytu dítěte, posuzovaném na základě jiných ustanovení téhož
         nařízení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Gaal, bod 25).

      38      Z toho vyplývá, že pokud bylo právo na přístup ke vzdělání, které dítě odvozuje z článku 12 nařízení, nabyto z důvodu jeho
         usazení v hostitelském členském státu, takové právo dítěti zůstává a již nemůže být zpochybněno z důvodu nesplnění podmínek
         stanovených v uvedeném článku 10.

      39      Zadruhé je třeba uvést, že – jak vyplývá ze samotného znění článku 12 nařízení č. 1612/68 – právo na rovné zacházení, pokud
         jde o přístup ke vzdělání, není omezeno na děti migrujících pracovníků. Použije se rovněž na děti bývalých migrujících pracovníků.

      40      Právo, které děti odvozují z článku 12 nařízení č. 1612/68, krom toho není podřízeno právu pobytu jejich rodičů v hostitelském
         členském státu. Podle ustálené judikatury uvedený článek 12 pouze vyžaduje, aby děti žily s rodiči nebo jedním z nich v členském
         státu v době, kdy tam alespoň jeden z jejich rodičů pobýval v postavení pracovníka (rozsudek ze dne 21. června 1988, Brown,
         197/86, Recueil, s. 3205, bod 30, a výše uvedený rozsudek Gaal, bod 27).

      41      Uznat, že děti bývalých migrujících pracovníků mohou pokračovat ve svém studiu v hostitelském členském státu, i když tam jejich
         rodiče již nepobývají, se rovná přiznání práva pobytu takovým dětem nezávisle na právu pobytu přiznanému jejich rodičům, přičemž
         takové právo má svůj základ v uvedeném článku 12.

      42      K použití článku 12 nařízení č. 1612/68 tak musí docházet autonomně, s ohledem na ustanovení práva Unie, která upravují podmínky
         výkonu práva pobytu v jiném členském státu. Taková autonomie článku 12 uvedeného nařízení vzhledem k článku 10 téhož nařízení
         vytvořila základ judikatury Soudního dvora připomenuté v bodech 29 až 31 tohoto rozsudku a musí přetrvat i ve vztahu k ustanovením
         směrnice 2004/38.

      43      Opačné řešení by mohlo ohrozit cíl integrace rodiny migrujícího pracovníka v prostředí hostitelského členského státu, který
         je stanoven v pátém bodu odůvodnění nařízení č. 1612/68. Podle ustálené judikatury je k tomu, aby taková integrace mohla být
         úspěšná, nezbytné, aby dítě pracovníka, který je státním příslušníkem členského státu, mělo možnost zahájit školní docházku
         a studium v hostitelském členském státu a případně je úspěšně dokončit (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. března 1989,
         Echternach a Moritz, 389/87 a 390/87, Recueil, s. 723, bod 21, jakož výše uvedený rozsudek Baumbast a R., bod 69).

      44      London Borough of Harrow, vláda Spojeného království a dánská vláda, jakož i Irsko tvrdí, že směrnice 2004/38 od svého nabytí
         účinnosti představuje jediný základ podmínek upravujících výkon práva pobytu ve členských státech pro občany Unie a jejich
         rodinné příslušníky a že v důsledku toho nelze z článku 12 nařízení č. 1612/68 nadále žádné právo pobytu dovozovat.

      45      V tomto ohledu neumožňuje žádná skutečnost konstatovat, že přijetím směrnice 2004/38 měl zákonodárce Unie v úmyslu změnit
         dosah uvedeného článku 12 tak, jak byl vyložen Soudním dvorem a napříště tak omezit jeho normativní obsah na pouhé právo na
         přístup ke vzdělání.

      46      Ve stejném smyslu je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co bylo uvedeno v souvislosti s články 10 a 11 nařízení č. 1612/68,
         směrnice 2004/38 článek 12 uvedeného nařízení nezrušila. Taková volba je nutně projevem záměru zákonodárce Unie nezavádět
         omezení působnosti uvedeného článku, jak jej vykládá Soudní dvůr.

      47      Výklad uvedený v předchozím bodu je potvrzen skutečností, že z přípravných prací na směrnici 2004/38 vyplývá, že byla formulována
         tak, aby byla soudržná s výše uvedeným rozsudkem Baumbast a R (KOM(2003) 199 konečné, s. 7).

      48      Pokud by se článek 12 nařízení 1612/68 omezil na přiznání práva na rovné zacházení, pokud jde o přístup ke vzdělání, a nestanovil
         by žádné právo pobytu ve prospěch dětí migrujících pracovníků, stal by se po nabytí účinnosti směrnice 2004/38 nadbytečným.
         Její čl. 24 odst. 1 totiž stanoví, že každý občan Unie, který pobývá na území hostitelského členského státu, požívá v oblasti
         působnosti Smlouvy stejného zacházení jako státní příslušníci tohoto členského státu, přičemž je nepochybné, že přístup ke
         vzdělání náleží do působnosti práva Unie (viz zejména rozsudek ze dne 13. února 1985, Gravier, 293/83, Recueil, s. 593, bod
         19).

      49      Ostatně směrnice 2004/38 má podle svého třetího bodu odůvodnění zejména za cíl posílit a zjednodušit právo volného pohybu
         a pobytu všech občanů Unie (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. července 2008, Metock a další, C‑127/08, Sb. rozh. s. I‑6241,
         bod 59). Použití článku 12 nařízení č. 1612/38 i čl. 7 odst. 1 písm. b) a d) a čl. 7 odstavce 2 směrnice 2004/38 na děti migrujících
         pracovníků by přitom mělo za následek, že by právo pobytu takových dětí v hostitelském členském státu za účelem zahájení studia
         nebo pokračování ve studiu podléhalo přísnějším podmínkám, nežli jsou podmínky, které by se na ně vztahovaly před tím, nežli
         směrnice 2004/38 nabyla účinnosti.

      50      Z toho vyplývá, že děti státního příslušníka členského státu, který pracuje nebo pracoval v hostitelském členském státu stejně
         jako rodič, který o ně skutečně pečuje, mohou v posledně uvedeném členském státu uplatňovat právo pobytu toliko na základě
         článku 12 nařízení č. 1612/68, aniž by musely splňovat podmínky definované ve směrnici 2004/38.

      51      Zbývá určit, zda je výkon takového práva je podřízen podmínce, že dotčené osoby mají dostatečné prostředky a komplexní zdravotní
         pojištění v hostitelském členském státu.

      52      Je třeba předeslat, že taková podmínka není v článku 12 nařízení č. 1612/68 stanovena a že – jak již Soudní dvůr rozhodl –
         uvedený článek nemůže být vykládán restriktivně a každopádně nesmí být zbaven svého užitečného účinku (výše uvedený rozsudek
         Baumbast a R., bod 74).

      53      Požadavek týkající se hospodářské nezávislosti rodinných příslušníků pracovníka, který je státním příslušníkem členského státu,
         a jejich ochrany v případě nemoci v hostitelském členském státu nevyplývá ani z judikatury Soudního dvora.

      54      Když byl Soudní dvůr vyzván, aby se vyjádřil k otázce, zda děti, které pobývají v členském státu, ve kterém jejich otec, státní
         příslušník jiného členského státu, před návratem do státu svého původu vykonával činnost jako zaměstnanec, měly nárok z titulu
         článku 12 nařízení č. 1612/68 na studijní podporu od státu určenou k pokrytí nákladů na vzdělání, nákladů na svou obživu a obživu
         osob, které o ně pečovaly, jakož i nákladů na zdravotní pojištění, rozhodl, aniž by se vyjadřoval k hospodářské situaci dotčených
         studentů, že status dětí pracovníka, který je státním příslušníkem členského státu ve smyslu nařízení č. 1612/68, s sebou
         nese zejména to, že právo Unie uznává potřebu nároku na studijní podporu od státu tak, aby jim bylo umožněno dosáhnout integrace
         do společnosti hostitelského členského státu; takový požadavek se uplatní tím spíše tam, kde osobami, kterých se dotčená ustanovení
         nařízení týkají, jsou studenti, kteří přišli do takového státu dokonce ve věku před zahájením povinné školní docházky (výše
         uvedený rozsudek Echternach a Moritz, bod 35).

      55      Ve výše uvedeném rozsudku Baumbast a R. pan Baumbast, otec dětí, o jejichž právo pobytu v hostitelském členském státu na základě
         článku 12 nařízení č. 1612/68 se jednalo, sice měl prostředky, které jemu i jeho rodině poskytovaly nezávislost na sociální
         pomoci. Nicméně odpovědi na předběžné otázky týkající se práva pobytu dětí a jejich matky, která o ně pečovala, nebyly založeny
         na jejich hospodářské nezávislosti, nýbrž na skutečnosti, že cíl nařízení č. 1612/68, tedy volný pohyb pracovníků, vyžaduje
         optimální podmínky pro začlenění rodiny pracovníka v hostitelském členském státu a že upření možnosti, aby rodiče zajišťující
         péči o děti setrvávali v hostitelském členském státu po dobu školní docházky těchto dětí, je mohlo zbavit práva, které jim
         přiznal zákonodárce Unie (viz výše uvedený rozsudek Baumbast a R., body 50 a 71).

      56      Ani směrnice 2004/38 v některých situacích nečiní právo pobytu dětí, které studují v hostitelském členském státu, a rodiče,
         který o ně skutečně pečuje, závislým na tom, zda mají dostatečné prostředky a komplexní zdravotní pojištění.

      57      Výklad, podle kterého právo pobytu dětí v hostitelském členském státu, jež tam studují, a rodiče, který se o ně skutečně stará,
         není podřízeno podmínce dostatečných prostředků a komplexního zdravotního pojištění, je posílen čl. 12 odst. 3 směrnice 2004/38,
         podle kterého odjezd občana Unie z hostitelského členského státu nebo jeho smrt nevede, až do ukončení studia jeho dětí, ke
         ztrátě práva pobytu jeho dětí nebo rodiče, který o děti skutečně pečuje, bez ohledu na jejich státní příslušnost, pobývají-li
         tyto děti v hostitelském členském státě a jsou-li zapsány ve vzdělávacím zařízení za účelem studia.

      58      Uvedené ustanovení, i když není použitelné na spor v původním řízení, dokládá obzvláštní význam, který směrnice 2004/38 přikládá
         postavení dětí, jež studují v hostitelském členském státu, a rodičů, kteří o ně pečují.

      59      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na první dvě otázky třeba odpovědět tak, že za takových okolností, jako jsou okolnosti
         ve věci v původním řízení, mohou děti státního příslušníka členského státu, který pracuje nebo pracoval v hostitelském členském
         státu a rodič, který o ně skutečně pečuje, uplatňovat v posledně uvedeném členském státu právo pobytu toliko na základě článku
         12 nařízení č. 1612/68, aniž by takové právo podléhalo podmínce, že v tomto státu mají dostatečné prostředky a komplexní zdravotní
         pojištění.

       Ke třetí otázce
      60      S ohledem na odpověď podanou na první dvě otázky není třeba na třetí otázku odpovídat.

       K nákladům řízení
      61      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, mohou děti státního příslušníka členského státu, který
            pracuje nebo pracoval v hostitelském členském státu a rodič, který o ně skutečně pečuje, uplatňovat v posledně uvedeném členském
            státu právo pobytu toliko na základě článku 12 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků
            uvnitř Společenství, ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2434/92 ze dne 27. července 1992, aniž by takové právo podléhalo podmínce,
            že v tomto státu mají dostatečné prostředky a komplexní zdravotní pojištění.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 27. listopadu 2007. # Gateway, Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky ACTIVY Media Gateway - Starší slovní a obrazové národní ochranné známky a ochranné známky Společenství Gateway a GATEWAY - Relativní důvody pro zamítnutí - Neexistence nebezpečí záměny - Neexistence podobnosti označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení ES č. 40/94 - Článek 8 odst. 5 nařízení č. 40/94. # Věc T-434/05.

text:
      Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 27. listopadu 2007 – Gateway v. OHIM – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway)
      (Věc T-434/05)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky ACTIVY Media Gateway – Starší slovní a obrazové národní ochranné známky a ochranné známky Společenství Gateway a GATEWAY – Relativní důvody pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Neexistence podobnosti označení – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení ES č. 40/94 – Článek 8 odst. 5 nařízení č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby [Nařízení
         Rady č. 40/94, čl. 8 odst.1 písm. b)] (viz body 50–51)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 14. září 2005 (věc R 1068/2004-1), týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi Fujitsu Siemens Computers GmbH a Gateaway, Inc.

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Fujitsu Siemens Computers GmbH

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka ACTIVY Media Gateway pro výrobky a služby ve třídách 9, 35, 38 a 42 – přihláška č.                                              2190627

               Majitel ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Gateway, Inc.

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Národní slovní a                                              obrazové ochranné známky a                                              ochranné známky Společenství GATEWAY, GATEWAY 2000, GATEWAY.NET, GATEWAY PROFILE a GATEWAY ASTRO                                              pro výrobky a služby                                              ve třídách 9, 16, 35, 36, 37 a 38

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Zamítnutí námitek

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  			ukládá se jí rovněž náhrada nákladů Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a
                     			vzory) (OHIM).


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 20. července 2017.#Ornua Co-operative Ltd v. Tindale & Stanton Ltd España, SL.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Audiencia Provincial de Alicante.#Řízení o předběžné otázce – Duševní vlastnictví – Ochranná známka Evropské unie – Jednotná povaha – Nařízení (ES) č. 207/2009 – Článek 9 odst. 1 písm. b) a c) – Jednotná ochrana práva z ochranné známky Evropské unie proti nebezpečím záměny a poškození dobrého jména – Pokojná koexistence této ochranné známky a národní ochranné známky užívané třetí osobou v části Evropské unie – Chybějící pokojná koexistence jinde v Unii – Vnímání průměrného spotřebitele – Rozdílné vnímání, které může existovat v různých částech Unie.#Věc C-93/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      20. července 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce – Duševní vlastnictví – Ochranná známka Evropské unie – Jednotná povaha – Nařízení (ES) č. 207/2009 – Článek 9 odst. 1 písm. b) a c) – Jednotná ochrana práva z ochranné známky Evropské unie proti nebezpečím záměny a poškození dobrého jména – Pokojná koexistence této ochranné známky a národní ochranné známky užívané třetí osobou v části Evropské unie – Chybějící pokojná koexistence jinde v Unii – Vnímání průměrného spotřebitele – Rozdílné vnímání, které může existovat v různých částech Unie“
      Ve věci C-93/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Audiencia Provincial de Alicante (oblastní soud v Alicante, Španělsko) ze dne 8. února 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 15. února 2016, v řízení

         Ornua Co-operative Ltd, dříve The Irish Dairy Board Co-operative Ltd,
      proti

         Tindale & Stanton Ltd España SL

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení M. Ilešič (zpravodaj), předseda senátu, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: M. Szpunar,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. ledna 2017,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               –

               za Ornua Co-operative Ltd, dříve The Irish Dairy Board Co-operative Ltd, E. Armijem Chávarrim, abogado,

               –

               za Tindale & Stanton Ltd España SL A. von Mühlendahlem a J. Güell Serrou, abogados,

               –

               za německou vládu T. Henzem a M. Hellmannem, jako zmocněnci,

               –

               za francouzskou vládu D. Colasem a D. Segoinem, jako zmocněnci,

               –

               za Evropskou komisi É. Gippini Fournierem, T. Scharfem a J. Samnadda, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. března 2017,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 9 nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce [Evropské unie] (Úř. věst. 2009, L 78, s. 1).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Ornua Co-operative Ltd, dříve The Irish Dairy Board Co-operative Ltd (dále jen „Ornua“), a společností Tindale & Stanton Ltd España SL (dále jen „T & S“) ve věci užívání označení společností T & S, které podle společnosti Ornua vyvolává nebezpečí záměny s ochrannými známkami EU, jejichž je majitelkou, a poškozuje dobré jméno těchto ochranných známek.

         Právní rámec

               3

               Nařízení č. 207/2009, které zrušilo a nahradilo nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1), bylo změněno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2424 ze dne 16. prosince 2015 (Úř. věst. 2015, L 341, s. 21), které vstoupilo v platnost dne 23. března 2016. Nicméně s ohledem na dobu rozhodnou z hlediska skutečností v původním řízení je tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce posuzována podle nařízení č. 207/2009 ve znění platném před touto změnou.

               4

               Bod 3 odůvodnění tohoto nařízení uvádí:
               „Pro sledování cílů [Evropské unie] se jeví nezbytným přijetí společného režimu pro ochranné známky, na jehož základě mohou podniky nabýt na základě jediného řízení ochranné známky [EU], kterým je poskytnuta jednotná ochrana a které mají účinky na celém území [Unie]. Takto vyjádřená zásada jednotné povahy ochranné známky [EU] by se měla uplatnit, nestanoví-li toto nařízení jinak.“

               5

               Článek 1 odst. 2 uvedeného nařízení, který je součástí jeho hlavy I, nadepsané „Obecná ustanovení“, uvádí:
               „Ochranná známka [EU] má jednotnou povahu. Má stejné účinky v celé[Unii]: může být zapsána, převedena, lze se jí vzdát, být zrušena nebo prohlášena za neplatnou a její užívání může být zakázáno pouze pro území celé[Unie]. Tato zásada platí, nestanoví-li toto nařízení jinak.“

               6

               Hlava II téhož nařízení je nadepsána „Právo ochranných známek“. Její oddíl 2, který je nadepsán „Účinky ochranné známky [Unie]“, obsahuje mimo jiné článek 9, nadepsaný „Práva z ochranné známky [EU]“, a článek 12, nadepsaný „Omezení účinků ochranné známky [EU]“.

               7

               Uvedený čl. 9 odst. 1 stanoví:
               „Z ochranné známky [EU] vzniká jejímu majiteli výlučné právo. Majitel je oprávněn zakázat všem třetím stranám užívat bez jeho souhlasu v obchodním styku:

                        a)

                        označení totožné s ochrannou známkou [EU] pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro které je ochranná známka [EU] zapsána;

                        b)

                        označení, u něhož z důvodu jeho totožnosti nebo podobnosti s ochrannou známkou [EU] a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb označených ochrannou známkou [EU] a označením existuje nebezpečí záměny u veřejnosti včetně nebezpečí asociace mezi označením a ochrannou známkou;

                        c)

                        označení totožné s ochrannou známkou [EU] nebo jí podobné pro výrobky nebo služby, které nejsou podobné těm, pro které je ochranná známka [EU] zapsána, pokud jde o ochrannou známku, která má v rámci [Unie] dobré jméno a pokud by užívání tohoto označení bez řádného důvodu neprávem těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména ochranné známky [EU] nebo jim bylo na újmu.“

               8

               Uvedený článek 12 stanoví:
               „Ochranná známka [EU] neopravňuje majitele, aby zakázal třetí straně používat v obchodním styku:

                        a)

                        jeho jméno [její jméno] nebo adresu;

                        b)

                        údaje týkající se druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu, doby výroby výrobku nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;

                        c)

                        ochrannou známku, je-li to nezbytné k označení účelu výrobku nebo služby, zejména u příslušenství nebo náhradních dílů,

                  pokud je toto užívání v souladu s poctivými zvyky v průmyslu a obchodě.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Ornua je společností založenou podle irského práva, která vykonává ekonomickou činnost v potravinářském odvětví. Uvádí na trh zejména máslo a jiné mléčné výrobky.

               10

               Tato společnost je majitelkou několika ochranných známek EU, mezi něž patří slovní ochranná známka KERRYGOLD, která byla v roce 1998 zapsána pro výrobky náležející do třídy 29 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu ochranných známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, tedy zejména máslo a jiné mléčné výrobky, a následující dvě obrazové ochranné známky zapsané v roce 1998 a 2011 pro tutéž třídu výrobků (dále jen společně „ochranné známky EU KERRYGOLD“):

               11

               Výrobky, na kterých jsou tyto ochranné známky umístěny, jsou vyváženy do několika zemí. V Unii jsou uvedené výrobky prodávány především ve Španělsku, v Belgii, Dánsku, Německu, Irsku, Řecku, ve Francii, na Kypru, v Lucembursku, na Maltě, v Nizozemsku a ve Spojeném království.

               12

               T & S je společností založenou podle španělského práva, která do Španělska dováží a v tomto státě distribuuje margaríny pod označením KERRYMAID. Tyto výrobky v Irsku vyrábí společnost Kerry Group plc.

               13

               Kerry Group nechala v Irsku i ve Spojeném království zapsat národní ochrannou známku KERRYMAID.

               14

               Dne 29. ledna 2014 podala The Irish Dairy Board Co-operative, která se dne 31. března 2015 stala společností Ornua, proti T & S k Juzgado de lo Mercantil de Alicante (obchodní soud v Alicante, Španělsko) jakožto soudu pro ochranné známky EU žalobu pro porušení směřující k tomu, aby bylo určeno, že T & S tím, že do Španělska dováží a v tomto státě distribuuje margaríny pod označením KERRYMAID, porušuje práva z ochranných známek EU KERRYGOLD. Užívání označení KERRYMAID společností T & S podle jejího názoru vyvolává nebezpečí záměny a bez řádného důvodu těží z rozlišovací způsobilosti a dobrého jména uvedených ochranných známek.

               15

               Daný soud nejprve konstatoval, že jediná podobnost mezi označením KERRYMAID a ochrannými známkami EU KERRYGOLD se týká prvku „kerry“, který odkazuje na irské hrabství známé chovem skotu.

               16

               Dále uvedl, že mezi účastníky řízení je nesporné, že ochranné známky EU KERRYGOLD a národní ochranná známka KERRYMAID v Irsku a ve Spojeném království pokojně koexistují.

               17

               Uvedený soud z toho dovodil, že ve Španělsku nemůže existovat nebezpečí záměny mezi ochrannými známkami EU KERRYGOLD a označením KERRYMAID. Vzhledem k tomu, že Irsko a Spojené království mají společně v Unii značný demografický význam, pokojná koexistence těchto ochranných známek a tohoto označení v obou členských státech musí s ohledem na jednotnou povahu ochranné známky EU vést k závěru, že mezi uvedenými ochrannými známkami a uvedeným označením neexistuje nebezpečí záměny na celém území Unie.

               18

               Tentýž soud měl konečně za to, že z důvodu uvedené pokojné koexistence v Irsku a ve Spojeném království nemůže společnost T & S ve Španělsku neprávem těžit z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména ochranných známek EU KERRYGOLD.

               19

               Na základě těchto úvah Juzgado de lo Mercantil de Alicante (obchodní soud v Alicante) žalobu pro porušení rozsudkem ze dne 18. března 2015 zamítl.

               20

               Proti uvedenému rozsudku bylo podáno odvolání k předkládajícímu soudu.

               21

               Předkládající soud má na základě zjištění, že pokojná koexistence ochranných známek EU KERRYGOLD a označení KERRYMAID je prokázána pouze v Irsku a ve Spojeném království, pochybnosti o slučitelnosti rozšíření, které soud prvního stupně učinil, s nařízením č. 207/2009. I za předpokladu, že pokojná koexistence těchto ochranných známek a tohoto označení v Irsku a ve Spojeném království vede k tomu, že v obou členských státech neexistuje nebezpečí záměny, z toho však podle předkládajícího soudu nevyplývá, že mezi uvedenými ochrannými známkami a uvedeným označením neexistuje nebezpečí záměny ani v ostatních členských státech. Takové rozšíření totiž může práva přiznaná majiteli ochranné známky EU na základě článku 9 nařízení č. 207/2009 zbavit jejich užitečného účinku.

               22

               Za těchto podmínek se Audiencia Provincial de Alicante (oblastní soud v Alicante, Španělsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Lze čl. 9 odst. 1 písm. b) [nařízení č. 207/2009] v rozsahu, v němž v případech uvedených v tomto ustanovení umožňuje majiteli ochranné známky [EU] zakázat třetí straně užívání označení v obchodním styku bez jeho souhlasu pouze tehdy, existuje-li nebezpečí záměny, vykládat v tom smyslu, že umožňuje vyloučit nebezpečí záměny, pokud starší ochranná známka [EU] díky toleranci jejího majitele roky pokojně koexistovala ve dvou členských státech Unie s podobnými národními ochrannými známkami, takže neexistence nebezpečí záměny se s ohledem na jednotnou povahu ochranné známky [EU] z těchto dvou států přenese na další členské státy nebo na Unii jako celek?

                        2)

                        Je v případě uvedeném v předchozím bodě možné při posuzování nebezpečí záměny zohlednit zeměpisné, demografické, hospodářské či jiné podmínky ve státech, ve kterých došlo ke koexistenci, takže neexistenci nebezpečí záměny v těchto státech lze přenést na jiný členský stát nebo na celou Unii?

                        3)

                        Pokud jde o případ uvedený v čl. 9 odst. 1 písm. c) [nařízení č. 207/2009], musí být toto ustanovení vykládáno v tom smyslu, že v případě, kdy starší ochranná známka řadu let koexistovala se sporným označením ve dvou členských státech Unie bez námitek majitele této ochranné známky, může být tato tolerance majitele ve vztahu k užívání pozdějšího označení v těchto dvou státech přenesena na zbývající část území Unie pro účely určení, zda má třetí strana řádný důvod k užívání pozdějšího označení, a to z důvodu jednotného zacházení, které vyžaduje ochranná známka [EU]?“

               23

               Soudní dvůr zaslal předkládajícímu soudu žádost o vysvětlení, zda má uvedený soud při použití nařízení č. 207/2009 přezkoumat i posouzení soudu prvního stupně, podle kterého z důvodu existence údaje o zeměpisném původu „kerry“ v kolidujících označeních a neexistence podobnosti mezi prvky „gold“ a „maid“ každopádně nemůže existovat nebezpečí záměny.

               24

               Předkládající soud na tuto žádost o vysvětlení odpověděl kladně.

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               25

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že ochranná známka EU a národní ochranná známka v části Unie pokojně koexistují, umožňuje s ohledem na jednotnou povahu ochranné známky EU dospět k závěru, že v jiné části Unie, kde k pokojné koexistenci mezi touto ochrannou známkou EU a označením totožným s touto národní ochrannou známkou nedochází, neexistuje nebezpečí záměny mezi uvedenou ochrannou známkou EU a tímto označením.

               26

               Vzhledem k tomu, že tato otázka je položena z hlediska jednotné povahy ochranné známky EU, je třeba nejprve uvést, že na základě této zásady, která je vyjádřena v bodě 3 odůvodnění nařízení č. 207/2009 a upřesněna v čl. 1 odst. 2 tohoto nařízení, ochranné známky EU požívají jednotné ochrany a mají účinky na celém území Unie. Podle tohoto ustanovení může být ochranná známka EU zapsána, převedena, lze se jí vzdát, být zrušena nebo prohlášena za neplatnou a její užívání může být zakázáno pouze pro území celé Unie, nestanoví-li toto nařízení jinak.

               27

               Článek 1 odst. 2 nařízení č. 207/2009 sice uvádí pouze zápis ochranné známky, její převedení, ztrátu práv z ochranné známky a zákaz ji užívat, z výkladu tohoto ustanovení ve spojení s bodem 3 odůvodnění tohoto nařízení nicméně vyplývá, že účinky ochranné známky EU uvedené v hlavě II oddíle 2 daného nařízení se rovněž uplatní jednotným způsobem na celém území Unie.

               28

               Soudní dvůr již rozhodl, že výlučné právo, které vzniká majiteli z ochranné známky EU na základě čl. 9 odst. 1 nařízení č. 207/2009, se v zásadě vztahuje na celé území Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. dubna 2011, DHL Express France, C-235/09, EU:C:2011:238, bod 39).

               29

               Pokud jde o čl. 9 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že toto ustanovení chrání majitele ochranné známky EU proti veškerému užívání, které zasahuje nebo je schopno zasáhnout do funkce údaje o původu této ochranné známky (rozsudek ze dne 22. září 2016, combit Software, C-223/15, EU:C:2016:719, bod 27 a citovaná judikatura).

               30

               Jednotná ochrana, kterou toto ustanovení takto poskytuje majiteli ochranné známky EU, spočívá v oprávnění tohoto majitele zakázat všude v Unii všem třetím stranám užívání totožného nebo podobného označení pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby v obchodním styku a bez jeho souhlasu, které zasahuje nebo je schopno zasáhnout do funkce údaje o původu ochranné známky a vyvolává tak nebezpečí záměny.

               31

               Aby se majitel ochranné známky EU mohl tohoto práva dovolávat, není nezbytné, aby k užívání totožného nebo podobného označení vyvolávajícího nebezpečí záměny docházelo na celém území Unie.

               32

               Pokud by totiž majitel ochranné známky EU byl chráněn pouze proti porušením, k nimž došlo na celém území Unie, nemohl by bránit užívání totožných nebo podobných označení, která vyvolávají nebezpečí záměny pouze na části tohoto území, ačkoli cílem čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 je chránit tohoto majitele proti jakémukoli užívání zasahujícímu do funkce údaje o původu jeho ochranné známky všude v Unii.

               33

               Pokud užívání označení vyvolává v určité části Unie nebezpečí záměny s ochrannou známkou EU, zatímco v jiné části Unie stejné užívání takové nebezpečí nevyvolává, dochází tedy k porušení výlučného práva, které vzniká z této ochranné známky. Soud pro ochranné známky EU, jemuž byla věc předložena, musí v tomto případě zakázat uvádění dotyčných výrobků na trh pod dotčeným označením na celém území Unie, s výjimkou části tohoto území, ve vztahu k níž byla konstatována neexistence nebezpečí záměny (rozsudek ze dne 22. září 2016, combit Software, C-223/15, EU:C:2016:719, body 25 a 36).

               34

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru v projednávaném případě vyplývá, že mezi účastníky původního řízení je nesporné, že ochranné známky EU KERRYGOLD a národní ochranná známka KERRYMAID v Irsku a ve Spojeném království pokojně koexistují, a Ornua tedy nebrání užívání této národní ochranné známky v těchto členských státech.

               35

               Je rovněž nesporné, že k takové pokojné koexistenci nedochází na části území Unie, které se týká žaloba pro porušení, tedy na španělském území, a že společnost T & S v tomto státě užívá označení KERRYMAID bez souhlasu společnosti Ornua.

               36

               Z judikatury Soudního dvora ostatně vyplývá, že přezkum existence nebezpečí záměny v části Unie musí vycházet z globálního posouzení veškerých relevantních faktorů dotčeného případu a že toto posouzení musí zahrnovat vizuální, fonetické nebo pojmové srovnání ochranné známky a označení užívaného třetí osobou, což může zejména z jazykových důvodů vést k rozdílným závěrům pro jednotlivé části Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2016, combit Software, C-223/15, EU:C:2016:719, body 31 a 33 a citovaná judikatura).

               37

               Z toho plyne, jak uvedl generální advokát v bodě 39 svého stanoviska, že v takové situaci, jaká je dotčena v původním řízení, v rámci které byla v Irsku a ve Spojeném království konstatována pokojná koexistence ochranných známek EU a označení, nemůže soud pro ochranné známky EU, k němuž byla podána žaloba pro porušení týkající se užívání tohoto označení v jiném členském státě, v projednávaném případě ve Španělském království, založit své posouzení pouze na uvedené pokojné koexistenci panující v Irsku a ve Spojeném království. Uvedený soud musí naopak provést globální posouzení všech relevantních faktorů.

               38

               S ohledem na tyto úvahy je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že ochranná známka EU a národní ochranná známka v jedné části Evropské unie pokojně koexistují, neumožňuje dospět k závěru, že v jiné části Unie, kde k pokojné koexistenci této ochranné známky EU a označení totožného s touto národní ochrannou známkou nedochází, neexistuje nebezpečí záměny mezi uvedenou ochrannou známkou EU a tímto označením.

         Ke druhé otázce

               39

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnosti, které jsou podle soudu pro ochranné známky EU, jenž má rozhodnout o žalobě pro porušení práv z duševního vlastnictví, relevantní pro posouzení, zda je majitel ochranné známky EU oprávněn zakázat užívání označení v části Unie, které se netýká tato žaloba, může uvedený soud vzít do úvahy pro účely posouzení, zda je tento majitel oprávněn zakázat užívání tohoto označení v části Unie, které se uvedená žaloba týká.

               40

               Jak bylo připomenuto v bodě 36 tohoto rozsudku, přezkum, který musí provést příslušný soud pro ochranné známky EU, musí vycházet z globálního posouzení veškerých relevantních faktorů věci, která je mu předložena.

               41

               Pokud jde o vizuální, fonetické nebo pojmové srovnání dotčené ochranné známky EU a označení užívaného třetí osobou, musí toto globální posouzení vycházet z celkového dojmu, jakým tato ochranná známka a toto označení působí na relevantní veřejnost, kterou tvoří průměrný spotřebitel dotyčných výrobků nebo služeb, který je běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2015, Loutfi Management Propriété intellectuelle, C-147/14, EU:C:2015:420, body 21 a 25 a citovaná judikatura).

               42

               Jak uvedl generální advokát v bodech 41 a 42 svého stanoviska, pokud se tržní podmínky a sociokulturní nebo jiné okolnosti, které přispívají k celkovému dojmu, jakým ochranná známka EU a dotčené označení působí na průměrného spotřebitele, v jednotlivých částech Unie výrazně neliší, nic nebrání tomu, aby relevantní faktory, jejichž existence v určité části Unie byla prokázána, byly vzaty v úvahu při posouzení, zda je majitel této ochranné známky oprávněn zakázat užívání tohoto označení v jiné části Unie nebo na celém jejím území.

               43

               Jak v projednávané věci vyplývá z odpovědi na žádost o vysvětlení a z vyjádření předložených Soudnímu dvoru, T & S zejména tvrdí, že označení KERRYMAID, které užívá ve Španělsku, není podobné ochranným známkám EU KERRYGOLD společnosti Ornua, a nemůže tedy vyvolávat nebezpečí záměny ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, jelikož prvek „kerry“ je údajem o zeměpisném původu, na který se na základě článku 12 tohoto nařízení nevztahuje výlučné právo, které uvedený článek 9 společnosti Ornua přiznává.

               44

               Omezení výlučného práva přiznaného článkem 9 nařízení č. 207/2009, na které odkazuje společnost T & S, je však podmíněno tím, že užívání označení, které obsahuje údaj o zeměpisném původu, musí být v souladu s poctivými zvyky v průmyslu a obchodě. Za účelem zkoumání, zda je tato podmínka, která je vyjádřením povinnosti loajality vůči oprávněným zájmům majitele ochranné známky, splněna, musí soud, který má o věci rozhodnout, provést globální posouzení veškerých relevantních okolností (viz zejména rozsudky ze dne 7. ledna 2004, Gerolsteiner Brunnen, C-100/02, EU:C:2004:11, body 24 a 26; ze dne 16. listopadu 2004, Anheuser-Busch, C-245/02, EU:C:2004:717, body 82 a 84, a ze dne 17. března 2005, Gillette Company a Gillette Group Finland, C-228/03, EU:C:2005:177, bod 41).

               45

               V tomto ohledu je třeba vzít v úvahu zejména celkové představení výrobku uváděného na trh třetí osobou, podmínky, za kterých je činěn rozdíl mezi dotčenou ochrannou známkou a označením užívaným touto třetí osobou, a snahu uvedené třetí osoby zajistit, že spotřebitelé odliší její výrobky od výrobků majitele ochranné známky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. března 2005, Gillette Company a Gillette Group Finland, C-228/03, EU:C:2005:177, bod 46).

               46

               Pokud by měl předkládající soud pro účely posouzení, zda je Ornua oprávněna zakázat užívání označení KERRYMAID ve Španělsku, zvážit zohlednění skutečností existujících v Irsku a ve Spojeném království, musel by se nejprve ujistit, že neexistuje významný rozdíl mezi tržními podmínkami nebo sociokulturními okolnostmi, které lze pozorovat v části Unie, které se týká žaloba pro porušení, a v části Unie, kde se nachází zeměpisná oblast odpovídající zeměpisnému výrazu obsaženému v dotčeném označení. Nelze totiž vyloučit, že chování, které lze očekávat od třetí osoby, aby její užívání označení bylo v souladu s poctivými zvyky v průmyslu a obchodě, musí být v části Unie, kde spotřebitelé mají zvláštní náklonnost k zeměpisnému výrazu obsaženému v dotčené ochranné známce a dotčeném označení, analyzováno jinak, než v části Unie, kde je tato náklonnost slabší.

               47

               S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět, že čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnosti, které by podle soudu pro ochranné známky EU, jenž má rozhodnout o žalobě pro porušení práv z duševního vlastnictví, byly relevantní pro posouzení, zda je majitel ochranné známky EU oprávněn zakázat užívání označení v části Evropské unie, které se netýká tato žaloba, může uvedený soud vzít do úvahy při posouzení, zda je tento majitel oprávněn zakázat užívání tohoto označení v části Unie, které se uvedená žaloba týká, pokud se tržní podmínky a sociokulturní okolnosti v obou uvedených částech Unie od sebe výrazně neliší.

         Ke třetí otázce

               48

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 9 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že ochranná známka EU s dobrým jménem a označení v určité části Unie pokojně koexistují, umožňuje s ohledem na jednotnou povahu ochranné známky EU dospět k závěru, že v jiné části Unie, kde k této pokojné koexistenci nedochází, existuje řádný důvod ospravedlňující užívání tohoto označení.

               49

               Jak bylo připomenuto v bodě 28 tohoto rozsudku, výlučné právo, které vzniká z ochranné známky EU jejímu majiteli na základě čl. 9 odst. 1 nařízení č. 207/2009, se v zásadě vztahuje na celé území Unie.

               50

               Rozšířená ochrana, kterou čl. 9 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení poskytuje majitelům ochranných známek EU s dobrým jménem, spočívá v oprávnění těchto majitelů zakázat všem třetím stranám užívání totožného nebo podobného označení – ať již pro podobné výrobky nebo služby nebo výrobky nebo služby, které nejsou podobné výrobkům nebo službám, pro které jsou tyto ochranné známky zapsány – bez souhlasu daného majitele a bez řádného důvodu v obchodním styku, které neprávem těží z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména uvedených ochranných známek nebo jim je na újmu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2011, Interflora a Interflora British Unit, C-323/09, EU:C:2011:604, body 68 a 70).

               51

               Aby majitel ochranné známky EU požíval této rozšířené ochrany, musí být podle uvedeného čl. 9 odst. 1 písm. c) prokázáno, že tato ochranná známka má „dobré jméno v rámci [Unie]“. Za tímto účelem postačuje, aby bylo prokázáno, že uvedená ochranná známka má takové dobré jméno na podstatné části území Unie, která může případně odpovídat zejména území jediného členského státu. Je-li tato podmínka splněna, je třeba mít za to, že dotčená ochranná známka EU má dobré jméno v celé Unii (rozsudky ze dne 6. října 2009, PAGO International, C-301/07, EU:C:2009:611, body 27, 29 a 30, a ze dne 3. září 2015, Iron & Smith, C-125/14, EU:C:2015:539, body 19 a 20).

               52

               Tato judikatura zajišťuje, že majitel ochranné známky EU buďto má nárok na rozšířenou ochranu poskytnutou článkem 9 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 všude v Unii, nebo jej nemá vůbec. Rozsah ochrany poskytnuté každou ochrannou známkou EU je tak jednotný na celém území Unie.

               53

               Naproti tomu aby se majitel ochranné známky EU, kterému je poskytnuta uvedená rozšířená ochrana, mohl dovolávat svého práva poskytnutého daným čl. 9 odst. 1 písm. c), není nijak nezbytné, aby k užívání označení zasahujícímu do uvedeného práva docházelo na celém území Unie.

               54

               Pokud by byl totiž tento majitel chráněn pouze proti porušením, k nimž došlo na celém území Unie, nemohl by se bránit proti porušením, k nimž došlo pouze na jedné části tohoto území, ačkoli cílem čl. 9 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 je chránit tohoto majitele všude v Unii proti každému užívání totožného nebo podobného označení bez řádného důvodu, které neprávem těží z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména těchto ochranných známek nebo jim je na újmu.

               55

               S výhradou ověření předkládajícím soudem není v projednávaném případě patrně zpochybněno, že ochranné známky EU KERRYGOLD mají dobré jméno ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009.

               56

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru krom toho vyplývá, že mezi účastníky původního řízení je nesporné, že z důvodu pokojné koexistence těchto ochranných známek a národní ochranné známky KERRYMAID v Irsku a ve Spojeném království existuje řádný důvod pro užívání tohoto označení v této části Unie.

               57

               Jak již bylo uvedeno v bodě 35 tohoto rozsudku, je rovněž nesporné, že k takové pokojné koexistenci nedochází na části území Unie, které se týká žaloba pro porušení, tedy na španělském území, a že společnost T & S tam užívá označení KERRYMAID bez souhlasu společnosti Ornua.

               58

               Z ustálené judikatury Soudního dvora ostatně vyplývá, že přezkum existence porušení podle čl. 9 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 musí vycházet z globálního posouzení, které zohledňuje veškeré relevantní faktory projednávané věci (rozsudky ze dne 18. června 2009, L’Oréal a další, C-487/07, EU:C:2009:378, bod 44, a ze dne 18. července 2013, Specsavers International Healthcare a další, C-252/12, EU:C:2013:497, bod 39).

               59

               Z toho plyne, že v projednávané věci, ve které existuje řádný důvod ospravedlňující užívání označení KERRYMAID v Irsku a ve Spojeném království z důvodu pokojné koexistence ochranných známek EU KERRYGOLD a dotčené národní ochranné známky v obou členských státech, soud pro ochranné známky EU, k němuž byla podána žaloba pro porušení týkající se užívání tohoto označení v jiném členském státě, nemůže při svém posouzení vycházet pouze z uvedené pokojné koexistence v Irsku a ve Spojeném království, ale musí naopak provést globální posouzení všech relevantních faktorů.

               60

               Na třetí otázku je tedy třeba odpovědět, že čl. 9 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že ochranná známka EU s dobrým jménem a označení v jedné části Evropské unie pokojně koexistují, neumožňuje dospět k závěru, že v jiné části Unie, kde k této pokojné koexistenci nedochází, existuje řádný důvod ospravedlňující užívání tohoto označení.

         K nákladům řízení

               61

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                        1)

                        Článek 9 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce [Evropské unie] musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že ochranná známka EU a národní ochranná známka v jedné části Evropské unie pokojně koexistují, neumožňuje dospět k závěru, že v jiné části Unie, kde k pokojné koexistenci této ochranné známky EU a označení totožného s touto národní ochrannou známkou nedochází, neexistuje nebezpečí záměny mezi uvedenou ochrannou známkou EU a tímto označením.

                        2)

                        Článek 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnosti, které by podle soudu pro ochranné známky EU, jenž má rozhodnout o žalobě pro porušení práv z duševního vlastnictví, byly relevantní pro posouzení, zda je majitel ochranné známky EU oprávněn zakázat užívání označení v části Evropské unie, které se netýká tato žaloba, může uvedený soud vzít do úvahy při posouzení, zda je tento majitel oprávněn zakázat užívání tohoto označení v části Unie, které se uvedená žaloba týká, pokud se tržní podmínky a sociokulturní okolnosti v obou uvedených částech Unie od sebe výrazně neliší.

                        3)

                        Článek 9 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že ochranná známka EU s dobrým jménem a označení v jedné části Evropské unie pokojně koexistují, neumožňuje dospět k závěru, že v jiné části Unie, kde k této pokojné koexistenci nedochází, existuje řádný důvod ospravedlňující užívání tohoto označení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 21. března 2012.#Marine Harvest Norway AS, dříve Fjord Seafood Norway AS a další v. Rada Evropské unie.#Dumping – Dovoz lososa pocházejícího z Norska – Definice výrobního odvětví Společenství – Obdobný výrobek – Složení vzorku výrobců Společenství.#Věc T‑113/06.

text:
      Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 21. března 2012 – Marine Harvest Norway a Alsaker Fjordbruk v. Rada
      (Věc T‑113/06)
      „Dumping – Dovoz lososa pocházejícího z Norska – Definice výrobního odvětví Společenství – Obdobný výrobek – Složení vzorku výrobců Společenství“
      1.                     Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Entita, která splynula s jinou právnickou osobou – Zánik této entity –
            Univerzální nástupnictví právního nástupce do všech žalob jeho předchůdce (Článek 230 čtvrtý pododstavec ES) (viz body 27–28)
      2.                     Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Nařízení zavádějící antidumpingové
            clo – Rozdílná cla uložená různým podnikům – Přípustnost stanovená pro každý podnik v ustanoveních, která se jej konkrétně
            týkají (Článek 230 čtvrtý pododstavec ES; nařízení Rady č. 384/96) (viz body 34–37)
      3.                     Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Škoda – Posouzení vlivu vyplývajícího z dovozů na výrobu
            ve Společenství – Chyba v definici podobného produktu – Nereprezentativnost vzorku výrobců Společenství – Porušení článků
            3 a 4 nařízení č. 384/96 (Nařízení Rady č. 384/96 čl. 3 odst. 1 a 2, čl. 4 a 21) (viz body 46–48, 52–53, 58–63, 71–74)
      Předmět

               Zrušení nařízení Rady (ES) č. 85/2006 ze dne 17. ledna 2006 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu lososa chovaného
                  pro hospodářské účely pocházejícího z Norska a o konečném výběru prozatímního cla (Úř. věst. L 15, s. 1)

            Výrok

                  1)

                  	Nařízení Rady (ES) č. 85/2006 ze dne 17. ledna 2006 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu lososa chovaného pro
                     hospodářské účely pocházejícího z Norska a o konečném výběru prozatímního cla se zrušuje v rozsahu, v němž se týká společnosti
                     Marine Harvest Norway AS, právní nástupkyně Fjord Seafood Norway AS, pokud jde o antidumpingová cla uplatněná na dovozy této
                     společnosti až do 18. září 2007, a společnosti Alsaker Fjordbruk AS.

                  2)

                  	Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                  3)

                  	Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení vynaložené společností Marine Harvest Norway AS,
                     právní nástupkyní společnosti Fjord Seafood Norway AS, a společností Alsaker Fjordbruk.

                  4)

                  	Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.