title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 1. června 2006. # innoventif Limited. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Berlin - Německo. # Svoboda usazování - Články 43 ES a 48 ES - Pobočka společnosti s ručením omezeným se sídlem v jiném členském státě - Zápis předmětu podnikání do vnitrostátního obchodního rejstříku - Požadavek na zaplacení zálohy na náklady zveřejnění předmětu podnikání v plném znění - Slučitelnost. # Věc C-453/04.

text:
      Věc C-453/04
      Řízení zahájené
      innoventif Limited
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Berlin)
      „Svoboda usazování – Články 43 ES a 48 ES – Pobočka společnosti s ručením omezeným se sídlem v jiném členském státě – Zápis předmětu podnikání do vnitrostátního obchodního rejstříku – Požadavek na zaplacení zálohy na náklady zveřejnění předmětu podnikání v plném znění – Slučitelnost“
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 1. června 2006
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Omezení
      (Články 43 ES a 48 ES; Směrnice Rady 89/666)
      Články 43 ES a 48 ES nebrání právní úpravě členského státu, která podmiňuje zápis do obchodního rejstříku pobočky společnosti
         s ručením omezeným se sídlem v jiném členském státě zaplacením zálohy na předpokládané náklady na zveřejnění předmětu podnikání
         popsaného v aktu, kterým se tato společnost zakládá.

      Požadavek na zaplacení zálohy, která pouze odráží skutečné administrativní výdaje na zveřejnění v souladu s jedenáctou směrnicí
         89/666 o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě některými formami společností řídících se právem jiného členského
         státu, nemůže představovat omezení svobody usazování, jelikož výkon této svobody nezakazuje, není mu na překážku ani ho nečiní
         méně atraktivním. Mimoto, taková právní úprava nemůže uvést společnosti jiných členských států do nevýhodného skutkového a
         právního postavení ve vztahu ke společnostem členského státu usazení.

      (viz body 38–39, 43 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      1. června 2006 (*)

      „Svoboda usazování – Články 43 ES a 48 ES – Pobočka společnosti s ručením omezeným se sídlem v jiném členském státě – Zápis předmětu podnikání do vnitrostátního obchodního rejstříku – Požadavek na zaplacení zálohy na náklady zveřejnění předmětu podnikání v plném znění – Slučitelnost“
      Ve věci C‑453/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Landgericht Berlin
         (Německo) ze dne 31. srpna 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 28. října 2004, v řízení zahájeném

      innoventif Limited,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta, P. Kūris a L. Bay Larsen (zpravodaj),
         soudci,

      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za německou vládu C. Schulze-Bahr, jako zmocněnkyní,
      –       za španělskou vládu F. Díez Morenem, jako zmocněncem,
      –       za slovenskou vládu R. Procházkou, jako zmocněncem,
      –       za Komisi Evropských společenství G. Braunem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43 ES a 48 ES.
      2       Tato žádost byla předložena v rámci odvolání podaného innoventif Limited (dále jen „innoventif“) proti rozhodnutí Amtsgericht
         Charlottenburg zamítajícímu její žádost o zápis její pobočky se sídlem v Německu do vnitrostátního obchodního rejstříku z důvodu,
         že innoventif odmítla zaplatit zálohu na předpokládané náklady na zveřejnění předmětu podnikání společnosti uvedeného v aktu,
         kterým se společnost zakládá.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3       První směrnice Rady 68/151/ EHS ze dne 9. března 1968 o koordinaci ochranných opatření, která jsou na ochranu zájmů společníků
         a třetích osob vyžadována v členských státech od společností ve smyslu čl. 58 druhého pododstavce Smlouvy, za účelem dosažení
         rovnocennosti těchto opatření (Úř. věst. L 65, s. 8; Zvl. vyd. 17/01, s. 3, dále jen „první směrnice“), se uplatní na kapitálové
         společnosti. Tato směrnice, jejímž cílem je ochrana třetích osob, které jednají s těmito společnostmi, stanoví zejména vytvoření
         spisu obsahujícího určité informace. Tento spis je veden pro každou společnost zapsanou do územně příslušného obchodního rejstříku.

      4       Podle čl. 2 odst. 1 písm. a) první směrnice:
      „1.      Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění povinného zveřejňování alespoň následujících listin a údajů týkajících
         se společností:

      a)      akt, kterým se společnost zakládá, a stanovy, pokud jsou obsaženy v samostatném aktu“.
      5       Článek 3 odst. 2 a 4 první směrnice stanoví:
      2.      Všechny listiny a všechny údaje, které musí být zveřejněny podle článku 2, jsou vloženy do spisu nebo zapsány do rejstříku
         […]

      […]
      4.      Listiny a údaje uvedené v odstavci 2 se zveřejní ve vnitrostátním věstníku určeném pro tento účel členským státem buď v plném,
         nebo zkráceném znění, nebo prostřednictvím odkazu oznamujícího uložení dokumentu ve spisu nebo jeho zápis do rejstříku.“

      6       Jedenáctá směrnice Rady 89/666/EHS ze dne 21. prosince 1989 o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě některými
         formami společností řídících se právem jiného členského státu (Úř. věst. L 395, s. 36; Zvl. vyd. 17/01, s. 100, dále jen „jedenáctá
         směrnice“) se vztahuje na pobočky kapitálových společností.

      7       Podle čl. 1 odst. 1 jedenácté směrnice:
      „Listiny a údaje týkající se poboček vytvořených v členském státě společnostmi, které se řídí právem jiného členského státu
         a na které se vztahuje [první] směrnice […], jsou zveřejňovány v souladu s článkem 3 uvedené směrnice podle práva členského
         státu, ve kterém se nachází pobočka.“

      8       Článek 2 odst. 1 jedenácté směrnice stanoví seznam listin a údajů, které musí být zveřejněny v členském státě, kde má pobočka
         sídlo. Odstavec 2 písm. b) tohoto článku umožňuje členskému státu, ve kterém byla pobočka založena, stanovit doplňující povinnosti
         v oblasti zveřejňování, týkající se zejména „aktu, kterým se společnost zakládá, a stanov, pokud jsou obsaženy v samostatném
         aktu, v souladu s čl. 2 odst. 1 písm. a), b) a c) [první] směrnice“.

      9       Článek 4 jedenácté směrnice stanoví, že členský stát, ve kterém byla pobočka založena, může vyžadovat užití jiného úředního
         jazyka Evropského společenství a ověřený překlad zveřejněných dokumentů, zejména pro zveřejňování uvedené v čl. 2 odst. 2
         bodu b) uvedené směrnice.

       Vnitrostátní právo
      10     Článek 8 odst. 1 a 2 spolkového zákona o nákladech nesporných soudních řízení (Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der
         freiwilligen Gerichtsbarkeit) ze dne 26. července 1957 (BGBl. 1957 I, s. 960, dále jen „KostO“), nazvaný „Zálohy“, stanoví:

      „(1)      Pokud jde o správní úkony vykonané na základě žádosti, osoba povinná k úhradě nákladů zaplatí dostatečnou zálohu na jejich
         uhrazení […]

      (2)      Pokud jde o správní úkony vykonané na základě žádosti, jejich provedení podléhá úhradě zálohy nebo jejímu zajištění.“
      11     Článek 14 KostO, nazvaný „Vyúčtování nákladů, stížnost, odvolání“, stanoví:
      „(1)      Náklady stanovuje soud, který věc projednává nebo naposledy projednával, i když vznikly u dožádaného soudu […]
      (2)      Soud, který stanovil náklady, rozhoduje o stížnosti podané dlužníkem a Státní pokladnou proti vyúčtování nákladů.
      (3)      Dlužník a Státní pokladna mohou podat odvolání proti rozhodnutí, kterým bylo rozhodnuto o stížnosti, přesahuje‑li hodnota
         předmětu odvolání 200 eur.“

      12     Obchodní zákoník (Handelsgesetzbuch) ze dne 10. května 1897 (RGBl. 1897, s. 219), ve znění naposledy pozměněném článkem 1
         zákona ze dne 15. prosince 2004 (BGBl. 2004 I, s. 3408, dále jen „HGB“), obsahuje právní úpravu zápisu poboček do obchodního
         rejstříku.

      13     Jeho článek 13 b, nazvaný „Pobočky společností s ručením omezeným se sídlem v tuzemsku“, v odstavcích 2 a 3 stanoví:
      „(2)      Založení pobočky oznamují jednatelé. Ověřená kopie společenské smlouvy […] je připojena k oznámení.
      (3)      Zápis obsahuje rovněž údaje uvedené v čl. 10 odst. 1 a 2 zákona o společnostech s ručením omezeným.“
      14     Co se týká poboček společností s ručením omezeným se sídlem v zahraničí, čl. 13 g odst. 2 a 3 HGB stanoví:
      „(2)      Ověřená kopie společenské smlouvy a, není-li uvedená smlouva sepsána v němčině, ověřený překlad do tohoto jazyka jsou připojeny
         k oznámení. [...]

      (3)      Zápis o založení pobočky obsahuje rovněž údaje uvedené v čl. 10 odst. 1 a 2 zákona o společnostech s ručením omezeným […]“.
      15     Článek 10 odstavec 1 zákona o společnostech s ručením omezeným (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung)
         ze dne 20. dubna 1892 (RGBl. 1892, s. 477), ve znění naposledy pozměněném článkem 13 zákona ze dne 9. prosince 2004 (BGBl.
         2004 I, s. 3214, dále jen „GmbHG“), nazvaný „Zápis do obchodního rejstříku“, stanoví:

      „V zápise do obchodního rejstříku je uveden název a sídlo společnosti, předmět podnikání […] a oprávnění jednatelů k zastupování.“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      16     Společnost s ručením omezeným založená podle anglického práva se sídlem v Birminghamu (Spojené království), innoventif, byla
         zapsána do „Companies House“ v Cardiffu (Spojené království) dne 1. dubna 2004. Její předmět podnikání je taxativně popsán
         v bodě 3 aktu, kterým se společnost zakládá, nazvaném „The objects of which the Company is established are“. Tento bod 3 obsahuje
         23 podbodů označených (A) až (W), zabírajících několik stran.

      17     Dne 13. dubna 2004 založila innoventif pobočku se sídlem v Berlíně, o jejíž zápis do obchodního rejstříku požádala u Amtsgericht
         Charlottenburg.

      18     Rozhodnutím ze dne 23. dubna 2004 podmínil Amtsgericht Charlottenburg požadovaný zápis uhrazením zálohy na náklady ve výši
         3 000 eur. Tuto částku stanovil v závislosti na předpokládaných nákladech na zveřejnění předmětu podnikání, tak jak je popsán
         v aktu, kterým se společnost innoventif zakládá, přičemž měl za to, že popis uvedený v jeho bodě 3 podbodech A až W odpovídá
         předmětu podnikání, a že v důsledku toho musí být zapsán do rejstříku v plném znění.

      19     Dne 18. května 2004 podala innoventif podle čl. 14 odst. 2 KostO stížnost u Amtsgericht Charlottenburg, jelikož měla za to,
         že její předmět podnikání vyplývá pouze z bodu 3 podbodů A a B aktu, kterým se společnost zakládá.

      20     Tento soud stížnost zamítl s odůvodněním, že taková záloha na předpokládané náklady, která byla žádána ve věci v původním
         řízení, je požadována tehdy, je‑li pravděpodobné, že osoba dlužící procesní náklady si není vědoma výše částky nákladů, které
         jí budou účtovány.

      21     Společnost innoventif podala odvolání u předkládajícího soudu podle čl. 14 odst. 3 KostO, přičemž uplatňovala, že úhrada zálohy
         v požadované výši je v rozporu s jedenáctou směrnicí a porušuje zásadu svobody usazování.

      22     Podle Landgericht Berlin závisí to, zda zápis pobočky innoventif do obchodního rejstříku může podléhat zaplacení zálohy na
         předpokládané náklady na zveřejnění předmětu podnikání innoventif, jak vyžaduje vnitrostátní právo, na výkladu článků 43 ES
         a 48 ES.

      23     Za těchto podmínek se Landgericht Berlin rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
      „Je slučitelné se svobodou usazování společností podle článků 43 ES a 48 ES, že v […] [Německu] zápis pobočky kapitálové společnosti
         se sídlem [ve Spojeném království] do obchodního rejstříku podléhá zaplacení zálohy na předpokládané náklady na zveřejnění
         předmětu podnikání společnosti tak, jak je stanoven v relevantních ustanoveních aktu, kterým se společnost zakládá?“

       K předběžné otázce
       K přípustnosti
      24     Komise Evropských společenství a španělská vláda mají pochybnosti o přípustnosti předběžné otázky.
      25     Komise má za to, že otázka může být nepřípustná vzhledem k tomu, že předkládající soud neuvedl důvody, které ho vedly k položení
         této otázky.

      26     V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr zdůraznil, že je důležité, aby vnitrostátní soud uvedl přesné důvody,
         proč považuje výklad práva Společenství za sporný a proč je nezbytné položit mu předběžné otázky. Soudní dvůr tak rozhodl,
         že je nezbytné, aby vnitrostátní soud podal alespoň minimální vysvětlení k důvodům volby ustanovení práva Společenství, o jejichž
         výklad žádá, a k souvislosti, kterou spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými na
         spor (viz zejména usnesení ze dne 8. října 2002, Viacom, C‑190/02, Recueil, s. I‑8287, bod 16, a rozsudek ze dne 6. prosince
         2005, ABNA a další, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04, Sb. rozh. s. I‑10423, bod 46).

      27     Ve věci v původním řízení předkládající soud jednak definoval skutkový a právní rámec, do něhož spadá jím položená otázka,
         a jednak stručně, ale dostatečně uvedl, že důvodem, který ho vedl k položení předběžné otázky, je to, že má pochybnosti ohledně
         toho, zda požadavek vnitrostátního práva na zaplacení zálohy na předpokládané náklady na zveřejnění předmětu podnikání společnosti,
         která má sídlo v jiném členském státě a žádá o zápis své pobočky do vnitrostátního obchodního rejstříku, může být na překážku
         výkonu svobody usazování, kterou Smlouva o ES této společnosti poskytuje.

      28     Podle španělské vlády je předběžná otázka nepřípustná z důvodu, že se týká výkladu vnitrostátního pravidla.
      29     V tomto ohledu je namístě zdůraznit, že pravomoc Soudního dvora je omezena pouze na přezkum ustanovení práva Společenství
         (viz usnesení ze dne 21. prosince 1995, Max Mara, C‑307/95, Recueil, s. I‑5083, bod 5). Posouzení dosahu vnitrostátních ustanovení
         a způsobu, jakým musí být používána, přísluší vnitrostátnímu soudu (viz rozsudek ze dne 7. prosince 1995, Ayuntamiento de
         Ceuta, C‑45/94, Recueil, s. I‑4385, bod 26).

      30     Ve věci v původním řízení je sice pouze předkládající soud příslušný jednak pro určení, zda je namístě vyžadovat zálohu na
         náklady, tak jak je stanovena v článku 8 KostO, a jednak pro případný výpočet její výše a zamítnutí žádosti o zápis v případě
         jejího nezaplacení, avšak otázka, zda požadavek na takovou zálohu může být považován za překážku výkonu svobody usazování,
         spadá do pravomoci Soudního dvora.

      31     Z toho plyne, že předběžná otázka je přípustná.
       K věci samé
      32     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 43 ES a 48 ES brání vnitrostátní právní úpravě, která podmiňuje zápis
         pobočky společnosti s ručením omezeným se sídlem v jiném členském státě do obchodního rejstříku zaplacením zálohy na předpokládané
         náklady na zveřejnění předmětu podnikání popsaného v aktu, kterým se tato společnost zakládá.

      33     Zaprvé je třeba konstatovat, že požadavek členského státu, kde má sídlo pobočka společnosti nacházející se v jiném členském
         státě, na zveřejnění předmětu podnikání společností s ručením omezeným, které žádají o zápis svých poboček do obchodního rejstříku,
         v plném znění je v souladu s jedenáctou směrnicí.

      34     Článek 2 odst. 2 písm. b) jedenácté směrnice totiž výslovně dovoluje členským státům vyžadovat zveřejnění aktu, kterým se
         společnost zakládá, a stanov, pokud jsou obsaženy v samostatném aktu, zahraniční společnosti při zápisu její pobočky do obchodního
         rejstříku.

      35     Článek 13 b odst. 3 a čl. 13 g odst. 3 HGB, ve spojení s čl. 10 odst. 1 GmbHG, který se stejným způsobem použije na společnosti
         mající sídlo v tuzemsku a v zahraničí, vyžaduje pouze zveřejnění předmětu podnikání společností s ručením omezeným, které
         žádají o zápis pobočky do obchodního rejstříku, a nikoliv, jak jedenáctá směrnice umožňuje, plného znění aktu, kterým se společnost
         zakládá.

      36     Navíc z článku 3 první směrnice, na který je podle čl. 1 odst. 1 jedenácté směrnice třeba se odvolávat, co se týče poboček,
         vyplývá, že listiny a údaje podléhající zveřejnění jsou zveřejňovány v souladu s některou z variant stanovených v uvedeném
         článku 3.

      37     Zadruhé, co se týče otázky, zda je požadavek na zaplacení zálohy na náklady vypočítané na základě zveřejnění předmětu podnikání
         v plném znění v souladu s články 43 ES a 48 ES, je namístě posoudit, zda takový požadavek představuje překážku svobody usazování,
         ukládá‑li pobočce společnosti založené podle právních předpisů jiného členského státu dodržovat pravidla státu usazení týkající
         se záloh na předpokládané náklady na zveřejnění.

      38     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že požadavek na zaplacení zálohy, která pouze odráží skutečné administrativní výdaje
         na zveřejnění v souladu s jedenáctou směrnicí, nemůže představovat omezení svobody usazování, jelikož výkon této svobody nezakazuje,
         není mu na překážku ani ho nečiní méně atraktivním.

      39     Mimoto, právní úprava, která za takových okolností jako ve věci v původním řízení vyžaduje zaplacení zálohy, nemůže uvést
         společnosti jiných členských států do nevýhodného skutkového a právního postavení ve vztahu ke společnostem členského státu
         usazení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. června 1997, Sodemare a další, C‑70/95, Recueil, s. I‑3395, bod 33).

      40     Z toho plyne, že požadavek na uhrazení takové zálohy na předpokládané náklady na zveřejnění netvoří pro společnost s ručením
         omezeným se sídlem v členském státě překážku výkonu jejích činností v jiném členském státě prostřednictvím pobočky, která
         se v něm nachází.

      41     Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby se na základě délky textu popisujícího předmět podnikání ujistil, že výše požadované zálohy
         odpovídá předpokládaným nákladům na zveřejnění v relevantním věstníku. Přitom by měl tento soud přihlédnout k předmětu podnikání,
         tak jak je popsán v aktu, kterým se zakládá společnost požadující zápis pobočky.

      42     V tomto ohledu je namístě upřesnit, že vnitrostátní soud nemůže být nucen zkoumat, zda předmět podnikání může být podle práva
         členského státu, v němž má společnost, která požaduje zápis své pobočky, sídlo, považován za definovaný úplným způsobem pouze
         částí ustanovení uvedených pod nadpisem „Předmět podnikání“ v aktu, kterým se zakládá tato společnost.

      43     Proto je namístě na položenou otázku odpovědět tak, že články 43 ES a 48 ES nebrání právní úpravě členského státu, která podmiňuje
         zápis do obchodního rejstříku pobočky společnosti s ručením omezeným se sídlem v jiném členském státě zaplacením zálohy na
         předpokládané náklady na zveřejnění předmětu podnikání popsaného v aktu, kterým se tato společnost zakládá.

       K nákladům řízení
      44     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Články 43 ES a 48 ES nebrání právní úpravě členského státu, která podmiňuje zápis do obchodního rejstříku pobočky společnosti
            s ručením omezeným se sídlem v jiném členském státě zaplacením zálohy na předpokládané náklady na zveřejnění předmětu podnikání
            popsaného v aktu, kterým se tato společnost zakládá.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 11. července 1974. # Franz Becker proti Komisi Evropských společenství. # Věc 10-74.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 1. října 1991. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-64/90.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 28. července 2011. # Orifarm A/S a další (C-400/09) a Paranova Danmark A/S a Paranova Pack A/S (C-207/10) proti Merck Sharp & Dohme Corp. a Merck Sharp & Dohme BV a Merck Sharp & Dohme. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Højesteret - Dánsko. # Ochranné známky - Směrnice 89/104/EHS - Článek 7 odst. 2 - Farmaceutické výrobky - Paralelní dovoz - Přebalení výrobku označeného ochrannou známkou - Nový obal, na kterém je jako původce přebalení uveden držitel rozhodnutí o registraci, podle jehož pokynů byl výrobek přebalen - Fyzické přebalení provedené nezávislým podnikem. # Spojené věci C-400/09 a C-207/10.

text:
      Spojené věci C-400/09 a C-207/10
      Orifarm A/S a další
      v.
      Merck Sharp & Dohme Corp., dříve Merck & Co. Inc., a další
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Højesteret)
      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Článek 7 odst. 2 – Farmaceutické výrobky – Paralelní dovoz – Přebalení výrobku označeného ochrannou známkou – Nový obal, na kterém je jako původce přebalení uveden držitel rozhodnutí o registraci, podle jehož pokynů byl výrobek přebalen
         – Fyzické přebalení provedené nezávislým podnikem“

      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Paralelní dovoz léčivých přípravků po přebalení a novém
            označení ochrannou známkou – Nový obal, na kterém je jako původce přebalení uveden držitel rozhodnutí o registraci – Fyzické
            přebalení provedené nezávislým podnikem – Námitky majitele – Nepřípustnost
      (Směrnice Rady 89/104, čl. 7 odst. 2)
      Článek 7 odst. 2 první směrnice 89/104 o ochranných známkách musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje majiteli ochranné
         známky spojené s farmaceutickým výrobkem, který je předmětem paralelního dovozu, bránit následnému uvedení přebaleného výrobku
         na trh pouze z toho důvodu, že na novém obalu není jako subjekt provádějící přebalení uveden podnik, který na objednávku skutečně
         uvedený výrobek přebalil a má k tomu oprávnění, nýbrž podnik, který je držitelem rozhodnutí o registraci tohoto výrobku, podle
         jehož pokynů bylo přebalení provedeno a který za ně nese odpovědnost.

      Pokud jde o podmínku vyčerpání práv z ochranné známky, podle níž musí nový obal jasně uvádět původce přebalení, tento požadavek
         je odůvodněn zájmem majitele ochranné známky na tom, aby u spotřebitele nebo koncového uživatele nemohlo být vyvoláno přesvědčení,
         že je za přebalení odpovědný.

      Tento zájem majitele je plně zachován, je-li na obalu přebaleného výrobku jasně uvedeno jméno podniku, na jehož objednávku
         a podle jehož pokynů bylo přebalení provedeno a který za ně nese odpovědnost. Takový údaj, za předpokladu, že je vytištěn
         tak, aby mu normálně pozorná osoba mohla porozumět, může vyloučit nesprávný dojem spotřebitele nebo koncového uživatele, že
         výrobek přebalil majitel ochranné známky.

      Nadto vzhledem k tomu, že tento podnik nese plnou odpovědnost za činnosti související s přebalením, je zajištěno, že majitel
         může uplatnit svá práva a případně získat náhradu škody, pokud přebalení ovlivnilo původní stav výrobku obsaženého v obalu
         nebo pokud je vzhled přebaleného výrobku takový, že by mohl poškodit dobré jméno ochranné známky. V takovém případě podnik,
         který je na novém obalu přebaleného výrobku uveden jako subjekt provádějící přebalení, bude odpovídat za všechny škody způsobené
         podnikem, který přebalení skutečně provedl, a nemůže se zejména zprostit odpovědnosti tvrzením, že posledně uvedený podnik
         jednal proti jeho pokynům.

      Za těchto podmínek nemá majitel ochranné známky oprávněný zájem požadovat, aby na obalu bylo uvedeno jméno podniku, který
         skutečně přebalení provedl, pouze z toho důvodu, že přebalení může ovlivnit původní stav tohoto výrobku, a porušit tedy případně
         práva k ochranné známce.

      Zájem majitele ochranné známky na zachování původního stavu výrobku obsaženého v obalu je totiž dostatečně chráněn požadavkem,
         podle něhož musí být prokázáno, že přebalení nemůže ovlivnit původní stav uvedeného výrobku. Prokázání této skutečnosti přísluší
         držiteli rozhodnutí o registraci, podle jehož pokynů bylo přebalení provedeno a který za ně nese odpovědnost.

      (viz body 28–32, 36 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      28. července 2011(*)

      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Článek 7 odst. 2 – Farmaceutické výrobky – Paralelní dovoz – Přebalení výrobku označeného ochrannou známkou – Nový obal, na kterém je jako původce přebalení uveden držitel rozhodnutí o registraci, podle jehož pokynů byl výrobek přebalen
         – Fyzické přebalení provedené nezávislým podnikem“

      Ve spojených věcech C‑400/09 a C‑207/10,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článků 234 ES a 267 SFEU, podané rozhodnutími Højesteret
         (Dánsko) ze dne 7. října 2009 a 22. dubna 2010, došlými Soudnímu dvoru dne 9. října 2009 a 30. dubna 2010, v řízeních

      Orifarm A/S,

      Orifarm Supply A/S,

      Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S, v likvidaci,

      Ompakningsselskabet af 1. november 2005 A/S (C‑400/09),

      a
      Paranova Danmark A/S,
      Paranova Pack A/S (C‑207/10)

      proti
      Merck Sharp & Dohme Corp., dříve Merck & Co. Inc.,

      Merck Sharp & Dohme BV,

      Merck Sharp & Dohme,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, J.-J. Kasel, M. Ilešič (zpravodaj), E. Levits a M. Safjan, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. dubna 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Orifarm A/S, Orifarm Supply A/S, Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S, v likvidaci, a Ompakningsselskabet af 1. november
         2005 A/S J. J. Buggem a K. Jensenem, advokater,

      –        za Paranova Danmark A/S a Paranova Pack A/S E. B. Pfeifferem, advokat,
      –        za Merck Sharp & Dohme Corp., dříve Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme BV a Merck Sharp & Dohme R. Subiottem, QC, a T.
         Weincke, advokat,

      –        za českou vládu M. Smolkem a K. Havlíčkovou, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Fiorentinem, avvocato dello Stato,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a P. A. Antunesem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi H. Krämerem, H. Støvlbækem a F. W. Bulstem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. května 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 7 odst. 2 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince
         1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01,
         s. 92), jakož i související judikatury Soudního dvora, a zejména rozsudků ze dne 23. května 1978, Hoffmann-La Roche (102/77,
         Recueil, s. 1139); ze dne 3. prosince 1981, Pfizer (1/81, Recueil s. 2913), jakož i ze dne 11. července 1996, Bristol-Myers
         Squibb a další (C‑427/93, C‑429/93 a C‑436/93, Recueil, s. I‑3457), a MPA Pharma (C‑232/94, Recueil, s. I‑3671). V těchto
         rozsudcích Soudní dvůr upřesnil podmínky, za kterých může paralelní dovozce uvádět na trh přebalené léčivé přípravky označené
         ochrannou známkou, aniž proti tomu může majitel ochranné známky podat námitky.

      2        Tyto žádosti byly podány v rámci sporu mezi, ve věci C‑400/09, Orifarm A/S (dále jen „Orifarm“), Orifarm Supply A/S (dále
         jen „Orifarm Supply“), Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S, v likvidaci (dále jen „Handelsselskabet“), a Ompakningsselskabet
         af 1. november 2005 A/S (dále jen „Ompakningsselskabet“) a ve věci C‑207/10, Paranova Danmark A/S (dále jen „Paranova Danmark“)
         a Paranova Pack A/S (dále jen „Paranova Pack“) na jedné straně a Merck Sharp & Dohme Corp., dříve Merck & Co. Inc., Merck
         Sharp & Dohme BV, jakož i Merck Sharp & Dohme (dále společně jen „Merck“), na straně druhé ohledně neuvedení subjektu skutečně
         provádějícího přebalení na novém obalu paralelně dovážených léčivých přípravků.

       Právní rámec
      3        Směrnice 89/104 byla zrušena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/95/ES ze dne 22. října 2008, kterou se sbližují právní
         předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. L 299, s. 25), která vstoupila v platnost dnem 28. listopadu 2008.
         Spory v původních řízeních se však s ohledem na dobu rozhodnou z hlediska skutkového stavu řídí i nadále směrnicí 89/104.

      4        Článek 5 směrnice 89/104, nadepsaný „Práva z ochranné známky“, stanovil:

      „1.      Ze zapsané ochranné známky vyplývají pro jejího majitele výlučná práva. Majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které
         nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly:

      a)      označení totožné s ochrannou známkou pro zboží nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je známka zapsána;
      b)      označení, u něhož z důvodu jeho totožnosti nebo podobnosti s ochrannou známkou a totožnosti či podobnosti zboží nebo služeb
         označovaných ochrannou známkou a označením existuje nebezpečí záměny u veřejnosti, včetně nebezpečí asociace označení s ochrannou
         známkou.

      2.      Každý členský stát může rovněž stanovit, že majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby
         užívaly v obchodním styku označení totožné s ochrannou známkou nebo jí podobné pro zboží nebo služby, které nejsou podobné
         těm, pro něž byla ochranná známka zapsána, jestliže tato ochranná známka získala v členském státě dobré jméno a užívání takového
         označení bez řádného důvodu by protiprávně těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména ochranné známky nebo jim působilo
         újmu.

      3.      Pokud jsou splněny podmínky uvedené v odstavcích 1 a 2, může být zakázáno zejména:
      a)      umísťovat označení na zboží nebo jeho obaly;
      b)      nabízet zboží pod tímto označením, uvádět je na trh nebo skladovat za tímto účelem anebo nabízet či poskytovat pod tímto označením
         služby;

      c)      dovážet či vyvážet pod tímto označením zboží;
      d)      užívat toto označení v obchodních listinách a v reklamě.
      […]“
      5        Podle článku 7 téže směrnice, nadepsaného „Vyčerpání práv z ochranné známky“:

      „1.      Ochranná známka neopravňuje majitele, aby zakázal její užívání pro zboží, které bylo pod touto ochrannou známkou uvedeno majitelem
         nebo s jeho souhlasem na trh ve Společenství.

      2.      Odstavec 1 se nepoužije, podává-li majitel na základě zákonných důvodů námitky proti dalšímu uvádění zboží na trh, zejména
         když došlo ke změně nebo zhoršení stavu zboží poté, co bylo uvedeno na trh.“

       Spory v původních řízeních a předběžné otázky
       Věc C‑400/09
      6        Orifarm, Orifarm Supply, Handelsselskabet a Ompakningsselskabet jsou společnosti patřící do skupiny Orifarm, která je největším
         paralelním dovozcem léčivých přípravků ve skandinávských zemích a v roce 2008 byla největším dodavatelem léčivých přípravků
         do dánských lékáren. Skupina má sídlo v Odense (Dánsko).

      7        Skupina Merck, která je jednou z největších světových skupin vyrábějících léčivé přípravky, vyrobila dotčené léčivé přípravky,
         které skupina Orifarm paralelně dovezla na dánský trh. Merck je rovněž majitelkou práv k ochranným známkám týkajících se uvedených
         výrobků a přísluší jí aktivní žalobní legitimace v rámci licenčních dohod s majiteli ochranných známek.

      8        Orifarm a Handelsselskabet jsou nebo byly držitelkami rozhodnutí o registraci těchto léčivých přípravků a povolení k jejich
         prodeji, zatímco Oriffarm Supply a Ompakningsselskabet, které provedly jejich přebalení, jsou nebo byly držitelkami povolení
         k tomuto přebalování.

      9        Všechna rozhodnutí týkající se nákupu, přebalování a prodeje léčivých přípravků dotčených v původním řízení, včetně otázek
         týkajících se koncepce nových obalů, jakož i opatřování etiketami přijímala Orifarm nebo Handelsselskabet. Ompakningsselskabet
         a Orifarm Supply tyto léčivé přípravky nakoupily a přebalily a odpovídají za splnění požadavků stanovených Lægemiddelstyrelsen
         (dánský úřad pro léčivé přípravky) pro podniky provádějící přebalení.

      10      Na obalu uvedených léčivých přípravků je uvedeno, že je přebalila Orifarm, nebo Handelsselskabet.

      11      Skupina Merck podala k Sø- og Handelsretten (námořní a obchodní soud) dvě žaloby proti Orifarm a Orifarm Supply, jakož i proti
         Handelsselskabet a Ompakningsselskabet z důvodu, že na obalu léčivých přípravků dotčených v původním řízení není uvedeno jméno
         subjektu skutečně provádějícího přebalení. V rozsudcích vydaných dne 21. února 2008 a 20. června 2008 Sø- og Handelsretten
         konstatoval, že žalované tím, že na obalu neuvedly jméno podniku, který skutečně provedl přebalení, porušily práva k ochranným
         známkám skupiny Merck, a uložil jim zaplatit skupině Merck peněžitou náhradu škody.

      12      Højesteret, ke kterému společnosti Orifarm, Orifarm Supply, Handelsselskabet a Ompakningsselskabet podaly kasační opravné
         prostředky proti uvedeným rozsudkům Sø- og Handelsretten, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Je třeba vykládat [výše uvedené] rozsudky [Bristol-Myers Squibb, jakož i MPA Pharma] v tom smyslu, že paralelní dovozce, který
         je držitelem rozhodnutí o registraci paralelně dováženého léčivého přípravku a má k dispozici informace o takovém přípravku,
         a který dává samostatnému hospodářskému subjektu pokyny k nákupu a přebalení léčivého přípravku, jakož i k přesnému vzhledu
         obalu a dalším aspektům týkajícím se tohoto přípravku, porušuje práva majitele ochranné známky, když na vnějším obalu paralelně
         dováženého léčivého přípravku uvádí jako subjekt provádějící přebalení sám sebe, a nikoli samostatný podnik, který má povolení
         k přebalování, přípravek dovezl a provedl jeho fyzické přebalení, včetně (opětovného) opatření přípravku předmětnou ochrannou
         známkou?

      2)      Má pro odpověď na první otázku význam, že se lze domnívat, že uvádí-li držitel rozhodnutí o registraci jako subjekt provádějící
         přebalení sám sebe namísto podniku, který na objednávku fyzicky provedl přebalení, neexistuje nebezpečí, že by spotřebitel
         či koncový uživatel mohl být uveden v omyl v tom směru, že za přebalení je odpovědný majitel ochranné známky?

      3)      Má pro odpověď na první otázku význam, že se lze domnívat, že nebezpečí uvedení spotřebitele či koncového uživatele v omyl
         v tom směru, že za přebalení je odpovědný majitel ochranné známky, je vyloučeno, je-li podnik, který fyzicky provedl přebalení,
         uveden jako subjekt provádějící přebalení?

      4)      Má pro odpověď na první otázku význam pouze nebezpečí, že by majitel ochranné známky mohl být omylem považován za odpovědného
         za přebalení léčivého přípravku, nebo jsou relevantní rovněž další hlediska týkající se majitele ochranné známky, například

      a)      že subjekt, který uskutečňuje dovoz a fyzické přebalování a (znovu) opatřuje vnější obal přípravku ochrannou známkou, může
         tímto jednáním sám porušovat práva k ochranné známce jejího majitele a

      b)      že faktory, za něž je odpovědný původce přebalení, mohou způsobit, že přebalením je ovlivněn původní stav přípravku nebo že
         vzhled přebaleného přípravku je takový, že je nutné předpokládat poškození dobrého jména majitele ochranné známky (viz, mimo
         jiné, [výše uvedený rozsudek] Bristol-Myers Squibb a další […])?

      5)      Má pro odpověď na první otázku význam, že držitel rozhodnutí o registraci, který uvedl sám sebe jako subjekt provádějící přebalení,
         patří v okamžiku oznámení majiteli ochranné známky před zamýšleným prodejem přebaleného paralelně dováženého léčivého přípravku
         do stejné skupiny jako subjekt provádějící přebalení (sesterská společnost)?“

       Věc C‑207/10
      13      Paranova Danmark a Paranova Pack jsou dceřiné společnosti Paranova Group A/S (dále jen „Paranova Group“), která provádí paralelní
         dovoz léčivých přípravků do Dánska, Švédska a Finska. Uvedená skupina má sídlo v Ballerup (Dánsko), kde mají sídlo i obě dceřiné
         společnosti.

      14      Stejně jako v případě skutkových okolností ve věci C‑400/09, Paranova Group dovezla paralelně do Dánska léčivé přípravky dotčené
         v původním řízení, které vyrobila skupina Merck, jež je majitelkou práv k ochranným známkám týkajících se těchto léčivých
         přípravků nebo jí přísluší aktivní žalobní legitimace v rámci licenčních dohod s majiteli ochranných známek.

      15      Paranova Danmark je držitelkou rozhodnutí o registraci těchto léčivých přípravků, zatímco Paranova Pack, která provedla jejich
         přebalení, je držitelkou povolení k tomuto přebalování.

      16      Všechna rozhodnutí týkající se nákupu, přebalování a prodeje léčivých přípravků dotčených v původním řízení, včetně otázek
         týkajících se koncepce nových obalů, jakož i opatřování etiketami přijímala Paranova Danmark. Paranova Pack tyto léčivé přípravky
         nakoupila a přebalila při splnění podmínek, které pro společnosti provádějící přebalení stanoví Lægemiddelstyrelsen, a uvedla
         je v souladu s právními předpisy týkajícími se farmaceutických výrobků znovu do prodeje a za tyto různé činnosti nese odpovědnost.

      17      Na obalu uvedených léčivých přípravků je uvedeno, že je přebalila Paranova Danmark.

      18      Skupina Merck podala proti společnostem Paranova Danmark a Paranova Pack dvě žaloby z důvodu, že na obalu dotčených léčivých
         přípravků není uvedeno jméno subjektu skutečně provádějícího přebalení. V návaznosti na tyto žaloby bylo usnesením ze dne
         26. října 2004 vydaným fogedretten i Ballerup a potvrzeným dne 15. srpna 2007 Sø- og Handelsretten, jakož i rozsudkem posledně
         uvedeného soudu ze dne 31. března 2008 společnostem Paranova Danmark a Paranova Pack zakázáno uvedené léčivé přípravky prodávat,
         jelikož jejich obal neuváděl jméno podniku, který skutečně provedl přebalení.

      19      Højesteret, ke kterému podaly společnosti Paranova Danmark a Paranova Pack kasační opravné prostředky proti uvedeným rozsudkům
         Sø- og Handelsretten, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je třeba čl. 7 odst. 2 [směrnice 89/104] a související judikaturu, zejména [výše uvedené] rozsudky […] Hoffmann-La Roche […],
         Pfizer[…] a Bristol-Myers Squibb a další […], vykládat v tom smyslu, že se majitel ochranné známky může dovolávat svého práva
         k ochranné známce s cílem zabránit společnosti paralelního dovozce, která se zabývá uváděním na trh a která je držitelkou
         rozhodnutí o registraci léčivého přípravku v členském státě, v prodeji tohoto přípravku s uvedením údaje, že přípravek byl
         přebalen společností uvádějící na trh, ačkoli tato společnost nechala fyzické přebalení provést jinou společností, subjektem
         provádějícím přebalení, jíž společnost uvádějící na trh dává pokyny k nákupu, přebalení, přesnému vzhledu obalu léčivých přípravků
         a dalším aspektům týkajícím se přípravku a která má povolení k přebalování a opětovně při přebalování opatřuje nový obal ochrannou
         známkou?

      2)      Má pro odpověď na první otázku význam, že se lze domnívat, že spotřebitel ani koncový uživatel nejsou uvedeni v omyl ohledně
         původu přípravku a nemůže u nich být vyvoláno přesvědčení, že za přebalení je odpovědný majitel ochranné známky, vzhledem
         k tomu, že paralelní dovozce uvádí jméno výrobce společně s výše uvedeným údajem o subjektu odpovědném za přebalení?

      3)      Má pro odpověď na první otázku význam pouze nebezpečí, že by spotřebitel či koncový uživatel mohl být uveden v omyl v tom
         směru, že za přebalení je odpovědný majitel ochranné známky, nebo jsou relevantní rovněž další hlediska týkající se majitele
         ochranné známky, například

      a)      že ten, kdo skutečně provádí nákup a přebalování a znovu opatřuje obal léčivých přípravků ochrannou známkou jejího majitele,
         může tímto jednáním sám porušovat práva majitele ochranné známky a že to může být důsledkem okolností, za něž je odpovědný
         ten, kdo fyzicky provedl přebalení,

      b)      že přebalením je ovlivněn původní stav přípravku nebo
      c)      že vzhled přebaleného přípravku je takový, že je nutné předpokládat poškození dobrého jména majitele ochranné známky?
      4)      Usoudí-li Soudní dvůr při odpovědi na třetí otázku, že je třeba zohlednit rovněž skutečnost, že společnost provádějící přebalení
         může sama porušovat práva k ochranné známce jejího majitele, je Soudní dvůr žádán, aby uvedl, zda má pro tuto odpověď význam
         skutečnost, že společnost paralelního dovozce uvádějící na trh a společnost provádějící přebalení jsou podle vnitrostátního
         práva společně a nerozdílně odpovědné za porušení práv majitele ochranné známky k této ochranné známce.

      5)      Má pro odpověď na první otázku význam, že paralelní dovozce, který je držitelem rozhodnutí o registraci a uvedl sám sebe jako
         subjekt odpovědný za přebalení, patří v okamžiku předchozího oznámení zamýšleného prodeje přebaleného léčivého přípravku majiteli
         ochranné známky do stejné skupiny jako společnost, jež provedla přebalení (sesterská společnost)?

      6)      Má pro odpověď na první otázku význam, že společnost provádějící přebalení je v příbalové informaci uvedena jako výrobce?“
      20      Usnesením předsedy prvního senátu Soudního dvora ze dne 31. ledna 2011 byly věci C‑400/09 a C‑207/10 spojeny pro účely ústní
         části řízení a rozsudku.

       K předběžným otázkám
      21      Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je zda čl. 7 odst. 2 směrnice 89/104 má být vykládán
         v tom smyslu, že umožňuje majiteli ochranné známky spojené s farmaceutickým výrobkem, který je předmětem paralelního dovozu,
         bránit následnému uvedení přebaleného výrobku na trh z toho důvodu, že na novém obalu není jako subjekt provádějící přebalení
         uveden podnik, který na objednávku skutečně uvedený výrobek přebalil a má k tomu oprávnění, nýbrž podnik, který je držitelem
         rozhodnutí o registraci tohoto výrobku, podle jehož pokynů bylo přebalení provedeno a který za ně nese odpovědnost.

      22      Orifarm, Paranova Danmark, česká a portugalská vláda, jakož i Evropská komise mají za to, že na takto přeformulované otázky
         je třeba odpovědět záporně, zatímco Merck a italská vláda jsou opačného názoru.

      23      Úvodem je třeba připomenout, že na základě čl. 7 odst. 2 směrnice 89/104 nelze námitky majitele ochranné známky proti přebalování
         výrobků označených touto ochrannou známkou, které představují odchylku od volného pohybu zboží, přijmout, jestliže je výkon
         tohoto práva majitelem ochranné známky zastřeným omezením obchodu mezi členskými státy ve smyslu článku 30 druhé věty ES (nyní
         čl. 36 druhá věta SFEU) (viz rozsudek ze dne 26. dubna 2007, Boehringer Ingelheim a další, C‑348/04, Sb. rozh. s. I‑3391,
         bod 16, jakož i citovaná judikatura).

      24      Výkon práva majitele ochranné známky podat námitky proti přebalování je takovým zastřeným omezením ve smyslu posledně uvedeného
         ustanovení tehdy, jestliže tento výkon přispívá k umělému rozdělení trhů mezi členskými státy a pokud kromě toho bylo přebalení
         provedeno takovým způsobem, že oprávněné zájmy majitele ochranné známky jsou zachovány (viz výše uvedený rozsudek Boehringer
         Ingelheim a další, bod 17 a citovaná judikatura).

      25      V posledně uvedeném ohledu Soudní dvůr konstatoval, že v případě, kdy je přebalení provedeno za podmínek, které nemohou ovlivnit
         původní stav výrobku obsaženého v obalu, je základní funkce ochranné známky coby záruky původu zachována. Spotřebitel nebo
         koncový uživatel není uveden v omyl ohledně původu výrobků a získá skutečně výrobky vyrobené pod výlučnou kontrolou majitele
         ochranné známky (viz výše uvedené rozsudky Bristol-Myers Squibb a další, bod 67, jakož i MPA Pharma, bod 39).

      26      Poukázal však rovněž na to, že skutečnost, že se majitel ochranné známky nemůže dovolávat svého práva k ochranné známce k zabránění
         tomu, aby byly pod jeho ochrannou známkou uvedeny na trh výrobky přebalené dovozcem, znamená, že dovozci je přiznáno určité
         oprávnění, které je za normálních okolností vyhrazeno samotnému majiteli. Proto v zájmu majitele ochranné známky a jeho ochrany
         proti jakémukoliv zneužití je třeba toto oprávnění přiznat pouze tehdy, pokud dovozce splňuje rovněž určité další požadavky
         (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Bristol-Myers Squibb a další, body 68 a 69, jakož i MPA Pharma, body 40 a 41).

      27      Z ustálené judikatury a zejména z rozsudků, na jejichž výklad se předkládající soud táže Soudního dvora, vyplývá, že majitel
         ochranné známky nemůže legitimně podat námitky proti dalšímu uvádění farmaceutického výrobku označeného jeho ochrannou známkou,
         který dovozce přebalil a znovu opatřil uvedenou ochrannou známkou, na trh:

      –        je-li prokázáno, že takové námitky přispívají k umělému rozdělení trhů mezi členskými státy, zejména z toho důvodu, že přebalení
         je pro uvedení výrobku na trh v členském státě dovozu nezbytné;

      –        je-li prokázáno, že přebalení nemůže ovlivnit původní stav výrobku obsaženého v obalu;
      –        je-li na novém obalu jasně uvedeno jméno původce přebalení výrobku a jméno jeho výrobce;
      –        vzhled přebaleného výrobku není takový, že by mohl poškodit dobré jméno ochranné známky a dobré jméno jejího majitele, což
         zejména znamená, že obal nesmí být vadný, nízké kvality nebo neúhledný, a

      –        dovozce upozorní majitele ochranné známky před uvedením přebaleného výrobku do prodeje a poskytne mu na jeho žádost vzorek
         přebaleného výrobku (viz zejména výše uvedené rozsudky Hoffmann-La Roche, bod 14; Bristol-Myers Squibb a další, bod 79; MPA
         Pharma, bod 50, a Boehringer Ingelheim a další, bod 21, jakož i rozsudek ze dne 22. prosince 2008, The Wellcome Foundation,
         C‑276/05, Sb. rozh. s. I‑10479, bod 23).

      28      Pokud jde o podmínku dotčenou ve věcech v původních řízeních, podle níž musí nový obal jasně uvádět původce přebalení, tento
         požadavek je odůvodněn zájmem majitele ochranné známky na tom, aby u spotřebitele nebo koncového uživatele nemohlo být vyvoláno
         přesvědčení, že je za přebalení odpovědný (viz výše uvedené rozsudky Bristol-Myers Squibb a další, bod 70, jakož i MPA Pharma,
         bod 42).

      29      Jak přitom konstatoval generální advokát v bodech 34 a 35 svého stanoviska, tento zájem majitele je plně zachován, je-li na
         obalu přebaleného výrobku jasně uvedeno jméno podniku, na jehož objednávku a podle jehož pokynů bylo přebalení provedeno a který
         za ně nese odpovědnost. Takový údaj, za předpokladu, že je vytištěn tak, aby mu normálně pozorná osoba mohla porozumět, může
         vyloučit nesprávný dojem spotřebitele nebo koncového uživatele, že výrobek přebalil majitel ochranné známky.

      30      Nadto vzhledem k tomu, že tento podnik nese plnou odpovědnost za činnosti související s přebalením, je zajištěno, že majitel
         může uplatnit svá práva a případně získat náhradu škody, pokud přebalení ovlivnilo původní stav výrobku obsaženého v obalu
         nebo pokud je vzhled přebaleného výrobku takový, že by mohl poškodit dobré jméno ochranné známky. V tomto ohledu je třeba
         upřesnit, že v takovém případě podnik, který je na novém obalu přebaleného výrobku uveden jako subjekt provádějící přebalení,
         bude odpovídat za všechny škody způsobené podnikem, který přebalení skutečně provedl, a nemůže se zejména zprostit odpovědnosti
         tvrzením, že posledně uvedený podnik jednal proti jeho pokynům.

      31      Za těchto podmínek nemá majitel ochranné známky oprávněný zájem požadovat, aby na obalu bylo uvedeno jméno podniku, který
         skutečně přebalení provedl, pouze z toho důvodu, že přebalení může ovlivnit původní stav tohoto výrobku, a porušit tedy případně
         práva k ochranné známce.

      32      Zájem majitele ochranné známky na zachování původního stavu výrobku obsaženého v obalu je totiž dostatečně chráněn požadavkem
         připomenutým v bodě 27 tohoto rozsudku, podle něhož musí být prokázáno, že přebalení nemůže ovlivnit původní stav uvedeného
         výrobku. Za takových podmínek, jako jsou podmínky věcí v původních řízeních, přísluší prokázání této skutečnosti držiteli
         rozhodnutí o registraci, podle jehož pokynů bylo přebalení provedeno a který za ně nese odpovědnost.

      33      Merck nicméně tvrdí, že za účelem ochrany spotřebitele je nezbytné uvést na obalu přebaleného výrobku jméno podniku, který
         přebalení skutečně provedl. Spotřebitelé totiž mají zájem znát jméno tohoto podniku, zejména pokud podle jejich vnitrostátního
         práva mohou podat žalobu nejen proti držiteli rozhodnutí o registraci, ale rovněž proti subjektu provádějícímu přebalení,
         jestliže v důsledku posledně uvedené činnosti utrpěli újmu.

      34      Tuto argumentaci však nelze přijmout. V tomto ohledu stačí konstatovat, že ze znění čl. 7 odst. 2 směrnice 89/104 jasně vyplývá,
         že výjimka ze zásady vyčerpání práv z ochranné známky upravená v tomto ustanovení je omezena na ochranu oprávněných zájmů
         majitele ochranné známky a specifická ochrana oprávněných zájmů spotřebitelů pak je zajištěna jinými právními nástroji.

      35      V každém případě, i kdyby se zájmy majitele ochranné známky překrývaly, třeba jen částečně, se zájmy spotřebitele, nic to
         nemění na tom, jak uvedl generální advokát v bodech 42 a 43 svého stanoviska, že uvedení podniku odpovědného za přebalení
         výrobku na jeho obalu umožňuje, aby byl spotřebitel z hlediska práva ochranných známek přiměřeně informován.

      36      Z výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 7 odst. 2 směrnice 89/104 musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje majiteli ochranné
         známky spojené s farmaceutickým výrobkem, který je předmětem paralelního dovozu, bránit následnému uvedení přebaleného výrobku
         na trh pouze z toho důvodu, že na novém obalu není jako subjekt provádějící přebalení uveden podnik, který na objednávku skutečně
         uvedený výrobek přebalil a má k tomu oprávnění, nýbrž podnik, který je držitelem rozhodnutí o registraci tohoto výrobku, podle
         jehož pokynů bylo přebalení provedeno a který za ně nese odpovědnost.

       K nákladům řízení
      37      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 7 odst. 2 směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných
            známkách, musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje majiteli ochranné známky spojené s farmaceutickým výrobkem, který
            je předmětem paralelního dovozu, bránit následnému uvedení přebaleného výrobku na trh pouze z toho důvodu, že na novém obalu
            není jako subjekt provádějící přebalení uveden podnik, který na objednávku skutečně uvedený výrobek přebalil a má k tomu oprávnění,
            nýbrž podnik, který je držitelem rozhodnutí o registraci tohoto výrobku, podle jehož pokynů bylo přebalení provedeno a který
            za ně nese odpovědnost.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: dánština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 8. května 1973. # Monique Gunnella proti Komisi Evropských společenství. # Věc 33-72.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 12. dubna 2013. # Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå u.p.a. (Stim) proti Evropské komisi. # Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Autorská práva k veřejnému provozování hudebních děl prostřednictvím internetu, družicového vysílání a kabelového přenosu - Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES - Rozdělení zeměpisného trhu - Dvoustranné smlouvy mezi vnitrostátními organizacemi pro kolektivní správu - Jednání ve vzájemné shodě vylučující možnost udělit licence pro více území a více repertoárů - Článek 151 odst. 4 ES - Kulturní rozmanitost. # Věc T-451/08.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 3. prosince 2003. # Audi AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Absolutní důvody pro zamítnutí. # Věc T-16/02.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 14. července 1988. # Syndicat des libraires de Normandie proti L'Aigle distribution. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance d'Alençon - Francie. # Věc 254/87.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. července 1998. # The Scotch Whisky Association proti Compagnie financière européenne de prises de participation (Cofepp), Prisunic SA a Centrale d'achats et de services alimentaires SARL (Casal). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance de Paris - Francie. # Věc C-136/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 29. února 1996. # Trestní řízení proti Sofii Skanavi a Konstantinu Chryssanthakopoulosovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Amtsgericht Tiergarten, Berlin - Německo. # Volný pohyb osob. # Věc C-193/94.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. dubna 1991. # Upjohn Company a Upjohn NV proti Farzoo Inc. a J. Kortmann. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Věc C-112/89.