title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 10. listopadu 2016.#Openbaar Ministerie v. Krzysztof Marek Poltorak.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank Amsterdam.#Řízení o předběžné otázce – Naléhavé řízení o předběžné otázce – Policejní a justiční spolupráce v trestních věcech – Evropský zatýkací rozkaz – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Článek 1 odst. 1 – Pojem ‚soudní rozhodnutí‘ – Článek 6 odst. 1 – Pojem ‚vystavující justiční orgán‘ – Evropský zatýkací rozkaz vystavený Rikspolisstyrelsen (policejní prezídium, Švédsko) s cílem výkonu trestu odnětí svobody.#Věc C-452/16 PPU.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      10. listopadu 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Naléhavé řízení o předběžné otázce — Policejní a justiční spolupráce v trestních věcech — Evropský zatýkací rozkaz — Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV — Článek 1 odst. 1 — Pojem ‚soudní rozhodnutí‘ — Článek 6 odst. 1 — Pojem ‚vystavující justiční orgán‘ — Evropský zatýkací rozkaz vystavený Rikspolisstyrelsen (policejní prezídium, Švédsko) s cílem výkonu trestu odnětí svobody“
      Ve věci C‑452/16 PPU,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu, Nizozemsko) ze dne 16. srpna 2016, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení týkajícím se výkonu evropského zatýkacího rozkazu vystaveného proti

         Krzysztofu Markovi Poltorakovi,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe (zpravodajka) a C. Lycourgos, soudci,
      generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. října 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za K. M. Poltoraka S. Westerem, advocaat,

               —

               za nizozemskou vládu M. Bulterman, H. Stergiou a B. Koopman, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za německou vládu T. Henzem, M. Hellmannem, J. Möllerem a R. Riegelem, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu E. Tsaousi, jako zmocněnkyní,

               —

               za finskou vládu S. Hartikainenem, jako zmocněncem,

               —

               za švédskou vládu A. Falk, C. Meyer-Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, H. Shev a F. Bergiusem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi R. Troostersem a S. Grünheid, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 19. října 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24) (dále jen „rámcové rozhodnutí“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci výkonu – v Nizozemsku – evropského zatýkacího rozkazu vystaveného Rikspolisstyrelsen (policejní prezídium, Švédsko) (dále jen „švédské policejní prezídium“) proti Krzysztofu Markovi Poltorakovi s cílem výkonu trestu odnětí svobody v délce jednoho roku a tří měsíců ve Švédsku.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 5 až 9 odůvodnění rámcového rozhodnutí zní následovně:

                        „(5)

                        Z cíle stanoveného pro Evropskou unii stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva vyplývá zrušení vydávání mezi jednotlivými členskými státy a jeho nahrazení systémem předávání mezi justičními orgány. Dále zavedení zjednodušeného systému předávání odsouzených nebo podezřelých osob za účelem trestního řízení nebo výkonu soudních rozhodnutí ve věcech trestních umožňuje odstranit složitost a možné prodlení spojené se stávajícími postupy vydávání. Tradiční vztahy spolupráce, které až dosud převládaly mezi jednotlivými členskými státy, by měly být nahrazeny systémem volného pohybu soudních rozhodnutí ve věcech trestních, zahrnujícím jak rozhodnutí předcházející odsouzení, tak i pravomocná rozhodnutí, v prostoru svobody, bezpečnosti a práva.

                        (6)

                        Evropský zatýkací rozkaz stanovený v tomto rámcovém rozhodnutí je prvním konkrétním opatřením v oblasti trestního práva k provedení zásady vzájemného uznávání, na kterou Evropská rada poukázala jako na ‚úhelný kámen‘ justiční spolupráce.

                        (7)

                        Jelikož cílů týkajících se nahrazení systému mnohostranného vydávání založeného na Evropské úmluvě o vydávání ze dne 13. prosince 1957 nelze dostatečně dosáhnout jednostranným jednáním členských států, a proto, z důvodu jejich rozsahu a účinků, jich může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Rada přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity ve smyslu článku 2 [EU] a článku 5 [ES]. V souladu se zásadou proporcionality ve smyslu článku 5 Smlouvy o ES toto rámcové rozhodnutí nepřekračuje rámec toho, co je pro jeho dosažení nezbytné.

                        (8)

                        Rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu musí podléhat dostatečné kontrole, což znamená, že justiční orgán členského státu, ve kterém byla vyžádaná osoba zatčena, bude muset přijmout rozhodnutí o jejím předání.

                        (9)

                        Úloha ústředních orgánů při výkonu evropského zatýkacího rozkazu musí být omezena na praktickou a správní pomoc.“

               4

               Článek 1 rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Definice evropského zatýkacího rozkazu a povinnost jej vykonat“, stanoví:
               „1.   Evropský zatýkací rozkaz je soudní rozhodnutí, které vydal některý členský stát proto, aby jiný členský stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody.
               2.   Členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí.
               […]“

               5

               Články 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí upravují důvody pro povinné odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu a důvody, pro které je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu. Článek 5 tohoto rámcového rozhodnutí se týká záruk, které musí v určitých případech poskytnout vystavující členský stát.

               6

               Článek 6 rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Určení příslušných justičních orgánů“, stanoví:
               „1.   Vystavujícím justičním orgánem je justiční orgán vystavujícího členského státu, který je oprávněn vydat evropský zatýkací rozkaz podle práva tohoto státu.
               2.   Vykonávajícím justičním orgánem je justiční orgán vykonávajícího členského státu, který je oprávněn vykonat evropský zatýkací rozkaz podle práva tohoto státu.
               3.   Každý členský stát informuje generální sekretariát Rady o příslušném justičním orgánu podle jeho práva.“

               7

               Článek 7 rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Účast ústředního orgánu“, stanoví:
               „1.   Každý členský stát může určit jeden nebo více ústředních orgánů, dovoluje-li to jeho právní systém, které budou nápomocny příslušným justičním orgánům.
               2.   Členský stát může, je-li to nezbytné kvůli organizaci jeho vnitřního soudního systému, učinit jeden nebo více ústředních orgánů odpovědnými za správní doručení a převzetí evropského zatýkacího rozkazu a za další související úřední písemný styk.
               Členský stát, který hodlá využít možností uvedených v tomto článku, sdělí generálnímu sekretariátu Rady informace o určeném ústředním orgánu nebo ústředních orgánech. Tyto údaje jsou závazné pro všechny orgány vystavujícího členského státu.“

         Nizozemské právo

               8

               Overleveringswet (zákon o předávání osob) provádí rámcové rozhodnutí do nizozemského práva. Článek 1 uvedeného zákona zní:
               „Pro účely tohoto zákona se rozumí:
               […]

                        b.

                        evropským zatýkacím rozkazem: písemné rozhodnutí justičního orgánu členského státu Evropské unie vystavené s cílem zatknutí a předání osoby justičním orgánem členského státu;

                  […]

                        i)

                        vystavujícím justičním orgánem: justiční orgán členského státu Evropské unie, který je oprávněn vydat evropský zatýkací rozkaz podle práva tohoto státu;

                  […]“

               9

               Článek 5 zákona o předávání osob stanoví:
               „Osoby jsou předávány výhradně vystavujícím justičním orgánům ostatních členských států Evropské unie a při dodržování ustanovení tohoto zákona či ustanovení přijatých na jeho základě.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               10

               Dne 21. prosince 2012 Göteborgs Tingsrätt (soud prvního stupně v Göteborg, Švédsko) uložil K. M. Poltorakovi, polskému státnímu příslušníkovi, trest odnětí svobody v délce jednoho roku a tří měsíců za spáchání trestného činu napadení a těžkého ublížení na zdraví. Dne 30. června 2014 švédské policejní prezídium vystavilo evropský zatýkací rozkaz proti K. M. Poltorakovi s cílem vykonat ve Švédsku uvedený trest.

               11

               Rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu, Nizozemsko) byl jakožto vykonávacímu justičnímu orgánu předložen uvedený evropský zatýkací rozkaz za účelem zatčení a předání K. M. Poltoraka švédským orgánům.

               12

               Na základě žádosti o informace zaslané švédským orgánům a týkající se vystavujícího orgánu dotčeného evropského zatýkacího rozkazu obdržel uvedený soud informace zejména o struktuře, nezávislosti, fungování a pravomocích uvedeného orgánu, jakož i o postupu a kritériích, na jejichž základě uvedený orgán rozhoduje o vystavení evropských zatýkacích rozkazů pro výkon trestu nebo ochranných opatření spojených s odnětím svobody.

               13

               S ohledem na uvedené informace, jakož i na skutečnosti uvedené v hodnotící zprávě Rady ze dne 21. října 2008 o vnitrostátních praktikách týkajících se evropského zatýkacího rozkazu [hodnotící zpráva o čtvrtém kole vzájemných hodnocení – „Praktické uplatňování evropského zatýkacího rozkazu a odpovídajících postupů předávání mezi členskými státy“: zpráva o Švédsku (9927/1/08 REV 2)], předkládající soud chová pochybnosti ohledně toho, zda evropský zatýkací rozkaz vystavený policejním orgánem, jako je švédské policejní prezídium, musí být považován za rozkaz vystavený „justičním orgánem“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí, a zda v důsledku toho uvedený evropský zatýkací rozkaz představuje „soudní rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí.

               14

               V tomto ohledu se předkládající soud táže, zda pojmy „soudní rozhodnutí“ a „justiční orgán“ ve smyslu rámcového rozhodnutí musí být vykládány jako autonomní pojmy unijního práva, nebo zda mohou členské státy samy vymezit jejich smysl a působnost.

               15

               V případě, že by uvedené pojmy byly považovány za autonomní pojmy unijního práva, má předkládající soud za to, že znamenají, že evropský zatýkací rozkaz vystavuje orgán, který má postavení a pravomoci, které mu umožňují nabídnout dostačující soudní ochranu ve stadiu vystavení evropského zatýkacího rozkazu. S ohledem na zásadu vzájemného uznávání, na které je založeno rámcové rozhodnutí, má předkládající soud za to, že uvedeným orgánem musí být soud nebo státní zástupce, a tudíž je vyloučeno, aby evropský zatýkací rozkaz byl vystaven policejním orgánem.

               16

               V případě, že by uvedené pojmy spadaly do vnitrostátního práva členských států, má předkládající soud za to, že členské státy musí nicméně při výkonu svého prostoru pro posouzení respektovat unijní právo. Odkazuje na zásady stanovené Soudním dvorem ohledně práva na účinnou právní ochranu v rámci řízení o předávání v bodech 46 a 47 rozsudku ze dne 30. května 2013, F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358) a ohledně soudní ochrany, která musí být zajištěna ve stadiu vystavení evropského zatýkacího rozkazu v bodě 56 rozsudku ze dne 1. června 2016, Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385).

               17

               Za těchto okolností se rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu, Nizozemsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jsou výrazy ‚justiční orgán‘, uvedený v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí […], a ‚soudní rozhodnutí‘, uvedený v čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí […], autonomními pojmy unijního práva?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku: na základě jakých kritérií lze určit, zda orgán vystavujícího členského státu je takovým ‚justičním orgánem‘ a zda evropský zatýkací rozkaz, který vydal, je tedy takovým ‚soudním rozhodnutím‘?

                        3)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku: spadá švédské policejní prezídium pod pojem ‚justiční orgán‘, jenž je uveden v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí […], a je evropský zatýkací rozkaz vydaný tímto orgánem v důsledku toho ‚soudním rozhodnutím‘ uvedeným v čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí […]?

                        4)

                        V případě záporné odpovědi na první otázku: je určení takového vnitrostátního policejního orgánu, jako je policejní prezídium, jakožto vystavujícího justičního orgánu v souladu s unijním právem?“

         K naléhavému řízení

               18

               Předkládající soud požádal, aby byla tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce upraveném v článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.

               19

               Na podporu této žádosti zejména uvádí, že K. M. Poltorak je v současnosti zbaven osobní svobody až do doby skutečného předání švédským orgánům.

               20

               Zaprvé je třeba uvést, že se tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká výkladu rámcového rozhodnutí, které spadá do oblastí upravených v hlavě V části třetí Smlouvy o FEU, která pojednává o prostoru svobody, bezpečnosti a práva. Je tudíž způsobilá k projednání v naléhavém řízení o předběžné otázce.

               21

               Zadruhé je zapotřebí zohlednit podle judikatury Soudního dvora okolnost, že osoba dotčená ve věci v původním řízení je v současné době zbavena osobní svobody a její ponechání ve vazbě závisí na vyřešení sporu v původním řízení (v tomto smyslu viz rozsudek Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, bod 24). Podle vysvětlení poskytnutých předkládajícím soudem bylo totiž zadržovací opatření týkající se K. M. Poltoraka přijato v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu vystaveného proti dotčené osobě.

               22

               Za těchto podmínek čtvrtý senát Soudního dvora dne 31. srpna 2016 na návrh soudce zpravodaje po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl vyhovět žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení.

         K předběžným otázkám

         K první až třetí otázce

               23

               Podstatou první a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda pojem „justiční orgán“ uvedený v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí je autonomním pojmem unijního práva a zda uvedený čl. 6 odst. 1 musí být vykládán v tom smyslu, že policejní orgán, jako je orgán dotčený ve věci v původním řízení, spadá pod pojem „vystavující justiční orgán“ ve smyslu uvedeného ustanovení, takže evropský zatýkací rozkaz vystavený uvedeným orgánem za účelem výkonu rozsudku o trestu odnětí svobody může být považován za „soudní rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí.

               24

               Úvodem je třeba připomenout, že rámcové rozhodnutí, jak vyplývá zejména z jeho čl. 1 odst. 1 a 2 a z bodů 5 a 7 odůvodnění, má za cíl nahradit mnohostranný systém vydávání založený na Evropské úmluvě o vydávání ze dne 13. prosince 1957 systémem předávání odsouzených nebo podezřelých osob mezi justičními orgány za účelem trestního řízení nebo výkonu soudních rozhodnutí, který je založen na zásadě vzájemného uznávání (rozsudek ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, bod 75 a citovaná judikatura).

               25

               Rámcové rozhodnutí tedy zavedením nového zjednodušeného a efektivnějšího systému předávání osob odsouzených pro porušení trestněprávních předpisů nebo podezřelých z jejich porušení směřuje k usnadnění a urychlení justiční spolupráce s cílem přispět k uskutečnění cíle, který byl Unii vytčen, a sice stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva, přičemž vychází z vysoké úrovně důvěry, která musí existovat mezi členskými státy (rozsudek ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, bod 76 a citovaná judikatura).

               26

               Jak zásada vzájemné důvěry mezi členskými státy, tak zásada vzájemného uznávání mají v unijním právu zásadní význam, neboť umožňují vytvoření a zachování prostoru bez vnitřních hranic. Konkrétně, zásada vzájemné důvěry zejména v souvislosti s prostorem svobody, bezpečnosti a práva každému z těchto států ukládá, aby až na výjimečné okolnosti vycházel z toho, že všechny ostatní členské státy dodržují unijní právo, a zejména základní práva, která unijní právo uznává (rozsudek ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, bod 78 a citovaná judikatura).

               27

               Zásada vzájemného uznávání, která je úhelným kamenem justiční spolupráce, znamená na základě čl. 1 odst. 2 rámcového rozhodnutí to, že členské státy jsou v zásadě povinny evropskému zatýkacímu rozkazu vyhovět. Vykonávající justiční orgán totiž může takový zatýkací rozkaz odmítnout pouze v taxativně uvedených případech povinného odmítnutí výkonu podle článku 3 rámcového rozhodnutí nebo fakultativního odmítnutí výkonu podle článků 4 a 4a rámcového rozhodnutí. Mimoto výkon evropského zatýkacího rozkazu může být vázán pouze na některou z podmínek taxativně stanovených v článku 5 rámcového rozhodnutí (rozsudek ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 79 a 80, jakož i citovaná judikatura).

               28

               Nicméně pouze evropské zatýkací rozkazy ve smyslu čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí musí být vykonány v souladu s jeho ustanoveními. Z článku 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí plyne, že evropský zatýkací rozkaz představuje „soudní rozhodnutí“, což vyžaduje, aby bylo vydáno „justičním orgánem“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí.

               29

               Podle posledně uvedeného ustanovení je vystavující justiční orgán justiční orgán vystavujícího členského státu, který je oprávněn vydat evropský zatýkací rozkaz podle práva tohoto státu.

               30

               Ačkoli čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí v souladu se zásadou procesní autonomie členských států odkazuje na právo členských států, je třeba konstatovat, že tento odkaz se omezuje na určení justičního orgánu, který má pravomoc vystavit evropský zatýkací rozkaz. Uvedený odkaz se tudíž netýká definice samotného pojmu „justiční orgán“.

               31

               Za uvedených podmínek nemůže být smysl a rozsah pojmu „justiční orgán“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí ponechán na posouzení jednotlivých členských států (viz obdobně rozsudky ze dne 17. července 2008, Kozłowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 43, a ze dne 16. listopadu 2010, Mantello, C‑261/09, EU:C:2010:683, bod 38).

               32

               Z toho plyne, že pojem „justiční orgán“ uvedený v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí vyžaduje v celé Evropské unii autonomní a jednotný výklad, přičemž v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora je tento výklad třeba nalézt s přihlédnutím ke znění tohoto ustanovení, kontextu, jehož je součástí, a cíli sledovanému rámcovým rozhodnutím (viz obdobně rozsudek ze dne 28. července 2016, JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, bod 37 a citovaná judikatura).

               33

               Ohledně znění čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí je třeba uvést, že výraz „justiční orgán“ nacházející se v uvedeném ustanovení se neomezuje na označení pouze soudců či soudů členského státu, ale umožňuje šíře zahrnout orgány povolané k účasti na soudnictví v dotyčném vnitrostátním právním řádu.

               34

               Je však třeba konstatovat, že pojem „justiční orgán“ uvedený v tomto ustanovení nelze vykládat v tom smyslu, že umožňuje zahrnout rovněž policejní orgány členského státu.

               35

               Zaprvé v běžném významu se pojem „justiční“ netýká policejních orgánů. Tento pojem totiž odkazuje na soudní moc, která – jak uvedl generální advokát v bodě 39 stanoviska – musí být v souladu se zásadou oddělení mocí, která charakterizuje fungování právního státu, oddělena od moci výkonné. Justičními orgány se tradičně rozumí orgány, které se účastní soudnictví, zejména na rozdíl od správních orgánů nebo policejních orgánů, které spadají pod moc výkonnou.

               36

               Zadruhé tento výklad pojmů čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí je v souladu s kontextem, do kterého uvedené ustanovení spadá.

               37

               Justiční spolupráce v trestních věcech, jak byla stanovena v článku 31 EU, musí být odlišena od policejní spolupráce, jak byla stanovena v článku 30 EU.

               38

               Pojmem „justiční orgán“ je v kontextu rámcového rozhodnutí třeba rozumět orgány, které se účastní výkonu trestního soudnictví členských států, s vyloučením policejních orgánů.

               39

               V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že celý postup předávání mezi členskými státy stanovený v rámcovém rozhodnutí probíhá podle tohoto rámcového rozhodnutí pod soudním dohledem, takže u rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu byly zajištěny veškeré záruky, které jsou tomuto typu rozhodnutí vlastní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. května 2013, F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 39 a 46).

               40

               Konkrétně z bodu 8 odůvodnění rámcového rozhodnutí plyne, že rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu musí podléhat dostatečné kontrole, což znamená, že rozhodnutí o předání vyžádané osoby musí přijmout justiční orgán členského státu, ve kterém byla tato osoba zatčena. Článek 6 rámcového rozhodnutí kromě toho stanoví, že justiční orgán musí přijmout nejen toto rozhodnutí, ale i rozhodnutí o vydání onoho rozkazu. Zásah justičního orgánu se vyžaduje rovněž v ostatních fázích řízení o předávání osob, jako například u výslechu vyžádané osoby, u rozhodnutí o držení vyžádané osoby ve vazbě nebo u jejího dočasného přemístění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. května 2013, F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 45).

               41

               V tomto kontextu povoluje článek 7 rámcového rozhodnutí členským státům, s výhradou splnění podmínek stanovených v uvedeném ustanovení a je-li to nezbytné kvůli organizaci jejich vnitřních soudních systémů, učinit za správní doručení a převzetí evropského zatýkacího rozkazu odpovědným nejustiční orgán, tedy ústřední orgán.

               42

               Přitom, ačkoli ústřední policejní orgány členského státu mohou spadat pod pojem „ústřední orgán“ ve smyslu uvedeného článku, z uvedeného ustanovení – ve spojení s bodem 9 odůvodnění rámcové rozhodnutí – nicméně plyne, že zásah takového ústředního orgánu je omezen na poskytnutí praktické a správní pomoci příslušným justičním orgánům. Možnost uvedenou v článku 7 rámcového rozhodnutí nelze rozšířit natolik, že by členským státům umožnila nahradit tímto ústředním orgánem justiční orgány, které mají pravomoc přijmout rozhodnutí o vystavení evropského zatýkacího rozkazu.

               43

               Zatřetí je třeba konstatovat, že by výklad čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí v tom smyslu, že uvedené ustanovení zahrnuje rovněž policejní orgány, byl v rozporu s cíli, které rámcové rozhodnutí sleduje a které jsou připomenuty v bodech 24 až 27 tohoto rozsudku.

               44

               Zásada vzájemného uznávání zakotvená v čl. 1 odst. 2 rámcového rozhodnutí, na jehož základě je vykonávací justiční orgán povinen vykonat zatýkací rozkaz vystavený vystavujícím justičním orgánem, spočívá na předpokladu, podle kterého justiční orgán zasáhl před výkonem evropského zatýkacího rozkazu, za účelem výkonu soudního přezkumu.

               45

               Vystavení zatýkacího rozkazu nejustičním orgánem, jako je policejní orgán, přitom nemůže vykonávajícímu justičnímu orgánu dát jistotu, že vystavení evropského zatýkacího rozkazu prošlo soudním přezkumem, a nemůže tedy dostačovat k odůvodnění vysokého stupně důvěry mezi členskými státy uvedeného v bodě 25 tohoto rozsudku, který představuje samotný základ rámcového rozhodnutí. V tomto ohledu je irelevantní konkrétní organizace policejních orgánů v rámci výkonné moci a případný stupeň jejich autonomie.

               46

               Z toho plyne, že pojem „justiční orgán“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí musí být vykládán v tom smyslu, že pod uvedený pojem nespadají policejní orgány, takže evropský zatýkací rozkaz vystavený policejním orgánem nemůže být považován za „soudní rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí.

               47

               Tento výklad není zpochybněn skutečností, že – jak uvedla švédská vláda ve vyjádření předaném Soudnímu dvoru – policejní orgán dotčený ve věci v původním řízení má pravomoc pouze ve striktním rámci výkonu pravomocného rozsudku vydaného soudem v soudním řízení.

               48

               Ze skutečností poskytnutých Soudnímu dvoru švédskou vládou totiž plyne, že rozhodnutí o vystavení evropského zatýkacího rozkazu přísluší nakonec policejnímu orgánu dotčenému ve věci v původním řízení, a nikoli justičnímu orgánu.

               49

               Zaprvé uvedený policejní orgán vystavil evropský zatýkací rozkaz nikoli na žádost soudu, který přijal rozsudek o uložení trestu odnětí svobody, ale na žádost vězeňské služby.

               50

               Zadruhé policejní orgán dotčený ve věci v původním řízení má široký prostor pro posouzení, pokud jde o vystavení evropského zatýkacího rozkazu, neboť je jediným orgánem, který má pravomoc ověřit splnění podmínek vystavení, jak je stanoví rámcové rozhodnutí, a po posouzení jednotlivých dotčených zájmů, včetně zájmu dotčené osoby, rozhodnout, zda je uvedené vystavení přiměřené.

               51

               Přitom vzhledem k informacím poskytnutým Soudnímu dvoru švédskou vládou není uvedený prostor pro posouzení předmětem soudního přezkumu bez návrhu.

               52

               S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na první až třetí otázku odpovědět tak, že pojem „justiční orgán“ uvedený v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí je autonomním pojmem unijního práva a uvedený čl. 6 odst. 1 musí být vykládán v tom smyslu, že policejní orgán, jako je švédské policejní prezídium, nespadá pod pojem „vystavující justiční orgán“ ve smyslu uvedeného ustanovení, takže evropský zatýkací rozkaz vystavený uvedeným orgánem s cílem výkonu rozsudku o trestu odnětí svobody nelze považovat za „soudní rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí.

         Ke čtvrté otázce

               53

               Vzhledem k odpovědi poskytnuté na první až třetí otázku není namístě odpovídat na čtvrtou otázku.

         K omezení časových účinků tohoto rozsudku

               54

               Na jednání nizozemská vláda, jakož i Evropská komise požádaly Soudní dvůr, aby omezil časové účinky tohoto rozsudku, pokud by rozhodl, že policejní orgán, jako je švédské policejní prezídium, nespadá pod pojem „justiční orgán“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí. V zásadě uplatňovaly případné důsledky, které by mohl tento rozsudek mít pro věci, ve kterých byl evropský zatýkací rozkaz vystaven orgánem, který není „justičním orgánem“ ve smyslu uvedeného ustanovení.

               55

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou výklad pravidla práva Unie, který Soudní dvůr podává při výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek 267 SFEU, objasňuje a upřesňuje význam a dosah tohoto pravidla tak, jak musí být nebo jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy nabylo účinnosti. Z toho vyplývá, že pravidlo takto vykládané může a musí být uplatňováno soudem na právní vztahy vzniklé a založené před vyhlášením rozsudku rozhodujícího o žádosti o výklad, pokud jsou splněny podmínky umožňující předložit příslušným soudům spor ohledně použití uvedeného pravidla (rozsudek ze dne 17. září 2014, Liivimaa Lihaveis, C‑562/12, EU:C:2014:2229, bod 80 a citovaná judikatura).

               56

               Okolnosti mohou Soudní dvůr jen zcela výjimečně přimět k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty, která je vlastní unijnímu právnímu řádu, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře. Aby bylo možné o takovém omezení rozhodnout, je nezbytné, aby byla splněna dvě podstatná kritéria, a to dobrá víra zúčastněných kruhů a riziko závažných obtíží (rozsudky ze dne 27. února 2014, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, bod 41, jakož i ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další, C‑110/15, EU:C:2016:717, bod 60).

               57

               V projednávané věci plyne zejména z hodnotící zprávy Rady ze dne 21. října 2008, uvedené v bodě 13 tohoto rozsudku, že Rada v minulosti kritizovala vystavování evropských zatýkacích rozkazů policejními orgány dotčenými ve věci v původním řízení jako neslučitelné s požadavkem určení „justičního orgánu“. Za těchto podmínek nelze mít za to, že Švédské království bylo vedeno k chování, které nebylo v souladu s unijním právem, z důvodu objektivní a závažné nejistoty ohledně smyslu ustanovení unijního práva.

               58

               Za těchto podmínek není namístě omezit časové účinky tohoto rozsudku.

         K nákladům řízení

               59

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Pojem „justiční orgán“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, je autonomním pojmem unijního práva a uvedený čl. 6 odst. 1 musí být vykládán v tom smyslu, že policejní orgán, jako je Rikspolisstyrelsen (policejní prezídium, Švédsko), nespadá pod pojem „vystavující justiční orgán“ ve smyslu uvedeného ustanovení, takže evropský zatýkací rozkaz vystavený uvedeným orgánem s cílem výkonu rozsudku o trestu odnětí svobody nelze považovat za „soudní rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 10. listopadu 2016.#DTS Distribuidora de Televisión Digital, SA v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Režim podpor ve prospěch veřejnoprávního vnitrostátního rozhlasového a televizního vysílacího subjektu – Závazky veřejné služby – Náhrada – Článek 106 odst. 2 SFEU – Rozhodnutí, kterým se režim podpory prohlašuje za slučitelný s vnitřním trhem – Změna způsobu financování – Daňová opatření – Daně ukládané poskytovatelům placeného televizního vysílání – Rozhodnutí, kterým se změněný režim podpory prohlašuje za slučitelný s vnitřním trhem – Zohlednění způsobu financování – Existence vztahu nezbytného určení mezi daní a režimem podpory – Přímý vliv výnosu z daní na výši podpory – Pokrytí čistých nákladů spojených s plněním úkolů veřejné služby – Konkurenční vztah mezi daňovým dlužníkem a příjemcem podpory – Zkreslení vnitrostátního práva.#Věc C-449/14 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      10. listopadu 2016 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Státní podpory — Režim podpor ve prospěch veřejnoprávního vnitrostátního rozhlasového a televizního vysílacího subjektu — Závazky veřejné služby — Náhrada — Článek 106 odst. 2 SFEU — Rozhodnutí, kterým se režim podpory prohlašuje za slučitelný s vnitřním trhem — Změna způsobu financování — Daňová opatření — Daně ukládané poskytovatelům placeného televizního vysílání — Rozhodnutí, kterým se změněný režim podpory prohlašuje za slučitelný s vnitřním trhem — Zohlednění způsobu financování — Existence vztahu nezbytného určení mezi daní a režimem podpory — Přímý vliv výnosu z daní na výši podpory — Pokrytí čistých nákladů spojených s plněním úkolů veřejné služby — Konkurenční vztah mezi daňovým dlužníkem a příjemcem podpory — Zkreslení vnitrostátního práva“
      Ve věci C–449/14 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 23. září 2014,

         DTS Distribuidora de Televisión Digital SA, se sídlem v Tres Cantos (Španělsko), zastoupená H. Brokelmannem a M. Ganinem, abogados,
      navrhovatelka kasačního opravného prostředku,
      další účastníci řízení:

         Evropská komise, zastoupená C. Urracem Caviedesem, B. Stromskym a G. Valerem Jordanem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalovaná v prvním stupni,

         Telefónica de España SA, se sídlem v Madridu (Španělsko),

         Telefónica Móviles España SA, se sídlem v Madridu,
      zastoupené F. Gonzálezem Díazem, F. Salernem a V. Romerem Algarrou, abogados,

         Španělské království, zastoupené A. Sampolem Pucurullem, jako zmocněncem,

         Corporación de Radio y Televisión Española SA (RTVE), se sídlem v Madridu, zastoupená A. Martínezem Sánchezem a J. Rodríguezem Ordóñezem, abogados,
      vedlejší účastníci řízení v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, E. Regan (zpravodaj), A. Arabadžev, C. G. Fernlund, S. Rodin , soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Carrasco Marco, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. března 2016,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. července 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Kasačním opravným prostředkem se společnost DTS Distribuidora de Televisión Digital SA (dále jen „DTS“) domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 11. července 2014, DTS Distribuidora de Televisión Digital v. Komise (T‑533/10, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2014:629), kterým Tribunál zamítl její žalobu na neplatnost rozhodnutí Komise 2011/1/EU ze dne 20. července 2010 o režimu podpory C 38/09 (ex NN 58/09), který hodlá Španělsko zavést ve prospěch podniku Corporación de Radio y Televisión Española (RTVE) (Úř. věst. 2011, L 1, s. 9, dále jen „napadené rozhodnutí“).

         Skutečnosti předcházející sporu

               2

               DTS je společností, která se na španělském trhu specializuje na správu a provoz placené platformy satelitní digitální televize, nazývané Digital +, jakož i na vývoj tematických kanálů.

               3

               Corporación de Radio y Televisión Española SA (dále jen „RTVE“) je španělským veřejnoprávním rozhlasovým a televizním vysílacím subjektem, který byl poskytováním veřejné služby v těchto oblastech pověřen Ley 17/2006 de la radio y la televisión de titularidad estatal (zákon č. 17/2006 o veřejnoprávním rozhlasovém a televizním vysílání) ze dne 5. června 2006 (BOE č. 134, ze dne 6. června 2006, s. 21270).

               4

               Zákon č. 17/2006 stanovil smíšený režim financování, neboť RTVE plynou jednak příjmy z obchodní činnosti, zejména z prodeje reklamního prostoru, a jednak dostává kompenzaci ze strany španělského státu za plnění úkolů veřejné služby.

               5

               Evropská komise schválila tento systém financování rozhodnutími C (2005) 1163 final ze dne 20. dubna 2005 o státní podpoře ve prospěch RTVE (E 8/05) (shrnutí v Úř. věst. 2006, C 239, s. 17) a C (2007) 641 final ze dne 7. března 2007 o financování opatření na snížení počtu zaměstnanců v RTVE (NN 8/07) (shrnutí v Úř. věst. 2007, C 109, s. 2).

               6

               Uvedený systém financování byl změněn Ley 8/2009 de financiación de la Corporación de Radio y Televisión Española (zákon č. 8/2009 o financování RTVE) ze dne 28. srpna 2009 (BOE č. 210, ze dne 31. srpna 2009, s. 74003). Tento zákon nabyl účinnosti dne 1. září 2009.

               7

               Zákon č. 8/2009 v první řadě stanovil, že od konce roku 2009 přestanou být zdrojem příjmů pro RTVE reklama, teleshopping, sponzoring a služby s placeným přístupem. Jediné příjmy z podnikatelské činnosti, kterými bude RTVE nadále disponovat po tomto datu, budou příjmy pocházející z poskytování služeb třetím osobám, jakož i prodej vlastní produkce. Tyto příjmy nepřekračovaly částku přibližně 25 milionů eur.

               8

               Dále za účelem kompenzace ztráty příjmů z obchodní činnosti zákon č. 8/2009 v čl. 2 odst. 1 písm. b) až d) a v článcích 4 až 6 zavedl nebo změnil několik daňových opatření (dále jen „dotčená daňová opatření“), mezi která patřila nová daň ve výši 1,5 % z příjmů poskytovatelů placeného televizního vysílání usazených ve Španělsku (dále jen „daň uložená poskytovatelům placeného televizního vysílání“). Příspěvek z této daně do rozpočtu RTVE nemohl přesáhnout 20 % z celkové roční podpory určené RTVE, přičemž všechny fiskální příjmy převyšující tento procentní podíl byly příjmem státního rozpočtu. Uvedený zákon mimo jiné rovněž stanovil novou daň z příjmů provozovatelů telekomunikačních služeb usazených ve Španělsku.

               9

               Kromě toho byla zachována kompenzace za plnění závazků veřejné služby stanovená zákonem č. 17/2006. Kdyby výše uvedené zdroje financování nestačily k pokrytí všech nákladů RTVE na plnění těchto závazků, španělský stát byl na základě čl. 2 odst. 2 zákona č. 8/2009 a článku 33 zákona č. 17/2006 povinen tento deficit pokrýt, čímž se změnil smíšený systém financování RTVE na systém téměř výlučně veřejného financování.

               10

               Konečně čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2009 stanovil horní hranici příjmů RTVE. V letech 2010 a 2011 nemohla celková výše uvedených ročních příjmů přesáhnout 1200 milionů eur za každý rok, což odpovídalo rovněž horní hranici jejích výdajů pro každý z těchto hospodářských roků. Po období tří let od roku 2012 do roku 2014 bylo stanoveno maximální zvýšení této částky o 1 % a pro následující roky zvýšení v závislosti na roční změně indexu spotřebitelských cen.

               11

               Poté, co byla Komisi dne 22. června 2009 podána stížnost týkající se návrhu zákona, na jehož základě byl přijat zákon č. 8/2009, Komise dne 2. prosince 2009 oznámila Španělskému království své rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU týkající se změny režimu financování RTVE (shrnutí v Úř. věst. 2010, C 8, s. 31).

               12

               Dne 18. března 2010 Komise zahájila řízení o nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU, neboť měla za to, že daň uvalená na příjem provozovatelů telekomunikačních služeb je v rozporu s článkem 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (Úř. věst. 2002, L 108, s. 21; Zvl. vyd. 13/29, s. 337). Dne 30. září 2010 Komise v odůvodněném stanovisku vyzvala Španělské království, aby tuto daň zrušilo z důvodu její neslučitelnosti s touto směrnicí.

               13

               Dne 20. července 2010 Komise přijala napadené rozhodnutí, v němž prohlásila, že změna systému financování RTVE stanovená zákonem č. 8/2009 je slučitelná s vnitřním trhem ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU. V tomto rámci měla Komise zejména za to, že dotčená daňová opatření nejsou nedílnou součástí nových složek podpory upravených tímto zákonem, a tedy případná neslučitelnost těchto daňových opatření se směrnicí 2002/20 nemá vliv na posouzení její slučitelnosti s vnitřním trhem. Kromě toho byla toho názoru, že pozměněný finanční režim RTVE je v souladu s čl. 106 odst. 2 SFEU, neboť dodržuje zásadu proporcionality.

         Napadený rozsudek

               14

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 24. listopadu 2010 podala společnost DTS žalobu, kterou se domáhala zrušení sporného rozhodnutí. Na podporu tohoto návrhu DTS předložila tři žalobní důvody vycházející z porušení pojmu ‚podpora‘ ve smyslu článku 107 SFEU, pokud jde o oddělitelnost dotčených daňových opatření, z porušení čl. 106 odst. 2 a z porušení článků 49 a 63 SFEU.

               15

               Tribunál napadeným rozsudkem zamítl všechny žalobní důvody ve věci samé, a tudíž i žalobu v plném rozsahu.

         Řízení před Soudním dvorem a důvody kasačního opravného prostředku

               16

               Kasačním opravným prostředkem se společnost DTS, podporovaná společností Telefónica de España SA a Telefónica Móviles España SA (dále společně jako „společnosti Telefónica“), domáhá, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil napadený rozsudek;

                        —

                        zrušil sporné rozhodnutí a podpůrně vrátil věc Tribunálu a

                        —

                        uložil Komisi a ostatním účastníkům řízení náhradu nákladů řízení před Soudním dvorem a Tribunálem.

               17

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek a uložil společnosti DTS náhradu nákladů řízení. Španělské království a RTVE namítají nepřípustnost kasačního opravného prostředku a podpůrně navrhují, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl jako neopodstatněný.

               18

               Společnosti Telefónica podaly vedlejší kasační opravný prostředek, kterým se domáhají, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek a uložil Komisi, jakož i dalším vedlejším účastníkům řízení vystupujícím na podporu Komise náhradu nákladů řízení před Soudním dvorem a Tribunálem. RTVE, Španělské království a Komise navrhují, aby byl tento vedlejší kasační opravný prostředek zamítnut.

         K hlavnímu kasačnímu opravnému prostředku

               19

               Společnost DTS, která nejdříve upřesnila, že kasačním opravným prostředkem vytýká Tribunálu pouze to, že v napadeném rozsudku rozhodl, že Komise správně podle znění sporného rozhodnutí rozhodla o tom, že nemusí posuzovat slučitelnost daně ukládané poskytovatelům placeného televizního vysílání se Smlouvou o FEU, uvádí na podporu kasačního opravného prostředku tři důvody.

               20

               První důvod kasačního opravného prostředku vychází z porušení čl. 107 odst. 1 SFEU z důvodu nesprávného výkladu pojmu podpora. Druhý důvod kasačního opravného prostředku vychází z porušení téhož ustanovení tím, že Tribunál v napadeném rozsudku neprovedl úplný přezkum týkající se existence podpory a zkreslil španělské právo. Třetí důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného právního posouzení při použití čl. 106 odst. 2 SFEU.

         K přípustnosti kasačního opravného prostředku

      Argumentace účastníků řízení

               21

               RTVE tvrdí, že kasační opravný prostředek je jako celek nepřípustný, jelikož svými 40 stranami značně překračuje maximální délku 25 stran povolenou podle praktických pokynů pro účastníky řízení ve věcech předkládaných Soudnímu dvoru (Úř. věst. 2014, L 31, s. 1; dále jen „praktické pokyny“), přičemž společnost DTS takové překročení rozsahu neodůvodnila.

               22

               Kromě toho se RTVE a Španělské království domnívají, že kasační opravný prostředek přesně neurčuje body napadeného rozsudku, které jsou zpochybňovány. Kasační opravný prostředek se podle nich omezuje na opakování argumentů uvedených v prvním stupni.

               23

               Společnost DTS je toho názoru, že kasační opravný prostředek je přípustný.

         Závěry Soudního dvora

               24

               Především je třeba uvést, že praktické pokyny pro účastníky řízení mají informativní povahu a nejsou právně závazné. Jak totiž vyplývá z bodů 1 až 3 odůvodnění těchto pokynů, tyto pokyny byly přijaty proto, aby doplnily a vyjasnily pravidla použitelná na průběh řízení před Soudním dvorem, a to v zájmu řádného výkonu spravedlnosti, a nejsou určeny k tomu, aby nahrazovaly relevantní ustanovení statutu Soudního dvora Evropské unie a jednacího řádu Soudního dvora [v tomto smyslu viz usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 30. dubna 2010, Ziegler v. Komise, C‑113/09 P(R), nezveřejněné, EU:C:2010:242, bod 33].

               25

               Přitom ze znění bodu 20 těchto praktických pokynů, v němž se uvádí, že délka kasačního opravného prostředku „by až na zvláštní okolnosti neměla přesáhnout 25 stran“, jasně vyplývá, že se nejedná o absolutní omezení počtu stran, kterým by byla podmíněna přípustnost kasačního opravného prostředku, ale že se jedná pouze o doporučení, které je určeno účastníkům řízení.

               26

               Z toho vyplývá, že kasační opravný prostředek nelze zamítnout jako nepřípustný z toho důvodu, že jeho délka překračuje určitý počet stran.

               27

               Zadruhé je třeba připomenout, že z ustanovení čl. 256 odst. 1 druhého pododstavce SFEU, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 168 odst. 1 písm. d) jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí pod hrozbou nepřípustnosti přesně uvést kritizované části rozsudku, jehož zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, které tento návrh specificky podporují, jinak je kasační opravný prostředek nebo předmětný důvod tohoto prostředku nepřípustný (viz zejména rozsudek ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 29 a citovaná judikatura).

               28

               Kromě toho z týchž ustanovení vyplývá, že kasační opravný prostředek je nepřípustný, omezuje-li se na opakování nebo doslovné převzetí důvodů a argumentů, které byly uplatněny před Tribunálem, včetně těch, které byly založeny na skutečnostech jím výslovně odmítnutých. Takový kasační opravný prostředek totiž ve skutečnosti představuje návrh směřující k dosažení prostého nového přezkumu žaloby podané Tribunálu, což je mimo pravomoc Soudního dvora (viz rozsudek ze dne 30. května 2013, Quinn Barlo a další v. Komise, C–70/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:351, bod 26 a citovaná judikatura).

               29

               Naproti tomu, jestliže navrhovatel zpochybňuje výklad nebo použití unijního práva Tribunálem, právní otázky zkoumané v prvním stupni mohou být v řízení o kasačním opravném prostředku znovu projednány. Pokud by totiž navrhovatel nemohl tímto způsobem opřít svůj kasační opravný prostředek o důvody nebo argumenty již dříve použité před Tribunálem, bylo by uvedené řízení zčásti zbaveno smyslu (viz rozsudek ze dne 30. května 2013, Quinn Barlo a další v. Komise, C–70/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:351, bod 27 a citovaná judikatura).

               30

               V projednávané věci je přitom třeba konstatovat, že ze zkoumání kasačního opravného prostředku vyplývá, že společnost DTS dostatečně jasně a přesně vymezila body napadeného rozsudku, jichž se týkají důvody kasačního opravného prostředku, jakož i důvody, proč by uvedený rozsudek měl být podle ní stižen nesprávným právním posouzením.

               31

               Kromě toho na rozdíl od toho, co tvrdí RTVE a Španělské království, se společnost DTS ve svém kasačním opravném prostředku neomezuje na opakování argumentů uvedených v prvním stupni. Společnost DTS totiž v podstatě napadá způsob, jímž Tribunál vyložil a uplatnil unijní právo, konkrétně čl. 107 odst. 1 SFEU, tím, že v napadeném rozsudku měl za to, že daň uložená poskytovatelům placeného televizního vysílání, jejímž poplatníkem je společnost DTS, není nedílnou součástí podpory poskytované RTVE, a kromě toho společnost DTS vytýká Tribunálu, že uvedený rozsudek je stižen několika vadami spočívajícími ve zkreslení.

               32

               Kasační opravný prostředek musí být tedy považován za přípustný.

               33

               Je tudíž třeba posoudit jeho opodstatněnost, přičemž nejdříve bude zkoumán jeho druhý důvod a následně bude přikročeno k posouzení jeho prvního a třetího důvodu.

         Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z porušení čl. 107 odst. 1 SFEU v důsledku toho, že Tribunál neprovedl úplný přezkum existence podpory a zkreslil španělské právo.

      Argumentace účastníků řízení

               34

               Společnost DTS a společnosti Telefónica tvrdí, že Tribunál neprovedl úplný přezkum posouzení provedených Komisí, která se týkají podmínek uvedených v bodech 106 až 111 rozsudku ze dne 22. prosince 2008, Régie Networks (C–333/07, EU:C:2008:764). Podle uvedených společností totiž Tribunál nepřezkoumal, v jakém rozsahu předpokládaná částka příjmů ovlivňuje výpočet podpory, čímž v bodech 65 až 70 napadeného rozsudku zkreslil ustanovení vnitrostátního práva, na nichž postavil svůj závěr o tom, že částka odvodů vybraných z titulu daně hrazené poskytovateli placeného televizního vysílání přímo neovlivňuje výši podpory určené RTVE, neboť nezohlednil ostatní příslušná ustanovení uvedeného práva.

               35

               Společnost DTS zaprvé tvrdí, že – na rozdíl od toho, co konstatoval Tribunál v bodě 69 napadeného rozsudku – čl. 2 odst. 2 zákona č. 8/2009 neukládá státu povinnost poskytnout prostředky ze svého rozpočtu pro hrazení čistých nákladů souvisejících s plněním úkolů veřejné služby, pokud příjmy, jimiž disponuje RTVE, nestačí k pokrytí těchto objektivně stanovených nákladů. Podle společnosti DTS totiž toto ustanovení ukládá státu povinnost doplnit ‚stanovený rozpočet‘ pro RTVE, pokud je při jeho plnění výše daňových příjmů nižší než rozpočtový výhled. Kromě toho příspěvky ze souhrnného státního rozpočtu nejsou povoleny, pokud výdaje překračují rozpočtový výhled.

               36

               Kromě toho čl. 2 odst. 2 zákona č. 8/2009 musí být podle DTS vykládán ve spojení s článkem 34 zákona č. 17/2006 a článkem 44 Mandato-marco a la Corporación RTVE previsto en el articulo 4 de la Ley 17/2006 de la radio y la televisión de titularidad estatal, aprobado por los plenos del congreso de los diputados y del senado (rámcový mandát RTVE, stanovený v článku 4 zákona č. 17/2006, schválený plénem sněmovny a senátu) (BOE č. 157, ze dne 30. června 2008, s. 28833).

               37

               Z posledně uvedených ustanovení, která Tribunál podle DTS nezohlednil, totiž vyplývá, že RTVE sestavuje vlastní rozpočet s přihlédnutím nejen k předpokládaným nákladům na úkoly veřejné služby, ale rovněž k očekávaným příjmům, včetně výnosu z dotčené daně. Z toho důvodu v případě, že je skutečný výnos z těchto opatření nižší než očekávaná výše odvodů a neumožňuje pokrýt náklady na veřejnou službu uvedené v rozpočtu RTVE, je stát povinen doplnit „stanovený rozpočet“ prostředky ze svého souhrnného rozpočtu. „Stanovený rozpočet“ přitom musí být sestaven na základě očekávané výše příjmů pocházejících mimo jiné z daně hrazené poskytovateli placeného televizního vysílání, a v důsledku toho tato výše ovlivňuje přímo výši částky podpory. Dopad výnosu z této daně na plnění rozpočtu RTVE by tedy neměl být zaměňován s dopadem, který má očekávaná výše příjmů z uvedené daně na původní stanovení uvedeného rozpočtu, a tedy na výši částky podpory.

               38

               Společnosti Telefónica dodávají, že existují zjevné indicie, které vyvracejí možnost údajného doplňujícího příspěvku k tíži souhrnného státního rozpočtu, jelikož v důvodové zprávě k zákonu č. 8/2009 se například uvádí, že „se nejeví jako přiměřené, aby záruka financování vedla ke zvýšení příspěvku státu“. Kromě toho podle nich tato možnost nastupuje až v druhém sledu. Podle čl. 2 odst. 2 zákona č. 8/2009 musí být totiž splněny dvě podmínky, aby stát financoval část nákladů vyplývajících ze závazků veřejné služby. Zaprvé pro dané období musí být výnos z daně hrazené poskytovateli placeného televizního vysílání nižší než náklady na plnění úkolů veřejné služby a zadruhé výše rezervního fondu musí být nedostatečná k pokrytí nákladů RTVE na toto období. Skutečnost, že toto ustanovení zavádí takto omezenou státní záruku, která je novou podporou, nebrání tomu, aby byla podpora poskytnutá RTVE stanovena na základě výnosu z této daně, a pokud by byl tento nedostatečný, tomu, aby se stát zavázal tento rozdíl vyrovnat.

               39

               Společnost DTS zadruhé vytýká Tribunálu, že v bodech 66 až 68 napadeného rozsudku zkreslil ustanovení článku 33 zákona č. 17/2006 a článku 8 zákona č. 8/2009, pokud jde o roli státu, neboť příjmy z daně hrazené poskytovateli placeného televizního vysílání překračují čisté náklady veřejné služby. Podle společnosti DTS totiž stanovení horní hranice pro příjmy RTVE postrádá smysl, neboť rozhodující je to, aby v rámci této hranice bylo ověřeno, že výše podpory závisí na předpokládaných příjmech této daně. Dále se podle ní Tribunál omezil na tvrzení, že z čl. 8 odst. 3 zákona č. 8/2009 vyplývá, že přebytky převedené do rezervního fondu mohou být použity RTVE pouze s výslovným povolením ministerstva hospodářství a financí, avšak Tribunál nezohlednil úvodní formulaci tohoto ustanovení, podle níž „fond lze použít pouze k vyrovnání ztrát z předchozích období a pro řešení nepředvídaných situací ve vztahu k poskytování veřejné služby“. Výše těchto dodatečných prostředků závisí podle společnosti DTS nutně na výnosu z daní, protože tento fond je tvořen těmito prostředky.

               40

               Společnosti Telefónica kromě toho tvrdí, že Tribunál chybně vyložil čl. 33 odst. 1 zákona č. 17/2006 a čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2009, když konstatoval, že tato ustanovení odstraňují jakýkoliv vztah mezi výší podpory a výší odvodů prováděných na základě dotčených daňových opatření. Skutečnost, že příjmy mohou být převedeny do souhrnného státního rozpočtu je pouhou možností nastupující až v druhém sledu. Do státního rozpočtu se totiž převádí pouze příjmy, které překračují maximální hranici 10 % ročních nákladů RTVE. Kromě toho z tohoto nevyplývá, že výše podpory je nezávislá na výši daňových příjmů. Článek 33 odst. 1 zákona č. 17/2006 podle společností Telefónica stanoví nanejvýše omezení výše podpory, což však nebrání tomu, aby byl celkový výnos z daňového odvodu přeměněn v podporu v mezích stanovených zákonodárcem.

               41

               Společnosti Telefónica dále uvádějí, že z několika důkazů vyplývá, že stát nehodlá rozpočet RTVE doplňovat. Přestože tyto důkazy pocházejí z doby po vydání sporného rozhodnutí, potvrzují znění důvodové zprávy k zákonu č. 8/2009, v němž se uvádí, že „se nejeví jako přiměřené, aby záruka financování vedla ke zvýšení příspěvku státu“.

               42

               RTVE, Španělské království a Komise se domnívají, že druhý důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný a každopádně neopodstatněný.

         Závěry Soudního dvora

               43

               Je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora platí, že pokud Tribunál zjistil nebo posoudil skutkový stav, Soudní dvůr je na základě článku 256 SFEU jako jediný příslušný k výkonu přezkumu právní kvalifikace tohoto skutkového stavu a z něj vyvozených právních důsledků. Posouzení skutkového stavu, kromě případu zkreslování důkazů předložených Tribunálu, tedy nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (zejména viz rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Francie v. Komise, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, bod 78).

               44

               Pokud jde o přezkum posouzení Tribunálu týkajících se vnitrostátního práva v rámci kasačního opravného prostředku, Soudní dvůr je příslušný pouze ověřit, zda nedošlo ke zkreslení tohoto práva (viz rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Francie v. Komise, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, bod 79 a citovaná judikatura).

               45

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že zkreslení musí být zjevné z písemností ve spisu, aniž by bylo nutné provést nové hodnocení skutkového stavu a důkazů (viz rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Francie v. Komise, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, bod 80).

               46

               V projednávané věci je třeba připomenout, že v bodech 65 až 86 napadeného rozsudku Tribunál dospěl ve vztahu ke znění zákona č. 8/2009 k závěru, že, jak se podle něj správně domnívala Komise, výše podpory určená RTVE nezávisí na výši daňových odvodů uložených společnosti DTS, jelikož výše podpory se stanoví s ohledem na čisté náklady na plnění úkolů veřejné služby ze strany RTVE.

               47

               V této souvislosti Tribunál v bodě 66 napadeného rozsudku uvedl, že v článku 33 zákona č. 17/2006 se stanoví, že v případě, že příjmy, kterými disponuje RTVE, překročí náklady na plnění úlohy služby veřejnoprávního vysílání, bude přebytek, který nepřekračuje 10 % ročních rozpočtovaných nákladů RTVE, či přebytek, který tyto náklady překračuje, převeden do rezervního fondu nebo do státního rozpočtu. Pokud jde o první případ, Tribunál v bodě 67 napadeného rozsudku upřesnil, že z článku 8 zákona č. 8/2009 vyplývá, že tyto prostředky mohou být využívány pouze na základě výslovného povolení ministerstva hospodářství a financí, a pokud nejsou využity během čtyř let, musí sloužit ke snížení vyrovnání poskytovaných ze státního rozpočtu Španělska. Kromě toho Tribunál v bodě 68 napadeného rozsudku uvedl, že čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2009 stanoví absolutní hranici pro příjmy RTVE, jež je stanovena na 1200 milionů eur pro roky 2010 a 2011, a všechny částky přesahující tuto hranici budou přímo převedeny ve prospěch státního rozpočtu Španělska.

               48

               V bodech 69, 76 a 80 napadeného rozsudku Tribunál dále konstatoval, že v čl. 2 odst. 2 zákona č. 8/2009 se stanoví, že v případě, že příjmy, kterými RTVE disponuje, nestačí k pokrytí nákladů na plnění úlohy služby veřejnoprávního vysílání, je Španělsko povinno pokrýt deficit z příspěvků souhrnného státního rozpočtu.

               49

               V projednávané věci je však nutno konstatovat, že společnost DTS a společnosti Telefónica ve skutečnosti zastírají tím, že Tribunálu vytýkají nesprávné právní posouzení při jím prováděném přezkumu sporného rozhodnutí a zkreslení ustanovení vnitrostátního práva tím, že nebyla zohledněna jeho ostatní ustanovení, svou výtku týkající se výkladu vnitrostátního práva, k němuž se Tribunál přiklonil v bodech 65 až 86 napadeného rozsudku. Tím však usilují o to, aby byl jeho výklad nahrazen výkladem odlišným, a dovoláváním se mimo jiné ustanovení vnitrostátního práva, jež nebyla předmětem jednání v prvním stupni, i o nové posouzení skutkového stavu a důkazů. Nijak se nesnaží prokázat, že by konstatování Tribunálu byla ve zjevném rozporu s uvedeným obsahem ustanovení vnitrostátního práva nebo že by s ohledem na písemnosti spisu Tribunál přisoudil ustanovením tohoto práva význam, který na základě uvedených písemností zjevně tato ustanovení nemají.

               50

               Za těchto podmínek je třeba druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jakožto nepřípustný.

         K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z porušení čl. 107 odst. 1 SFEU z důvodu chybného výkladu pojmu podpora

      K první části, vycházející z toho, že vztah, který existuje mezi daní, kterou hradí poskytovatelé placeného televizního vysílání, a podporou poskytnutou RTVE, není srovnatelný se vztahem, který existuje mezi daní s obecnou působností a osvobozením od takové daně.
      – Argumentace účastníků řízení

               51

               Společnost DTS má za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 92 a 93 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že se společnost DTS v žalobě snaží zpochybnit judikaturu Soudního dvora vyplývající z rozsudku ze dne 20. září 2001, Banks (C‑390/98, EU:C:2001:456). Tato judikatura se totiž podle společnosti DTS vztahuje pouze na situaci, kdy jsou určité kategorie podniků osvobozeny od daně s obecnou působností. V projednávané věci ovšem společnost DTS nezpochybňuje vybírání daní od poskytovatelů placeného televizního vysílání z toho důvodu, že by RTVE byla osvobozena od této daně, což představuje státní podporu. Společnost DTS naopak tvrdí, že uvedená daň představuje sama o sobě státní podporu, neboť jí byla uložena asymetricky za účelem přímého financování režimu podpory ve prospěch RTVE, jako tomu bylo v případě daně dotčené ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 7. září 2006, Laboratoires Boiron (C‑526/04, dále jen „rozsudek Laboratoires Boiron“, EU:C:2006:528).

               52

               RTVE a Komise tvrdí, že tato část důvodu kasačního opravného prostředku je nepřípustná a každopádně neopodstatněná, což tvrdí i Španělské království.

         – Závěry Soudního dvora

               53

               Je třeba připomenout, že v bodech 92 a 93 napadeného rozsudku Tribunál konstatoval, že společnost DTS svými argumenty, které vychází z porušení čl. 107 odst. 1 SFEU z důvodu vztahu, jenž existuje mezi dotčenými daňovými opatřeními a konkurenční výhodou, kterou požívá RTVE, zpochybňuje zásadu, která vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora a je uvedena v bodě 80 rozsudku ze dne 20. září 2001, Banks (C‑390/98, EU:C:2001:456), podle níž se poplatníci daně v zásadě nemohou dovolávat toho, že osvobození jiných osob od daně představuje státní podporu, aby se vyhnuli zaplacení uvedené daně.

               54

               Přitom výtka, kterou společnost DTS uplatňuje vůči tomuto konstatování v rámci první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, nemůže vést ke zrušení napadeného rozsudku, neboť, jak správně uvádí RTVE a Komise, Tribunál odmítl dotčené argumenty společnosti DTS nikoli z důvodů uvedených v bodech 92 a 93 napadeného rozsudku, ale na základě argumentů uvedených v bodech 94 až 105 napadeného rozsudku, které se týkají relevantnosti rozsudku Laboratoires Boiron pro přezkum dotčené podpory, které jsou předmětem druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku.

               55

               První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku je proto třeba zamítnout jako irelevantní.

         Ke druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, která vychází z toho, že daň hrazená poskytovateli placeného televizního vysílání je asymetrickou daní, která představuje podporu ve smyslu rozsudku Laboratoires Boiron.
      – Argumentace účastníků řízení

               56

               Společnost DTS zaprvé tvrdí, že daň ukládaná poskytovatelům placeného televizního vysílání je nedílnou součástí podpory poskytované RTVE, jelikož představuje asymetrickou daň přirovnatelnou k dani dotčené v rozsudku Laboratoires Boiron. Podle ní je totiž tato daň ukládána jediné kategorii provozovatelů, a sice poskytovatelům placeného televizního vysílání, kteří jsou v konkurenčním vztahu s RTVE. Podpora vyplývá jak ze skutečnosti, že konkurent příjemce podpory podléhá dani, tak i z toho, že výnos z daně je určen k financování dotčené podpory.

               57

               Společnost DTS zadruhé tvrdí, že rozdíly, které Tribunál vymezil mezi daní hrazenou poskytovateli placeného televizního vysílání a daní posuzovanou v rozsudku Laboratoires Boiron, nejsou relevantní.

               58

               Společnost DTS předně tvrdí, že skutečnost, kterou Tribunál uvádí v bodě 100 napadeného rozsudku, a sice že hlavním cílem výběru daně hrazené poskytovateli placeného televizního vysílání není vyvážit podmínky hospodářské soutěže mezi RTVE a ostatními provozovateli, není rozhodujícím hlediskem. Podle ní je pojem podpora pojmem objektivním. Každopádně účel této daně je velmi obdobný jako účel daně dotčené ve věci, která vedla k vydání rozsudku Laboratoires Boiron, pokud je jejím účelem přispět k financování nákladů, které vzniknou RTVE v souvislosti s plněním úkolů veřejné služby.

               59

               Dále společnost DTS tvrdí, že závěr, který uvádí Tribunál v bodě 101 napadeného rozsudku, podle kterého je vztah mezi daní hrazenou poskytovateli placeného televizního vysílání a podporou méně úzký než vztah vymezený v rozsudku Laboratoires Boiron, je nepřesný. V tomto ohledu společnost DTS tvrdí, že Tribunál nesprávně konstatoval, že by případná neslučitelnost této daně s unijním právem neměla za přímý následek zpochybnění podpory poskytované RTVE. V napadeném rozsudku nebylo podle společnosti DTS zohledněno, že povinnost přispívat k financování konkurenčního subjektu, jež je uložena společnosti DTS, umocňuje narušení hospodářské soutěže vyplývající z poskytování finančních prostředků ve prospěch posledně uvedeného subjektu. RTVE tak požívá konkurenční výhody na trzích nabývání audiovizuálních programů nejen z důvodu prostředků, které získává za účelem plnění svých úkolů veřejné služby, ale i vzhledem k tomu, že tyto prostředky nemohou využívat subjekty, které s ní soutěží. Podle společnosti DTS by byla přitom posledně uvedená výhoda zcela odstraněna, pokud by byla zrušena daň hrazená poskytovateli placeného televizního vysílání.

               60

               Zatřetí podle společnosti DTS Tribunál nesprávně v bodech 102 až 104 napadeného rozsudku konstatoval, že na rozdíl od dotčené situace ve věci, v níž byl vydán rozsudek Laboratoires Boiron, není výše podpory poskytované RTVE určována výší daně hrazené poskytovateli placeného televizního vysílání. V projednávané věci totiž konkurenční výhoda, kterou využívá RTVE, narůstá s výší této daně uložené společnosti DTS, neboť čím je tato daň vyšší, tím nižší jsou zdroje, jež má společnost DTS k dispozici k tomu, aby soutěžila s RTVE. Vztah mezi uvedenou daní a podporou je tak podle společnosti DTS ještě užší, než jak byl vymezen v rozsudku Laboratoires Boiron. Ve sporném rozhodnutí Komise podle DTS dospěla k závěru, že převod veřejných prostředků ve prospěch RTVE představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.

               61

               Společnosti Telefónica mají zaprvé za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když vyložil restriktivně podmínky vyžadované proto, aby byl způsob financování podpory její nedílnou součástí, třebaže pravidla v oblasti státních podpor musí být předmětem teleologického výkladu.

               62

               Zadruhé společnosti Telefónica tvrdí, že podmínky stanovené judikaturou Soudního dvora za účelem prokázání skutečnosti, že daňové opatření je nedílnou součástí podpory, a sice určení daně na financování dotčené podpory a přímý vliv výnosu z daně na výši podpory, nejsou odlišnými a kumulativními podmínkami. Určení totiž samo o sobě svědčí o existenci nezbytné vazby mezi výší příjmů a podporou. Tribunál podle uvedených společností nesprávně vyložil rozsudek ze dne 13. ledna 2005 (C‑174/02, EU:C:2005:10), neboť v uvedeném rozsudku Soudní dvůr pouze zkoumal, zda nutně existuje vztah závazného určení mezi daní a podporou na základě relevantní vnitrostátní právní úpravy a měl za to, že v případě kladné odpovědi je přímý vliv daňového opatření na výši podpory logickým následkem.

               63

               Zatřetí mají společnosti Telefónica za to, že Tribunál nesprávně vyložil rozsudky ze dne 21. října 2003, van Calster a další (C‑261/01 a C‑262/01, EU:C:2003:571), a ze dne 27. listopadu 2003, Enirisorse (C‑34/01 až C‑38/01, EU:C:2003:640). Skutečnost, že se Soudní dvůr nevyjádřil k požadavku přímého vlivu daňového opatření na výši podpory, neznamená, že byl Soudní dvůr toho názoru, že se jedná o dodatečnou podmínku pro určení, zda je způsob financování podpory její součástí, nýbrž tuto skutečnost lze vysvětlit tím, že se tyto rozsudky týkaly prvních věcí, ve kterých Soudní dvůr rozhodoval o otázce oddělitelnosti.

               64

               RTVE, Španělské království a Komise tvrdí, že druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku není opodstatněná.

         – Závěry Soudního dvora

               65

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora nespadají daně do působnosti ustanovení Smlouvy v oblasti státních podpor, ledaže představují způsob financování podpory, takže jsou její nedílnou součástí (rozsudek ze dne 13. ledna 2005, Streekgewest, C‑174/02, EU:C:2005:10, bod 25, rozsudek ze dne 13. ledna 2005, Pape, C‑175/02, EU:C:2005:11, bod 14 a rozsudek ze dne 27. října 2005, Distribution Casino France a další, C‑266/04 až C‑270/04, C‑276/04 a C‑321/04 až C‑325/04, EU:C:2005:657, bod 34).

               66

               Lze si představit, že podpora ve vlastním slova smyslu nemusí podstatným způsobem ovlivňovat obchod mezi členskými státy, a může být tedy považována za přípustnou, avšak vzhledem k narušujícím účinkům, jež jsou zesíleny způsobem jejího financování, může být v souhrnu s ostatními okolnostmi považována za neslučitelnou s vnitřním trhem. Dále, pokud se ukáže, že je určitá daň konkrétně určena k financování podpory v rozporu s jinými ustanoveními Smlouvy, Komise nemůže prohlásit režim podpory, jehož je taková daň součástí, za slučitelný s vnitřním trhem (v tomto smyslu viz rozsudku ze dne 21. října 2003, van Calster a další, C‑261/01 a C‑262/01, EU:C:2003:571, body 47 a 48 a citovaná judikatura).

               67

               Způsob financování podpory tedy může činit celý režim podpor, k jehož financování slouží, neslučitelným s vnitřním trhem. Zkoumání podpory tedy nemůže být odděleno od jejího způsobu financování (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. dubna 2005, AEM a AEM Torino, C‑128/03, a C‑129/03, EU:C:2005:224, bod 45).

               68

               Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že k tomu, aby mohla být daň považována za nedílnou součást opatření podpory, musí na základě relevantní vnitrostátní právní úpravy existovat vztah závazného určení mezi dotčenou daní a dotčenou podporou v tom smyslu, že výnos z daně je nezbytně určen k financování podpory a přímo ovlivňuje její výši, a tudíž i posouzení slučitelnosti této podpory s vnitřním trhem (viz zejména rozsudek ze dne 15. června 2006, Air Liquide Industries Belgium, C‑393/04 a C‑41/05, EU:C:2006:403, bod 46 a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, bod 99).

               69

               V projednávané věci Tribunál v bodech 65 až 86 napadeného rozsudku konstatoval, jak je neúspěšně napadáno v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku, že z použitelných ustanovení vnitrostátního práva vyplývá, že výše podpory určená RTVE nezávisí přímo na výši příjmů z dotčených daňových opatření, jelikož se tato výše stanoví podle čistých nákladů na plnění úkolů veřejné služby svěřené RTVE.

               70

               Tribunál totiž v této souvislosti konkrétně uvedl, jak vyplývá z bodů 47 a 48 tohoto rozsudku, že překročí-li příjmy, kterými disponuje RTVE, náklady na plnění úkolů veřejné služby, kterou posledně uvedený subjekt zajišťuje, bude přebytek v závislosti na jeho výši převeden buď do rezervního fondu, nebo do státního rozpočtu, přičemž se na tyto příjmy vztahuje kromě toho absolutní omezení, a proto se veškeré příjmy nad tuto absolutní hranici rovněž převádějí ve prospěch souhrnného státního rozpočtu. Tribunál dále konstatoval, že pokud tyto příjmy nepostačují k pokrytí nákladů, je Španělsko povinno pokrýt deficit.

               71

               Za těchto podmínek, i když je nesporné, že financování podpory poskytované RTVE je zajišťováno dotčenými daňovými opatřeními, Tribunál mohl v bodě 104 napadeného rozsudku nicméně konstatovat, na rozdíl od toho, co tvrdí společnost DTS a společnosti Telefónica, že tato daňová opatření nejsou nedílnou součástí uvedené podpory, aniž by se dopustil nesprávného právního posouzení.

               72

               Vzhledem k tomu, že výnos z dotčené daně nemá žádný přímý vliv na výši podpory poskytované RTVE, její přidělení ani výše není určeno podle tohoto výnosu a tento výnos není nezbytně určen k financování této podpory, neboť část tohoto výnosu může být přidělena k jiným účelům, nelze dospět k závěru, že mezi těmito daňovými opatřeními a dotčenou podporou existuje vztah závazného určení.

               73

               V této souvislosti není relevantní skutečnost, že dotčená daňová opatření byla zavedena za účelem kompenzace vyloučení příjmů z podnikatelské činnosti, které RTVE dříve plynuly, zejména příjmy z reklamy (obdobně viz rozsudek ze dne 13. ledna 2005 2005, Streekgewest, C‑174/02, EU:C:2005:10, bod 27).

               74

               Argumentace společnosti DTS vycházející z rozsudku Laboratoires Boiron nemůže tyto závěry zpochybnit.

               75

               V této souvislosti je třeba připomenout, že podstatou konstatování Soudního dvora v uvedeném rozsudku je, že v případě asymetrického zdanění, tj. pokud je dani podrobena pouze jedna ze dvou kategorií subjektů, které jsou v soutěžním postavení, se mohou subjekty, které jsou poplatníky daně, dovolávat její protiprávnosti. V takovém případě totiž podpora vyplývá ze skutečnosti, že jiná kategorie hospodářských subjektů, s níž je uvedená zdaněná kategorie v přímém soutěžním vztahu, není uvedené dani podrobena. Opatření podpory tedy spočívá v samotné dani, neboť posledně uvedená daň a podpora představují dva neoddělitelné prvky jednoho a téhož daňového opatření. Tuto situaci ovšem nelze stavět na roveň situaci jakéhokoli osvobození od daně s obecnou působností, od něhož je tato daň oddělitelná (v tomto smyslu viz rozsudek Laboratoires Boiron, body 30 až 48).

               76

               Tribunál se nedopustil nesprávného právního posouzení, měl-li v bodech 98 až 103 napadeného rozsudku za to, že daň hrazená poskytovateli placeného televizního vysílání, jejímž poplatníkem je společnost DTS, není srovnatelná s asymetrickou daní dotčenou ve věci, ve které byl vydán rozsudek Laboratoires Boiron.

               77

               V projednávaném případě, jak uvedl Tribunál v bodě 101 napadeného rozsudku, totiž nejsou dotčená daňová opatření a podpora poskytovaná RTVE dva neoddělitelné prvky jednoho a téhož daňového opatření, neboť na rozdíl od dotčené situaci ve věci, ve které byl vydán rozsudek Laboratoires Boiron, není přímým důsledkem případné nepoužitelnosti dotčených daňových opatření z důvodu jejich případné neslučitelnosti s unijním právem zpochybnění podpory, neboť, jak vyplývá z bodů 48 a 70 napadeného rozsudku, španělský stát je povinen pokrýt rozdíl mezi finančními prostředky, kterými disponuje RTVE, a jejími celkovými náklady na plnění jejích závazků veřejné služby.

               78

               Kromě toho, jak rovněž správně uvedl Tribunál v bodě 102 napadeného rozsudku, ve věci, v níž byl vydán rozsudek Laboratoires Boiron, byla výše podpory určována pouze výší daně, neboť prospěch, který měli příjemci z toho, že jejich konkurenti jsou podrobeni sporné dani, závisel nutně na její výši. Naproti tomu v projednávaném případě je výše podpory, jak vyplývá z bodů 69 až 71 tohoto rozsudku, určena čistými náklady na plnění závazku veřejné služby.

               79

               Je jistě pravdou, jak správně tvrdí společnost DTS, že rovněž v projednávané věci je daň uložená poskytovatelům placeného televizního vysílání určena na financování režimu podpory ve prospěch RTVE, v jehož případě měla Komise za to, že představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Povinnost odvádět tuto daň tudíž představuje pro společnost DTS dodatečné konkurenční znevýhodnění na trzích, na nichž soutěží s RTVE, neboť posledně uvedená není osobou povinnou k odvádění uvedené daně.

               80

               Nicméně, jak správně uvedl Tribunál v bodech 84 a 102 napadeného rozsudku, tato samotná okolnost nestačí k prokázání skutečnosti, že taková daň je nedílnou součástí podpory.

               81

               Jednak totiž, jak již konstatoval Soudní dvůr, otázka, zda tvoří daň nedílnou součást podpory, která je daní financována, není podmíněna existencí konkurenčního vztahu mezi osobami povinnými k odvádění daně a příjemcem podpory financované uvedenou daní, ale výlučně tím, že na základě relevantní vnitrostátní právní úpravy musí existovat vztah závazného určení mezi uvedenou daní a dotčenou podporou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Régie Networks,C‑333/07, EU:C:2008:764, body 93 až 99).

               82

               Z judikatury Soudního dvora přitom vyplývá, že neexistuje žádný vztah závazného určení mezi daní a osvobozením jedné kategorie podniků od uvedené daně, a to i kdyby posledně uvedené podniky působily v konkurenčním vztahu s podniky, které jsou poplatníky dotčené daně. Uplatnění osvobození od daně a jeho rozsah totiž nezávisí na výnosu z daně. Osoby povinné k dani se přitom nemohou dovolávat toho, že osvobození jiných osob od daně představuje státní podporu, aby se vyhnuly zaplacení uvedené daně nebo dosáhly jejího vrácení (v tomto smyslu viz mimo jiné rozsudek ze dne 27. října 2005, Distribution Casino France a další, C–266/04 až C–270/04, C–276/04 a C–321/04 až C–325/04, EU:C:2005:657, body 41 a 42).

               83

               Jednak, jak již bylo uvedeno v bodě 65 tohoto rozsudku, pravidla týkající se státní podpory se na daně v zásadě nevztahují. Přitom, jak uvedl generální advokát v bodě 96 svého stanoviska, pokud by byl následován argument společnosti DTS, znamenalo by to, že jakákoli daň, která by byla vybírána odvětvově a dotýkala se hospodářských subjektů, které soutěží s příjemcem podpory, jež je prostřednictvím této daně financována, by musela být zkoumána z hlediska článků 107 a 108 SFEU.

               84

               Z výše uvedených úvah vyplývá, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, měl-li za to, že daň hrazená provozovateli placeného televizního vysílání není součástí režimu podpory poskytované RTVE.

               85

               Druhou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku je proto třeba zamítnout jako neopodstatněnou.

         Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při použití čl. 106 odst. 2 SFEU

      Argumentace účastníků řízení

               86

               Společnost DTS tvrdí, že v napadeném rozsudku Tribunál zkreslil základ druhého žalobního důvodu znějícího na zrušení v prvním stupni, který vycházel z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU. Společnost DTS tvrdí, že ačkoli Tribunál konstatoval v bodech 151 a 152 uvedeného rozsudku opak, DTS neuplatňovala před Tribunálem žádný argument, který by se týkal účinků vlastní podpory poskytované RTVE, ale pouze tvrdila, že způsob financování této podpory zvyšuje míru narušení hospodářské soutěže v důsledku uvedené podpory a že podpora společně s uvedeným způsobem financování jsou jako celek neslučitelné se společným zájmem. Podle společnosti DTS Tribunál v této souvislosti nesprávně vyložil několik z jejích argumentů.

               87

               Podle společnosti DTS vedlo toto zkreslení k tomu, že Tribunál rozhodoval ultra petita, čímž změnil předmět sporu. Vzhledem k tomu, že sama na jednání před Tribunálem upřesnila, že druhý žalobní důvod znějící na zrušení se uplatní pouze za předpokladu, že prvnímu žalobnímu důvodu bude vyhověno, Tribunál tím, že posledně uvedený zamítl, nemohl podle společnosti DTS posuzovat tento druhý žalobní důvod. Nicméně i za předpokladu, že by Tribunál mohl o tomto žalobním důvodu rozhodnout, mohl jej odmítnout pouze z důvodu uvedeného v bodě 151 napadeného rozsudku, v němž se uvádí, že Komise neměla povinnost zohlednit účinky daně hrazené poskytovateli placeného televizního vysílání, neboť toto daňové opatření není nedílnou součástí podpory. Tribunál ovšem změnil předmět sporu tím, že v bodě 152 uvedeného rozsudku nově vyložil druhý uplatněný žalobní důvod tak, jako by se týkal účinků vlastní podpory.

               88

               Podle společnosti DTS Tribunál tímto překročil meze své pravomoci pro soudní přezkum posouzení, která Komise učinila ohledně dodržení zásady proporcionality zakotvené v čl. 106 odst. 2 SFEU. V rámci tohoto přezkumu, jak tvrdí společnost DTS, totiž Tribunál může pouze ověřovat, zda se Komise nedopustila zjevně nesprávného posouzení, a nemůže nahradit posouzení Komise vlastním posouzením či a fortiori zkoumat aspekty, které Komise neposuzovala. Přitom vzhledem k tomu, že Tribunál potvrdil rozhodnutí Komise, v němž se uvádí, že daň hrazená poskytovateli televizního vysílání není nedílnou součástí podpory, nemohl dojít k jinému závěru, než že Komise byla oprávněna schválit dotčenou podporu. Podle společnosti DTS Tribunál naopak nemohl rozhodovat o takových otázkách, jako je riziko, že se RTVE bude chovat protisoutěžně, a to mimo jiné i v podobě přeplácení, neboť Komise takové otázky neposuzovala.

               89

               RTVE tvrdí, že třetí důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný. Shodně se Španělským královstvím a Komisí má každopádně za to, že tento důvod kasačního opravného prostředku je neúčinný nebo přinejmenším neopodstatněný.

         Závěry Soudního dvora

               90

               Je třeba uvést, že třetí důvod kasačního opravného prostředku je zcela postaven na předpokladu, že Tribunál nesprávně vyložil rozsah druhého žalobního důvodu znějícího na zrušení, který byl uplatněn v prvním stupni a vychází z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU.

               91

               Je třeba nicméně konstatovat, že společnost DTS svým kasačním opravným prostředkem nezpochybňuje žádné z posouzení, jež Tribunál uvádí v bodech 113 až 167 napadeného rozsudku v souvislosti s odůvodněním zamítnutí tohoto druhého důvodu žaloby.

               92

               Společnost DTS zejména netvrdí, že tato část napadeného rozsudku je stižena nesprávným právním posouzením, přičemž od počátku zdůrazňuje, že se její kasační opravný prostředek netýká přezkumu slučitelnosti podpory poskytované RTVE s čl. 106 odst. 2 SFEU.

               93

               Z toho vyplývá, že třetí důvod kasačního opravného prostředku, byť by byl opodstatněný, nemůže vést ke zrušení napadeného rozsudku.

               94

               Za těchto podmínek je třeba tento důvod kasačního opravného prostředku odmítnout jakožto neúčinný.

         K důvodům kasačního opravného prostředku uplatňovaným společnostmi Telefónica, které vychází z porušení článku 40 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 106 odst. 2 SFEU.

               95

               V kasační odpovědi uplatnily společnosti Telefónica důvod kasačního opravného prostředku vycházející z porušení článku 40 statutu Soudního dvora Evropské unie, v rámci něhož tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že odmítl jako nepřípustnou jejich argumentaci týkající se porušení článku 108 SFEU.

               96

               V téže kasační odpovědi společnosti Telefónica rovněž uplatňují důvod kasačního opravného prostředku vycházející z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU, v němž tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, neboť uplatnil příliš omezený přezkum v případě otázky, zda dotčený režim podpor respektuje zásadu proporcionality, neboť se v tomto ohledu držel v prostoru pro posouzení, který má Komise.

               97

               Je nesporné, že cílem těchto důvodů kasačního opravného prostředku je zrušení napadeného rozsudku z důvodů, kterých se společnost DTS v rámci svého kasačního prostředku nedovolává.

               98

               Společnost DTS se totiž na podporu uvedeného kasačního opravného prostředku nijak nedovolávala porušení článku 40 statutu Soudního dvora. Dále, i když třetí důvod kasačního opravného prostředku formálně vychází z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU, sama společnost DTS ve svém kasačním opravném prostředku upřesňuje, jak vyplývá z bodu 92 tohoto rozsudku, že nezpochybňuje přezkum slučitelnosti podpory poskytované RTVE s ohledem na toto ustanovení, neboť v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku pouze vytýká Tribunálu, že zkreslil některé z jejích argumentů.

               99

               Přitom podle článku 174 jednacího řádu návrhové žádání v kasační odpovědi musí směřovat k vyhovění kasačnímu opravnému prostředku, nebo k jeho úplnému nebo částečnému odmítnutí či zamítnutí.

               100

               Kromě toho v souladu s článkem 172 uvedeného jednacího řádu kterýkoli účastník řízení v dotčené věci před Tribunálem může předložit samostatným podáním odděleně od kasační odpovědi vedlejší kasační opravný prostředek, který musí podle čl. 178 odst. 1 a odst. 3 druhé věty uvedeného jednacího řádu směřovat k úplnému nebo částečnému zrušení napadeného rozhodnutí, přičemž dovolávané právní důvody a argumenty se musí lišit od důvodů a argumentů uplatněných v kasační odpovědi.

               101

               Z těchto ustanovení vykládaných společně vyplývá, že kasační odpověď nemůže směřovat ke zrušení napadeného rozsudku z důvodů, které se liší od důvodů uplatněných v kasačním opravném prostředku, nebo z důvodů samostatných, neboť takové důvody lze předkládat pouze v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku.

               102

               Důvody kasačního opravného prostředku uplatňované společnostmi Telefónica, které vycházejí z porušení článku 40 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 106 odst. 2 SFEU, je tudíž třeba zamítnout jako nepřípustné.

         K vedlejšímu kasačnímu opravnému prostředku

               103

               Na podporu svého vedlejšího kasačního opravného prostředku společnosti Telefónica uplatňují jediný důvod vedlejšího kasačního opravného prostředku, který vychází z porušení článku 40 statutu Soudního dvora Evropské unie v důsledku toho, že Tribunál odmítl jako nepřípustnou jejich argumentaci týkající se porušení článku 108 SFEU.

         Argumentace účastníků řízení

               104

               Společnosti Telefónica tvrdí, že Tribunál nemohl odmítnout jako nepřípustné jejich důvody znějící na zrušení, které uplatnily v prvním stupni a které vycházejí z porušení článku 108 SFEU z toho důvodu, že byly předloženy poprvé ve spise vedlejšího účastníka, takže nesouvisí s předmětem sporu.

               105

               Společnosti Telefónica tvrdí, že v bodě 216 napadeného rozsudku Tribunál předně nemohl vycházet z rozsudku ze dne 19. listopadu 1998, Spojené království v. Rada (C–150/94, EU:C:1998:547), jelikož společnosti Telefónica na tento rozsudek neodkazovaly.

               106

               Kromě toho podle nich Tribunál v bodě 217 napadeného rozsudku nevysvětlil, v čem rozsudek ze dne 8. července 2010, Komise v. Itálie (C–334/08, EU:C:2010:414), odůvodňuje v části, v níž se týká předkládání důvodů, které nebyly předloženy hlavním účastníkem řízení, skutečnost, že vedlejší účastník v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti má větší svobodu pro předložení důvodů než vedlejší účastník v řízení o žalobě na neplatnost. Pokud by se vedlejší účastník musel omezit na důvody předložené hlavním účastníkem řízení, postrádal by čl. 132 odst. 2 jednacího řádu, který mu ukládá uvést důvody, smysl.

               107

               RTVE tvrdí, že vedlejší kasační opravný prostředek je nepřípustný. Podle RTVE je v rámci tohoto vedlejšího kasačního opravného prostředku uplatňován v rozporu s čl. 178 odst. 3 druhou větou jednacího řádu jediný důvod, který je totožný s jedním z důvodů, které uvádějí společnosti Telefónica ve své kasační odpovědi k hlavnímu kasačnímu opravnému prostředku. Dále v tomto vedlejším kasačním opravném prostředku nejsou přesně uvedeny zpochybňované části odůvodnění napadeného rozsudku, což je v rozporu s první větou téhož ustanovení. Uvedený vedlejší kasační opravný prostředek je podle názoru RTVE v každém případě neopodstatněný. Španělské království a Komise mají rovněž za to, že je třeba argumenty společností Telefónica odmítnout.

         Závěry Soudního dvora

      K přípustnosti vedlejšího kasačního opravného prostředku

               108

               Stran přípustnosti vedlejšího kasačního opravného prostředku je třeba připomenout, že v čl. 178 odst. 3 druhé větě jednacího řádu je stanoveno, jak již bylo uvedeno v bodě 100 tohoto rozsudku, že právní důvody a argumenty dovolávané na podporu vedlejšího kasačního opravného prostředku se musí lišit od důvodů a argumentů uplatněných v kasační odpovědi k hlavnímu kasačnímu opravnému prostředku.

               109

               V projednávaném případě je pravdou, že vše nasvědčuje tomu, že jediný důvod vedlejšího kasačního opravného prostředku, který společnosti Telefónica uplatňují na podporu svého vedlejšího kasačního opravného prostředku, který vychází z porušení článku 40 statutu Soudního dvora Evropské unie, odpovídá ve všech částech jednomu z důvodů uplatněných v jejich kasační odpovědi na hlavní kasační opravný prostředek podaný společností DTS.

               110

               Nicméně, nemá-li být zpochybněna skutečnost, že se podle jednacího řádu rozlišuje mezi hlavním kasačním opravným prostředkem a vedlejším kasačním opravným prostředkem, nelze požadavek, jenž je uložen na základě čl. 178 odst. 3 druhé věty uvedeného jednacího řádu, chápat než tak, že vychází z předpokladu, že důvody a argumenty uváděné v kasační odpovědi na hlavní opravný prostředek jsou samy o sobě obdobné jako důvody uplatňované v rámci hlavního kasačního opravného prostředku.

               111

               V projednávaném případě, jak vyplývá z bodů 95 a 102 tohoto rozsudku, je přitom důvod, který uvádějí společnosti Telefónica ve své odpovědi na hlavní kasační prostředek podaný společností DTS, který vychází z porušení článku 40 statutu Soudního dvora Evropské unie, nepřípustný, neboť se liší od důvodů uplatňovaných v kasačním opravném prostředku.

               112

               Stran dodržení požadavků, které jsou stanoveny v čl. 178 odst. 3 první větě jednacího řádu, postačí konstatovat, že vedlejší kasační prostředek se výslovně týká bodů 207 až 218 napadeného rozsudku, čímž s požadovanou přesností vymezuje zpochybňované odůvodnění uvedeného rozsudku.

               113

               Za těchto podmínek je třeba mít za to, že vedlejší kasační opravný prostředek je přípustný v části, v níž se týká bodů 207 až 218 napadeného rozsudku.

         K věci samé

               114

               Pokud jde o opodstatněnost vedlejšího kasačního opravného prostředku, je třeba připomenout, že účastník řízení, kterému bylo podle článku 40 statutu Soudního dvora Evropské unie povoleno vedlejší účastenství v řízení o sporu, který byl předložen k rozhodnutí Soudnímu dvoru, nemůže změnit předmět sporu, jak vyplývá z návrhových žádání a žalobních důvodů hlavních účastníků řízení. Z toho vyplývá, že přípustné jsou pouze ty argumenty vedlejšího účastníka, které patří do rámce vymezeného těmito návrhovými žádáními a žalobními důvody (rozsudek ze dne 7. října 2014, Německo v. Rada, C–399/12, EU:C:2014:2258, bod 27).

               115

               V projednávané věci společnosti Telefónica svým jediným důvodem vedlejšího kasačního opravného prostředku vytýkají Tribunálu, že v bodech 207 až 218 napadeného rozsudku odmítl jako nepřípustné žalobní důvody domáhající se zrušení, které byly před Tribunálem uplatněny v jejich spise vedlejšího účastníka, v nichž vytýkaly Komisi porušení článku 108 SFEU.

               116

               Přitom je nesporné, že společnost DTS neuplatňovala porušení tohoto ustanovení na podporu své žaloby v prvním stupni, neboť tři žalobní důvody, které společnost předložila a jimiž se domáhala zrušení sporného rozhodnutí, vycházely z porušení článku 107 SFEU, článků 49 a 64 SFEU a čl. 106 odst. 2 SFEU.

               117

               Z toho vyplývá, jak konstatoval Tribunál v bodě 212 napadeného rozsudku, že důvody předložené společnostmi Telefónica v rámci spisu vedlejšího účastníka v řízení před Tribunálem, nesouvisí s předmětem sporu vymezeným společností DTS, čímž tedy pozměňují rámec sporu v rozsahu neslučitelném s článkem 40 statutu Soudního dvora Evropské unie.

               118

               V této souvislosti Tribunál správně v bodě 217 napadeného rozsudku konstatoval, že řešení přijaté v rozsudku ze dne 8. července 2010, Komise v. Itálie (C‑334/08, EU:C:2010:414) v rámci řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti podle čl. 260 SFEU nelze uplatnit v řízení o žalobě na neplatnost podle článku 263 SFEU.

               119

               Řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti totiž spočívá v objektivním zjištění toho, zda se členský stát nedopustil nesplnění povinností, které mu ukládá unijní právo (viz zejména rozsudek ze dne 6. října 2009, Komise v. Španělsko, C–562/07, EU:C:2009:614, bod 18).

               120

               Z toho vyplývá, jak správně konstatoval Tribunál v bodě 217 napadeného rozsudku, že v rámci takového řízení Soudní dvůr musí provést všechna nezbytná zjištění, aby mohl rozhodnout o nesplnění povinností, čímž důvod na obranu, který uplatňuje vedlejší účastník řízení a jenž se týká skutkové nebo právní okolnosti, kterou Komise musí nezbytně přezkoumat v rámci své analýzy, nemůže změnit předmět sporu, i kdyby nebyl uplatněn dotčeným členským státem. Naproti tomu řízení o žalobě na neplatnost je vymezeno specificky důvody kasačního opravného prostředku dovolávanými navrhovatelem kasačního opravného prostředku.

               121

               Kromě toho, i když podle znění ustanovení čl. 132 odst. 2 písm. b) jednacího řádu spis vedlejšího účastníka musí obsahovat důvody a argumenty vedlejšího účastníka, neznamená to, že se posledně uvedený může dovolávat nových důvodů, odlišných od důvodů předložených navrhovatelem kasačního opravného prostředku. Toto ustanovení, jak uvedl generální advokát v bodě 219 svého stanoviska, je součástí mezí vytyčených řízením o vedlejším účastenství a toto ustanovení je třeba vykládat s přihlédnutím k ustanovení článku 129 uvedeného jednacího řádu, v němž se stanoví, že vstup vedlejšího účastníka do řízení se omezí na úplnou či částečnou podporu návrhového žádání jednoho z hlavních účastníků řízení, že vedlejší účastenství je závislé na sporu mezi hlavními účastníky řízení a vedlejší účastník musí přijmout stav řízení, jaký je v době jeho vstupu do něj.

               122

               Pokud jde o výtku, podle které společnosti Telefónica vytýkají Tribunálu, že v bodě 216 napadeného rozsudku odkázal na rozsudek ze dne 19. listopadu 1998, Spojené království v. Rada (C‑150/94, EU:C:1998:547), postačí konstatovat, že je zcela neúčinná, neboť toto nemůže vést k nesprávnému právnímu posouzení, kterým by byl stižen napadený rozsudek; jmenované společnosti ostatně netvrdily, že se Tribunál v případě uvedeného bodu dopustil nesprávného právního posouzení.

               123

               Jediný důvod vedlejšího kasačního opravného prostředku je proto třeba zamítnout jako neopodstatněný.

         K nákladům řízení

               124

               Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný. Článek 138 odst. 1 téhož jednacího řádu, který je mutatis mutandis použitelný na řízení o kasačním opravném prostředku na základě čl. 184 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, stanoví, že účastníku řízení, který neměl ve věci úspěch, se uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               125

               Jelikož společnost DTS neměla ve věci úspěch a Komise požadovala náhradu nákladů řízení, ponese společnost DTS vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí v rámci řízení o hlavním kasačním opravném prostředku.

               126

               Pokud jde o vedlejší kasační opravný prostředek, společnosti Telefónica, jelikož neměly ve věci úspěch a Komise požadovala náhradu nákladů řízení, rovněž ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí v souvislosti s vedlejším kasačním opravným prostředkem.

               127

               V souladu s čl. 184 odst. 4 uvedeného jednacího řádu ponesou společnosti Telefónica vlastní náklady řízení související s hlavním kasačním opravným prostředkem a RTVE ponese vlastní náklady řízení v souvislosti s hlavním kasačním opravným prostředkem a vedlejším kasačním opravným prostředkem.

               128

               Podle čl. 140 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, který je mutatis mutandis použitelný na řízení o kasačním opravném prostředku na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu, nesou členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení. V souladu s těmito ustanoveními ponese Španělské království vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Kasační opravný prostředek se zamítá.

                           2)

                           DTS Distribuidora de Televisión Digital SA ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí v souvislosti s hlavním kasačním opravným prostředkem.

                           3)

                           Telefónica de España SA a Telefónica Móviles España SA ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí v souvislosti s vedlejším kasačním opravným prostředkem.

                           4)

                           Corporación de Radio y Televisión Española SA (RTVE) a Španělské království ponesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 23. února 2006. # Georgios Karatzoglou proti Evropské agentuře pro obnovu (EAR). # Věc T-471/04.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 12. prosince 2013. # ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias proti Evropské komisi. # Věc T-117/12.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 7. prosince 2000. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-38/99.