Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 17. prosince 2003. # DLD Trading Co. proti Radě Evropské unie. # Věc T-146/01.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 30. ledna 1997. # E.J.M. de Jaeck proti Staatssecretaris van Financiën. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Sociální zabezpečení migrujících pracovníků. # Věc C-340/94.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 22. května 2003. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-103/01.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. července 1983. # Sven-Ole Mogensen a další proti Komisi Evropských společenství. # Úředník - Povýšení. # Věc 10/82.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. prosince 2012.#Bundesrepublik Deutschland a Jörg-Detlef Müller v. Karen Dittrich a další.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Bundesverwaltungsgericht.#Spojené věci C-124/11, C-125/11 a C-143/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. prosince 2012 (
            *1
         )
      „Rovné zacházení v zaměstnání a povolání — Vnitrostátní právní úprava — Podpora vyplácená úředníkům v případě nemoci — Směrnice 2000/78/ES — Článek 3 — Oblast působnosti — Pojem ‚odměna‘“
      Ve spojených věcech C-124/11, C-125/11 a C-143/11,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Bundesverwaltungsgericht (Německo) ze dne 28. října 2010, došlými Soudnímu dvoru dne 9. a 24. března 2011, v řízeních

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Karen Dittrich (C-124/11),

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Robertu Klinkemu (C-125/11),
      a

         Jörg-Detlef Müller

      proti

         Bundesrepublik Deutschland (C-143/11),
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, vykonávající funkci předsedy třetího senátu, E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz a D. Šváby (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malaček, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. května 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za K. Dittrich, R. Klinkeho a J.-D. Müllera D. Siegfriedem, Rechtsanwalt,

               —

               za německou vládu M. Dohmenem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi J. Enegrenem a S. Grünheid, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. června 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 303, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 79).

               2

               Tyto žádosti byly podány v rámci sporů mezi spolkovými úředníky a Bundesrepublik Deutschland (dále „Spolková republika Německo“) ve věci úhrady nákladů na zdravotní péči vynaložených jejich registrovanými partnery nebo zohlednění této úhrady na základě podpory vyplácené spolkovým úředníkům v případě nemoci (dále jen „dotčená podpora“).

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Třináctý bod odůvodnění směrnice 2000/78 uvádí:
               „Tato směrnice se nevztahuje na systémy sociálního zabezpečení a sociální ochrany, jejichž dávky nejsou považovány za odměnu ve smyslu přikládaném tomuto výrazu pro účely použití článku 141 Smlouvy o ES, ani na jakýkoli druh platby státu, jejímž účelem je poskytnutí přístupu k zaměstnání nebo zachování zaměstnání.“

               4

               Článek 1 směrnice 2000/78 stanoví:
               „Účelem této směrnice je stanovit obecný rámec pro boj s diskriminací na základě náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace v zaměstnání a povolání, s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení.“

               5

               Článek 2 směrnice 2000/78 stanoví:
               „1.   Pro účely této směrnice se ‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli základě uvedeném v článku 1.
               2.   Pro účely odstavce 1 se

                        a)

                        ‚přímou diskriminací‘ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1;

                  […]“

               6

               Článek 3 směrnice 2000/78 vymezuje oblast její působnosti následovně:
               „1.   V rámci pravomocí svěřených Společenství se tato směrnice vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejných subjektů, pokud jde o
               […]

                        c)

                        podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění a odměňování;

                  […]
               3.   Tato směrnice se nevztahuje na platby jakéhokoli druhu poskytované státními systémy nebo podobnými systémy, včetně systémů státního sociálního zabezpečení a sociální ochrany.
               […]“

         Německé právo

      Zákon o registrovaném partnerství

               7

               Ustanovení § 1 odst. 1 zákona o registrovaném partnerství (Gesetz über die Eingetragene Lebenspartnerschaft) ze dne 16. února 2001 (BGBl. I, s. 266), který byl naposledy pozměněn § 7 zákona ze dne 6. července 2009 (BGBl. I, s. 1696, dále jen „LPartG“), stanoví:
               „Dvě osoby téhož pohlaví vytvoří partnerství, když před matričním úřadem osobně a za vzájemné přítomnosti prohlásí, že spolu chtějí uzavřít trvalé partnerství (registrovaní partneři). Prohlášení nelze učinit s podmínkami ani na dobu určitou.“

               8

               Ustanovení § 5 LPartG, nadepsaného „Povinnost uspokojovat potřeby partnerství“, stanoví:
               „Registrovaní partneři jsou vzájemně povinni svou prací a svým majetkem přiměřeně přispívat k uspokojování potřeb partnerství […]“

         Vnitrostátní předpisy týkající se podpory přiznané spolkovým úředníkům

               9

               Nárok spolkových úředníků na přiznání podpory v případě nemoci, péče a mateřství je zakotven v německém zákoně o spolkových úřednících (Bundesbeamtengesetz, dále jen „BBG“).

               10

               Ustanovení § 80 BBG, ve znění platném v okamžiku žádostí o podporu podaných žalobci ve věcech v původním řízení, zní následovně:
               „1.   Podpora se přizná

                        1.

                        úředníkům, kteří mají nárok na plat nebo kteří čerpají rodičovskou dovolenou

                        2.

                        důchodcům, kteří mají nárok na důchod,

                  […]
               Podpora se rovněž přiznává v případě výdajů vynaložených manželem či manželkou oprávněné osoby, jestliže tento manžel či manželka nemá příjmy, které by mu/jí umožňovaly být hospodářsky nezávislým/nezávislou, jakož i v případě výdajů vynaložených vyživovanými dětmi, které mohou být zohledněny v rámci rodinného přídavku hrazeného na základě spolkového zákona o odměňování úředníků (Bundesbesoldungsgesetz). […]
               2.   Obecně jsou uznatelnými výdaji pouze nezbytné a hospodářsky přiměřené výdaje:

                        1.

                        v případě nemoci a péče,

                  […]

                        3.

                        Podpora se přiznává ve formě úhrady nejméně 50 % uznatelných výdajů. […]

                        4.

                        Ministerstvo vnitra stanoví […] prostřednictvím vyhlášky podrobnosti pro přiznání podpory […]“

               11

               Až do vstupu spolkového nařízení ze dne 13. února 2009 o podpoře přiznané úředníkům v případě nemoci, péče a mateřství [Verordnung über Beihilfe in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Bundesbeihilfeverordnung), BGBl. I S 326, dále jen „BBhV“] v platnost byly podmínky pro přiznání podpory v takových případech upraveny správními směrnicemi týkajícími se podpory vyplácené úředníkům v případě nemoci, péče a mateřství [Allgemeine Verwaltungsvorschrift für Beihilfen in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Beihilfenvorschriften), dále jen „BhV“].

               12

               BhV byly zrušeny, neboť zasahovaly do oblasti vyhrazené zákonu, ale používají se i nadále na výdaje, které vznikly před 14. únorem 2009, tedy datem, kdy vstoupilo v platnost BBhV. Na základě § 3 BhV mezi rodinné příslušníky oprávněné osoby, kteří mají na podporu nárok, patří manžel či manželka a vyživované děti, avšak nikoli osoba, se kterou oprávněná osoba uzavřela registrované partnerství.

               13

               Ustanovení § 1 BBhV stanoví:
               „Toto nařízení upravuje přiznání podpory v případech stanovených zákonem. Podpora doplňuje osobní zdravotní pojištění, které musí být zpravidla hrazeno z běžné odměny.“

               14

               Ustanovení § 2 BBhV zní následovně:
               „Osoby oprávněné k přiznání podpory
               1.   Pokud odst. 2 až 5 nestanoví jinak, nárok na podporu má každá osoba, která je ke dni poskytnutí

                        1.

                        úředníkem,

                        2.

                        příjemcem důchodu v rámci veřejné služby nebo

                        3.

                        bývalým úředníkem.

                  2.   Přiznání podpory je kromě toho podmíněno tím, že oprávněné osobě náleží takové plnění, jako je plat, odměna zaměstnance veřejné služby, odměna zaměstnance ve zkušební době, důchod, přechodný příspěvek, vdovský důchod, výživné […] nebo dočasný příspěvek […]. Nárok na podporu není dotčen neplacenou dovolenou čerpanou na základě nařízení o zvláštní dovolené (Sonderurlaubsverordnung), za podmínky, že tato dovolená netrvá déle než jeden měsíc.
               […]“

               15

               Ustanovení § 4 BBhV, který specifikuje rodinné příslušníky mající nárok na podporu, stanoví:
               „Manžel nebo manželka oprávněné osoby má nárok na podporu, nepřesahuje-li celková výše jeho/jejích příjmů […] 17000 eur.
               […]“

               16

               Ustanovení § 46 BBhV, nadepsaného „Výpočet podpory“, stanoví:
               „1.   Podpora se přizná ve formě úhrady procentního podílu (sazba pro výpočet) uznatelných výdajů, které vynaložila oprávněná osoba a její rodinní příslušníci, kteří mají na podporu nárok. […]
               2.   S výjimkou ustanovení uvedeného v odst. 3 sazba pro výpočet činí

                        1.

                        50 % v případě oprávněné osoby,

                        2.

                        70 % v případě příjemců důchodu, s výjimkou sirotků,

                        3.

                        70 % v případě manžela či manželky, kteří mají na podporu nárok, a

                        4.

                        80 % v případě dětí a sirotků, které mají na podporu nárok.

                        3.

                        Sazba pro výpočet nároku na podporu vyplácenou oprávněné osobě se zvyšuje na 70 %, pečuje-li o dvě či více dětí. […]“

               17

               Zákon ze dne l4. listopadu 2011 (BGBl. I, s. 2219) změnil se zpětným účinkem ke dni 1. ledna 2009 § 80 odst. 1 třetí větu BBG, jež napříště mezi rodinné příslušníky mající nárok na dotčenou podporu zahrnuje registrované partnery. Ustanovení § 4 odst. 1 a § 46 odst. 2 bod 3 BBhV byla rovněž v tomto smyslu změněna se zpětným účinkem ke dni 14. února 2009.

         Spory v původních řízeních a předběžná otázka

               18

               Žalobci v původních řízeních ve věcech C-124/11 a C-125/11, kteří jsou spolkovými úředníky, u Spolkové republiky Německo podali neúspěšně žádost o podporu týkající se nákladů na zdravotní péči, které v prosinci 2004 a v listopadu 2005 vynaložili jejich příslušní registrovaní partneři ve smyslu LPartG.

               19

               Rozsudky vydanými dne 16. června a 26. května 2009 Verwaltungsgericht Berlin žalobám podaným proti těmto zamítnutím žádostí vyhověl, když měl za to, že nárok na dotčenou podporu sice nevyplývá z BhV, neboť tyto směrnice nezahrnují registrované partnery mezi rodinné příslušníky, kteří mohou být za tímto účelem zohledněni, tento nárok však vyplývá ze směrnice 2000/78.

               20

               Verwaltungsgericht Berlin měl totiž za to, že podle judikatury Soudního dvora (rozsudku ze dne 1. dubna 2008, Maruko, C-267/06, Sb. rozh. s. I-1757) není žádných pochybností o tom, že podpora vyplácená úředníkům v případě nemoci může být kvalifikována jako „odměna“ ve smyslu této směrnice. V tomto ohledu zdůraznil, že dotčená podpora byla vyplácena pouze z důvodu zaměstnání, nikoli jako dávka v rámci obecného systému státního sociálního zabezpečení a sociální ochrany, jak vyplývá zejména ze vzájemné závislosti mezi dotčenou podporou a odměnou odpovídající funkci.

               21

               Žalobce v původním řízení ve věci C-143/11, a sice spolkový úředník v důchodu, požádal v červenci 2006 o to, aby byl pro účely dotčené podpory zohledněn jeho registrovaný partner, což žalovaná v původním řízení odmítla.

               22

               Žaloba v původním řízení, jíž se žalobce domáhal toho, aby bylo určeno, že s registrovaným partnerem musí být s ohledem na dotčenou podporu zacházeno stejně jako s manželem či manželkou, byla v prvním i druhém stupni neúspěšná. Odvolací soud měl konkrétně za to, že nedošlo k porušení směrnice 2000/78 z důvodu, že se žalobce v původním řízení s ohledem na přiznání dotčené podpory jeho registrovanému partnerovi nenacházel v situaci srovnatelné se situací manžela či manželky.

               23

               Ve všech třech věcech v původních řízeních podal účastník řízení, který byl neúspěšný, opravný prostředek „Revision“ k Bundesverwaltungsgericht.

               24

               Předkládající soud uvádí, že na základě BhV žalobci v každé z věcí v původních řízeních nemohou uplatňovat nárok na dotčenou podporu z toho pouhého důvodu, že jejich registrovaný partner na rozdíl od manžela či manželky není rodinným příslušníkem, který má na podporu nárok.

               25

               Předkládající soud kromě toho upřesňuje, že by v případě, že by dotčená podpora spadala do rozsahu působnosti směrnice 2000/78, žalobci v původních řízeních měli na požadovanou podporu nárok. Na základě této směrnice by se totiž uplatnilo rovné zacházení mezi úředníky, kteří mají registrovaného partnera, a úředníky, kteří uzavřeli manželství, jelikož stran požadované dávky, a sice podpory vyplácené úředníkům v případě nemoci, je situace mezi registrovanými partnery a manžely srovnatelná.

               26

               Soud a quo však vyjadřuje pochybnosti týkající se otázky, zda má být dotčená podpora považována za součást odměny ve smyslu článku 157 SFEU, která by tak spadala do působnosti směrnice 2000/78, či za dávku v rámci obecného systému státního sociálního zabezpečení a sociální ochrany, anebo za podobnou dávku, která by byla z působnosti této směrnice vyloučena.

               27

               V tomto ohledu předkládající soud zdůrazňuje, že kritéria, která Soudní dvůr definoval v případě důchodových systémů, aby odlišil důchody vyplácené na základě profesního systému od dávek vyplácených z veřejného systému sociálního zabezpečení, nejsou – pokud jde dotčenou podporu – splněna v plném rozsahu. Kromě toho se domnívá, že tato kritéria nejsou vhodná v rámci systémů ochrany v případě nemoci.

               28

               Za těchto podmínek se Bundesverwaltungsgericht rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru v každé z věcí v původních řízeních následující předběžnou otázku:
               „Vztahuje se směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, na vnitrostátní předpisy o přiznání podpory úředníkům v případě nemoci (‚Beihilfe‘)?“

         K předběžné otázce

               29

               Podstata předběžné otázky předkládajícího soudu, která je v každé z věcí v původních řízeních totožná, spočívá v tom, zda taková podpora vyplácená úředníkům v případě nemoci, jako je podpora poskytnutá úředníkům Spolkové republiky Německo na základě zákona o spolkových úřednících, spadá do působnosti směrnice 2000/78.

               30

               Z článku 3 odst. 1 písm. c) a odst. 3 směrnice 2000/78 vyplývá, že se uvedená směrnice vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, pokud jde zejména o podmínky odměňování, a že se nevztahuje na platby jakéhokoli druhu poskytované státními systémy nebo podobnými systémy, včetně systémů státního sociálního zabezpečení a sociální ochrany.

               31

               Jak Soudní dvůr rozhodl, oblast působnosti směrnice 2000/78 musí být chápána s ohledem na její čl. 3 odst. 1 písm. c) a odst. 3 vykládaný ve spojení s bodem 13 odůvodnění této směrnice tak, že do ní nespadají systémy sociálního zabezpečení a sociální ochrany, jejichž dávky nejsou považovány za„odměnu“ ve smyslu přikládaném tomuto výrazu pro účely použití článku 157 SFEU (výše uvedený rozsudek Maruko, bod 41, a rozsudek ze dne 10. května 2011, Römer, C-147/08, Sb. rozh. s. I-3591, bod 32).

               32

               Z toho vyplývá, že čl. 3 odst. 3 směrnice 2000/78 nelze vykládat v tom smyslu, že finanční dávka vyplácená úředníkovi v případě nemoci, která představuje „odměnu“ ve smyslu článku 157 SFEU, je vyloučena z působnosti této směrnice (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Römer, bod 33).

               33

               Je tedy třeba určit, zda lze finanční dávku přiznanou na základě takového režimu ochrany pro případ nemoci, jako je režim stanovený pro německé spolkové úředníky, považovat za „odměnu“ ve smyslu článku 157 SFEU.

               34

               V souladu s čl. 157 odst. 2 SFEU se „odměnou“ rozumí obvyklá základní či minimální mzda nebo plat a veškeré ostatní odměny, jež zaměstnavatel přímo nebo nepřímo, v hotovosti nebo v naturáliích vyplácí zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním.

               35

               Pokud jde zaprvé o materiální prvek odměny, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pojem „odměna“ ve smyslu článku 157 SFEU musí být vykládán v širokém smyslu. Zahrnuje zejména všechny odměny v hotovosti nebo v naturáliích, stávající či budoucí, za podmínky, že je zaměstnavatel vyplácí – byť i nepřímo – zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním, ať již na základě pracovní smlouvy, legislativních ustanovení či dobrovolně (viz rozsudek ze dne 4. června 1992, Bötel, C-360/90, Recueil, s. I-3589, bod 12, jakož i rozsudek ze dne 9. února 1999, Seymour-Smith a Perez, C-167/97, Recueil, s. I-623, bod 29).

               36

               Taková finanční dávka, jako je podpora vyplácená německým spolkovým úředníkům v případě nemoci, na základě níž je hrazeno 50 % až 80 % uznatelných výdajů na zdravotní péči vynaložených úředníkem nebo některými jeho rodinnými příslušníky, tak z materiálního hlediska spadá pod pojem „odměna“ ve smyslu článku 157 SFEU.

               37

               Zadruhé je třeba přezkoumat, zda je dotčená podpora úředníkovi vyplácena v souvislosti s jeho zaměstnáním. Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že k posouzení, zda určitá dávka spadá do rozsahu působnosti článku 157 SFEU, může být jediným rozhodným kritériem kritérium vycházející z konstatování, že dávka byla zaměstnanci vyplacena v souvislosti s jeho pracovním poměrem, a to tím spíše že je jediným kritériem vycházejícím ze samotného znění tohoto ustanovení (v oblasti starobního důchodu viz výše uvedený rozsudek Maruko, bod 46 a citovaná judikatura).

               38

               Pokud jde o specifická kritéria stanovená Soudním dvorem k posouzení kvalifikace důchodové dávky jako odměny ve smyslu článku 157 SFEU, konkrétně kritéria, podle nichž se musí uvedená dávka odvíjet přímo od odpracované doby a její výše musí být počítána na základě poslední dosažené mzdy (viz výše uvedený rozsudek Maruko, bod 48 a citovaná judikatura), postrádají ve vztahu k takové dávce, jako je dávka dotčená ve věcech v původních řízení, jejíž účelem je nikoli poskytnout dotyčné osobě příjem na dožití po ukončení pracovního poměru, ale pokrýt náklady na zdravotní péči, které vznikly v průběhu tohoto poměru nebo po jeho skončení, jakoukoli relevanci.

               39

               Jak uvedl generální advokát v bodě 45 svého stanoviska, je v projednávaném případě dán příčinný prvek uvedený v bodě 37 tohoto rozsudku. Dotčená podpora je totiž poskytována pouze německým spolkovým úředníkům, či bývalým německým spolkovým úředníkům, kteří tvoří zvláštní kategorii zaměstnanců (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. listopadu 2008, Komise v. Itálie, C-46/07, bod 40 a citovaná judikatura), a to na základě jejich pracovního poměru se státem. Jeví se tak, že uvedená podpora neoddělitelně souvisí s postavením německého spolkového úředníka, a podle § 2 odst. 2 BBhV její přiznání podléhá tomu, že je oprávněné osobě vyplácena odměna nebo dávka, která ji zohledňuje. Souvislost mezi dotčenou podporou a pracovním poměrem vyplývá rovněž ze skutečnosti, že v souladu s tímto ustanovením úředníkovi, který čerpá neplacenou dovolenou, uvedená podpora přiznána být nemůže, pokud tato dovolená trvá déle než jeden měsíc.

               40

               Zatřetí ze znění článku 157 SFEU vyplývá, že dávka, kterou zaměstnanec pobírá v souvislosti se svým zaměstnáním, představuje „odměnu“ ve smyslu tohoto ustanovení pouze v případě, že ji vyplácí sám zaměstnavatel.

               41

               Pokud jde o věci v původních řízeních, okolnost, kterou zdůraznil předkládající soud, že dotčenou podporu upravuje zákon a že tato podpora nedoplňuje sociální dávku vyplácenou na základě obecně použitelné právní úpravy, nemůže zpochybnit to, že dávka vyplácená státem jakožto zaměstnavatelem na základě pracovního poměru musí být kvalifikována jakožto odměna (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. září 1994, Beune, C-7/93, Recueil, s. I-4471, body 26 až 29 a 37; ze dne 29. listopadu 2001, Griesmar, C-366/99, Recueil, s. I-9383, bod 37, jakož i ze dne 12. září 2002, Niemi, C-351/00, Recueil, s. I-7007, body 41 a 42).

               42

               Z informací, které v odpovědi na písemnou otázku Soudního dvora poskytli žalobci v původních řízeních a Spolková republika Německo, totiž vyplývá, že dotčená podpora je financována dotyčným správním orgánem státu jakožto zaměstnavatelem z titulu výdajů na zaměstnance, nikoli z rozpočtu sociálního zabezpečení. Přísluší však vnitrostátnímu soudu, aby ověřil, zda tomu tak skutečně je.

               43

               S ohledem na předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 písm. c) a odst. 3 směrnice 2000/78 musí být vykládán v tom smyslu, že taková podpora vyplácená úředníkům v případě nemoci, jako je podpora poskytovaná úředníkům Spolkové republiky Německo na základě zákona o spolkových úřednících, spadá do působnosti uvedené směrnice, jestliže ji financuje stát jakožto veřejný zaměstnavatel, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.

         K nákladům řízení

               44

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 3 odst. 1 písm. c) a odst. 3 směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládán v tom smyslu, že taková podpora vyplácená úředníkům v případě nemoci, jako je podpora poskytovaná úředníkům Spolkové republiky Německo na základě zákona o spolkových úřednících (Bundesbeamtengesetz), spadá do působnosti uvedené směrnice, jestliže ji financuje stát jakožto veřejný zaměstnavatel, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 1986. # Belgické království proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Věc 234/84.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1998. # Gianni Bettati proti Safety Hi-Tech Srl. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura circondariale di Avezzano - Itálie. # Věc C-341/95.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 8. března 2011.#Gerardo Ruiz Zambrano proti Office national de l’emploi (ONEm).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: tribunal du travail de Bruxelles - Belgie.#Občanství Unie - Článek 20 SFEU - Přiznání práva pobytu na základě práva Unie nezletilému dítěti na území členského státu, jehož je toto dítě státním příslušníkem, nezávisle na předchozím výkonu práva tohoto dítěte na volný pohyb na území členských států - Přiznání za týchž okolností odvozeného práva pobytu příbuznému v přímé vzestupné linii, který je státním příslušníkem třetího státu a na kterého je nezletilé dítě odkázáno výživou - Následky práva pobytu nezletilého dítěte na požadavky, jež musí z hlediska pracovního práva splňovat příbuzný v přímé vzestupné linii tohoto nezletilého, který je státním příslušníkem třetího státu.#Věc C-34/09.

text:
      Věc C-34/09
      Gerardo Ruiz Zambrano
      v.
      Office national de l’emploi (ONEm)
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal du travail de Bruxelles)
      „Občanství Unie – Článek 20 SFEU – Přiznání práva pobytu na základě práva Unie nezletilému dítěti na území členského státu, jehož je toto dítě státním příslušníkem,
         nezávisle na předchozím výkonu práva tohoto dítěte na volný pohyb na území členských států – Přiznání odvozeného práva pobytu za týchž okolností příbuznému v přímé vzestupné linii, který je státním příslušníkem třetího
         státu a na kterého je nezletilé dítě odkázáno výživou – Důsledky práva pobytu nezletilého dítěte pro požadavky, jež musí z hlediska pracovního práva splňovat příbuzný v přímé vzestupné
         linii tohoto nezletilého, který je státním příslušníkem třetího státu“

      Shrnutí rozsudku
      Občanství Evropské unie – Ustanovení Smlouvy o FEU – Osobní působnost – Nezletilý státní příslušník členského státu, který
            nikdy nevykonal své právo volného pohybu – Zahrnutí
      (Článek 20 SFEU)
      Článek 20 SFEU musí být vykládán tak, že brání tomu, aby členský stát odepřel státnímu příslušníku třetího státu, na kterého
         jsou výživou odkázány jeho děti nízkého věku, jež jsou občany Unie, právo na pobyt v členském státě, v němž mají tyto děti
         bydliště a jehož mají státní příslušnost, a aby uvedenému státnímu příslušníku třetího státu odmítl vydat pracovní povolení,
         neboť taková rozhodnutí by uvedené děti připravila o možnost skutečně využívat podstatné části práv spojených se statusem
         občana Unie.

      Status občana Unie je totiž předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států. Takové odepření práva na
         pobyt by přitom mělo za následek to, že by uvedené děti, které jsou občany Unie, byly nuceny opustit území Unie, aby doprovázely
         své rodiče. Stejně tak není-li takové osobě vydáno pracovní povolení, vzniká nebezpečí, že tato osoba nebude mít prostředky
         nezbytné k pokrytí svých potřeb a potřeb členů své rodiny, což by mělo za následek též to, že její děti, které jsou občany
         Unie, by byly nuceny opustit území Unie. Za takovýchto podmínek nebudou uvedení občané Unie moci skutečně využívat podstatné
         části práv plynoucích z jejich postavení občanů Unie.

      (viz body 41, 44–45 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      8. března 2011(*)

      „Občanství Unie – Článek 20 SFEU – Přiznání práva pobytu na základě práva Unie nezletilému dítěti na území členského státu, jehož je toto dítě státním příslušníkem,
         nezávisle na předchozím výkonu práva tohoto dítěte na volný pohyb na území členských států – Přiznání odvozeného práva pobytu za týchž okolností příbuznému v přímé vzestupné linii, který je státním příslušníkem třetího
         státu a na kterého je nezletilé dítě odkázáno výživou – Důsledky práva pobytu nezletilého dítěte pro požadavky, jež musí z hlediska pracovního práva splňovat příbuzný v přímé vzestupné
         linii tohoto nezletilého, který je státním příslušníkem třetího státu“

      Ve věci C‑34/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunal du travail
         de Bruxelles (Belgie) ze dne 19. prosince 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 26. ledna 2009, v řízení

      Gerardo Ruiz Zambrano
      proti
      Office national de l’emploi (ONEm),
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, předsedové senátů,
         A. Rosas, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen a M. Berger, soudci,

      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. ledna 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –      za G. Ruiz Zambrana P. Robertem, avocat,
      –      za belgickou vládu C. Pochet, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s F. Motulskym a K. de Haesem, avocats,
      –      za dánskou vládu B. Weis Fogh, jako zmocněnkyní,
      –        za německou vládu M. Lummou a N. Graf Vitzthumem, jako zmocněnci,
      –      za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Conlan Smythem, barrister,
      –      za řeckou vládu S. Vodina, T. Papadopoulou a M. Michelogiannaki, jako zmocněnkyněmi,
      –        za francouzskou vládu A. Czubinski, jako zmocněnkyní,
      –      za nizozemskou vládu C. Wissels, M. de Gravem a J. Langerem, jako zmocněnci,
      –      za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –      za polskou vládu M. Dowgielewiczem, poté M. Szpunarem, jako zmocněnci,
      –      za Evropskou komisi D. Maidani a M. Wilderspinem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 30. září 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 12 ES, 17 ES a 18 ES, jakož i článků 21, 24 a 34 Listiny základních
         práv Evropské unie (dále jen „listina základních práv“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi G. Ruiz Zambranem, kolumbijským státním příslušníkem, a Office national de l’emploi
         (ONEm) (Národní úřad práce) ve věci zamítnutí nároku žalobce v původním řízení na podporu v nezaměstnanosti na základě belgických
         právních předpisů ze strany ONEm.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Článek 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných
         příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic
         64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158,
         s. 77 a – opravy – Úř. věst. 2004, L 229, s. 35 a Úř. věst. 2005, L 197, s. 34), stanoví:

      „Tato směrnice se vztahuje na všechny občany Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu, než jehož jsou státními příslušníky,
         nebo v takovém členském státě pobývají, a na jejich rodinné příslušníky ve smyslu čl. 2 bodu 2, kteří je doprovázejí nebo
         následují.“

       Vnitrostátní právo
       Zákon o belgickém státním občanství
      4        Podle článku 10 prvního pododstavce Code de la nationalité belge (Moniteur belge ze dne 12. července 1984, s. 10095), ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutečností původního sporu (dále jen „zákon
         o belgickém státním občanství“) :

      „Dítě narozené v Belgii, které by v jakémkoli okamžiku před dovršením věku osmnácti let nebo před prohlášením za zletilé před
         dovršením tohoto věku bylo osobou bez státní příslušnosti, kdyby nemělo belgickou státní příslušnost, je belgickým občanem.“

       Královská vyhláška ze dne 25. listopadu 1991
      5        Článek 30 první pododstavec královské vyhlášky ze dne 25. listopadu 1991 o právní úpravě nezaměstnanosti (Moniteur belge ze dne 31. prosince 1991, s. 29888) stanoví:

      „Nárok na podporu v nezaměstnanosti vzniká pracovníku zaměstnanému na plný úvazek, jehož doba předchozího zaměstnání nebo
         jiné výdělečné činnosti odpovídá níže uvedenému počtu pracovních dnů:

      […]
      2°      468 za období 27 měsíců přecházejících žádosti o [podporu v nezaměstnanosti], je-li starší 36 let a mladší 50 let;
      […]“
      6        Článek 43 odst.1 téže královské vyhlášky stanoví:

      „Aniž jsou dotčena předchozí ustanovení, pracovníci cizí státní příslušnosti nebo bez státní příslušnosti mají nárok na podporu
         v nezaměstnanosti, splňují-li podmínky stanovené právními předpisy týkajícími se cizinců a zaměstnávání pracovníků cizí státní
         příslušnosti.

      Práce vykonaná v Belgii se zohlední pouze tehdy, byla-li vykonána v souladu s právními předpisy týkajícími se zaměstnávaní
         pracovníků cizí státní příslušnosti.

      […]“
      7        Podle čl. 69 odst. 1 této královské vyhlášky:

      „Pro vznik nároku na podporu v nezaměstnanosti musí nezaměstnaná osoba cizí státní příslušnosti nebo bez státní příslušnosti
         splňovat podmínky stanovené právními předpisy týkajícími se cizinců a zaměstnávání pracovníků cizí státní příslušnosti.“

       Legislativní nařízení ze dne 28. prosince 1944
      8        Článek 7 odst. 14 legislativního nařízení ze dne 28. prosince 1944 o sociálním zabezpečení pracovníků (Moniteur belge ze dne 30. prosince 1944), vložený do uvedeného nařízení programovým zákonem ze dne 2. srpna 2002 (Moniteur belge ze dne 29. srpna 2002, s. 38408), zní následovně:

      „Pracovník cizí státní příslušnosti nebo bez státní příslušnosti má nárok na podporu v nezaměstnanosti pouze tehdy, když v době
         podání žádosti o podporu splňuje podmínky stanovené právními předpisy týkajícími se pobytu a zaměstnávání pracovníků cizí
         státní příslušnosti.

      Práce vykonaná v Belgii pracovníkem cizí státní příslušnosti nebo bez státní příslušnosti se pro účely splnění podmínky doby
         předchozího zaměstnání zohlední pouze tehdy, byla-li vykonána v souladu s právními předpisy týkajícími se zaměstnávání pracovníků
         cizí státní příslušnosti.

      […]“
       Zákon ze dne 30. dubna 1999
      9        Článek 4 odst. 1 zákona ze dne 30. dubna 1999 o zaměstnávání cizinců (Moniteur belge ze dne 21. května 1999, s. 17800) stanoví:

      „Zaměstnavatel, který hodlá zaměstnat pracovníka cizí státní příslušnosti, musí od příslušného orgánu předem získat provolení
         k zaměstnání.

      Zaměstnavatel může využívat služeb tohoto pracovníka pouze v mezích stanovených tímto povolením.
      Král se může odchýlit od prvního pododstavce v případech, které vymezí.“
      10      Podle článku 7 uvedeného zákona:

      „Král může vyhláškou projednanou Radou ministrů zprostit kategorie pracovníků cizí státní příslušnosti, které určí, povinnosti
         získat pracovní povolení.

      Zaměstnavatelé pracovníků cizí státní příslušnosti uvedených v předchozím pododstavci jsou zproštěni povinnosti získat povolení
         k zaměstnání.“

       Královská vyhláška ze dne 9. června 1999
      11      Článek 2 odst. 2 královské vyhlášky ze dne 9. června 1999, kterou se provádí zákon ze dne 30. dubna 1999 o zaměstnávání cizinců
         (Moniteur belge ze dne 26. června 1999, s. 24162), stanoví:

      „Povinnosti získat pracovní povolení jsou zproštěni:
      […]
      2°      manžel či manželka belgického státního příslušníka a za podmínky, že se s jedním z manželů usadili nebo se s ním usadí:
      a)      příbuzní v přímé sestupné linii mladší 21 let nebo vyživovaní příbuzní v přímé sestupné linii belgického státního příslušníka
         nebo jeho manžela či manželky;

      b)      příbuzní v přímé vzestupné linii belgického státního příslušníka nebo jeho manžela či manželky, kteří jsou na ně odkázáni
         výživou;

      c)      manžel či manželka osob uvedených pod písmeny a) a b);
      […]“
       Zákon ze dne 15. prosince 1980
      12      Článek 9 zákona ze dne 15. prosince 1980 o vstupu na území, pobytu, usazení a ukončení pobytu cizinců (Moniteur belge ze dne 31. prosince 1980, s. 14584), ve znění použitelném ve věci v původním řízení (dále jen „zákon ze dne 15. prosince 1980“),
         stanoví:

      „Ke vzniku práva na pobyt na území Belgického království po uplynutí doby stanovené v článku 6 musí cizí státní příslušník,
         na kterého se nevztahuje některý z případů uvedených v článku 10, získat povolení od ministra nebo jím pověřené osoby.

      Nestanoví-li mezinárodní smlouva, zákon nebo královská vyhláška jinak, toto povolení si musí cizinec vyžádat u belgického
         diplomatického nebo konzulárního úřadu příslušného podle místa svého bydliště nebo pobytu v zahraničí.

      Toto povolení si cizinec může za výjimečných okolností vyžádat u starosty místa pobytu, který jej předá ministrovi nebo jím
         pověřené osobě. V takovémto případě bude vydáno v Belgii.“

      13      Článek 40 téhož zákona stanoví:

      „§ 1. Aniž jsou dotčena ustanovení obsažená v nařízeních Rady [Evropské unie] a Komise Evropských společenství a příznivější ustanovení,
         kterých se cizí státní příslušník ES může dovolávat, uplatní se na něj níže uvedená ustanovení.

      „§ 2. Pro účely použití tohoto zákona se cizím státním příslušníkem ES rozumí státní příslušník členského státu Evropských
         společenství, který pobývá v Království nebo do něj cestuje a

      1˚ který je zde zaměstnán nebo vykonává samostatnou výdělečnou činnost, nebo zde plánuje vykonávat zaměstnání nebo samostatnou
         výdělečnou činnost nebo

      2˚      který je zde nebo zde plánuje být příjemcem služeb nebo
      3˚      který zde má nebo plánuje mít právo pobytu nebo
      4˚      který zde má nebo plánuje mít právo pobytu poté, co přestal vykonávat výdělečnou činnost ve Společenství, nebo
      5˚      jehož hlavním účelem pobytu zde je odborné vzdělávání ve schváleném vzdělávacím zařízení nebo
      6˚      který nepatří do žádné kategorie uvedené výše v 1˚ až 5˚.
      § 3. S výjimkou opačných ustanovení tohoto zákona jsou za cizího státního příslušníka ES podle § 2 odst. 1˚, 2˚ a 3˚ rovněž
         považovány bez ohledu na svou státní příslušnost následující osoby, usadily-li se nebo usadí-li se společně s cizím státním
         příslušníkem.

      1˚      jeho manžel nebo manželka;
      2°      jeho příbuzní v přímé sestupné linii nebo příbuzní v přímé sestupné linii jeho manžela nebo manželky mladší 21 let nebo jimi
         vyživovaní;

      3°      jeho příbuzní v přímé vzestupné linii nebo příbuzní v přímé vzestupné linii jeho manžela nebo manželky, kteří jsou na ně odkázáni
         výživou;

      4°      manžel nebo manželka osob uvedených v odstavcích 2° a 3°.
      § 4. S výjimkou opačných ustanovení tohoto zákona jsou za cizího státního příslušníka ES podle § 2 odst. 4˚ a 6˚ považovány
         bez ohledu na svou státní příslušnost následující osoby, usadily-li se nebo usadí-li se společně s cizím státním příslušníkem:

      1˚      jeho manžel nebo manželka;
      2°      jeho příbuzní v přímé sestupné linii nebo příbuzní v přímé sestupné linii jeho manžela či manželky, kteří jsou na ně odkázáni
         výživou;

      3°      jeho příbuzní v přímé vzestupné linii nebo příbuzní v přímé vzestupné linii jeho manžela či manželky, kteří jsou na ně odkázáni
         výživou;

      4°      manžel nebo manželka osob uvedených v odstavcích 2° a 3°.
      § 5. S výjimkou opačných ustanovení tohoto zákona jsou za cizího státního příslušníka ES podle § 2 odst. 5 považovány bez
         ohledu na svou státní příslušnost manžel nebo manželka cizího státního příslušníka ES a jejich děti nebo děti manžela nebo
         manželky, které jsou na ně odkázány výživou, usadili-li se nebo usadí-li se s cizím státním příslušníkem ES.

      § 6. Za cizího státního příslušníka ES jsou rovněž považováni manžel nebo manželka belgického státního příslušníka, kteří
         se s ním usadili nebo se usadí, jakož i jejich příbuzní v přímé sestupné linii mladší 21 let, nebo kteří jsou na ně odkázáni
         výživou, jejich příbuzní v přímé vzestupné linii, kteří jsou na ně odkázáni výživou, a manžel nebo manželka těchto příbuzných
         v přímé linii sestupné nebo vzestupné, kteří se s nimi usadili nebo se s nimi usadí.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      G. Ruiz Zambrano požádal dne 14. dubna 1999 o azyl v Belgii, na jejíž území vstoupil s vízem vystaveným belgickým velvyslanectvím
         v Bogotě (Kolumbie). V únoru 2000 jeho manželka, která je též kolumbijskou státní občankou, rovněž požádala o přiznání statutu
         uprchlíka v tomto členském státě.

      15      Rozhodnutím ze dne 11. září 2000 belgické orgány odmítly vyhovět jejich žádostem, avšak k příkazu k opuštění území připojily
         ustanovení o nenavrácení do Kolumbie vzhledem k občanské válce panující v této zemi.

      16      G. Ruiz Zambrano podal dne 20. října 2000 žádost o legalizaci svého pobytu na základě čl. 9 třetího pododstavce zákona ze
         dne 15. prosince 1980. Ve své žádosti se dovolával absolutní nemožnosti návratu do Kolumbie a extrémního zhoršení situace
         v této zemi, přičemž mimoto zdůrazňoval své úsilí o začlenění se do belgické společnosti, osvojení si francouzského jazyka
         a vzdělávání svého dítěte v mateřské škole vedle rizika, že by v případě návratu do Kolumbie u něj opětovně propukl značný
         posttraumatický syndrom, který utrpěl v roce 1999 následkem týdenního únosu svého tehdy tříletého dítěte.

      17      Rozhodnutím ze dne 8. srpna 2001 byla uvedená žádost zamítnuta. Toto rozhodnutí bylo napadeno žalobou na neplatnost a návrhem
         na odklad vykonatelnosti u Conseil d’État (správní soud), který návrh na odklad vykonatelnosti zamítl rozsudkem ze dne 22.
         května 2003.

      18      Od 18. dubna 2001 jsou G. Ruiz Zambrano a jeho manželka hlášeni k pobytu v Schaerbeek (Belgie). Dne 2. října 2001 žalobce
         v původním řízení uzavřel pracovní smlouvu na dobu neurčitou na plný pracovní úvazek se společností Plastoria, s účinností
         od 1. října 2001, aniž byl držitelem pracovního povolení.

      19      Manželka G. Ruiz Zambrana porodila dne 1. září 2003 druhé dítě, pojmenované Diego, které nabylo belgické státní občanství
         na základě čl. 10 prvního pododstavce zákona o belgickém státním občanství, neboť kolumbijské právo nepřiznává kolumbijské
         občanství dětem narozeným mimo území Kolumbie, pokud rodiče dítěte o jeho přiznání výslovně nepožádají.

      20      Z předkládacího rozhodnutí též vyplývá, že v době narození svého druhého dítěte měl G. Ruiz Zambrano vzhledem ke své výdělečné
         činnosti prostředky dostatečné k výživě tohoto dítěte. Zmíněná výdělečná činnost zakládala nárok na odměnu v souladu s jednotlivými
         příslušnými tarify, po zákonné srážce pojistného na sociální zabezpečení, a na úhradu zaměstnavatelského příspěvku na sociální
         zabezpečení.

      21      G. Ruiz Zambrano a jeho manželka podali dne 9. dubna 2004 novou žádost o legalizaci svého pobytu na základě čl. 9 třetího
         pododstavce zákona ze dne 15. prosince 1980, přičemž se coby nové skutečnosti dovolávali narození svého druhého dítěte a opírali
         se o článek 3 protokolu č. 4 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, který brání tomu, aby uvedené dítě bylo
         nuceno opustit území státu, jehož je státním příslušníkem.

      22      Po narození jejich třetího dítěte dne 26. srpna 2005, dcery pojmenované Jessica, která stejně jako její bratr Diego nabyla
         belgické státní občanství, manželé Ruiz Zambranovi podali dne 2. září 2005 žádost o usazení opírající se o článek 40 zákona
         ze dne 15. prosince 1980 coby příbuzní v přímé vzestupné linii belgického státního příslušníka. Dne 13. září 2005 bylo každému
         z manželů vydáno potvrzení o přihlášení, které je opravňovalo k dočasnému pobytu na území Belgie až do13. února 2006.

      23      Žádost o usazení podaná G. Ruiz Zambranem byla dne 8. listopadu 2005 zamítnuta s odůvodněním, že „se nemůže dovolávat použití
         článku 40 zákona ze dne 15. prosince 1980 z důvodu, že nedodržel zákony své země, když neregistroval své dítě u diplomatických
         nebo konzulárních úřadů, ale správně využil postupů, které se mu nabízely k tomu, aby [pro toto dítě] získal belgické občanství,
         a následně se na tomto základě pokusil legalizovat vlastní pobyt.“ Dne 26. ledna 2006 byla z téhož důvodu zamítnuta žádost
         o usazení podaná jeho manželkou.

      24      G. Ruiz Zambrano je od podání opravného prostředku v březnu 2006 proti rozhodnutí zamítajícímu jeho žádost o usazení držitelem
         zvláštního dokladu opravňujícího jej k pobytu po dobu řízení o uvedeném návrhu.

      25      V mezidobí, konkrétně dne 10. října 2005, byl s G. Ruiz Zambranem rozvázán pracovní poměr z ekonomických důvodů na straně
         zaměstnavatele, což jej vedlo k podání první žádosti o podporu v nezaměstnanosti, která byla zamítnuta rozhodnutím doručeným
         dotyčnému dne 20. února 2006. Uvedené rozhodnutí bylo napadeno u předkládajícího soudu žalobou ze dne 12. dubna 2006.

      26      V rámci projednání žaloby namířené proti tomuto rozhodnutí Office des Étrangers (Cizinecký úřad) potvrdil, že „dotyčný a jeho
         manželka [nemohou] vykonávat žádnou výdělečnou činnost, přesto však nelze vydat žádné rozhodnutí o ukončení jejich pobytu,
         neboť o jejich žádosti o legalizaci pobytu nebylo dosud rozhodnuto“.

      27      Během šetření, které provedlo Direction générale du contrôle des lois sociales (generální ředitelství pro kontrolu dodržování
         předpisů v oblasti sociálního zabezpečení) dne 11. října 2006 v místě sídla zaměstnavatele, bylo zjištěno, že dotyčný byl
         přítomen na pracovišti. Musel okamžitě ukončit výkon práce. Den nato zrušil zaměstnavatel G. Ruiz Zambrana okamžitě jeho pracovní
         poměr bez nároku na odstupné.

      28      Žádost, kterou G. Ruiz Zambrano podal dne 12. října 2006 za účelem přiznání nároku na podporu v plné nezaměstnanosti, byla
         zamítnuta rozhodnutím ONEm doručeným dne 20. listopadu 2006. Toto rozhodnutí bylo rovněž napadeno žalobou u předkládajícího
         soudu podanou návrhem ze dne 20. prosince 2006.

      29      Dotyčný byl dne 23. července 2007 informován o rozhodnutí Office des Étrangers, jež odmítlo jeho žádost o legalizaci pobytu
         podanou dne 9. dubna 2004 pro nepřípustnost. Žaloba podaná proti tomuto rozhodnutí u Conseil du contentieux des étrangers
         (Rada pro sporné záležitosti cizinců) byla rozsudkem ze dne 8. ledna 2008 prohlášena za bezpředmětnou, neboť Office des Étrangers
         vzal uvedené rozhodnutí zpět.

      30      Dopisem ze dne 25. října 2007 Office des Étrangers informoval G. Ruiz Zambrana, že opravný prostředek, kterým v březnu 2006
         napadl rozhodnutí zamítající jeho žádost o usazení ze dne 2. září 2005, musí být znovu podán ve lhůtě 30 dnů od doručení výše
         uvedeného dopisu v podobě žaloby na neplatnost u Conseil du contentieux des étrangers.

      31      Dne 19. listopadu 2007 podal G. Ruiz Zambrano uvedenou žalobu, kterou opřel zejména o neexistenci „právních kliček“, které
         mu byly v uvedeném rozhodnutí vytýkány, přičemž připomněl, že nabytí belgického státního občanství jeho nezletilými dětmi
         narozenými v Belgii nebylo důsledkem žádných jím podniknutých kroků, nýbrž uplatnění belgických právních předpisů. G. Ruiz
         Zambrano se mimoto dovolává porušení článků 2 a 7 směrnice 2004/38, jakož i porušení článku 8 Úmluvy o ochraně lidských práv
         a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“) a čl. 3 odst. 1 protokolu č. 4 k této Úmluvě.

      32      Ve svém písemném vyjádření předloženém Soudnímu dvoru belgická vláda uvádí, že G. Ruiz Zambrano je od 30. dubna 2009 držitelem
         povolení k dočasnému pobytu, jehož platnost může být prodloužena, není-li stanoveno jinak, a že mu přísluší nárok na pracovní
         povolení C podle pokynů ministryně pro přistěhovaleckou a azylovou politiku ze dne 26. března 2009 k uplatnění bývalého čl. 9
         třetího pododstavce a článku 9a zákona ze dne 15. prosince 1980.

      33      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že obě rozhodnutí, která jsou předmětem původního řízení, jimiž ONEm odmítl přiznat G.
         Ruiz Zambranovi nárok na podporu v nezaměstnanosti, nejprve po dobu dočasné nezaměstnanosti od 10. října 2005 a dále od 12.
         října 2006 v důsledku ztráty zaměstnání, vycházejí výlučně ze zjištění, že počet pracovních dnů, kterého se G. Ruiz Zambrano
         dovolává k doložení celkové doby předchozího zaměstnání vyžadované od nezaměstnaných jeho věkové kategorie, a sice 468 pracovních
         dnů za období 27 měsíců předcházejících žádosti o podporu v nezaměstnanosti, nebyl splněn v souladu s právními předpisy upravujícími
         pobyt cizinců a zaměstnávání pracovníků cizí státní příslušnosti.

      34      Před předkládajícím soudem G. Ruiz Zambrano vyvrací tuto argumentaci, když především namítá, že své právo pobytu vyvozuje
         přímo ze Smlouvy o ES, nebo že mu přinejmenším přísluší odvozené právo pobytu, které bylo rozsudkem ze dne 19. října 2004,
         Zhu a Chen (C‑200/02, Sb. rozh. s. I‑9925), uznáno příbuzným v přímé vzestupné linii dítěte nízkého věku, které je státním
         příslušníkem členského státu, a že je tedy zproštěn povinnosti být držitelem pracovního povolení.

      35      Za těchto podmínek se Tribunal du travail de Bruxelles rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Poskytují články 12 [ES], 17 [ES] a 18 [ES], ať již jeden nebo více z nich, vykládané samostatně nebo ve vzájemném spojení,
         občanu Unie právo pobytu na území členského státu, jehož je tento občan státním příslušníkem, bez ohledu na to, zda předtím
         vykonal své právo pohybu na území členských států?

      2)      Musí být články 12 [ES], 17 [ES] a 18 [ES], ve spojení s ustanoveními článků 21, 24 a 34 Listiny základních práv, vykládány
         v tom smyslu, že právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, jež přiznávají všem občanům Unie bez diskriminace
         na základě státní příslušnosti, znamená, je-li tímto občanem nezletilé dítě v nízkém věku vyživované příbuzným v přímé vzestupné
         linii, který je státním příslušníkem třetího státu, že musí být zaručeno právo pobytu tohoto dítěte na území členského státu,
         ve kterém má bydliště a jehož je státním příslušníkem, bez ohledu na to, zda předtím samo nebo prostřednictvím svého zákonného
         zástupce vykonalo právo pohybu, a s tímto právem pobytu musí být spojen užitečný účinek, jehož nezbytnost uznala judikatura
         Společenství [výše uvedený rozsudek Zhu a Chen], a to tak, že příbuznému v přímé vzestupné linii, který je státním příslušníkem
         třetího státu, který má vůči tomuto dítěti vyživovací povinnost a má dostatečné prostředky a je účasten v systému zdravotního
         pojištění, se přizná odvozené právo pobytu, jakého by jinak požíval tentýž státní příslušník třetího státu, kdyby nezletilé
         dítě, které vyživuje, bylo občanem Unie, který není státním příslušníkem členského státu, ve kterém má bydliště?

      3)      Musí být články 12 [ES], 17 [ES] a 18 [ES], ve spojení s ustanoveními článků 21, 24 a 34 Listiny základních práv, vykládány
         v tom smyslu, že právo pobytu nezletilého dítěte, které je státním příslušníkem členského státu, na jehož území má bydliště,
         musí znamenat zproštění povinnosti opatřit si pracovní povolení pro příbuzného v přímé vzestupné linii, který je státním příslušníkem
         třetího státu, má vůči tomuto nezletilému dítěti vyživovací povinnost a – nebýt požadavku na pracovní povolení uloženého vnitrostátním
         právem členského státu, v němž má bydliště – splňuje výkonem pracovní činnosti v pracovněprávním vztahu, v souvislosti s níž
         je účasten v systému sociálního zabezpečení uvedeného [členského] státu, podmínku dostatečných prostředků a účasti v systému
         zdravotního pojištění k tomu, aby s právem pobytu tohoto dítěte byl spojen užitečný účinek, jaký judikatura Společenství [výše
         uvedený rozsudek Zhu a Chen] přiznala ve prospěch nezletilého dítěte, které je evropským občanem a je státním příslušníkem
         jiného členského státu, než ve kterém má bydliště, a je odkázáno výživou na příbuzného v přímé vzestupné linii, který je státním
         příslušníkem třetího státu?“

       K předběžným otázkám
      36      Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je to, zda je třeba ustanovení Smlouvy
         o fungování EU upravující občanství Unie vykládat tak, že příbuznému v přímé vzestupné linii, který je státním příslušníkem
         třetího státu, na jehož výživu jsou odkázány jeho děti nízkého věku, jež jsou občany Unie, přiznávají právo pobytu v členském
         státě, jehož jsou tyto děti státními příslušníky a v němž mají bydliště, a zprošťují jej rovněž povinnosti získat pracovní
         povolení v tomto členském státě.

      37      Všechny vlády, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, jakož i Evropská komise, tvrdí, že taková situace, jako je situace
         druhého a třetího dítěte G. Ruiz Zambrana, která se vyznačuje tím, že tyto děti mají bydliště v členském státě, jehož jsou
         státními příslušníky, a tento členský stát nikdy neopustily, nespadá pod situace, na které se vztahují svobody pohybu a pobytu
         zaručené právem Unie. Ustanovení práva Unie, na která poukazuje předkládající soud, se tedy podle nich ve věci v původním
         řízení neuplatní.

      38      Naproti tomu G. Ruiz Zambrano namítá, že možnost jeho dětí Diega a Jessicy dovolávat se ustanovení o občanství Unie není podmíněna
         jejich přemístěním se mimo dotčený členský stát a že si sám může coby rodinný příslušník činit nárok na to, aby mu bylo přiznáno
         právo pobytu a aby byl zproštěn povinnosti získat pracovní povolení v tomto členském státě.

      39      Je třeba předeslat, že podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2004/38, nadepsaného „Oprávněné osoby“, se tato směrnice vztahuje na všechny
         občany Unie, kteří „se stěhují do jiného členského státu, než jehož jsou státními příslušníky, nebo v takovém členském státě
         pobývají, a na jejich rodinné příslušníky“. Uvedená směrnice se tedy neuplatní na takovou situaci, o kterou se jedná ve věci
         v původním řízení.

      40      Článek 20 SFEU přiznává každé osobě, která má státní příslušnost členského státu, status občana Unie (viz zejména rozsudky
         ze dne 11. července 2002, D’Hoop, C‑224/98, Recueil, s. I‑6191, bod 27, a ze dne 2. října 2003, Garcia Avello, C‑148/02, Recueil,
         s. I‑11613, bod 21). Vzhledem k tomu, že druhé a třetí dítě žalobce v původním řízení jsou belgické státní příslušnosti, jejíž
         podmínky nabývání spadají do pravomoci dotčeného členského státu (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 2. března 2010,
         Rottmann, C‑135/08, Sb. rozh. s. I‑1449, bod 39), mají bezesporu tento status občana Unie (v tomto smyslu viz výše uvedené
         rozsudky Garcia Avello, bod 21, a Zhu a Chen, bod 20).

      41      Soudní dvůr opakovaně uvedl, že status občana Unie je předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států
         (viz zejména rozsudky ze dne 20. září 2001, Grzelczyk, C‑184/99, Recueil, s. I‑6193, bod 31, ze dne 17. září 2002, Baumbast
         a R, C‑413/99, Recueil, s. I‑7091, bod 82, a výše uvedené rozsudky Garcia Avello, bod 22, Zhu a Chen, bod 25, a Rottmann,
         bod 43).

      42      Za těchto podmínek brání článek 20 SFEU vnitrostátním opatřením, jejichž účinkem je to, že občané Unie jsou připraveni o možnost
         skutečně využívat podstatné části práv plynoucích z jejich postavení občanů Unie (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek
         Rottmann, bod 42).

      43      Odepření práva na pobyt osobě, která je státním příslušníkem třetího státu, v členském státě, kde mají bydliště její děti
         nízkého věku, jež jsou státními příslušníky uvedeného členského státu a jež jsou odkázány výživou na uvedenou osobu, jakož
         i odmítnutí vydat této osobě pracovní povolení přitom mají takový účinek.

      44      Je totiž třeba shledat, že takové odepření práva na pobyt bude mít za následek to, že uvedené děti, které jsou občany Unie,
         budou donuceny opustit území Unie, aby doprovázely své rodiče. Stejně tak není-li takové osobě vydáno pracovní povolení, vzniká
         nebezpečí, že tato osoba nebude mít prostředky nezbytné k pokrytí svých potřeb a potřeb členů své rodiny, což by mělo za následek
         též to, že její děti, které jsou občany Unie, by byly nuceny opustit území Unie. Za takovýchto podmínek nebudou uvedení občané
         Unie moci skutečně využívat podstatné části práv plynoucích z jejich postavení občanů Unie.

      45      Na položené otázky je tedy třeba odpovědět tak, že článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský
         stát odepřel státnímu příslušníku třetího státu, na kterého jsou výživou odkázány jeho děti nízkého věku, jež jsou občany
         Unie, právo na pobyt v členském státě, v němž mají tyto děti bydliště a jehož mají státní příslušnost, a aby uvedenému státnímu
         příslušníku třetího státu odmítl vydat pracovní povolení, neboť taková rozhodnutí by uvedené děti připravila o možnost skutečně
         využívat podstatné části práv spojených se statusem občana Unie.

       K nákladům řízení
      46      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Článek 20 SFEU musí být vykládán tak, že brání tomu, aby členský stát odepřel státnímu příslušníku třetího státu, na kterého
            jsou výživou odkázány jeho děti nízkého věku, jež jsou občany Unie, právo na pobyt v členském státě, v němž mají tyto děti
            bydliště a jehož mají státní příslušnost, a aby uvedenému státnímu příslušníku třetího státu odmítl vydat pracovní povolení,
            neboť taková rozhodnutí by uvedené děti připravila o možnost skutečně využívat podstatné části práv spojených se statusem
            občana Unie.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 24. října 1995. # Bayerische Motorenwerke AG proti ALD Auto-Leasing D GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Věc C-70/93.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 1993. # Trestní řízení proti Ohra Schadeverzekeringen NV. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nizozemsko. # Věc C-245/91.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 24. ledna 2002. # Conserve Italia Soc. Coop. arl proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Zemědělství - EZOZF. # Věc C-500/99 P.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 14. září 2004. # Applied Molecular Evolution Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Slovní ochranná známka APPLIED MOLECULAR EVOLUTION - Absolutní důvody zamítnutí - Čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 - Popisné označení. # Věc T-183/03.

text:
      Věc T-183/03
      Applied Molecular Evolution, Inc.
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Slovní ochranná známka APPLIED MOLECULAR EVOLUTION – Absolutní důvody zamítnutí – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 – Popisné označení“
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 14. září 2004
      Shrnutí rozsudku
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody zamítnutí – Ochranné známky
            složené výlučně z označení nebo údajů, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku – Slovní označení „APPLIED MOLECULAR
            EVOLUTION“
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7, odst. 1, písm. c)]
      Slovní označení APPLIED MOLECULAR EVOLUTION, jehož zápis je požadován pro „výzkumnou činnost v oblasti molekulárního inženýrství“
         náležející do třídy 42 ve smyslu Niceské dohody, může z pohledu cílové skupiny veřejnosti, která je složena z odborníků v
         oblasti proteinového inženýrství, sloužit k označení jedné z podstatných vlastností služeb, uvedených v přihlášce ochranné
         známky ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství.

      Relevantní veřejnost, která je zvláště dobře informovaná, bude tudíž sama schopna bez větší námahy spojovat zejména výraz
         „molecular evolution“ s oblastí týkající se genetického materiálu, oblastí zahrnutou v uvedených službách.  Přídavné jméno
         „applied“ (aplikovaný) zesiluje popisnou povahu tohoto výrazu. Skutečnost, že tento výraz může mít rovněž jiný význam, nemá
         vliv na jeho popisnou povahu ve vztahu k uvedeným službám. Jelikož dotčené slovní označení jako celek je tvořeno kombinací
         slov vytvořených v souladu se syntaxí anglického jazyka, spojení těchto slov nemůže mimo to zeslabit jeho výše uvedenou popisnou
         povahu.

      (viz body 23, 27–28)
ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      14. září 2004 (*)

      „Ochranná známka Společenství - Slovní ochranná známka APPLIED MOLECULAR EVOLUTION - Absolutní důvody zamítnutí - Článek 7
         odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 - Popisné označení“

      Ve věci T‑183/03,
      Applied Molecular Evolution Inc., se sídlem v San Diegu, Kalifornie (Spojené státy), zastoupená A. Deutschem, advokátem, ve spolupráci s p. Weber-Quitzau,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému H. Nokkanen a A. Folliard-Monguiralem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
        jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 13. března 2003 (věc R 108/2002-2),
         kterým bylo potvrzeno zamítnutí  zápisu slovní ochranné známky APPLIED MOLECULAR EVOLUTION,

       SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení J. Pirrung, předseda, A. W. H. Meij a N. J. Forwood, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře:  I. Natsinas, rada,
      s ohledem na žalobu doručenou kanceláři Soudu dne 26. května 2003,
      s ohledem na vyjádření k žalobě doručené kanceláři Soudu dne 5. září 2003,
      a po jednání konaném dne 13. května 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 31. března 2000 žalobkyně, jejíž obchodní firma dříve zněla Ixsys Inc., podala u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu
         (ochranné známky a vzory) (OHIM)  podle nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství
         (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů, přihlášku ochranné známky Společenství.

      2       Ochrannou známkou, o jejíž zápis bylo žádáno, je slovní označení APPLIED MOLECULAR EVOLUTION.
      3       Služby, pro které byl zápis ochranné známky požadován, náležejí do třídy 42 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění
         výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957 ve znění změn a doplňků a odpovídají tomuto popisu: „výzkumná
         činnost v oblasti molekulárního inženýrství sloučenin používaných v léčbě, diagnostice, zemědělských výrobcích, enzymech,
         chemických výrobcích, nutričních výrobcích, potravinových přísadách a průmyslových aplikacích, kromě jiného včetně obecných
         a speciálních chemických výrobků“.

      4       Rozhodnutím ze dne 28. listopadu 2001 průzkumový referent přihlášku zamítl podle článku 38 nařízení č. 40/94 z důvodu, že
         přihlašovaná ochranná známka je popisná a postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilost.

      5       Dne 28. ledna 2002 podala žalobkyně podle článku 59 nařízení č. 40/94 odvolání k OHIM proti rozhodnutí průzkumového referenta.
      6       Rozhodnutím ze dne 13. března 2003 (dále jen „napadené rozhodnutí“), které bylo žalobkyni doručeno dne 24. března 2003 a ve
         kterém bylo rozhodnutím ze dne 25. srpna 2003 opraveno jméno žalobkyně, odvolací senát zamítl odvolání z důvodu, že přihlašovaná
         ochranná známka je popisná a postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č.
         40/94.

       Návrhy účastníků řízení
      7       Na jednání žalobkyně vzala zpět svůj návrh směřující k tomu, aby Soud nařídil OHIM zapsat přihlašovanou ochrannou známku.

      8       Žalobkyně nyní navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      9       OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      10     Soud konstatuje, že na jednání vzala žalobkyně zpět svůj první žalobní důvod vycházející ze skutečnosti, že napadené rozhodnutí
         ji chybně označuje pod její dřívější obchodní firmou. Žalobkyně vznáší nadále pouze žalobní důvod vycházející z porušení čl.
         7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94.

      11     Úvodem je třeba připomenout,  že podle čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Soudu, který je podle čl. 130 odst. 1 a čl. 132 odst.
         1 tohoto řádu použitelný na oblast duševního vlastnictví, musí žaloba obsahovat stručný popis žalobních důvodů. Podle ustálené
         judikatury ačkoliv obsah žaloby lze podpořit a doplnit v konkrétních bodech odkazy na výňatky z písemností, které tvoří její
         přílohu, obecný odkaz na ostatní písemná vyjádření nemůže zhojit neexistenci základních prvků právní argumentace, které podle
         výše uvedených ustanovení musejí být uvedeny v samotné žalobě (rozsudek Soudu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij
         a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až  T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil,
         s. II‑931, bod 39 a citovaná judikatura). V důsledku výše uvedeného nemůže být přihlédnuto k obecnému odkazu v žalobě na písemná
         vyjádření předložená žalobkyní OHIM.

      12     Soud předběžně konstatuje, že napadené rozhodnutí je založeno současně na neexistenci rozlišovací způsobilosti a na popisné
         povaze přihlašované ochranné známky. Na jednání OHIM upřesnil, že napadené rozhodnutí je třeba chápat, jako kdyby bylo v podstatě
         založeno na popisné povaze přihlašované ochranné známky. V projednávaném případě se vskutku zdá být vhodné především přezkoumat,
         zda odvolací senát použil správně čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94.

      13     Podle čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 se do rejstříku nezapíší „ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními
         nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu
         nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností“. Mimoto čl. 7 odst. 2 nařízení č. 40/94 stanoví,
         že „odstavec 1 se použije, i když důvody k zamítnutí existují jen v části Společenství“.

      14     Označení a údaje, na které odkazuje čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, jsou označení a údaje, které mohou při běžném
         užívání z pohledu cílové skupiny veřejnosti sloužit, ať již přímo, nebo uvedením jedné z jejich podstatných vlastností, k označení
         výrobků nebo služeb, pro které je požadován zápis do rejstříku (rozsudek Soudního dvora ze dne 20. září 2001, Procter & Gamble
         v. OHIM, C‑383/99 P, Recueil, s. I‑6251, bod 39). Posouzení popisné povahy označení může být tudíž provedeno pouze jednak
         ve vztahu k dotčeným výrobkům nebo službám a jednak ve vztahu k jejich pochopení relevantní veřejností.

      15     V projednávaném případě, pokud se jedná o relevantní veřejnost, odvolací senát implicitně usoudil, že je složena z odborníků
         v oblasti proteinového inženýrství („the relevant specialist consumer in the field of protein engineering“, bod 13 napadeného
         rozhodnutí). V prvním bodě svého žalobního důvodu, uvedeném v žalobě a výslovně vyjádřeném na jednání, žalobkyně tvrdí, že
         relevantní veřejnost musí být vymezena šířeji a zahrnovat rovněž v malé míře osoby méně odborné než ty, na které poukazuje
         odvolací senát, a to zejména hospodářské subjekty.

      16     Soud se domnívá, že relevantní veřejnost byla v napadeném rozhodnutí vymezena správně. V každém případě zohlednění méně odborné
         veřejnosti než té, která byla vymezena v napadeném rozhodnutí, nemá vliv na následky spojené s vymezením relevantní veřejnosti
         v projednávaném případě, to znamená, že se jedná o zkušené, mimořádně dobře informované a pozorné spotřebitele. Určení uvedených
         služeb totiž přinejmenším vyžaduje, aby i méně odborná veřejnost měla znalost o možnostech molekulárních úprav a jejich výhodách,
         včetně průmyslových. Nemůže být proto považována za průměrného spotřebitele.

      17     Soud nepovažuje za nutné vyjadřovat se k otázce, zda uvedená veřejnost jako celek ovládá anglický jazyk jako profesionální
         předpoklad. V každém případě v souladu s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 40/94 postačí konstatovat, že má-li dotčené slovní označení
         původ v anglickém jazyce, tvoří relevantní veřejnost zkušení anglicky mluvící spotřebitelé.

      18     Co se týče popisné povahy dotčeného slovního označení, odvolací senát jednak shledal, že výraz „molecular evolution“ (molekulární
         vývoj) odkazuje na oblast genetického materiálu, včetně studia proteinů, deoxyribonukleové kyseliny (DNA) a  jejich úprav
         pro obchodní účely (bod 9 napadeného rozhodnutí), a jednak, že přidání slova „applied“ (aplikovaný) odpovídá účelu uvedených
         služeb, a to použití získaných sloučenin v různých výrobcích (bod 11 napadeného rozhodnutí).

      19     Ve druhém bodě svého žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že slovo „evolution“ (vývoj) má více významů, a zejména, že toto slovo
         poukazuje na postupnou a náhodnou proměnu, a nikoliv na přímou a řízenou optimalizaci molekul, která je předmětem uvedených
         služeb. Má tedy ve vztahu k uvedeným službám protichůdný význam.

      20     Soud nejdříve konstatuje, že odvolací senát se nesoustředil pouze na význam samotného slova „evolution“, ale přidělil mu zvláštní
         význam ve spojení s přídavným jménem „molecular“ (molekulární). V každém případě je na jedné straně slovo „evolution“ vhodné
         pro označení částečné, záměrné a okamžité úpravy molekuly. Zejména dobře informovaná relevantní veřejnost nebude pochybovat
         o skutečnosti, že se jedná o vývoj záměrně uplatněný na molekuly.  Na druhé straně, i když připustíme, že slovo „evolution“
         by mohlo mít více významů, jak tvrdí žalobkyně, je třeba připomenout, že podle čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 slovní
         označení nebude zapsáno, jestliže alespoň jeden z jeho případných významů označuje vlastnost dotčených výrobků nebo služeb
         (rozsudek Soudního dvora ze dne 23. října 2003, OHIM v. Wrigley, C‑191/01 P, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod
         32).

      21     Ve třetím bodě svého žalobního důvodu žalobkyně vytýká odvolacímu senátu, že jednak učinil závěr o popisné povaze výrazu „molecular
         evolution“ (molekulární vývoj) v oblasti přeměny genetického materiálu, aniž by prokázal toto tvrzení, a jednak nezohlednil
         skutečnost, že uvedené služby zahrnují mnohem rozsáhlejší oblast.

      22     Soud předběžně konstatuje, že toto tvrzení žalobkyně vyplývá z neúplného čtení napadeného rozhodnutí. Odvolací senát totiž
         nevystihl výraz „molecular evolution“ pouze jako přeměnu genetického materiálu, ale odkázal rovněž na „určitý počet činností
         souvisejících“ s genetickým materiálem, včetně „procesu umělého zlepšení  funkcí proteinů pro obchodní účely“ (bod 9 napadeného
         rozhodnutí). Význam slov „molecular evolution“ uvedený v napadeném rozhodnutí je tudíž širší než význam uvedený žalobkyní.

      23     Co se týče prokázání opodstatněnosti významu určeného odvolacím senátem, je nutné zdůraznit, že odvolací senát má možnost
         sám podat definici určitého výrazu, aniž by byl povinen se opírat o konkrétní dokumenty, pokud může být tato definice považována
         za obecně přijímanou. V projednávaném případě tato definice, ačkoli je žalobkyní napadána, je dostatečně obecně přijímána
         na to, aby nemusela být v napadeném rozhodnutí doložena. OHIM mohl v tomto případě ve svém vyjádření k žalobě snadno potvrdit
         tuto definici prostým použitím slovníku a encyklopedie. Relevantní veřejnost, která je zvláště dobře informovaná, bude tudíž
         sama schopna bez větší námahy spojovat zejména výraz „molecular evolution“ s oblastí týkající se genetického materiálu. Na
         základě judikatury uvedené výše v bodě 20 skutečnost, že tento výraz může mít rovněž jiný význam, nemá vliv na jeho popisnou
         povahu ve vztahu k uvedeným službám.

      24     V tomto ohledu nemůže žalobkyně vytýkat odvolacímu senátu, že se opíral o informace získané z internetové stránky žalobkyně,
         aby zhodnotil popisnou povahu dotčeného slovního označení ve vztahu k uvedeným službám. Odvolací senát se totiž neopřel o tyto
         informace při posouzení vnímání slovního označení relevantní veřejností, ale při odpovědi na tvrzení žalobkyně, podle kterého
         průzkumový referent nepochopil správně povahu služeb uvedených v přihlášce  ochranné známky. V každém případě, jestliže povaha
         těchto služeb vyplývá dostatečně jasně z přihlášky ochranné známky, potvrzení povahy uvedených služeb pomocí informací získaných
         od jiných osob nemůže žalobkyni zkrátit na jejích právech.

      25     Závěrem, jelikož definice výrazu „molecular evolution“ zahrnuje alespoň částečně uvedené služby tak, jak to vyplývá z odůvodnění
         odvolání podaného k odvolacímu senátu, tento popisný význam postačuje k odůvodnění zamítnutí zápisu přihlašované ochranné
         známky. Podle ustálené judikatury totiž platí, že je-li zápis ochranné známky požadován pro celou skupinu výrobků a služeb,
         aniž by byl činěn rozdíl mezi jednotlivými výrobky a službami, které ji tvoří, je odvolací senát oprávněn přistoupit k celkovému
         posouzení popisné povahy označení tvořícího ochrannou známku ve vztahu k celé skupině výrobků nebo služeb uvedených  v přihlášce
         ochranné známky (viz, pokud jde o služby, rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, DaimlerChrysler v. OHIM (TRUCKCARD), T‑358/00,
         Recueil, s. II‑1993, body 34, 37 a 44; pokud jde o výrobky, viz rozsudek Soudu ze dne 27. února 2002, Streamserve v. OHIM
         (STREAMSERVE), T‑106/00, Recueil, s. II‑723, bod 46). Mimoto v projednávaném případě obecná definice služeb uvedených v přihlášce
         ochranné známky znemožnila odvolacímu senátu rozlišit uvedené služby podle toho, zda se přímo týkaly přeměny genetického materiálu,
         či nikoliv. Skutečnost, že některé z uvedených služeb by se mohly týkat činností, které nepředpokládají genetickou přeměnu,
         nemůže vést k tomu, aby byla přihlašovaná ochranná známka  zapsána pro všechny uvedené služby, ačkoli dotčené označení přímo
         popisuje některé z dalších uvedených služeb. Takový zápis by byl v rozporu s absolutním důvodem zamítnutí zápisu podle čl.
         7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94.

      26     V posledním bodě svého žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že při celkovém posouzení dotčeného slovního označení slovo „applied“
         (aplikovaný) činí obecný smysl tohoto označení ještě méně zřejmým.

      27     Soud má za to, že toto tvrzení musí být odmítnuto. Odvolací senát totiž správně konstatoval, že toto slovo znamená uvedený
         do praxe nebo mající vztah k praktickému použití (bod 10 napadeného rozhodnutí). Ve světě vědy nebo průmyslu toto přídavné
         jméno vyjadřuje možnost, že teoretické poznatky z výzkumu naleznou praktické použití. Toto přídavné jméno tudíž zesiluje popisnou
         povahu dotčeného slovního označení tím, že zdůrazňuje účel, který mají zejména v oblasti průmyslu a obchodu tyto služby týkající
         se molekulárního inženýrství.

      28     Jelikož dotčené slovní označení jako celek je tvořeno kombinací slov vytvořených v souladu se syntaxí anglického jazyka, spojení
         těchto slov nemůže zeslabit jeho popisnou povahu ve vztahu k uvedeným službám. Jejich spojení naopak zesiluje význam každého
         z těchto slov. Odvolací senát tedy správně rozhodl, že slovní označení APPLIED MOLECULAR EVOLUTION je popisné ve vztahu ke
         službám uvedeným v přihlášce ochranné známky, a to ke službám v molekulárním inženýrství sloučenin za účelem jejich využití
         v různých výrobcích.

      29     Jelikož je uplatnění jednoho z absolutních důvodů zamítnutí uvedených v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 dostačující pro to,
         aby označení nemohlo být zapsáno jako ochranná známka Společenství, není důvod přezkoumávat otázku, zda, jak uvedl odvolací
         senát, avšak žalobkyně  to popírá, dotčená ochranná známka rovněž postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilost.

      30     Vzhledem k výše uvedenému musí být žaloba zamítnuta.
       K nákladům řízení
      31     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení,
         pokud účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně
         byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu všech nákladů v souladu s návrhem OHIM.

      Z těchto důvodů
      SOUD (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. září 2004.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 25. června 1998. # British Airways plc, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air UK Ltd, Euralair international, TAT European Airlines SA a British Midland Airways Ltd proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpora. # Spojené věci T-371/94 a T-394/94.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 16. září 2013.#Keramag Keramische Werke AG a další v. Evropská komise.#Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Belgický, německý, francouzský, italský, nizozemský a rakouský trh s koupelnovým vybavením – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP – Koordinace zvyšování cen a výměny citlivých obchodních informací – Délka trvání porušení – Právo na obhajobu – Přístup ke spisu – Přičitatelnost protiprávního jednání.#Spojené věci T‑379/10 a T‑381/10.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. října 1981. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Věc 137/80.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. května 2002. # Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA a Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Státní podpory. # Věc C-321/99 P.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 2. října 2012. # Aristidis Psarras proti opská agentura pro bezpečnost sítí a informací (ENISA). # Veřejná služba - Přidělení - Opětovné zařazení - Zájem služby. # Věc F-118/10.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 10. července 1986. # Comité de développement et de promotion du textile et de l'habillement (DEFI) proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Přípustnost. # Věc 282/85.


Rozsudek Soudu prvního stupně (samosoudce) ze dne 12. července 2005. # Joël De Bry proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-157/04.