title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 12. května 2005.#RAL (Channel Islands) Ltd a další proti Commissioners of Customs & Excise.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Spojené království.#DPH - Šestá směrnice - Článek 9 odst. 1 a 2 - Herní automaty - Zábavní nebo podobné činnosti - Poskytovatel služeb usazený mimo území Společenství - Určení místa poskytování služeb.#Věc C-452/03.

text:
      Věc C-452/03
      RAL (Channel Islands) Ltd a další
      v.
      Commissioners of Customs & Excise
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]
      „DPH – Šestá směrnice – Článek 9 odst. 1 a 2 – Herní automaty – Zábavní nebo podobné činnosti – Poskytovatel služeb usazený mimo území Společenství – Určení místa poskytování služeb“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 27. ledna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 12. května 2005
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb
            – Určení místa rozhodného pro vznik daňové povinnosti – Zábavní nebo podobné činnosti – Pojem – Poskytování herních automatů
            veřejnosti umístěných v herních prostorách za úplatu – Zahrnutí
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 9 odst. 2 písm. c))
      Poskytování služeb sestávající z umožnění veřejnosti za úplatu používat herní automaty umístěné v herních prostorách na území
         členského státu musí být považováno za zábavní nebo podobné činnosti ve smyslu první odrážky čl. 9 odst. 2 písm. c) šesté
         směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, takže místem poskytování služeb
         je místo, kde jsou služby skutečně vykonávány.

      Hlavním cílem činnosti je totiž zábava uživatelů herních automatů, a nikoli poskytování finančních výher posledně uvedeným
         vzhledem k tomu, že nejistota, pokud jde o finanční výhru, je právě zásadním zábavním prvkem, který uvedení uživatelé herních
         automatů vyhledávají. Použití pravidla místa poskytování služeb podle čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážky krom toho nelze
         zabránit na základě skutečnosti, že příjemci daných služeb jsou koneční spotřebitelé, neboť rozsah působnosti tohoto ustanovení
         není omezen na poskytování služeb mezi osobami povinnými k dani.

      (viz body 31, 33–34 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      12. května 2005(*)

      „DPH – Šestá směrnice – Článek 9 odst. 1 a 2 – Herní automaty – Zábavní nebo podobné činnosti – Poskytovatel služeb usazený mimo území Společenství – Určení místa poskytování služeb“
      Ve věci C‑452/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Chancery Division (Spojené království) ze dne 17. října 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 27. října 2003,
         v řízení

      RAL (Channel Islands) Ltd,
      RAL Ltd,
      RAL Services Ltd,
      RAL Machines Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Lenaerts (zpravodaj), N. Colneric, K. Schiemann a E. Juhász, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. listopadu 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za RAL (Channel Islands) Ltd, RAL Ltd, RAL Services Ltd a RAL Machines Ltd  K. Lasokem, QC, a V. Sloane, barrister,
      –       za vládu Spojeného království K. Manjim, jako zmocněncem, ve spolupráci s C. Vajdou, QC, a M. Angiolinim, barrister,
      –       za irskou vládu D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Clohessy, BL, a D. McDonaldem, SC,
      –       za portugalskou vládu L. Fernandesem a Â. Seiça Nevesem, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí generálního advokáta na jednání konaném dne 27. ledna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2, 4 a 9 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977
         o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný
         základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“), jakož i článků 1 a 2 třinácté směrnice
         Rady 86/560/EHS ze dne 17. listopadu 1986 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu - Úprava
         vracení daně z přidané hodnoty osobám povinným k dani neusazeným na území Společenství (Úř. věst. L 326, s. 40; Zvl. vyd.
         09/01, s. 129, dále jen „třináctá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi RAL (Channel Islands) Ltd (dále jen „CI“), RAL Ltd (dále jen „RAL“), RAL Services
         Ltd (dále jen „Services“) a RAL Machines Ltd (dále jen „Machines“) a Commissioners of Customs & Excise (dále jen „Commissioners“),
         příslušným orgánem Spojeného království v oblasti daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), ohledně určení místa, které se
         považuje za místo  poskytování služeb spojených s provozem herních automatů.

       Právní rámec
      3       Podle čl. 2 bodu 1 šesté směrnice je předmětem DPH „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku
         osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.

      4       Článek 3 odst. 1 šesté směrnice stanoví:
      „Pro účely této směrnice se „tuzemskem“ rozumí území v působnosti Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství,
         jak je vymezeno pro jednotlivé členské státy v článku 299.“

      5       Podle čl. 4 odst. 1 šesté směrnice se „,osobou povinnou k dani‛ rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně
         některou z hospodářských činností vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti“.

      6       Pokud jde o určení místa, které se považuje za místo poskytování služeb, článek 9 šesté směrnice stanoví:
      „1.      Za místo poskytování služby se považuje místo, kde má poskytovatel sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu,
         z níž službu poskytuje, a nemá-li takové sídlo či provozovnu, místo, kde má trvalé bydliště, popřípadě místo, kde se obvykle
         zdržuje.

      2.      Nicméně:
      […]
      c)      za místo poskytování služeb souvisejících s:
      –       kulturními, uměleckými, sportovními, vědeckými, vzdělávacími, zábavními nebo podobnými činnostmi, včetně činnosti organizátorů
         takových činností, a případně též poskytování vedlejších souvisejících služeb,

      –       […]
      se považuje místo, kde jsou tyto služby skutečně poskytovány,
      […]“
      7       Článek 1 třinácté směrnice zní takto:
      „Pro účely této směrnice se:
      1.      ,osobou povinnou k dani neusazenou ve Společenství‘ rozumí osoba povinná k dani podle čl. 4 odst. 1 směrnice 77/388/EHS, která
         v období uvedeném v čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice nemá na daném území ani sídlo své hospodářské činnosti, ani stálou provozovnu,
         z níž provádí obchodní operace, ani, neexistuje-li toto sídlo nebo provozovna, bydliště nebo místo, kde se obvykle zdržuje,
         a která ve stejném období v členském státě uvedeném v článku 2 nedodala zboží, ani neposkytla služby…“

      8       Článek 2 odst. 1 třinácté směrnice stanoví:
      „[…] vrátí každý členský stát osobě povinné k dani neusazené na území Společenství za níže stanovených podmínek daň z přidané
         hodnoty, která byla vybrána buď u služeb poskytnutých či movitých věcí dodaných jinými osobami povinnými k dani v tuzemsku,
         nebo u dovozu zboží do tuzemska, pokud jsou toto zboží a tyto služby použity pro plnění uvedená v čl. 17 odst. 3 písm. a)
         a b) směrnice 77/388/EHS anebo pro služby uvedené v čl. 1 bodu 1 písm. b) této směrnice.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      9       CI je společností založenou na Guernesey (Normanské ostrovy). RAL, Services a Machines jsou společnostmi založenými ve Spojeném
         království. Tyto čtyři společnosti jsou dceřinými společnostmi RAL Holdings Ltd (dále jen „Holdings“), která je společností
         rovněž založenou ve Spojeném království. CI, RAL, Services, Machines a Holdings dohromady tvoří skupinu RAL.

      10     Do konce roku 2000 RAL provozovala herní automaty ve Spojeném království v prostorách, které vlastnila nebo měla v pronájmu.
         Byla majitelem herních automatů umístěných v těchto prostorách a zaměstnávala vlastní zaměstnance. Byla držitelem licencí
         nezbytných k provozování jak daných prostor, tak herních automatů.

      11     Společnost Holdings jako typický zástupce skupiny osob povinných k DPH byla zodpovědná za placení této daně z příjmů získaných
         z provozování herních automatů.

      12     Následně vzniknul plán restrukturalizace skupiny RAL. Jeho cílem bylo, podle informací předkládajícího soudu, zřídit dceřinou
         společnost offshore za účelem provozování herních automatů a oddělit tento provoz od vlastnictví herních automatů a provozování
         prostor tak, aby skupina RAL již nebyla osobou povinnou k DPH z provozování herních automatů a mohla získat zpět daň uhrazenou
         na vstupu.

      13     Za tím účelem byla společnost CI založena na Guernesey, který je jedním z Normanských ostrovů, které se nacházejí mimo území
         Společenství. V rámci téhož plánu byly společnosti Machines a Services založeny ve Spojeném království.

      14     RAL je nájemcem prostor, ve kterých jsou umístěny herní automaty, a držitelem licencí na provozování herních prostor. Udělila
         CI licenci na umístění a provozování herních automatů v uvedených prostorách.

      15     Společnost Machines vlastní veškeré herní automaty používané skupinou RAL a je držitelem licencí k těmto herním automatům.
         Na základě smlouvy o pronájmu uzavřené s CI se Machines zavázala poskytovat CI herní automaty a zajistit jejich řádný provoz.

      16     Činnost CI sestává z umožnění veřejnosti používat herní automaty dodané Machines v prostorách poskytnutých RAL. Avšak CI tuto
         činnost provozuje prostřednictvím subdodavatele Services, která zajišťuje každodenní provoz herních automatů. Posledně jmenovaná
         společnost zaměstnává téměř všechny zaměstnance skupiny RAL, tedy přibližně 600 osob. CI nemá ve Spojeném království vlastní
         zaměstnance.

      17     Po uvedené restrukturalizaci skupiny RAL byla CI toho názoru, opírajíc se o články 2, 4 a 9 šesté směrnice, že služby provozování
         herních automatů byly poskytovány na Guernesey. Protože dané služby byly podle ní proto poskytovány mimo území Společenství,
         domnívala se, že není povinná k DPH ze služeb poskytovaných jejím zákazníkům ve Spojeném království. V souladu s články 1
         a 2 třinácté směrnice rovněž požádala o vrácení DPH uhrazené na vstupu.

      18     Rozhodnutím ze dne 28. srpna 2001 zamítli Commissioners žádosti CI. Zaujali stanovisko, že CI je osobou povinnou k DPH ve
         Spojeném království. Podpůrně konstatovali, že není třeba zohlednit restrukturalizaci skupiny RAL, protože stejně jako v období
         před restrukturalizací byly dané služby nadále poskytovány Holdings ve Spojeném království. V každém případě, podle Commissioners,
         žádosti CI byly zamítnuty, neboť byly zneužitím práva.

      19     Společnosti CI, RAL, Machines a Services napadly uvedené rozhodnutí o zamítnutí před VAT and Duties Tribunal, Londýn. V rozsudku
         ze dne 3. prosince 2002 VAT and Duties Tribunal rozhodl, že dané služby byly poskytovány společností CI ve stálé provozovně
         ve Spojeném království, ve smyslu čl. 9 odst. 1 šesté směrnice. VAT and Duties Tribunal tak konstatoval, že CI poskytovala
         služby spojené s herními automaty ve Spojeném království a že její činnost podléhá DPH v tomto členském státě. Nicméně připustil
         žalobu uvedených společností v rozsahu, v němž směřovala proti podpůrným návrhům Commissioners, na základě toho, že služby
         byly ve skutečnosti poskytovány společností CI, a nikoli Holdings, a že zásada zneužití práva se na tento případ nevztahovala.

      20     CI podala opravný prostředek proti uvedenému rozsudku před předkládající soud. Commissioners podali vzájemný opravný prostředek
         proti témuž rozsudku v rozsahu, v němž zamítl podpůrné závěry.

      21     Za těchto okolností se High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu
         dvoru následující předběžné otázky:

      „Za okolností projednávaného případu a s ohledem na šestou směrnici […], konkrétně články 2, 4 a 9 uvedené směrnice, a s ohledem
         na třináctou směrnici […], konkrétně články 1 a 2 uvedené směrnice, a s ohledem na obecné zásady práva Společenství:

      1)      Jak je třeba vykládat pojem ,stálá provozovna‘ obsažený v článku 9 šesté směrnice?
      2)      Jaké faktory je třeba zohlednit při určení, zda jsou služby spojené s herními automaty poskytovány v obchodních provozovnách
         společnosti jako je CI, nebo ve všech stálých provozovnách, které by společnost jako CI mohla mít?

      3)      Konkrétně:
      a)      Pokud je činnost společnosti (,A‘) strukturována jako v projednávaném případě tak, že propojená společnost (,B‘), jejíž obchodní
         sídlo se nachází mimo území Společenství, poskytuje služby spojené s herními automaty, a pokud je jediným cílem takové struktury
         vyhnout se povinnosti A k DPH ve státě, kde je usazena:

      i)      lze považovat služby spojené s herními automaty za poskytované ve stálé provozovně v tomto členském státě; a v případě kladné
         odpovědi,

      ii)      musejí se služby spojené s herními automaty považovat za poskytované ve stálé provozovně nebo z místa, kde má B obchodní sídlo?
      b)      Pokud je činnost společnosti (,A‘) strukturována tak, že pro účely předpisů týkajících se místa poskytování služeb propojená
         společnost (,B‘) zamýšlí za okolností, jako jsou okolnosti projednávaného případu, poskytovat služby spojené s herními automaty
         ze sídla zřízeného mimo území Společenství a nemá stálou provozovnu, v níž by poskytovala dané služby, v členském státě, v němž
         je usazena A, a pokud je jediným cílem takové struktury vyhnout se povinnosti A k DPH z těchto služeb v daném státě:

      i)      splňují transakce mezi B a propojenými společnostmi uvnitř členského státu (,A‘, ,B‘, ,C‘ a ,D‘) podmínky ve vztahu k DPH,
         aby mohly být kvalifikovány jako poskytnutí služeb učiněné těmito společnostmi nebo pro tyto společnosti v rámci jejich hospodářské
         činnosti; v případě záporné odpovědi,

      ii)      jaké faktory je třeba zohlednit za účelem určení totožnosti poskytovatele služeb spojených s herními automaty?
      4)      a)     Existuje zásada zneužití práva, která (nezávisle na výkladu směrnic o DPH) je způsobilá zabránit vyhledávanému zvýhodnění
         v případě, jako je projednávaný případ?

      b)      V případě kladné odpovědi, jak se tato zásada projeví za okolností, jako jsou okolnosti v projednávaném případě?
      5)      a)     Jaký význam je třeba případně přikládat skutečnosti, že A, C a D nejsou dceřinými společnostmi B a že B nemá ani právní, ani
         hospodářskou kontrolu nad A, C ani D?

      b)      Lišily by se odpovědi na výše uvedené otázky, pokud by byl způsob řízení podniku B v jeho sídle mimo území Společenství nezbytný
         pro poskytování služeb spojených s herními automaty zákazníkům a ani A, C nebo D by takovou činnost neprovozovaly?“

       K předběžným otázkám
       Úvodní poznámky
      22     Činnost, jíž se týká předkládací rozhodnutí, a sice úplatné poskytování herních automatů umístěných v herních prostorách veřejnosti,
         je poskytováním služeb ve smyslu čl. 6 odst. 1 šesté směrnice. Předkládající soud se svými otázkami snaží v podstatě určit
         místo, které se považuje za místo tohoto poskytování služeb.

      23     V tomto ohledu článek 9 šesté směrnice obsahuje pravidla pro určení místa poskytování služeb pro daňové účely. Zatímco odstavec
         1 uvedeného ustanovení stanoví obecné pravidlo, odstavec 2 uvádí řadu konkrétních příkladů míst poskytování určitých služeb.
         Cílem těchto ustanovení je jednak předejít střetu pravomocí, které by mohly mít za následek dvojí zdanění, a jednak předejít
         neuložení daně (viz rozsudek ze dne 4. července 1985, Berkholz, 168/84, Recueil, s. 2251, bod 14; rozsudek ze dne 26. září
         1996, Dudda, C‑327/94, Recueil, s. I‑4595, bod 20, a rozsudek ze dne 6. března 1997, Linthorst, Pouwels en Scheres, C‑167/95,
         Recueil, s. I‑1195, bod 10).

      24     Pokud jde o vztah mezi prvními dvěma odstavci článku 9, Soudní dvůr již rozhodl, že odstavec 1 nemá žádnou přednost před odstavcem
         2 uvedeného ustanovení. V každém případě tak vyvstává otázka, zda se jedná o jeden z příkladů uvedených v čl. 9 odst. 2; pokud
         ne, spadá do rozsahu působnosti odstavce 1 (výše uvedené rozsudky Dudda, bod 21, a Linthorst, Pouwels en Scheres, bod 11)
         .

      25     Je tedy třeba předem přezkoumat, zda činnost, jako je ta, které se týká předkládací rozhodnutí, jak uplatnily irská a portugalská
         vláda, spadá do rozsahu působnosti čl. 9 odst. 2 písm. c) šesté směrnice, který určuje místo poskytování „zábavních nebo podobných
         činností“ pro daňové účely. Je totiž třeba v tomto ohledu připomenout, že Soudnímu dvoru přísluší poskytnout vnitrostátnímu
         soudu veškeré prvky pro výklad práva Společenství, které mohou být užitečné při rozhodování věci, která je mu předložena,
         bez ohledu na to, zda na ně vnitrostátní soud výslovně odkázal ve svých otázkách či nikoli (viz rozsudek ze dne 12. prosince
         1990, SARPP, C‑241/89, Recueil, s. I‑4695, bod 8; rozsudek ze dne 2. února 1994, Verband Sozialer Wettbewerb, zvaný „Clinique“,
         C‑315/92, Recueil, s. I‑317, bod 7; rozsudek ze dne 4. března 1999, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97,
         Recueil, s. I‑1301, bod 16, a rozsudek ze dne 7. září 2004, Trojani, C‑456/02, Sb. rozh. s. I‑7573, bod 38).

       K výkladu čl.  9 odst. 2 písm. c) šesté směrnice
      26     Irská a portugalská vláda tvrdí, že činnost společnosti CI spadá do rozsahu působnosti čl. 9 odst. 2 písm. c) šesté směrnice,
         neboť sestává z poskytování služeb přímo spojených se zábavou. Místo, které se považuje za místo této činnosti, je tedy místem
         skutečného vykonávání těchto služeb, což je ve věci v původním řízení území Spojeného království.

      27     Vláda Spojeného království a společnosti skupiny RAL naproti tomu uplatňují, že poskytování služeb, jehož se týká předkládací
         rozhodnutí, nespadá do rozsahu působnosti čl. 9 odst. 2 písm. c) šesté směrnice. Za tím účelem poznamenávají, že zásadním
         cílem, který sleduje příjemce dané služby, je získání finanční výhry, a nikoli zábava jako taková. Uvedené společnosti dodávají,
         že použití výše uvedeného ustanovení zahrnuje v každém případě uměleckou činnost ze strany poskytovatele služeb. Skutečnost,
         že použití herního automatu může mít zábavní aspekt, po vzoru použití mobilního telefonu, nemění dané poskytování služeb na zábavní
         činnost ve smyslu první odrážky odst. 2 písm. c) téhož článku.

      28     Komise je toho názoru, že cílem čl. 9 odst. 2 písm. c) šesté směrnice je stanovit zvláštní režim pro určité druhy poskytování
         služeb, které jsou vykonávány mezi osobami povinnými k dani a jejichž náklady jsou zahrnuty v ceně zboží nebo služeb na výstupu
         (viz výše uvedený rozsudek Dudda, body 23 a 24). Věc v původním řízení se nicméně týká poskytování služeb spojených s herními
         automaty konečnému spotřebiteli, takže lze použít pouze odstavec 1 uvedeného článku.

      29     V tomto ohledu je důležité připomenout, že v souladu s čl. 9 odst. 2 písm. c) šesté směrnice je místem poskytování služeb,
         jejichž předmětem je zábavní nebo podobná činnost, místo, kde jsou skutečně vykonávány.

      30     Pokud jde o otázku, zda poskytování služeb, jako ve věci v původním řízení, je zábavní nebo podobnou činností, je třeba připomenout,
         že společnost CI poskytuje za úplatu herní automaty veřejnosti v herních prostorách zvlášť upravených k tomu účelu.

      31     V projednávaném případě je hlavním cílem činnosti, jíž se týká předkládací rozhodnutí, zábava uživatelů herních automatů,
         a nikoli poskytování finančních výher posledně uvedeným. Jak krom toho uvedl generální advokát v bodě 29 svého stanoviska,
         nejistota, pokud jde o finanční výhru, je právě zásadním zábavním prvkem, který uživatelé herních automatů vyhledávají.

      32     Zábavní nebo podobné činnosti ve smyslu první odrážky čl. 9 odst. 2 písm. c) šesté směrnice nevyžadují umělecké výkony poskytovatele
         služeb. Ve skutečnosti činnost – včetně poskytování herních automatů veřejnosti –, jejímž hlavním cílem sledovaným poskytovatelem
         služeb je zábava klientů, je zábavní nebo podobnou činností ve smyslu uvedeného ustanovení.

      33     Jak rovněž uvedl generální advokát v bodě 33 svého stanoviska, použití pravidla místa poskytování služeb stanoveného výše
         uvedeným ustanovením na situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, nelze zabránit na základě skutečnosti, že příjemci
         daných služeb jsou koneční spotřebitelé. Rozsah působnosti tohoto ustanovení totiž není omezen na poskytování služeb mezi
         osobami povinnými k dani. Dále je třeba konstatovat, že použití uvedeného pravidla určení místa poskytování služeb na takovou
         situaci nevyvolává žádné praktické obtíže. Místo výkonu daných činností lze totiž snadno identifikovat. Konečně, použití takového
         pravidla vede z daňového hlediska k účelnému řešení, neboť uvedené služby podléhají režimu DPH členského státu, na jehož území
         jsou usazeni příjemci těchto služeb.

      34     Z toho vyplývá, že odpověď předkládajícímu soudu musí být, že poskytování služeb sestávající z umožnění veřejnosti za úplatu
         používat herní automaty umístěné v herních prostorách na území členského státu musí být považováno za zábavní nebo podobné
         činnosti ve smyslu první odrážky čl. 9 odst. 2 písm. c) šesté směrnice, takže místem poskytování služeb je místo, kde jsou
         služby skutečně vykonávány.

       K nákladům řízení
      35     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Poskytování služeb sestávající z umožnění veřejnosti za úplatu používat herní automaty umístěné v herních prostorách na území
            členského státu musí být považováno za zábavní nebo podobné činnosti ve smyslu první odrážky čl. 9 odst. 2 písm. c) šesté
            směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
            – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, takže místem poskytování služeb je místo, kde jsou služby
            skutečně vykonávány.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 24. listopadu 2015.#Intervog v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství meet me – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-190/15.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 7. září 2006. # Alexander Jehle a Weinhaus Kiderlen proti Land Baden-Württemberg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Sigmaringen - Německo. # Nařízení (ES) č. 1019/2002 - Článek 2 první pododstavec - Olivový olej a olivový olej z pokrutin - Obchodní normy - Maloobchod - Nabídka konečnému spotřebiteli - Metoda zvaná ,bag in the box". # Věc C-489/04.

text:
      Věc C-489/04
      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen
      v.
      Land Baden-Württemberg
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Sigmaringen)
      „Nařízení (ES) č. 1019/2002 – Článek 2 první pododstavec – Olivový olej a olivový olej z pokrutin – Obchodní normy – Maloobchod – Nabídka konečnému spotřebiteli – Metoda zvaná ,bag in the box‘ “
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 7. září 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Zemědělství – Společná organizace trhu – Tuky – Olivový olej – Obchodní normy
      (Nařízení Komise č. 1019/2002, ve znění nařízení č. 1176/2003, čl. 2 první pododstavec)
      2.     Zemědělství – Společná organizace trhu – Tuky – Olivový olej – Obchodní normy
      (Nařízení Komise č. 1019/2002, ve znění nařízení č. 1176/2003, čl. 2 první pododstavec)
      1.     Nařízení č. 1019/2002 o obchodních normách pro olivový olej, ve znění nařízení č. 1176/2003, a zejména jeho čl. 2 první pododstavec,
         který stanoví, že olivové oleje a olivové oleje z pokrutin se konečnému spotřebiteli nabízejí v balení o maximálním obsahu
         5 litrů, opatřeném jak uzávěrem, který není možné znovu použít, tak etiketou vyhovující určitým zvláštním pravidlům pro tyto
         produkty, musí být vykládány v tom smyslu, že olivové oleje a olivové oleje z pokrutin mohou být nabízeny konečnému spotřebiteli
         jen balené podle požadavků tohoto ustanovení.

      (viz bod 33, výrok 1)
      2.     Článek 2 první pododstavec nařízení č. 1019/2002 o obchodních normách pro olivový olej, ve znění nařízení č. 1176/2003, který
         stanoví, že olivové oleje a olivové oleje z pokrutin se konečnému spotřebiteli nabízejí v balení o maximálním obsahu 5 litrů,
         opatřeném jak uzávěrem, který není možné znovu použít, tak etiketou vyhovující určitým zvláštním pravidlům pro tyto produkty,
         musí být vykládán v tom smyslu, že zakazuje takový způsob obchodování, jako je způsob nazvaný „bag in the box“, který nesplňuje
         podmínky stanovené tímto ustanovením. Vzhledem k nezbytnosti přelévání olivového oleje a olivového oleje z pokrutin na místě
         prodeje z otevřené nádoby nebo z nádoby, kterou je nutno otevřít do nádoby, kterou si konečný spotřebitel koupil nebo přinesl,
         nedovoluje tento způsob obchodování vyhovět požadavku stanovenému v uvedeném čl. 2 prvním pododstavci, týkajícímu se odpovídajícího
         uzávěru, který za cílem zajištění pravosti olivového oleje předpokládá, že otevření balení může být provedeno jen konečným
         spotřebitelem.

      (viz body 40–42, 45, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      7. září 2006 (*)

      „Nařízení (ES) č. 1019/2002 – Článek 2 první pododstavec – Olivový olej a olivový olej z pokrutin – Obchodní normy – Maloobchod – Nabídka konečnému spotřebiteli – Metoda zvaná ,bag in the box‘ “
      Ve věci C‑489/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Verwaltungsgericht
         Sigmaringen (Německo) ze dne 28. září 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 29. listopadu 2004, v řízení

      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen,
      proti
      Land Baden-Württemberg,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Schiemann, předseda senátu, E. Juhász a E. Levits (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. prosince 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za A. Jehleho, Weinhaus Kiderlen, A. H. Meyerem a B. Klausem, Rechtsanwälte,
      –       za řeckou vládu V. Kontolaimosem a K. Marinou, jako zmocněnci,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Del Gaizem, avvocato dello Stato,
      –       za kyperskou vládou C. Likourgosem a A. Markoulli, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství M. Nolinem a F. Erlbacherem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Komise (ES) č. 1019/2002 ze dne 13. června 2002 o obchodních
         normách pro olivový olej (Úř. věst. L 155, s. 27; Zvl. vyd. 03/36, s. 44), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1176/2003 ze dne
         1. července 2003 (Úř. věst. L 164, s. 12; Zvl. vyd. 03/36, s. 211, dále jen „nařízení č. 1019/2002“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi A. Jehlem, Weinhaus Kiderlen (dále jen „žalobce v původním řízení“) a Land Baden‑Württemberg
         (Spolková země Bádensko-Württembersko) ve věci týkající se práva žalobce v původním řízení prodávat olivový olej podle metody
         zvané „bag in the box“.

       Právní rámec
      3       Nařízení Rady č. 136/66/EHS ze dne 22. září 1966 o zřízení společné organizace trhu s oleji a tuky (Úř. věst. 1966, 172, s. 3025;
         Zvl. vyd. 03/01, s. 77), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1513/2001 ze dne 23. července 2001 (Úř. věst. L 201, s. 4; Zvl. vyd.
         03/33, s. 197, dále jen „nařízení č. 136/66“) ve svém čl. 1 odst. 1 stanoví, že se zřizuje společná organizace trhu s olejnatými
         semeny, olejnatými plody, oleji a tuky rostlinného původu a oleji a tuky z ryb a mořských savců. Odstavec 2 tohoto článku
         obsahuje seznam produktů, na které se vztahuje nařízení č. 136/66, mezi které patří i olivový olej.

      4       Článek 35 odst. 1 nařízení č. 136/66 stanoví pro obchodování s olivovými oleji a olivovými oleji z pokrutin používání označení
         a definic uvedených v příloze tohoto nařízení. Odstavec 2 upřesňuje, že na maloobchodní úrovni je možno prodávat pouze oleje
         uvedené v bodu 1 písm. a) a b) a v bodech 3 a 6 přílohy tohoto nařízení.

      5       Článek 35a odst. 1 nařízení č. 136/66 zní následovně:
      „Pro produkty uvedené v článku 1 mohou být stanoveny obchodní normy týkající se zejména třídění podle jakosti, balení a obchodní
         úpravy.

      Pokud budou takové normy stanoveny, lze produkty, kterých se normy týkají, uvádět na trh pouze v souladu s těmito normami.“
      6       Příloha nařízení č. 136/66, nazvaná „Označení a definice olivových olejů a olivových olejů z pokrutin, na které odkazuje článek
         35“, zní následovně:

      „1. Panenský olivový olej
      Olej získaný z plodů olivovníku, získaný výhradně mechanickými nebo jinými fyzikálními postupy, za podmínek, zejména teplotních,
         které nevedou ke změně jakosti oleje, a jenž neprošel žádným jiným procesem kromě praní, dekantace, odstředění a filtrace,
         bez oleje získaného pomocí rozpouštědel nebo použitím chemických nebo biochemických postupů nebo reesterifikací a bez jakéhokoli
         smíchání s oleji jiných druhů.

      Panenský olivový olej se třídí a označuje výhradně takto:
      a) extra panenský olivový olej
      panenský olivový olej o obsahu volných mastných kyselin, vyjádřených jako kyselina olejová, nejvýše 0,8 g na 100 g, a s ostatními
         charakteristikami, které odpovídají charakteristikám stanoveným pro tuto kategorii.

      b) panenský olivový olej
      panenský olivový olej o obsahu volných mastných kyselin, vyjádřených jako kyselina olejová, nejvýše 2 g na 100 g, a s ostatními
         charakteristikami, které odpovídají charakteristikám stanoveným pro tuto kategorii.

      […]
      3. Olivový olej – směs rafinovaného olivového oleje a panenského olivového oleje
      Olivový olej získaný smícháním rafinovaného olivového oleje a panenského olivového oleje, kromě lampantového panenského olivového
         oleje, o obsahu volných mastných kyselin, vyjádřených jako kyselina olejová, nejvýše 1 g na 100 g, a s ostatními charakteristikami,
         které odpovídají charakteristikám stanoveným pro tuto kategorií.

      […]
      6. Olivový olej z pokrutin
      Olivový olej získaný smícháním rafinovaného olivového oleje z pokrutin a panenského olivového oleje, kromě lampantového panenského
         olivového oleje, o obsahu volných mastných kyselin, vyjádřených jako kyselina olejová, nejvýše 1 g na 100 g, a s ostatními
         charakteristikami, které odpovídají charakteristikám stanoveným pro tuto kategorii.“

      7       Článek 1 nařízení č. 1019/2002 stanoví:
      „1. Aniž je dotčena směrnice 2000/13/ES, stanoví toto nařízení zvláštní normy pro uvádění na trh na úrovni maloobchodu s olivovým
         olejem a olivovým olejem z pokrutin ve smyslu bodu 1 písm. a) a b) a bodů 3 a 6 přílohy nařízení č. 136/66/EHS.

      2. Pro účely tohoto nařízení se ‚maloobchodem‘ rozumí prodej oleje uvedeného v odstavci 1 v nezměněném stavu nebo jako součást
         potravin konečnému spotřebiteli oleje.“

      8       Článek 2 nařízení č. 1019/2002 uvádí:
      „Oleje uvedené v čl. 1 odst. 1 se konečnému spotřebiteli nabízejí v balení o maximálním obsahu 5 litrů. Takové balení je opatřeno
         uzávěrem, který není možné znovu použít, a je označeno etiketou podle článků 3 až 6.

      U olejů určených ke spotřebě v restauracích, nemocnicích, jídelnách a jiných podobných zařízeních společného stravování však
         členské státy mohou pro balení podle typu daného hospodářského subjektu stanovit maximální obsah větší než 5 litrů.“

      9       Články 3 až 7 nařízení č. 1019/2002 se týkají etiketování balení a články 8 až 10 upravují kontroly provádění tohoto nařízení,
         jakož i opatření, která jsou nezbytná pro zajištění jeho dodržování.

      10     Články 11 a 12 nařízení č. 1019/2002 upravují různá časová pravidla, která mají umožnit přizpůsobení se novým předpisům zavedeným
         tímto nařízením v přechodném období a umožňují uplatnění opatření nezbytných pro jejich použití.

      11     Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES ze dne 20. března 2000 o sbližování právních předpisů členských států týkajících
         se označování potravin, jejich obchodní úpravy a související reklamy (Úř. věst. L 109, s. 29; Zvl. vyd. 15/05, s. 75), ve
         znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/89/ES ze dne 10. listopadu 2003, kterou se mění směrnice 2000/13/ES, pokud
         jde o uvádění složek přítomných v potravinách (Úř. věst. L 308, s. 15; Zvl. vyd. 15/07, s. 661, dále jen „směrnice 2000/13“),
         má podle svého čtvrtého bodu odůvodnění za cíl stanovení obecných pravidel Společenství použitelných horizontálně pro všechny
         potraviny uváděné na trh.

      12     Tato směrnice stanoví zásady, které musí být dodrženy při označování, a způsob, jakým se toto provádí (článek 2), jakož i seznam
         údajů, které musí být povinně uvedeny na označení všech potravin, jako například název, pod nímž je výrobek prodáván, seznam
         složek a datum minimální trvanlivosti (článek 3). Podmínky a odchylky týkající se těchto údajů jsou obsaženy v článcích 4
         až 17.

      13     Článek 14 směrnice 2000/13 tak stanoví, že pokud potraviny nabízené k prodeji konečnému spotřebiteli a zařízením společného
         stravování nejsou v hotovém balení nebo pokud jsou potraviny baleny v místě prodeje na požádání spotřebitele nebo baleny do
         hotového balení pro přímý prodej, stanoví členské státy pravidla pro uvádění povinných údajů a mohou stanovit, že uvádění
         těchto údajů nebo některých z nich není povinné, pokud je zajištěna dostatečná informovanost spotřebitele.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14     Žalobce v původním řízení prodává olivový olej na maloobchodní úrovni podle metody zvané „bag in the box“. Touto metodou se
         olej stáčí z plničky do dvouvrstvého plastového sáčku („bag“) o obsahu pěti litrů, který je označen označením původu a kontrolním
         razítkem. Sáček má speciální uzávěr na jedno použití, jehož membránu je nutno před vylitím oleje propíchnout. Tento plastový
         sáček je vložen do nádoby z pálené hlíny („box“), ze které vychází jen hadička pro odebírání výrobku. Z této soupravy („bag
         in the box“) obdrží zákazník požadované množství oleje do nádoby, kterou si sám přinese, nebo kterou si zakoupí přímo v obchodě.
         S údaji o původu, kvalitě a ceně oleje se může zákazník seznámit na etiketě přilepené žalobcem v původním řízení na nádobě
         z pálené hlíny.

      15     V únoru 2004 Landratsamt Ravensburg, Amt für Veterinärwesen und Verbraucherschutz (správní úřad na úseku veterinářství a ochrany
         spotřebitele ve správním okrese Ravensburg, dále jen „Landratsamt Ravensburg“) nařídil žalobci v původním řízení zastavit
         obchodování s olivovým olejem podle metody popsané výše. Landratsamt Ravensburg uvedl, že z čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1019/2002
         vyplývá, že olivový olej může být prodáván spotřebitelům jen hotově balený v baleních o maximálním obsahu pět litrů.

      16     Žalobce v původním řízení nato podal u Verwaltungsgericht Sigmaringen určovací žalobu, kterou se domáhá, aby bylo určeno,
         že nařízení č. 1019/2002 mu nezakazuje pokračovat v prodeji olivového oleje za použití metody zvané „bag in the box“. Dovolával
         se zejména toho, že nařízení č. 1019/2002 neupravuje prodej nebaleného olivového oleje, nýbrž pouze prodej baleného olivového
         oleje, a že v důsledku toho jeho článek 2 neobsahuje zákaz prodeje nebaleného olivového oleje, nýbrž pouze požadavky týkající
         se obchodování s baleným olivovým olejem.

      17     Jelikož nařízení č. 1019/2002 bylo přijato jako doplněk ke směrnici 2000/13, tato směrnice se nadále uplatňuje v oblastech,
         které nejsou zvlášť upraveny tímto nařízením. Článek 14 směrnice 2000/13 přitom připouští možnost nabízet konečnému spotřebiteli
         potraviny, které nejsou v hotovém balení a ukládá členským státům stanovit podmínky, za kterých musí být povinné údaje uváděny.

      18     Krom toho žalobce v původním řízení tvrdil, že metodou zvanou „bag in the box“ je spotřebiteli zaručena ochrana srovnatelná
         s tou, kterou nabízí omezení prodeje olivového oleje pouze na prodej oleje v hotovém balení. Tato metoda zaručuje zejména
         to, že spotřebiteli nebude nabízen olej špatné jakosti z důvodu příměsí nebo přiložení nesprávného uvedení původu.

      19     Předkládající soud má však v této souvislosti pochybnosti, když zejména uvádí, že je bez příliš velkého úsilí možné plastový
         sáček znovu naplnit, nebo že spotřebitel nevidí etiketu nalepenou na uvedeném sáčku, nýbrž pouze kopii této etikety nalepenou
         na nádobě, ve které se tento sáček nachází.

      20     Výklad navrhovaný žalobcem v původním řízení je zpochybňován Landratsamt Ravensburg. Tento tvrdí, že čl. 2 první pododstavec
         nařízení č. 1019/2002 obsahuje zákaz nabízet konečnému spotřebiteli nebalený olivový olej.

      21     Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht Sigmaringen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1. Musí být články 1 až 12 nařízení (ES) č. 1019/2002 […] vykládány tak, že tato ustanovení stanoví také pravidla pro nabídku
         nebalených olivových olejů a olivových olejů z pokrutin konečnému spotřebiteli?

      2. Musí být čl. 2 první pododstavec nařízení č. 1019/2002 […] vykládán tak, že toto ustanovení obsahuje zákaz nabízet nebalené
         olivové oleje a olivové oleje z pokrutin konečnému spotřebiteli?

      3. Podpůrně, musí být čl. 2 první pododstavec nařízení č. 1019/2002 […] vykládán restriktivně tak, že toto ustanovení sice
         obsahuje zákaz nabízet nebalené olivové oleje a olivové oleje z pokrutin konečnému spotřebiteli, ale tento zákaz se nevztahuje
         na prodej nebalených olivových olejů a olivových olejů z pokrutin metodou ,bag in the box‘?“

       K předběžným otázkám
       K první a druhé otázce
      22     Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda má být nařízení č. 1019/2002
         a zejména jeho čl. 2 první pododstavec vykládány v tom smyslu, že olivové oleje a olivové oleje z pokrutin mohou být podle
         požadavků tohoto ustanovení nabízeny konečnému spotřebiteli pouze balené.

      23     Je namístě konstatovat, že názor zastávaný žalobcem v původním řízení, podle kterého je prodej nebaleného olivového oleje
         a olivového oleje z pokrutin konečnému spotřebiteli přípustný, protože cílem nařízení č. 1019/2002 je jen stanovit obchodní
         normy pro hotově balený olivový olej a olivový olej z pokrutin, přičemž do rozsahu jeho působnosti nepatří obchodování s těmito
         nebalenými oleji, nemůže být přijat.

      24     Právní základ nařízení č. 1019/2002 totiž tvoří článek 35a nařízení č. 136/66, jehož odst. 1 první pododstavec uvádí, že pro
         produkty uvedené v článku 1 tohoto nařízení mohou být stanoveny obchodní normy týkající se zejména třídění podle jakosti,
         balení a obchodní úpravy. Výrobky uvedené v posledně jmenovaném ustanovení, ke kterým patří olivový olej a olivový olej z pokrutin,
         jsou označeny prostřednictvím popisu zboží a sazebních čísel kombinované nomenklatury. Tyto výrobky nejsou ani definovány,
         ani rozlišovány podle úvah spojených s jejich balením.

      25     Výrobky, na které se konkrétněji vztahuje nařízení č. 1019/2002, jsou uvedeny v čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení. Jsou to olivové
         oleje a olivové oleje z pokrutin uvedené v bodu 1 písm. a) a písm. b) a v bodech 3 a 6 přílohy nařízení č. 136/66, v níž jsou
         tříděny na základě rozlišovacích znaků a nezávisle na způsobu obchodování s nimi, to znamená, zda jsou balené či nebalené.

      26     Zejména proto, aby se zajistila pravost olivových olejů, stanovilo nařízení č. 1019/2002 obchodní normy týkající se balení
         těchto olejů. Článek 2 první pododstavec tohoto nařízení stanoví, že oleje se konečnému spotřebiteli nabízejí v balení o maximálním
         obsahu pět litrů a že toto balení musí být opatřeno uzávěrem, který není možné znovu použít. Krom toho musí být tato balení
         označena etiketou podle článků 3 až 6 nařízení č. 1019/2002.

      27     Tyto normy se vztahují na všechny oleje uvedené v čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1019/2002 a stanoví jen jednu výjimku výslovně
         uvedenou v čl. 2 druhém pododstavci tohoto nařízení. Tato výjimka, která se krom toho netýká povinnosti nabízet oleje v balení,
         nýbrž pouze obsahu těchto balení, opravňuje členské státy u olejů určených ke spotřebě v zařízeních společného stravování
         podle typu daného hospodářského subjektu stanovit maximální obsah balení větší než pět litrů.

      28     Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že kromě výjimky uvedené v předchozím bodě, mohou být olivové oleje a olivové oleje
         z pokrutin nabízeny konečným spotřebitelům jen tehdy, jestliže jsou v souladu s normami stanovenými v čl. 2 prvním pododstavci
         nařízení č. 1019/2002 a zejména s požadavkem na balení, který je uveden v tomto ustanovení. Podle čl. 35a odst. 1 druhého
         pododstavce nařízení č. 136/66 totiž poté, co byly obchodní normy stanoveny, lze produkty, kterých se normy týkají, uvádět
         na trh pouze v souladu s těmito normami.

      29     Tento výklad není vyvrácen výhradou uvedenou v čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1019/2002, podle které jsou obchodní normy pro olivové
         oleje a olivové oleje z pokrutin stanoveny, „aniž je dotčena směrnice 2000/13/ES“.

      30     Podle prvního bodu odůvodnění nařízení č. 1019/2002 zvláštní pravidla pro označování zavedená tímto nařízením doplňují pravidla
         stanovená ve směrnici 2000/13, která jsou ustanoveními obecné povahy, použitelnými horizontálně pro všechny potraviny uváděné
         na trh. V důsledku toho není možno chápat odkaz na směrnici 2000/13, který je obsažen v čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1019/2002,
         v tom smyslu, že by jeho cílem bylo stanovit výjimku nebo osvobození od zvláštních pravidel tohoto nařízení týkajících se
         označování olivových olejů a olivových olejů z pokrutin, nýbrž v tom smyslu, že má za cíl zajistit kromě respektování těchto
         zvláštních pravidel i dodržování obecnějších pravidel stanovených směrnicí 2000/13.

      31     V oblasti označování olivových olejů a olivových olejů z pokrutin se tak ustanovení směrnice 2000/13, která stanoví například
         povinnost uvádět čisté množství nebo dobu trvanlivosti, uplatní současně se zvláštními pravidly stanovenými v nařízení č. 1019/2002,
         zejména v jeho článcích 3 až 6.

      32     Naopak článek 14 směrnice 2000/13, na který se odvolává žalobce v původním řízení a který opravňuje členské státy stanovit
         podmínky, za kterých není vyžadováno uvádět u nabízených hotově balených potravin údaje stanovené v článku 3 a čl. 4 odst. 2
         této směrnice, není relevantní, neboť jednak čl. 2 první pododstavec nařízení č. 1019/2002 zakazuje takovouto nabídku olivových
         olejů a olivových olejů z pokrutin a jednak členské státy zůstávají příslušné jen co se týče maximálního obsahu balení určených
         pro společné stravování.

      33     Na první a druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že nařízení č. 1019/2002 a zejména jeho čl. 2 první pododstavec musí
         být vykládány v tom smyslu, že olivové oleje a olivové oleje z pokrutin mohou být nabízeny konečnému spotřebiteli jen balené
         podle požadavků tohoto ustanovení.

       Ke třetí otázce
      34     Podstatou třetí podpůrně položené otázky předkládajícího soudu je, zda může být čl. 2 první pododstavec nařízení č. 1019/2002
         vykládán v tom smyslu, že takový způsob obchodování, jakým je způsob, který používá žalobce v původním řízení (metoda zvaná
         „bag in the box“), není tímto ustanovením zakázán.

      35     Žalobce v původním řízení tvrdil, že metodou zvanou „bag in the box“ je spotřebiteli zaručena ochrana srovnatelná s tou, kterou
         nabízí omezení prodeje olivového oleje pouze na prodej oleje v hotovém balení. Předkládající soud se tedy ptá, zda zvláštnosti
         tohoto způsobu obchodování mohou bránit jejímu zákazu.

      36     V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci řízení na základě článku 234 ES, založeného na jasném oddělení funkcí mezi
         vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, spadá veškeré posouzení skutkového stavu do pravomoci vnitrostátního soudu. Soudní
         dvůr tedy není příslušný pro rozhodování o skutkovém stavu v původním řízení nebo pro použití pravidel práva Společenství,
         ke kterým poskytl výklad, na vnitrostátní opatření nebo situace, neboť tyto otázky náleží do výlučné pravomoci vnitrostátního
         soudu (rozsudek ze dne 9. června 2005, HLH Warenvertrieb a Orthica, C‑211/03, C‑299/03 a C‑316/03 až C‑318/03, Sb. rozh. s. I‑5141,
         bod 96).

      37     Soudní dvůr nicméně může vnitrostátním soudům poskytnout prvky výkladu práva Společenství, které by pro ně mohly být užitečné
         při použití pravidla práva Společenství (rozsudek ze dne 23. října 1975, Matisa Maschinen, 35/75, Recueil, s. 1205, bod 3).

      38     Jak již bylo uvedeno v bodě 28 tohoto rozsudku, čl. 35a odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 136/66 stanoví, že poté, co
         byly obchodní normy stanoveny, lze produkty, kterých se normy týkají, uvádět na trh pouze v souladu s těmito normami.

      39     Z toho vyplývá, že způsob obchodování s olivovými oleji a olivovými oleji z pokrutin musí být posuzován na základě podmínek
         stanovených v čl. 2 prvním pododstavci nařízení č. 1019/2002 a musí být považován za neslučitelný s tímto nařízením, nejsou‑li
         tyto podmínky splněny.

      40     V projednávaném případě je třeba konstatovat, že podle takového způsobu obchodování, jaký používá žalobce v původním řízení,
         koupě olivového oleje a olivového oleje z pokrutin konečným spotřebitelem předpokládá, že se oleje na místě prodeje přelijí
         z otevřené nádoby, nebo z nádoby, kterou je nutno otevřít, do nádoby, kterou si spotřebitel koupil nebo přinesl.

      41     Vzhledem k nezbytnosti takového přelévání nedovoluje tento způsob obchodování vyhovět požadavku stanovenému v čl. 2 prvním
         pododstavci nařízení č. 1019/2002, podle kterého musí být olivový olej nabízen konečnému spotřebiteli, to znamená prodáván,
         v balení opatřeném uzávěrem, který není možné znovu použít.

      42     Za těchto podmínek není možné se odvolávat, jako žalobce v původním řízení, na případnou slučitelnost balení, ze kterého se
         přelévá olivový olej a olivový olej z pokrutin, s podmínkami týkajícími se maximálního obsahu, uzávěru a označování uvedenými
         v čl. 2 prvním pododstavci nařízení č. 1019/2002. Podmínka odpovídajícího uzávěru, která má podle druhého bodu odůvodnění
         nařízení č. 1019/2002 za cíl zajistit pravost olivového oleje, totiž znamená, že otevření balení může být provedeno jen konečným
         spotřebitelem.

      43     Není rovněž možné tvrdit, tak jak to činí Komise Evropských společenství, že takový způsob obchodování, jako je ten, o který
         se jedná v původním řízení, je nutno považovat za dovolený, pokud nádoby, do kterých se olej přelévá, splňují podmínky týkající
         se maximálního obsahu, uzávěru a označování stanovené v čl. 2 prvním pododstavci nařízení č. 1019/2002. Připojení odpovídajícího
         uzávěru k nádobě až při předání oleje konečnému spotřebiteli nemůže splňovat cíl sledovaný uložením takového systému, neboť
         pravost olivového oleje a olivového oleje z pokrutin je vystavena rizikům ve stadiu, které předchází tomuto předání.

      44     Krom toho, posuzování dovolenosti způsobu obchodování na základě přezkumu nádob případně přinesených spotřebiteli, do kterých
         se olivový olej a olivový olej z pokrutin přelévá, v místě prodeje by vedlo k tomu, že by tento způsob obchodování byl v některých
         případech dovolený a v jiných zakázaný, aniž by se podstatně lišil. Takovéto řešení by ztížilo jakoukoliv kontrolu dodržování
         nařízení č. 1019/2002.

      45     S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na třetí otázku tak, že čl. 2 první pododstavec nařízení č. 1019/2002
         musí být vykládán v tom smyslu, že zakazuje takový způsob obchodování, jako je ten, který používá žalobce v původním řízení,
         který nesplňuje podmínky stanovené tímto ustanovením.

       K nákladům řízení
      46     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Nařízení Komise (ES) č. 1019/2002 ze dne 13. června 2002 o obchodních normách pro olivový olej, ve znění nařízení Komise (ES)
            č. 1176/2003 ze dne 1. července 2003, a zejména jeho čl. 2 první pododstavec musí být vykládány v tom smyslu, že olivové oleje
            a olivové oleje z pokrutin mohou být nabízeny konečnému spotřebiteli pouze balené podle požadavků tohoto ustanovení.
      2)      Článek 2 první pododstavec nařízení č. 1019/2002, ve znění nařízení (ES) č. 1176/2003, musí být vykládán v tom smyslu, že
            zakazuje takový způsob obchodování, jako je ten, který používá žalobce v původním řízení, který nesplňuje podmínky stanovené
            tímto ustanovením.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. září 2005. # Antje Köhler proti Finanzamt Düsseldorf-Nord. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Šestá směrnice o DPH - Místo zdanitelného plnění - Dodání zboží uskutečněné na výletní lodi - Přeprava uskutečněná ve Společenství - Vynětí z daňové povinnosti v případě zastávky mimo Společenství - Dosah vynětí. # Věc C-58/04.

text:
      Věc C-58/04
      Antje Köhler
      v.
      Finanzamt Düsseldorf-Nord
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Šestá směrnice o DPH – Místo zdanitelného plnění – Dodání zboží uskutečněné na výletní lodi – Přeprava uskutečněná ve Společenství – Vynětí z daňové povinnosti v případě zastávky mimo Společenství – Dosah vynětí“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 7. dubna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. září 2005
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Dodání zboží
            – Určení místa rozhodného pro vznik daňové povinnosti – „Zastávka mimo Společenství“ ve smyslu šesté směrnice – Pojem – Zastavení
            uskutečněná v přístavech třetích zemí umožňující cestujícím opustit loď – Zahrnutí
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 8 odst. 1 písm. c)]
      Zastavení uskutečněná lodí v přístavech třetích zemí, v jejichž průběhu cestující mohou opustit loď, byť i jen na krátkou
         dobu, představují „zastávky mimo Společenství“ ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních
         předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění vyplývajícím ze směrnice 92/111; ustanovení, které jako místo
         daňového určení dodání zboží uskutečněných na palubě lodí, letadel nebo ve vlacích během části přepravy cestujících uskutečněné
         ve Společenství stanoví místo zahájení přepravy, pokud je část přepravy uskutečněná bez zastávky mimo Společenství mezi místem
         zahájení a místem ukončení přepravy cestujících.

      (viz bod 27 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      15. září 2005(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Místo zdanitelného plnění – Dodání zboží uskutečněné na výletní lodi – Přeprava uskutečněná ve Společenství – Vynětí z daňové povinnosti v případě zastávky mimo Společenství – Dosah vynětí“
      Ve věci C‑58/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo)
         ze dne 23. října 2003, došlým Soudním dvoru dne 11. února 2004, v řízení

      Antje Köhler
      proti
      Finanzamt Düsseldorf-Nord,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, N. Colneric, K. Schiemann (zpravodaj), E. Juhász a E. Levits, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. února 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za A. Köhler G. Sinfieldem, solicitor, H.-W. Schneidersem, Steuerberater, a C. Küppersem, Rechtsanwalt,
      –       za německou vládu C.‑D. Quassowskim, M. Lummou a W.-D. Plessingem, jako zmocněnci,
      –       za řeckou vládu V. Kyriazopoulosem, S. Chala a I. Bakopoulosem, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllouem a K. Grossem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. dubna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu pojmu „zastávka mimo Společenství“ ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c)
         šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
         – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s.1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění vyplývajícím
         ze směrnice Rady 92/111/EHS ze dne 14. prosince 1992, kterou se mění směrnice 77/388/EHS a zavádějí se zjednodušení pro daň
         z přidané hodnoty (Úř. věst. L 384, s. 47;  Zvl. vyd. 09/01, s. 224, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi A. Köhler a Finanzamt (ředitelství daňových služeb) ohledně zdanitelné povahy prodejů
         uskutečněných dotyčnou v jejím obchodě na výletní lodi.

      I –  Právní rámec
      A –  Právní úprava Společenství
      3       Článek 8 šesté směrnice stanoví:
      „1. Za místo dodání zboží se považuje:
      […]
      b)      není-li zboží odesíláno ani přepravováno: místo, kde se zboží nachází v době, kdy se dodání uskutečňuje;
      c)      v případě zboží dodávaného na palubě lodí, letadel nebo ve vlacích během části přepravy cestujících uskutečněné ve Společenství:
         místo zahájení přepravy cestujících.

      Pro účely tohoto ustanovení se:
      –       ,částí přepravy cestujících uskutečněné ve Společenství‘ rozumí ta část přepravy, která se uskutečňuje bez zastávky na třetím
         území mezi místem zahájení a místem ukončení přepravy cestujících,

      –       ,místem zahájení přepravy cestujících‘ rozumí místo prvního nastoupení cestujících na území Společenství po případném pobytu
         mimo Společenství,

      –       ,místem ukončení přepravy cestujících‘ rozumí poslední místo vystoupení cestujících, kteří nastoupili na území Společenství,
         nacházející se na území Společenství před případným pobytem místo Společenství.

      […]“
      B –  Vnitrostátní právní úprava
      4       Podle čl. 1 odst. 1 bodu 1 první věty zákona z roku 1993 o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz, dále jen „UstG“) podléhají dani
         z obratu dodání zboží a jiná plnění uskutečněná za protiplnění na území země podnikatelem v rámci jeho podniku.

      5       Článek 3 odst. 6 UstG stanoví:
      „Dodání zboží se má za uskutečněné na místě, kde se zboží nachází v okamžiku převodu dispozičního práva.“
      6       Článek 3e odst. 1 UstG stanoví:
      „Pokud zboží, které není určeno ke spotřebě na místě, je dodáno na palubě lodí, letadel nebo ve vlacích během přepravy cestujících
         na území Společenství, za místo dodání se považuje místo zahájení přepravy dotyčným dopravním prostředkem na území Společenství.“

      7       Článek 3e odst. 2 UstG stanoví:
      „Přepravou cestujících na území Společenství ve smyslu odstavce 1 se rozumí přeprava nebo část přepravy uskutečněná bez zastávky
         mimo území Společenství, mezi místem zahájení a místem ukončení přepravy cestujících na území Společenství. Místem zahájení
         přepravy ve smyslu první věty je první místo nastoupení cestujících uskutečněné na území Společenství. Místem ukončení přepravy
         ve smyslu první věty je poslední místo vystoupení uskutečněné na území Společenství. Cesty tam a zpět se považují za samostatné
         přepravy.“

      II –  Spor v původním řízení a předběžná otázka
      8       V průběhu daňového období 1994 A. Köhler provozovala obchod na lodi uskutečňující okružní plavby, které začínaly v Kielu,
         Bremerhavenu nebo Travemünde (města v Německu), pokračující do přístavů nacházejících se mimo území Společenství (Norsko,
         Estonsko, Rusko a Maroko) a končící v Kielu, Bremerhavenu nebo Janově (Itálie). Tyto zájezdy mohly být objednány pouze pro
         celou okružní plavbu bez možnosti prvního nastoupení nebo definitivního vystoupení v jejím průběhu. Nicméně krátkodobé vystoupení
         pro několikahodinové nebo jednodenní zastávky za účelem výletů bylo možné.

      9       Finanzamt se rozhodl zacházet s prodeji uskutečněnými v obchodě A. Köhler jako se zdanitelnými plněními z důvodu, že místa
         zahájení a ukončení přepravy se nacházela na území Společenství. Antje Köhler proti tomuto rozhodnutí podala žalobu k Finanzgericht,
         tvrdíc, že z důvodu zastávek uskutečněných mimo území Společenství neměly být dotčené prodeje v Německu zdanitelné.

      10     Finanzgericht její žalobu zamítl. Podle něj skutečnost, že přeprava cestujících byla mezi místem zahájení a místem ukončení
         přepravy přerušena přestávkami mimo území Společenství neznamenala, že plnění byla uskutečněna mimo státní území. Krom toho
         za „zastávky“ ve smyslu článku 3 UstG musí být považovány pouze přestávky určené k nastoupení nových cestujících nebo definitivnímu
         vystoupení.

      11     Antje Köhler podala opravný prostředek „Revision“ k Bundesfinanzhof, napadajíc tento výklad.
      12     Majíc za to, že výklad pojmu „zastávka mimo Společenství“ je pro výsledek sporu rozhodující, Bundesfinanzhof se rozhodl přerušit
         řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Představují zastavení uskutečněná lodí v přístavech třetích států, v jejichž průběhu cestující mohou opustit loď pouze na
         krátkou dobu, například k výletům, aniž by existovala jakákoliv možnost začít nebo ukončit cestu, „zastávky mimo Společenství“
         ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c) [šesté směrnice]?“

      III –  K předběžné otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      13     Německá vláda navrhuje odpovědět na předběžnou otázku záporně. Podle ní nesmí být pojem „zastávka“ vykládán doslovně a úzce,
         coby pojem, jenž se použije na individuálního cestujícího, který někde uskuteční krátkou přestávku před pokračováním ve své
         cestě.

      14     „Zastávka“ zahrnuje možnost cestujících nastoupit do dopravního prostředku nebo z něj vystoupit za účelem zahájení nebo ukončení
         cesty. Kvalifikovat jako „zastávku“ zastavení, v jehož průběhu cestující mohou opustit dopravní prostředek pouze na krátkou
         dobu, by bylo v rozporu se smyslem a cílem dotčeného ustanovení. Pokud by byla přijata definice pojmu „zastávka“ navržená
         žalobkyní, pravidlo o určení stanovené v čl. 8 odst. 1 písm. c) šesté směrnice, a v důsledku toho daňový účel tohoto ustanovení
         (zdanění plnění na palubě v průběhu přepravy ve Společenství na území Společenství) by mohl být snadno obejit. Postačilo by
         zvolit dopravní prostředek a trasu umožňující zastavení na území třetích zemí, v jejichž průběhu by cestující mohli na krátkou
         dobu opustit dopravní prostředek, aniž by měli možnost definitivně ukončit svou cestu.

      15     Žalobkyně, Komise Evropských společenství, jakož i řecká vláda mají za to, že je namístě odpovědět na předběžnou otázku kladně.
      16     Žalobkyně uplatňuje, že zastávka nezahrnuje nutně nastoupení do dopravního prostředku nebo vystoupení z něj. Pokud by to bylo
         úmyslem zákonodárce Společenství, použil by výslovně výrazů „nastoupení“ nebo “vystoupení“, jak to učinil pro definování „místa
         zahájení přepravy“ a „místa ukončení přepravy“. Pojem „zastávka“ musí být vykládán ve smyslu zastavení, přerušení cesty nebo
         přestávky.

      17     Komise tvrdí, že pravidlo uvedené v čl. 8 odst. 1 písm. c) šesté směrnice nemůže být použito, pokud by bylo v rozporu s právem
         třetích zemí. Komise má za to, že krátké zastávky mimo Společenství mají za účinek přerušení povahy přepravy ve  Společenství.
         Pokaždé, kdy cestující mají možnost uskutečnit běžně zdaněné nákupy ve třetí zemi, musí být příslušnost členského státu místa
         zahájení přepravy cestujících přerušena, aby nebyla ve střetu s územním použitím daňového práva třetí země.

      18     Podle řecké vlády tím, že loď uskuteční mezitímní zastávku ve třetí zemi nebo na území, které z daňového hlediska netvoří
         součást Společenství, se vydává do třetí země a vrací se z ní. V důsledku toho zboží zakoupené v obchodech na těchto lodích
         musí požívat  osvobození od daně používaného na cestující ze třetích zemí. Takové řešení předpokládá, že cestující mají možnost
         v průběhu zastávky ve třetí zemi vystoupit z lodi a zakoupit zboží osvobozené od daně z důvodu, že jej vyvezou bez ohledu
         na délku svého pobytu v takové zemi a bez povinnosti ukončit cestu.

       Odpověď Soudního dvora
      19     Při neexistenci přesné definice pojmu „zastávka“ v šesté směrnici je třeba jeho výklad hledat v kontextu systematiky a účelu
         jejího čl. 8 odst. 1 písm. c).

      20     Tento článek patří mezi ustanovení šesté směrnice věnované určení místa zdanitelného plnění a v oblasti dodání zboží ve svém
         odstavci 1 písm. b) stanoví obecné pravidlo, podle kterého v případě, kdy zboží není odesíláno ani přepravováno, se za místo
         dodání považuje místo, kde se zboží nachází v době, kdy se dodání uskutečňuje.

      21     Odstavec 1 písm. c) téhož článku obsahuje odchylku od této zásady teritoriality. Stanoví, že za místo dodání zboží se považuje
         místo zahájení přepravy cestujících v případě, kdy je dodání uskutečněno na palubě lodí, letadel nebo ve vlacích během části
         přepravy cestujících uskutečněné ve Společenství.

      22     Článek 8 odst. 1 písm. c) šesté směrnice tak směřuje k jednotnému stanovení místa daňového určení dodání zboží uskutečněných
         na palubě lodí, letadel nebo ve vlacích během cesty, která začíná a končí na území Společenství, a omezuje zdanění během částí
         přepravy cestujících uskutečněné ve Společenství na místo zahájení přepravy dopravním prostředkem. Z toho vyplývá zjednodušený
         režim zdanění, který v průběhu cesty ve Společenství brání postupnému použití každého vnitrostátního systému DPH členských
         států průjezdu, a tedy daňovým kompetenčním sporům mezi členskými státy.

      23     Krom toho je namístě uvést, že čl. 8 odst. 1 písm. c) šesté směrnice výslovně stanoví, že „část přepravy cestujících uskutečněná
         ve Společenství“ má být považována za část přepravy uskutečněné bez zastávky mimo Společenství, mezi místem zahájení a místem
         ukončení přepravy cestujících.

      24     Tím, že čl. 8 odst. 1 písm. c) šesté směrnice vylučuje existenci „části přepravy cestujících uskutečněné ve Společenství“
         v případě zastávky mimo Společenství, tak rovněž směřuje k zabránění nebezpečí kompetenčních sporů s daňovými systémy třetích
         zemí, ke kterému by došlo v případě dodání zboží v průběhu přerušení cesty ve Společenství představovaným zastávkou mimo Společenství.

      25     V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud se jedná o zdanění služeb na palubě lodi, Soudní dvůr již připustil že šestá
         směrnice nebrání tomu, aby členské státy rozšířily působnost svých daňových právních předpisů za své územní hranice, pokud
         nezasahují do pravomocí jiných států (rozsudky ze dne 23. ledna 1986, Trans Tirreno Express, 283/84, Recueil, s. 231, a ze
         dne 13. března 1990, Komise v. Francie, C-30/89, Recueil, s. I-691, bod 18). Takové úvahy se přitom uplatní rovněž v souvislosti
         se zdaněním dodání zboží.

      26     Ve světle systematiky a účelu čl. 8 odst. 1 písm. c) šesté směrnice je tedy namístě konstatovat, že jakékoli dodání zboží
         uskutečněné na palubě lodi v průběhu pobytu mimo Společenství je považováno za uskutečněné mimo působnost šesté směrnice,
         přičemž daňové zacházení s dodáním zboží v takovém případě spadá do daňové pravomoci státu místa pobytu.

      27     S přihlédnutím ke všem výše uvedeným úvahám je namístě odpovědět na položenou otázku tak, že zastavení uskutečněná lodí v přístavech
         třetích zemí, v jejichž průběhu cestující mohou opustit loď, byť i jen na krátkou dobu, představují „zastávky mimo Společenství“
         ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c) šesté směrnice.

       K nákladům řízení
      28     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Zastavení uskutečněná lodí v přístavech třetích zemí, v jejichž průběhu cestující mohou opustit loď, byť i jen na krátkou
            dobu, představují „zastávky mimo Společenství“ ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17.
            května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty:
            jednotný základ daně, ve znění vyplývajícím ze směrnice  Rady 92/111/EHS ze dne 14. prosince 1992, kterou se mění směrnice
            77/388 a zavádějí se zjednodušení pro daň z přidané hodnoty.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 14. června 2016.#Loops, LLC v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Mezinárodní zápis s určením Evropské unie – Trojrozměrná ochranná známka – Tvar zubního kartáčku – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení ES č. 207/2009.#Věc T-385/15.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 8. října 2002. # Métropole Télévision SA (M6) (T-185/00), Antena 3 de Televisión, SA (T-216/00), Gestevisión Telecinco, SA (T-299/00) a SIC - Sociedade Independente de Comunicação, SA (T-300/00) proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Spojené věci T-185/00, T-216/00, T-299/00 a T-300/00.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 30. května 2002. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-323/01.