title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 25. října 2011.#Microban International Ltd a Microban (Europe) Ltd v. Evropská komise.#Veřejné zdraví – Seznam přísad, které lze použít pro výrobu materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami – Zpětvzetí návrhu původního přihlašovatele na zařazení přísady do seznamu – Rozhodnutí Komise nezařadit (4-chlor-2-hydroxyfenyl)(2,4-dichlorfenyl)ether do seznamu – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Nařizovací akt – Bezprostřední dotčení – Neexistence prováděcích opatření – Právní základ.#Věc T-262/10.

text:
      Věc T-262/10
      Microban International Ltd a
      Microban (Europe) Ltd
      v.
      Evropská komise
      „Veřejné zdraví – Seznam přísad, které lze použít pro výrobu materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami – Zpětvzetí návrhu původního přihlašovatele na zařazení přísady do seznamu – Rozhodnutí Komise nezařadit (4-chlor-2-hydroxyfenyl)(2,4-dichlorfenyl)ether do seznamu – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Nařizovací akt – Bezprostřední dotčení – Neexistence prováděcích opatření – Právní základ“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Pojem „právní akt s obecnou působností [nařizovací akt]“ ve smyslu čl.
            263 čtvrtého pododstavce SFEU – Všechny akty s obecnou působností s výjimkou zákonodárných aktů
      (Článek. 263 čtvrtý pododstavec SFEU)
      2.      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Bezprostřední dotčení
            – Kritéria
      (Článek 230, čtvrtý pododstavec ES; čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU)
      3.      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty, které se jich bezprostředně dotýkají – Rozhodnutí Komise o nezařazení
            přísady do seznamu povolených přísad stanoveného směrnicí 2002/72 – Žaloba podaná podniky používajícími dotyčnou přísadu pro
            výrobu svých produktů – Přípustnost
      (Článek. 263 čtvrtý pododstavec SFEU)

      4.      Sbližování právních předpisů – Materiály a předměty určené pro styk s potravinami – Rozhodnutí Komise o nezařazení přísady
            do seznamu povolených přísad stanoveného směrnicí 2002/72 – Právní základ – Článek 11 odst. 3 nařízení č. 1935/2004 – Nepřípustnost
      (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1935/2004, čl. 11 odst. 3; směrnice Komise 2002/72)
      5.      Sbližování právních předpisů – Materiály a předměty určené pro styk s potravinami – Rozhodnutí Komise o nezařazení přísady
            do seznamu povolených přísad stanoveného směrnicí 2002/72 – Přijetí rozhodnutí po zpětvzetí žádostí o zařazení původním žadatelem
      (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1935/2004; směrnice Komise 2002/72)
      1.      Pojem nařizovacího aktu ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU musí být chápán tak, že se vztahuje na všechny akty s
         obecnou působností s výjimkou zákonodárných aktů.

      V tomto ohledu představuje rozhodnutí Komise o nezařazení přísady do seznamu přísad, které lze použít pro výrobu materiálů
         a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami podle směrnice 2002/72 týkající se materiálů a předmětů z plastů určených
         pro styk s potravinami přijaté na základě čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1935/2004 o materiálech a předmětech určených pro styk
         s potravinami a o zrušení směrnic 80/590/EHS a 89/109/EHS, nařizovací akt ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Takovéto
         rozhodnutí je totiž Komisí přijímáno při výkonu jejích výkonných pravomocí, a nikoli jejích pravomocí zákonodárných. Jelikož
         se navíc vztahuje na všechny fyzické i právnické osoby, jejichž činnost spočívá ve výrobě a uvádění na trh této přísady, jakož
         i materiálů a předmětů obsahujících tuto látku, má toto rozhodnutí obecnou působnost, jelikož se uplatňuje na objektivně určené
         situace a způsobuje právní následky vůči kategorii osob pojímaných obecným a abstraktním způsobem.

      (viz body 21–25)
      2.      Podle článku 263 čtvrtého pododstavce SFEU každá fyzická nebo právnická osoba může podat žalobu proti aktům, které jsou jí
         určeny nebo které se jí bezprostředně a osobně dotýkají, jakož i proti nařizovacím aktům, které se jí bezprostředně dotýkají
         a nevyžadují přijetí prováděcích opatření.

      Co se týče pojmu bezprostřední dotčení, výraz „které se jí bezprostředně dotýkají“ se v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU objevuje
         dvakrát. Jednak toto ustanovení přejímá znění čl. 230 čtvrtého pododstavce ES a odkazuje na „akty […] které se jí bezprostředně
         […] dotýkají“. Dále čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU zavádí pojem „právní akty s obecnou působností [nařizovací akty], které
         se jí bezprostředně dotýkají a nevyžadují přijetí prováděcích opatření“.

      Podmínka bezprostředního dotčení, jež je obsažena v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES vyžaduje zaprvé, aby předmětné opatření
         mělo bezprostřední účinky na právní postavení jednotlivce, a zadruhé, aby osobám, jimž je určeno, které jsou pověřeny jeho
         provedením, neponechávalo žádnou volnost uvážení, a aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z
         předmětné právní úpravy, aniž by bylo třeba použít další zprostředkující předpisy. Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU tím,
         že fyzické nebo právnické osobě umožňuje podat žalobu proti nařizovacím aktům, sleduje cíl, jímž je vytvoření podmínek pro
         podání přímých žalob. Pojem bezprostředního dotčení, jenž byl nově zaveden v tomto ustanovení, tudíž nemůže být v žádném případě
         vykládán úžeji než pojem bezprostředního dotčení obsažený v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES. Jelikož tedy bylo prokázáno, že
         je žalobkyně rozhodnutím Komise bezprostředně dotčena ve smyslu pojmu bezprostředního dotčení, který je obsažen v čl. 230
         čtvrtém pododstavci ES, je třeba mít za to, že je uvedeným rozhodnutím bezprostředně dotčena i ve smyslu pojmu bezprostředního
         dotčení, jenž byl nově zaveden v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU.

      (viz body 18, 26–27, 32)
      3.      Rozhodnutí Komise o nezařazení přísady do seznamu přísad, které lze podle směrnice 2002/72 o materiálech a předmětech z plastů
         určených pro styk s potravinami použít pro výrobu takovýchto materiálů a předmětů, jež má za následek zákaz uvádění materiálů
         a předmětů obsahujících tuto přísadu na trh, musí být považováno za rozhodnutí mající bezprostřední účinky na právní postavení
         podniků, které nakupují tuto přísadu a používají ji k výrobě produktu s antibakteriálními a antimikrobiálními vlastnostmi,
         který je následně dále prodáván k použití při výrobě materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami.

      (viz body 28, 30)
      4.      Rozhodnutí Komise o nezařazení přísady do seznamu přísad, které lze podle směrnice 2002/72 o materiálech a předmětech z plastů
         určených pro styk s potravinami použít pro výrobu takovýchto materiálů a předmětů, kterým Komise zakázala uvádění určité přísady
         na trh jakožto přísady používané pro výrobu materiálů a předmětů určených k tomu, aby se dostávaly do styku s potravinami,
         a proto odmítla zařadit tuto přísadu do pozitivního seznamu a přistoupila k odstranění této látky z prozatímního seznamu,
         nemůže být založeno na čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1935/2004 o materiálech a předmětech určených pro styk s potravinami a o
         zrušení směrnic 80/590/EHS a 89/109/EHS. Článek 11 odst. 3 nařízení č. 1935/2004 se totiž týká pouze případů, v nichž Komise
         zamýšlí povolit používání a uvádění na trh v Unii látky tvořící součást materiálů a předmětů určených pro styk s potravinami.

      (viz body 46–48)
      5.      Komise tím, že po zpětvzetí žádosti o zařazení přísady do seznamu povolených přísad původním žadatelem přijala při neexistenci
         rozhodnutí o řízení rizik ve smyslu čtrnáctého bodu odůvodnění nařízení č. 1935/2004 rozhodnutí o nezařazení této přísady
         do seznamu přísad, které lze podle směrnice 2002/72 použít pro výrobu materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami,
         porušila postup stanovený nařízením č. 1935/2004 o materiálech a předmětech určených pro styk s potravinami a o zrušení směrnic
         80/590/EHS a 89/109/EHS, jakož i směrnicí 2002/72 o materiálech a předmětech z plastů určených pro styk s potravinami.

      (viz body 67, 69)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (čtvrtého rozšířeného senátu)
      25. října 2011(*)

      „Veřejné zdraví – Seznam přísad, které lze použít pro výrobu materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami – Zpětvzetí návrhu původního přihlašovatele na zařazení přísady do seznamu – Rozhodnutí Komise nezařadit (4-chlor-2-hydroxyfenyl)(2,4-dichlorfenyl)ether do seznamu – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Právní akt – Bezprostřední dotčení – Neexistence prováděcích opatření – Právní základ“
      Ve věci T‑262/10,
      Microban International Ltd., se sídlem v Huntersvillu, Severní Karolína (Spojené státy),

      Microban Europe Ltd., se sídlem v Cannocku (Spojené království),

      zastoupené M. Sánchezem Rydelskim, advokátem,
      žalobkyně,
      proti
      Evropské komisi, zastoupené L. Pignataro a T. Scharfem, jako zmocněnci,

      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na neplatnost rozhodnutí Komise 2010/169/EU ze dne 19. března 2010 o nezařazení (4-chlor-2-hydroxyfenyl)(2,4-dichlorfenyl)etheru
         do seznamu EU přísad, které lze použít pro výrobu materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami, podle směrnice
         2002/72/ES, (Úř. věst. L 75, s. 25; Zvl. vyd. 3/35, s. 303),

      TRIBUNÁL (čtvrtý rozšířený senát),
      ve složení I. Pelikánová, předsedkyně, V. Vadapalas, K. Jürimäe (zpravodajka), K. O’Higgins a M. van der Woude, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. září 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Žalobkyně, Microban International Ltd. a Microban Europe Ltd., jsou činné v odvětví výroby a prodeje antimikrobiálních a antibakteriálních
         přísad určených k vytváření antibakteriální a antimikrobiální ochrany pro široké spektrum výrobků. Microban International
         vyrábí zmíněné přísady a uvádí je na trh v celosvětovém měřítku. Microban Europe je pověřen uváděním přísad vyráběných společností
         Microban International na trh v Evropské unii.

      2        Dne 23. března 1998 podala RCC Registration and Consulting Company Ltd. k Evropské komisi jménem společnosti Ciba Inc žádost
         o zařazení přísady (4-chlor-2-hydroxyfenyl)(2,4-dichlorfenyl)ether (dále jen „triclosan“) do seznamu přísad povolených směrnicí
         Komise 90/128/EHS ze dne 23. února 1990 o materiálech a předmětech z plastů určených pro styk s potravinami (Úř. věst. L 75,
         s. 19).

      3        Dne 22. června 2000 přijal Vědecký výbor pro potraviny, s nímž byla Komise povinna provést podle ustanovení čl. 3 odst. 3
         směrnice Rady 89/109/EHS ze dne 21. prosince 1988 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se materiálů a předmětů
         určených pro styk s potravinami (Úř. věst. 1989, L 40, s. 38; Zvl. vyd. 13/09, s. 322) konzultace, stanovisko týkající se
         několika monomerů a přísad pro materiály určené pro styk s potravinami. V tomto stanovisku zmíněný výbor zejména rozhodl,
         že ačkoliv je triclosan látkou, pro niž nebylo možno určit přijatelný denní příjem nebo přípustný denní příjem, jeho užívání
         mohlo být nicméně akceptováno.

      4        Dne 15. listopadu 2002, poté, co Vědecký výbor pro potraviny aktualizoval své pokyny, předložila Ciba žádost o přehodnocení
         triclosanu.

      5        Dne 15. března 2004, po přehodnocení triclosanu, přijal Evropský úřad pro bezpečnost potravin (EFSA) – který nahradil Vědecký
         výbor pro potraviny na základě článku 62 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým
         se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy
         týkající se bezpečnosti potravin (Úř. věst. L 31, s. 1; Zvl. vyd. 15/06, s. 463) – stanovisko, v němž potvrdil názor vyjádřený
         Vědeckým výborem pro potraviny v jeho stanovisku ze dne 22. června 2000.

      6        Dne 10. dubna 2008 byl triclosan zařazen do prozatímního seznamu přísad (dále jen „prozatímní seznam“) zmiňovaného v čl. 4a
         odst. 3 směrnice Komise 2002/72/ES ze dne 6. srpna 2002 o materiálech a předmětech z plastů určených pro styk s potravinami
         (Úř. věst. L 220, s. 18; Zvl. vyd. 13/29, s. 535), ve znění pozdějších předpisů. Podle čl. 4a odst. 4 této směrnice se přísady
         nezařazené do seznamu přísad povolených na úrovni Unie (dále jen „pozitivní seznam“, v souladu s označením použitým v čl. 4
         odst. 1 třetím pododstavci téže směrnice) smí nadále používat při dodržení vnitrostátních právních předpisů tak dlouho, dokud
         jsou uvedeny v prozatímním seznamu.

      7        Dne 21. dubna 2009 oznámila Ciba Komisi své rozhodnutí vzít zpět žádost o povolení triclosanu jakožto přísady používané při
         výrobě materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami.

      8        Dne 19. března 2010 přijala Komise rozhodnutí 2010/169/EU týkající se nezařazení [triclosanu] do seznamu EU přísad, které
         mohou být podle směrnice 2002/72 použity při výrobě materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami (Úř. věst.
         L 75, s. 25; Zvl. vyd. 3/35, s. 303; dále jen „napadené rozhodnutí“). Právní základ uváděný Komisí v tomto rozhodnutí je čl. 11
         odst. 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1935/2004 ze dne 27. října 2004 o materiálech a předmětech určených
         pro styk s potravinami a o zrušení směrnic 80/590/EHS a 89/109/EHS (Úř. věst. L 338, s. 4) ve znění pozdějších předpisů.

      9        V napadeném rozhodnutí Komise uvedla, že jí Ciba oznámila své rozhodnutí vzít zpět žádost o povolení triclosanu jakožto přísady
         používané při výrobě materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami. Jelikož používání triclosanu jakožto přísady
         v plastech určených pro styk s potravinami nebylo již předmětem platné žádosti, dospěla Komise k závěru, že není zapotřebí,
         aby byla tato látka zařazena do přílohy III směrnice 2002/72 obsahující pozitivní seznam. Komise tudíž upřesnila, že dotčenou
         látku je třeba z prozatímního seznamu odstranit. Považovala nicméně za nezbytné stanovit přechodné období, po něž bude moci
         být uvádění materiálů a předmětů z plastů obsahujících triclosan na trh i nadále povoleno členskými státy.

      10      Výrok napadeného rozhodnutí je formulován následovně:

      „Článek 1
      Látka (4-chlor-2-hydroxyfenyl)(2,4-dichlorfenyl)ether (číslo CAS 0003380-34-5, ref. číslo 93930) se nezařazuje do přílohy
         III směrnice 2002/72 […].

      Článek 2
      S materiály a předměty z plastů vyrobenými s [triclosanem] a uvedenými na trh před 1. listopadem 2010 lze nadále obchodovat
         do 1. listopadu 2011[, nestanoví-li vnitrostátní právní předpisy jinak] .

      Článek 3
      Toto rozhodnutí je určeno členským státům.“
       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      11      Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 7. června 2010 podaly žalobkyně tuto žalobu.

      12      Dne 31. března 2006 podaly žalobkyně návrh na přednostní projednání věci podle čl. 55 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu.

      13      Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál zahájit ústní část řízení a přednostně projednat věc podle čl. 55 odst. 2
         jednacího řádu Tribunálu.

      14      Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 28. září 2011.

      15      Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      16      Komise navrhuje, aby Tribunál:

      –        odmítl žalobu jako nepřípustnou;
      –        nebo podpůrně zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
      –        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
       K přípustnosti
      17      Komise uvádí, aniž formálně vznáší námitku nepřípustnosti, že žaloba je nepřípustná, jelikož napadené rozhodnutí není nařizovacím
         aktem, který nevyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, a jelikož se osobně nedotýká
         žalobkyň.

      18      Podle článku 263 čtvrtého pododstavce SFEU každá fyzická nebo právnická osoba může za podmínek uvedených v prvním a druhém
         pododstavci podat žalobu proti aktům, které jsou jí určeny nebo které se jí bezprostředně a osobně dotýkají, jakož i proti
         právním aktům s obecnou působností [nařizovacím aktům], které se jí bezprostředně dotýkají a nevyžadují přijetí prováděcích
         opatření.

      19      V projednávané věci je nesporné, že napadené rozhodnutí nebylo určeno žalobkyním, které tudíž nejsou adresátkami tohoto aktu.
         Za těchto okolností mohou žalobkyně podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU podat žalobu na neplatnost zmíněného aktu pouze
         za podmínky, že buďto představuje nařizovací akt, který se bezprostředně dotýká žalobkyň a nevyžaduje přijetí prováděcích
         opatření, anebo se totéž rozhodnutí dotýká žalobkyň bezprostředně a osobně.

      20      Především je třeba ověřit, zda napadené rozhodnutí představuje nařizovací akt ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.

      21      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury musí být pojem „právní akt s obecnou působností [nařizovací akt]“
         ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU chápán tak, že se vztahuje na všechny akty s obecnou působností s výjimkou zákonodárných
         aktů (usnesení Tribunálu ze dne 6. září 2011, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada, T‑18/10, Sb. rozh. s. II-0000,
         bod 56).

      22      V projednávané věci je podle napadeného rozhodnutí právním základem čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1935/2004. Tento článek stanoví,
         že opatření Komise přijaté na jeho základě se přijímá postupem podle čl. 5a odst. 1 až 4 a odst. 5 písm. b) rozhodnutí Rady
         1999/468/ES ze dne 28. června 1999 o postupech pro výkon prováděcích pravomocí svěřených Komisi (Úř. věst. L 184, s. 23; Zvl.
         vyd. 01/03, s. 123), ve znění pozdějších předpisů. Napadené rozhodnutí bylo tedy Komisí přijato při výkonu jejích výkonných
         pravomocí, a nikoli jejích pravomocí zákonodárných.

      23      Navíc má napadené rozhodnutí obecnou působnost, jelikož se uplatňuje na objektivně určené situace a způsobuje právní následky
         vůči kategorii osob pojímaných obecným a abstraktním způsobem.

      24      Jak totiž vyplývá z bodu 9 výše, předmětem napadeného rozhodnutí je nezařazení triclosanu do pozitivního seznamu. Na základě
         čl. 4a odst. 6 písm. b) směrnice 2002/72 byl triclosan z důvodu tohoto nezařazení odstraněn i z prozatímního seznamu. Přímým
         důsledkem nezařazení do pozitivního seznamu a odstranění z prozatímního seznamu je tudíž skutečnost, že po 1. listopadu 2011
         nemůže být triclosan nadále předmětem jakéhokoli uvádění na trh v Unii. Napadené rozhodnutí se tedy použije ohledně všech
         fyzických i právnických osob, jejichž činnost spočívá ve výrobě a uvádění na trh triclosanu nebo materiálů a předmětů obsahujících
         tuto látku.

      25      Z toho plyne, že je třeba mít za to, že napadené rozhodnutí představuje nařizovací akt ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce
         SFEU.

      26      Zadruhé, co se týče pojmu bezprostřední dotčení, je třeba uvést, že výraz „které se jí bezprostředně dotýkají“ se v čl. 263
         čtvrtém pododstavci SFEU objevuje dvakrát. Jednak toto ustanovení přejímá znění čl. 230 čtvrtého pododstavce ES a odkazuje
         na „akty […] které se jí bezprostředně […] dotýkají“. Dále čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU zavádí pojem „právní akty s obecnou
         působností [nařizovací akty], které se jí bezprostředně dotýkají a nevyžadují přijetí prováděcích opatření“.

      27      Co se především týče podmínky bezprostředního dotčení, jež je uvedena v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES, bylo rozhodnuto, že
         tato podmínka vyžaduje zaprvé, aby předmětné opatření mělo bezprostřední účinky na právní postavení jednotlivce, a zadruhé,
         aby osobám, jimž je určeno, které jsou pověřeny jeho provedením, neponechávalo žádnou volnost uvážení, a aby toto provedení
         bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z předmětné právní úpravy, aniž by bylo třeba použít další zprostředkující
         předpisy (rozsudky Soudního dvora ze dne 5. května 1998, Dreyfus v. Komise, C‑386/96 P, Recueil, s. I‑2309, bod 43, a ze dne
         10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville vesuviane a Ente per le Ville vesuviane v. Komise, C‑445/07 P a C‑455/07 P, Sb.
         rozh. s. I‑7993, bod 45).

      28      V projednávané věci má napadené rozhodnutí, jak se uvádí v bodě 24 výše, za následek zákaz uvádění materiálů a předmětů obsahujících
         triclosan, určených pro styk s potravinami, na trh. Jelikož – jak bylo upřesněno na jednání – žalobkyně nakupují triclosan
         a používají jej k výrobě produktu s antibakteriálními a antimikrobiálními vlastnostmi, který je následně dále prodáván k použití
         při výrobě materiálů a předmětů z plastů určených pro styk s potravinami, má napadené rozhodnutí bezprostřední účinky na jejich
         právní postavení.

      29      Navíc je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí neponechává žádnou volnost uvážení členským státům, kterým je určeno, a které
         jsou jako takové pověřeny jeho prováděním. Z článku 2 zmíněného rozhodnutí nicméně vyplývá, že uvádění materiálů a předmětů
         obsahujících triclosan na trh může pokračovat až do 1. listopadu 2011 – nestanoví-li vnitrostátní právní předpisy jinak, což
         znamená, že členské státy mají možnost zakázat uvádění takovýchto materiálů a předmětů na trh před tímto datem. Třebaže členské
         státy mají určitou volnost uvážení co se týče data, k němuž chtějí zakázat uvádění triclosanu na trh, provedení tohoto zákazu
         počínaje dnem 1. listopadu má však povahu automatickou a povinnou. Kromě toho je třeba uvést, že přechodné období stanovené
         čl. 2 napadeného rozhodnutí má za cíl usnadnit provedení opatření spočívajícího v nezařazení triclosanu do pozitivního seznamu,
         takže má ve vztahu k naposled zmíněnému opatření podpůrnou povahu.

      30      Z toho plyne, že žalobkyně musí být považovány za bezprostředně dotčené napadeným rozhodnutím ve smyslu pojmu bezprostředního
         dotčení tak, jak je uváděn v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES.

      31      Zadruhé, co se týče pojmu bezprostřední dotčení, jenž byl nově zaveden v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, lze legitimně položit
         otázku, zda musí být tento pojem vykládán odlišně od výkladu, k němuž se dospělo v rámci judikatury popsané v bodě 27 výše.

      32      Nicméně je třeba uvést, že z judikatury vyplývá, že čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU tím, že fyzické nebo právnické osobě umožňuje
         podat žalobu proti nařizovacím aktům, které se jí bezprostředně dotýkají a nevyžadují přijetí prováděcích opatření, sleduje
         cíl, jímž je zmírnění podmínek pro podání přímých žalob (viz v tomto smyslu usnesení Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament
         a Rada, bod 21 výše, bod 50). Pojem bezprostředního dotčení, jenž byl nově zaveden v tomto ustanovení, tudíž nemůže být v žádném
         případě vykládán úžeji než pojem bezprostředního dotčení obsažený v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES. Jelikož v bodě 30 výše
         bylo prokázáno, že jsou žalobkyně napadeným rozhodnutím bezprostředně dotčeny ve smyslu pojmu bezprostředního dotčení, který
         je obsažen v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES, je třeba mít za to, že jsou napadeným rozhodnutím bezprostředně dotčeny i ve
         smyslu pojmu bezprostředního dotčení, jenž byl nově zaveden v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU.

      33      Zatřetí, co se týče otázky, zda napadené rozhodnutí vyžaduje či nevyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263
         čtvrtého pododstavce SFEU, je třeba zopakovat, že jak již bylo uvedeno v bodech 24 a 28 výše, předmětem zmíněného rozhodnutí
         bylo nezařazení triclosanu do pozitivního seznamu. V důsledku toho byla napadeným rozhodnutím v souladu s čl. 4a odst. 6 písm. b)
         směrnice 2002/72 tato látka stažena i z prozatímního seznamu. Navíc napadené rozhodnutí s cílem usnadnit nezařazení do pozitivního
         seznamu a následné odstranění z prozatímního seznamu podpůrně stanovilo přechodné období, po něž bylo možno uvádět na trh
         materiály a předměty obsahující triclosan, a jehož uplynutí bylo stanoveno na den 1. listopadu 2011.

      34      V tomto ohledu je třeba zaprvé konstatovat, že ani nezařazení do pozitivního seznamu ani odstranění z prozatímního seznamu
         nevyžaduje uplatnění prováděcích opatření ze strany členských států. Podle čl. 4a odst. 4, směrnice 2002/72, mohou totiž být
         po 1. lednu 2010 užívány pouze přísady uvedené v prozatímním seznamu. Kromě toho podle čl. 4a odst. 6 písm. b) směrnice 2002/72
         je přísada z prozatímního seznamu odstraněna, jestliže Komise rozhodne nezařadit ji do pozitivního seznamu. Bezprostředním
         následkem rozhodnutí o nezařazení bylo proto odstranění triclosanu z prozatímního seznamu a zákaz jeho uvádění na trh, aniž
         bylo nutné, aby členské státy přijaly jakékoli prováděcí opatření.

      35      Navíc je třeba v souladu s názorem žalobkyň zdůraznit, že směrnice Komise 2004/19/ES ze dne 1. března 2004, kterou se mění
         směrnice 2002/72/ES o materiálech a předmětech z plastů určených pro styk s potravinami (Úř. věst. L 71, s. 8; Zvl. vyd. 13/34,
         s. 19), jakož i směrnice Komise 2008/39/ES ze dne 6. března 2008, kterou se mění směrnice 2002/72/ES o materiálech a předmětech
         z plastů určených pro styk s potravinami (Úř. věst. L 63, s. 6), zavedly do směrnice 2002/72 čl. 4a odst. 4, popř. čl. 4a
         odst. 6 písm. b). Z použití článku 2 směrnice 2004/19, popřípadě článku 2 směrnice 2008/39 však vyplývá, že čl. 4a odst. 4,
         a čl. 4a odst. 6 písm. b) směrnice 2002/72 byly provedeny do právních řádů členských států. Nelze mít tudíž za to, že si zákaz
         uvádění triclosanu na trh, jenž následoval po jeho nezařazení do pozitivního seznamu a jeho odstranění z prozatímního seznamu,
         vyžádal přijetí prováděcích opatření.

      36      Zadruhé přechodné opatření v rozsahu, v němž umožňuje prodloužit možnost uvádění triclosanu na trh až do 1. listopadu 2011
         samo o sobě nevyžaduje žádné prováděcí opatření ze strany členských států, jelikož jejich případný zásah ohledně dřívějšího
         ukončení tohoto uvádění na trh, než k 1. listopadu 2011, je pouze fakultativní.

      37      Zatřetí, přestože přechodné opatření může v souladu s posledně zmiňovanou možností vést k přijetí prováděcích opatření ze
         strany členských států, je třeba zopakovat, že zmíněné přechodné opatření má za cíl usnadnit provedení napadeného rozhodnutí
         tím, že jeho důsledkem je zákaz uvádění triclosanu na trh, aby na to mohly fyzické nebo právnické osoby dotčené tímto zákazem
         vhodným způsobem reagovat. Jedná se tedy o pomocnou úlohu ve srovnání s hlavním cílem napadeného rozhodnutí, jejž tvoří zákaz
         uvádění triclosanu na trh, který se uplatní od 1. listopadu 2011, aniž je zapotřebí jakéhokoli prováděcího opatření.

      38      Vzhledem k předchozímu nelze mít za to, že napadené rozhodnutí vyžaduje přijetí prováděcích opatření.

      39      Z toho plyne, že zmíněné rozhodnutí představuje nařizovací akt, který se žalobkyň bezprostředně dotýká a nevyžaduje přijetí
         prováděcích opatření, takže Komisí vznesená námitka nepřípustnosti musí být zamítnuta, aniž je zapotřebí zkoumat případné
         osobní dotčení žalobkyň.

       K věci samé
      40      Na podporu této žaloby se žalobkyně dovolávají čtyř žalobních důvodů. První z nich vychází z nesprávného právního posouzení
         při volbě právního základu napadeného rozhodnutí, druhý z porušení postupu stanoveného nařízením č. 1935/2004, jakož i směrnicí
         2002/72, třetí z porušení zásady ochrany legitimního očekávání a čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení zásad řádné správy,
         transparentnosti a právní jistoty.

       K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při volbě právního základu
      41      V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně v podstatě uvádějí, že Komise se dopustila nesprávného právního posouzení tím,
         že v napadeném rozhodnutí vycházela z čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1935/2004. Toto ustanovení se totiž týká povolení uvádět
         na trh na úrovni Unie látky tvořící součást materiálů nebo předmětů určených pro styk s potravinami, zatímco napadené rozhodnutí
         takovéto povolení neobsahuje, naopak stanovuje, že látka není zařazena do přílohy III směrnice 2002/72, a tudíž představuje
         opatření zakazující používání triclosanu jakožto přísady materiálů nebo předmětů nacházejících se ve styku s potravinami.

      42      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se musí volba právního základu aktu Unie zakládat na objektivních
         skutečnostech, které mohou být předmětem soudního přezkumu, mezi něž patří zejména cíl a obsah aktu (rozsudek Soudního dvora
         ze dne 23. října 2007, Komise v. Rada, C‑440/05, Sb. rozh. s. I‑9097, bod 61).

      43      Pokud kromě toho přezkum unijního aktu ukáže, že sleduje dvojí účel nebo že má dvě složky, a pokud jeden z těchto účelů nebo
         jednu z těchto složek je možné označit za hlavní nebo převažující, zatímco druhý účel nebo složka je pouze vedlejší, musí
         být akt založen na jediném právním základě, a sice na tom, který vyžaduje hlavní nebo převažující účel nebo složka (rozsudek
         Soudního dvora ze dne 20. května 2008, Komise v. Rada, C‑91/05, Sb. rozh. s. I‑3651, bod 73).

      44      V projednávané věci zní čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1935/2004 takto:

      „Komise přijme povolení pro celé Společenství ve formě zvláštního opatření podle odstavce 1. Toto opatření, jež má za účel
         změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním, se přijímá regulativním postupem s kontrolou podle čl. 23
         odst. 4.“

      45      V odstavci 1 téhož ustanovení se uvádí:

      „Povolení látky nebo látek pro celé Společenství se vydává formou zvláštního opatření. […]“
      46      Vzhledem ke znění těchto ustanovení se čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1935/2004 týká pouze případů, v nichž Komise zamýšlí povolit
         používání a uvádění na trh v Unii látky tvořící součást materiálů a předmětů určených pro styk s potravinami.

      47      V projednávané věci však Komise napadeným rozhodnutím zakázala uvádění na trh triclosanu jakožto přísady používané pro výrobu
         materiálů a předmětů určených k tomu, aby se dostávaly do styku s potravinami. Za tímto účelem Komise v napadeném rozhodnutí
         jednak odmítla zařadit triclosan do pozitivního seznamu, jednak provedla odstranění této látky z prozatímního seznamu.

      48      Z toho plyne, že jelikož předmětem napadeného rozhodnutí je zákaz uvádění triclosanu na trh v Unii, nemůže být toto rozhodnutí
         založeno na čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1935/2004, který se naopak týká povolení uvádění na trh.

      49      Tento závěr nelze zpochybnit argumentem Komise, podle něhož musí být napadené rozhodnutí analyzováno i jako rozhodnutí povolující
         až do 1. listopadu 2011 prodej materiálů a předmětů vyrobených s triclosanem a uvedených na trh před 1. listopadem 2010.

      50      V bodě 29 výše již bylo uvedeno, že přechodné období stanovené článkem 2 napadeného rozhodnutí, během něhož bylo i nadále
         povoleno uvádění triclosanu na trh, nestanoví-li vnitrostátní právní přepisy jinak, mělo pouze za cíl usnadnit provedení opatření
         spočívajícího v zákazu uvádět triclosan na trh, vzhledem k tomu, že tento zákaz byl přímým důsledkem hlavního cíle napadeného
         rozhodnutí, jímž bylo nezařazení do pozitivního seznamu. Z toho plyne, že opatření mající za cíl zavedení přechodného období
         musí být ve smyslu judikatury citované v bodě 43 výše považováno za podpůrné ve vztahu k hlavnímu cíli napadeného rozhodnutí.

      51      Proto je třeba vyhovět prvnímu žalobnímu důvodu a napadené rozhodnutí zrušit, jelikož mělo nesprávný právní základ.

      52      Třebaže volba nesprávného právního základu Komisí již sama o sobě odůvodňuje zrušení napadeného rozhodnutí, Tribunál nicméně
         považuje za vhodné pro úplnost zkoumat i druhý žalobní důvod, jelikož zmíněný žalobní důvod v podstatě klade otázku, zda vůbec
         existuje právní základ, z něhož by Komise mohla platně vycházet při přijímání napadeného rozhodnutí.

       K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení postupu stanoveného nařízením č. 1935/2004, jakož i směrnicí 2002/72
      53      V rámci druhého žalobního důvodu žalobkyně v podstatě uvádějí, že při neexistenci rozhodnutí o řízení rizik ve smyslu čtrnáctého
         bodu odůvodnění nařízení č. 1935/2004 Komise přijetím rozhodnutí o nezařazení přísady do pozitivního seznamu porušila postup
         stanovený zmíněným nařízením, jakož i směrnicí 2002/72. Zejména s poukazem na ducha postupu stanoveného tímto nařízením a touto
         směrnicí žalobkyně uvádějí, že v případě zpětvzetí žádosti o zařazení přísady do pozitivního seznamu původním žadatelem musí
         Komise poskytnout dotčeným osobám možnost zachovat tuto žádost jakožto žádost aktivní, aby mohla přijmout takovéto rozhodnutí
         o řízení rizik.

      54      V tomto ohledu je nesporné, že ani nařízení č. 1935/2004 ani směrnice 2002/72 nestanoví postup, který by musela Komise dodržet,
         jestliže se původní žadatel rozhodne vzít zpět svou žádost o zařazení přísady do pozitivního seznamu. Za těchto podmínek je
         nezbytné ověřit, zda postup, který musí Komise za takovýchto okolností dodržet, může být vyvozen z cíle a systematiky těchto
         dvou aktů, jakož i z postupu stanoveného jinými akty Unie, které třebaže se týkají jiných druhů látek, sledují srovnatelný
         cíl, jehož se snaží dosáhnout prostřednictvím postupů, jež jsou rovněž srovnatelné.

      55      Úvodem je třeba připomenout, že nařízení č. 1935/2004 představuje nařízení rámcové, co se týče materiálů a předmětů určených
         pro styk s potravinami, a že směrnice 2002/72 je směrnicí konkrétní, která se týká zejména materiálů a předmětů z plastu určených
         pro styk s potravinami.

      56      Zaprvé, co se týče účelu sledovaného těmito dvěma akty, je třeba odkázat na níže uvedené znění prvního článku nařízení č. 1935/2004:

      „Účelem tohoto nařízení je zajistit účinné fungování vnitřního trhu ve vztahu k uvádění materiálů a předmětů určených pro
         přímý nebo nepřímý styk s potravinami na trh Společenství a stanovit základ pro zabezpečení vysokého stupně ochrany lidského
         zdraví a zájmů spotřebitelů.“

      57      Právě tohoto cíle ochrany lidského zdraví se snaží dosáhnout postupy stanovené směrnicí 2002/72, co se konkrétně týče přísad
         používaných při výrobě materiálů a předmětů z plastů. Podle čl. 4 odst. 1 třetího pododstavce této směrnice se totiž od 1. ledna
         2010 smí používat při výrobě materiálů a předmětů z plastů pouze přísady zařazené do pozitivního seznamu. Podle čl. 4a odst. 1
         téže směrnice smí být nová přísada doplněna do pozitivního seznamu pouze po zhodnocení její bezpečnosti úřadem EFSA. Konečně
         z článku 4a odst. 3 a 4 zmíněné směrnice vyplývá, že látka, která není zařazena do pozitivního seznamu, ale probíhá její hodnocení
         úřadem EFSA, se zařadí do prozatímního seznamu, což umožní, aby se směla při dodržení vnitrostátních právních předpisů i nadále
         používat. Jinými slovy, jestliže se EFSA dosud nevyjádřil ohledně bezpečnosti určité látky, mají povinnost vyhodnocení slučitelnosti
         uvádění této látky na trh s ochranou lidského zdraví vnitrostátní orgány.

      58      Jelikož rozhodnutí Komise nezařadit triclosan do pozitivního seznamu bylo odůvodněno tím, že Ciba vzala zpět svou žádost o povolení,
         nelze je považovat za rozhodnutí směřující k uskutečnění cíle ochrany lidského zdraví. Tento závěr je potvrzován skutečností,
         že napadenému rozhodnutí předcházela dvě vědecká stanoviska, z nichž první přijal dne 22. června 2000 Vědecký výbor pro potraviny
         a druhé dne 15. března 2004 EFSA, a které nevyjádřily žádné námitky proti uvádění triclosanu na trh.

      59      Zadruhé, co se týče systematiky nařízení č. 1935/2004 a směrnice 2002/72, je především třeba uvést, že přestože podle článku
         8 zmíněného nařízení musí být žádost o vydání povolení látky podána osobou, která si přeje získat takovéto povolení, vydání
         zmíněného povolení prostřednictvím zařazení do pozitivního seznamu není na prospěch pouze žadateli o povolení, nýbrž naopak
         všem uživatelům látky, pro niž bylo povolení požadováno.

      60      Z článku 11 odst. 4 nařízení č. 1935/2004 totiž vyplývá, že poté, co byla látka povolena, musí každý provozovatel podniku,
         který používá povolenou látku nebo materiály či předměty, které ji obsahují, dodržovat všechny podmínky nebo omezení spojená
         s tímto povolením. Rovněž podle čl. 11 odst. 5 tohoto nařízení žadatel nebo kterýkoliv provozovatel podniku, který používá
         povolené látky nebo materiály či předměty obsahující povolené látky, neprodleně informuje Komisi o jakémkoliv novém vědeckém
         nebo technickém poznatku, který by mohl mít vliv na posouzení bezpečnosti povolené látky ve vztahu k lidskému zdraví. Kromě
         toho článek 12 nařízení č. 1935/2004 stanoví, že žadatel nebo kterýkoliv provozovatel podniku, který používá povolenou látku
         nebo materiály či předměty tuto povolenou látku obsahující, je oprávněn požádat o změnu povolení. Konečně, a contrario, čl. 5 odst. 1 písm. n) zmíněného nařízení č. 1935/2004 odkazuje formou výjimky na postup pro individuální povolování látek,
         postupů, materiálů nebo předmětů rozhodnutím adresovaným žadateli.

      61      Zadruhé, jak již bylo zmíněno v bodě 57 výše, z čl. 4a odst. 3 a 4 směrnice 2002/72 vyplývá, že přísada nezařazená do pozitivního
         seznamu, u které ale probíhá hodnocení EFSA, bude zařazena do prozatímního seznamu. Navíc podle čl. 4a odst. 6 téže směrnice
         bude přísada z prozatímního seznamu odstraněna buďto tehdy, když bude zařazena do pozitivního seznamu, nebo tehdy, když Komise
         rozhodne ji do pozitivního seznamu nezařadit, popřípadě tehdy, požádá-li EFSA v průběhu zkoumání údajů o doplňující informace
         a tyto informace nebudou předloženy ve lhůtě stanovené tímto úřadem. Konečně, jak vyplývá ze čtrnáctého bodu odůvodnění nařízení
         č. 1935/2004, by po posouzení bezpečnosti látky mělo následovat rozhodnutí o řízení rizik ohledně toho, zda by se tyto látky
         měly zapsat na pozitivní seznam.

      62      Z těchto ustanovení lze vyvodit, že odstranění z prozatímního seznamu je skutečností následující buďto po rozhodnutí Komise
         o řízení rizik spočívajících v zapsání či nezapsání látky do pozitivního seznamu, nebo po odmítnutí žadatele spolupracovat
         s EFSA v rámci postupu vyhodnocování bezpečnosti látky.

      63      V projednávané věci přitom měla skutečnost nezapsání triclosanu do pozitivního seznamu bezprostředně za následek, v souladu
         s čl. 4a odst. 6 písm. b) téže směrnice, že tato látka byla odstraněna z prozatímního seznamu, třebaže toto odstranění nebylo
         důsledkem rozhodnutí o řízení rizik nebo odmítnutí původního žadatele spolupracovat s EFSA, přičemž tento naposled zmíněný
         úřad již vydal vědecké stanovisko.

      64      Zatřetí je třeba uvést, že přestože žalobkyně měly – jak zdůrazňuje Komise – možnost podat novou žádost o povolení na základě
         článku 8 nařízení č. 1935/2004, z ustanovení směrnice 2002/72 jasně nevyplývá, že by tato žádost implikovala opětovné zařazení
         triclosanu do prozatímního seznamu. Článek 4a odst. 5 písm. b) směrnice 2002/72 zní totiž takto:

      „Pro zařazení přísady do prozatímního seznamu musí být splněny tyto podmínky:
      a) přísada musí být nejpozději 31. prosince 2006 povolena v jednom nebo více členských státech;
      b) údaje uvedené v odstavci 2, které se týkají dotyčné přísady, musí být předloženy do 31. prosince 2006 v souladu s požadavky
         úřadu.“

      65      Podle čl. 4a odst. 2 téže směrnice však musí každá osoba mající zájem na zařazení přísady do pozitivního seznamu předložit
         nejpozději do 31. prosince 2006 údaje nezbytné pro zhodnocení bezpečnosti úřadem EFSA. V projednávané věci žalobkyně nemohly
         údaje nezbytné pro zhodnocení úřadem EFSA předložit před 31. prosincem 2006.

      66      Třebaže navíc nařízení č. 1935/2004 ve svém čl. 11 odst. 5 a článku 12 stanoví možnost přehodnocení dotčené látky úřadem EFSA,
         jsou-li mu předloženy nové informace, je třeba zdůraznit, že ani nařízení č. 1935/2004 ani směrnice 2002/72 nestanoví možnost
         takovéhoto přehodnocení, neexistují-li nové údaje schopné ovlivnit původní vyhodnocení a nebylo-li dosud vydáno žádné povolení.
         Rovněž z dokumentu nazvaného „EFSA’s note for guidance for petitioners presenting an application for the safety assessment
         of a substance to be used in food contact materials prior to its authorisation“ (Pokyny EFSA pro žadatele o posouzení látky,
         jež bude před svým schválením použita v materiálech přicházejících do styku s potravinami) vyplývá, že provede-li EFSA první
         posouzení určité látky (včetně případu, kdy EFSA dospěl k závěru, že látka nemá být povolena) lze o nové posouzení požádat
         pouze tehdy, mohou-li doplňující údaje vést ke změně tohoto posouzení. Jelikož v projednávané věci již EFSA vydal kladné stanovisko
         na základě informací předložených společností Ciba, případná nová žádost o posouzení podaná žalobkyněmi by tudíž neměla za
         cíl dosažení změny původního posouzení. Kromě toho je pravděpodobné, že žalobkyně by svou vlastní žádost o povolení podaly
         na základě stejných informací, jako byly ty, jež původně předložila Ciba, takže by se nejednalo o údaje nové povahy. Z toho
         plyne, že v případě, jako je projednávaná věc, právní úprava nestanoví možnost, že žalobkyně podá novou žádost o posouzení
         dotčené látky, což dokládá, že Komise je povinna přijmout rozhodnutí o řízení rizik na základě původního posouzení EFSA.

      67      Vzhledem k systematice nařízení č. 1935/2004 a směrnice 2002/72 nelze zpětvzetí žádosti o povolení žadatelem považovat za
         dostatečný důvod pro neprovedení postupu k přijetí rozhodnutí o řízení rizik zařazení či nezařazení dotčené látky, vzhledem
         k tomu, že z ustanovení těchto dvou právních aktů nevyplývá, že by žalobkyním byla dána možnost dosáhnout jednak znovuzařazení
         triclosanu do prozatímního seznamu, jednak nového posouzení této látky úřadem EFSA.

      68      Zatřetí, co se týče jiných aktů Unie, jež by mohly být relevantní v projednávané věci, je třeba jako žalobkyně odkázat na
         nařízení Komise (ES) č. 1451/2007 ze dne 4. prosince 2007 o druhé etapě desetiletého pracovního programu uvedeného v čl. 16
         odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/8/ES o uvádění biocidních přípravků na trh (Úř. věst. L 325, s. 3). Toto
         nařízení ve svých článcích 11 a 12 konkrétně stanoví, že v případě zpětvzetí žádosti o zařazení do seznamu povolených biocidních
         přípravků může nový žadatel převzít roli původního účastníka.

      69      Vzhledem k předchozímu je třeba dospět k závěru, že Komise porušila nařízení č. 1935/2004, jakož i směrnici 2002/72, tím,
         že rozhodnutí o nezařazení přísady přijala pouze na základě zpětvzetí původní žádosti o zařazení triclosanu do pozitivního
         seznamu, přestože neexistuje právní základ umožňující přijetí takovéhoto rozhodnutí. Proto je nutno vyhovět i druhému žalobnímu
         důvodu, a v důsledku toho zrušit napadené rozhodnutí, aniž je nutno přezkoumávat třetí a čtvrtý žalobní důvod.

       K nákladům řízení
      70      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovaly náhradu nákladů řízení a Komise
         neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (čtvrtý rozšířený senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí Komise 2010/169/EU ze dne 19. března 2010 o nezařazení (4-chlor-2-hydroxyfenyl)(2,4-dichlorfenyl)etheru do seznamu
            EU přísad, které lze, v souladu se směrnicí 2002/72/ES, použít pro výrobu materiálů a předmětů z plastů určených pro styk
            s potravinami, se zrušuje.
      2)      Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společnostmi Microban International Ltd.
            a Microban Europe Ltd.

               Pelikánová

               Vadapalas

               Jürimäe

               O’Higgins

                     Van der Woude

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 25. října 2011.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. září 1996. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-278/94.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. listopadu 2012.#Evropská komise v. Maďarsko.#Nesplnění povinnosti státem – Sociální politika – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Směrnice 2000/78/ES – Článek 2 a čl. 6 odst. 1 – Vnitrostátní režim, který stanoví, že služební poměr soudců, státních zástupců a notářů povinně zaniká při dovršení věku 62 let – Legitimní cíle odůvodňující rozdílné zacházení se zaměstnanci, kteří nedosáhli věku 62 let – Přiměřenost délky trvání přechodného období.#Věc C‑286/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      6. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Nesplnění povinnosti státem — Sociální politika — Rovné zacházení v zaměstnání a povolání — Směrnice 2000/78/ES — Článek 2 a čl. 6 odst. 1 — Vnitrostátní režim, který stanoví, že služební poměr soudců, státních zástupců a notářů povinně zaniká při dovršení věku 62 let — Legitimní cíle odůvodňující rozdílné zacházení se zaměstnanci, kteří nedosáhli věku 62 let — Přiměřenost délky trvání přechodného období“
      Ve věci C-286/12,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU, podaná dne 7. června 2012,

         Evropská komise, zastoupená J. Enegrenem a K. Talabér-Ritz, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Maďarsku, zastoupenému M. Z. Fehérem, jako zmocněncem,
      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano (zpravodaj), předseda senátu, A. Borg Barthet, M. Ilešič, E. Levits a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 13. července 2012, jímž bylo rozhodnuto, že věc bude projednána ve zrychleném řízení stanoveném v článku 23a statutu Soudního dvora Evropské unie a v článku 133 jednacího řádu Soudního dvora,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. října 2012,
      po vyslechnutí generální advokátky,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svou žalobou se Evropská komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Maďarsko tím, že přijalo vnitrostátní režim, který stanoví, že služební poměr soudců, státních zástupců a notářů povinně zaniká při dovršení věku 62 let, což vede k rozdílnému zacházení na základě věku, které není odůvodněno legitimními cíli a které každopádně není nezbytné a přiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 2 a z čl. 6 odst. 1 směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 303, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 79).

         Právní rámec

         Unijní právo

               2

               Článek 1 směrnice 2000/78 stanoví:
               „Účelem této směrnice je stanovit obecný rámec pro boj s diskriminací na základě náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace v zaměstnání a povolání, s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení.“

               3

               Článek 2 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:
               „1.   Pro účely této směrnice se ‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli základě uvedeném v článku 1.
               2.   Pro účely odstavce 1 se:

                        a)

                        ‚přímou diskriminací‘ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1;

                        b)

                        ‚nepřímou diskriminací‘ rozumí, pokud by v důsledku zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo zvyklosti byla osoba určitého náboženského vyznání nebo víry, určitého zdravotního postižení, určitého věku nebo určité sexuální orientace v porovnání s jinými osobami znevýhodněna, ledaže

                                 i)

                                 takové ustanovení, kritérium nebo praxe jsou objektivně odůvodněny legitimním cílem a prostředky k dosažení uvedeného cíle jsou přiměřené a nezbytné, nebo

                           […]“

               4

               Článek 6 odst. 1 uvedené směrnice zní následovně:
               „Bez ohledu na čl. 2 odst. 2 mohou členské státy stanovit, že rozdíly v zacházení na základě věku nepředstavují diskriminaci, jestliže jsou v souvislosti s vnitrostátními právními předpisy objektivně a rozumně odůvodněny legitimními cíli, zejména legitimními cíli politiky zaměstnanosti, trhu práce a odborného vzdělávání, a jestliže prostředky k dosažení uvedených cílů jsou přiměřené a nezbytné.
               Tyto rozdíly v zacházení mohou zahrnovat zejména:

                        a)

                        stanovení zvláštních podmínek pro přístup k zaměstnání a odbornému vzdělávání, pro zaměstnání a povolání včetně podmínek propuštění a odměňování, a to pro mladé pracovníky, starší osoby a osoby s pečovatelskými povinnostmi za účelem podpory jejich pracovního začlenění nebo zajištění jejich ochrany;

                  […]“

         Maďarské právo

               5

               Ustanovení § 57 odst. 2 zákona č. LXVII z roku 1997 o právním postavení a odměňování soudců v podstatě do 31. prosince 2011 umožňovalo, aby soudci zůstali ve funkci až do dosažení věku 70 let.

               6

               Nový základní zákon, který byl přijat dne 25. dubna 2011 a vstoupil v platnost dne 1. ledna 2012 (dále jen „základní zákon“), ve svém čl. 26 odst. 2 stanoví, že „[s] výjimkou předsedy Kúria mohou soudci zůstat ve funkci až do dosažení obecného věku pro odchod do důchodu“.

               7

               V tomto ohledu čl. 12 odst. 1 přechodných ustanovení základního zákona (dále jen „přechodná ustanovení“) stanoví:
               „Dosáhne-li soudce obecného věku, uvedeného v čl. 26 odst. 2 základního zákona k přiznání starobního důchodu, před 1. lednem 2012, výkon jeho funkce skončí dne 30. června 2012. Dosáhne-li obecného věku, uvedeného v čl. 26 odst. 2 základního zákona k přiznání starobního důchodu, mezi 1. lednem a 31. prosincem 2012, výkon jeho funkce skončí dne 31. prosince 2012.“

               8

               Rovněž pokud jde o státní zástupce, podle čl. 29 odst. 3 základního zákona „[s] výjimkou generálního státního zástupce mohou státní zástupci zůstat ve funkci až do dosažení obecné věkové hranice pro odchod do důchodu“.

               9

               V tomto ohledu článek 13 přechodných ustanovení stanoví:
               „Dosáhne-li státní zástupce obecného věku, uvedeného v čl. 29 odst. 3 základního zákona k přiznání starobního důchodu, před 1. lednem 2012, výkon jeho funkce skončí dne 30. června 2012. Dosáhne-li obecného věku, uvedeného v čl. 29 odst. 3 základního zákona k přiznání starobního důchodu, mezi 1. lednem a 31. prosincem 2012, výkon jeho funkce skončí dne 31. prosince 2012.“

               10

               Ve smyslu § 90 písm. ha) zákona č. CLXII ze dne 2011 o právním postavení a odměňování soudců (dále jen „zákon z roku 2011 o soudcích“), který vstoupil v platnost dne 1. ledna 2012, tak soudce odchází do důchodu, jestliže „dosáhl věkové hranice pro odchod do důchodu, která se na něj použije […], s výjimkou předsedy Kúria“.

               11

               Dále pak v souladu s § 34 písm. d) zákona č. CLXIV z roku 2011 o služebním postupu státních zástupců a o právním postavení generálního státního zástupce, státních zástupců a ostatních zaměstnanců státního zastupitelství „státní zástupce ukončí výkon své funkce státního zástupce, dosáhne-li věkové hranice pro odchod do důchodu, která se na něj použije“.

               12

               Kromě toho § 45 odst. 4 zákona č. CCI z roku 2011, kterým se mění některé zákony v souladu se základním zákonem, s účinností od 1. ledna 2014 změnil § 22 písm. d) zákona č. XLI z roku 1991 o notářích. Posledně uvedený paragraf ve svém novém znění stanoví, že „[n]otáři ukončí výkon svých funkcí dne, kdy dosáhnou věkové hranice pro odchod do důchodu, která se na ně použije“.

               13

               Ve svém znění platném do 31. prosince 2009 § 18 odst. 1 zákona č. LXXXI z roku 1997 o dávkách sociálního pojištění v oblasti důchodů (dále je „zákon Tny“) stanovil:
               „Každá osoba, která ve služebním poměru odsloužila minimálně 20 let, má od dosažení věku 62 let nárok na starobní důchod sociálního zabezpečení.“

               14

               Totéž ustanovení ve svém znění, které vstoupilo v platnost dne 1. ledna 2010, zní napříště následovně:
               „Věk, při jehož dosažení vzniká nárok na starobní důchod sociálního zabezpečení, se stanoví následovně:

                        a)

                        62 let pro všechny osoby narozené před 1. lednem 1952,

                        b)

                        62 let a 183 dnů pro všechny osoby narozené v roce 1952,

                        c)

                        63 let pro všechny osoby narozené v roce 1953,

                        d)

                        63 let a 183 dnů pro všechny osoby narozené v roce 1954,

                        e)

                        64 let pro všechny osoby narozené v roce 1955,

                        f)

                        64 let a 183 dnů pro všechny osoby narozené v roce 1956,

                        g)

                        65 let pro všechny osoby narozené v roce 1957 nebo později.“

               15

               Podle odst. 2 uvedeného § 18 má nárok na plný důchod každá osoba, která

                        „a)

                        dosáhla takové věkové hranice pro odchod do důchodu, jak je stanovena v odst. 1 výše, odpovídající roku jejího narození […] a

                        b)

                        svou funkci vykonávala po dobu alespoň 20 let a

                  […]“

               16

               Konečně na základě § 230 zákona z roku 2011 o soudcích bude mezi soudci, kteří před 1. lednem 2013 dosáhli nově stanoveného věku pro povinné ukončení služebního poměru, výkon funkce těch soudců, kteří dosáhli věku 62 let před 1. lednem 2012, ukončen dne 30. června 2012, zatímco výkon funkce soudců, kteří dosáhli věku 62 let mezi 1. lednem a 31. prosincem 2012, bude ukončen dne 31. prosince 2012.

               17

               Stejně tak § 160 zákona č. CLXIV z roku 2011 o služebním postupu státních zástupců a o právním postavení generálního státního zástupce, státních zástupců a ostatních zaměstnanců státního zastupitelství obsahuje ustanovení, která jsou věcně podobná ustanovením použitelným pro soudce. Pokud jde o notáře, od 1. ledna 2014 se na ně uplatní obdobný režim, jako je režim soudců a státních zástupců, jak bylo uvedeno v bodě 12 tohoto rozsudku.

         Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem

               18

               Dne 17. ledna 2012 zaslala Komise Maďarsku výzvu dopisem, v němž měla za to, že tento členský stát tím, že přijal vnitrostátní legislativní ustanovení týkající se věkové hranice způsobující povinné ukončení služebního poměru, která se použije na soudce, státní zástupce a notáře, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice 2000/78. Ve své odpovědi ze dne 17. února 2012 uvedený členský stát vytýkané nesplnění povinnosti zpochybnil. Dne 7. března 2012 Komise vydala odůvodněné stanovisko, ve kterém Maďarsko vyzvala k přijetí nezbytných opatření k tomu, aby dostálo svým povinnostem ve lhůtě jednoho měsíce od přijetí tohoto stanoviska. Tento členský stát odpověděl dopisem ze dne 30. března 2012.

               19

               Jelikož Komise tuto odpověď nepovažovala za uspokojivou, dne 7. června 2012 podala projednávanou žalobu.

               20

               Samostatným podáním došlým kanceláři Soudního dvora téhož dne Komise podala návrh směřující k použití zrychleného řízení stanoveného v článku 23a statutu Soudního dvora Evropské unie, kterému předseda Soudního dvora usnesením ze dne 13. července 2012 vyhověl.

               21

               Dne 16. července 2012 Alkotmánybíróság (ústavní soud) rozhodl, že se část maďarských právních předpisů, které Komise napadla, zrušuje se zpětným účinkem. Na žádost kanceláře Soudního dvora se Komise dne 25. července 2012 k tomuto rozhodnutí vyjádřila a setrvala jak na své žalobě, tak na svém návrhu na zrychlené řízení. Maďarsko tedy dne 14. srpna 2012 podalo své vyjádření k žalobě, v němž se rovněž vyjádřilo k důsledkům uvedeného rozhodnutí na projednávanou věc.

         K žalobě

         Argumentace účastníků řízení

               22

               Komise tvrdí, že sporná ustanovení jsou v rozporu s článkem 2 a s čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78 v rozsahu, v němž zavádějí neodůvodněnou diskriminaci, a každopádně nejsou přiměřená ani nezbytná k dosažení údajně legitimních cílů, které Maďarsko uplatňuje.

               23

               Úvodem Maďarsko uvádí, že se část projednávané věci stala bezpředmětnou, jelikož Alkotmánybíróság svým nálezem se zpětným účinkem zrušil § 90 písm. ha) a § 230 zákona z roku 2011 o soudcích. O odpovídající části žaloby tudíž není namístě rozhodovat. Naproti tomu má Komise za to, že tento rozsudek na žalobu žádný účinek nemá.

         K diskriminaci

               24

               Podle Komise dotčené maďarské právní předpisy porušují článek 2 směrnice 2000/78, jelikož mezi soudci, státními zástupci a notáři, kteří dosáhli věkových hranic stanovených těmito právními předpisy k tomu, aby jim byl přiznán důchod, a těmi, kteří mohou pracovat i nadále, zavedly diskriminaci na základě věku. Snížení věkové hranice způsobující povinné ukončení služebního poměru, která se použije na soudce, státní zástupce a notáře, ze 70 na 62 let totiž mezi osobami určitého povolání zavádí rozdílné zacházení na základě věku. Třebaže Komise uznává, že Maďarsko může věk pro odchod těchto osob do důchodu stanovit volně, uvádí, že je novým režimem podstatně dotčena délka trvání pracovního poměru mezi stranami, jakož i obecně výkon profesní činnosti dotčenými osobami, jelikož je jim zabráněno v tom, aby se v budoucnu účastnily aktivního života. Komise v tomto ohledu upřesňuje, že okolnost, že dotčené osoby v minulosti podléhaly příznivějšímu režimu, než je režim použitelný na ostatní zaměstnance ve veřejném sektoru, nevylučuje, že uvedené právní předpisy představují diskriminaci.

               25

               Maďarsko namítá, že v projednávané věci žádná diskriminace neexistuje. Komise totiž dotčené právní předpisy posoudila pouze izolovaně, aniž zohlednila obecný kontext, do něhož spadají. Cílem snížení věkové hranice způsobující povinné ukončení služebního poměru pro osoby, které spadají do dotčených profesních kategorií, je konkrétně odstranit pozitivní diskriminaci, jíž tyto osoby využívaly, jelikož pouze tyto osoby – na rozdíl od ostatních zaměstnanců ve veřejném sektoru – mohly nejen zůstat ve funkci do dosažení věku 70 let, ale rovněž v řadě případů kumulovat odměnu a starobní důchod, na který měly nárok od okamžiku, kdy dosáhly věku pro odchod do důchodu. Cílem reformy je tak zavést rovnováhu v rámci obecné pracovněprávní úpravy.

         K odůvodnění diskriminace

               26

               Komise uvádí, že tvrzené rozdílné zacházení není odůvodněno v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78. Sporné vnitrostátní právní předpisy totiž nesledují žádný legitimní cíl, a každopádně nejsou přiměřené. Tyto podmínky je přitom třeba dodržovat nejen s ohledem na stanovení věkové hranice způsobující povinné ukončení služebního poměru, ale rovněž s ohledem na změny této věkové hranice.

               27

               Pokud jde o existenci „legitimních cílů“ ve smyslu tohoto ustanovení, Komise uvádí, že podle judikatury Soudního dvora pouze takové cíle spadající do sociální politiky, jako jsou cíle související s politikou zaměstnanosti, trhu práce nebo odborného vzdělávání, mohou odůvodnit odchylku od zásady zákazu diskriminace na základě věku. Z dotčených právních předpisů přitom žádný cíl tohoto druhu nevyplývá ani nemůže být vyvozen z obecného kontextu, do něhož tyto právní předpisy spadají. Takový nedostatek je sám o sobě v rozporu se směrnicí 2000/78 v rozsahu, v němž brání jakémukoli soudnímu přezkumu legality a přiměřenosti uvedených právních předpisů.

               28

               Dále Komise uvádí, že Maďarsko během správní fáze uplatnilo v podstatě dva cíle, které mají údajně dotčené právní předpisy sledovat, a sice v prvé řádě sjednocení pravidel týkajících se důchodu pro všechny osoby a v druhé řadě usnadnění nástupu mladých právníků na soudy za účelem vytvoření „vyvážené věkové skladby“.

               29

               Komise má přitom za to, že první z těchto cílů nelze považovat za „legitimní“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78, jelikož Soudní dvůr vyloučil, že by cíle organizačního charakteru mohly odůvodnit diskriminaci. Pokud jde o argument Maďarska, podle něhož Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 21. července 2011, Fuchs a Köhler (C-159/10 a C-160/10, Sb. rozh. s. I-6919), přijal opačné stanovisko, a sice že jsou takové cíle legitimní, Komise tvrdí, že tento rozsudek v projednávané věci použít nelze. V uvedeném rozsudku totiž Soudní dvůr nerozšířil definici „legitimních cílů“ ve smyslu tohoto ustanovení, ale konstatoval, že cíl spočívající v nastolení „vyvážené věkové skladby“ mezi mladými a staršími státními zaměstnanci může představovat „legitimní cíl“ politiky zaměstnanosti a trhu práce. Nezávisle na skutečnosti, že tento „legitimní cíl“ může mít „organizační“ následky, a to zejména pokud jde o zlepšení efektivity veřejné služby soudnictví, tyto následky nemohou být považovány samy o sobě za „legitimní cíle“.

               30

               Pokud jde o druhý cíl, Komise poznamenává, že argument vycházející z nahrazení starších soudců mladšími soudci a ze zlepšení kvality veřejné služby soudnictví, která z toho údajně vyplývá, je nejen pouze „prostým obecným tvrzením“, které Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Fuchs a Köhler odmítl, ale rovněž určitým druhem předsudku souvisejícího s věkem. Směrnice 2000/78 přitom právě zamýšlí jednotlivce proti takovým předsudkům chránit.

               31

               Pokud jde o odůvodnění omezení, Maďarsko uvádí, že ze skutečnosti, že dotčená pravidla, která se týkají jak soudců, tak státních zástupců a notářů, byla přijata a vstoupila v platnost v průběhu téhož období, jasně vyplývá úmysl zákonodárce v těchto odvětvích sjednotit režim věkové hranice pro povinné ukončení služebního poměru, aby byla v rámci dotčených povolání nastolena „vyváženější věková skladba“. Tyto cíle jsou kromě toho „legitimní“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice, jak Komise sama uznala.

         K přiměřenosti a nezbytnosti dotčených vnitrostátních ustanovení

               32

               S ohledem na oba cíle uplatněné Maďarskem, které údajně sporná vnitrostátní ustanovení sledují, má Komise za to, že i kdyby byly považovány za „legitimní cíle“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78, nejsou tato ustanovená k dosažení těchto cílů přiměřená.

               33

               Zaprvé uvedená ustanovení nemohou přispět ke sledování cíle sjednocení věku pro odchod do důchodu, a to zejména vzhledem k tomu, že služební poměr soudců a státních zástupců bude ukončen v okamžiku, kdy dosáhnou důchodového věku, zatímco pracovní poměr ostatních zaměstnanců ve veřejném sektoru bude ukončen až tehdy, když posledně uvedení dosáhnou tohoto věku a odslouží nezbytné roky ve služebním poměru k tomu, aby získali plný starobní důchod. Dále existují ještě výjimky, jako jsou výjimky týkající se předsedy Kúria, generálního státního zástupce, ústavních soudců nebo náměstků státních zástupců a právních čekatelů na výkon funkce státního zástupce. Konečně soudci, státní zástupci a notáři nemají možnost – na rozdíl od ostatních profesních kategorií spadajících do veřejného sektoru – požádat o zachování svých funkcí „ve služebním zájmu“ poté, co dosáhli věku pro odchod do důchodu.

               34

               Zadruhé, pokud jde o cíl spočívající v usnadnění zaměstnání mladých odborníků ve veřejné službě soudnictví, má Komise za to, že podmínky uplatnění dotčených ustanovení nasvědčují tomu, že tato ustanovení nebyla pojata tak, aby dosáhla uvedeného cíle. Kromě toho neumožňují, aby starší státní zaměstnanci předávali zkušenosti mladším právníkům, kteří se ujali výkonu dotčených povolání. Sledovaného cíle by bylo možné dosáhnout soudržnějším a trvalejším způsobem postupným snižováním věkové hranice pro povinné ukončení služebního poměru.

               35

               V tomto ohledu Maďarsko namítá, že ve skutečnosti je díky těmto ustanovením a souběžně s možnostmi jmenování mladších právníků pro generaci „středního věku“ na soudech a státních zastupitelstvích k dispozici velký počet vysokých pracovních míst. I když starší soudci, státní zástupci a notáři musejí svou funkci opustit, mnoho jich ve funkci zůstává. Skutečnost, že posledně jmenovaní ve funkci zůstanou, a možnost, že obsadí vysoká místa, přitom zaručuje, že svým mladším kolegům předají zkušenosti, které získali.

               36

               Komise má rovněž za to, že tak rychlé a radikální snížení věkové hranice pro povinné ukončení služebního poměru jde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení uplatněných cílů, a to s ohledem na vážné následky, které taková změna pro dotyčné soudce, státní zástupce a notáře může mít. Tito soudci, státní zástupci a notáři jsou totiž donuceni opustit své funkce rychle, aniž mají čas přijmout opatření, zejména finanční povahy, aby čelili snížení svého příjmu.

               37

               Maďarsko naproti tomu zastává názor, že přechodná období týkající se dotyčných osob byla známa nejen při přijetí sporných právních předpisů, ale již od 20. června 2011, kdy maďarský parlament přijal zákon č. LXXII z roku 2011, kterým se mění některé zákony o právním postavení v souladu se základním zákonem. Ustanovení § 10 odst. 1 tohoto zákona č. LXXII z roku 2011 již totiž obsahovalo „lhůty, v nichž bude služební poměr ukončen, které budou rovněž přeneseny později do zákona z roku 2011 o soudcích a do přechodných ustanovení“. Za takových okolností se dotyčné osoby mohly s přechodnými obdobími stanovenými ve sporných právních předpisech seznámit od měsíce června 2011. Maďarsko dodává, že v případě notářů pravidla snižující věkovou hranici pro povinné ukončení služebního poměru vstoupí v platnost až dne 1. ledna 2014, takže mají ještě více času k přípravě.

         K soudržnosti režimu

               38

               Komise zdůrazňuje, že mezi spornými právními předpisy a maďarskou reformou obecného režimu důchodů neexistuje žádná soudržnost. Uvádí, že „v roce 2012 bude závazně ukončen služební poměr soudců, státních zástupců a notářů, kteří dosáhli věku 62 až 70 let“, zatímco „mezi roky 2014 a 2022 bude obecný věk pro odchod do důchodu, a tudíž [povinná věková hranice pro ukončení služebního poměru] použitelný rovněž na soudce, státní zástupce a notáře, postupně zvyšován z 62 na 65 let.“ Kombinace obou těchto reforem tak vede k mimořádně nevyvážené situaci, pokud jde o přijímání a povyšování mladých právníků, jelikož v průběhu let 2012 a 2013 lze počítat s tím, že stát provede masivní přijímání osob, aby byla obsazena volná pracovní místa, zatímco od roku 2014 – z důvodu zvýšení věkové hranice pro povinné ukončení služebního poměru – bude muset tento proces přijímání podstatně zpomalit.

               39

               Podle Maďarska je nesoudržnost, na kterou poukázala Komise, pouze zdánlivá. Zvýšení věkové hranice pro povinné ukončení služebního poměru lze totiž pozorovat téměř ve všech členských státech, což nezpochybňuje vnitřní logiku sporných právních předpisů. Sporné právní předpisy tuto věkovou hranici pro dotčená povolání právě vážou na věk, kdy je přiznán starobní důchod, aby věk, který byl uplatněn, odpovídal hospodářskému a demografickému vývoji, který důchodový systém a politika zaměstnanosti musejí z důvodu nezbytnosti sledovat. Politika prováděná členskými státy v oblasti důchodů je tedy založena na úvaze, že se věková hranice pro povinné ukončení služebního poměru a věk, kdy dotčeným osobám bude přiznán starobní důchod, musejí vyvíjet vždy společně, aby mohlo být zaručeno optimální uskutečnění uvedených cílů politiky zaměstnanosti.

         Závěry Soudního dvora

      K předmětu žaloby

               40

               Úvodem je nutno přezkoumat argument vznesený Maďarskem, podle něhož není namístě rozhodovat o části žaloby v rozsahu, v němž se tato žaloba stala v důsledku nálezu Akotmánybíróság bezpředmětnou.

               41

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se dotčený členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo následně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz zejména rozsudky ze dne 29. ledna 2004, Komise v. Rakousko, C-209/02, Recueil, s. I-1211, bod 16, a ze dne 19. července 2012, Komise v. Itálie, C-565/10, bod 22).

               42

               V projednávané věci je nesporné, že v době, kdy uplynula lhůta, kterou Komise stanovila v odůvodněném stanovisku, byla dotčená vnitrostátní ustanovení platná. Jak Maďarsko samo na jednání uznalo, příslušné vnitrostátní orgány kromě toho přijaly na základě těchto ustanovení individuální správní akty, jejichž předmětem je ukončit pracovní poměry dotčených osob.

               43

               Alkotmánybíróság dne 16. července 2012, tedy po uplynutí uvedené lhůty, ke kterému došlo dne 7. dubna 2012, vydal nález, kterým zrušil § 90 písm. ha) a § 230 zákona z roku 2011 o soudcích.

               44

               Podle Maďarska vzhledem k tomu, že tento nález stanovil neplatnost uvedeného § 90 písm. ha) a § 230 se zpětnou účinností, již nelze mít za to, že tato ustanovení byla platná v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.

               45

               V tomto ohledu je však nutno konstatovat, že v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 41 tohoto rozsudku je dnem, ke kterému musí Soudní dvůr posoudit existenci nesplnění povinnosti vytýkaného Maďarsku, 7. dubna 2012. Zpětná účinnost nálezu Alkotmánybíróság tedy nemůže způsobit, že se projednávaná žaloba stane bezpředmětnou, jelikož zrušení § 90 písm. ha) a § 230 zákona z roku 2011 o soudcích nastalo na základě události, ke které došlo po tomto datu, a která z tohoto důvodu zohledněna být nemůže.

               46

               V každém případě je nutno konstatovat, že uvedený nález nemá žádný účinek, pokud jde o přechodná ustanovení, která stanoví pravidla obdobná pravidlům obsaženým v § 90 písm. ha) a v § 230 zákona z roku 2011 o soudcích. Dále pak vzhledem k tomu, že se zrušení posledně uvedených ustanovení přímo nedotklo platnosti individuálních aktů, kterými byly ukončeny pracovní poměry dotčených osob, těmto osobám jejich funkce automaticky vráceny nejsou. K tomu, aby těmto osobám byly jejich funkce vráceny, je naopak třeba, aby podaly žaloby na neplatnost uvedených aktů, což jsou žaloby, jejichž výsledek je neurčitý, jak na jednání potvrdilo samo Maďarsko.

               47

               V důsledku toho je třeba rozhodnout o celé žalobě.

         K meritu žaloby

               48

               Pro účely posouzení opodstatněnosti skutečnosti, kterou Komise vytýká Maďarsku, je třeba připomenout, že podle čl. 2 odst. 1 směrnice 2000/78 se „‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli základě uvedeném v článku 1“ této směrnice. Článek 2 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice uvádí, že pro účely odstavce 1 se přímou diskriminací rozumí, jestliže se s jednou osobou zachází méně příznivě než s jinou osobou ve srovnatelné situaci na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1 téže směrnice (rozsudek ze dne 13. září 2011, Prigge a další, C-447/09, Sb. rozh. s. I-8003, bod 42).

               49

               V projednávané věci není zpochybňováno, že sporná vnitrostátní ustanovení stanoví, že dotčení soudci, státní zástupci a notáři automaticky ukončí výkon svých funkcí, dosáhnou-li věku 62 let.

               50

               Osoby vykonávající tato povolání, které dosáhly věku 62 let, se nacházejí v situaci srovnatelné se situací osob, které jsou mladší a vykonávají tatáž povolání. Prvně uvedené osoby jsou však z důvodu svého věku nuceny automaticky ukončit výkon funkcí (obdobně viz výše uvedené rozsudky Fuchs a Köhler, bod 34, jakož i Prigge a další, bod 44).

               51

               Sporná ustanovení, podle nichž skutečnost, že určité osoby dosáhnou věku stanoveného těmito ustanoveními k tomu, aby jim byl přiznán důchod, znamená automatické ukončení pracovního poměru, je totiž třeba považovat za ustanovení, která ukládají méně příznivé zacházení s osobami, které dosáhly tohoto věku, ve srovnání se všemi ostatními pracujícími osobami. Taková ustanovení tedy zavádějí rozdílné zacházení přímo na základě věku, jak jej zmiňuje čl. 2 odst. 1 a čl. 2 písm. a) směrnice 2000/78 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. října 2007, Palacios de la Villa, C-411/05, Sb. rozh. s. I-8531, bod 51).

               52

               Maďarsko v tomto ohledu uvádí, že ve skutečnosti tato ustanovení snížila věkovou hranici pro povinné ukončení služebního poměru, aby odstranila situaci pozitivní diskriminace, které soudci, státní zástupci a notáři využívali v rámci dříve platného režimu, jelikož na rozdíl od ostatních zaměstnanců veřejné služby mohli zůstat ve funkci do dosažení věku 70 let.

               53

               Taková okolnost však nemůže zpochybnit existenci rozdílného zacházení mezi osobami, které musejí ukončit výkon svých funkcí z důvodu, že dosáhly věku 62 let, a osobami, které vzhledem k tomu, že tohoto věku ještě nedosáhly, mohou ve funkcích zůstat. Rozdílné zacházení na základě věku je totiž založeno na samotné existenci věkové hranice, při jejímž dosažení dotčené osoby ukončí výkon svých funkcí, a to nezávisle na věku uplatněném pro tuto hranici, a a fortiori pro hranici, která byla použitelná dříve.

               54

               Je tedy třeba konstatovat, že dotčená ustanovení zavádějí rozdílné zacházení přímo na základě určitého věku ve smyslu ustanovení článku 1 ve spojení s čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/78.

               55

               Z článku 6 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2000/78 však vyplývá, že rozdílné zacházení na základě věku nepředstavuje diskriminaci, jestliže je v souvislosti s vnitrostátními právními předpisy objektivně a rozumně odůvodněno legitimními cíli a jestliže prostředky k dosažení uvedených cílů jsou přiměřené a nezbytné (výše uvedený rozsudek Prigge a další, bod 77, jakož i rozsudek ze dne 5. července 2012, Hörnfeldt, C-141/11, bod 21).

               56

               Je tedy třeba ověřit, zda jsou sporná ustanovení odůvodněna legitimním cílem a zda jsou prostředky uplatněné k jeho dosažení přiměřené a nezbytné, a je tak dodržena zásada proporcionality.

               57

               Pokud jde zaprvé o cíle sledované těmito ustanoveními, je třeba bez dalšího uvést, že není určující okolnost uplatněná Komisí, že žádný specifický cíl z těchto ustanovení výslovně nevyplývá.

               58

               Z článku 6 odst. 1 směrnice 2000/78 totiž nelze dovodit, že skutečnost, že dotčené vnitrostátní právní předpisy neupřesňují sledovaný cíl, automaticky vylučuje, že by tyto právní předpisy mohly být odůvodněny na základě tohoto ustanovení. Při neexistenci takového upřesnění je důležité, aby jiné skutečnosti, vycházející z obecného kontextu předmětného opatření, umožňovaly identifikaci cíle tohoto opatření za účelem výkonu soudního přezkumu jak jeho legitimity, tak přiměřenosti a nezbytnosti prostředků použitých k dosažení tohoto cíle (viz výše uvedené rozsudky Fuchs a Köhler, bod 39, jakož i Hörnfeldt, bod 24).

               59

               Je tedy třeba přezkoumat argumenty, které Maďarsko uvedlo v rámci postupu před zahájením soudního řízení, jakož i ve svých písemnostech a na jednání, podle nichž dotčená ustanovení směřují k dosažení v podstatě dvou cílů, a to jednak toho, aby byla v rámci povolání spadajících do veřejné služby sjednocena věková hranice pro povinné ukončení služebního poměru, přičemž bude zaručena životaschopnost důchodového režimu, vysoká úroveň zaměstnanosti, jakož i zlepšení kvality a efektivity dotčených činností správy soudnictví, a jednak nastolení „vyváženější věkové skladby“ usnadňující přístup mladých právníků k povoláním soudce, státního zástupce či notáře, která jim zaručí rychlejší služební postup.

               60

               Pokud jde o legitimní charakter těchto cílů, je třeba zadruhé připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že cíli, které lze považovat za „legitimní“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2000/78, a tudíž za způsobilé k odůvodnění výjimky ze zásady zákazu diskriminace na základě věku, jsou cíle spadající do sociální politiky, jako například ty, které souvisejí s politikou zaměstnanosti, trhu práce nebo odborného vzdělávání (viz rozsudky ze dne 5. března 2009, Age Concern England, C-388/07, Sb. rozh. s. I-1569, bod 46; ze dne 18. června 2009, Hütter, C-88/08, Sb. rozh. s. I-5325, bod 41, jakož i výše uvedený rozsudek Prigge a další, bod 81).

               61

               Pokud jde o cíl spočívající v tom, že v rámci povolání spadajících do veřejné služby budou sjednoceny věkové hranice pro povinné ukončení služebního poměru, je třeba konstatovat – jak uvedla generální advokátka v bodě 63 svého názoru – že v rozsahu, v němž sledování takového cíle umožní zajistit dodržování zásady rovného zacházení pro všechny osoby daného sektoru a ve vztahu k základnímu prvku jejich pracovního poměru, jakým je okamžik odchodu do důchodu, může tento cíl představovat legitimní cíl politiky zaměstnanosti.

               62

               Pokud jde o cíl směřující k zavedení vyváženější věkové skladby umožňující přístup mladých právníků k povoláním soudce, státního zástupce nebo notáře, stačí konstatovat, že Soudní dvůr již měl příležitost stanovit, že cíl spočívající v nastolení vyvážené věkové skladby mezi mladými a staršími státními zaměstnanci za účelem podpory přijímání a povyšování mladých státních zaměstnanců, optimalizace řízení zaměstnanců, a tím i předcházení případným sporům týkajícím se schopnosti zaměstnance vykonávat pracovní činnost po překročení určitého věku, který zároveň sleduje poskytování kvalitní služby soudnictví, může představovat legitimní cíl politiky zaměstnanosti a trhu práce (výše uvedený rozsudek Fuchs a Köhler, bod 50).

               63

               I když z předcházejícího vyplývá, že sporná ustanovení jsou odůvodněna legitimními cíli, je ještě třeba na závěr ověřit, zda dotčená vnitrostátní ustanovení představují přiměřené a nezbytné prostředky k tomu, aby bylo obou těchto cílů dosaženo.

               64

               Pokud jde o první cíl, tato ustanovení jsou v zásadě přiměřeným prostředkem k dosažení cíle sjednocení, který Maďarsko sleduje, v rozsahu, v němž směřují právě k tomu, aby odstranila, případně alespoň podstatně omezila, rozdílnost věkových hranic pro povinné ukončení služebního poměru pro všechna povolání spadající do veřejné služby soudnictví.

               65

               Je však třeba ještě určit, zda uvedená ustanovení představují rovněž prostředek nezbytný k dosažení těchto cílů.

               66

               K přezkoumání, zda dotčená ustanovení nepřekračují meze toho, co je nezbytné k dosažení uvedeného cíle, a zda nadměrně nezasahují do zájmů dotčených osob, je přitom třeba na tato ustanovení nahlížet v legislativním kontextu, do kterého spadají, a zohlednit jak újmu, kterou mohou způsobit osobám, na něž se vztahují, tak prospěch, jejž mohou přinést společnosti obecně i jednotlivcům, kteří ji tvoří (viz rozsudek ze dne 12. října 2010, Rosenbladt, C-45/09, Sb. rozh. s. I-9391, bod 73).

               67

               V tomto ohledu je třeba uvést, že kategoriím osob dotčeným uvedenými ustanoveními byla do jejich vstupu v platnost přiznána výjimka, která jim umožňovala zůstat ve funkci až do dosažení věku 70 let, což u těchto osob vyvolalo podloženou naději, že ve funkci zůstanou až do dosažení tohoto věku.

               68

               Dotčená ustanovení přitom náhle a podstatně snížila věkovou hranici pro povinné ukončení služebního poměru, aniž stanovila přechodná opatření, která by mohla chránit legitimní očekávání dotčených osob.

               69

               V důsledku předmětných právních předpisů, které vstoupily v platnost až dne 1. ledna 2012, jsou tak všichni soudci a státní zástupci, kteří dosáhli věku 62 let před tímto datem, nuceni opustit své funkce dne 30. června 2012, tedy po uplynutí doby šesti měsíců, a soudci a státní zástupci, kteří tohoto věku dosáhli mezi 1. lednem a 31. prosincem 2012, ukončí výkon svých funkcí dne 31. prosince 2012, tedy po uplynutí doby, která v žádném případě nebude překračovat jeden rok a která bude ve většině případů kratší. Dále pak notáři, kteří věku 62 let dosáhli před 1. lednem 2014, ukončí výkon svých funkcí k tomuto datu, a sice nejpozději dva roky poté, co nový důchodový režim vstoupil v platnost.

               70

               Za těchto podmínek dotyčné osoby opustí trh práce ze zákona a s konečnou platností, aniž budou mít čas přijmout opatření zejména hospodářské a finanční povahy, která taková situace vyžaduje, a to s ohledem na okolnost, že jednak je jejich starobní důchod – jak bylo uvedeno na jednání – nižší nejméně o 30 % než jejich odměna a jednak ukončení služebního poměru nezohledňuje příspěvková období, což tedy nezaručuje nárok na plný důchod.

               71

               Je nutno konstatovat, že Maďarsko nepředložilo žádnou skutečnost, která by mohla prokázat, že by žádné méně omezující opatření neumožnilo dosáhnout dotčeného cíle.

               72

               Je zajisté pravda, že tento členský stát tvrdil, že dotčené osoby měly možnost od roku 2011 předvídat změny jejich důchodového režimu, jelikož § 10 odst. 1 zákona č. LXXII z roku 2011, kterým se mění některé zákony o právním postavení v souladu se základním zákonem, již obsahoval „lhůty, v nichž bude služební poměr ukončen“, které budou rovněž přeneseny do zákona z roku 2011 o soudcích a do přechodných ustanovení. I za předpokladu, že tyto lhůty mohly být dostatečné k zabránění tomu, aby dotčeným osobám vznikla jakákoli újma, je však nutno uvést, že Maďarsko nikterak neupřesnilo, že sporné právní předpisy soudcům, státním zástupcům a notářům umožňují předvídat zamýšlené změny jejich důchodového režimu s dostatečným stupněm jistoty a přijmout nezbytná opatření.

               73

               Kromě toho Maďarsko neuvedlo ani důvody, pro něž věk pro odchod do důchodu snížilo o osm let, aniž stanovilo postupné rozvržení této změny, zatímco zákon Tny nejen že stanovil, že ke zvýšení věku pro odchod do důchodu o tři roky, a sice z 62 let na 65 let, dojde od roku 2014 v průběhu období osmi let, ale rovněž vstoupil v platnost již 1. ledna 2010, tedy čtyři roky před jeho použitelností.

               74

               Jak přitom zdůraznila generální advokátka v bodě 66 svého názoru, tyto rozdíly mezi spornými ustanoveními a zákonem Tny svědčí o tom, že zájmy těch, kterých se snížení věkové hranice pro odchod do důchodu dotklo, nebyly zohledněny stejně jako zájmy ostatních zaměstnanců veřejné správy, u kterých došlo ke zvýšení uvedené věkové hranice.

               75

               S ohledem na předcházející je třeba dospět k závěru, že dotčená ustanovení nejsou nezbytná k dosažení cíle sjednocení, který Maďarsko uplatňuje.

               76

               Pokud jde o druhý cíl týkající se zavedení vyváženější věkové skladby usnadňující přístup mladých právníků k povoláním soudce, státního zástupce nebo notáře a zaručující jim rychlejší služební postup, je třeba mít za to, že – jak vyzdvihuje Maďarsko – důsledkem snížení věkové hranice pro povinné ukončení služebního poměru je to, že se řada pracovních míst uvolní, a budou tak moci být obsazena mladými právníky, jakož i to, že se urychlí fluktuace a obnova zaměstnanců v dotčených povoláních.

               77

               Takové účinky, které jsou z krátkodobého hlediska zdánlivě pozitivní, však mohou zpochybnit možnost dosažení „věkové skladby“, která by byla ze střednědobého a dlouhodobého hlediska skutečně vyvážená.

               78

               Ačkoli totiž bude v průběhu roku 2012 obnova zaměstnanců dotčených povolání podléhat velmi podstatnému zrychlení z důvodu okolnosti, že osm věkových tříd bude nahrazeno jedinou, a sice věkovou třídou roku 2012, tato míra fluktuace bude v roce 2013, kdy bude muset být nahrazena pouze jedna věková třída, podléhat stejně radikálnímu zpomalení. Navíc tato míra fluktuace bude čím dál tím pomalejší v rozsahu, v němž se bude věková hranice pro povinné ukončení služebního poměru podle § 18 odst. 1 zákona Tny postupně zvyšovat z 62 let na 65 let, což způsobí dokonce zhoršení možností přístupu mladých právníků k povoláním v soudnictví.

               79

               Z toho vyplývá, že dotčená ustanovení nejsou přiměřená ke sledování cíle zavedení vyváženější „věkové skladby“.

               80

               Za těchto podmínek je nutno mít za to, že sporná vnitrostátní ustanovení zavádějí rozdílné zacházení nedodržující zásadu proporcionality, a žalobě Komise je tudíž třeba vyhovět.

               81

               S ohledem na vše předcházející je třeba konstatovat, že Maďarsko tím, že přijalo vnitrostátní režim, který stanoví, že služební poměr soudců, státních zástupců a notářů povinně zaniká při dovršení věku 62 let, což vede k rozdílnému zacházení na základě věku, které není přiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 2 a z čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78.

         K nákladům řízení

               82

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Maďarsko nemělo ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Maďarsko tím, že přijalo vnitrostátní režim, který stanoví, že služební poměr soudců, státních zástupců a notářů povinně zaniká při dovršení věku 62 let, což vede k rozdílnému zacházení na základě věku, které není přiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 2 a z čl. 6 odst. 1 směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání.

                           2)

                           Maďarsku se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: maďarština.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 14. května 2009. # Komise Evropských společenství proti Švédskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2004/83/ES - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-322/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 14. května 2009 – Komise v. Švédsko
      (Věc C‑322/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2004/83/ES – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (článek 226 ES) (viz bod 11)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí předpisů nezbytných k dosažení souladu se směrnicí Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna
                  2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli
                  žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany
                  (Úř. věst. L 304, s. 12; Zvl. vyd. 19/07, s. 96) ve stanovené lhůtě

            Výrok

                  1)

                  	Švédské království tím, že ve stanovené lhůtě nepřijalo právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu se směrnicí
                     Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby
                     bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu,
                     a o obsahu poskytované ochrany nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z této směrnice.

                  2)

                  	Švédskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 9. listopadu 1994. # Scottish Football Association proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-46/92.