title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 25. června 2015.#Skatteministeriet v. DSV Road A/S.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Østre Landsret.#Řízení o předběžné otázce – Celní kodex Společenství – Nařízení (EHS) č. 2913/92 – Články 203 a 204 – Nařízení (EHS) č. 2454/93 – Článek 859 – Režim vnějšího tranzitu – Vznik celního dluhu – Odnětí či neodnětí celnímu dohledu – Neplnění povinnosti – Pozdní předložení zboží celnímu úřadu určení – Zboží, které bylo odmítnuto příjemcem a vráceno zpět, aniž bylo předloženo celnímu úřadu – Zboží znovu propuštěné do režimu vnějšího tranzitu na základě nového celního prohlášení – Směrnice 2006/112/ES – Článek 168 písm. e) – Odpočet DPH při dovozu.#Věc C-187/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑187/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Østre Landsret (Dánsko) ze dne 4. dubna 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 16. dubna 2014, v řízení
            Skatteministeriet
            proti
            DSV Road A/S,
            za přítomnosti:
            Danske Speditører,
            SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
            ve složení T. von Danwitz (zpravodaj), předseda senátu, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
            generální advokát: M. Szpunar,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za DSV Road A/S A. Hedetoftem, advokat,
            – za Danske Speditører R. Køiem, advokat,
            – za dánskou vládu C. Thorningem, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Aukenem, advokat,
            – za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,
            – za řeckou vládu G. Skiani a M. Germani, jako zmocněnkyněmi,
            – za Evropskou komisi C. Soulay a L. Grønfeldt, jako zmocněnkyněmi,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 203 odst. 1 a čl. 204 odst. 1 písm. a) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/004, s. 307), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1791/2006 ze dne 20. listopadu 2006 (Úř. věst. L 363, s. 1, dále jen „celní kodex“), článku 859 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/006, s. 3), ve znění nařízení Komise (ES) č. 214/2007 ze dne 28. února 2007 (Úř. věst. L 62, s. 6, dále jen „prováděcí nařízení“), jakož i čl. 168 písm. e) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Skatteministeriet (ministerstvo pro daně a cla) a společností DSV Road A/S (dále jen „DSV“), jehož předmětem je platba cla a daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) za zboží, které bylo převáženo v rámci několika režimů vnějšího tranzitu Společenství.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Článek 37 celního kodexu stanoví:
            „1. Zboží podléhá celnímu dohledu od vstupu na celní území Společenství. Může být podrobeno celním kontrolám podle platných předpisů.
            2. Zboží podléhá celnímu dohledu tak dlouho, jak je nutné pro zjištění jeho celního statusu, a nejedná-li se o zboží Společenství, aniž je dotčen čl. 82 odst. 1, do okamžiku změny jeho celního statusu, jeho umístění do svobodného pásma nebo svobodného skladu, jeho zpětného vývozu nebo jeho zničení podle článku 182.“
            4. Článek 91 odst. 1 tohoto kodexu zní:
            „1. Režim vnějšího tranzitu umožňuje přepravu mezi dvěma místy v rámci celního území Společenství
            a) zboží, které není zbožím Společenství, aniž by toto zboží podléhalo dovozním clům a dalším poplatkům nebo obchodněpolitickým opatřením;
            [...]“
            5. V článku 92 uvedeného kodexu se uvádí:
            „1. Režim vnějšího tranzitu je ukončen a závazky držitele režimu jsou splněny, když je zboží propuštěné do tohoto režimu s požadovanými doklady předloženo celnímu úřadu určení v souladu s podmínkami stanovenými pro tento režim.
            2. Celní orgány vyřídí tranzitní režim [režim vnějšího tranzitu], pokud je na základě porovnání údajů, které má k dispozici celní úřad odeslání, s údaji, které má k dispozici celní úřad určení, patrné, že tento režim byl řádně ukončen.“
            6. Článek 96 odst. 1 téhož kodexu stanoví:
            „1. Hlavním povinným je držitel režimu vnějšího tranzitu Společenství. Je povinen
            a) předložit zboží ve stanovené lhůtě celnímu úřadu určení v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá celními orgány ke ztotožnění zboží;
            b) dodržovat předpisy vztahující se na tranzitní režim Společenství.“
            7. Článek 203 celního kodexu uvádí:
            „1. Celní dluh při dovozu vzniká
            – odnětím zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu.
            2. Celní dluh vzniká okamžikem, kdy je zboží odňato celnímu dohledu.
            3. Dlužníky jsou
            – osoba, která zboží odňala celnímu dohledu,
            [...]“
            8. Podle čl. 204 odst. 1 tohoto kodexu:
            „1. Celní dluh při dovozu vzniká
            a) nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití z [...] celního režimu, do nějž [něhož] bylo toto zboží propuštěno, nebo
            [...]
            v jiných případech, než jsou uvedeny v článku 203, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění nebo daného celního režimu.“
            9. Článek 356 prováděcího nařízení zní:
            „1. Celní úřad odeslání stanoví lhůtu, v níž musí být zboží předloženo celnímu úřadu určení, přičemž vezme v úvahu trasu, platné dopravní a jiné právní předpisy a případně údaje sdělené hlavním povinným.
            [...]
            3. Je-li zboží předloženo celnímu úřadu určení po uplynutí lhůty stanovené celním úřadem odeslání a je-li její nedodržení způsobeno okolnostmi, které jsou celnímu úřadu určení uspokojivě vysvětleny a které nelze přičítat ani dopravci, ani hlavnímu povinnému, má se za to, že hlavní povinný lhůtu dodržel.“
            10. Článek 859 tohoto nařízení uvádí:
            „Následující nedostatky se považují za nedostatky, které nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění ani daného celního režimu podle čl. 204 odst. 1, jestliže
            – se nejedná o pokus odnětí zboží celnímu dohledu,
            – nevznikají hrubou nedbalostí zúčastněné osoby a
            – jsou dodatečně splněny veškeré formality potřebné k napravení situace daného zboží:
            [...]
            2) v případě zboží propuštěného do režimu tranzitu, nesplnění jednoho ze závazků, které použití tohoto režimu ukládá, jsou-li splněny tyto podmínky:
            a) zboží propuštěné do režimu tranzitu bylo celnímu úřadu v místě určení skutečně předloženo v nezměněném stavu;
            b) celní úřad určení byl schopen zajistit, aby zboží bylo na konci tranzitní operace přiděleno celně schválené určení nebo aby bylo dočasně uskladněno;
            c) pokud nebyla dodržena lhůta stanovená v článku 356 a odstavec 3 tohoto článku nelze použít, avšak zboží bylo přesto v přijatelné době předloženo celnímu úřadu určení;
            [...]“
            11. Podle článku 168 směrnice o DPH:
            „Jsou-li zboží a služby použity pro účely zdaněných plnění osoby povinné dani, má tato osoba nárok ve členském státě, v němž tato plnění uskutečňuje, odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, tyto částky:
            [...]
            e) DPH, která je splatná nebo byla odvedena při dovozu zboží do tohoto členského státu.“
            12. Podle článku 201 uvedené směrnice platí, že:
            „Při dovozu je povinna odvést daň osoba nebo osoby, které za osoby povinné odvést daň určí nebo uzná členský stát dovozu.“
            Dánské právo
            13. Ustanovení § 39 odst. 1 celního zákona (Toldloven), ve znění kodifikovaném vyhláškou č. 867 (lovbekendtgørelse nr 867) ze dne 13. září 2005, zní následovně:
            „Povinnost odvést cla a daně ze zboží má:
            1) osoba, která dováží nebo si nechá dovézt na dánské celní území zboží, které není na celním území Evropské unie ve volném oběhu;
            [...]
            4) řidič nebo vlastník dopravního prostředku dopravujícího zboží pod celním dohledem nebo zboží, jež je podmínečně osvobozeno od cel a daní. Totéž platí i pro osobu, která je držitelem takového dopravního prostředku.“
            14. Ustanovení § 37 zákona o DPH (Momsloven) stanoví:
            „Podniky registrované podle článků 47, 49, 51 nebo 51a si mohou při výpočtu daně splatné na vstupu ve smyslu čl. 56 odst. 3 odpočíst daň stanovenou tímto zákonem z nákupů a jiných plnění uskutečněných podnikem, jež se týkají zboží a služeb výhradně použitých pro účely dodání podniku neosvobozených od daně [...].“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            15. Dne 23. srpna 2007 a dne 10. dubna 2008 iniciovala dánská dopravní a logistická společnost DSV jakožto hlavní povinný zahájení dvou režimů vnějšího tranzitu Společenství (dále jen „tranzitní režimy“), jež se týkala dopravy 148 a 703 balení elektronických výrobků mezi celním úřadem odeslaní ve svobodném přístavu Kodaň (Dánsko) a celním úřadem určení v Jönköpingu (Švédsko). Dánské orgány celního úřadu odeslání bez provedení fyzické kontroly zboží nařídily jeho propuštění a stanovily lhůty pro jeho předložení celnímu úřadu určení do 31. srpna 2007 a do 13. dubna 2008.
            16. V obou případech společnost DSV dopravila zboží do Jönköping u, kde ho však jeho příjemce odmítl převzít. V důsledku toho tato společnost dne 4. září 2007 a dne 14. dubna 2008 přivezla dané zboží zpět do svobodného přístavu Kodaň, aniž došlo k jeho předložení celnímu úřadu v Jönköpingu nebo celnímu úřadu ve svobodném přístavu Kodaň nebo ke zrušení tranzitních dokladů.
            17. Společnost DSV tvrdí, že týchž 148 a 703 balení elektronických výrobků bylo znovu dopraveno do Jönköpingu spolu s dalšími elektronickými výrobky dne 13. září 2007 a dne 17. dubna 2008. U každého z těchto dodání dala společnost DSV podnět k zahájení nového transitního režimu a byly vystaveny nové tranzitní doklady na celkem 573 a 939 balení elektronických výrobků. Tyto druhé tranzitní režimy byly řádně uzavřeny dne 13. září 2007 a dne 23. dubna 2008. Skatteministeriet však zpochybňuje skutečnost, že 148 a 703 balení elektronických výrobků, která byla předmětem prvních tranzitních režimů, byla zahrnuta i do druhých tranzitních režimů.
            18. Za každý z prvních neuzavřených tranzitních režimů požadovala danske told- og skatteforvaltning (dánská centrální daňová a celní správa) od společnosti DSV zaplacení cla podle článku 203 celního kodexu, a podpůrně podle článku 204 uvedeného kodexu. Danske told- og skatteforvaltning dále požadovala zaplacení DPH při dovozu ze zboží, jež bylo předmětem těchto režimů, a to na základě čl. 39 odst. 1 bodu 4 celního zákona, ve znění kodifikovaném vyhláškou č. 867 ze dne 13. září 2005. Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že společnost DSV zaplatila DPH při dovozu, ale že nárok na odpočet DPH jí byl odepřen. Společnost DSV napadla tato rozhodnutí a věc nyní projednává Østre Landsret (krajský odvolací soud).
            19. Za těchto podmínek se Østre Landsret rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Musí být čl. 203 odst. 1 [celního kodexu] vykládán v tom smyslu, že v takové situaci, jaká nastala v původním řízení, došlo k odnětí celnímu dohledu, jestliže a) se oba tranzity, které se uskutečnily v letech 2007 a 2008, týkaly stejného zboží, nebo b) nelze doložit, že se jednalo o stejné zboží?
            2) Musí být článek 204 [celního kodexu] vykládán v tom smyslu, že v takové situaci, jaká nastala v původním řízení, vznikl celní dluh, jestliže a) se oba tranzity, které se uskutečnily v letech 2007 a 2008, týkaly stejného zboží, nebo b) nelze doložit, že se jednalo o stejné zboží?
            3) Musí být článek 859 [prováděcího nařízení] vykládán v tom smyslu, že za okolností původního řízení došlo k porušení podmínek, které nemělo skutečný vliv na řádný průběh celního režimu, jestliže a) se oba tranzity, které se uskutečnily v letech 2007 a 2008, týkaly stejného zboží, nebo b) nelze doložit, že se jednalo o stejné zboží?
            4) Může členský stát dovozu odepřít osobě, jež je určena tímto státem jako osoba povinná k dani, odpočet DPH při dovozu na základě čl. 168 písm. e) směrnice o DPH, pokud je DPH při dovozu vyžadována po dopravci daného zboží, který není dovozcem ani vlastníkem zboží, nýbrž toto zboží pouze přepravil a nechal je proclít v rámci své spediční činnosti, která podléhá DPH?“
            K předběžným otázkám
            K první otázce
            20. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 203 odst. 1 celního kodexu vykládán v tom smyslu, že celní dluh podle tohoto ustanovení vzniká na základě pouhé skutečnosti, že zboží propuštěné do tranzitního režimu je po neúspěšném pokusu o dodání přivezeno zpět do svobodného přístavu odeslání, aniž bylo předloženo celnímu úřadu určení nebo celnímu úřadu svobodného přístavu.
            21. Předkládající soud pokládá tuto otázku v souvislosti se dvěma odlišnými skutkovovými situacemi, a to situací, kdy je prokázáno, že totéž zboží bylo posléze znovu dopraveno na místo určení v rámci druhého tranzitního režimu, který byl řádně uzavřen, a situací, kdy nelze prokázat, že zboží přepravované v rámci prvního a druhého tranzitního režimu bylo totožné.
            22. Úvodem je třeba připomenout, že články 203 a 204 celního kodexu mají samostatné oblasti působnosti. Zatímco prvně uvedený článek se vztahuje na jednání, které vede k odnětí zboží celnímu dohledu, druhý se vztahuje na nesplnění povinností a nedodržení podmínek týkajících se různých celních režimů, která nemají vliv na celní dohled (rozsudek X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 31).
            23. Ze znění článku 204 celního kodexu vyplývá, že se toto ustanovení použije pouze v případech, na které se nevztahuje článek 203 celního kodexu (rozsudek X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 32).
            24. Z toho vyplývá, že pro účely určení, na základě kterého z těchto dvou článků vzniká celní dluh při dovozu, je třeba nejprve zkoumat, zda dotčené skutkové okolnosti představují odnětí celnímu dohledu ve smyslu čl. 203 odst. 1 celního kodexu. Ustanovení článku 204 celního kodexu se uplatní pouze v případě záporné odpovědi na tuto otázku (rozsudek X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 33).
            25. Pokud jde konkrétně o pojem „odnětí celnímu dohledu“ podle čl. 203 odst. 1 celního kodexu, je nutno připomenout, že podle judikatury Soudního dvora je nutno jej chápat v tom smyslu, že zahrnuje každou činnost nebo opomenutí, v jejichž důsledku je příslušnému celnímu orgánu zabráněno, byť jen přechodně, v přístupu ke zboží podléhajícímu celnímu dohledu a v provedení kontrol stanovených v čl. 37 odst. 1 celního kodexu (rozsudek X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 34).
            26. Zaprvé je v projednávaném případě třeba konstatovat, že podmínky pro vznik celního dluhu na základě čl. 203 odst. 1 celního kodexu v situaci, kdy nelze prokázat, že zboží přepravované v rámci prvního a druhého tranzitního režimu je totožné, jsou splněny. V této situaci totiž chybí důkaz o tom, že zboží bylo předloženo celnímu úřadu určení, jak vyžaduje čl. 96 odst. 1 písm. a) celního kodexu. V takové situaci přitom příslušný celní úřad není schopen podle čl. 92 odst. 2 celního kodexu určit, že tranzitní režim byl řádně ukončen.
            27. Zadruhé v situaci, kdy je totožnost zboží přepravovaného v rámci prvního i druhého tranzitního režimu prokázána, bylo toto zboží skutečně předloženo celnímu úřadu místa určení v rámci jeho druhé přepravy. Pokud jde o tuto situaci, je třeba konstatovat, že nepředložení zboží celnímu úřadu v Jönköpingu v rámci jeho první přepravy a celnímu úřadu svobodného přístavu Kodaň po jeho návratu, propuštění uvedeného zboží do druhého tranzitního režimu, jakož i jeho opožděné předložení celnímu úřadu místa určení nejsou okolnosti, které samy o sobě postačují k tomu, aby představovaly odnětí celnímu dohledu.
            28. V případě neuzavření prvního tranzitního režimu, jakož i neprovedení změny celního určení nebo celního režimu dotčeného zboží bylo totiž dané zboží při svém návratu a uskladnění ve svobodném přístavu Kodaň stále propuštěno do prvního tranzitního režimu. Jak přitom uvedla Evropská komise, v rámci tranzitního režimu se celní dohled přirozeně vykonává na dálku. Vztahuje se na zboží, které se nenachází na vymezeném místě, ale je přepravováno z jednoho místa na druhé, aniž jsou celní orgány schopny kdykoliv během přepravy kontrolovat jeho přesnou polohu.
            29. Tento dohled vykonávaný na dálku není narušen pouhými opomenutími předložit dotčené zboží celnímu úřadu místa určení nebo celnímu úřadu svobodného přístavu v případě, že jsou splněny všechny ostatní podmínky tranzitního režimu. V takové situaci je totiž dotčené zboží i přes tato opomenutí stále přepravováno podle povoleného tranzitního postupu s odpovídajícími tranzitními doklady, takže celní orgány mohou mít k tomuto zboží vždy přístup a zkontrolovat ho.
            30. Propuštění dotčeného zboží do druhého tranzitního režimu, v jehož důsledku bylo dané zboží celnímu úřadu místa určení nakonec předloženo nikoliv v rámci prvního, ale až druhého tranzitního režimu, také nemůže být považováno za odnětí celnímu dohledu. Po tomto propuštění je totiž uvedené zboží stále předmětem celního dohledu, přičemž jedinou změnou je, že tento dohled již není součástí prvního, ale druhého tranzitního režimu.
            31. Skutečnost, že společnost DSV nakonec předložila zboží celnímu úřadu místa určení po lhůtě pro předložení stanovené v rámci prvního tranzitního režimu, rovněž nemůže být považována za odnětí celnímu dohledu. Soudní dvůr již rozhodl, že pouhé překročení lhůty pro předložení stanovené podle čl. 356 odst. 1 prováděcího nařízení nevede ke vzniku celního dluhu z důvodu odnětí předmětného zboží celnímu dohledu ve smyslu tohoto článku (v tomto smyslu viz rozsudek X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 45).
            32. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 203 celního kodexu musí vykládán v tom smyslu, že celní dluh podle tohoto ustanovení nevzniká na základě pouhé skutečnosti, že zboží propuštěné do tranzitního režimu je po neúspěšném pokusu o dodání přivezeno zpět do svobodného přístavu odeslání, aniž bylo předloženo celnímu úřadu místa určení nebo celnímu úřadu svobodného přístavu, je-li prokázáno, že totéž zboží bylo posléze znovu dopraveno na místo určení v rámci druhého tranzitního režimu, který byl řádně uzavřen. Naopak v situaci, kdy nelze prokázat, že zboží přepravované v rámci prvního a druhého tranzitního režimu bylo totožné, vzniká podle tohoto článku celní dluh.
            Ke druhé a třetí otázce
            33. S ohledem na odpověď na první otázku je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět pouze pro případ, že je prokázáno, že zboží přepravované v rámci prvního a druhého tranzitního režimu bylo totožné.
            34. I když je pravda, že v projednávaném případě společnost DSV předložila dané zboží celnímu úřadu místa určení v rámci druhého tranzitního režimu, nic to nemění na tom, že k tomuto předložení došlo po lhůtě pro předložení stanovené v rámci prvního tranzitního režimu. Uvedená situace se tudíž vyznačuje tím, že zboží propuštěné do prvního tranzitního režimu bylo celnímu úřadu místa určení předloženo opožděně a v rámci druhého tranzitního režimu.
            35. Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být článek 204 celního kodexu, ve spojení s článkem 859 prováděcího nařízení, vykládán v tom smyslu, že opožděné předložení zboží propuštěného do prvního tranzitního režimu celnímu úřadu místa určení, k němuž došlo v rámci druhého tranzitního režimu, představuje nesplnění povinnosti, na základě kterého vzniká celní dluh.
            36. Pokud jde na prvním místě o otázku, zda je v takové situaci splněna podmínka pro vznik celního dluhu podle čl. 204 odst. 1 celního kodexu, tj. nesplnění některé z povinností vyplývajících z tranzitního režimu, Soudní dvůr již rozhodl, že překročení lhůty pro předložení stanovené podle čl. 356 odst. 1 prováděcího nařízení vede ke vzniku celního dluhu na základě článku 204 celního kodexu (v tomto smyslu viz rozsudek X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 45). Tato podmínka je tedy v zásadě ve věci v původním řízení splněna.
            37. Tento závěr není zpochybněn rozsudkem DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), kterého se v tomto ohledu dovolává společnost DSV. V tomto rozsudku Soudní dvůr v meritu rozhodl, že se článek 204 celního kodexu nevztahuje na situaci, ve které autorizovaný dopravce dal omylem podnět k zahájení dvou tranzitních režimů pro jedno a totéž zboží. Odůvodnění obsažená v tomto rozsudku nelze na věc v původním řízení přenést, jelikož se skutkové okolnosti těchto dvou věcí podstatně liší.
            38. Na rozdíl od skutkových okolností, které nastaly ve věci, ve které byl vydán rozsudek DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že ve věci v původním řízení nebyla dotčená dodání uskutečněna společností DSV jakožto autorizovaným dopravcem. Kromě toho ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek, nebylo dotčené zboží v rámci prvního tranzitního režimu vůbec přepravováno, zatímco ve věci v původním řízení bylo dané zboží nejen dopraveno na místo svého určení a vráceno zpět na místo jeho odeslání, ale rovněž v rámci prvního tranzitního režimu uskladněno ve svobodném přístavu.
            39. Článek 356 odst. 3 prováděcího nařízení nicméně stanoví, že je-li zboží předloženo celnímu úřadu určení po uplynutí lhůty stanovené celním úřadem odeslání a je-li její nedodržení způsobeno okolnostmi, které jsou celnímu úřadu určení uspokojivě vysvětleny a které nelze přičítat ani dopravci, ani hlavnímu povinnému, má se za to, že hlavní povinný lhůtu dodržel. Je věcí předkládajícího soudu, aby ověřil, zda jsou tyto podmínky v projednávané věci splněny.
            40. Pokud jde na druhém místě o otázku, zda je splněna negativní podmínka stanovená v článku 204 celního kodexu, která vylučuje vznik celního dluhu podle tohoto článku, pokud „nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění nebo daného celního režimu“, je třeba připomenout, že článek 859 prováděcího nařízení taxativně vyjmenovává situace, které mohou tuto podmínku splňovat (v tomto smyslu viz rozsudek Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, bod 43).
            41. V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí a písemných vyjádření účastníků původního řízení vyplývá, že se ve věci v původním řízení zejména jedná o podmínky stanovené ve druhé a třetí odrážce článku 859 prováděcího nařízení, jakož i v bodě 2 písm. a) a c) tohoto článku.
            42. Co se zaprvé týče třetí odrážky a bodu 2 písm. a) článku 859 tohoto nařízení, tato ustanovení vyžadují, aby byly dodatečně splněny veškeré formality potřebné k napravení situace daného zboží a aby bylo zboží celnímu úřadu v místě určení skutečně předloženo v nezměněném stavu.
            43. Dánská vláda v podstatě tvrdí, že tyto podmínky nejsou v projednávaném případě splněny, neboť dané zboží nebylo v prvním případě předloženo a před podáním podnětu k zahájení nového tranzitního režimu došlo ke smísení s jinými výrobky.
            44. Je přitom třeba konstatovat, že v případě prokázání, že zboží přepravované v rámci prvního a druhého tranzitního režimu bylo totožné a že druhý tranzitní režim byl řádně uzavřen, jsou tyto podmínky splněny. Pouhá skutečnost, že první tranzitní režim nebyl řádně ukončen, nemůže mít totiž vliv na odpověď na otázku, zda byly dodatečně splněny veškeré formality potřebné k napravení situace daného zboží. Kromě toho v takovém případě bylo dané zboží celnímu úřadu v místě určení skutečně předloženo v nezměněném stavu.
            45. Co se týče zadruhé čl. 859 bodu 2 písm. c) prováděcího nařízení, toto ustanovení vyžaduje, aby v případě, že nebyla dodržena lhůta stanovená v článku 356 tohoto nařízení a odstavec 3 tohoto článku nelze použít, bylo zboží přesto v přijatelné době předloženo celnímu úřadu určení. Předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda jsou tyto podmínky ve věci v původním řízení splněny.
            46. Co se zatřetí týče čl. 859 druhé odrážky prováděcího nařízení, který stanoví podmínku, podle které dané nedostatky nesmí vzniknout hrubou nedbalostí zúčastněné osoby, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pojem „hrubá nedbalost“ je třeba posoudit s přihlédnutím zejména ke složitosti ustanovení, jejichž porušení vedlo ke vzniku celního dluhu, jakož i odborné zkušenosti a péči dotyčného subjektu (v tomto smyslu viz rozsudek Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, body 50 a 56). Předkládajícímu soudu přísluší na základě těchto kritérií a s ohledem na okolnosti projednávané věci posoudit, zda se v případě společnosti DSV jednalo o hrubou nedbalost či nikoli.
            47. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že článek 204 celního kodexu, ve spojení s článkem 859 prováděcího nařízení, musí být vykládán v tom smyslu, že opožděné předložení zboží propuštěného do prvního tranzitního režimu celnímu úřadu místa určení, k němuž došlo v rámci druhého tranzitního režimu, představuje nesplnění povinnosti, na základě kterého vzniká celní dluh, nejsou-li splněny podmínky stanovené v čl. 356 odst. 3 nebo v čl. 859 druhé odrážce a čl. 859 třetí odrážce bodu 2 písm. c) tohoto nařízení, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            Ke čtvrté otázce
            48. Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 168 písm. e) směrnice o DPH vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje odpočet DPH při dovozu, jež má povinnost odvést dopravce, který není dovozcem ani vlastníkem daného zboží, nýbrž toto zboží pouze přepravil a nechal je proclít v rámci své spediční činnosti, která podléhá DPH.
            49. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle znění čl. 168 písm. e) směrnice o DPH vzniká nárok na odpočet pouze v případě, že je dovezené zboží použito pro účely zdaněných plnění osoby povinné dani. Podle ustálené judikatury Soudního dvora v oblasti nároku na odpočet DPH zatěžující pořízení zboží nebo služeb platí, že tato podmínka je splněna pouze tehdy, jsou-li náklady na pořízení plnění na vstupu zahrnuty do ceny konkrétních plnění na výstupu nebo do ceny zboží nebo služeb dodaných či poskytnutých osobou povinnou k dani v rámci její ekonomické činnosti (viz rozsudky SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, bod 60, a Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, bod 48).
            50. Přitom vzhledem k tomu, že hodnota přepravovaného zboží nepřestavuje součást nákladů účtovaných dopravcem, jehož činnost se omezuje na přepravu tohoto zboží za úplatu, nejsou podmínky pro použití čl. 168 písm. e) směrnice o DPH v projednávaném případě splněny.
            51. Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 168 písm. e) směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje odpočet DPH při dovozu, jež má povinnost odvést dopravce, který není dovozcem ani vlastníkem daného zboží, nýbrž toto zboží pouze přepravil a nechal je proclít v rámci své spediční činnosti, která podléhá DPH.
            K nákladům řízení
            52. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
            1) Článek 203 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1791/2006 ze dne 20. listopadu 2006, musí být vykládán v tom smyslu, že celní dluh podle tohoto článku nevzniká na základě pouhé skutečnosti, že zboží propuštěné do režimu vnějšího tranzitu Společenství je po neúspěšném pokusu o dodání přivezeno zpět do svobodného přístavu odeslání, aniž bylo předloženo celnímu úřadu místa určení nebo celnímu úřadu svobodného přístavu, je-li prokázáno, že totéž zboží bylo posléze znovu dopraveno na místo určení v rámci druhého režimu vnějšího tranzitu Společenství, který byl řádně uzavřen. Naopak v situaci, kdy nelze prokázat, že zboží přepravované v rámci prvního a druhého režimu vnějšího tranzitu Společenství bylo totožné, vzniká podle tohoto článku celní dluh.
            2) Článek 204 nařízení č. 2913/92, ve znění nařízení č. 1791/2006, ve spojení s článkem 859 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, ve znění nařízení Komise (ES) č. 214/2007 ze dne 28. února 2007, musí být vykládán v tom smyslu, že opožděné předložení zboží propuštěného do prvního režimu vnějšího tranzitu Společenství celnímu úřadu místa určení, k němuž došlo v rámci druhého režimu vnějšího tranzitu Společenství, představuje nesplnění povinnosti, na základě kterého vzniká celní dluh, nejsou-li splněny podmínky stanovené v čl. 356 odst. 3 nebo v čl. 859 druhé odrážce a čl. 859 třetí odrážce bodu 2 písm. c) tohoto nařízení, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            3) Článek 168 písm. e) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje odpočet daně z přidané hodnoty při dovozu, jež má povinnost odvést dopravce, který není dovozcem ani vlastníkem daného zboží, nýbrž toto zboží pouze přepravil a nechal je proclít v rámci své spediční činnosti, která podléhá dani z přidané hodnoty.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 9. března 2000. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-358/98.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 6. července 2010.#Monsanto Technology LLC proti Cefetra BV a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank 's-Gravenhage - Nizozemsko.#Průmyslové a obchodní vlastnictví - Právní ochrana biotechnologických vynálezů - Směrnice 98/44/ES - Článek 9 - Patent na výrobek obsahující genetickou informaci nebo spočívající v genetické informaci - Materiál zahrnující výrobek - Ochrana - Podmínky.#Věc C-428/08.

text:
      Věc C-428/08
      Monsanto Technology LLC
      v.
      Cefetra BV a další
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank 's-Gravenhage)
      „Průmyslové a obchodní vlastnictví – Právní ochrana biotechnologických vynálezů – Směrnice 98/44/ES – Článek 9 – Patent na výrobek obsahující genetickou informaci nebo spočívající v genetické informaci – Materiál zahrnující výrobek – Ochrana – Podmínky“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Právní ochrana biotechnologických vynálezů – Směrnice 98/44
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/44, článek 9)
      2.        Sbližování právních předpisů – Právní ochrana biotechnologických vynálezů – Směrnice 98/44
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/44, článek 9)
      3.        Sbližování právních předpisů – Právní ochrana biotechnologických vynálezů – Směrnice 98/44
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/44, článek 9)
      4.        Mezinárodní dohody – Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (TRIPS)
      (Dohoda TRIPS, články 27 a 30; Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/44, článek 9)
      1.        Článek 9 směrnice 98/44/ES o právní ochraně biotechnologických vynálezů musí být vykládán v tom smyslu, že nepřiznává ochranu
         patentových práv, jestliže je patentovaný výrobek obsažen v sójové moučce, v níž neplní funkci, pro kterou je patentován,
         avšak tuto funkci plnil předtím v rostlině sóji, z jejíhož zpracování tato moučka pochází, nebo jestliže může případně tuto
         funkci znovu plnit poté, co je z moučky extrahován a následně zaveden do určitého živého organismu. Článek 9 uvedené směrnice
         váže ochranu, kterou zakotvuje, na podmínku, že patentovaná sekvence DNA plní svou funkci v materiálu, do něhož je zahrnuta.

      (viz body 46, 50, výrok 1)
      2.        Článek 9 směrnice 98/44 o právní ochraně biotechnologických vynálezů provádí úplnou harmonizaci jím přiznané ochrany, takže
         brání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy poskytovaly absolutní ochranu patentovanému výrobku jako takovému bez ohledu
         na to, zda v materiálu, který jej obsahuje, plní svou funkci.

      (viz bod 63, výrok 2)
      3.        Článek 9 směrnice 98/44 o právní ochraně biotechnologických vynálezů brání tomu, aby se majitel patentu vydaného před přijetím
         této směrnice, dovolával absolutní ochrany patentovaného výrobku, kterou mu údajně přiznaly tehdy účinné vnitrostátní právní
         předpisy. Nové pravidlo se totiž v zásadě okamžitě použije na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího
         pravidla a směrnice 98/44 z této zásady nestanoví žádné výjimky.

      (viz body 66–67, 69, výrok 3)
      4.        Články 27 a 30 dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, která tvoří přílohu 1 C Dohody o zřízení Světové
         obchodní organizace schválené rozhodnutím 94/800, nemají vliv na výklad článku 9 směrnice 98/44 o právní ochraně biotechnologických
         vynálezů, podle níž je ochrana, kterou tento článek zakládá, omezená na situace, v nichž patentovaný výrobek plní svou funkci.

      (viz body 76–77, výrok 4)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      6. července 2010(*)

      „Průmyslové a obchodní vlastnictví – Právní ochrana biotechnologických vynálezů – Směrnice 98/44/ES – Článek 9 – Patent na výrobek obsahující genetickou informaci nebo spočívající v genetické informaci – Materiál zahrnující výrobek – Ochrana – Podmínky“
      Ve věci C‑428/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Rechtbank ’s‑Gravenhage
         (Nizozemsko) ze dne 24. září 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 29. září 2008, v řízení

      Monsanto Technology LLC
      proti
      Cefetra BV,
      Cefetra Feed Service BV,
      Cefetra Futures BV,
      Alfred C. Toepfer International GmbH,
      za přítomnosti:
      Argentinského státu,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, E. Levits, předsedové senátů, A. Borg Barthet, J.
         Malenovský, U. Lõhmus a L. Bay Larsen (zpravodaj), soudci,

      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. prosince 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Monsanto Technology LLC W. A. Hoyngem a F. W. E. Eijsvogelsem, advocaten,
      –        za Cefetra BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV a Alfred C. Toepfer International GmbH, J. Allenem a H. Speyart
         van Woerdenem, advocaten,

      –        za Argentinský stát B. Remichem, avocat, jakož i M. Roosenem a V. Cassiersem, advocaten,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s D. Del Gaizem, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a M. de Gravem, jako zmocněnci,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem,
      –        za vládu Spojeného království S. Ossowskim, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi H. Krämerem a W. Wilsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. března 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Předběžná otázka se týká výkladu článku 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/44/ES ze dne 6. července 1998 o právní
         ochraně biotechnologických vynálezů (Úř. věst. L 213, s. 13; Zvl. vyd. 13/20, s. 395, dále jen „směrnice“).

      2         Tato žádost byla předložena v rámci dvou sporů, a to jednak mezi Monsanto Technology LLC (dále jen „Monsanto“) a Cefetra
         BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV (dále jen společně „Cefetra“) podporovaných Argentinským státem, vedlejším
         účastníkem řízení, a jednak mezi Monsanto a Vopak Agencies Rotterdam BV (dále jen „Vopak“) a Alfred C. Toepfer International
         GmbH (dále jen „Toepfer“) ve věci dovozů sójové moučky pocházející z Argentiny do Evropského společenství během let 2005 a 2006.

       Právní rámec
       Mezinárodní právo
      3        Článek 27 dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, která tvoří přílohu 1 C dohody o zřízení Světové obchodní
         organizace (WTO), podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994
         o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola
         mnohostranných jednání (1986–1994) (Úř. věst. L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80, dále jen „dohoda TRIPS“), nadepsaný „Patentovatelný
         předmět“ ve svém odst. 1 především stanoví, že:

      –        mohou být uděleny patenty na jakékoli vynálezy bez ohledu na to, zda jde o výrobky nebo výrobní postupy ve všech technických
         oblastech, za předpokladu, že jsou nové, obsahují tvůrčí činnost a jsou průmyslově využitelné;

      –        budou patenty dostupné a patentová práva využitelná bez diskriminace, pokud jde o místo vynálezu, oblast techniky a skutečnost,
         zda jde o výrobky dovezené nebo místně vyrobené.

      4        Článek 30 téže dohody, nadepsaný „Výjimky z udělených práv“, upřesňuje, že členové mohou poskytovat výjimky z výlučných práv
         udělených patentem za předpokladu, že takové výjimky nebudou nepřiměřeně v rozporu s běžným využíváním patentu a že nebudou
         nepřiměřeně na úkor oprávněných zájmů majitele patentu s tím, že bude brán zřetel na oprávněné zájmy třetích stran.

       Právo Unie
      5        Článek 1 směrnice stanoví, že členské státy chrání biotechnologické vynálezy podle vnitrostátního patentového práva a že toto
         právo upraví v případě nutnosti tak, aby přihlíželo k ustanovením dotčené směrnice. Doplňuje, že touto směrnicí nejsou dotčeny
         povinnosti vyplývající členským státům zejména z dohody TRIPS.

      6        Článek 2 směrnice vymezuje „biologický materiál“ jako jakýkoli materiál obsahující genetickou informaci a schopný samoreprodukce
         nebo reprodukce v biologickém systému.

      7        Článek 3 stanoví, že vynálezy, které jsou nové, zahrnují vynálezeckou činnost a jsou průmyslově využitelné, jsou patentovatelné,
         i když se v daném případě týkají výrobku, který se skládá z biologického materiálu nebo obsahuje biologický materiál. Upřesňuje,
         že biologický materiál, který je izolován ze svého přirozeného prostředí nebo vyráběn technickým způsobem, může být předmětem
         vynálezu, i když se již v přírodě vyskytl.

      8        Bod 22 odůvodnění směrnice zdůrazňuje, že diskuse o patentovatelnosti sekvencí nebo dílčích sekvencí genů je sporná. Uvádí,
         že udělení patentu na vynálezy, které se týkají těchto sekvencí nebo dílčích sekvencí, by mělo vyžadovat použití stejných
         kritérií [patentovatelnosti], jako ve všech ostatních odvětvích technologie: novosti, vynálezecké činnosti a průmyslové využitelnosti.
         Doplňuje, že průmyslová využitelnost sekvence nebo dílčí sekvence musí být popsána v patentové přihlášce při podání.

      9        Podle bodu 23 odůvodnění směrnice neobsahuje pouhá sekvence DNA bez uvedení funkce technickou informaci, a není tedy patentovatelným
         vynálezem.

      10      Bod 24 odůvodnění uvádí, že k tomu, že aby bylo splněno kritérium průmyslové využitelnosti, musí se v případech, kde je sekvence
         nebo dílčí sekvence genu použita k výrobě proteinu nebo části proteinu, určit, jaký protein nebo část proteinu se vyrábí nebo
         jakou funkci plní.

      11      Článek 5 odst. 3 směrnice obsažený v kapitole I, nazvané „Patentovatelnost“ vyžaduje, aby byla v patentové přihlášce konkrétně
         objasněna průmyslová využitelnost sekvence nebo dílčí sekvence genu.

      12      Článek 9 obsažený v kapitole II, nadepsané „Rozsah ochrany“ zakotvuje:

      „Ochrana vyplývající z patentu na výrobek obsahující genetickou informaci nebo spočívající v genetické informaci se vztahuje
         i na veškerý materiál […], ve kterém je výrobek zahrnut a ve kterém je obsažena a plní svou funkci genetická informace.“

       Vnitrostátní právo
      13      Článek 53 zákona o patentech na vynálezy z roku 1995 dále jen „zákon z roku 1995“) stanoví:

      „[…] patent zakládá svému majiteli výlučné právo:
      a)      patentovaný výrobek pro svůj podnik nebo v něm vyrábět, užívat, uvádět na trh či jej dále prodávat, pronajímat jej, dodávat
         jej nebo provádět jakoukoli jinou obchodní operaci týkající se tohoto výrobku anebo jej pro některý z těchto účelů nabízet,
         dovážet nebo držet;

      b)      používat pro svůj podnik nebo v něm patentovaný postup nebo užívat, uvádět na trh či dále prodávat, pronajímat, dodávat výrobek
         získaný přímo použitím tohoto postupu nebo provádět jakoukoli jinou obchodní operaci týkající se tohoto výrobku anebo jej
         pro některý z těchto účelů nabízet, dovážet nebo držet.“

      14      Článek 53a tohoto zákona je formulován následovně:

      „1.      Pokud jde o patent vztahující se k biologickému materiálu nadanému na základě vynálezu určitými vlastnostmi, vztahuje se výlučné
         právo na veškerý biologický materiál získaný z tohoto biologického materiálu reprodukcí nebo multiplikací ve stejné nebo odlišné
         podobě, nadaný týmiž vlastnostmi.

      2.      Pokud jde o patent vztahující se k postupu umožňujícímu vyrobit biologický materiál nadaný z důvodu vynálezu určitými vlastnostmi,
         vztahuje se výlučné právo na biologický materiál přímo získaný tímto postupem a na jakýkoli další biologický materiál získaný
         z přímo získaného biologického materiálu reprodukcí nebo multiplikací ve stejné nebo odlišné podobě, nadaný týmiž vlastnostmi.

       3. Pokud jde o patent na výrobek obsahující genetickou informaci nebo spočívající v genetické informaci, vztahuje se výlučné
         právo na veškerý materiál, ve kterém je výrobek zahrnut a ve kterém je obsažena a plní svou funkci genetická informace […].“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Společnost Monsanto je majitelkou evropského patentu EP 0 546 090 uděleného dne 19. června 1996 pro 5-enolpyruvylšikimát-3-fosfátsyntázu
         tolerujícímu glyfosfát (dále jen „evropský patent“). Tento evropský patent má účinky zejména v Nizozemsku.

      16      Glyfosfát je neselektivní herbicid. V rostlině blokuje aktivní místo enzymů 5-enolpyruvylšikimát-3-fosfátsyntázy (dále jen
         „EPSPS“) I. třídy, které hrají důležitou roli při růstu rostliny. Toto působení glyfosfátu má za následek, že rostlina zahyne.

      17      Evropský patent popisuje třídu enzymů EPSPS II. třídy, které nejsou na glyfosfát citlivé. Rostliny obsahující takové enzymy
         nasazení glyfosfátu přežijí, zatímco plevelné rostliny jsou zahubeny. Geny, které kódují enzymy II. třídy, byly izolovány
         ze tří bakterií. Monsanto zavedla tyto geny do DNA rostliny sóji, kterou nazvala sója RR („Roundup Ready“). Po tomto zavedení
         rostlina sóji RR syntetizuje enzym EPSPS II. třídy zvaný CP4-EPSPS, který je odolný vůči glyfosfátu. Tím se stává odolnou
         na herbicid Roundup.

      18      Sója RR se pěstuje ve velkém rozsahu v Argentině, kde není vynález společnosti Monsanto patentově chráněn.

      19      Společnosti Cefetra a Toepfer obchodují se sójovou moučkou. Ve dnech 16. května 2005, 21. března a 11. května 2006 došly do amsterodamského
         přístavu tři zásilky sójové moučky pocházející z Argentiny. Společnost Vopak k jedné ze zásilek podala celní prohlášení.

      20      Tři zásilky byly zadrženy celními orgány na základě nařízení Rady (ES) č. 1383/2003 ze dne 22. července 2003 o přijímání opatření
         celních orgánů proti zboží podezřelému z porušení určitých práv duševního vlastnictví a o opatřeních, která mají být přijata
         proti zboží, o kterém bylo zjištěno, že tato práva porušilo (Úř. věst. L 196, s. 7; Zvl. vyd. 02/13, s. 469). Po předání vzorků
         společnosti Monsanto byly zásilky propuštěny. Monsato nechala zboží analyzovat s cílem stanovit, zda pochází ze sóji RR.

      21      Po provedených analýzách podala společnost Monsanto – s poukazem na to, že v moučce je přítomný enzym CP4 EPSPS i jej kódující
         sekvence DNA – proti společnostem Cefetra, Vopak a Toepfer u Rechtbank ’s-Gravenhage žaloby, kterými se domáhala zákazů založených
         na článku 16 nařízení č. 1383/2003, a dále podala žaloby, kterými se domáhala zákazu porušování jejího evropského patentu
         ve vztahu ke všem zemím, kde je tento patent v platnosti. Argentinský stát vstoupil do řízení jako vedlejší účastník na podporu
         návrhových žádání společnosti Cefetra.

      22      Rechtbank ’s-Gravenhage má za to, že společnost Monsanto prokázala, že v jedné ze sporných zásilek je přítomna sekvence DNA
         chráněná jejím evropským patentem. Klade si nicméně otázku, zda tato samotná přítomnost postačuje pro učinění závěru, že došlo
         k zásahu do evropského patentu společnosti Monsanto v souvislosti s uváděním moučky na trh ve Společenství.

      23      Společnost Cefetra podporovaná Argentinským státem a společnost Toepfer tvrdí, že článek 53a zákona z roku 1995 má vyčerpávající
         povahu. Měl by být považován za lex specialis zavádějící výjimku z obecného režimu ochrany, který ve vztahu k patentovanému výrobku zakotvuje článek 53 téhož zákona. Mají
         za to, že pokud DNA přítomná v sójové moučce již nemůže plnit svoji funkci, nemůže společnost Monsanto bránit uvádění této
         moučky na trh pouze s tím odůvodněním, že je v ní přítomná DNA. Tvrdí, že existuje souvislost mezi omezenou patentovatelností,
         která je zdůrazněna body 23 a 24 odůvodnění směrnice, a rozsahem ochrany založené patentem.

      24      Podle společnosti Monsanto není účelem směrnice omezit ochranu biotechnologických vynálezů existující ve členských státech.
         Směrnice podle ní neovlivňuje ochranu přiznávanou článkem 53 zákona z roku 1995, tj. ochranu, která je absolutní. Omezení
         ochrany je podle jejího názoru neslučitelné s článkem 27 dohody TRIPS.

      25      Rechtbank ’s-Gravenhage uvádí, že čl. 53a odst. 3 zákona z roku 1995, jakož i článek 9 směrnice pojímá do výlučného práva
         majitele patentu jakýkoli materiál, do něhož je DNA zahrnuta, je-li do tohoto materiálu převzata genetická informace a plní
         v něm svou funkci.

      26      Konstatuje, že DNA nemůže plnit svou funkci v sójové moučce, která je neživou hmotou.

      27      Má za to, že znění čl. 53a odst. 3 zákona z roku 1995 a článku 9 směrnice se neshoduje s tezí, kterou před ním obhajuje společnost
         Monsanto, že postačuje, aby DNA v rostlině v určitou chvíli svou funkci plnila anebo ji mohla znovu plnit poté, co byla v sójové
         moučce izolována a zahrnuta do živé hmoty.

      28      Podle Rechtbank ’s-Gravenhage však gen, i když je součástí určitého organismu, nemusí nutně plnit svou funkci nepřetržitě.
         Existují totiž geny, které jsou aktivní jen v některých situacích, jako je horko, sucho nebo choroba.

      29      Konečně má za to, že nelze opominout skutečnost, že při pěstování rostlin sóji, z nichž pochází moučka, plynul z vynálezu
         zisk, který nebyl provázen protiplněním.

      30      V případě, že by nebylo možné bránit uvádění sójové moučky na trh na základě článku 53a zákona z roku 1995, který provádí
         článek 9 směrnice, vyvstává podle Rechtbank ’s-Gravenhage otázka, zda se lze dovolávat takové klasické absolutní ochrany,
         jaká je podle něj zakotvena v článku 53 zákona z roku 1995.

      31      V tomto ohledu má za to, že směrnice patrně neposkytuje absolutní ochranu výrobků na základě ustanovení, jakým je článek 53
         zákona z roku 1995, ale usiluje spíše o ochranu minimální. Indicie svědčící ve prospěch takového výkladu však nejsou podle
         Rechtbank ’s-Gravenhage dostatečně jasné.

      32      V tomto rámci se Rechtbank ’s-Gravenhage rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být článek 9 [směrnice] vykládán v tom smyslu, že ochrany, kterou zakládá, se lze dovolávat i v situaci, o jakou se jedná
         v projednávané věci, kdy je dotčený výrobek (sekvence DNA) – jak je tomu v projednávaném případu – součástí materiálu (sójové
         moučky) dovezeného do Evropské unie a kdy v okamžiku tvrzeného porušení práva neplní svoji funkci, kterou však plnil předtím
         (v rostlině sóji) nebo případně může znovu plnit poté, co by byl izolován z dotčeného materiálu a zaveden do buňky určitého
         organismu?

      2)      Vzhledem k přítomnosti sekvence DNA uvedené v patentovém nároku 6 patentu EP 0 546 090 v sójové moučce, kterou do Společenství
         dovezly společnosti Cefetra a [Toepfer], a vzhledem ke skutečnosti, že DNA je ve smyslu článku 9 [směrnice] v sójové moučce
         zahrnuta a že již v ní neplní svoji funkci, brání ochrana založená touto směrnicí, zejména pak jejím článkem 9, ve vztahu
         k patentu na biologický materiál tomu, aby vnitrostátní právní předpisy týkající se patentů poskytovaly dotčenému výrobku
         (DNA) jako takovému (navíc) absolutní ochranu, bez ohledu na to, zda tato DNA plní svoji funkci, či nikoli, a je tedy nutno
         považovat ochranu založenou článkem 9 v situaci uvedené v tomto ustanovení, kdy výrobek obsahuje genetickou informaci nebo
         spočívá v genetické informaci a je zahrnut v materiálu, ve kterém je genetická informace obsažena, za vyčerpávající?

      3)      Má pro zodpovězení výše uvedené otázky význam, že patent EP 0 546 090 byl přihlášen a udělen před přijetím [směrnice] (v daném
         případě dne 19. června 1996) a že taková absolutní ochrana výrobku byla udělena vnitrostátním patentovým právem před přijetím
         této směrnice?

      4)      Může Soudní dvůr při odpovědi na tyto otázky zohlednit rovněž [dohodu TRIPS], a to zejména články 27 a 30 dotčené dohody?“
       K předběžným otázkám
       K první otázce
      33      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba článek 9 směrnice vykládat v tom smyslu, že zakládá ochranu
         patentových práv za takových okolností, jaké jsou dány ve sporu v původním řízení, pokud je patentovaný výrobek obsažen v sójové
         moučce, ve které neplní funkci, pro niž je patentován, avšak plnil tuto funkci dříve v rostlině sóji, z jejíhož zpracování
         tato moučka pochází, nebo pokud může případně tuto funkci znovu plnit poté, co je z moučky extrahován a následně zaveden do
         buňky určitého živého organismu.

      34      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že článek 9 směrnice váže ochranu, kterou zakotvuje, na podmínku, aby genetická informace
         obsažená v patentovaném výrobku nebo tvořící tento výrobek „plnila“ svou funkci v „materiálu […], ve kterém“ je tato informace
         obsažena.

      35      Obecné chápání přítomného času použitého zákonodárcem Společenství a výraz „materiál […], ve kterém“ implikuje, že funkce
         je plněna v současnosti a v tom materiálu, s nímž sekvence DNA obsahující genetickou informaci tvoří jeden celek.

      36      V případě genetické informace, jako je ta, o niž se jedná v původním řízení, je funkce vynálezu plněna tím, že genetická informace
         chrání biologický materiál, který ji zahrnuje, před skutečným působením nebo předvídatelným působením výrobku schopného vyvolat
         uhynutí tohoto materiálu.

      37      Použití herbicidu na sójovou moučku přitom není předvídatelné ani běžně myslitelné. Kromě toho za předpokladu takového použití
         by funkce patentovaného produktu zaměřená na ochranu života biologického materiálu, který jej obsahuje, nemohla být plněna,
         protože genetická informace se nachází v sójové moučce pouze v reziduálním stavu a sójová moučka je neživou hmotou získanou
         po několika operacích sloužících ke zpracování sóji.

      38      Z výše uvedeného vyplývá, že ochrana zakotvená v článku 9 směrnice je vyloučena, pokud genetická informace přestala plnit
         funkci, kterou zajišťovala v původním materiálu, z něhož sporný materiál pochází.

      39      Z toho rovněž plyne, že této ochrany se nelze ve vztahu ke spornému materiálu dovolávat pouze z důvodu, že sekvence DNA obsahující
         genetickou informaci z ní může být extrahována a plnit svou funkci v buňce určitého živého organismu poté, se do něj zavede.
         V takovém případě by totiž byla funkce plněna v materiálu, který je jiný a je biologický. Mohla by proto zakládat právo na
         ochranu pouze ve vztahu k němu.

      40      Připustit ochranu podle článku 9 směrnice z důvodů, že genetická informace plnila svou funkci předtím v materiálu, který ji
         obsahoval, nebo že by tuto funkci mohla případně znovu plnit v jiném materiálu, by znamenalo zbavit vykládané ustanovení užitečného
         účinku, poněvadž by bylo v zásadě možné dovolávat se vždy jedné nebo druhé situace.

      41      Společnost Monsanto ovšem uvádí, že se především domáhá ochrany patentované sekvence DNA jako takové. Vysvětluje, že sekvence
         DNA, o kterou jde ve sporu v původním řízení, je chráněna vnitrostátním patentovým právem, které se použije v souladu s čl. 1
         odst. 1 směrnice. Článek 9 směrnice se podle ní vztahuje výlučně na rozšíření takové ochrany na další materiály, v nichž je
         patentovaný výrobek zahrnut. V rámci sporu v původním řízení tedy tento podnik neusiluje o získání ochrany zakotvené článkem
         9 směrnice ve vztahu k sójové moučce, v níž je integrována patentovaná sekvence DNA. Monsanto je toho názoru, že  projednávaný
         případ se týká ochrany sekvence DNA jako takové, která není spojena s plněním určité zvláštní funkce. Má za to, že uvedená
         ochrana je podle příslušného vnitrostátního práva, na které odkazuje čl. 1 odst. 1 směrnice, absolutní.

      42      Takovouto analýzu nelze přijmout.

      43      V tomto ohledu je třeba uvést, že bod 23 odůvodnění směrnice stanoví, že „pouhá sekvence DNA bez uvedení funkce neobsahuje
         technickou informaci […][a] není tedy patentovatelným vynálezem.“

      44      Dále pak body 22 a 24 odůvodnění, jakož i čl. 5 odst. 3 směrnice implikují to, že sekvence DNA není nijak chráněna z titulu
         patentového práva, není-li funkce plněná touto sekvencí upřesněna.

      45      Směrnice tak podmiňuje patentovatelnost sekvence DNA uvedením funkce, kterou tato sekvence zajišťuje, takže je třeba mít za
         to, že tato směrnice nepřiznává žádnou ochranu patentované sekvenci DNA, která nemůže plnit zvláštní funkci, pro kterou byla
         patentována.

      46      Tento výklad je podpořen zněním článku 9 směrnice, který váže ochranu, kterou zakotvuje, na podmínku, že patentovaná sekvence
         DNA plní svou funkci v materiálu, do něhož je zahrnuta.

      47      Výklad v tom smyslu, že na základě směrnice může patentovaná sekvence DNA jako taková požívat absolutní ochrany nezávisle
         na tom, zda sekvence plní svou funkci, či nikoli, by toto ustanovení zbavoval jeho užitečného účinku. Ochrana formálně přiznávaná
         sekvenci DNA jako takové by se totiž fakticky nutně vztahovala na materiál, s nímž dotčená sekvence tvoří jeden celek, a to
         po dobu, po kterou by tato situace trvala.

      48      Jak plyne z bodu 37 tohoto rozsudku, sekvence DNA jako taková, o kterou jde ve sporu v původním řízení, nemůže plnit svou
         funkci, pokud je zahrnuta do neživé hmoty, jako je sojová moučka.

      49      Taková sekvence tedy nepožívá ochrany patentového práva, jelikož článek 9 směrnice ani žádné její další ustanovení nepřiznává
         ochranu patentované sekvenci DNA, která není s to plnit svou funkci.

      50      Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 9 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností,
         jaké jsou dány ve sporu v původním řízení, nepřiznává ochranu patentových práv, jestliže je patentovaný výrobek obsažen v sójové
         moučce, v níž neplní funkci, pro kterou je patentován, avšak tuto funkci plnil předtím v rostlině sóji, z jejíhož zpracování
         tato moučka pochází, nebo jestliže může případně tuto funkci znovu plnit poté, co je z moučky extrahován a následně zaveden
         do určitého živého organismu.

       Ke druhé otázce
      51      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 9 směrnice provádí úplnou harmonizaci ochrany, kterou zakládá,
         takže brání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy poskytovaly absolutní ochranu patentovanému výrobku jako takovému, ať už
         v materiálu, který jej obsahuje, plní svou funkci, či nikoli.

      52      Tato otázka se opírá o premisu uvedenou v předkládacím rozhodnutí, že vnitrostátní ustanovení, jako je článek 53 zákona z roku
         1995, skutečně zakládá absolutní ochranu patentovanému výrobku.

      53      Má-li být druhá otázka zodpovězena, je třeba uvést, že v bodech 3, 5 a 7 odůvodnění směrnice konstatuje zákonodárce Společenství,
         že:

      „–      […] účinná a harmonizovaná ochrana ve všech členských státech je pro udržení a podporu investic do oblasti biotechnologie
         nezbytná;

      –      právní ochrana biotechnologických vynálezů podle právních předpisů a praxe členských států je rozdílná;
      –      tyto rozdíly by mohly tvořit překážky obchodu i vytváření a náležitého fungování vnitřního trhu;
      –      tyto rozdíly v právní ochraně by se mohly zvětšovat s tím, jak by členské státy přijímaly nové a odlišné právní předpisy a zaváděly
         novou správní praxi nebo jak by se odlišně vyvíjela vnitrostátní judikatura, která tyto předpisy vykládá;

      –      nekoordinovaný vývoj vnitrostátních právních předpisů o právní ochraně biotechnologických vynálezů ve Společenství by mohl
         vést k vytvoření nových překážek obchodu na úkor průmyslového rozvoje těchto vynálezů a na úkor hladkého fungování vnitřního
         trhu.“

      54      V bodech 8 a 13 odůvodnění je následně uvedeno, že:

      „–      právní ochrana biotechnologických vynálezů nevyžaduje vytvoření samostatného práva, které by nahradilo předpisy vnitrostátních
         právních předpisů o patentech;

      –      že vnitrostátní právní předpisy o patentech zůstávají nezbytnou základnou pro právní ochranu biotechnologických vynálezů;
         musí však být v určitých ohledech přizpůsobeny nebo doplněny, aby plně braly v úvahu vývoj technologií obsahujících biologický
         materiál, který rovněž splňuje podmínky patentovatelnosti;

      –      právní rámec ochrany biotechnologických vynálezů ve Společenství může být omezen na stanovení určitých zásad pro patentovatelnost
         biologického materiálu jako takového, přičemž tyto zásady by měly zejména určit rozdíly mezi vynálezy a objevy.“

      55      Z uvedeného plyne, že zákonodárce Společenství chtěl uskutečnit harmonizaci, která je omezená svým hmotněprávním rozsahem,
         ale je schopná zhojit stávající rozdíly a zabránit vzniku budoucích rozdílů mezi členskými státy v oblasti ochrany biotechnologických
         vynálezů.

      56      Harmonizace, pro kterou se rozhodl, se tedy zaměřuje na odstranění překážek obchodu.

      57      Krom toho je součástí kompromisu mezi zájmy majitelů patentů a nutností řádného fungování vnitřního trhu.

      58      Pokud jde zvláště o článek 9 směrnice obsažený v kapitole nazvané „Rozsah ochrany“, přístup zákonodárce Společenství vyjadřuje
         jeho úmysl zajistit stejnou patentovou ochranu ve všech členských státech.

      59      Jednotná ochrana se totiž jeví jako způsob, jak odstranit nebo předcházet rozdílům mezi nimi a jak zajistit žádoucí rovnováhu
         mezi zájmy majitelů patentů a ostatních hospodářských subjektů, zatímco naopak přístup minimální harmonizace, který by byl
         přijat ve prospěch majitelů patentů, by jednak zpochybňoval hledanou rovnováhu daných zájmů a jednak by mohl toliko potvrdit
         nebo vyvolat rozdíly mezi členskými státy a následně překážky obchodu.

      60      Z toho plyne, že harmonizace prováděná článkem 9 směrnice musí být považována za úplnou.

      61      Článek 1 odst. 1 první věta směrnice nebrání tomuto závěru v tom rozsahu, v jakém odkazuje na vnitrostátní patentové právo,
         pokud jde o ochranu biotechnologických vynálezů. Druhá věta téhož odstavce totiž uvádí, že členské státy upraví v případě
         nutnosti vnitrostátní patentové právo tak, aby přihlíželo k ustanovením této směrnice, tj. zvláště k těm, která provádějí
         úplnou harmonizaci.

      62      Jestliže tedy směrnice nepřiznává ochranu patentované sekvenci DNA, která není s to plnit svou funkci, brání vykládané ustanovení
         tomu, aby vnitrostátní zákonodárce poskytl absolutní ochranu patentované sekvenci DNA jako takové bez ohledu na to, zda v materiálu,
         který ji obsahuje, plní svou funkci.

      63      Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět, že článek 9 směrnice provádí úplnou harmonizaci jím přiznané ochrany, takže brání
         tomu, aby vnitrostátní právní předpisy poskytovaly absolutní ochranu patentovanému výrobku jako takovému bez ohledu na to,
         zda v materiálu, který jej obsahuje, plní svou funkci.

       Ke třetí otázce
      64      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda článek 9 směrnice brání tomu, aby se majitel patentu vydaného před přijetím
         této směrnice dovolával absolutní ochrany patentovaného výrobku, jež mu byla přiznána tehdy účinným vnitrostátním právem.

      65      Obdobně jako druhá otázka se i tato otázka opírá o premisu, že takové vnitrostátní ustanovení, jako je článek 53 zákona z roku
         1995, skutečně přiznávalo patentovanému výrobku v souvislosti s vydáním patentu před nabytím účinnosti směrnice absolutní
         ochranu.

      66      Má-li být uvedená otázka zodpovězena, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se nové pravidlo v zásadě okamžitě
         použije na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího pravidla (viz zejména rozsudek ze dne 11. prosince
         2008, Komise v. Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, Sb. rozh. s. I‑9465, bod 43 a citovaná judikatura).

      67      Směrnice z této zásady nestanoví žádné výjimky.

      68      Ostatně skutečnost, že by se směrnice nevztahovala na patenty udělené dříve, by vytvořila mezi členskými státy rozdíly v ochraně,
         které by bránily zamýšlené harmonizaci.

      69      Na třetí otázku je tedy třeba odpovědět, že článek 9 směrnice brání tomu, aby se majitel patentu vydaného před přijetím této
         směrnice, dovolával absolutní ochrany patentovaného výrobku, kterou mu údajně přiznaly tehdy účinné vnitrostátní právní předpisy.

       Ke čtvrté otázce
      70      Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda na podaný výklad článku 9 směrnice mají vliv články 27 a 30 dohody TRIPS.

      71      V tomto ohledu je třeba připomenout, že ustanovení dohody TRIPS nemají takovou povahu, aby jednotlivcům zakládala práva, kterých
         by se tito jednotlivci mohli dovolávat přímo před soudem na základě práva Unie (rozsudek ze dne 14. prosince 2000, Dior a další,
         C‑300/98 a C‑392/98, Recueil, s. I‑11307, bod 44).

      72      Je-li zjištěno, že v dotčené oblasti existuje právní úprava Unie, použije se právo Unie, což znamená povinnost provést výklad
         v co největším možném rozsahu v souladu s dohodou TRIPS, aniž však může být dotčenému ustanovení této dohody přiznán přímý
         účinek (rozsudek ze dne 11. září 2007, Merck Genéricos — Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, Sb. rozh. s. I‑7001, bod 35).

      73      Vzhledem k tomu, že směrnice je právní úpravou Unie v oblasti patentů, musí být tedy její výklad v co největším možném rozsahu
         konformní.

      74      V tomto ohledu stačí konstatovat, že výklad článku 9 podaný v tomto rozsudku není s touto povinností v rozporu.

      75      Článek 9 směrnice totiž upravuje rozsah ochrany, kterou patent poskytuje svému majiteli, zatímco články 27 a 30 dohody TRIPS
         se týkají jednak patentovatelnosti a jednak výjimek z práv založených patentem.

      76      Za předpokladu, že pojem „výjimky z udělených práv“ lze chápat tak, že zahrnuje nejen výjimky z práv, ale rovněž jejich omezení,
         je důvodné konstatovat, že výklad článku 9 směrnice omezující ochranu, kterou zakládá, na situace, v nichž patentovaný výrobek
         plní svou funkci, se nezdá být takový, aby nepřiměřeně ohrozil běžné využívání patentu ani byl „nepřiměřeně na úkor oprávněných
         zájmů majitele patentu s tím, že bude brán zřetel na oprávněné zájmy třetích stran“ ve smyslu článku 30 dohody TRIPS.

      77      Na čtvrtou otázku je tedy třeba odpovědět, že články 27 a 30 dohody TRIPS nemají vliv na podaný výklad článku 9 směrnice.

       K nákladům řízení
      78      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky sporu v původním řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu
         probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením
         jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/44/ES ze dne 6. července 1998 o právní ochraně biotechnologických vynálezů
            musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jaké jsou dány ve sporu v původním řízení, nepřiznává ochranu patentových
            práv, jestliže je patentovaný výrobek obsažen v sójové moučce, v níž neplní funkci, pro kterou je patentován, avšak tuto funkci
            plnil předtím v rostlině sóji, z jejíhož zpracování tato moučka pochází, nebo jestliže může případně tuto funkci znovu plnit
            poté, co je z moučky extrahován a následně zaveden do určitého živého organismu.
      2)      Článek 9 směrnice 98/44 provádí úplnou harmonizaci jím přiznané ochrany, takže brání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy
            poskytovaly absolutní ochranu patentovanému výrobku jako takovému bez ohledu na to, zda v materiálu, který jej obsahuje, plní
            svou funkci.
      3)      Článek 9 směrnice 98/44 brání tomu, aby se majitel patentu vydaného před přijetím této směrnice, dovolával absolutní ochrany
            patentovaného výrobku, kterou mu údajně přiznaly tehdy účinné vnitrostátní právní předpisy.
      4)      Články 27 a 30 dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, která tvoří přílohu 1 C Dohody o zřízení Světové
            obchodní organizace (WTO), podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince
            1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského
            kola mnohostranných jednání (1986–1994), nemají na podaný výklad článku 9 směrnice 98/44 vliv.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. července 1992. # The Queen proti Immigration Appeal Tribunal a Surinder Singh, ex parte Secretary of State for Home Department. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené království. # Volný pohyb osob. # Věc C-370/90.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. března 1992. # Compagnie Commerciale de l'Ouest a další proti Receveur principal des douanes de La Pallice Port. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Cour d'appel de Poitiers - Francie. # Spojené věci C-78/90, C-79/90, C-80/90, C-81/90, C-82/90 a C-83/90.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 7. března 1996. # El Corte Inglés SA proti Cristině Blázquez Rivero. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de Primera Instancia n. 10 de Sevilla - Španělsko. # Věc C-192/94.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 28. dubna 2016.#L'Oréal v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie VICHY LABORATOIRES V IDÉALIA – Starší slovní ochranná známka Evropské unie IDEALINA – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odstavec 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-144/15.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. února 1970. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Věc 38-69.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 1. prosince 1994. # Fernanda Coen-Porisini proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-502/93.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. prosince 1987. # Spojené království Velké Británie a Severního Irska proti Komisi Evropských společenství. # Financování EZOZF. # Věc 346/85.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 20. února 2002. # Förde-Reederei GmbH proti Radě Evropské unie a Komisi Evropských společenství. # Věc T-170/00.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 21. dubna 2005. # PepsiCo, Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství RUFFLES - Starší národní ochranná známka RIFFELS - Národní ochranná známka předcházející starší národní ochranné známce RUFFLES - Koexistence a ekvivalence národních ochranných známek a ochranných známek Společenství. # Věc T-269/02.

text:
      Věc T-269/02
      PepsiCo, Inc.
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství RUFFLES – Starší národní ochranná známka RIFFELS – Národní ochranná známka předcházející starší národní ochranné známce RUFFLES – Koexistence a ekvivalence národních ochranných známek a ochranných známek Společenství“
      Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 21. dubna 2005
      Shrnutí rozsudku
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Vlastnictví národní ochranné
            známky totožné s přihlašovanou ochrannou známkou, předcházející namítané národní ochranné známce přihlašovatelem ochranné
            známky – Dopad
      (Nařízení Rady č. 40/94, článek 8)
      V rámci námitkového řízení zahájeného proti zápisu ochranné známky Společenství podle článku 42 nařízení č. 40/94 a následujících
         pouhé vlastnictví národní ochranné známky předcházející namítané národní ochranné známce a totožné s přihlašovanou ochrannou
         známkou Společenství přihlašovatelem ochranné známky Společenství nemůže zakládat zamítnutí námitek. Je třeba, aby přihlašovatel
         ještě prokázal, že dosáhl prohlášení neplatnosti namítané národní ochranné známky příslušnými vnitrostátními orgány.

      Platnost národní ochranné známky totiž nemůže být zpochybněna v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství, ale výlučně
         v rámci řízení o prohlášení neplatnosti zahájeného v dotčeném členském státě. Mimoto, jestliže Úřadu pro harmonizaci na vnitřním
         trhu (ochranné známky a vzory) přísluší ověřit na základě důkazů, které je povinna předložit osoba, která podala námitky,
         existenci národní ochranné známky dovolávané na podporu námitek, nepřísluší mu rozhodovat spor mezi touto ochrannou známkou
         a jinou ochrannou známkou na vnitrostátní úrovni, jelikož tento spor spadá do pravomoci vnitrostátních orgánů.

      (viz body 25–26)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      21. dubna 2005 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství RUFFLES – Starší národní ochranná známka RIFFELS – Národní ochranná známka předcházející starší národní ochranné známce RUFFLES – Koexistence a ekvivalence národních ochranných známek a ochranných známek Společenství“
      Ve věci T‑269/02,
      PepsiCo, Inc., se sídlem v Purchase, New York (Spojené státy), zastoupená E. Armijem Chávarrim, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), původně zastoupenému J. Novaisem Gonçalvesem a J. Crespem Carrillem, poté A. von Mühlendahl a Novaisem Gonçalvesem, jako
         zmocněnci,

      žalovanému,
      přičemž druhým účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, který je vedlejším účastníkem před Soudem, je
      Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG,  původně Convent Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG, se sídlem v Kolíně nad Rýnem (Německo), zastoupená M. Schaefferem, advokátem,

      jejímž předmětem je žaloba, podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 10. června 2002 (věc R 114/2000-1)
         týkajícímu se námitkového řízení mezi PepsiCo, Inc. a Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras, předseda, F. Dehousse a D. Šváby, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. prosince 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 1. dubna 1996 podala PepsiCo, Inc. u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) na základě
         nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd.
         17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů, přihlášku ochranné známky Společenství.

      2       Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, bylo slovní označení RUFFLES.
      3       Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 29 a 30 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
         pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají pro každou z těchto tříd následujícími
         popisu:

      –       třída 29: „maso, ryby, drůbež a zvěřina; masové výtažky; konzervovaná, sušená a vařená zelenina a ovoce; rosoly, džemy, kompoty;
         vejce, mléko a mléčné výrobky; jedlé oleje a tuky“;

      –       třída 30: „káva, čaj, kakao, cukr, rýže, tapioka, ságo, kávové náhražky; mouka a výrobky z obilovin; chléb, jemné pečivo a cukrovinky,
         zmrzlina; med, melasový sirup; droždí, kypřící prášek; sůl, hořčice; ocet, šťávy (s výjimkou dresinků); koření; led na osvěžení“.

      4       Dne 22. prosince 1997 byla přihláška ochranné známky zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství.

      5       Dne 23. března 1998 podala společnost Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG (původně Convent Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG)
         na základě čl. 42 odst. 1 nařízení č. 40/94 námitky proti zápisu přihlašované ochranné známky.

      6       Důvodem, kterého se dovolávala na podporu svých námitek, bylo nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
         mezi přihlašovanou ochrannou známkou, pokud jde o „sušenou zeleninu“ (třída 29) a „výrobky z obilovin, jemné pečivo a cukrovinky“
         (třída 30), jež jsou předmětem uvedené ochranné známky, a starší národní ochrannou známkou RIFFELS, zapsanou v Německu ve
         prospěch vedlejšího účastníka, pokud jde o „bramborové lupínky“, pokryté touto starší ochrannou známkou.

      7       Rozhodnutím ze dne 23. listopadu 1999 námitkové oddělení námitkám, pokud jde o „sušenou zeleninu“ a „jemné pečivo a cukrovinky“,
         vyhovělo z důvodu, že vzhledem k totožnosti a částečné podobnosti výrobků, které jsou předmětem sporných označení, a s ohledem
         na podobnost uvedených označení existovalo mezi oběma ochrannými známkami nebezpečí záměny. Námitkové oddělení naproti tomu
         námitky zamítlo, pokud jde o „výrobky z obilovin“.

      8       Dne 24. ledna 2000 podala žalobkyně u OHIM na základě článku 59 nařízení č. 40/94 proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání.
         Dne 23. června 2000 předložila písemné odůvodnění odvolání.

      9       Dne 2. května 2001 předložil vedlejší účastník své vyjádření k odvolání žalobkyně, které bylo pro informaci zasláno žalobkyni
         dopisem OHIM ze dne 4. května 2001.

      10     Dopisem ze dne 13. června 2001 žalobkyně odvolacímu senátu navrhla, aby ji vyzval k předložení nových vyjádření na základě
         čl. 61 odst. 2 nařízení č. 40/94.

      11     Dopisem ze dne 27. června 2001 odvolací senát tento návrh zamítl.
      12     Rozhodnutím ze dne 10. června 2002 doručeným žalobkyni dne 24. června 2002 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací
         senát OHIM odvolání zamítl. Odvolací senát měl poté, co shledal, že odvolání se opírá výlučně o tvrzení, podle něhož je žalobkyně
         v Německu majitelkou staršího práva, než je právo vedlejšího účastníka, za to, že toto tvrzení nemůže zpochybnit rozhodnutí
         námitkového oddělení. Tento starší národní zápis není totiž pro výsledek námitkového řízení relevantní a žalobkyně jeho existenci
         v každém případě neprokázala (body 17 až 21 napadeného rozhodnutí).

       Řízení a návrhy účastníků řízení
      13     Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 2. září 2002 podala žalobkyně tuto žalobu.
      14     Dne 23. ledna 2003 a 31. ledna 2003 předložili vedlejší účastník a OHIM svá vyjádření. Dne 27. ledna 2003 předložil vedlejší
         účastník některé písemnosti za účelem doplnění svého vyjádření.

      15     Dopisem ze dne 5. března 2003 žalobkyně Soud požádala, aby na základě čl. 135 odst. 2 jednacího řádu Soudu povolil předložení
         repliky a požádala ho, aby rozhodl o návrhu, který údajně předložila dříve, jež se týká vypracování stanoviska německou advokátní
         kanceláří Lovells, jež se týká německé ochranné známky, kterou si nárokuje.

      16     Dopisem ze dne 22. dubna 2004 Soud tyto dva návrhy zamítl a pokud jde o druhý z nich, připomněl, že žalobkyni přísluší předložit
         důkazy, které uvádí, a to za podmínek a ve lhůtách vyžadovaných jednacím řádem.

      17     Dopisem ze dne 30. dubna 2004 žalobkyně předložila kanceláři Soudu stanovisko advokátní kanceláře Lovells ze stejného dne,
         které bylo založeno do spisu.

      18     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      19     OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      20     Vedlejší účastník navrhuje, aby Soud žalobu zamítl.
       Právní otázky
      21     Žalobkyně vznáší tři žalobní důvody směřující ke zrušení. V rámci prvního žalobního důvodu, založeného na porušení práv obhajoby,
         žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že jí neumožnil prokázat existenci její starší německé ochranné známky RUFFLES. V rámci
         druhého žalobního důvodu, založeného na porušení dispoziční zásady, žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že nevzal v úvahu
         tuto ochrannou známku, jejíž existence představovala nespornou skutečnost ve sporu před OHIM vzhledem k předloženým důkazním
         materiálům a vzhledem k tomu, že její existence nebyla ze strany vedlejšího účastníka zpochybňována. V rámci třetího žalobního
         důvodu, založeného na porušení koexistence a ekvivalence ochranných známek Společenství a národních ochranných známek, žalobkyně
         v podstatě tvrdí, že pouhá existence její starší německé ochranné známky měla vést k zamítnutí námitek.

      22     Není sporné, že žalobkyně se na obranu proti námitkám před OHIM dovolávala výlučně existence německé ochranné známky RUFFLES,
         jejíž je majitelkou a která je starší než ochranná známka vedlejšího účastníka. Tato existence podle žalobkyně sama o sobě
         odůvodňovala zamítnutí námitek.

      23     Žalobkyně se tak v žádné fázi řízení před OHIM nedovolávala použití této údajné ochranné známky za účelem prokázání koexistence
         této ochranné známky a ochranné známky vedlejšího účastníka, koexistence, která mohla představovat relevantní skutečnost při
         posuzování nebezpečí záměny přihlašované ochranné známky Společenství s ochrannou známkou vedlejšího účastníka, provedeném
         samostatně OHIM na základě nařízení č. 40/94.

      24     Žalobkyně rovněž netvrdila a natožpak neprokázala, že na základě své starší německé ochranné známky dosáhla před příslušnými
         vnitrostátními orgány prohlášení neplatnosti ochranné známky vedlejšího účastníka, ani rovněž toliko neprokázala, že za tímto
         účelem zahájila řízení.

      25     V tomto kontextu Soud uvádí, že bez ohledu na to, zda žalobkyně před OHIM předložila důkaz o existenci své údajně starší německé
         ochranné známky, samotná tato existence by v každém případě nemohla vést k zamítnutí námitek. Bylo by třeba, aby žalobkyně
         ještě prokázala, že dosáhla prohlášení neplatnosti ochranné známky vedlejšího účastníka řízení příslušnými vnitrostátními
         orgány.

      26     Platnost národní ochranné známky, v projednávaném případě ochranné známky vedlejšího účastníka, nemůže být zpochybněna v rámci
         řízení o zápisu ochranné známky Společenství, ale výlučně v rámci řízení o prohlášení neplatnosti zahájeného v dotčeném členském
         státě [rozsudek Soudu ze dne 23. října 2002 Matratzen Concord v. OHIM – Hukla Germany (MATRAZEN), T‑6/01, Recueil, s. II‑4335,
         bod 55]. Mimoto, jestliže OHIM přísluší ověřit na základě důkazů, které je povinna předložit osoba, která podala námitky,
         existenci národní ochranné známky dovolávané na podporu námitek, OHIM nepřísluší rozhodovat spor mezi touto ochrannou známkou
         a jinou ochrannou známkou na vnitrostátní úrovni, jelikož tento spor spadá do pravomoci vnitrostátních orgánů.

      27     Proto mohl odvolací senát v bodě 17 napadeného rozhodnutí uvést, že „přednost vnitrostátního zápisu vůči jinému zápisu v členském
         státě nemá [neměla] dopad na námitkové řízení před OHIM, jelikož nebyl podán žádný důkaz o podání návrhu přihlašovatelky [ochranné
         známky Společenství] na prohlášení neplatnosti zápisu osoby, která podala námitky.“

      28     V rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, není nic absurdního ani neobvyklého na tom, že OHIM vyhoví námitkám, které se opírají
         o starší národní ochrannou známku i tehdy, když se přihlašovatel ochranné známky dovolává národní ochranné známky, která předchází
         starší národní ochranné známce, pokud platnost ochranné známky osoby, která podala námitky, není předmětem žádného sporu před
         příslušnými vnitrostátními orgány. Právě naopak toto řešení respektuje rozdělení pravomocí mezi OHIM a těmito vnitrostátními
         orgány.

      29     Žalobkyně uvádí další argumenty. Jednak postoj OHIM vyvolává absurdní situaci, že zamítnutí její přihlášky ochranné známky
         RUFFLES brání transformaci této přihlášky v přihlášku národní ochranné známky pouze v Německu, zemi, kde žalobkyně požívá
         práv ze zápisu, který jí umožňuje uvádět na trh dotčené výrobky pod touto ochrannou známkou. Kromě toho je neobvyklé, aby
         žalobkyni byla odmítnuta příslušná ochrana plynoucí z ochranné známky Společenství, jestliže ji v praxi může získat díky národním
         zápisům. Tyto dva argumenty spočívají na neprokázaném předpokladu, že žalobkyně skutečně požívá právo uvádět své výrobky v Německu
         pod ochrannou známkou RUFFLES. Není totiž žádným způsobem prokázáno, že vedlejší účastník řízení není schopen toto právo na
         základě své ochranné známky RIFFELS zpochybnit.

      30     Pokud jde o žalobkyní učiněný odkaz na rozhodnutí prvního odvolací senátu OHIM ze dne 12. září 2000 (věc R 415/1999-1) týkající
         se námitkového řízení, je třeba uvést, že legalita rozhodnutí odvolacích senátů musí být posuzována pouze na základě nařízení
         č. 40/94 tak, jak je vykládáno soudem Společenství, a nikoliv na základě předchozí rozhodovací praxe uvedených odvolacích
         senátů [rozsudky Soudu ze dne 27. února 2002, Streamserve v. OHIM (STREAMSERVE), T‑106/00, Recueil, s. II‑723, bod 66, a ze
         dne 9. října 2002, Glaverbel v. OHIM (Povrch skleněné desky), T‑36/01, Recueil, s. II‑3887, bod 35]. Tento odkaz není tedy
         relevantní. V každém případě se týká úplně jiného případu, než je projednávaný případ. Ve věci R 415/1999-1 totiž přihlašovatelka
         ochranné známky Společenství, která se nedovolávala pouhé existence práva ze starší národní ochranné známky, jako je tomu
         v projednávaném případě, prokázala toto právo, jakož i jeho skutečnou a nerušenou koexistenci s právem vyplývajícím z ochranné
         známky osoby, která podala námitky, na vnitrostátním území. Zejména z tohoto důvodu odvolací senát shledal neexistenci nebezpečí
         záměny a námitky zamítl (bod 22 výše uvedeného rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 12. září 2000). V takovém
         kontextu bylo skutečně problematické vyhovět námitkám, a tedy zamítnout ochranu Společenství, mohla-li přihlašovatelka ochranné
         známky získat stejnou ochranu na území Evropské unie vnitrostátními prostředky (viz bod 21 tohoto rozhodnutí, předposlední
         věta). V projednávaném případě je situace naprosto odlišná, jelikož v této situaci není s ohledem na nejistotu týkající se
         účinnosti práva z německé ochranné známky nárokované žalobkyní prokázáno, že žalobkyně mohla vnitrostátními prostředky získat
         také tak rozsáhlou ochranu, jako je ochrana, která vyplývá ze zápisu Společenství.

      31     Konečně v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, není článek 106 nařízení č. 40/94 v projednávaném případě obdobně použitelný.
         Toto ustanovení se totiž týká práva podat před vnitrostátními orgány žaloby proti použití mladší ochranné známky Společenství
         z důvodu porušení starších práv, které existuje na základě zákonů členských států. V projednávaném případě se přitom v případě
         žalobkyně nejedná o právo bránit se před příslušnými německými orgány proti použití ochranné známky Společenství, která porušuje
         starší právo v Německu, ale o zpochybnění účinnosti německé ochranné známky osoby, která podala námitky před OHIM. Mezi situací
         v projednávaném případě a situací uváděnou článkem 106 nařízení č. 40/94 tedy neexistuje žádná analogie. Mimoto, a jak již
         bylo vyjádřeno, spadá výše uvedený spor výlučně do pravomoci německých orgánů a německého práva.

      32     Z výše uvedeného vyplývá, že třetí žalobní důvod směřující ke zrušení, založený na úvaze, že odvolací senát porušil zásady
         koexistence a ekvivalence národních ochranných známek a ochranných známek Společenství, musí být zamítnut.

      33     Co se týče prvního a druhého žalobního důvodu směřujícím ke zrušení vycházejících z porušení práv obhajoby a porušení dispoziční
         zásady, je třeba uvést, že žalobkyně těmito žalobními důvody OHIM kontradiktorním způsobem vytýká, že jí neumožnil prokázat
         existenci její starší německé ochranné známky a zároveň nepřihlédl k této ochranné známce, jejíž existence představovala nespornou
         skutečnost ve sporu před OHIM. Je nutné nicméně konstatovat, že žádný z těchto dvou žalobních důvodů, i když by byly opodstatněné,
         nemůže vést ke zrušení napadeného rozhodnutí. Jak již bylo totiž uvedeno výše a jak to v podstatě vyjádřil odvolací senát
         v bodě 17 napadeného rozhodnutí, pouhá existence německé ochranné známky nárokované žalobkyní nemůže odůvodnit zamítnutí námitek
         z důvodu neexistence dodatečného důkazu o tom, že namítaná ochranná známka byla prohlášena za neplatnou. Je přitom nesporné,
         že se žalobkyně před OHIM spokojila s dovoláváním se pouhé existence své údajné německé ochranné známky.

      34     Z výše uvedeného vyplývá, že první a druhý žalobní důvod směřující ke zrušení nejsou relevantní.
      35     Konečně, co se týče osvědčení o zápisu starší německé ochranné známky žalobkyně a stanoviska německé advokátní kanceláře Lovells
         týkající se účinnosti této ochranné známky vzhledem k ochranné známce vedlejšího účastníka řízení, jsou oba dokumenty předložené
         žalobkyní před Soudem nepřípustné. Podle ustálené judikatury směřuje totiž žaloba podaná k Soudu k přezkumu legality rozhodnutí
         odvolacích senátů ve smyslu článku 63 nařízení č. 40/94. Skutečnosti, které jsou dovolávány před Soudem, aniž by byly předtím
         uplatněny před instancemi OHIM, se mohou dotknout legality takového rozhodnutí jen tehdy, jestliže je OHIM měl vzít v úvahu
         z úřední povinnosti. V tomto ohledu vyplývá z čl. 74 odst. 1 in fine, podle kterého se v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí při zkoumání OHIM omezí na skutečnosti, důvody a návrhy
         přednesené účastníky, že OHIM nemusí z úřední povinnosti přihlížet ke skutečnostem, které účastníky nebyly uplatněny. Takové
         skutečnosti proto nemohou zpochybnit legalitu rozhodnutí odvolacího senátu [naposledy rozsudek Soudu ze dne 13. července 2004,
         Samar v. OHIM – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Sb. rozh. s. II‑0000, bod 13].

      36     S přihlédnutím ke všem výše uvedeným úvahám je třeba projednávanou žalobu zamítnout.
       K nákladům řízení
      37     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu
         neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy OHIM.

      38     Na základě čl. 87 odst. 4 jednacího řádu a vzhledem k neexistenci návrhů vedlejšího účastníka řízení o nákladech řízení, ponese
         vedlejší účastník řízení vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyně ponese vlastní náklady, jakož i náklady řízení vynaložené Úřadem pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky
            a vzory).
      3)      Vedlejší účastník ponese vlastní náklady řízení.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 21. dubna 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      M. Vilaras

         * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. července 1985. # Pharmon BV proti Hoechst AG. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Věc 19/84.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. března 1963. # Da Costa en Schaake NV, Jacob Meijer NV, Hoechst-Holland NV proti Administration fiscale néerlandaise. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Tariefcommissie - Nizozemsko. # Spojené věci 28 až 30-62.