title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. února 2006. # Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd a County Wide Property Investments Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: VAT and Duties Tribunal, London - Spojené království. # Šestá směrnice o DPH - Článek 2 bod 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 - Hospodářská činnost - Dodání zboží - Poskytování služeb - Zneužití - Plnění, jejichž jediným účelem je získání daňového zvýhodnění. # Věc C-255/02.

text:
      Věc C-255/02
      Halifax plc a další
      v.
      Commissioners of Customs & Excise
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná VAT and Duties Tribunal, London)
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 2 bod 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 – Hospodářská činnost – Dodání zboží – Poskytování služeb – Zneužití – Plnění, jejichž jediným účelem je získání daňového zvýhodnění“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 7. dubna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. února 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Dodání zboží –
            Poskytování služeb
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 2 bod 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1)
      2.     Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně odvedené
            na vstupu
      (Směrnice Rady 77/388, článek 17)
      1.     Plnění jsou dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5
         odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu,
         ve znění směrnice 95/7, pokud splňují objektivní kritéria, na nichž jsou uvedené pojmy založeny, i když jsou uskutečněna pouze
         s cílem získat daňové zvýhodnění bez jiného hospodářského účelu.

      Pojmy „osoba povinná k dani“ a „hospodářská činnost“, jakož i pojmy „dodání zboží“ a „poskytování služeb“ vymezující zdanitelná
         plnění ve smyslu šesté směrnice, mají totiž všechny objektivní povahu a použijí se bez ohledu na účel a výsledky dotyčných
         plnění. V tomto ohledu by povinnost daňových orgánů vést šetření za účelem zjištění úmyslu osoby povinné k dani byla v rozporu
         s cíli společného systému daně z přidané hodnoty, jimiž je zajištění právní jistoty a usnadnění úkonů v rámci uplatňování
         daně z přidané hodnoty tím, že se, s výjimkou výjimečných případů, zohlední objektivní povaha daného plnění.

      Výše uvedená objektivní kritéria sice zajisté nejsou splněna v případě daňového podvodu, například nepravdivým daňovým přiznáním
         nebo vystavením nesprávných faktur, to však nic nemění na tom, že otázka, zda dotyčné plnění je uskutečněno s jediným cílem,
         a to získat daňové zvýhodnění, není relevantní pro určení, zda je dodáním zboží, nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností.

      (viz body 55–57, 59–60, výrok 1)
      2.     Šestá směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 95/7,
         musí být vykládána v tom smyslu, že brání nároku osoby povinné k dani na odpočet daně z přidané hodnoty odvedené na vstupu,
         pokud plnění zakládající tento nárok představují zneužití.

      Pro zjištění existence zneužití je jednak nezbytné, aby výsledkem dotčených plnění přes formální použití podmínek stanovených
         relevantními ustanoveními šesté směrnice a vnitrostátních předpisů provádějících tuto směrnici bylo získání daňového zvýhodnění,
         jehož poskytnutí by bylo v rozporu s cílem sledovaným těmito ustanoveními. Krom toho musí ze všech objektivních okolností
         vyplývat, že hlavním účelem dotčených plnění je získání daňového zvýhodnění.

      Bylo-li by přitom osobám povinným k dani umožněno odpočíst celou daň z přidané hodnoty odvedenou na vstupu, zatímco v rámci
         jejich běžných obchodních transakcí by jim žádné plnění podle ustanovení o systému odpočtů podle šesté směrnice nebo vnitrostátních
         předpisů, které jej provádějí, neumožnilo odpočíst uvedenou daň z přidané hodnoty nebo jim umožnilo odpočíst pouze její část,
         bylo by to v rozporu se zásadou daňové neutrality, a tedy v rozporu s cílem uvedeného systému.

      Pokud jde o druhou okolnost, podle níž musí být hlavním účelem dotčených plnění získání daňového zvýhodnění, je namístě připomenout,
         že přísluší vnitrostátnímu soudu, aby zjistil skutečný obsah a význam dotčených plnění. Může přitom vzít v úvahu čistě umělý
         charakter těchto plnění, jakož i právní, hospodářské nebo personální vztahy mezi subjekty účastnícími se plánu na snížení
         daňové zátěže.

      Pokud byla zjištěna existence zneužití, musejí být plnění uskutečněná v jeho rámci nově definována tak, aby byla nastolena
         taková situace, jaká by existovala v případě neexistence plnění představujících toto zneužití.

      V tomto ohledu jsou daňové orgány oprávněny zpětně požadovat vrácení odpočtených částek pro každé plnění, u nějž konstatují,
         že nárok na odpočet byl vykonán zneužívajícím způsobem. Musí však od této částky rovněž odečíst jakoukoli daň, jíž bylo zatíženo
         plnění uskutečněné na výstupu, k níž dotyčné osobě povinné k dani vznikla daňová povinnost uměle v rámci plánu snížení daňové
         zátěže, a případně musí vrátit jakýkoli přebytek. Stejně tak musí umožnit osobě povinné k dani, která by v případě neexistence
         plnění představujících zneužití byla příjemcem prvního plnění, které nepředstavuje takové zneužití, odpočíst v souladu s ustanoveními
         systému odpočtů podle šesté směrnice daň, jíž bylo toto plnění zatíženo na vstupu.

      (viz body 74–75, 80–81, 85–86, 94–98, výrok 2–3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      21. února 2006 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 2 bod 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 – Hospodářská činnost – Dodání zboží – Poskytování služeb – Zneužití – Plnění, jejichž jediným účelem je získání daňového zvýhodnění“
      Ve věci C‑255/02,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím VAT and Duties Tribunal,
         London (Spojené království), ze dne 27. června 2002, došlým Soudnímu dvoru dne 11. července 2002, v řízení

      Halifax plc,
      Leeds Permanent Development Services Ltd,
      County Wide Property Investments Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk, předsedové senátů, S. von
         Bahr (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. listopadu 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd a County Wide Property Investments Ltd K. P. E. Lasokem, QC, a M. Patchett‑Joycem,
         barrister, pověřenými S. Garrett, solicitor,

      –       za vládu Spojeného království J. Collinsem a R. Caudwell, jako zmocněnci, ve spolupráci s J. Peacockem a C. Vajdou, QC, jakož
         i M. Angiolinim, barrister,

      –       za francouzskou vládu G. de Bergues a C. Jurgensen‑Mercier, jako zmocněnci,
      –       za Irsko D. J. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. M. Collinsem, SC,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. dubna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně
         (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18;
         Zvl. vyd. 09/01, s. 274, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Halifax plc (dále jen „Halifax“), Leeds Permanent Development Services Ltd (dále
         jen „Leeds Development“) a County Wide Property Investments Ltd (dále jen „County“) na straně jedné a Commissioners of Customs
         & Excise (dále jen „Commissioners“) na straně druhé ve věci odmítnutí posledně uvedenými žádostí o vrácení nebo prominutí
         daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) podaných Leeds Development a County v rámci plánu na snížení daňové zátěže Halifax
         plc Group.

       Právní rámec
      3       Podle čl. 2 bodu 1 šesté směrnice je předmětem DPH dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku
         osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.

      4       Podle čl. 4 odst. 1 této směrnice se osobou povinnou k dani rozumí jakákoli osoba, která provádí samostatně některou z hospodářských
         činností vymezených v odstavci 2 tohoto článku. Pojem „hospodářská činnost“ je definován v uvedeném odstavci 2 jako zahrnující
         veškerou činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb, a rovněž využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem
         získávání pravidelného příjmu z něj.

      5       Podle čl. 5 odst. 1 téže směrnice se „výrazem ,dodání zboží‘ rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník“.
      6       Podle čl. 6 odst. 1 šesté směrnice „se ,poskytováním služeb‘ rozumí jakékoliv plnění, které není dodáním zboží ve smyslu článku
         5“.

      7       Z článku 13 části B písm. b) šesté směrnice vyplývá, že kromě několika zde uvedených výjimek osvobodí členské státy od daně
         pacht a nájem nemovitého majetku. Z článku 13 části C prvního pododstavce písm. a) uvedené směrnice nicméně vyplývá, že členské
         státy mohou poskytnout osobám povinným k dani možnost volby zdanění těchto plnění.

      8       Článek 13 část B písm. d) uvedené směrnice stanoví, že členské státy osvobodí od DPH některé činnosti v sektoru finančních
         služeb.

      9       Článek 17 odst. 2 písm. a) téže směrnice stanoví:
      „Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně,
         kterou je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány
         jinou osobou povinnou k dani.“

      10     Pokud jde o zboží a služby, jež jsou osobou povinnou k dani využívány jak pro plnění, u nichž vzniká nárok na odpočet, tak
         pro plnění, u nichž tento nárok nevzniká, čl. 17 odst. 5 první pododstavec šesté směrnice upřesňuje, že „je odpočitatelný
         jen podíl daně z přidané hodnoty připadající na hodnotu prvního druhu plnění“.

      11     Podle druhého pododstavce téhož ustanovení se „[t]ento podíl stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná
         osobou povinnou k dani“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12     Halifax je bankovním ústavem. Velká většina jejích služeb je osvobozena od DPH. V době rozhodné z hlediska skutečností původního
         sporu mohla získat zpět méně než 5 % DPH odvedené na vstupu.

      13     Podle vyjádření předloženého Halifax je Leeds Development developerskou společností a County developerskou a investiční společností.
      14     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Leeds Development a County, jakož i další společnost Halifax plc Group podílející se
         na dotčených plněních, Halifax Property Investments Ltd (dále jen „Property“), jsou 100% dceřinými společnostmi Halifax. Leeds
         Development a County jsou registrovány pro účely DPH samostatně, zatímco Property registrována není.

      15     Halifax musela pro účely své obchodní činnosti vybudovat „telefonická centra“ („call centres“) ve čtyřech různých lokalitách,
         a sice v Cromac Wood a v Dundonald v Severním Irsku, v Livingston ve Skotsku a ve West Bank, Leeds v severovýchodní Anglii,
         která má buď v nájmu na dobu přibližně 125 let, nebo je má v úplném vlastnictví nebo v úplném užívání.

      16     Nejprve uzavřela dne 17. prosince 1999 smlouvu o zhodnocení lokality Cromac Wood s nezávislou developerskou a stavební společností
         Cusp Ltd. Následně se dodatkem ze dne 28. února 2000 z této smlouvy vyvázala a její práva a povinnosti převzala County.

      17     Mezi 29. únorem a 6. dubnem 2000 uzavřely Halifax, Leeds Development, County a Property řadu dohod týkajících se jednotlivých
         lokalit. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že plnění proběhla pro všechny lokality obdobným způsobem.

      18     Pokud jde o lokality Cromac Wood, Dundonald a Livingston, uzavřela Halifax dne 29. února 2000 smlouvy o půjčce s Leeds Development,
         na jejichž základě souhlasila s tím, že jí půjčí dostatečně vysoké částky, aby Leeds Development mohla získat práva k těmto
         lokalitám a tyto lokality zhodnotit, a to za celkovou částku 59 000 000 GBP.

      19     Halifax a Leeds Development rovněž uzavřely dohodu o provedení některých stavebních prací na uvedených lokalitách. Leeds Development
         obdržela za tyto práce platbu mírně převyšující částku 120 000 GBP, z čehož téměř 20 000 GBP představovala DPH. Leeds Development
         zaslala Halifax tři faktury odpovídající uvedené částce DPH. Halifax mimoto uzavřela smlouvu s Leeds Development, na jejímž
         základě pronajala posledně uvedené společnosti za úplatu tři lokality na dobu 20 let s možností nájemce prodloužit tuto dobu
         na 99 let.

      20     Dne 29. února 2000 uzavřela Leeds Development rovněž dohodu s County o zhodnocení a financování, na jejímž základě měla posledně
         uvedená společnost provést nebo nechat provést stavební práce na pozemcích Cromac Wood, Dundonald a Livingston, včetně těch,
         s jejichž provedením či zadáním souhlasila Leeds Development na základě své dohody s Halifax.

      21     Téhož dne zaplatila Halifax Leeds Development první splátky z půjček, jakož i platbu za uvedené práce v celkové výši 44 815 000
         GBP. Tato částka byla převedena na bankovní účet vedený na základě pokynů Leeds Development. Posledně uvedená společnost dala
         příkaz, aby stejná částka zahrnující přes 6 600 000 GBP DPH byla zaplacena County jako splátka za jí nebo na její podnět vykonané
         práce. Tato operace byla téhož dne potvrzena dotyčnou bankou, prostředky byly dále uloženy do noční úschovy. Téhož dne County
         vystavila fakturu Leeds Development za odvedenou DPH.

      22     29. únor 2000 byl rovněž posledním dnem pro Leeds Development pro podání daňového přiznání za únor 2000. Tato společnost podala
         daňové přiznání, v němž požadovala vrácení DPH ve výši téměř 6 700 000 GBP.

      23     Dne 1. března 2000 byla na příkaz Leeds Development převedena částka ve výši 44 815 000 GBP společně s naběhlými úroky na
         účet otevřený na jméno County u jiné banky.

      24     Dne 6. dubna 2000 pronajala Halifax v souladu se smlouvou ze dne 29. února 2000 Leeds Development pozemky nacházející se v lokalitách
         Cromac Wood, Dundonald a Livingston za úplatu ve výši přibližně 7 400 000 GBP, přičemž každý nájem byl považován za plnění
         osvobozené od DPH. Tyto platby byly financovány dodatečným čerpáním z částky poskytnuté na základě původních smluv o půjčce.

      25     Téhož dne se Leeds Development rovněž zavázala převést za úplatu všechny své nájmy na Property, přičemž tyto převody měly
         být účinné první pracovní den po ukončení prací v lokalitě a měly být považovány za plnění osvobozená od DPH. Odměna měla
         být vypočtena podle vzorce, jenž měl Leeds Development přinést zisk v celkové výši 180 000 GBP. Property se zavázala dát Halifax
         do podnájmu prostory v Cromac Wood, Dundonald a Livingston, v každém případě za úplatu vypočtenou v závislosti na ceně zaplacené
         společností Property ve prospěch Leeds Development za převod příslušných nájmů, zvýšené o ziskovou marži. Property měla z těchto
         podnájmů dosáhnout celkového zisku ve výši 85 000 GBP.

      26     Pokud jde o lokalitu West Bank v Leedsu, uzavřely Halifax a Leeds Development dne 13. března 2000 smlouvu o půjčce, jakož
         i nájemní smlouvu a smlouvu o dílo. Halifax zaplatila částku 41 900 GBP, z čehož něco přes 6 000 GBP činila DPH, za první
         vykonané práce a Leeds Development vydala fakturu za odvedenou DPH odpovídající této celkové částce. Halifax uhradila Leeds
         Development první splátku ve výši přibližně 3 000 000 GBP na základě smlouvy o půjčce.

      27     Téhož dne uzavřely Leeds Development a County dohodu o zhodnocení a financování. Leeds Development uskutečnila platbu předem
         ve prospěch County a ta vystavila faktury za odvedenou DPH odpovídající vykonaným pracím v částce převyšující 3 000 000 GBP,
         z toho přibližně 455 000 GBP činila DPH. Ve svém daňovém přiznání za měsíc březen 2000 požadovala Leeds Development vrácení
         DPH odvedené na vstupu ve výši přibližně 455 000 GBP.

      28     Dne 6. dubna 2000 pronajala Halifax společnosti Leeds Development pozemek nacházející se v lokalitě West Bank a byla uzavřena
         dohoda o úplatném převodu uvedeného nájmu z Leeds Development na Property. Další dohodou se Property zavázala poskytnout podnájem
         společnosti Halifax.

      29     County pověřila nezávislé podnikatele a příslušníky svobodných povolání (dále jen „nezávislí dodavatelé“), aby provedli práce
         uvedené v jednotlivých dohodách uzavřených s Leeds Development. Předkládající soud zdůrazňuje, že dohody s nezávislými dodavateli
         mohly být uzavírány postupně a že jemu známé dohody byly doprovázeny zvláštními dohodami, jejichž stranou byla Halifax. Tyto
         zvláštní dohody zaručovaly Halifax zejména plnění úkolů a povinností dotyčným nezávislým dodavatelem.

      30     Předkládající soud uvádí, že zamýšlené daňové dopady výše uvedených dohod byly následující:
      –       Halifax by si mohla odpočíst odpočitatelnou část DPH odvedené na vstupu týkající se prací uvedených v dohodách uzavřených
         s Leeds Development.

      –       Leeds Development by si mohla za období pro podání daňového přiznání v únoru 2000 odpočíst DPH uvedenou na faktuře County
         ze dne 29. února 2000, a sice ve výši přes 6 600 000 GBP a za období pro podání daňového přiznání v březnu 2000 DPH uvedenou
         na faktuře ze dne 13. března 2000, a sice přibližně 455 000 GBP.

      –       County by přiznala veškerou DPH na výstupu uvedenou na těchto fakturách a mohla by si odpočíst DPH odvedenou na vstupu za
         práce vykonané nezávislými dodavateli.

      –       Dohody Leeds Development ze dne 6. dubna 2000 o převodu nájmů ke čtyřem lokalitám na Property by byly osvobozenými plněními.
         Jelikož by tato plnění spadala do jiného účetního období, nevedla by ke změně nároků Leeds Development na vrácení daně odvedené
         na vstupu za období pro podání daňového přiznání v únoru a březnu 2000, které spadají do účetního období končícího dne 31. března
         2000.

      31     Aby toto řešení fungovalo, bylo podle předkládajícího soudu nezbytné, aby:
      –       Halifax, Leeds Development a County byly zaregistrovány pro účely DPH samostatně,
      –       během dotyčného prvního účetního období představovala výroba Leeds Development zdaněná běžnou sazbou pokud možno největší
         část její celkové výroby. Za tímto účelem měla být osvobozená plnění Leeds Development, jež představoval převod jejích práv
         k lokalitám na Property, přesunuta do pozdějšího účetního období, a

      –       vlastnická práva Leeds Development k lokalitám byla koncipována tak, aby nebyla považována za investiční majetek. V opačném
         případě by převodem těchto práv na Property byly dotčeny její nároky na odpočet.

      32     Rozhodnutími ze dne 4. a 7. července 2000 zamítli Commissioners žádosti o odpočet podané Leeds Development a County týkající
         se DPH, již posledně uvedené vyfakturovali nezávislí dodavatelé.

      33     Podle předkládajícího soudu se Commissioners domnívali, že:
      –       vzhledem k tomu, že Leeds Development nevykonala práce pro Halifax ani nebyla příjemcem stavebních prací prováděných County,
         nemohla být tato plnění zohledněna pro účely DPH;

      –       ujednání posuzovaná ve svém globálním kontextu ukazují, že Halifax byla příjemcem prací nezávislých dodavatelů, a nikoli prací
         Leeds Development. Halifax si tedy mohla odpočíst DPH z uvedených prací při použití své běžné sazby vrácení.

      34     Halifax, Leeds Development a County napadly rozhodnutí Commissioners u VAT and Duties Tribunal, London. Halifax uplatňovala,
         že v důsledku těchto rozhodnutí je s ní zacházeno tak, jako by byla příjemcem zdanitelných stavebních služeb, jež by měly
         být považovány za poskytnuté společnosti County. Leeds Development a County tvrdily, že tato rozhodnutí se rovnají zamítnutí
         jejich žádostí o vrácení nebo prominutí DPH odvedené na vstupu.

      35     Halifax, Leeds Development a County podotkly, že plnění uskutečněná v rámci ujednání, na něž se vztahují jejich žaloby, byla
         skutečná. Nejen dodávky nebo služby poskytnuté nezávislými dodavateli, ale i stavební služby poskytnuté společností County
         a stavební služby a dodávky pozemků společností Leeds Development slouží obchodním zájmům. Obě tyto společnosti, jakož i Property
         mají mít užitek ze své účasti na těchto ujednáních. Ačkoli byla tato ujednání upravena tak, aby bylo dosaženo příznivějšího
         daňového výsledku, systém DPH vyžaduje fakturaci daně jednotlivě pro každé plnění.

      36     Commissioners zaprvé uplatňovali, že plnění uskutečněné s jediným cílem vyhnout se placení DPH není samo o sobě ani „dodáním
         zboží“ či „poskytnutím služeb“, ani opatřením přijatým v rámci „hospodářské činnosti“ v tom smyslu, který je třeba dát těmto
         pojmům uvedeným v šesté směrnici. Uplatnění této zásady výkladu na dotčená ujednání znamená, že závazky Leeds Development
         vůči Halifax nelze považovat za „dodání zboží“ nebo „poskytnutí služeb“, což platí i pro závazky County vůči Leeds Development.

      37     Commissioners zadruhé tvrdili, že v souladu s obecnou právní zásadou Společenství, která ukládá, aby se předcházelo zneužití
         práva, nelze vůbec brát v úvahu plnění uskutečněná s jediným cílem vyhnout se placení DPH, ale je třeba uplatňovat ustanovení
         šesté směrnice na skutečnou povahu dotčených plnění. Bez ohledu na úhel pohledu, pod nímž jsou tato ujednání zkoumána, se
         ukazuje, že pouze nezávislí dodavatelé skutečně poskytli stavební služby, a sice přímo společnosti Halifax.

      38     VAT and Duties Tribunal rozhodnutím ze dne 5. července 2001 žaloby zamítl.
      39     Halifax, Leeds Development a County podaly odvolání k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, který uvedené
         rozhodnutí zrušil a vrátil věc k VAT and Duties Tribunal.

      40     Posledně uvedený soud podotýká, že se ve svém prvním rozhodnutí vydaném dne 5. července 2001 opíral o výklad čl. 4 odst. 2
         šesté směrnice, podle nějž je pro zjištění, že dotčená plnění nejsou dodáním zboží nebo poskytnutím služeb pro účely DPH,
         třeba vycházet z objektivních znaků plnění. Nyní je třeba se s výkladem uvedeného ustanovení obrátit na Soudní dvůr.

      41     Prvním rozhodnutím předkládajícího soudu bylo mimoto ve sporu v původním řízení rozhodnuto, aniž by se tento soud zabýval
         otázkou, zda došlo k nějakému „zneužití práva“ ze strany účastníků dotčených plnění. Vzhledem k tomu, že toto rozhodnutí bylo
         zrušeno, je třeba si rovněž položit otázku ohledně výkladu uvedené zásady.

      42     Předkládající soud v tomto ohledu podotýká, že ze svědeckých výpovědí vedoucích pracovníků Halifax, Leeds Development a County
         vyplývá, že jediným cílem, který dvě posledně uvedené společnosti uzavřením závazků souvisejících s dotčeným plněním sledovaly,
         bylo vyhnout se placení DPH. Halifax, Leeds Development a County měly jinými slovy úmysl získat daňové zvýhodnění uskutečněním
         umělého plánu k vyhnutí se platbě DPH. Předkládající soud se v tomto ohledu odvolává na rozsudek ze dne 14. prosince 2000,
         Emsland‑Stärke (C‑110/99, Recueil, s. I‑11569, bod 53).

      43     Za těchto podmínek se VAT and Duties Tribunal, London rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      a)     Jsou za daných okolností plnění,
      i)      která jsou provedena každým účastníkem pouze s úmyslem získat daňové zvýhodnění a
      ii)      která nemají žádný samostatný hospodářský účel,
      považována pro účely DPH za plnění poskytnutá účastníky nebo v jejich prospěch v rámci jejich hospodářské činnosti?
      b)      Jaké skutečnosti je za daných okolností třeba vzít v úvahu při určení příjemců plnění poskytnutých nezávislými dodavateli?
      2)      Vede teorie zneužití práva vytvořená Soudním dvorem k tomu, že účastníkům řízení musí být zamítnuty jejich žádosti o vrácení
         nebo prominutí daně na vstupu vyplývající z provedení předmětných plnění?“

       K první otázce písm. a)
      44     Podstatou první otázky písm. a) předkládajícího soudu je, zda taková plnění, jako jsou plnění dotčená v původním řízení, jsou
         dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6
         odst. 1 šesté směrnice, pokud jsou uskutečněna s jediným cílem získat daňové zvýhodnění bez jiného hospodářského účelu.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      45     Halifax, Leeds Development a County uplatňují, že v systému šesté směrnice jsou plnění, jež sice byla uskutečněna, avšak pouze
         s úmyslem získat daňové zvýhodnění, a která nemají žádný samostatný hospodářský účel, pro účely DPH plněními uskutečněnými
         účastníky nebo v jejich prospěch v rámci jejich hospodářské činnosti.

      46     Vláda Spojeného království a Irsko tvrdí, že plnění, jež jsou jednak uskutečněna každým účastníkem pouze s úmyslem získat
         daňové zvýhodnění a která jednak nemají žádný samostatný hospodářský účel, nejsou plněními uskutečněnými účastníky v rámci
         jejich hospodářské činnosti.

      47     Komise se domnívá, že účel, za nímž bylo plnění uskutečněno, není pro účely článku 2 šesté směrnice relevantní.
       Závěry Soudního dvora
      48     Je třeba rovnou připomenout, že šestá směrnice zavádí společný systém DPH založený zejména na jednotné definici zdanitelných
         plnění (viz zejména rozsudek ze dne 26. června 2003, MGK‑Kraftfahrzeuge-Factoring, C‑305/01, Recueil, s. I‑6729, bod 38).

      49     V tomto ohledu šestá směrnice přiznává velmi širokou působnost DPH tím, že v článku 2, který se týká zdanitelných plnění,
         odkazuje kromě dovozu zboží na dodání zboží a poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani,
         která jedná jako taková.

      50     Pokud jde nejprve o pojem „dodání zboží“, čl. 5 odst. 1 šesté směrnice upřesňuje, že takovým dodáním se rozumí převod práva
         nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.

      51     Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že tento pojem zahrnuje veškeré převody hmotného majetku opravňující druhou stranu k faktickému
         nakládání s uvedeným majetkem, jako by byla jeho vlastníkem (viz zejména rozsudky ze dne 8. února 1990, Shipping and Forwarding
         Enterprise Safe, C‑320/88, Recueil, s. I‑285, bod 7, a ze dne 21. dubna 2005, C‑25/03, HE, Sb. rozh. s. I‑3123, bod 64).

      52     Pokud jde o pojem „poskytování služeb“, z čl. 6 odst. 1 šesté směrnice vyplývá, že zahrnuje jakékoliv plnění, které není dodáním
         zboží ve smyslu článku 5 téže směrnice.

      53     Dále podle čl. 4 odst. 1 šesté směrnice se osobou povinnou k dani rozumí jakákoli osoba, která provádí samostatně hospodářskou
         činnost, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.

      54     Pojem „hospodářská činnost“ je konečně definován v čl. 4 odst. 2 šesté směrnice jako zahrnující „veškerou“ činnost producentů,
         obchodníků a poskytovatelů služeb a podle judikatury zahrnuje všechna stadia výroby, distribuce a poskytování služeb (viz
         zejména rozsudek ze dne 4. prosince 1990, Van Tiem, C‑186/89, Recueil, s. I‑4363, bod 17, a výše uvedený rozsudek MGK‑Kraftfahrzeuge‑Factoring,
         bod 42).

      55     Jak Soudní dvůr konstatoval v bodě 26 rozsudku ze dne 12. září 2000, Komise v. Řecko (C‑260/98, Recueil, s. I‑6537), analýza
         definic pojmů osoba povinná k dani a hospodářská činnost jasně ukazuje rozsah působnosti pojmu hospodářská činnost a jeho
         objektivní povahu v tom smyslu, že činnost je posuzována sama o sobě, bez ohledu na její účel nebo výsledky (viz rovněž rozsudek
         ze dne 26. března 1987, Komise v. Nizozemsko, 235/85, Recueil, s. 1471, bod 8, jakož i v tomto smyslu zejména rozsudky ze
         dne 14. února 1985, Rompelman, 268/83, Recueil, s. 655, bod 19, a ze dne 27. listopadu 2003, Zita Modes, C‑497/01, Recueil,
         s. I‑14393, bod 38).

      56     Uvedená analýza, jakož i analýza pojmů dodání zboží a poskytování služeb ve skutečnosti prokazují, že tyto pojmy, vymezující
         zdanitelná plnění ve smyslu šesté směrnice, mají všechny objektivní povahu a že se použijí bez ohledu na účel a výsledky dotyčných
         plnění (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. ledna 2006, Optigen a další, C‑354/03, C‑355/03 a C‑484/03, Sb. rozh. s. I‑483,
         bod 44).

      57     Jak Soudní dvůr konstatoval v bodě 24 rozsudku ze dne 6. dubna 1995, BLP Group (C‑4/94, Recueil, s. I‑983), povinnost daňových
         orgánů vést šetření za účelem zjištění úmyslu osoby povinné k dani by byla v rozporu s cíli společného systému DPH, jimiž
         je zajištění právní jistoty a usnadnění úkonů v rámci uplatňování DPH tím, že se, s výjimkou výjimečných případů, zohlední
         objektivní povaha daného plnění.

      58     Z toho vyplývá, že taková plnění, jako jsou plnění dotčená v původním řízení, jsou dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou
         činností ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice, pokud splňují objektivní
         kritéria, na nichž jsou uvedené pojmy založeny.

      59     Tato kritéria sice zajisté nejsou splněna v případě daňového podvodu, například nepravdivým daňovým přiznáním nebo vystavením
         nesprávných faktur. To však nemění nic na tom, že otázka, zda dotyčné plnění je uskutečněno s jediným cílem, a to získat daňové
         zvýhodnění, není relevantní pro určení, zda je dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností.

      60     Z toho vyplývá, že na první otázku písm. a) je třeba odpovědět tak, že taková plnění, jako jsou plnění dotčená v původním
         řízení, jsou dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5
         odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice, pokud splňují objektivní kritéria, na nichž jsou uvedené pojmy založeny, i když jsou
         uskutečněna pouze s cílem získat daňové zvýhodnění bez jiného hospodářského účelu.

       K druhé otázce
      61     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zkoumat před první otázkou písm. b), je, zda je třeba vykládat
         šestou směrnici v tom smyslu, že brání nároku osoby povinné k dani na odpočet DPH odvedené na vstupu, pokud plnění zakládající
         tento nárok představují zneužití.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      62     Halifax, Leeds Development a County se domnívají, že v kontextu systému DPH neexistuje v právu Společenství teorie o zneužití
         práva, jíž by se daňové orgány členského státu mohly dovolávat vůči jednotlivcům za účelem zamítnutí jejich žádostí o vrácení
         nebo odpočet DPH odvedené na vstupu.

      63     Vláda Spojeného království se domnívá, že zásada zneužití práva je obecnou právní zásadou Společenství a zakazuje osobě povinné
         k dani odpočíst DPH v souladu s článkem 17 šesté směrnice a jakýmkoli použitelným vnitrostátním předpisem provádějícím tento
         článek, pokud z žádosti o odpočet vyplývá, že cíle DPH stanovené šestou směrnicí nejsou dosaženy a že osoba povinná k dani
         uměle vytváří podmínky, které odůvodňují žádost o odpočet.

      64     Francouzská vláda uplatňuje, že právo Společenství tím, že umožňuje členskému státu přijmout opatření, jež mají zabránit tomu,
         aby se někteří z jeho státních příslušníků díky možnostem zavedeným Smlouvou o ES mohli zneužívajícím způsobem nebo podvodně
         domáhat norem Společenství, nebrání tomu, aby členský stát odepřel nárok na odpočet osobě povinné k dani nebo skupině navzájem
         propojených osob povinných k dani, které uskutečnily čistě umělá plnění pouze za účelem získat bezdůvodné vrácení DPH.

      65     Irsko tvrdí, že teorie zneužití práva, jak ji vypracoval Soudní dvůr, umožňuje daňovým orgánům zamítnout žádosti osob povinných
         k dani o vrácení nebo odpočet DPH odvedené na vstupu vyplývající z uskutečnění takových plnění, jako jsou plnění dotčená v původním
         řízení.

      66     Komise je toho názoru, že když se osoba povinná k dani nebo skupina vzájemně propojených osob povinných k dani zaváže k řadě
         plnění, která brána jako celek vytvářejí umělou situaci, jejímž jediným cílem je vytvořit podmínky nezbytné pro vrácení DPH
         na vstupu, nesmějí být tato plnění zohledněna.

       Závěry Soudního dvora
      67     Úvodem je třeba konstatovat, že problémy nastolené otázkami položenými VAT and Duties Tribunal ve skutečnosti zřejmě vznikly
         přinejmenším zčásti v důsledku vnitrostátní právní úpravy, která umožňuje osobě povinné k dani uskutečňující zároveň zdaněná
         a nezdaněná plnění převádět nájem nemovitého majetku na jiný jí ovládaný subjekt, který má možnost volby zdanění nájmu tohoto
         majetku a může odpočíst touto cestou veškerou DPH na vstupu odvedenou za náklady na stavbu nebo rekonstrukci.

      68     Bez ohledu na toto zjištění je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se procesní subjekty nemohou podvodně nebo
         zneužívajícím způsobem dovolávat norem Společenství (viz zejména rozsudek ze dne 12. května 1998, Kefalas a další, C‑367/96,
         Recueil, s. I‑2843, bod 20, ze dne 23. března 2000, Diamantis, C‑373/97, Recueil, s. I‑1705, bod 33, a ze dne 3. března 2005,
         Fini H, C‑32/03, Recueil, s. I‑1599, bod 32).

      69     Použití právní úpravy Společenství totiž nemůže jít tak daleko, aby zahrnovalo zneužívající praktiky hospodářských subjektů,
         tedy plnění, jež nejsou uskutečněna v rámci obvyklých obchodních podmínek, nýbrž pouze s cílem získat zneužívajícím způsobem
         výhody upravené právem Společenství (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 11. října 1977, Cremer, 125/76, Recueil, s. 1593,
         bod 21; ze dne 3. března 1993, General Milk Products, C‑8/92, Recueil, s. I‑779, bod 21, a výše uvedený rozsudek Emsland-Stärke,
         bod 51).

      70     Tato zásada zákazu zneužití se uplatňuje rovněž v oblasti DPH.
      71     Boj proti podvodu, daňovému úniku a případným zneužíváním je cíl uznaný a podporovaný šestou směrnicí (viz rozsudek ze dne
         29. dubna 2004, Gemeente Leusden a Holin Groep, C‑487/01 a C‑7/02, Recueil, s. I‑5337, bod 76).

      72     Jak však Soudní dvůr několikrát připomněl, musí být právní předpisy Společenství rovněž určité a jejich použití pro procesní
         subjekty předvídatelné (viz zejména rozsudek ze dne 22. listopadu 2001, Nizozemsko v. Rada, C‑301/97, Recueil, s. I‑8853,
         bod 43). Tento požadavek právní jistoty platí obzvláště tehdy, pokud se jedná o právní úpravu, jež by mohla obsahovat finanční
         zátěž, aby dotčeným osobám bylo umožněno seznámit se přesně s rozsahem jejich povinností, které jim ukládá (viz zejména rozsudky
         ze dne 15. prosince 1987, Nizozemsko v. Komise, 326/85, Recueil, s. 5091, bod 24, a ze dne 29. dubna 2004, Sudholz, C‑17/01,
         Recueil, s. I‑4243, bod 34).

      73     Z judikatury mimoto vyplývá, že volba podnikatele mezi osvobozenými a zdaněnými plněními se může opírat o celou řadu okolností,
         zejména úvah daňového charakteru spojených s objektivním systémem DPH (viz zejména výše uvedený rozsudek BLP Group, bod 22,
         a rozsudek ze dne 9. října 2001, Cantor Fitzgerald International, C‑108/99, Recueil, s. I‑7257, bod 33). Pokud má osoba povinná
         k dani možnost volby mezi dvěma plněními, neukládá jí šestá směrnice, aby si zvolila takové plnění, s nímž je spojeno placení
         nejvyšší částky DPH. Jak připomněl generální advokát v bodě 85 svého stanoviska, má osoba povinná k dani naopak právo na volbu
         struktury své činnosti tak, aby omezila svůj daňový dluh.

      74     S přihlédnutím k těmto úvahám je zřejmé, že v oblasti DPH je pro zjištění existence zneužití jednak nezbytné, aby výsledkem
         dotčených plnění přes formální použití podmínek stanovených relevantními ustanoveními šesté směrnice a vnitrostátních předpisů
         provádějících tuto směrnici bylo získání daňového zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s cílem sledovaným těmito
         ustanoveními.

      75     Krom toho musí ze všech objektivních okolností vyplývat, že hlavním účelem dotčených plnění je získání daňového zvýhodnění.
         Jak totiž upřesnil generální advokát v bodě 89 svého stanoviska, zákaz zneužití není relevantní, pokud dotčená plnění mohou
         mít jiné odůvodnění než pouhé dosažení daňových zvýhodnění vůči daňovým orgánům.

      76     Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby v souladu s důkazními pravidly vnitrostátního práva ověřil, není‑li tím narušena účinnost
         práva Společenství, zda jsou ve sporu v původním řízení naplněny znaky zakládající takové zneužití (viz rozsudek ze dne 21. července
         2005, Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, Sb. rozh. s. I‑7355, bod 40).

      77     Soudní dvůr však při rozhodování o předběžné otázce může případně podat upřesnění, aby vnitrostátnímu soudu poskytl vodítko
         při jeho výkladu (viz zejména rozsudek ze dne 17. října 2002, Payroll a další, C‑79/01, Recueil, s. I‑8923, bod 29).

      78     Pokud jde v tomto ohledu o cíl systému odpočtů podle šesté směrnice, je třeba připomenout, že tímto cílem je zcela zbavit
         podnikatele zátěže DPH, která je splatná nebo byla odvedena v rámci všech jeho hospodářských činností. Společný systém DPH
         v důsledku toho zaručuje neutralitu, pokud jde o daňovou zátěž všech hospodářských činností bez ohledu na jejich účel nebo
         výsledky, za podmínky, že uvedené činnosti samy rovněž v zásadě podléhají DPH (viz zejména rozsudky ze dne 22. února 2001,
         Abbey National, C‑408/98, Recueil, s. I‑1361, bod 24, a výše uvedený rozsudek Zita Modes, bod 38).

      79     Podle ustálené judikatury totiž článek 2 první směrnice Rady 67/227/EHS ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů
         členských států týkajících se daní z obratu (Úř. věst. 1967, 71, s. 1301, dále jen „první směrnice“) a čl. 17 odst. 2, 3 a 5
         šesté směrnice musejí být vykládány v tom smyslu, že existence přímé a bezprostřední souvislosti mezi konkrétním plněním na
         vstupu a jedním nebo několika plněními na výstupu, jež zakládají nárok na odpočet, je v zásadě nezbytná k tomu, aby nárok
         na odpočet DPH odvedené na vstupu byl osobě povinné k dani přiznán a aby mohl být zjištěn rozsah takového nároku (rozsudek
         ze dne 8. června 2000, Midland Bank, C‑98/98, Recueil, s. I‑4177, bod 24; výše uvedený rozsudek Abbey National, bod 26, a rozsudek
         ze dne 27. září 2001, Cibo Participations, C‑16/00, Recueil, s. I‑6663, bod 29).

      80     Bylo-li by přitom osobám povinným k dani umožněno odpočíst celou DPH odvedenou na vstupu, zatímco v rámci jejich běžných obchodních
         transakcí by jim žádné plnění podle ustanovení o systému odpočtů podle šesté směrnice nebo vnitrostátních předpisů, které
         jej provádějí, neumožnilo odpočíst uvedenou DPH nebo jim umožnilo odpočíst pouze její část, bylo by to v rozporu se zásadou
         daňové neutrality, a tedy v rozporu s cílem uvedeného systému.

      81     Pokud jde o druhou okolnost, podle níž musí být hlavním účelem dotčených plnění získání daňového zvýhodnění, je namístě připomenout,
         že přísluší vnitrostátnímu soudu, aby zjistil skutečný obsah a význam dotčených plnění. Může přitom vzít v úvahu čistě umělý
         charakter těchto plnění, jakož i právní, hospodářské nebo personální vztahy mezi subjekty účastnícími se plánu na snížení
         daňové zátěže (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Emsland‑Stärke, bod 58).

      82     Z předkládacího rozhodnutí v každém případě vyplývá, že VAT and Duties Tribunal je toho názoru, že jediným cílem plnění dotčených
         v původním řízení bylo získání daňového zvýhodnění.

      83     Konečně je třeba připomenout, že nárok na odpočet stanovený v článcích 17 a násl. šesté směrnice je nedílnou součástí systému
         DPH a nemůže být v zásadě omezen. Tento nárok se uplatní okamžitě ve vztahu ke všem daním, které zatížily plnění uskutečněná
         na vstupu (viz zejména rozsudky ze dne 6. července 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Recueil, s. I‑1883, bod 18, a ze dne 21. března
         2000, Gabalfrisa a další, C‑110/98 až C‑147/98, Recueil, s. I‑1577, bod 43).

      84     Jak již však Soudní dvůr podotkl, jednou vzniklý nárok na odpočet zůstane zachován pouze v případě neexistence podvodu či
         zneužití a s výhradou případných oprav v souladu s podmínkami stanovenými v článku 20 šesté směrnice (viz zejména rozsudky
         ze dne 8. června 2000, Breitsohl, C‑400/98, Recueil, s. I‑4321, bod 41, a Schlossstraße, C‑396/98, Recueil, s. I‑4279, bod 42).

      85     Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že šestá směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že brání nároku osoby povinné
         k dani na odpočet DPH odvedené na vstupu, pokud plnění zakládající tento nárok představují zneužití.

      86     Pro zjištění existence zneužití je jednak nezbytné, aby výsledkem dotčených plnění přes formální použití podmínek stanovených
         relevantními ustanoveními šesté směrnice a vnitrostátních předpisů provádějících tuto směrnici bylo získání daňového zvýhodnění,
         jehož poskytnutí by bylo v rozporu s cílem sledovaným těmito ustanoveními. Krom toho musí ze všech objektivních okolností
         vyplývat, že hlavním účelem dotčených plnění je získání daňového zvýhodnění.

       K první otázce písm. b)
      87     S ohledem na odpovědi dané na první otázku písm. a) a na druhou otázku je třeba první otázku písm. b) chápat v tom smyslu,
         že podstatou této otázky předkládajícího soudu je, za jakých podmínek lze vymáhat DPH, pokud byla zjištěna existence zneužití.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      88     Vláda Spojeného království se domnívá, že je nutné zkoumat okolnosti, jež prokazují skutečný hospodářský základ a jsou rozhodné
         pro to, zda jsou uskutečněny cíle šesté směrnice.

      89     Ve věci v původním řízení se jedná o tyto skutečnosti zjištěné VAT and Duties Tribunal v jeho prvním rozhodnutí, a sice:
      a)      Halifax hrála hlavní roli ohledně těchto plnění;
      b)      Halifax byla pověřena bezúročným financováním těchto plnění;
      c)      Halifax vždy zůstala držitelem lokalit, takže výhody vycházející ze stavebních prací plynuly přímo v její prospěch;
      d)      Halifax měla přímé smluvní vztahy s nezávislými dodavateli ve formě záruk; a
      e)      ani County, ani Leeds Development neměly významná vlastnická práva.
      Tyto okolnosti vedou k závěru, že Halifax je příjemcem služeb poskytnutých nezávislými dodavateli, a vedou tak k výsledku,
         který je v souladu s cíli šesté směrnice.

       Závěry Soudního dvora
      90     Úvodem je nutno konstatovat, že žádné ustanovení šesté směrnice se netýká otázky vymáhání DPH. Uvedená směrnice ve svém článku
         20 pouze vymezuje podmínky, za nichž může být odpočet daní na vstupu opraven u příjemce dodání zboží nebo poskytnutí služeb
         (viz usnesení ze dne 3. března 2004, Transport Service, C‑395/02, Recueil, s. I‑1991, bod 27).

      91     Členským státům tedy v zásadě přísluší stanovit podmínky, za nichž mohou daňové orgány vymáhat DPH a posteriori, přičemž nesmí být překročeny meze vyplývající z práva Společenství (viz výše uvedené usnesení Transport Service, bod 28).

      92     V tomto ohledu je však třeba připomenout, že opatření, jež mají členské státy možnost přijmout na základě čl. 22 odst. 8 šesté
         směrnice k zajištění správného výběru daně a k předcházení daňovým únikům, nesmí jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení
         těchto cílů (viz výše uvedený rozsudek Gabalfrisa a další, bod 52, a výše uvedené usnesení Transport Service, bod 29). Tato
         opatření tedy nemohou být používána způsobem, který by zpochybnil neutralitu DPH, jež je základní zásadou společného systému
         DPH zavedenou právními předpisy Společenství v dané oblasti (viz rozsudek ze dne 19. září 2000, Schmeink & Cofreth a Strobel,
         C‑454/98, Recueil, s. I‑6973, bod 59).

      93     Krom toho je třeba připomenout, že zjištění existence zneužití nemusí vést k sankci, pro niž by byl nezbytný jasný a jednoznačný
         právní základ, ale k povinnosti vrácení získané částky jako prostému důsledku uvedeného zjištění, jež učiní odpočet DPH odvedené
         na vstupu zcela nebo zčásti bezdůvodným (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Emsland Stärke, bod 56).

      94     Z toho plyne, že plnění uskutečněná v rámci zneužití musejí být nově definována tak, aby byla nastolena taková situace, jaká
         by existovala v případě neexistence plnění představujících uvedené zneužití.

      95     V tomto ohledu jsou daňové orgány oprávněny zpětně požadovat vrácení odpočtených částek pro každé plnění, u nějž konstatují,
         že nárok na odpočet byl vykonán zneužívajícím způsobem (výše uvedený rozsudek Fini H, bod 33).

      96     Musí však od této částky rovněž odečíst jakoukoli daň, jíž bylo zatíženo plnění uskutečněné na výstupu, k níž dotyčné osobě
         povinné k dani vznikla daňová povinnost uměle v rámci plánu snížení daňové zátěže, a případně musí vrátit jakýkoli přebytek.

      97     Stejně tak musí umožnit osobě povinné k dani, která by v případě neexistence plnění představujících zneužití byla příjemcem
         prvního plnění, které nepředstavuje takové zneužití, odpočíst v souladu s ustanoveními systému odpočtů podle šesté směrnice
         DPH, jíž bylo toto plnění zatíženo na vstupu.

      98     Z toho plyne, že na první otázku písm. b) je třeba odpovědět tak, že pokud byla zjištěna existence zneužití, musejí být plnění
         uskutečněná v jeho rámci nově definována tak, aby byla nastolena taková situace, jaká by existovala v případě neexistence
         plnění představujících toto zneužití.

       K nákladům řízení
      99     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Taková plnění, jako jsou plnění dotčená v původním řízení, jsou dodáním zboží nebo poskytnutím služeb a hospodářskou činností
            ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května
            1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty:
            jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995, pokud splňují objektivní kritéria, na nichž jsou
            uvedené pojmy založeny, i když jsou uskutečněna pouze s cílem získat daňové zvýhodnění bez jiného hospodářského účelu.
      2)      Šestá směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že brání nároku osoby povinné k dani na odpočet daně z přidané hodnoty odvedené
            na vstupu, pokud plnění zakládající tento nárok představují zneužití.
      Pro zjištění existence zneužití je jednak nezbytné, aby výsledkem dotčených plnění přes formální použití podmínek stanovených
            relevantními ustanoveními šesté směrnice a vnitrostátních předpisů provádějících tuto směrnici bylo získání daňového zvýhodnění,
            jehož poskytnutí by bylo v rozporu s cílem sledovaným těmito ustanoveními. Krom toho musí ze všech objektivních okolností
            vyplývat, že hlavním účelem dotčených plnění je získání daňového zvýhodnění.
      3)      Pokud byla zjištěna existence zneužití, musejí být plnění uskutečněná v jeho rámci nově definována tak, aby byla nastolena
            taková situace, jaká by existovala v případě neexistence plnění představujících toto zneužití.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. července 1980. # Amministrazione delle finanze dello Stato proti Ariete SpA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte d'appello di Torino - Itálie. # Vydání bezdůvodného obohacení. # Věc 811/79.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. července 1994. # Rustica Semences SA proti Finanzamt Kehl. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Baden-Württemberg - Německo. # Věc C-438/92.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 4. července 2002. # Arne Mathisen AS proti Radě Evropské unie. # Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-340/99.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 6. října 2015.#Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export v. Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Hamburg.#Řízení o předběžné otázce – Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Článek 1 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 první pododstavec – Zpětné vymáhání vývozní náhrady – Promlčecí lhůta – Začátek běhu (dies a quo) – Jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu – Vznik škody – Trvající protiprávní jednání – Jednorázové protiprávní jednání.#Věc C-59/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      6. října 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 — Ochrana finančních zájmů Evropské unie — Článek 1 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 první pododstavec — Zpětné vymáhání vývozní náhrady — Promlčecí lhůta — Začátek běhu (dies a quo) — Jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu — Vznik škody — Trvající protiprávní jednání — Jednorázové protiprávní jednání“
      Ve věci C‑59/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (finanční soud, Německo) ze dne 13. prosince 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 7. února 2014, v řízení

         Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export

      proti

         Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Jürimäe (zpravodajka), J. Malenovský, M. Safjan a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export D. Ehlem, Rechtsanwalt,

               —

               za řeckou vládu I. Chalkiasem a E. Leftheriotou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi J. Baquero Cruzem a P. Rossim jakož i B. Eggers, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. června 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export a Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Hlavní celní úřad v Hamburku-Jonas, dále jen „Hauptzollamt“) ve věci vrácení vývozních náhrad.

         Právní rámec

         Nařízení č. 2988/95

               3

               Článek 1 nařízení č. 2988/95 stanoví:
               „1.   Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.
               2.   ‚Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované, a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného výdaje.“

               4

               Článek 3 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
               „Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.
               V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. [...]
               [...]“

               5

               Článek 4 uvedeného nařízení se týká správních opatření, která vedou k odnětí neoprávněně získaných výhod. Článek 5 tohoto nařízení uvádí správní sankce, k nimž mohou vést úmyslné nesrovnalosti nebo nesrovnalosti způsobené z nedbalosti.

         Nařízení (EHS) č. 565/80

               6

               Článek 5 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 565/80 ze dne 4. března 1980 o platbách vývozních náhrad předem, pokud jde o zemědělské produkty (Úř. věst. L 62, s. 5; Zvl. vyd. 03/04, s. 156), před jeho zrušením nařízením Komise (ES) č. 1713/2006 ze dne 20. listopadu 2006, kterým se ruší předběžné financování vývozních náhrad, pokud jde o zemědělské produkty (Úř. věst. L 321, s. 11), stanovil, že „[n]a žádost zúčastněné strany se částka rovnající se vývozní náhradě vyplatí, jakmile jsou produkty nebo zboží propuštěny do režimu uskladňování v celním skladu nebo svobodného celního pásma za účelem jejich vývozu ve stanovené lhůtě“.

               7

               Článek 6 tohoto nařízení stanovil:
               „Výhody režimů stanovených tímto nařízením podléhají složení jistoty, jež zajistí vrácení částky rovnající se částce, která byla vyplacena, zvýšené o dodatečnou částku.
               Aniž jsou dotčeny případy vyšší moci, jistota zcela nebo částečně propadá:

                        —

                        v případech, kdy se neuskutečnilo vrácení, pokud se vývoz nekonal ve lhůtě uvedené v čl. 4 odst. 1 a čl. 5 odst. 1,
                        nebo

                        —

                        pokud se ukáže, že neexistuje žádné právo na náhradu nebo že existovalo právo na nižší náhradu.“

         Nařízení (EHS) č. 3665/87

               8

               Článek 17 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Citované pasáže z nařízení jsou neoficiálním překladem) (Úř. věst. L 351, s. 1), před jeho zrušením nařízením Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 102, s. 11; Zvl. vyd. 03/25, s. 129), zněl takto:
               „Produkty musí být dovezeny v nezměněném stavu do třetí země nebo do jedné ze třetích zemí, pro které je náhrada stanovena, do 12 měsíců ode dne přijetí vývozního prohlášení [...]“

               9

               Článek 18 odst. 1 tohoto nařízení stanovil:
               „Splnění dovozních celních formalit propuštění ke spotřebě se prokáže předložením:

                        a)

                        celního dokladu nebo jeho kopie či fotokopie; kopii nebo fotokopii musí ověřit buď subjekt, který potvrdil prvopis dokladu, orgán dotyčné třetí země, nebo orgán členského státu,
                        nebo

                        b)

                        osvědčení o propuštění z celního řízení, které je vyhotoveno na formuláři podle vzoru uvedeného v příloze II; tento formulář musí být vyplněn v jednom nebo více úředních jazycích Společenství a v jednom z jazyků používaných v dotčené třetí zemi

                  [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               10

               V souladu s čl. 5 odst. 1 a článkem 6 nařízení č. 565/80 poskytl Hauptzollamt v rozhodnutích z let 1992 a 1993 žalobkyni v původním řízení platbu vývozní náhrady předem oproti poskytnutí jistoty. Tyto předem vyplacené vývozní náhrady se vztahovaly k několika zásilkám hovězího masa, které byly uskladněny za účelem jejich vývozu.

               11

               Dopisem ze dne 10. srpna 1993 předala žalobkyně v původním řízení Hauptzollamt celní prohlášení č. 79/239 vydané jordánskými orgány dne 9. března 1993. Toto prohlášení potvrzovalo propuštění zásilky hovězího masa vyvezeného žalobkyní v původním řízení ke spotřebě v Jordánsku. Dne 30. dubna 1996 a 4. března 1998 uvolnil Hauptzollamt jistoty složené žalobkyní v původním řízení.

               12

               Ode dne 28. února 1998 do 14. března 1998 prováděl Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) kontrolu, v jejímž průběhu bylo zjištěno, že celní prohlášení vydané jordánskými orgány bylo stornováno před výběrem dovozního cla a dotčená zásilka hovězího masa byla ve skutečnosti zpětně vyvezena do Iráku.

               13

               Rozhodnutím ze dne 23. září 1999 nařídil Hauptzollamt navrácení částky 103289,89 eur. Poté, co žalobkyně v původním řízení podala odvolání proti rozhodnutí o navrácení, rozhodnutím ze dne 26. září 2011 byla tato částka snížena na 59545,70 eur. Ve zbývající části bylo odvolání zamítnuto rozhodnutím ze dne 23. ledna 2012.

               14

               Dne 5. února 2012 podala žalobkyně v původním řízení žalobu k Finanzgericht Hamburg, kterou se domáhá zrušení tří výše uvedených rozhodnutí. Tvrdí, že nárok na vrácení je promlčen. Má za to, že podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 běží promlčecí doba nikoli od okamžiku uvolnění jistoty, nýbrž od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti. Článek 1 odst. 2 tohoto nařízení totiž podle ní spojuje pojem „nesrovnalost“ s jednáním nebo opomenutím hospodářského subjektu. Tvrdí, že pro určení, zda je nárok na vrácení neoprávněně vyplacených částek promlčen, je tudíž třeba vycházet z data vyhotovení celního prohlášení vydaného jordánskými orgány, kterým je 10. srpen 1993.

               15

               Předkládající soud se přiklání k názoru, že promlčecí lhůta běží bez ohledu na okamžik, kdy se materializovala škoda, od okamžiku, kdy došlo k jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, které je porušením unijního právního předpisu. Takový výklad podle něj vyplývá ze znění čl. 1 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95. Má totiž za to, že znění čl. 1 odst. 2 tohoto nařízení naznačuje, že unijní normotvůrce, který použil podmiňovací způsob při vypracování tohoto ustanovení, nespojuje pojem „nesrovnalost“ se vznikem škody, jelikož chování hospodářského subjektu může být nesrovnalostí také, pokud „by mohlo“ poškodit rozpočet Unie. Kromě toho je názoru, že ze znění čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce uvedeného nařízení, který zmiňuje „okamžik[…], kdy došlo k nesrovnalosti“, vyplývá, že unijní normotvůrce měl v úmyslu spojit začátek běhu promlčecí lhůty nikoli s „odhalením“ nesrovnalosti, nýbrž s „okamžikem, kdy k ní došlo“, tedy s jednáním hospodářského subjektu, které musí spočívat v porušení unijního právního předpisu.

               16

               Předkládající soud má však za to, že v případech, v nichž bylo porušení unijních právních předpisů zjištěno až poté, co došlo k poškození, může být otázka určení začátku běhu promlčecí lhůty posouzena jinak. Podle něj lze mít za to, že pojem „nesrovnalost“ uvedený v čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95 předpokládá splnění dvou podmínek, a sice chování hospodářského subjektu a z něj vzniklé škody.

               17

               V případě, že by promlčecí lhůta stanovená v č. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 začala běžet až ode dne, kdy nastalo poškození, klade si předkládající soud otázku, zda k „poškození“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95 dojde, jakmile je částka odpovídající vývozní náhradě předem vyplacena nebo až tehdy, když je vývozní náhrada definitivně přiznána tím, že je uvolněna jistota.

               18

               Za těchto okolností se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je pro předpoklad existence nesrovnalosti, která je nezbytná pro začátek běhu promlčecí doby podle čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2988/95 a je definována v čl. 1 odst. 2 téhož nařízení, v případě porušení unijního právního předpisu odhaleného až poté, co nastalo poškození, nutné, aby při jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu kumulativně došlo i k poškození souhrnného rozpočtu Unie nebo rozpočtů Unií spravovaných, tedy že promlčecí doba začne plynout až od okamžiku, kdy nastalo poškození, nebo začíná promlčecí doba plynout nezávisle na okamžiku, kdy poškození nastalo, již při samotném jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, které představuje porušení unijního právního předpisu?

                        2)

                        V případě odpovědi na první otázku v tom smyslu, že promlčecí doba začne plynout až okamžikem, kdy nastane poškození:
                        Dochází – v souvislosti s požadavkem na vrácení vývozní náhrady, která byla přiznána s konečnou platností – k ‚poškození‘ ve smyslu čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95 již v případě, že byla vývozci vyplacena částka odpovídající vývozní náhradě ve smyslu čl. 5 odst. 1 nařízení č. 565/80, ač předtím nebyla uvolněna jistota podle článku 6 nařízení č. 565/80, nebo k poškození dochází až v okamžiku uvolnění jistoty nebo přiznání vývozní náhrady s konečnou platností?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               19

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, kdy bylo porušení unijního právního předpisu zjištěno až poté, co nastalo poškození, musí být čl. 1 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 2988/95 vykládány v tom smyslu, že promlčecí lhůta začíná běžet ode dne, kdy došlo k poškození rozpočtu Unie či rozpočtů Unií spravovaných, nebo v tom smyslu, že tato lhůta začíná běžet bez ohledu na toto datum ode dne, kdy dojde k jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, které je porušením unijního práva.

               20

               Úvodem je třeba připomenout, že pravidlo o čtyřleté promlčecí době stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 je při neexistenci unijní odvětvové právní úpravy nebo vnitrostátní právní úpravy, která by upravovala zvláštní režim promlčení, použitelné na nesrovnalosti stanovené v článku 4 uvedeného nařízení, které poškozují finanční zájmy Unie (v tomto smyslu viz rozsudek Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, body 39 a 40, jakož i citovaná judikatura).

               21

               Kromě toho je třeba uvést, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 je použitelný v projednávaném případě, přestože ke skutkovým okolnostem ve věci v původním řízení došlo v letech 1992 a 1993. Jak již Soudní dvůr rozhodl, promlčecí lhůta stanovená v tomto ustanovení, se použije na nesrovnalosti, k nimž došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost (v tomto smyslu viz rozsudek Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, bod 34).

               22

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že pro určení působnosti ustanovení unijního práva, v projednávaném případě čl. 1 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2988/95, je třeba vzít v úvahu zároveň jejich znění, kontext a cíle (rozsudek Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, bod 26 a citovaná judikatura).

               23

               Podle čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2988/95 činí promlčecí doba pro zahájení stíhání čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti. Článek 1 odst. 2 tohoto nařízení definuje pojem „nesrovnalost“ jako jakékoli porušení unijního právního předpisu vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Unie nebo rozpočty Unií spravované.

               24

               Skutečnost, že došlo k nesrovnalosti, od které začíná běžet promlčecí lhůta, předpokládá tedy splnění dvou podmínek, a sice jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, které představuje porušení unijního právního předpisu, jakož i poškození nebo možného poškození rozpočtu Unie.

               25

               Za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, kdy bylo porušení unijního práva zjištěno až poté, co došlo k poškození, začíná běžet promlčecí lhůta od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, a sice od okamžiku, kdy došlo jak k jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, které představuje porušení unijního práva, tak k poškození rozpočtu Unie nebo rozpočtů Unií spravovaných.

               26

               Takový závěr je potvrzen cílem nařízení č. 2988/95, kterým podle jeho čl. 1 odst. 1 je ochrana finančních zájmů Unie. Dies a quo je tedy den, kdy dojde k poslední z událostí, a sice buď den, kdy nastane poškození, pokud toto poškození nastane po jednání nebo opomenutí, které představuje porušení unijního práva nebo den, kdy dojde k tomuto jednání nebo opomenutí, pokud je dotčená výhoda přiznána po uvedeném jednání nebo opomenutí. Splnění cíle ochrany finančních zájmů Unie je tudíž usnadněno.

               27

               Tento závěr nemůže být kromě toho zpochybněn argumentem řecké vlády, že dies a quo je dnem, kdy příslušné orgány odhalily nesrovnalost. Tento argument je totiž v rozporu s judikaturou Soudního dvora, podle níž datum, ke kterému vnitrostátní orgány zjistily nesrovnalost, nemá vliv na začátek běhu promlčecí doby (rozsudek Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, bod 67).

               28

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora ostatně platí, že správní orgán váže obecná povinnost řádné péče při ověřování správnosti plateb, které uskutečňuje a které zatěžují rozpočet Unie (rozsudek Ze Fu Fleischhandel GmbH a Vion Trading, C‑201/10 a C‑202/10, EU:C:2011:282, bod 44). Uznat, že dies a quo je den, kdy došlo k odhalení dotčené nesrovnalosti, by bylo v rozporu s touto povinností řádné péče.

               29

               S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládány v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, kdy bylo porušení unijního právního předpisu zjištěno až poté, co nastalo poškození, začíná běžet promlčecí lhůta od okamžiku, kdy došlo jak k jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, které je porušením unijního práva, tak k poškození rozpočtu Unie nebo rozpočtů Unií spravovaných.

         Ke druhé otázce

               30

               Ve druhé otázce se předkládající soud zabývá okamžikem, kdy za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, dojde k „poškození“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95.

               31

               Dříve, než bude tato otázka zodpovězena, je třeba připomenout sled událostí ve věci v původním řízení. Zaprvé byla v průběhu let 1992 a 1993 žalobkyni v původním řízení přiznána formou zálohy částka rovnající se vývozní náhradě v souladu s čl. 5 odst. 1 nařízení č. 565/80. Zadruhé žalobkyně v původním řízení předložila dne 10. srpna 1993 celní prohlášení vydané jordánskými orgány za účelem prokázání splnění celních formalit propuštění ke spotřebě v souladu s čl. 17 odst. 3 a čl. 18 odst. 1 nařízení č. 3665/87. Zatřetí dne 30. dubna 1996 a 4. března 1998 byly uvolněny jistoty složené v okamžiku poskytnutí zálohy v souladu s článkem 6 nařízení č. 565/80.

               32

               Za takových okolností je třeba mít za to, že k „poškození“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95 dojde v den, kdy je přijato rozhodnutí o konečném přiznání dotčené výhody, v projednávaném případě vývozní náhrady. Od tohoto okamžiku je totiž rozpočet Unie skutečně poškozen. O tomto poškození nelze mít za to, že k němu může dojít přede dnem, kdy je tato výhoda přiznána s konečnou platností, neboť jinak by bylo uznáno, že promlčecí lhůta pro navrácení téže výhody může plynout již v okamžiku, kdy tato výhoda ještě přiznána nebyla.

               33

               S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, k poškození dojde, jakmile je přijato rozhodnutí o přiznání vývozní náhrady dotčenému vývozci.

         K nákladům řízení

               34

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 1 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 první pododstavec nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství musí být vykládány v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, kdy bylo porušení unijního právního předpisu zjištěno až poté, co nastalo poškození, začíná běžet promlčecí lhůta od okamžiku, kdy došlo jak k jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, které představuje porušení unijního práva, tak k poškození rozpočtu Unie nebo rozpočtů Unií spravovaných.

                           2)

                           Článek 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, k poškození dojde, jakmile je přijato rozhodnutí o přiznání vývozní náhrady dotčenému vývozci.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 19. ledna 1988. # Erich Biedermann proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Úředník. # Věc 2/87.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 5. července 2007. # Deutsche Lufthansa AG proti ANA - Aeroportos de Portugal SA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto - Portugalsko. # Letecká doprava - Letiště - Pozemní odbavování - Vybírání poplatku za pozemní správu a dozor. # Věc C-181/06.

text:
      Věc C-181/06
      Deutsche Lufthansa AG
      v.
      ANA - Aeroportos de Portugal SA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto)
      „Letecká doprava – Letiště – Pozemní odbavování – Vybírání poplatku za pozemní správu a dozor“
      Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 19. dubna 2007          I ‑ 0000
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 5. července 2007          I ‑ 0000
      Shrnutí rozsudku
      Doprava – Letecká doprava – Přístup na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství
      (Směrnice Rady 96/67, čl. 16 odst. 3 a příloha, bod 1)
      Právo Společenství brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví zaplacení poplatku za pozemní správu a dozor ze strany
         poskytovatelů služeb pozemního odbavování řídícímu orgánu letiště, ledaže poplatek za pozemní správu a dozor stanovený touto
         právní úpravou je hrazen jako protiplnění za všechny nebo část služeb uvedených v bodě 1 přílohy směrnice 96/67 o přístupu
         na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství a nepředstavuje druhé zpoplatnění služeb, za které už byl vybrán jiný
         poplatek nebo daň. Pokud se na základě přezkoumání provedených předkládajícím soudem prokáže, že uvedený poplatek představuje
         poplatek za přístup k letištním zařízením, přísluší tomuto soudu ověřit, zda dotčený poplatek odpovídá kritériím relevantnosti,
         objektivnosti, průhlednosti a nediskriminace, jak jsou stanovena v čl. 16 odst. 3 směrnice 96/67.

      (viz bod 29 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      5. července 2007(*)

      „Letecká doprava – Letiště – Pozemní odbavování – Vybírání poplatku za pozemní správu a dozor“
      Ve věci C‑181/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunal Administrativo
         e Fiscal do Porto (Portugalsko) ze dne 7. března 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 7. dubna 2006, v řízení

      Deutsche Lufthansa AG
      proti
      ANA – Aeroportos de Portugal SA,
      za přítomnosti:
      Ministério Público,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, P. Kūris (zpravodaj), J. Makarczyk, L. Bay Larsen a J.-C. Bonichot, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. února 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Deutsche Lufthansa AG A. Moura Portugalem, advogado,
      –       za portugalskou vládu L. Fernandesem a M. J. Viegas, jako zmocněnci,
      –       za řeckou vládu K. Georgiadisem a Z. Chatzipavlou, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství J. R. Vidal Puigem, S. Noem a P. Guerra e Andradem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 19. dubna 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 6 a čl. 16 odst. 3 směrnice Rady 96/67/ES ze dne 15. října 1996
         o přístupu na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství (Úř. věst. L 272, s. 36; Zvl. vyd. 07/02, s. 496).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Deutsche Lufthansa AG (dále jen „Lufthansa“) a ANA – Aeroportos de Portugal
         SA (dále jen „ANA“), jehož předmětem je oznámení o vyměření a výběru poplatků za pozemní správu a dozor vydané ANA.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 6 odst. 1 směrnice 96/67 stanoví následující:
      „V souladu s úpravou stanovenou v článku 1 přijmou členské státy nezbytná opatření k zajištění svobodného přístupu poskytovatelů
         služeb pozemního odbavování na trh tak, aby [mohli] poskytovat služby pozemního odbavování třetím osobám.

      Členské státy mají právo požadovat, aby poskytovatelé služeb pozemního odbavování byli usazeni ve Společenství.“
      4       Článek 16 odst. 3 této směrnice stanoví:
      „Jestliže přístup k letištním zařízením zahrnuje vybírání poplatků, musí být tyto poplatky určeny podle relevantních, objektivních,
         průhledných a nediskriminujících kritérií.“

      5       Příloha této směrnice stanoví:
      „1.      Pozemní správa a dozor zahrnují:
      1.1      služby reprezentace a spolupráce s místními orgány nebo jinými osobami, vyplácení peněžních náhrad v zastoupení uživatele
         letiště a poskytování kancelářských prostor pro jejich zástupce,

      1.2      kontrolu nákladu, předávání zpráv a telekomunikace,
      1.3      manipulaci, skladování, údržbu a správu zařízení jednotkových nákladů,
      1.4      veškeré ostatní dozorové služby před letem, během letu a po letu a veškeré ostatní správní služby požadované uživatelem letiště.“
       Vnitrostátní právní úprava
      6       Nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990, ve znění nařízení s mocí zákona č. 280/99 ze dne 26. července 1999
         (Diário da Republica I, série A, č. 172, ze dne 26. července 1999, s. 4678, dále jen „nařízení s mocí zákona č. 280/99“), podrobně uvádí poplatky,
         které lze vyžadovat za výkon všech činností v letištním prostoru a stanoví ve svém čl. 18 odst. 2, že výši poplatků za pozemní
         odbavování ve veřejném prostoru letiště provozovaným ANA stanoví ANA po předchozím schválení Národním institutem pro civilní
         letectví.

      7       Článek 3 nařízení č. 12/99 ze dne 30. července 1999 (Diário da República I, série B, č. 176, ze dne 30. července 1999, s. 4922) stanoví:

      „Podle článku 17 nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990 a pro účely článku 18 uvedeného nařízení, poplatky,
         které toto nařízení stanoví, jsou rozděleny v závislosti na povaze služeb a vykonávaných činností na:

      a)      poplatky za dopravu;
      b)      poplatky za pozemní odbavování (,handling‘);
      c)      poplatky za místo;
      d)      ostatní poplatky obchodní povahy.“
      8       Poplatky za pozemní odbavování jsou stanoveny článkem 10 a následujícími nařízení č. 12/99. Je jich celkem jedenáct.
      9       Článek 10 tohoto nařízení stanoví:
      „Poplatky za pozemní odbavování se hradí za výkon všech činností, které tvoří součást služeb vyjmenovaných na seznamu uvedeném
         v příloze I nařízení s mocí zákona č. 275/99 ze dne 23. července 1999, podle následujících ustanovení:

      1)      Poplatek za pozemní správu a dozor hradí poskytovatelé služeb a je stanoven v závislosti na uskutečněném obratu uplatněním
         sazby.

      2)      Poplatek za odbavování cestujících hradí poskytovatelé služeb a uživatelé letiště nebo plochy letiště provádějící odbavování
         vlastními silami; je stanoven podle hodin nebo části dní nebo měsíců a podle přepážek pro příjem a registraci cestujících
         (,check-in‘).

      3)      Poplatek za odbavování zavazadel hradí poskytovatelé služeb a uživatelé letiště nebo plochy letiště provádějící odbavování
         vlastními silami; je stanoven podle hodin nebo části dní nebo měsíců a podle přepážek pro příjem a registraci cestujících
         (,check-in‘) nebo podle počtu odbavených zavazadel.

      4)      Poplatek za manipulaci s nákladem a poštou hradí:
      a)      uživatelé letiště nebo plochy letiště provádějící odbavování vlastními silami; je stanoven na základě dopravních jednotek,

      b)      poskytovatelé služeb; je stanoven v závislosti na uskutečněném obratu uplatněním sazby.
      5)      Poplatek za manipulaci na rampě hradí:
      a)      uživatelé letiště nebo plochy letiště provádějící odbavování vlastními silami; je stanoven na základě dopravních jednotek,

      b)      poskytovatelé služeb; je stanoven v závislosti na uskutečněném obratu uplatněním sazby.
      6)      Poplatek za obsluhu letadel hradí poskytovatelé služeb a je stanoven v závislosti na uskutečněném obratu uplatněním sazby.

      7)      Poplatek za manipulaci s pohonnými hmotami a oleji hradí poskytovatelé služeb a je stanoven v závislosti na uskutečněném obratu
         uplatněním sazby, nebo na základě dodaných hektolitrů pohonných hmot a litrů oleje, v tomto případě budou desetinná místa
         částky poplatku zaokrouhlena směrem nahoru.

      8)      Poplatek za údržbu letadel hradí poskytovatelé služeb a je stanoven v závislosti na uskutečněném obratu uplatněním sazby.

      9)      Poplatek za letové činnosti a správu posádky hradí poskytovatelé služeb a je stanoven v závislosti na uskutečněném obratu
         uplatněním sazby.

      10)      Poplatek za povrchovou dopravu hradí poskytovatelé služeb a je stanoven v závislosti na uskutečněném obratu uplatněním sazby.

      11)      Poplatek za zásobovací služby (,catering‘) hradí poskytovatelé služeb a je stanoven v závislosti na uskutečněném obratu uplatněním
         sazby.“

      10     Článek 11 uvedeného nařízení stanoví:
      „Podle doby užívání, objemu služeb nebo odbavených fyzických jednotek lze od uživatelů všech zařízení letišť nebo ploch letišť
         označených za centralizované pro výkon činností pozemního odbavování vybírat odlišný poplatek.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11     Lufthansa, společnost založená podle německého práva, jejíž pobočka má sídlo na letišti v Lisabonu (Portugalsko), podala žalobu
         proti oznámení o vyměření a výběru poplatků za pozemní správu a dozor vydané ANA.

      12     ANA poskytla společnosti Lufthansa licenci k výkonu činnosti pozemního odbavování na letišti Francisco Sá Carneiro v Porto.
         Společnosti Lufthansa byl v důsledku toho vyměřen poplatek ve výši 22 164 PTE včetně daně z přidané hodnoty (tedy 110,55 eur).

      13     Lufthansa se před předkládajícím soudem dovolává toho, že ustanovení vnitrostátního práva, tedy čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99
         a čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 280/99, jsou v rozporu se směrnicí 96/67.

      14     Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Lze částku požadovanou jakožto poplatek za pozemní správu a dozor, v souladu s čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99, považovat
         za poplatek ,určený podle relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií‘, jak to požaduje čl. 16 odst. 3
         směrnice 96/67?

      2)      Brání požadavek na zaplacení určité částky jakožto poplatku za pozemní správu a dozor, v souladu s čl. 10 odst. 1 nařízení
         č. 12/99, čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 280/99 a dalšími ustanoveními, z nichž vychází určení výše uvedeného poplatku,
         svobodnému přístupu na trh poskytování služeb pozemního odbavování třetím osobám, stanovenému v článku 6 směrnice 96/67, nebo
         je s ním v rozporu?

      3)      Brání požadavek na zaplacení určité částky jakožto poplatku za pozemní správu a dozor, v souladu s čl. 10 odst. 1 nařízení
         č. 12/99, čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 280/99 a dalšími ustanoveními, z nichž vychází určení výše uvedeného poplatku,
         vytvoření vnitřního trhu a zásadám zakotveným v čl. 3 odst. 1 písm. c) ES a článku 4 ES, nebo je s nimi v rozporu?

      4)      Lze považovat požadavek na zaplacení určité částky jakožto poplatku za pozemní správu a dozor, v souladu s čl. 10 odst. 1
         nařízení č. 12/99, čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 280/99 a dalšími ustanoveními, z nichž vychází určení výše uvedeného
         poplatku, za zneužívání ve smyslu článku 82 Smlouvy o ES?“

       K předběžným otázkám
      15     Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 1 písm. c) a odst. 2 směrnice 96/67 se tato směrnice vztahuje počínaje 1.
         lednem 1999 pouze na letiště, jejichž roční objem provozu není nižší než 3 miliony cestujících nebo 75 000 [tun] nákladu nebo
         jejichž objem provozu nebyl nižší než 2 miliony cestujících nebo 50 000 tun nákladu během období posledních šesti měsíců před
         1. dubnem nebo 1. říjnem předchozího roku. Počínaje 1. lednem 2001 se uvedená směrnice vztahuje na veškerá letiště otevřená
         pro veřejnou obchodní dopravu umístěná na území členského státu, jejichž roční objem provozu není nižší než 2 miliony cestujících
         nebo 50 000 tun nákladu.

      16     Z údajů předložených předkládajícím soudem přitom jasně nevyplývá, zda letiště v Porto dosáhlo výše uvedených ukazatelů před
         rokem 2005. Pokud tomu tak nebylo, vztahuje se na toto letiště směrnice 96/67 až od 1. ledna 2006. Zdá se přitom, že vyměření
         poplatku napadené společností Lufthansa se týká roku 2000.

      17     Je tedy na předkládajícím soudu, aby se nejprve přesvědčil, že se směrnice 96/67 uplatní na skutkové okolnosti věci v původním
         řízení.

       K první a druhé otázce
      18     Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je namístě posoudit společně, je, zda článek 6 a čl. 16 odst. 3
         směrnice 96/67 brání takové vnitrostátní právní úpravě, jaká je předmětem věci v původním řízení, která stanoví zaplacení
         poplatku za pozemní správu a dozor ze strany poskytovatelů služeb pozemního odbavování řídícímu orgánu letiště.

      19     Soudní dvůr rozhodl, že jak z bodu 25 odůvodnění směrnice 96/67, tak i z jejího čl. 16 odst. 1 a 3 vyplývá, že řídící orgán
         letiště je oprávněn vybírat poplatek za přístup k letištním zařízením. Těmito zařízeními se myslí infrastruktura a vybavení
         poskytnuté letištěm. Oproti tomu Soudní dvůr dospěl k závěru, že není možné, aby takový orgán vybíral poplatek za přístup
         na trh odbavovacích služeb nad rámec poplatku za používání letištních zařízení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. října
         2003, Flughafen Hannover-Langenhagen, C‑363/01, Recueil, s. I‑11893, body 37 až 40, jakož i body 44 a 60).

      20     Na prvním místě je třeba přezkoumat, zda se takový poplatek, jako je poplatek za pozemní správu a dozor, o který se jedná
         v původním řízení, musí považovat za poplatek, který se hradí za přístup k letištním zařízením.

      21     Portugalská vláda tvrdí, že uvedený poplatek je požadován jako protiplnění za poskytnutí služby veřejného letiště na podporu
         civilního letectva a za poskytnutí majetku ve veřejném vlastnictví, u kterého musí ANA zajistit dobré podmínky užívání.

      22     Během jednání portugalské orgány jednak upřesnily, že obsah poplatku za pozemní správu a dozor stanoveného nařízením č. 12/99
         se neliší od obsahu poplatku uvedeného v příloze směrnice 96/67 a že v žádném případě nepředstavuje druhé zpoplatnění služeb,
         za které už byl jednou vybrán poplatek stanovený stejným nařízením.

      23     Krom toho uvedené orgány poprvé uvedly, že pod skutečným používáním veřejného prostoru je třeba chápat spotřebu vody a elektřiny,
         jakož i náklady na úklid a bezpečnost.

      24     V této souvislosti je na předkládajícím soudu, aby přezkoumal protiplnění za poplatek, o který se jedná v původním řízení,
         s ohledem na definici pozemní správy a dozoru uvedenou v bodě 1 přílohy směrnice 96/67. Následně, pokud se uvedený poplatek
         hradí za všechny nebo část těchto služeb a nepředstavuje druhé zpoplatnění služeb, za které už byl vybrán jiný poplatek nebo
         daň, lze ho považovat za poplatek za přístup k letištním zařízením, a nikoli za poplatek za přístup na trh odbavovacích služeb.

      25     V každém případě je třeba na druhém místě přezkoumat, zda poplatek, o který se jedná v původním řízení, odpovídá kritériím
         stanoveným v čl. 16 odst. 3 směrnice 96/67.

      26     Pokud jde o kritéria relevantnosti a objektivity, je na předkládajícím soudu, aby posoudil spojitost mezi provozními náklady,
         které nese ANA, a výší poplatku vypočítanou procentem z obratu uskutečněného Lufthansa na letišti Francisco Sá Carneiro v Porto.

      27     Pokud jde o kritérium průhlednosti, toto kritérium lze považovat za splněné pouze tehdy, pokud ve vnitrostátních ustanoveních
         existuje jasné vymezení služeb poskytovaných ANA a přesné určení způsobu výpočtu uvedeného poplatku.

      28     Konečně, pokud jde o kritérium nediskriminace, i když je nesporné, že poplatek, o který se jedná v původním řízení, je hrazen
         pouze poskytovateli pozemního odbavování, ačkoliv jak tito poskytovatelé, tak i uživatelé letiště provádějící odbavování vlastními
         silami používají stejná letištní zařízení, je rovněž nepochybné, že pokud je jediným odůvodněním takového rozdílu v zacházení
         skutečnost, že pouze uvedení poskytovatelé dosahují zisku, tento rozdíl musí být považován za diskriminační.

      29     Vzhledem k výše uvedeným úvahám je namístě odpovědět na první a druhou otázku tak, že právo Společenství brání takové vnitrostátní
         právní úpravě, jakou je právní úprava stanovená v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99 a čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona
         č. 280/99, ledaže poplatek za pozemní správu a dozor stanovený touto právní úpravou je hrazen jako protiplnění za všechny
         nebo část služeb uvedených v bodě 1 přílohy směrnice 96/67 a nepředstavuje druhé zpoplatnění služeb, za které už byl vybrán
         jiný poplatek nebo daň. Pokud se na základě přezkoumání provedených předkládajícím soudem prokáže, že poplatek, o který se
         jedná v původním řízení, představuje poplatek za přístup k letištním zařízením, přísluší tomuto soudu ověřit, zda dotčený
         poplatek odpovídá kritériím relevantnosti, objektivnosti, průhlednosti a nediskriminace, jak jsou stanovena v čl. 16 odst. 3
         směrnice 96/67.

       Ke třetí otázce
      30     Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda úhrada poplatku, o který se jedná v původním řízení, je v rozporu s články
         3 ES a 4 ES.

      31     V tomto ohledu stačí konstatovat, že články 3 ES a 4 ES formulují oblasti a cíle, kterých se týká činnost Evropského společenství,
         a nestanoví povinnosti členským státům ani veřejnoprávním nebo soukromoprávním subjektům (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
         3. října 2000, Echirolles Distribution, C‑9/99, Recueil, I‑8207, bod 22). Pokud jsou tyto činnosti podrobněji rozvedeny v jiných
         částech Smlouvy o ES a v prováděcích aktech Společenství, jako je směrnice 96/67, je namístě odpovědět předkládajícímu soudu
         pouze s ohledem na tuto směrnici.

       Ke čtvrté otázce
      32     Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda může být skutečnost, že je požadována úhrada poplatku, o který se jedná
         v původním řízení, považována za zneužití dominantního postavení ve smyslu článku 82 ES.

      33     Podle ustálené judikatury musí být v předkládacích rozhodnutích uvedeny přesné důvody, které vedly předkládající soud k tomu,
         aby se zabýval výkladem práva Společenství a aby považoval za nezbytné položit Soudnímu dvoru předběžné otázky (viz usnesení
         ze dne 28. června 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Recueil, s. I‑4979, bod 16 a uváděná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 13.
         července 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Recueil, s. I‑6049, bod 20). Soudní dvůr tak rozhodl, že je nezbytné, aby vnitrostátní
         soud podal alespoň minimální vysvětlení k důvodům výběru ustanovení práva Společenství, o jejichž výklad žádá, a k souvislosti,
         kterou spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátní právní úpravou použitelnou na spor v původním řízení (usnesení ze
         dne 7. dubna 1995, Grau Gomis a další, C‑167/94, Recueil, s. I‑1023, bod 9).

      34     Je nutno konstatovat, že předkládací rozhodnutí neodpovídá těmto požadavkům.
      35     Nelze totiž vymezit konkrétní výkladový problém, který by mohl vyvstat ve vztahu k článku 82 ES. Požadavek přesnosti skutkového
         a právního kontextu přitom platí zvláště v oblasti hospodářské soutěže, jež je charakterizována komplexními skutkovými a právními
         okolnostmi (výše uvedené usnesení Laguillaumie, bod 19 a uváděná judikatura).

      36     Z toho vyplývá, že čtvrtá otázka položená Soudnímu dvoru je nepřípustná.
       K nákladům řízení
      37     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Právo Společenství brání takové vnitrostátní právní úpravě, jakou je právní úprava stanovená v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99
            ze dne 30. července 1999 a čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990, ve znění nařízení s mocí
            zákona č. 280/99 ze dne 26. července 1999, ledaže poplatek za pozemní správu a dozor stanovený touto právní úpravou je hrazen
            jako protiplnění za všechny nebo část služeb uvedených v bodě 1 přílohy směrnice Rady 96/67/ES ze dne 15. října 1996 o přístupu
            na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství a nepředstavuje druhé zpoplatnění služeb, za které už byl vybrán jiný
            poplatek nebo daň. Pokud se na základě přezkoumání provedených předkládajícím soudem prokáže, že poplatek, o který se jedná
            v původním řízení, představuje poplatek za přístup k letištním zařízením, přísluší tomuto soudu ověřit, zda dotčený poplatek
            odpovídá kritériím relevantnosti, objektivnosti, průhlednosti a nediskriminace, jak jsou stanovena v čl. 16 odst. 3 směrnice
            96/67.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 28. března 1996. # Trestní řízení proti Rafaelu Ruizi Bernáldezovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Audiencia Provincial de Sevilla - Španělsko. # Věc C-129/94.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 29. ledna 1998. # Willy de Corte proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-62/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. března 1990. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Rybolov. # Věc C-62/89.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 23. ledna 2014. # The Sunrider Corporation proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-221/12.