title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 12. března 2008. # Sebirán, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Coto D’Arcis - Starší slovní ochranné známky Společenství EL COTO a COTO DE IMAZ - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Neexistence zásahu do dobrého jména - Článek 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-332/04.

text:
      Rozsudek Soudu (čtvrtého senátu) ze dne 12. března 2008 – Sebirán v. OHIM – El Coto de Rioja (Coto D’Arcis)
      (Věc T-332/04)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Coto D’Arcis – Starší slovní ochranné známky Společenství EL COTO a COTO DE IMAZ – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Neexistence zásahu do dobrého jména – Článek 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 45, 53)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 15. června 2004 (věc R 550/2003-2) v námitkovém řízení
                  mezi El Coto de Rioja, SA, a Sebirán, SL

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Sebirán, SL

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Obrazová ochranná známka Coto D’Arcis pro výrobky ze tříd 32 a 33 – přihláška č. 1558113

               Majitel ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               El Coto de Rioja, SA

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Slovní ochranné známky Společenství EL COTO (č.                                              339408) a COTO DE IMAZ (č.                                              339333),                                              spadající do tříd 29, 32 a 33; mezinárodní ochranná známka č.                                              442377                                              a španělské ochranné známky č.                                              877219, č. 907966, č. 907967, č.                                              907985, č. 907989, č. 907993, č. 907994, č. 907995, č. 983888,                                              č. 1290986, č. 1614514, č. 1758975 a č. 2172691

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Zamítnutí zápisu

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Částečné zrušení rozhodnutí námitkového oddělení, zamítnutí zápisu přihlašované ochranné známky pro výrobky tříd 32 a 33.

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Žaloba El Coto de Rioja, SA, směřující k částečnému zrušení rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na
                     vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 15. června 2004 (věc R 550/2003-2), se zamítá.

                  3)

                  	Sebirán, SL, ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené OHIM a polovinu nákladů řízení vynaložených
                     El Coto de Rioja.

                  4)

                  	El Coto de Rioja ponese polovinu vlastních nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. února 1996. # Fintan Duff, Liam Finlay, Thomas Julian, James Lyons, Catherine Moloney, Michael McCarthy, Patrick McCarthy, James O'Regan, Patrick O'Donovan proti Minister for Agriculture and Food a Attorney General. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Supreme Court - Irsko. # Doplňková dávka na mléko. # Věc C-63/93.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 31. března 1993. # A. Ahlström Osakeyhtiö a další proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 a C-125/85 až C-129/85.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 11. prosince 2012.#Fomanu AG v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství Qualität hat Zukunft – Absolutní důvody pro zamítnutí – Neexistence rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T‑22/12.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. dubna 2010.#X Holding BV proti Staatssecretaris van Financiën (C-538/08) a Oracle Nederland BV proti Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (C-33/09).#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden a Gerechtshof Amsterdam - Nizozemsko.#Šestá směrnice o DPH - Nárok na odpočet daně odvedené na vstupu - Vnitrostátní právní úprava vylučující nárok na odpočet u určité kategorie zboží a služeb - Možnost členských států zachovat pravidla pro vyloučení nároku na odpočet existující v okamžiku vstupu šesté směrnice o DPH v platnost - Změna po vstupu šesté směrnice v platnost.#Spojené věci C-538/08 a C-33/09.

text:
      Spojené věci C-538/08 a C-33/09
      X Holding BV
      v.
      Staatssecretaris van Financiën
      a
      Oracle Nederland BV
      v.
      Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Hoge Raad der Nederlanden a Gerechtshof Amsterdam)
      „Šestá směrnice o DPH – Nárok na odpočet daně odvedené na vstupu – Vnitrostátní právní úprava vylučující nárok na odpočet u určité kategorie zboží a služeb – Možnost členských států zachovat pravidla pro vyloučení nároku na odpočet existující v okamžiku vstupu šesté směrnice o DPH
         v platnost – Změna po vstupu šesté směrnice v platnost“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Vyloučení nároku na odpočet – Možnost členských států zachovat pravidla pro vyloučení nároku na odpočet
            existující v okamžiku vstupu šesté směrnice v platnost
      (Směrnice Rady 67/228, čl. 11 odst. 4, a 77/388, čl. 17 odst. 6)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Vyloučení nároku na odpočet – Možnost členských států zachovat pravidla pro vyloučení nároku na odpočet
            existující v okamžiku vstupu šesté směrnice v platnost
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 17 odst. 6)
      3.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Vyloučení nároku na odpočet – Možnost členských států zachovat pravidla pro vyloučení nároku na odpočet
            existující v okamžiku vstupu šesté směrnice v platnost
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 17 odst. 6)
      1.        Článek 11 odst. 4 druhé směrnice 67/228 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu a čl.
         17 odst. 6 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu musí být vykládány
         v tom smyslu, že nebrání daňové úpravě členského státu, použitelné v okamžiku vstupu šesté směrnice v platnost, která vylučuje
         odpočet daně z přidané hodnoty pro kategorie výdajů týkající se jednak poskytování „individuálního dopravního prostředku“,
         „jídla“, „pití“, „ubytování“, jakož i „nabídek odpočinkových aktivit“ pro zaměstnance osoby povinné k dani, a jednak poskytování
         „reklamních dárků“ nebo „jiných pozorností“, pokud jsou kategorie výdajů vyloučené z nároku na odpočet vymezeny touto právní
         úpravou dostatečně přesným způsobem. Možnost přiznaná členským státům v čl. 17 odst. 6 druhém pododstavci šesté směrnice totiž
         předpokládá, že členské státy dostatečně upřesní povahu nebo předmět zboží a služeb, pro které je nárok na odpočet vyloučen,
         aby zajistily, že tato možnost nebude sloužit ke stanovení obecných výjimek z tohoto systému.

      (viz body 44–45, 57, výrok 1)
      2.        Článek 17 odst. 6 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu musí být
         vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která byla přijata před vstupem této směrnice v platnost a podle
         níž osoba povinná k dani nemůže při pořízení určitého zboží a využití určitých služeb, které jsou využívány zčásti pro obchodní
         účely a zčásti pro soukromé účely, plně odpočíst uhrazenou daň z přidané hodnoty, ale může ji odpočíst pouze v poměru k užívání
         pro obchodní účely.

      Členské státy totiž sice mohou s ohledem na rozsah možnosti přiznané jim tímto ustanovením zcela zachovat vyloučení nároku
         na odpočet týkající se dostatečně přesných kategorií výdajů, avšak mohou rovněž stanovit omezení rozsahu vyloučení nároku
         na odpočet, pokud jde o takové kategorie výdajů, neboť taková právní úprava je v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí,
         který se odráží zejména ve jejím čl. 17 odst. 2.

      (viz body 59–61, výrok 2)
      3.        Článek 17 odst. 6 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu musí být
         vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát po vstupu uvedené směrnice v platnost provedl změnu vyloučení nároku
         na odpočet, jež má v zásadě omezit rozsah vynětí, přitom ale není možné vyloučit, že rozsah omezení odpočtu bude v jednotlivém
         případě a v určitém daňovém roce rozšířen z důvodu paušální povahy pozměněné úpravy. Pouhá možnost, že takový nepříznivý účinek
         nastane, nesmí vést k tomu, aby bylo na změnu právní úpravy nahlíženo tak, že odporuje čl. 17 odst. 6 této směrnice, pokud
         je obecně výhodná pro osoby povinné k dani oproti úpravě platné dříve. Za těchto podmínek by existence, i kdyby byla zjištěna,
         takového izolovaného nebo výjimečného případu neovlivnila zásadu, podle které změna vnitrostátní právní úpravy přijatá po
         vstupu šesté směrnice v platnost omezila rozsah dříve existujících vyloučení nároku na odpočet.

      (viz body 70–71, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      15. dubna 2010(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Nárok na odpočet daně odvedené na vstupu – Vnitrostátní právní úprava vylučující nárok na odpočet u určité kategorie zboží a služeb – Možnost členských států zachovat pravidla pro vyloučení nároku na odpočet existující v okamžiku vstupu šesté směrnice o DPH
         v platnost – Změna po vstupu šesté směrnice v platnost“

      Ve spojených věcech C‑538/08 a C‑33/09,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutím Hoge Raad der
         Nederlanden (Nizozemsko) (C‑538/08) ze dne 14. listopadu 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 4. prosince 2008, a rozhodnutím Gerechtshof
         Amsterdam (Nizozemsko) (C‑33/09) ze dne 20. ledna 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 26. ledna 2009, v řízeních

      X Holding BV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën (C‑538/08),

      a
      Oracle Nederland BV
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (C‑33/09),

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), E. Juhász, T. von Danwitz a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. prosince 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Oracle Nederland BV H. Hopem, advocaat, a P. Schrijverem, belastingadviseur,
      –        za nizozemskou vládu C. M. Wissels, M. de Mol a Y. de Vriesem, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu O. Patsopoulou, S. Trekli, V. Karra a G. Konstantinosem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi D. Triantafyllouem a W. Roelsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. ledna 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 11 odst. 4 druhé směrnice Rady 67/228/EHS ze dne 11. dubna 1967
         o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Struktura a způsoby použití společného systému
         daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 1967, 71, s. 1303, dále jen „druhá směrnice“), jakož i čl. 6 odst. 2 a čl. 17 odst. 2 a 6
         šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
         – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá
         směrnice“).

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou řízení, jednak mezi společností X Holding BV (dále jen „X Holding“) a Staatssecretaris
         van Financiën (státní tajemník pro finance), a jednak mezi společností Oracle Nederland BV (dále jen „Oracle“) a l’Inspecteur
         van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (správce daně v Utrecht-Gooi, dále jen „Inspecteur“), ve věci nároku na odpočet daně z přidané
         hodnoty (dále jen „DPH“), pokud jde o určité kategorie výdajů.

       Právní rámec Společenství
      3        Článek 11 odst. 1 druhé směrnice stanovil:

      „Pokud jsou zboží a služby použity pro účely jejího podniku, osoba povinná k dani je oprávněna si odpočíst od daně, která
         je jí vyměřena:

      a)      daň z přidané hodnoty vyměřenou jí s ohledem na zboží, které jí bylo dodáno, nebo s ohledem na služby, které jí byly poskytnuty;

      […]“ (neoficiální překlad)
      4        Podle odstavce 4 téhož článku

      „Určité zboží a služby mohou být vyloučeny ze systému odpočtů, zejména ty, které jsou používány úplně nebo částečně pro soukromé
         potřeby osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců.“ (neoficiální překlad)
      5        Článek 2 šesté směrnice stanoví:

      „Předmětem daně z přidané hodnoty je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;
      […]“
      6        Článek 6 odst. 2 šesté směrnice zní takto:

      „Za poskytování služeb za protiplnění se považují:
      a)      využívání zboží, které tvoří součást aktiv podniku, pro soukromou potřebu osoby povinné k dani nebo pro potřebu jejích zaměstnanců,
         popřípadě obecněji řečeno k jiným účelům než pro potřebu jejího podniku, je-li přitom daň z přidané hodnoty z tohoto zboží
         plně nebo zčásti odpočitatelná;

      b)      poskytování služeb, které bezplatně provádí osoba povinná k dani pro svou soukromou potřebu nebo potřebu svých zaměstnanců,
         popřípadě obecněji řečeno k jiným účelům než pro potřebu svého podniku.

      Členské státy se mohou odchýlit od ustanovení tohoto odstavce s podmínkou, že toto odchýlení nepovede k narušení hospodářské
         soutěže.“

      7        Podle čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice:

      „2.      Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou
         je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány
         jinou osobou povinnou k dani;

      […]
      6.      Nejpozději do čtyř let ode dne, kdy tato směrnice vstoupí v platnost, rozhodne Rada jednomyslně na návrh Komise o tom, jaké
         výdaje nelze odpočíst od daně z přidané hodnoty. Daň z přidané hodnoty nebude za žádných okolností odpočitatelná z výdajů,
         které nejsou přísně provozními výdaji, jako například výdaje na luxusní zboží, na zábavu a reprezentaci.

      Dokud výše uvedená pravidla nevstoupí v platnost, mohou členské státy zachovat veškerá vynětí obsažená ve svých vnitrostátních
         předpisech v době vstupu této směrnice v platnost.“

       Vnitrostátní právní rámec
      8        Článek 2 zákona z roku 1968 o dani z obratu (Wet op de omzetbelasting 1968, dále jen „zákon o DPH“) stanoví:

      „Daň, kterou bylo zatíženo dodání zboží a poskytování služeb podnikateli, pořízení zboží podnikatelem v rámci Společenství,
         jakož i dovoz pro něj určeného zboží, se odpočte od daně, která má být odvedena za dodání zboží a poskytování služeb.“

      9        Článek 15 odst. 1 uvedeného zákona zní následovně:

      „1.      Daní odpočitatelnou podnikatelem ve smyslu článku 2 je:
      a)      daň, kterou mu vyúčtovali jiní podnikatelé na základě faktury vystavené podle pravidel platných během období, kterého se týká
         daňové přiznání, za zboží a služby, které mu byly dodány;

      […]“
      10      Článek 16 odst. 1 téhož zákona stanoví:

      „Odpočet stanovený v článku 15 odst. 1 prvním pododstavci může být v určitých případech zcela nebo částečně vyloučen královskou
         vyhláškou, aby bylo zamezeno tomu, že zboží a služby určené na výdaje luxusního charakteru, na potřeby osob, které nejsou
         podnikateli nebo […] budou zcela nebo zčásti osvobozeny od daně.“

      11      Článek 1 vyhlášky z roku 1968 o vyloučení nároku na odpočet daně z obratu (Besluit uitsluiting aftrek omzetbelasting 1968,
         dále jen „vyhláška o DPH“), ve znění platném ode dne 1. ledna 1969 do 31. prosince 1979, stanovil následující:

      „1.      Odpočet uvedený v čl. 15 odst. 1 [zákona o DPH] není přípustný v případě a v rozsahu, ve kterém jsou zboží a služby použity
         pro účely:

      […]
      b)      reklamních dárků nebo jiných pozorností osobám, které by v případě povinnosti odvést příslušnou daň z přidané hodnoty neměly
         nárok na úplný nebo přinejmenším podstatný odpočet daně;

      c)      podávání pokrmů a nápojů zaměstnancům podnikatele, ubytování, pro poskytování naturálních plnění, pro umožnění účasti na sportovních
         a oddychových aktivitách nebo pro poskytnutí možnosti individuálního dopravního prostředku nebo pro jiné soukromé účely zaměstnanců.

      2.      Za ,reklamní dárky‘ a ,jiné pozornosti‘ se považují všechna plnění, která podnikatel poskytuje v souvislosti se svými obchodními
         kontakty, nebo na základě štědrosti ve prospěch jiných, bezplatně nebo za úplatu, která je nižší než pořizovací nebo výrobní
         náklady, nebo v případě služeb za cenu nižší, než jsou vlastní náklady služby, vždy bez daně z přidané hodnoty.“

      12      Článek 2 uvedené vyhlášky stanovil:

      „Vyfakturoval-li podnikatel za plnění ve smyslu čl. 1 písm. b) nebo c) úplatu, a je-li proto dlužena daň z přidané hodnoty,
         je odpočet povolen poměrně k částce daně dlužné za toto plnění.“

      13      Článek 3 téže vyhlášky stanovil:

      „Jestliže celkové pořizovací, výrobní nebo vlastní náklady na veškerá plnění podle čl. 1 písm. b) nebo c), která podnikatel
         v jednom účetním roce poskytl jedné a téže osobě, nepřesahují bez daně z přidané hodnoty 250 [nizozemských] guldenů, zůstávají
         tato plnění pro účely použití této vyhlášky nezohledněna.“

      14      Vyhláška o DPH byla změněna s účinností ode dne 1. ledna 1980 s cílem zavést zvláštní režim pro podávání pokrmů a nápojů,
         přičemž ostatní ustanovení uvedené vyhlášky zůstala nezměněna.

      15      Ode dne 1. ledna 1980 bylo tak podávání pokrmů a nápojů vyňato z čl. 1 odst. 1 písm. c) vyhlášky o DPH. Byl vložen nový článek
         3, který stanovil vyloučení odpočtu DPH na podávání pokrmů a nápojů. Částka stanovená v původním článku 3, nyní článku 4 uvedené
         vyhlášky, se zvýšila z 250 NLG na 500 NLG.

      16      Články 3 a 4 vyhlášky o DPH tedy znějí následovně:

      „Článek 3
      1.      Jsou-li zboží a služby podnikatelem používány pro podávání pokrmů a nápojů zaměstnancům a fakturuje-li za ně částku menší
         než podle odstavce 2, je odpočet až do 6 % rozdílu mezi touto částkou a fakturovanou částkou vyloučen.

      2.      Částka uvedená v odstavci 1 odpovídá pořizovacím nákladům na pokrmy a nápoje bez daně z přidané hodnoty, navýšených o 25 %.
         Pokud podnikatel vyrobil pokrmy a nápoje sám, vychází se místo z pořizovacích nákladů na pokrmy a nápoje z pořizovacích nákladů
         na výchozí suroviny.

      Článek 4
      1.      Jestliže pořizovací nebo výrobní nebo vlastní náklady na veškerá plnění podle čl. 1 odst. 1 písm. b) nebo c), která podnikatel
         v jednom účetním roce poskytl jedné a téže osobě a pokud část rozdílu uvedeného v čl. 3 odst. 1, která na tuto osobu povinnou
         k dani připadá, celkově bez daně z přidané hodnoty nepřesahují 500 [nizozemských] guldenů, zůstávají tato plnění a tato část
         příslušného rozdílu pro účely použití této vyhlášky nezohledněny.

      2.      Při výpočtu celkové částky podle odstavce 1 se rozdíl uvedený v čl. 3 odst. 1 nezohlední, pokud u podávání pokrmů a nápojů
         zaměstnancům podnikatele došlo k vyloučení odpočtu daně na základě článku 3.“

       Spory v původním řízení a předběžné otázky
       Věc C‑538/08
      17      V období ode dne 1. ledna 1997 do 31. prosince 1999 Společnost X Holding koupila 34 osobních automobilů od autorizovaných
         distributorů. Společnost si automobily po omezenou dobu ponechala a poté je znovu prodala.

      18      Společnost X Holding plně odpočetla DPH, která jí byla vyúčtována při nákupu vozidel. Společnost na základě přiznání odvedla
         DPH, jíž bylo zatíženo dodání každého automobilu.

      19      Dne 10. července 2001 bylo zahájeno šetření ověřující správnost přiznání k DPH, která podala společnost X Holding během dotčených
         let. Finanční inspektorát ve zprávě ze dne 13. listopadu 2002 dospěl k závěru, že většina zakoupených vozidel nebyla použita
         pro potřeby společnosti a že společnost X Holding si tedy nesprávně činila nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu. Důsledkem
         toho byl vydán dodatečný výměr DPH, který činil 887 852 NLG (402 889 eur).

      20      Společnost X Holding podala proti tomuto rozhodnutí stížnost. Při přezkoumání, které následovalo, měl finanční inspektorát
         za to, že pouze čtyři z 34 automobilů byly pořízeny a používány v rámci společnosti pro ryze obchodní účely. Za těchto podmínek
         byl povolen odpočet DPH odvedené na vstupu týkající se pořízení těchto čtyř automobilů. Částka DPH, která byla předmětem dodatečného
         výměru, byla tedy snížena na 856 605 NLG (388 710 eur).

      21      Společnost X Holding podala proti tomuto rozhodnutí odvolání ke Gerechtshof Amsterdam (odvolací soud v Amsterodamu). Ten rozhodl,
         že 30 automobilů, které byly předmětem dodatečného výměru DPH, bylo používáno jak pro obchodní, tak pro soukromé účely, a toto
         odvolání zamítl.

      22      Hoge Raad der Nederlanden (nejvyšší soud Nizozemska), který rozhodoval o kasačním opravném prostředku podaném proti rozsudku
         Gerechtshof Amsterdam, uvedl, že podle čl. 11 odst. 4 druhé směrnice mohl členský stát vyjmout ze systému odpočtů určité zboží
         a služby, a to zejména ty, jež mohou být výlučně nebo částečně používány pro soukromé účely osoby povinné k dani nebo jejích
         zaměstnanců. Toto ustanovení tedy umožňovalo členskému státu vyjmout z tohoto systému určité kategorie motorových vozidel,
         avšak nedovolovalo z ní vyjmout všechno zboží, jestliže je používáno pro soukromé účely osoby povinné k dani. Tato možnost
         se tak týkala pouze vynětí kategorií výdajů vymezených odkazem na povahu zboží nebo služby, a nikoli odkazem na použití, ke
         kterému je určeno, nebo na podmínky tohoto použití.

      23      Hoge Raad de Nederlanden poukázal na to, že omezení odpočtu stanovené v čl. 1 odst. 1 písm. c) vyhlášky o DPH se vztahuje
         i na zboží a služby „pro ostatní soukromé účely zaměstnanců [podnikatele]“ a na vyplácení odměny v naturáliích. Toto omezení
         není jako celek dostatečně určité a je příliš široce formulované, jelikož se týká veškerého zboží pro soukromou potřebu. Uvedené
         ustanovení však některé druhy zboží a služeb definuje přesněji, zejména zboží a služby, které jsou využívány k poskytování
         individuálního dopravního prostředku zaměstnancům podnikatele.

      24      V tomto kontextu tedy Hoge Raad der Nederlanden řízení přerušil a položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být čl. 11 odst. 4 druhé směrnice a čl. 17 odst. 6 šesté směrnice vykládány v tom smyslu, že členský stát, který chce
         využít v těchto článcích přiznané možnosti (ponechat) vynětí kategorie výdajů odpovídající výrazu ,poskytnutí individuálního
         dopravního prostředku‘ z odpočtu daně, splnil podmínku uvedení kategorie dostatečně vymezeného zboží a služeb?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku: je podle čl. 6 odst. 2 a čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice přípustné takové ustanovení
         vnitrostátního práva, jako je dotčené ustanovení, které bylo přijato před vstupem této směrnice v platnost, podle něhož osoba
         povinná k dani nemůže plně odpočíst daň z přidané hodnoty uhrazenou při pořízení určitého zboží a využití určitých služeb,
         které jsou využívány zčásti pro obchodní účely a zčásti pro soukromé účely, ale může ji odpočíst pouze částečně v poměru daně
         z přidané hodnoty přičitatelné použití pro obchodní účely?“

       Věc C‑33/09
      25      V květnu 2005 společnost Oracle poskytla za úplatu pokrmy a nápoje svým zaměstnancům. Krom toho využila služeb diskžokeje
         pro večírek zaměstnanců a pověřila makléře nalezením bytu pro jednoho ze svých zaměstnanců. Uvedená společnost rovněž nabídla
         třetím osobám jako reklamní dárek předplatné na golf. Nadto dala některým svým zaměstnancům k dispozici vozidla, která buď
         byla jejím majetkem, nebo byla předmětem leasingu, jehož byla držitelem, částečně za náhradu.

      26      Ve svém přiznání k DPH za měsíc květen 2005 Oracle identifikovala jako vyňatou z odpočtu částku DPH ve výši 62 127 eur, zatímco
         celková částka této daně, kterou odvedla za stejný měsíc, činila 9 768 326 eur.

      27      Uvedená částka 62 127 eur se týkala následujících položek:

      ‑      leasing automobilů
      ‑      bez příspěvků zaměstnance  8 480 eur
      ‑      s příspěvkem zaměstnance 41 520 eur
      ‑      vlastní automobily 306 eur
      ‑      mobilní telefony 6 358 eur
      ‑      stravování          3 977 eur
      ‑      zábava                   850 eur
      ‑      ubytování          380 eur
      ‑      reklamní dárky          256 eur.
      28      Oracle dále podala stížnost, v níž uvedla, že ve skutečnosti má nárok na odpočet DPH týkající se těchto výdajů.

      29      Inspecteur zamítl tuto stížnost jako neopodstatněnou.

      30      Oracle podala žalobu proti tomuto rozhodnutí u Rechtbank te Haarlem (soud v Haarlemu).

      31      Tento soud rozhodl, že Inspecteur nesprávně odmítl odpočet DPH zaplacené na vstupu, pokud jde o výdaje za mobilní telefony,
         realitní zprostředkování a předplatné na golf, jelikož neodpovídají dostatečně vymezeným omezením odpočtu. Oproti tomu měl
         uvedený soud za to, že ostatní kategorie neodpočitatelných výdajů byly dostatečně vymezeny, a že tedy Inspecteur správně odmítl
         odpočet DPH odvedené na vstupu pro dotčené položky.

      32      Jak Oracle, tak Inspecteur podali odvolání proti tomuto rozhodnutí u Gerechtshof Amsterdam.

      33      U tohoto soudu Oracle zejména tvrdila, že použitelná ustanovení sporné vnitrostátní právní úpravy, která vylučují nebo omezují
         nárok na odpočet DPH, kterou je zatíženo poskytnutí zboží nebo služeb dotčených v původním řízení, nejsou v souladu s čl. 11
         odst. 4 druhé směrnice ani s čl. 6 odst. 2 šesté směrnice. Inspecteur uvedl, že odmítnutí odpočtu DPH je založeno na ustanovení
         přijatém Nizozemskem před vstupem šesté směrnice v platnost, v souladu s možností poskytnutou členským státům čl. 17 odst. 6
         této směrnice, který stále platí.

      34      Za těchto podmínek Gerechtshof Amsterdam přerušil řízení a předložil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být čl. 11 odst. 4 druhé směrnice a čl. 17 odst. 6 šesté směrnice vykládány v tom smyslu, že členský stát, který chce
         využít v těchto článcích přiznané možnosti (ponechat) vyloučení z odpočtu kategorie výdajů popsané jako výdaje:

      –        na ,podávání pokrmů a nápojů zaměstnancům podnikatele‘;
      –        na ,reklamní dárky nebo jiné pozornosti osobám, které by neměly nárok na úplný nebo podstatný odpočet daně, která (by) jim
         byla vyfakturována‘,

      –        na ,zajištění ubytování pro zaměstnance podnikatele‘,
      –        na ,odpočinkové aktivity pro zaměstnance podnikatele‘,
      splnil podmínku uvedení kategorie dostatečně určitého zboží a služeb?
      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku v souvislosti s některou z uvedených kategorií výdajů: je podle čl. 6 odst. 2 a
         čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice přípustné takové ustanovení vnitrostátního práva, jako je dotčené ustanovení, které bylo
         přijato před vstupem této směrnice v platnost a podle něhož osoba povinná k dani nemůže DPH, která byla zaplacena při pořízení
         určitého zboží a využití určitých služeb, v plném rozsahu odpočíst, protože za ně byla vyfakturována úplata podléhající DPH,
         ale může provést odpočet pouze poměrně do výše daně splatné za toto plnění?

      3)      V případě, že je v souvislosti s ,podáváním pokrmů a nápojů‘ splněna podmínka uvedení kategorie dostatečně určitého zboží
         a služeb: brání čl. 17 odst. 6 šesté směrnice změně existujícího vyloučení odpočtu daně, jež má v zásadě omezit rozsah vynětí,
         přitom ale není možné vyloučit, že rozsah omezení odpočtu bude v jednotlivém případě a v jednom roce z důvodu paušální povahy
         pozměněné úpravy rozšířen?“

      35      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 17. června 2009 byly věci C‑538/08 a C‑33/09 spojeny pro účely ústní části řízení
         a rozsudku.

       K předběžným otázkám
       K první otázce položené v každé z obou věcí
      36      Podstatou otázek předkládajících soudů je, zda čl. 11 odst. 4 druhé směrnice a čl. 17 odst. 6 šesté směrnice umožňují členskému
         státu vyjmout z nároku na odpočet DPH zaplacené na vstupu určité zboží a služby vymezené ve vnitrostátní právní úpravě, která
         byla použitelná při vstupu šesté směrnice v platnost.

      37      Za účelem odpovědi na tyto otázky je úvodem třeba připomenout, že nárok na odpočet upravený v čl. 6 odst. 2 šesté směrnice
         je jakožto nedílná součást mechanismu DPH základní zásadou vlastní systému DPH a nemůže být v zásadě omezen (viz rozsudky
         ze dne 21. března 2000, Gabalfrisa a další, C‑110/98 až C‑147/98, Recueil, s. I‑1577, bod 43; ze dne 8. ledna 2002, Metropol
         a Stadler, C‑409/99, Recueil, s. I‑81, bod 42, jakož i ze dne 26. května 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Sb. rozh. s. I‑4357,
         bod 33).

      38      Zásada nároku na odpočet je nicméně zmírněna ustanovením o odchylce obsaženým v čl. 17 odst. 6 šesté směrnice a konkrétně
         druhým pododstavcem téhož odstavce. Členské státy totiž mohou zachovat své právní předpisy ohledně vyloučení nároku na odpočet,
         které existovaly v době vstupu šesté směrnice v platnost, dokud Rada nepřijme pravidla uvedená v tomto článku (viz rozsudky
         ze dne 14. června 2001, Komise v. Francie, C‑345/99, Recueil, s. I‑4493, bod 19, jakož i ze dne 11. prosince 2008, Danfoss
         a AstraZeneca, C‑371/07, Sb. rozh. s. I‑9549, bod 28).

      39      Nicméně vzhledem k tomu, že žádný z návrhů předložených Komisí Radě na základě prvního pododstavce čl. 17 odst. 6 šesté směrnice
         nebyl Radou přijat, mohou členské státy zachovat své existující právní předpisy ohledně vyloučení nároku na odpočet DPH až
         do doby, než zákonodárce Unie zavede společnou úpravu upravující vynětí, a uskuteční tím postupnou harmonizaci vnitrostátních
         právních předpisů v oblasti DPH. Právo Unie tedy k tomuto dni neobsahuje žádné ustanovení, které by vyjmenovávalo výdaje,
         které jsou vyňaty z práva na odpočet DPH (viz rozsudek ze dne 8. prosince 2005, Jyske Finans, C‑280/04, Sb. rozh. s. I‑10683,
         bod 23, jakož i výše uvedený rozsudek Danfoss a AstraZeneca, bod 29).

      40      Soudní dvůr nicméně rozhodl, že čl. 17 odst. 6 šesté směrnice předpokládá, že vynětí, která členské státy mohou zachovat podle
         tohoto ustanovení, jsou legální podle druhé směrnice, která šesté směrnici předcházela (viz rozsudek ze dne 5. října 1999,
         Royscot a další, C‑305/97, Recueil, I‑6671, bod 21).

      41      V tomto ohledu článek 11 druhé směrnice zavedl ve svém odstavci 1 nárok na odpočet, přičemž však ve svém odstavci 4 stanovil,
         že členské státy mohou vyjmout ze systému odpočtů určité zboží a služby, zejména ty, které mohou být výlučně nebo částečně
         používány pro soukromé potřeby osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců.

      42      Toto posledně uvedené ustanovení tedy neposkytlo členským státům absolutní diskreční pravomoc vyjmout všechno nebo téměř všechno
         zboží a služby z nároku na odpočet a zbavit tak systém zavedený čl. 11 odst. 1 druhé směrnice jeho podstaty (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Royscot a další, bod 24).

      43      Krom toho, s ohledem na striktní výklad, který mu, jakožto ustanovení o odchylce, přísluší, čl. 17 odst. 6 druhý pododstavec
         šesté směrnice nelze vykládat tak, že členskému státu umožňuje zachovat omezení nároku na odpočet DPH, které může být použito
         obecně na jakýkoliv výdaj spojený s pořízením zboží, nezávisle na jeho povaze nebo předmětu (viz rozsudek ze dne 23. dubna
         2009, PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, Sb. rozh. s. I‑3459, bod 28).

      44      Z výše uvedeného vyplývá, že možnost přiznaná členským státům v čl. 17 odst. 6 druhém pododstavci šesté směrnice předpokládá,
         že členské státy dostatečně upřesní povahu nebo předmět zboží a služeb, pro které je nárok na odpočet vyloučen, aby zajistily,
         že tato možnost nebude sloužit ke stanovení obecných výjimek z tohoto systému (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek PARAT
         Automotive Cabrio, bod 29).

      45      Je tedy třeba přezkoumat, zda takové kategorie výdajů vyloučené z nároku na odpočet, jakých se týkají vnitrostátní ustanovení
         sporná ve věcech v původním řízení, jsou vymezeny dostatečně přesným způsobem.

      46      Zaprvé, co se týče takových výdajů, jaké jsou předmětem první otázky ve věci C‑538/08, a sice výdajů vztahujících se k jedné
         z operací uvedených v čl. 1 odst. 1 písm. c) vyhlášky o DPH, v projednávaném případě zboží nebo služeb užívaných podnikatelem
         za účelem poskytnutí „individuálního dopravního prostředku“ svým zaměstnancům, je třeba uvést, že tato konkrétní kategorie
         operací se týká zboží a služeb užívaných pro poskytnutí individuálního dopravního prostředku, jakož i poskytnutí dopravního
         prostředku pro zaměstnance osoby povinné k dani z jejich bydliště do místa zaměstnání.

      47      Zvláštní vlastnosti takových operací musí být považovány za dostatečně přesné vymezení povahy nebo předmětu zboží a služeb,
         kterých se týkají, s ohledem na požadavky stanovené judikaturou, pokud jde o odchylku upravenou v čl. 17 odst. 6 šesté směrnice.

      48      Zadruhé je třeba posoudit, zda takové výdaje, jaké jsou předmětem první otázky ve věci C‑33/09, mohou být rovněž považovány
         za odpovídající uvedeným požadavkům.

      49      V tomto případě se jedná o podávání „pokrmů“ a „nápojů“ zaměstnancům podnikatele, zajištění „ubytování“ pro zaměstnance, poskytování
         „reklamních dárků“ nebo „jiných pozorností“ za určitých podmínek, jakož i možnost uvedených zaměstnanců účastnit se „sportovních
         a oddychových aktivit“.

      50      Pokud jde o takové kategorie výdajů, jako jsou výdaje týkající se podávání pokrmů a nápojů, jakož i ubytování, musí být považovány
         za dostatečně vymezené s ohledem na požadavky stanovené výše uvedenou judikaturou.

      51      Jak totiž upřesňuje Gerechtshof Amsterdam, týká se kategorie „pokrmy a nápoje“ potravin, jakož i zboží a služeb užívaných
         k jejich výrobě a přípravě. Další kategorie výdajů, týkající se zajištění ubytování, zahrnuje, jak uvádí uvedený soud, zajištění
         ubytování ve prospěch zaměstnanců podnikatele, jakož i nákladů vzniklých využitím agentury nebo zprostředkování za účelem
         takového zajištění.

      52      Pokud jde o takové kategorie, jako je „možnost účastnit se sportovních a oddychových aktivit“, jakož i pokud jde o „reklamní
         dárky“ nebo „jiné pozornosti“, musí být rovněž považovány za dostatečně vymezené s ohledem na výše uvedené požadavky.

      53      Kategorie „reklamních dárků“ je totiž upřesněna v čl. 1 odst. 2 vyhlášky o DPH, podle kterého se za „reklamní dárky“ a „jiné
         pozornosti“ považují všechna plnění, která podnikatel poskytuje „v souvislosti se svými obchodními kontakty nebo na základě
         štědrosti ve prospěch jiných“.

      54      Stejně tak kategorie „nabízení odpočinkových aktivit zaměstnancům podnikatele“ je omezena na určité zboží nebo služby. Ty
         mohou být vymezeny s ohledem na běžnou praxi podniků, pokud jde o činnosti pro motivování zaměstnanců.

      55      Tento výklad je ostatně potvrzen druhou větou prvního pododstavce čl. 17 odst. 6 šesté směrnice, podle které budou v rámci
         zákonodárné činnosti Rady v dané oblasti v každém případě vyloučeny z nároku na odpočet výdaje, které nejsou přísně provozními
         výdaji, jako například výdaje na luxusní zboží, na zábavu a reprezentaci.

      56      V důsledku toho musí být všechny kategorie výdajů přezkoumané výše považovány za slučitelné s ustanovením o odchylce v čl. 17
         odst. 6 šesté směrnice.

      57      S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na první otázku položenou v každé z obou věcí, že čl. 11 odst. 4 druhé směrnice
         a čl. 17 odst. 6 šesté směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání daňové úpravě členského státu, která vylučuje
         odpočet DPH pro kategorie výdajů týkající se jednak poskytování „individuálního dopravního prostředku“, „pokrmů“, „nápojů“,
         „ubytování“, jakož i „nabídek odpočinkových aktivit“ pro zaměstnance osoby povinné k dani, a jednak poskytování „reklamních
         dárků“ nebo „jiných pozorností“.

       Ke druhé otázce položené v každé z obou věcí
      58      Jelikož bylo na první otázku položenou v každé z obou věcí odpovězeno kladně, je třeba přezkoumat stejným způsobem v obou
         věcech, zda čl. 6 odst. 2 a čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice brání takové vnitrostátní právní úpravě, která byla přijata
         před vstupem této směrnice v platnost a podle níž osoba povinná k dani nemůže při pořízení určitého zboží a využití určitých
         služeb, které patří do kategorií dotčených ve věcech v původním řízení a jsou využívány zčásti pro obchodní účely a zčásti
         pro soukromé účely, plně odpočíst uhrazenou daň z přidané hodnoty, ale může ji odpočíst pouze v poměru k užívání pro obchodní
         účely.

      59      K odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že členské státy sice s ohledem na rozsah možnosti přiznané jim v čl. 17 odst. 6
         šesté směrnice mohou zcela zachovat vyloučení nároku na odpočet týkající se dostatečně přesných kategorií výdajů, avšak mohou
         rovněž stanovit omezení rozsahu vyloučení nároku na odpočet, pokud jde o takové kategorie výdajů.

      60      Taková právní úprava je totiž v souladu s cílem sledovaným šestou směrnicí, který se odráží zejména ve jejím čl. 17 odst. 2.

      61      Na druhou otázku položenou v každé z obou věcí je tedy třeba odpovědět, že čl. 17 odst. 6 šesté směrnice musí být vykládán
         v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která byla přijata před vstupem této směrnice v platnost a podle níž
         osoba povinná k dani nemůže při pořízení určitého zboží a využití určitých služeb, které jsou využívány zčásti pro obchodní
         účely a zčásti pro soukromé účely, plně odpočíst uhrazenou daň z přidané hodnoty, ale může ji odpočíst pouze v poměru k užívání
         pro obchodní účely.

       Ke třetí otázce položené ve věci C‑33/09
      62      Jelikož bylo na první otázku položenou ve věci C‑33/09 odpovězeno kladně, pokud jde o zboží a služby týkající se „podávání
         pokrmů a nápojů“, je třeba přezkoumat třetí předběžnou otázku položenou v této věci.

      63      Touto poslední otázkou se Gerechtshof Amsterdam táže, zda čl. 17 odst. 6 šesté směrnice brání tomu, aby členský stát po vstupu
         uvedené směrnice v platnost provedl změnu vyloučení nároku na odpočet, jež má v zásadě omezit rozsah vynětí, přitom ale není
         možné vyloučit, že rozsah omezení odpočtu bude v jednotlivém případě a v určitém daňovém roce rozšířen z důvodu paušální povahy
         pozměněné úpravy.

      64      Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba úvodem uvést, že se týká pouze konkrétní situace částečného vyloučení nároku na
         odpočet u kategorie výdajů týkající se „podávání pokrmů a nápojů [zaměstnancům podnikatele]“, upravené v čl. 1 odst. 1 písm. c)
         vyhlášky o DPH.

      65      V tomto ohledu je nutno připomenout, že vyhláška o DPH byla změněna, pokud jde o tuto kategorii výdajů, po vstupu šesté směrnice
         v platnost.

      66      Jak uvedl Gerechtshof Amsterdam, bylo důsledkem této změny právní úpravy zmenšení rozsahu vyloučení nároku na odpočet pro
         uvedenou kategorii výdajů.

      67      Pokud jde o soulad takové změny právní úpravy s čl. 17 odst. 6 šesté směrnice, rozhodl Soudní dvůr, že jestliže po datu vstupu
         šesté směrnice v platnost změní členský stát rozsah existujících vyloučení odpočtu tak, že jej zmenší a tím se přiblíží cíli
         této směrnice, na tuto úpravu je třeba pohlížet tak, že se na ni vztahuje odchylka uvedená v druhém pododstavci čl. 17 odst. 6
         uvedené směrnice a že neporušuje čl. 17 odst. 2 této směrnice (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Francie, bod 22; Metropol
         a Stadler, bod 45, jakož i Danfoss a AstraZeneca, bod 32).

      68      Pokud jde o možnost, kterou zmiňuje Gerechtshof Amsterdam, ale která nepochybně není relevantní ve věci v původním řízení,
         že by ve výjimečném případě změněná paušální úprava částečného vyloučení nároku na odpočet, zavedená po vstupu šesté směrnice
         v platnost, mohla vést k nepříznivějšímu výsledku, než jaký existoval v dřívější úpravě, z důvodu konkrétních podmínek použití
         nové úpravy, je třeba mít za to, že tato okolnost nepředstavuje zpochybnění výkladové zásady vyjádřené ve výše uvedené judikatuře.

      69      Jak totiž upřesnil Gerechtshof Amsterdam, mohla by taková situace vzniknout pouze v případě, že by osoba povinná k dani nabízela
         pokrmy a nápoje svým zaměstnancům, aniž by přispívala na jejich přípravu a aniž by umožňovala jejich konzumaci, přičemž by
         překročila určitou maximální hranici na zaměstnance během téhož účetního období.

      70      Jak však uvedl generální advokát v bodě 86 svého stanoviska, nemůže pouhá možnost, že takový nepříznivý účinek nastane, vést
         k tomu, aby bylo na změnu právní úpravy, která nastala po vstupu šesté směrnice v platnost, nahlíženo tak, že odporuje čl. 17
         odst. 6 této směrnice, pokud je obecně výhodná pro osoby povinné k dani oproti úpravě platné dříve. Za těchto podmínek by
         existence, i kdyby byla zjištěna, takového izolovaného nebo výjimečného případu, neovlivnila zásadu, podle které změna vnitrostátní
         právní úpravy přijatá po vstupu šesté směrnice v platnost omezila rozsah dříve existujících vyloučení nároku na odpočet.

      71      V důsledku toho musí být čl. 17 odst. 6 šesté směrnice vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát po vstupu
         uvedené směrnice v platnost provedl změnu vyloučení nároku na odpočet, jež má v zásadě omezit rozsah vynětí, přitom ale není
         možné vyloučit, že rozsah omezení odpočtu bude v jednotlivém případě a v určitém daňovém roce rozšířen z důvodu paušální povahy
         pozměněné úpravy.

       K nákladům řízení
      72      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícími soudy, jsou k rozhodnutí o nákladech řízení příslušné uvedené soudy. Výdaje vzniklé předložením jiných
         vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 11 odst. 4 druhé směrnice Rady 67/228/EHS ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
            se daní z obratu – Struktura a způsoby použití společného systému daně z přidané hodnoty, a čl. 17 odst. 6 šesté směrnice
            Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný
            systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání daňové úpravě členského státu,
            která vylučuje odpočet daně z přidané hodnoty pro kategorie výdajů týkající se jednak poskytování „individuálního dopravního
            prostředku“, „pokrmů“, „nápojů“, „ubytování“, jakož i „nabídek odpočinkových aktivit“ pro zaměstnance osoby povinné k dani,
            a jednak poskytování „reklamních dárků“ nebo „jiných pozorností“.
      2)      Článek 17 odst. 6 šesté směrnice 77/388 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která byla
            přijata před vstupem této směrnice v platnost a podle níž osoba povinná k dani nemůže při pořízení určitého zboží a využití
            určitých služeb, které jsou využívány zčásti pro obchodní účely a zčásti pro soukromé účely, plně odpočíst uhrazenou daň z přidané
            hodnoty, ale může ji odpočíst pouze v poměru k užívání pro obchodní účely.
      3)      Článek 17 odst. 6 šesté směrnice 77/388 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát po vstupu uvedené
            směrnice v platnost provedl změnu vyloučení nároku na odpočet, jež má v zásadě omezit rozsah vynětí, přitom ale není možné
            vyloučit, že rozsah omezení odpočtu bude v jednotlivém případě a v určitém daňovém roce rozšířen z důvodu paušální povahy
            pozměněné úpravy.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. července 1991. # Antonio Crispoltoni proti Fattoria autonoma tabacchi di Città di Castello. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura circondariale di Perugia - Itálie. # Věc C-368/89.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. března 1995. # Evropský parlament proti Radě Evropské unie. # Věc C-65/93.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 26. května 2011.#Evropská komise proti Španělskému království.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 93/37/EHS a 2004/18/ES - Postupy při zadávání veřejných zakázek na stavební práce - Právní úprava týkající se územního plánování v samosprávném společenství Valencie.#Věc C-306/08.

text:
      Věc C-306/08
      Evropská komise
      v.
      Španělské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 93/37/EHS a 2004/18/ES – Postupy při zadávání veřejných zakázek na stavební práce – Právní úprava týkající se územního plánování v samosprávném společenství Valencie“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby – Směrnice 93/37
            a 2004/18 – Veřejné zakázky na stavební práce – Pojem – Smíšené zakázky – Uplatnitelná pravidla
      [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18, čl. 1 odst. 2 písm. b); směrnice Rady 93/37, čl. 1, písm. a)]
      2.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Prokázání nesplnění povinnosti – Důkazní břemeno Komise – Domněnky – Nepřípustnost
      [Článek 226 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18, čl. 1 odst. 2 písm. b); směrnice Rady 93/37, čl. 1, písm. c)]
      1.        Pojem veřejné zakázky na stavební práce ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 93/37 o koordinaci postupů při zadávání veřejných
         zakázek na stavební práce a čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na
         stavební práce, dodávky a služby se vztahuje na zakázky sjednané písemně úplatnou smlouvou mezi jedním či více hospodářskými
         subjekty a jedním či více zadavateli, jejichž předmětem je buď provedení, nebo jak provedení, tak návrh stavebních prací,
         které patří k činnostem uvedeným v příloze II směrnice 93/37 a v příloze I směrnice 2004/18, nebo stavby uvedené v čl. 1 písm.
         c) směrnice 93/37 a v čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 2004/18, nebo provedení stavební práce, která odpovídá požadavkům určeným
         zadavatelem. Pro uznání zakázky jako veřejné zakázky na stavební práce musí její předmět odpovídat této definici. Stavební
         práce, které jsou příležitostné a nejsou předmětem smlouvy, nejsou důvodem k tomu, aby zakázka byla považována za veřejnou
         zakázku na stavební práce.

      Obsahuje-li smlouva zároveň prvky veřejné zakázky na stavební práce i prvky jiného druhu veřejné zakázky, je při určení, jaká
         unijní právní úprava o veřejných zakázkách se v zásadě uplatní, rozhodující hlavní předmět smlouvy. K tomuto určení musí dojít
         s ohledem na základní povinnosti, které převládají a jako takové tuto zakázku charakterizují, oproti těm, které mají pouze
         vedlejší nebo doplňující charakter a jsou uloženy v důsledku samotného předmětu smlouvy.

      (viz body 88–91)
      2.        Komisi v rámci řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES přísluší prokázat existenci tohoto nesplnění povinnosti.
         Právě ona tedy Soudnímu dvoru musí předložit poznatky nezbytné k přezkoumání existence uvedeného nesplnění povinnosti, aniž
         se může opírat o jakékoli domněnky.

      V případě, že se žaloba týká kvalifikace smluv uzavřených mezi místním orgánem a developerem jako veřejných zakázek na stavební
         práce ve smyslu směrnice 93/37 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce nebo směrnice 2004/18
         o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce a Komise se omezí na argument, že tyto smlouvy musí
         být kvalifikovány jako veřejné zakázky na stavební práce, neboť hlavním předmětem takových smluv je stavební práce ve smyslu
         čl. 1 písm. c) směrnice 93/37 a čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 2004/18, aniž by o tom předložila důkaz, nezbytná podmínka
         ke konstatování takového nesplnění povinností není splněna a žaloba musí být zamítnuta.

      (viz body 92, 94, 98–99)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      26. května 2011(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 93/37/EHS a 2004/18/ES – Postupy při zadávání veřejných zakázek na stavební práce – Právní úprava týkající se územního plánování v samosprávném společenství Valencie“
      Ve věci C‑306/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 9. července 2008,
      Evropská komise, zastoupená A. Alcover San Pedro, D. Kukovcem a M. Konstantinidisem, jako zmocněnci,

      žalobkyně,
      proti
      Španělskému království, zastoupenému M. Muñoz Pérezem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, D. Šváby (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. května 2010,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. září 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Evropská komise domáhá toho, aby bylo určeno, že Španělské království tím, že zadalo „programy integrované
         činnosti“ (dále jen „PIČ“) na základě zákona 6/1994 ze dne 15. listopadu 1994, kterým se upravuje urbanistická činnost v samosprávném
         společenství Valencie (Ley 6/1994, de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística de la Comunidad Valenciana,
         dále jen „LRAU“), a poté zákona ze dne 30. prosince 2005 o urbanistické činnosti v samosprávném společenství Valencie (Ley
         16/2005, de 30 de diciembre, Urbanística Valenciana dále jen „LUV), nesplnilo povinnosti vyplývající ze směrnice Rady 93/37/EHS
         ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce (Úř. věst. L 199, s. 54; Zvl.
         vyd. 06/04, s. 94), ve znění směrnice Komise 2001/78/ES ze dne 13. září 2001 (Úř. věst. L 285, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 163,
         dále jen „směrnice 93/37“), a ze směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů
         při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132).

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
       Směrnice 92/50/EHS
      2        Šestnáctý bod odůvodnění směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
         na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322) stanoví:

      „[V]zhledem k tomu, že veřejné zakázky na služby, zejména v oblasti hospodaření s majetkem, mohou případně zahrnovat některé
         stavební práce; že ze směrnice 71/305/EHS vyplývá, že pro uznání zakázky jako veřejné zakázky na stavební práce musí být jejím
         předmětem provedení stavby; že pokud jsou tyto stavební práce příležitostné a nejsou předmětem smlouvy, nejsou důvodem k tomu,
         aby zakázka byla považována za veřejnou zakázku na stavební práce“.

      3        Článek 8 směrnice 92/50 stanoví:

      „Zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze I A, jsou zadávány v souladu s ustanoveními hlav III až VI“.
      4        V kategorii 12 přílohy I A směrnice 92/50 jsou uvedeny zejména „služby architektů, inženýrské služby a integrované inženýrské
         služby, územní plánování, související vědecko-technické poradenství a služby zkušeben a provádění analýz“.

       Směrnice 93/37
      5        Článek 1 směrnice 93/37 stanoví:

      „Pro účely této směrnice:
      a)      ‚veřejnými zakázkami na stavební práce‘ se rozumí zakázky sjednané písemně úplatnou smlouvou mezi zhotovitelem a zadavatelem
         uvedeným v písmeni b), jejichž předmětem je buď provedení, nebo jak provedení, tak návrh stavebních prací, které patří k činnostem
         uvedeným v příloze II, nebo stavby uvedené níže v písmeni c) nebo provedení stavební práce, která odpovídá požadavkům určeným
         zadavatelem;

      […]
      c)      ‚stavební prací‘ se rozumí výsledek stavební nebo konstrukční činnosti jako celku, jenž sám o sobě zaručuje plnění hospodářské
         a technické funkce;

      d) ,koncesí na stavební práce‘ se rozumí zakázka stejného typu jako zakázka uvedená v písmeni a), kromě skutečnosti, že protiplnění
         za prováděné stavební práce spočívá buď pouze v právu využít stavbu, nebo v tomto právu společně s platbou;

      […]“
      6        Článek 6 odst. 6 směrnice 93/37 ukládá veřejným zadavatelům povinnost dodržovat zásadu zákazu diskriminace.

      7        Články 11 a 12 směrnice 93/37 stanoví obecná pravidla pro vyhlašování v tomto odvětví a stanoví zejména zveřejnění vyhlášení
         zakázky v plném znění v Úředním věstníku Evropských společenství a rovněž lhůty k přijímání nabídek a zaslání zadávací a podpůrné dokumentace.

      8        Články 24 až 29 směrnice 93/37 stanoví uplatnitelná kvalitativní kritéria pro výběr zhotovitele včetně kritérií, která se
         týkají posouzení technické způsobilosti zhotovitele.

       Směrnice 2004/18
      9        Desátý bod odůvodnění směrnice 2004/18 stanoví:

      „Zakázka může být považována za veřejnou zakázku na stavební práce, pouze pokud její předmět zvláště zahrnuje provedení činností
         uvedených v příloze I, a to i tehdy, když zakázka zahrnuje poskytování jiných služeb nezbytných k provedení těchto činností.
         Veřejné zakázky na služby, zejména v oblasti správy majetku, mohou za určitých okolností zahrnovat stavební práce. Pokud jsou
         však tyto stavební práce ve vztahu k hlavnímu předmětu zakázky pouze vedlejší a jsou jen jeho případným důsledkem nebo doplňkem,
         skutečnost, že jsou zahrnuty do zakázky, není důvodem, aby byla posuzována jako veřejná zakázka na stavební práce.“

      10      Článek 1 směrnice 2004/18 stanoví:

      „1. Pro účely této směrnice se použijí definice uvedené v odstavcích 2 až 15.
      2. a) ,Veřejné zakázky‘ jsou úplatné smlouvy uzavřené písemnou formou mezi jedním nebo více hospodářskými subjekty a jedním
         nebo více veřejnými zadavateli, jejichž předmětem je provedení stavebních prací, dodání výrobků nebo poskytnutí služeb ve
         smyslu této směrnice.

      b) ,Veřejné zakázky na stavební práce‘ jsou veřejné zakázky, jejichž předmětem je buď provedení, nebo projekt i provedení
         stavebních prací vztahujících se k jedné z činností uvedených v příloze I nebo stavby, nebo provedení stavby, která odpovídá
         požadavkům stanoveným veřejným zadavatelem, jakýmikoli prostředky. ,Stavbou‘ se rozumí výsledek souboru stavebních nebo stavebně
         inženýrských prací, který je sám o sobě dostačující, aby plnil hospodářskou nebo technickou funkci.

      […]
      d) ,Veřejné zakázky na služby‘ jsou veřejné zakázky jiné než veřejné zakázky na stavební práce nebo na dodávky, jejichž předmětem
         je poskytování služeb uvedených v příloze II.

      […]
      3. ,Koncese na stavební práce‘ je smlouva stejného druhu jako veřejná zakázka na stavební práce s tou výjimkou, že protiplnění
         za provedení stavebních prací spočívá buď výhradně v právu využívat stavbu, nebo v tomto právu společně s platbou.

      4. ,Koncese na služby‘ je smlouva stejného druhu jako veřejná zakázka na služby s tou výjimkou, že protiplnění za poskytnutí
         služeb spočívá buď výhradně v právu využívat služby, nebo v tomto právu společně s platbou.

      […]“
      11      Článek 2 směrnice 2004/18 ukládá veřejným zadavatelům povinnost dodržovat zásady zákazu diskriminace, rovnosti zacházení a transparentnosti.

      12      Článek 6 směrnice 2004/18 zakotvuje zákaz zveřejnit informace, jež hospodářské subjekty sdělily veřejnému zadavateli a byly
         jimi označeny za důvěrné.

      13      Článek 17 směrnice 2004/18 stanoví, že „[a]niž je dotčeno použití předpisů podle článku 3, nevztahuje se tato směrnice na
         koncese na služby, jak jsou vymezeny v čl. 1 odst. 4“.

      14      Článek 24 směrnice 2004/18 upravuje podávání variant uchazeči, je-li kritériem pro zadání zakázky hospodářsky nejvýhodnější
         nabídka.

      15      Článek 53 směrnice 2004/18 zakotvuje kritéria pro zadání zakázky a ukládá veřejným zadavatelům povinnost uvést poměrnou váhu,
         kterou přikládají každému z vybraných kritérií, je-li kritériem pro zadání zakázky hospodářsky nejvýhodnější nabídka.

      16      V kategorii 12 přílohy I A směrnice 92/50 jsou uvedeny zejména „[s]lužby architektů, inženýrské služby a integrované inženýrské
         služby, územní plánování, související vědecko-technické poradenství a služby zkušeben a provádění analýz“.

       Právní úprava v samosprávném společenství Valencie
       PIČ
      17      LRAU a LUV upravují dva režimy realizace územního rozvoje, a to izolované činnosti v případě jediného pozemku, které předpokládají
         jeho zastavění, a integrované činnosti, které směřují k souběžné urbanizaci dvou či více pozemků podle jednotného programu,
         kterým se uvedené pozemky mění na pozemky stavební (čl. 6 odst. 2 a 3 LRAU a články 14 a 15 LUV).

      18      PIČ je nástrojem územního rozvoje, kterým se provádí integrovaná činnost [článek 12 písm. G LRAU a čl. 39 odst. a) LUV]. Jeho
         cílem je vymezit rozsah integrované činnosti a stavební práce, které mají být provedeny, stanovit použitelné lhůty, vymezit
         technické a hospodářské podmínky upravující řízení činnosti, upravit závazky a povinnosti zmocněného developera (dále jen,
         „developer“) vymezením jeho vztahů s dotčenými vlastníky a se správními orgány, a určit záruky, které mají zajistit dodržení
         uvedených povinností, a uplatnitelné sankce (čl. 29 odst. 2 LRAU a čl. 117 odst. 1 LUV).

      19      PIČ musí konkrétně uvést přesná ustanovení k dosažení následujících nezbytných cílů, tj. urbanizace všech pozemků; připojení
         a integrace dotčených pozemků na infrastrukturní, energetickou, a komunikační síť a stávající síť veřejných služeb; získání
         pozemků určených pro veřejné služby ve prospěch správních orgánů a bezplatně; získání legálně uplatnitelného práva stavby
         určeného pro státní pozemkový fond ve prospěch správních orgánů a bezplatně; řízení právní přeměny předmětných pozemků a spravedlivé
         rozdělení nákladů a zisku mezi dotčené osoby (článek 30 LRAU a článek 124 LUV).

      20      Zatímco realizace izolované činnosti může být veřejná nebo soukromá, realizace PIČ je vždy veřejná s tím, že správní orgány
         mohou rozhodnout, zda bude řízena přímo či nepřímo (čl. 7 odst. 1 a 2 LRAU, jakož i čl. 117 odst. 4 LUV). O přímé řízení se
         jedná v případě, že soubor stavebních prací a investic je financován z veřejných prostředků a řízen správními orgány, jejich
         organizačními složkami, subjekty či jejich veřejnými podniky (čl. 7 odst. 2 LRAU a čl. 117 odst. 4 LUV) bez možnosti obchodního
         zisku (čl. 128 odst. 4 LUV). Naopak v případě nepřímého řízení správní orgány delegují funkce developera na soukromý subjekt,
         který může a nemusí být vlastníkem pozemků a byl vybrán na základě veřejného výběrového řízení (čl. 7 odst. 2 LRAU a čl. 117
         odst. 4 LUV).

       Nepřímé řízení
      21      V rámci nepřímého řízení PIČ je developer veřejným zmocněncem pověřeným rozvojem a prováděním činností územního rozvoje určených
         v PIČ, mezi které každopádně patří vypracování technické dokumentace, návrh a řízení příslušného projektu parcelizace, a rovněž využití
         zhotovitele stavebních prací pověřeného realizací projektu územního rozvoje v případech a na základě podmínek stanovených
         zákonem. Developer nese náklady investic, stavebních prací, zařízení a kompenzací nezbytných k realizaci programu, které musí
         být zajištěny dostatečným způsobem a v dostatečném objemu; uvedené náklady se přitom mohou na vlastnictví takto vytvořených
         stavebních pozemků odrazit buď ve formě kompenzace prostřednictvím investičně připravených pozemků, nebo odměny v hotovosti
         vyplacené vlastníky pozemků investičně připravených integrovanou činností [čl. 29, odst. 9 A LRAU a články 119 a 162 odst. 1
         LUV]. Uvedené náklady zahrnují především náklady prací územního rozvoje a obchodní zisk developera, který nesmí v rámci LUV
         překročit 10 % nákladů územního rozvoje (čl. 67 odst. 1 LRAU a článek 168 LUV).

      22      Vlastníci dotčení integrovanou činností se na ní mohou podílet vkladem svého investičně nepřipraveného pozemku, za který výměnou
         získají investičně připravené parcely. Zvlášť se mohou poměrně podílet na nákladech územního rozvoje tím, že převedou část
         svých pozemků na developera, anebo developerovi jako odměnu vyplatí hotově část nákladů územního rozvoje, která na ně připadá
         [čl. 29 odst. 9 B LRAU a čl. 162 odst. 2 LUV].

      23      Vlastníci, kteří výslovně odmítnou spolupráci, mohou požadovat vyvlastnění na základě původní hodnoty dotčených pozemků [čl.
         29 odst. 9 C LRAU a čl. 162 odst. 3 LUV].

      24      Správní orgány uplatňují z vlastního podnětu či na návrh developera své výsady veřejné moci jako je vyvlastnění či nucená
         parcelizace, pokud jsou nezbytné k realizaci PIČ (čl. 29 odst. 10, 66 a 68 LRAU a čl. 162 odst. 3 a článek 169 LUV).

       Postup zadávání a schvalování
      –       LRAU
      25      V souladu se článkem 44 LRAU může být postup zahájen z podnětu samosprávného orgánu či soukromého subjektu bez ohledu na to,
         zda je vlastníkem pozemků určených k územnímu rozvoji, či nikoli.

      26      Na základě čl. 45 odst. 1 LRAU může každý požadovat, aby správní orgán zveřejnil technickou nabídku PIČ, která musí obsahovat
         kopii rozvrhu územního rozvoje zaslanou příslušným správním orgánem nebo kopii žádosti uvádějící minimální podmínky připojení
         a integrace návrhu integrované činnosti, jakož i předběžný projekt územního rozvoje s popisem urbanizačních prací, které mají
         být provedeny.

      27      Podle čl. 45 odst. 2 LRAU může správní orgán tuto žádost zamítnout nebo ji předložit k vyjádření veřejnosti s případnými poznámkami
         či variantami.

      28      Článek 46 LRAU stanoví, že návrh PIČ vypracovaný soukromým subjektem nebo v případě veřejné iniciativy příslušným správním
         orgánem, se zveřejní v obecném informačním věstníku a v Úředním věstníku samosprávného společenství Valencie. Podle téhož
         ustanovení se během fáze veřejných konzultací přijímají připomínky nebo technické nabídky. Po ukončení veřejných konzultací
         mohou uchazeči předložit právní a finanční nabídky. Připomínky a technické nabídky se předkládají v otevřených obálkách ve
         lhůtě dvaceti dnů od zveřejnění návrhu PIČ, právní a finanční nabídky se předkládají v uzavřených obálkách do pěti dnů od
         uplynutí výše uvedené lhůty s možností prodloužení o dvacet dní.

      29      Článek 46 odst. 2 LRAU uvádí dokumenty, které tvoří jednak součást technické nabídky, zejména popis urbanizačních prací, a dále
         součást právní a finanční nabídky včetně podrobných pravidel týkajících se vztahů mezi developerem a vlastníky, případných
         stávajících dohod s vlastníky, odhadu nákladů urbanizačních prací, byť předběžného a přibližného, a odměny developera s uvedením
         korekčních indexů ve vztahu k odhadu nákladů urbanizačních prací.

      30      Podle článku 47 LRAU může správní orgán odmítnout všechny nabídky a případně se rozhodnout, že bude PIČ řídit přímo, anebo
         může PIČ schválit a vymezit jeho obsah tím, že z předložených nabídek vybere technickou nabídku a právní a finanční nabídku
         s tím, že může provést částečné změny, které uzná za vhodné. Správní orgán může současně zadat PIČ uchazeči, který předložil
         právní a finanční nabídku související s nejvhodnější technickou nabídkou. Toto zadání se uskutečňuje podle zadávacích kritérií,
         která jsou v něm uvedena a mezi něž patří záruky či možnosti spolupráce s dotčenými vlastníky za účelem umožnění či zajištění
         realizace integrované činnosti.

      31      Správní orgány a developer uzavírají plánovací smlouvu, která v souladu s čl. 32 písm. c) LRAU obsahuje jejich příslušné závazky,
         lhůty, záruky poskytnuté developerem, jakož i sankce stanovené pro případ porušení povinností ze strany posledně jmenovaného.

      32      Článek 48 LRAU upravuje zjednodušený postup zahájený na podnět soukromého subjektu.

      33      Na základě čl. 67 odst. 3 LRAU mohou být původně předpokládané náklady v PIČ přehodnoceny při schválení projektu územního
         rozvoje z objektivních důvodů, které nemohl developer předvídat.

      –       LUV
      34      V souladu se článkem 130 LUV může být postup zadání a schválení PIČ zahájen z podnětu samosprávného orgánu či soukromého subjektu
         bez ohledu na to, zda jsou vlastníky pozemků, či nikoli.

      35      Na základě čl. 130 odst. 2 LUV mohou soukromé subjekty k žádosti připojit dokument plánování, který upřesňuje podrobné či
         strukturální uspořádání území, jehož rozvoj je navrhován, jakož i dokumenty uvedené v čl. 131 odst. 2 psím. a) až e) LUV.

      36      Na základě čl. 130 odst. 3 LUV může správní orgán zamítnout žádost soukromého subjektu, zahájit postup nepřímého řízení nebo
         přistoupit k přímému řízení.

      37      Podle čl. 130 odst. 5 LUV se nečinnost správního orgánu považuje za souhlas, jestliže ve lhůtě tří měsíců na žádost neodpoví
         a zahrnuje-li nabídka předložená prvním uchazečem výkon platných směrnic o strukturálním územním uspořádání.

      38      Podle čl. 131 odst. 2 LUV se rozhodnutí zahájit postup nepřímého řízení PIČ týká rovněž schválení konkrétních specifikací
         upravujících postup zadání PIČ. Tyto specifikace musí uvést, zda jsou přípustné varianty, vymezit aspekty, pro něž mohou uchazeči
         varianty předložit, a stanovit minimální podmínky, které musí splňovat.

      39      Podle čl. 132 odst. 2 a 4 LUV musí být veřejná soutěž o zadání PIČ bez ohledu na odhadovanou hodnotu PIČ zveřejněna alespoň
         v Úředním věstníku Evropské unie a v Úředním věstníku samosprávného společenství Valencie.

      40      V souladu s článkem 133 LUV obsahují nabídky uchazečů dokumenty týkající se požadovaných způsobilostí, technické, právní a finanční
         nabídky.

      41      Hodnotící kritéria technické a odborné způsobilosti uchazečů jsou stanovena v článku 123 LUV.

      42      Obsah technické nabídky je upřesněn v článku 126 LUV.

      43      Obsah právní a finanční nabídky je upřesněn v článku 127 LUV, podle něhož tato nabídka musí obsahovat ujednání upravující
         vztahy developera s dotčenými vlastníky, a zejména podrobnosti o jeho odměně, jakož i dostatek informací, které umožňují vlastníkům
         seznámit se s hospodářskými důsledky, jež pro ně znamená předmětná nabídka. Právní a finanční nabídka musí uvést obzvláště
         předpokládané náklady územního rozvoje, zisk developera a výměnný koeficient uplatnitelný v případě platby prostřednictvím
         pozemků.

      44      Článek 135 odst. 3 LUV zakotvuje zadávací kritéria PIČ, která musí být hodnocena u technické nabídky.

      45      Článek 135 odst. 4 LUV zakotvuje zadávací kritéria PIČ, která musí být hodnocena u právní a finanční nabídky, zejména výši
         nákladů územního rozvoje, jakož i nejmenší rozměr stavebních pozemků či práv stavby, která developer nabyl v důsledku nucené
         parcelizace, nebo největší rozsah vlastních či souvisejících pozemků, které mají být využity ke splnění zvláštních stavebních
         povinností vyplývajících ze schválení PIČ.

      46      Článek 137 LUV obsahuje ustanovení uplatnitelná na zadávání a schvalování PIČ. Podle čl. 137 odst. 5 LUV, mění-li PIČ strukturální
         územní uspořádání, je schválení správním orgánem podmíněno konečným schválením regionální vládou.

      47      Článek 138 LUV požaduje, aby v průběhu měsíce, který následuje po datu zadání zakázky, došlo k formalizaci smlouvy s developerem
         v podobě správního dokumentu. Uvedený článek uvádí náležitosti, které musí obsahovat.

      48      Na základě čl. 143 odst. 4 písm. d) LUV může správní orgán v případě vypovězení smlouvy s developerem žádat, aby uchazeči,
         kteří předložili právní a finanční nabídky týkající se vítězné technické nabídky, pokračovali v realizaci programu, a podpůrně
         provést výběrové řízení na základě vítězné technické nabídky z prvního výběrového řízení.

      49      Na základě čl. 155 odst. 6 a 7 LUV mohou správní orgány měnit projekt územního rozvoje obsažený ve vítězné nabídce v rámci
         zadání PIČ, představují-li takto provedené změny zvýšení, které nepřekračuje 20 % nákladů urbanizačních prací.

      50      V souladu s čl. 168 odst. 3 LUV může být částka maximálních nákladů územního rozvoje zvýšena pouze v případě jejich přehodnocení,
         které nemůže vést ke zvýšení části nákladů územního rozvoje odpovídající zisku developera.

      51      Pokud jde o realizaci urbanizačních prací, LUV požaduje, aby byla svěřena zhotoviteli stavebních prací, kterého vybral developer
         v rámci veřejného výběrového řízení v souladu s pravidly o zadávání veřejných zakázek.

      52      Na základě prvního přechodného ustanovení LUV se PIČ zahájené před jeho vstupem v platnost k 1. únoru 2006 řídí LRAU v rozsahu,
         v němž před tímto datem podléhaly schválení místními orgány, nebo pokud uplynula nejzazší lhůta pro vydání výslovného rozhodnutí
         ohledně tohoto schválení.

       Řízení před podáním žaloby a žaloba Komise
      53      V návaznosti na stížnosti oznámila Komise výzvou dopisem ze dne 21. března 2005 Španělskému království, že podle ní několik
         ustanovení LRAU týkajících se zadávání PIČ porušuje směrnici 93/37 a směrnici 92/50. Španělské království na tuto výzvu odpovědělo
         dopisem ze dne 31. března 2005 a tvrdilo, že zadávání PIČ není veřejnou zakázkou podle těchto směrnic. Poukazovalo mimoto
         na návrh LUV, který byl rovněž důvodem kontaktů a výměny korespondence mezi ním a Komisí.

      54      Vzhledem k tomu, že Komise nebyla spokojena s vysvětleními poskytnutými Španělským královstvím a byla toho názoru, že zadávání
         PIČ na základě LRAU představuje nesplnění povinností vyplývajících z uvedených směrnic, vydala dne 15. prosince 2005 odůvodněné
         stanovisko, kterému měl tento členský stát vyhovět ve lhůtě tří týdnů, tj. do 6. ledna 2006.

      55      Ve své odpovědi na odůvodněné stanovisko ze dne 26. ledna 2006 Španělské království uvedlo, že přijalo LUV, kterým se ruší
         LRAU a jehož vstup v platnost byl stanoven k 1. lednu 2006. V návaznosti na komunikaci s Komisí tento členský stát dopisem
         ze dne 17. března 2006 předložil doplňkové připomínky.

      56      Vzhledem k tomu, že údajné porušení pokračovalo a lhůta stanovená k provedení směrnice 2004/18 uplynula, zaslala Komise Španělskému
         království dne 10. dubna 2006 doplňující výzvu dopisem, na kterou toto odpovědělo dopisem ze dne 7. července 2006.

      57      Jelikož Komise byla toho názoru, že LUV i zadávání PIČ v souladu s LRAU v období od 21. března 2005 do 31. ledna 2006 představovalo
         zejména porušení směrnice 2004/18, vydala k datu 12. října 2006 doplňující odůvodněné stanovisko.

      58      Poněvadž Španělské království ve své odpovědi na doplňující odůvodněné stanovisko ze dne 11. ledna 2007 setrvalo na své pozici,
         podala Komise tuto žalobu, ve které se domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že:

      –        zadalo PIČ na základě LRAU, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článku 1, čl. 6 odst. 6, článků 11, 12 a článků
         24 až 29 směrnice 93/37, a

      –        zadalo PIČ na základě LRAU, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 2, 6, 24, 30, čl. 31 odst. 4 písm. a) a článku
         53 směrnice 2004/18.

       K návrhu na znovuotevření ústní části řízení
      59      Dopisem ze dne 22. listopadu 2010 požádala Komise o znovuotevření ústní části řízení a v podstatě tvrdila, že otázka finanční
         účasti příslušného správního orgánu, kterou generální advokát analyzoval ve svém stanovisku, představuje zásadní bod sporu
         a vyžaduje další objasnění.

      60      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr může podle článku 61 svého jednacího řádu bez návrhu nebo na návrh generálního
         advokáta nebo na návrh účastníků řízení nařídit znovuotevření ústní části řízení, pokud má za to, že věc není dostatečně objasněna
         nebo že musí být rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení projednán (viz zejména rozsudek ze dne
         8. září 2009, Liga Protuguesa de Futebol Profissional a Bwin International, C‑42/07, Sb. rozh. s. I‑7633, bod 31 a citovaná
         judikatura).

      61      Statut Soudního dvora Evropské unie ani jeho jednací řád naproti tomu účastníkům řízení nedávají možnost podat vyjádření v reakci
         na stanovisko přednesené generálním advokátem (viz výše uvedený rozsudek ve věci Liga Protuguesa de Futebol Profissional et
         Bwin International, bod 32).

      62      Soudní dvůr má po vyslechnutí generálního advokáta za to, že v projednávané věci disponuje všemi poznatky nezbytnými pro rozhodnutí
         o sporu, který mu byl předložen, a že projednávanou věc není třeba přezkoumávat z hlediska argumentů, které mezi účastníky
         řízení nebyly projednány. Znovuotevření ústní části řízení tudíž není třeba nařizovat.

       K žalobě
       K přípustnosti
      63      Španělské království ohledně porušení směrnice 93/37 zákonem LRAU vznáší námitku částečné nepřípustnosti žaloby. V této otázce
         Španělské království považuje za napadnutelné, že první odůvodněné stanovisko vyžadovalo, aby byl LRAU přizpůsoben směrnici
         93/37 namísto odkázání na směrnici 2004/18, jejíž lhůta pro provedení ve vnitrostátním právu měla právě uplynout.

      64      Podle Španělského království přestal být LRAU uplatňován od vstupu LUV v platnost a Komise neprokázala, že by v době legisvakanční
         lhůty LUV došlo ke schválení významného množství PIČ podle LRAU. Kromě toho je Španělské království toho názoru, že v případě,
         že jako v této věci dojde ke zrušení vnitrostátní úpravy a úpravy Společenství více než dva roky před podáním žaloby, zájem
         na pokračování v řízení odpadá.

      65      V tomto ohledu je třeba uvést, že k případné existenci údajného nesplnění povinnosti je třeba se vyslovit s ohledem na právní
         předpisy, které byly platné ke dni 6. ledna 2006, tedy k datu uplynutí lhůty stanovené v prvním odůvodněném stanovisku ze
         dne 15. prosince 2005. Je tedy třeba konstatovat, že k tomuto datu byl LRAU i směrnice 93/37 v platnosti.

      66      Ohledně okamžiku, který Komise zvolila k podání žaloby proti Španělskému království, postačí připomenout, že Komisi přísluší,
         aby v rámci plnění úkolů, které jí ukládá článek 211 ES, dbala na provádění ustanovení Smlouvy a ověřila, zda členské státy
         jednaly v souladu s těmito ustanoveními. Pokud dospěje k názoru, že určitý členský stát tato ustanovení porušil, přísluší
         jí, aby posoudila vhodnost podání žaloby proti tomuto státu, určila ustanovení, která porušil, a zvolila okamžik, kdy vůči
         němu zahájí řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti; úvahy, jimiž se při této volbě řídila, přitom nemohou mít vliv na přípustnost
         žaloby (viz rozsudky ze dne 18. června 1998, Komise v. Itálie, C‑35/96, Recueil, s. I‑3851, bod 27, ze dne 8. prosince 2005,
         Komise v. Lucembursko, C‑33/04, Sb. rozh. s. I‑10629, bod 66, a ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie, C‑531/06, Sb. rozh.
         s. I‑4103, bod 23).

      67      Vzhledem k předchozímu je třeba námitku nepřípustnosti vznesenou Španělským královstvím zamítnout.

       K věci samé
       Argumentace účastníků řízení
      68      Komise je toho názoru, že několik aspektů postupu zadávání a schvalování PIČ v nepřímém řízení upraveném v LRAU a LUV je v rozporu
         s článkem 1, čl. 6 odst. 6, články 11, 12 a články 24 až 29 směrnice 93/37, jakož i články 2, 6, 24, 30 a čl. 31 odst. 4 písm. a)
         a článkem 53 směrnice 2004/18.

      69      Komise tvrdí, že vztah mezi správním orgánem a developerem představuje v souladu se směrnicemi 93/37 a 2004/18 veřejnou zakázku,
         jejímž hlavním předmětem, jak vyplývá z popisu integrované činnosti, je provedení stavebních prací týkajících se infrastruktury
         a územního rozvoje.

      70      Skutečnost, že fyzické provedení těchto prací musí být v rámci LUV svěřeno developerem zhotoviteli stavebních prací, nemění
         nic na kvalifikaci smlouvy jako veřejné zakázky v rozsahu, v němž je to právě developer, kdo se vůči správním orgánům zavazuje
         práce provést.

      71      Ohledně úplatné povahy zadávání a schvalování PIČ Komise poznamenává, že LRAU a LUV zavádí systém, v němž mezi developerem
         a místním orgánem existuje dvoustranná smlouva, podle níž protiplnění pro tento orgán přímo souvisí s provedením stavebních
         prací a poskytnutím určitých souvisejících služeb. Developer mimoto od vlastníků pozemků obdrží peněžní sumu či její ekvivalent
         v pozemcích.

      72      Podle Komise se úplatnost smlouvy projevuje v rozhodnutí správního orgánu schválit PIČ a vybrat developera, a rovněž ve výkonu
         výsad veřejné moci tímto orgánem za účelem zajištění, že schválená ustanovení PIČ budou dodržena.

      73      Komise dodává, že rozhodnou-li se správní orgány řídit PIČ přímo, musí projekty samy realizovat a vynaložit sumy potřebné
         k provedení prací. V tomto případě správní orgán vynaloží náklady, které následně přenese na vlastníky tak, že pokud se rozhodne
         pro nepřímé řízení, nevynaloží již žádné náklady, ale rovněž nic nezíská. Komise z toho dovozuje, že rozhodnou-li se správní
         orgány pro nepřímé řízení, skutečně přicházejí o určité příjmy a skutečnost, že dále nenesou ani určité náklady, toto tvrzení
         nijak nezmírňuje.

      74      Komise konečně zdůrazňuje, jak vyplývá zejména z rozsudků ze dne 18. ledna 2007, Auroux a další (C‑220/05, Sb. rozh. s. I‑385,
         body 45 a 47), a ze dne 12. července 2001, Ordine degli Architetti a další (C‑399/98, Recueil, s. I‑5409, body 77 a 84), že
         úhrady třetími osobami ukazují na úplatnou povahu.

      75      Komise ve své replice poznamenává, že Tribunal Supremo formuloval výklad diametrálně odlišný od výkladu, který v této věci
         zastává Španělské království, jenž se v zásadě schází s analýzou Komise.

      76      Španělské království tvrdí, že vztah mezi správním orgánem a developerem není vzhledem ke způsobu jeho odměny veřejnou zakázkou,
         ale koncesí na veřejnou službu, která nespadá do působnosti směrnic 93/37 a 2004/18, a proto zadání PIČ podléhá zásadám primárního
         práva Unie.

      77      Komise podle tohoto členského státu zaměňuje PIČ a projekt prací územního rozvoje, zatímco provádění stavebních prací není
         výlučným ani základním předmětem PIČ. Schvalování PIČ prostřednictvím zadávání zakázek rovněž předpokládá financování a řízení
         parcelizace, a také přidělení prací územního rozvoje dodavatelům. Developer tedy ponese rovněž finanční odpovědnost za provedení
         prací a bude též pověřen, aby uskutečnil správní kroky nezbytné k zaručení bezplatnosti činností pro správní orgán a spravedlivého
         rozdělení nákladů a zisku z příslušných nemovitostí mezi vlastníky.

      78      Španělské království rovněž tvrdí, že se nejedná o úplatný vztah na úkor správních orgánů, jelikož odměna developera pochází
         výlučně od vlastníků.

      79      Povinnost vlastníka financovat náklady územního rozvoje, a tedy i odměnu developera, nevychází z jednostranného rozhodnutí
         správního orgánu, ale vyplývá z dobrovolného rozhodnutí vlastníka podílet se na parcelizaci a získat tak nové stavební pozemky.

      80      LRAU a LUV dále nestanoví žádnou záruku zaplacení z veřejných financí, z níž by se dalo dovodit, že existuje úplatná smlouva
         mezi správním orgánem a developerem, který za ni nese odpovědnost i v případě, že zhotovitel stavebních prací či vlastníci
         nesplní své povinnosti.

      81      Konečně pak volba nepřímého řízení namísto řízení přímého neimplikuje úplatný motiv o nic více než výkon výsad veřejné moci
         správním orgánem za účelem parcelizace či vyvlastnění.

      82      Ve světle těchto úvah Španělské království tvrdí, že developer musí být kvalifikován nikoli jako „osoba, jíž byla veřejná
         zakázka stricto sensu zadána“, ale jako „koncesionář“, jelikož jeho odměna závisí na podnikání na trhu se stavebními pozemky, a nikoli na pevné ceně zaručené
         správním orgánem. Developer má konkrétně charakteristiky koncesionáře služeb a hospodářské řízení parcelizace je přitom z hospodářského
         hlediska nejrelevantnější funkcí.

      83      Španělské království mimoto tvrdí, že teze Komise odporuje užitečnému účinku směrnic 93/37 a 2004/18.

       Závěry Soudního dvora
      84      Úvodem je třeba zdůraznit, že projednávaná žaloba se týká výlučně zadávání smluv územního plánování podle právních předpisů
         přijatých postupně samosprávným společenstvím Valencie na základě jeho regionálních pravomocí v oblasti územního plánování,
         využití půdy a územního rozvoje.

      85      Konkrétněji, Komise Španělskému království vyčítá, že zadává PIČ, tj. integrované činnosti, jejichž předmětem je souběžná
         urbanizace několika pozemků v souladu s jednotným programem, kterým se uvedené pozemky přeměňují na stavební pozemky, na základě
         zákonů LRAU a LUV, čímž porušuje směrnice 93/37 a 2004/18.

      86      Výhrady formulované Komisí se týkají pouze postupu schvalování PIČ v nepřímém řízení, který v souladu s dotčenou úpravou předpokládá,
         že příslušný veřejný zadavatel deleguje funkci developera vybraného na základě veřejného výběrového řízení na soukromý subjekt,
         ať už je vlastníkem dotčených pozemků, či nikoli.

      87      V tomto ohledu Komise tvrdí, že dotčené smlouvy územního plánování musí být kvalifikovány jako „veřejné zakázky na stavební
         práce“ a musí proto respektovat požadavky stanovené směrnicí 93/37 a později směrnicí 2004/18. Toto vyplývá v případě výtek
         formulovaných vůči zákonu LRAU z právního základu žaloby omezeného na porušení směrnice 93/37 a v případě výtek formulovaných
         vůči zákonu LUV z doplňujícího odůvodněného stanoviska, jak Komise uvedla ve své žalobě a potvrdila během jednání.

      88      Ohledně pojmu „veřejné zakázky na stavební práce“ ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 93/37 a čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice
         2004/18 je na místě uvést, že se vztahuje na zakázky sjednané písemně úplatnou smlouvou mezi jedním či více hospodářskými
         subjekty a jedním či více zadavateli, jejichž předmětem je buď provedení, nebo jak provedení, tak návrh stavebních prací,
         které patří k činnostem uvedeným v příloze II směrnice 93/37 a v příloze I směrnice 2004/18, nebo stavby uvedené v čl. 1 písm. c)
         směrnice 93/37 a v čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 2004/18, nebo provedení stavební práce, která odpovídá požadavkům určeným
         zadavatelem.

      89      Ze šestnáctého bodu odůvodnění směrnice 95/50 a z desátého bodu odůvodnění směrnice 2004/18 ve spojení s čl. 1 písm. a) směrnice
         93/37 a čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 2004/18 mimoto vyplývá, že zakázku lze považovat ze „veřejnou zakázku na stavební
         práce“ pouze v případě, že její předmět odpovídá definici uvedené v předchozím bodě a že související vedlejší práce, které
         netvoří předmět zakázky, nejsou důvodem k tomu, aby byla posuzována jako veřejná zakázka na stavební práce.

      90      Z judikatury Soudního dvora mimoto vyplývá, že obsahuje-li smlouva zároveň prvky veřejné zakázky na stavební práce i prvky
         jiného druhu veřejné zakázky, je při určení, která směrnice Unie o veřejných zakázkách se v zásadě uplatní, rozhodující hlavní
         předmět smlouvy (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Auroux a další, bod 37).

      91      K tomuto určení musí dojít s ohledem na základní povinnosti, které převládají a jako takové tuto zakázku charakterizují, oproti
         těm, které mají pouze vedlejší nebo doplňující charakter a jsou uloženy v důsledku samotného předmětu smlouvy (rozsudek ze
         dne 21. února 2008, Komise v. Itálie, C‑412/04, Sb. rozh. s. I‑619, bod 49).

      92      V projednávané věci je třeba uvést, že Komise se omezuje na argument, podle něhož musí být sporné smlouvy územního plánování
         kvalifikovány jako „veřejné zakázky na stavební práce“, neboť je hlavním předmětem PIČ ve smyslu čl. 1 písm. c) směrnice 93/37
         a čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 2004/18 „stavební práce“ spočívající v urbanizaci dvou či více pozemků, která vede k realizaci
         přístupu prostřednictvím povrchově upravené cesty, rozvodu pitné vody a elektřiny, odvedení odpadních vod, osazení obrubníků
         chodníků a veřejného osvětlení. V tomto ohledu uvádí, že služby poskytované developerem, jako je vypracování technické dokumentace,
         vypracování a řízení projektu rozparcelování či podle zákona LUV výběr zhotovitele, který provede stavební práce, jsou účelové
         a vedlejší.

      93      Rovněž je třeba poznamenat, že Španělské království vyvrací posouzení Komise, podle něhož musí být PIČ kvalifikován jako „stavební
         práce“ ve smyslu směrnice 93/37 a 2004/18, a uvádí, že provedení takové stavební práce není jeho výlučným ani základním předmětem.
         Za tímto účelem tento členský stát tvrdí, že developer nese rovněž finanční odpovědnost za provedení prací a je též pověřen
         uskutečnit kroky nezbytné k zaručení bezplatnosti činností pro správní orgán, jakož i spravedlivé rozdělení příslušných nákladů
         a jim odpovídajících výnosů z nemovitostí mezi vlastníky stavebních pozemků, které je financují. Uvedený členský stát navíc
         tvrdí, že dotčené smlouvy je třeba kvalifikovat jako „koncese na služby“ ve smyslu čl. 1 odst. 4 směrnice 2004/18.

      94      Podle ustálené judikatury přitom Komisi v rámci řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES přísluší prokázat existenci
         tohoto nesplnění povinnosti. Právě ona tedy Soudnímu dvoru musí předložit poznatky nezbytné k přezkoumání existence uvedeného
         nesplnění povinnosti, aniž se může opírat o jakékoli domněnky (viz rozsudek ze dne 27. ledna 2011, Komise v. Lucembursko,
         Sb. rozh. s. I‑0000, bod 49 a citovaná judikatura).

      95      V této souvislosti a ohledně povahy činností svěřených developerovi je nutné konstatovat, že Komise navzdory analýze poskytnuté
         Španělským královstvím neusilovala o to, aby podložila vlastní tvrzení a vyvrátila tvrzení žalovaného členského státu podrobnějším
         přezkoumáním této analýzy.

      96      Není totiž nijak prokázáno, že práce, jako je připojení a integrace dotčených pozemků na infrastrukturní, energetickou a komunikační
         síť a stávající síť veřejných služeb, představují hlavní předmět smlouvy uzavřené mezi obcí a developerem v rámci PIČ při
         nepřímém řízení. Realizace PIČ developerem totiž zahrnuje, jak vyplývá zejména z bodů 21 a 23 tohoto rozsudku, činnosti, které
         nelze kvalifikovat jako „stavební práce“ ve smyslu směrnic, kterých se Komise dovolává ve své žalobě, tj. vypracování plánu
         rozvoje, návrh a řízení příslušného projektu parcelizace, získání pozemků určených do veřejného vlastnictví a pozemkového
         fondu obce bezplatně a ve prospěch správních orgánů, řízení právní přeměny předmětných pozemků, či dále realizace spravedlivého
         rozdělení nákladů a výnosů mezi dotčené osoby, jakož i operace financování a zajištění nákladů investic, stavebních prací,
         zařízení a kompenzací nutných k provedení PIČ. Tak je tomu rovněž v případě, že developer, jak upřesňuje čl. 119 odst. 1 LUV,
         musí zorganizovat veřejné výběrové řízení za účelem výběru zhotovitele stavebních prací, jemuž je svěřeno provedení urbanizačních
         prací.

      97      Je ostatně třeba konstatovat, že určité činnosti, které PIČ zahrnuje podle zákona LRAU i podle zákona LUV, jak je uvedeno
         v předchozím bodě, svou povahou zdá se odpovídají činnostem upraveným v kategorii 12 přílohy I směrnice 92/50 a přílohy II
         A směrnice 2004/18, jež se týkají služeb upravených v čl. 1 písm. a) směrnice 92/50 a čl. 1 odst. 2 písm. d) směrnice 2004/18.

      98      Z toho plyne, že Komise neprokázala, že hlavním předmětem smlouvy uzavřené mezi obcí a developerem je veřejná zakázka na stavební
         práce ve smyslu směrnice 93/37 nebo směrnice 2004/18, což je nezbytnou podmínkou ke konstatování údajného nesplnění povinností.

      99      Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba Komise musí být zamítnuta.

       K nákladům řízení
      100    Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Španělské království požadovalo náhradu nákladů
         řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      *  Jednací jazyk: španělština.