title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 4. června 2009.#Komise Evropských společenství proti Řecké republice.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 93/38/EHS - Veřejné zakázky v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací - Zadávání zakázek bez předchozí výzvy k účasti v soutěži - Podmínky - Sdělování důvodů zamítnutí nabídky - Lhůta.#Věc C-250/07.

text:
      Věc C-250/07
      Komise Evropských společenství
      v.
      Řecká republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 93/38/EHS – Veřejné zakázky v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací – Zadávání zakázek bez předchozí výzvy k účasti v soutěži – Podmínky – Sdělování důvodů zamítnutí nabídky – Lhůta“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy
            a telekomunikací – Směrnice 93/38 – Výjimky ze společných pravidel
      [Směrnice Rady 93/38, čl. 20 odst. 2 písm. a), c) a d)]
      2.        Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy
            a telekomunikací – Směrnice 93/38 – Výjimky ze společných pravidel
      [Směrnice Rady 93/38, čl. 20 odst. 2 písm. a)]
      3.        Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy
            a telekomunikací – Směrnice 93/38 – Výjimky ze společných pravidel
      [Směrnice Rady 93/38, čl. 20 odst. 2 písm. a)]
      4.        Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy
            a telekomunikací – Směrnice 93/38 – Lhůta pro sdělení důvodů odmítnutí žádosti nebo nabídky
      (Směrnice Rady 93/38, čl. 41 odst. 4)
      1.        Ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. c) a d) směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví
         vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací, ve znění směrnice 2001/78, musí být jakožto výjimky z pravidel
         týkajících se řízení o zadávání veřejných zakázek vykládána restriktivně a důkazní břemeno nese ten účastník řízení, který
         je uplatňuje.

      Jelikož z čl. 20 odst. 1 směrnice 93/38 ve spojení s čl. 20 odst. 2 téže směrnice vyplývá, že druhý z uvedených odstavců představuje
         výjimku z ustanovení odstavce, jenž mu předchází, jelikož vymezuje situace, ve kterých zadavatel může vypsat zadávací řízení
         bez předchozí výzvy k účasti v soutěži, je třeba dospět k závěru, že striktně je třeba vykládat nejenom ustanovení čl. 20
         odst. 2 písm. c) a d) zmíněné směrnice, ale i všechna ostatní ustanovení čl. 20 odst. 2.

      (viz body 34–35)
      2.        Za „nevhodné“ ve smyslu čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími
         v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací, ve znění směrnice 2001/78, je nutno označit nabídky,
         které nejsou v souladu s technickými požadavky stanovenými zadavatelem, jež vyplývají z vnitrostátních právních předpisů a
         právní úpravy Společenství v oblasti ochrany životního prostředí. Takové technické požadavky musí totiž být považovány za
         nezbytné k tomu, aby zařízení, jejichž vybavení a uvedení do provozu je předmětem zakázky, umožňovalo zadavateli dosáhnout
         cílů, které jsou mu stanoveny zákonnými předpisy nebo správní cestou. Jelikož nesoulad předložených nabídek s takovýmito požadavky
         znemožňuje zadavateli platně realizovat projekt, kvůli němuž byla výzva k podávání nabídek vydána, nepředstavuje tento nesoulad
         pouhou nepřesnost nebo detail, ale je naopak třeba mít za to, že brání tomu, aby zmíněné nabídky uspokojily potřeby zadavatele.

      (viz body 42–44)
      3.        Změna jedné z původních podmínek zakázky může být pokládána za podstatnou ve smyslu ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice
         93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a
         telekomunikací, ve znění směrnice 2001/78, zejména tehdy, jestliže by změněná podmínka, pokud by byla stanovena v původním
         zadávacím řízení, umožnila, aby nabídky podané v rámci zadávacího řízení s předchozí výzvou k účasti v soutěži byly považovány
         za vhodné, anebo by umožnila předložení nabídek jinými uchazeči než těmi, kteří se zúčastnili původního zadávacího řízení.

      V tomto ohledu okolnost, že v rámci nového zadávacího řízení bez předchozí výzvy k účasti v soutěži museli uchazeči sami převzít
         náklady opravy technických odchylek podle technických požadavků stanovených zadavatelem, nemůže být považována za novou povinnost,
         ačkoliv v rámci předchozího zadávacího řízení s výzvou k účasti v soutěži mohly být určité odchylky od technických požadavků
         stanovených zadavatelem akceptovány a ačkoliv náklady vyplývající z opravy těchto odchylek mohly být účtovány uchazečům.

      (viz body 52,56)
      4.        V rozsahu, v němž směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství,
         energetiky, dopravy a telekomunikací, ve znění směrnice 2001/78, nestanoví přesnou lhůtu, v níž musí být uchazeči, jehož žádost
         nebo nabídka byla zamítnuta, sděleny důvody zamítnutí, ale omezuje se ve svém čl. 41 odst. 4 na stanovení, že toto sdělení
         musí být provedeno okamžitě, nemůže být přijat výklad tohoto ustanovení, který by potvrzoval názor, že zadavatel musí tuto
         informaci podat do patnácti dnů od obdržení písemné žádosti uchazeče.

      Požadavkem, aby zadavatel podal požadovanou informaci okamžitě, však zákonodárce Společenství uložil zadavateli povinnost
         řádné péče, již lze analyzovat spíše jako povinnost vynaložit veškeré úsilí než jako povinnost dosáhnout výsledku. Je tedy
         třeba v každém jednotlivém případě a na základě konkrétních vlastností dané zakázky – a zejména její složitosti – zkoumat,
         zda dotčený zadavatel tuto informaci sdělil, či nesdělil s řádnou péčí. Okolnost, že k tomuto sdělení dojde před uplynutím
         lhůty, v níž lze napadnout rozhodnutí o zamítnutí žádosti nebo nabídky, představuje jen jeden z faktorů, které musí být vzaty
         na zřetel ke zjištění, zda zadavatel splnil povinnost řádné péče.

      Členský stát musí podat důkaz existence objektivních skutečností, které jsou s to odůvodnit prodlení ohledně sdělení důvodů
         zamítnutí nabídky a učinit dobu, která uplynula mezi obdržením žádosti uchazeče a odpovědí zadavatele, přiměřenou.

      Členský stát, který bezdůvodně otálí s odpovědí na žádost uchazeče o upřesnění důvodů zamítnutí jeho žádosti, nesplňuje tudíž
         povinnost, kterou mu ukládá čl. 41 odst. 4 směrnice 93/38.

      (viz body 67–69, 72 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      4. června 2009(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 93/38/EHS – Veřejné zakázky v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací – Zadávání zakázek bez předchozí výzvy k účasti v soutěži – Podmínky – Sdělování důvodů zamítnutí nabídky – Lhůta“
      Ve věci C‑250/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 24. května 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Patakia a D. Kukovcem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

       žalobkyně,
      proti
      Řecké republice, zastoupené D. Tsagkaraki, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s V. Christianosem, dikigoros, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

       žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Tizzano, A. Borg Barthet a J.‑J. Kasel (zpravodaj), soudci
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 14. října 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. prosince 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že nezveřejnila předchozí
         výzvu k účasti v soutěži a bezdůvodně otálela s odpovědí na žádost uchazeče, aby mu byly sděleny důvody odmítnutí jeho žádosti,
         nesplnila jednak povinnost ohledně výzvy k účasti v soutěži před zahájením nabídkového řízení, kterou má podle ustanovení
         čl. 20 odst. 2 směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími
         v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. L 199, s. 84; Zvl. vyd. 06/02, s. 194), ve
         znění směrnice Komise 2001/78/ES ze dne 13. září 2001 (Úř. věst. L 285, s. 1; Zvl. vyd. 06/04, s. 94, dále jen „směrnice 93/38“),
         a jednak povinnost, která pro ni vyplývá z čl. 41 odst. 4 zmíněné směrnice.

       Právní rámec
      2        Článek 2 směrnice 93/38 stanoví:

       „1.      Tato směrnice se vztahuje na zadavatele, kteří:
      a)      jsou orgány veřejné moci nebo veřejnými podniky a vykonávají některou z činností uvedených v odstavci 2;
      b)      pokud nejsou orgány veřejné moci nebo veřejnými podniky, vykonávají jako jednu ze svých činností jakoukoliv z těch, které
         jsou uvedeny v odstavci 2 nebo jejich kombinaci a působí na základě zvláštních nebo výlučných práv udělených příslušným orgánem
         členského státu.

      2.      Činnosti, na něž se vztahuje tato směrnice, jsou:
      a)      poskytování nebo provoz pevných sítí určených k poskytování služeb veřejnosti v souvislosti s výrobou, dopravou nebo distribucí:

      […]
      ii)      elektřiny
      […]“
      3        Článek 20 směrnice 93/38 stanoví:

       „1.      Zadavatelé si mohou vybrat jakýkoliv postup uvedený v čl. 1 bodu 7, za předpokladu, že byla výzva k účasti v soutěži učiněna
         podle článku 21 s výhradou odstavce 2.

      2.      Zadavatelé mohou použít postup bez předchozí výzvy k účasti v soutěži v těchto případech:
      a)      pokud po předchozí výzvě k účasti v soutěži nebyly podány nabídky nebo vhodné nabídky, pokud se původní podmínky zakázky podstatně
         nezmění; a

      […]
      d)      pokud je to nezbytné z důvodů krajní naléhavosti způsobené událostmi, které zadavatelé nemohli předvídat, a nelze proto dodržet
         lhůty stanovené pro otevřená a omezená řízení;

      […]“
      4        Článek 41 odst. 4 směrnice 93/38 zní takto:

      „Zadavatelé […] sdělí okamžitě poté, co obdrželi písemnou žádost, odmítnutým zájemcům nebo uchazečům důvody odmítnutí jejich
         žádosti nebo nabídky, a těm uchazečům, kteří podali řádnou nabídku, sdělí charakteristiky a přednosti vybrané nabídky a rovněž
         uvedou jméno úspěšného uchazeče.

      […]“
       Skutečnosti předcházející sporu a postup před zahájením soudního řízení
      5        Dne 2. července 2003 zveřejnila Dimosia Epicheirisi Ilektrismou (veřejná elektrárenská korporace Řecka, dále jen „DEI“) výzvu
         k účasti v soutěži na vypracování studie, pořízení, přepravu, instalaci a uvedení do provozu dvou navzájem si podobných termoelektrických
         jednotek a jejich pomocného zařízení pro elektrárnu v Atherinolakos nacházející se na ostrově Kréta (Řecko).

      6        Jelikož byla tato první výzva k účasti v soutěži poté, co představenstvo DEI shledalo, že obdržené nabídky nesplňují určitá
         kritéria, vzata zpět, vydala DEI dne 26. květnu 2004 novou výzvu k účasti v soutěži, která v porovnání s první výzvou vykazovala
         určité rozdíly. Nabídky všech pěti společností a sdružení podniků, které se účastnily tohoto zadávacího řízení, byly hodnotící
         komisí odmítnuty z toho důvodu, že byly „nevhodné“ v tom smyslu, že neodpovídaly různým minimálním nebo maximálním hodnotám
         určitých technických parametrů stanovených pro danou zakázku.

      7        Dopisem ze dne 14. prosince 2004 (dále jen „dopis ze 14. prosince“) bylo pět uchazečů, kteří se zúčastnili druhého zadávacího
         řízení, informováno o jeho zpětvzetí, a tito uchazeči byli vyzváni, aby do patnácti dnů od obdržení zmíněného dopisu předložili
         „konečnou finanční nabídku“.

      8        V dopise ze dne 14. prosince odůvodnila DEI své rozhodnutí zahájit toto nové zadávací řízení, přičemž se dovolávala „celkového
         průběhu věci, jakož i:

      –        okamžiku propojení dotyčných jednotek,
      –        požadavku včasného pokrytí naléhavé potřeby elektřiny na Krétě, který existuje od roku 2007,
      –        času nezbytného k instalaci dvou nových jednotek, tedy 29 a 31 měsíců,
      –        nepředvídaného zdržení při zadávání zakázky, které vzniklo z důvodu neuspokojivého výsledku předchozích výzev k účasti v soutěži“.

      9        Pro účely tohoto nového zadávacího řízení bylo od dotčených pěti uchazečů požadováno, aby provedli opravu technických odchylek,
         jež vedly k zamítnutí nabídky v rámci druhého zadávacího řízení. Ohledně ostatních rozporů zdůrazněných DEI měli uchazeči
         uvést náklady na provedení potřebných oprav. Z připomínek účastníků řízení vyplývá, že tohoto nového zadávacího řízení se
         zúčastnilo všech pět výše zmíněných uchazečů.

      10      Dopisem ze dne 7. února 2005 informovala DEI jednoho z uchazečů, že jeho nabídka byla odmítnuta. Tento dopis neobsahoval nicméně
         žádnou zmínku ohledně důvodů tohoto odmítnutí

      11      Z připomínek účastníků řízení vyplývá, že dotyčný uchazeč obdržel dne 4. dubna 2005 po několika jím podaných žádostech akt,
         jímž mu byly sděleny podrobné důvody tohoto odmítnutí. Jelikož soudní žaloba podaná tímto uchazečem ohledně zmiňovaného aktu
         byla rozsudkem ze dne 7. července 2005 zamítnuta, přistoupila DEI dne 15. září 2005 k zadání zakázky.

      12      Komise, na kterou se zmíněný uchazeč obrátil a která měla za to, že došlo k porušení právních předpisů Společenství o veřejných
         zakázkách, zaslala dne 12. října 2005 výzvu dopisem Řecké republice, jež na ni odpověděla dopisem ze dne 22. prosince 2005.

      13      Jelikož Komise nepovažovala uvedenou odpověď za přesvědčivou, zaslala tomuto členskému státu dne 4. července 2006 odůvodněné
         stanovisko a vyzvala jej, aby tomuto stanovisku vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      14      Jelikož odpověď Řecké republiky na zmíněné odůvodněné stanovisko Komisi neuspokojila, rozhodla se Komise podat tuto žalobu.

       K žalobě
      15      Na podporu své žaloby se Komise dovolává dvou žalobních důvodů vycházejících jednak z porušení čl. 20 odst. 2 písm. a) a d),
         a jednak z porušení čl. 41 odst. 4 směrnice 93/38.

       K prvnímu žalobnímu důvodu
       Argumentace účastníků řízení
      16      Svým prvním žalobním důvodem Komise vytýká Řecké republice, že porušila povinnosti, které pro ni vyplývají z ustanovení čl. 20
         odst. 2 písm. a) a d) směrnice 93/38.

      17      Podle Komise představují ustanovení čl. 20 odst. 2 směrnice 93/38 – jak vyplývá z rozsudku ze dne 16. června 2005, Strabag
         a Kostmann (C‑462/03 a C‑463/03, Sb. rozh. s. I‑5397) – výjimky z pravidel, a proto musí být podle ustálené judikatury Soudního
         dvora vykládána restriktivně. Krom toho z judikatury Soudního dvora vyplývá, že důkazní břemeno ohledně existence mimořádných
         okolností umožňujících uplatnění takového ustanovení o výjimce nese ten účastník řízení, který chce toto ustanovení uplatnit
         (viz zejména rozsudek ze dne 2. června 2005, Komise v. Řecko, C‑394/02, Sb. rozh. s. I‑4713, bod 33).

      18      Co se zaprvé týče ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38, Komise uvádí, že dvě z podmínek jeho uplatnění – že totiž
         nebyla předložena žádná nabídka, anebo jsou předložené nabídky nevhodné a původní podmínky zakázky nebyly podstatně změněny
         – nebyly v projednávané věci splněny.

      19      Zadavatel totiž na jedné straně označil nabídky za „nevhodné“, zatímco byly pouze „nesprávné“. Výklad pojmu „nevhodný“ navrhovaný
         Řeckou republikou je příliš široký a zpochybnil by užitečný účinek ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38. Porovnání
         formulace tohoto ustanovení se zněním podobných ustanovení obsažených v dalších směrnicích týkajících se veřejných zakázek,
         zejména směrnici Rady 93/37/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce
         (Úř. věst. L 199, s. 54; Zvl. vyd. 06/02, s. 163) je s to prokázat, že pojem „nevhodný“ má ve všech těchto směrnicích stejný
         obsah.  Za nevhodnou lze označit pouze nabídku, jejíž předmět je zcela odlišný od předmětu popsaného ve vyhlášení zakázky.
         Podle Komise existuje mezi situací neexistující nabídky a nabídky nevhodné vztah, jelikož tyto situace jsou vzájemně zaměnitelné
         jakožto důvod přímého zadání. Zmíněné situace jsou rovnocenné nejen co do účinku, který působí, ale i co do obtíží, jež vytvářejí
         pro zadavatele, jelikož potřeby spojené s provedením daného projektu nejsou uspokojeny v žádném z obou uvedených případů.

      20      Navíc by neměl být přeceňován význam zásady flexibility při výkladu směrnice 93/38. Uvedenou zásadu, která bezpochyby ovlivnila
         obsah ustanovení směrnice 93/38, nelze uplatňovat na podporu výkladu těchto ustanovení odporujícího Smlouvě o ES a obecným
         zásadám rovného zacházení a transparentnosti.

      21      Na druhé straně zadavatel při třetím zadávacím řízení podstatně změnil zadávací podmínky, v důsledku čehož se určité nabídky
         staly „nesprávnými“.  Z formulace druhého vyhlášení zakázky vyplývá, že obchodní a ekonomické odchylky od vyhlášení zakázky
         nebyly povoleny, zatímco technické odchylky vyplývající z konstrukčních nebo technických zvláštností dodávaného zařízení bylo
         možno za určitých podmínek akceptovat, aniž by jejich náprava měla za následek finanční újmu pro uchazeče. Naopak z dopisu
         ze dne 14. prosince vyplývá, že při třetím zadávacím řízení bylo od účastníků požadováno, aby veškeré odchylky na vlastní
         náklady odstranili.  Za účelem dodržení tohoto požadavku museli účastníci navíc podepsat závazek ohledně opravy technických
         odchylek obsažených v jejich nabídkách. Následkem této změny zadávacích podmínek se nabídky určitých uchazečů staly z hlediska
         tohoto třetího zadávacího řízení nesprávnými, zatímco ve druhém zadávacím řízení by bývaly byly platné.

      22      V tomto ohledu Komise upřesňuje, že nikterak nenapadá důvody, které vedly k vyloučení stěžovatele z jednotlivých zadávacích
         řízení, ale pouze zpochybňuje legalitu rozhodnutí, jímž zadavatel vyhodnotil předložené nabídky jako „nevhodné“.

      23      Co se zadruhé týče ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. d) směrnice 93/38, z nějž zadavatel podle Komise vycházel při zahájení
         zadávacího řízení bez předchozí výzvy k účasti v soutěži, Komise připomíná, že uplatnění tohoto ustanovení je podmíněno existencí
         „krajní naléhavosti způsobené událostmi, které zadavatelé nemohli předvídat“. V projednávané věci však zadavatel existenci
         krajní naléhavosti ani nepředvídatelných událostí neprokázal. V tomto ohledu Komise zejména uvádí, že okamžik propojení a instalace
         jednotek byl znám již před zveřejněním první výzvy k podávání nabídek, že zvýšení potřeby elektrického proudu na ostrově Kréta
         nebylo neočekávané a že zpětvzetí dvou zadávacích řízení nelze považovat za událost, kterou zadavatel nemohl předvídat.

      24      Komise dodává, že vysvětlení podaná Řeckou republika v rámci řízení o nesplnění povinnosti nemohou změnit důvody předložené
         zadavatelem v dopisu ze dne 14. prosince ke zdůvodnění zamítnutí nabídek uchazečů.

      25      Řecká republika především tvrdí, že na jedné straně vyplývá zvláštní povaha ustanovení směrnice 93/38 ve srovnání s obecnými
         směrnicemi o veřejných zakázkách z citlivé povahy „vyloučených odvětví“ a projevuje se prostřednictvím zásady flexibility
         vyjádřené ve čtyřicátém pátém bodě směrnice 93/38, který stanoví, že pravidla, která mají zadavatelé použít, by měla vytvořit
         rámec pro zdravou obchodní praxi a měla by být co nejvíce pružná. Zadavatelé se tak v rámci směrnice 93/38 těší širší posuzovací
         pravomoci, než je ta, kterou mají v rámci obecných směrnic. Právě ve světle této zásady flexibility je třeba posoudit, zda
         bylo zadávací řízení v souladu s ustanoveními směrnice 93/38.

      26      V rámci směrnice 93/38 se tři zadávací řízení zmíněná v jejím čl. 1 odst. 7 nacházejí – v souladu se zásadou flexibility a široké
         posuzovací pravomoci přiznané zadavateli – na přesně stejné úrovni.  Článek 20 odst. 1 směrnice 93/38 tak umožňuje zadavatelům
         svobodnou volbu jednoho z těchto tří zadávacích řízení za podmínky, že byla zveřejněna výzva k účasti v soutěži. Jelikož se
         tedy směrnice 93/38 i v tomto bodě liší od ostatních směrnic, jichž se dovolává Komise, nelze judikaturu Soudního dvora, která
         se jich týká, uplatnit obdobně na směrnici 93/38.

      27      Co se zaprvé týče ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38 a podmínek jeho uplatnění, Řecká republika tvrdí, že v projednávané
         věci jsou tyto podmínky splněny.

      28      Na jedné straně byly při druhém nabídkovém řízení s výzvou k účasti v soutěži nepochybně předloženy nějaké nabídky, ale žádná
         z nich nebyla považována za „vhodnou“. Oproti tomu, co tvrdí Komise, existuje významný rozdíl mezi „nevhodnou“ nabídkou a nabídkou
         „nepřípustnou nebo nesprávnou“, jelikož první z těchto pojmů se týká souladu nabídky s technickými požadavky stanovenými zadavatelem
         a druhý odkazuje na neexistenci formálního důvodu pro účast v soutěži. Navíc nelze přijmout analogický výklad navrhovaný Komisí
         vzhledem k podstatným rozdílům mezi zněním různých ustanovení, jichž se dovolává, jelikož Soudní dvůr v rozsudku ze dne 17. září 2002,
         Concordia Bus Finland (C‑513/99, Recueil, s. I‑7213, body 90 a 91), rozhodl, že pouze ustanovení spadající do stejné oblasti
         práva Společenství, jejichž znění je v zásadě totožné, mohou být vykládána stejným způsobem.

      29      Argumenty, jichž se dovolává Komise proti zohlednění zásady flexibility při výkladu směrnice 93/38, jsou navíc neurčité, irelevantní
         a neprokázané. Navíc Soudní dvůr již dříve uznal, že v rámci řízení, na nějž odkazuje směrnice 93/38, mají zadavatelé velmi
         širokou posuzovací pravomoc, když rozhodl – v bodě 34 výše uvedeného rozsudku Strabag a Kostmann – že pravidla uvedená ve
         směrnici 93/38 „umožňují širší uplatňování vyjednávacího řízení“.

      30      Na druhé straně zadávací podmínky nebyly změněny a každopádně nedošlo k žádné „podstatné“ změně. Ze vzájemného srovnání druhého
         a třetího vyhlášení zakázky totiž vyplývá, že jsou na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, totožná co se týče záručního dopisu
         ohledně účasti, vyhodnocení finanční nabídky a způsobu platby. Navíc podrobné prozkoumání požadavků týkajících se technických
         odchylek, nákladů na opravu těchto odchylek a přijetí závazku požadovaného od uchazečů dovoluje konstatovat, že ani tyto prvky
         nedoznaly mezi druhým a třetím řízení o zadání zakázky žádných změn.

      31      Co se zadruhé týče ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. d) směrnice 93/38, Řecká republika vytýká Komisi, že nesprávně vykládá
         dopis ze dne 14. prosince 2004.  Z tohoto dopisu totiž jednoznačně vyplývá, že se zadavatel rozhodl zvolit řízení bez předchozí
         výzvy k účasti v soutěži z důvodu „celkového průběhu věci“, a tudíž na základě okolnosti, že nabídky předložené v průběhu
         prvních dvou řízení byly nevhodné. Ostatní vysvětlení obsažená ve zmíněném dopise byla zmíněna pouze podpůrně.

      32      Navíc je třeba vzít v úvahu, že jakkoli zpětvzetí nabídky nepochybně nepředstavuje událost, kterou zadavatel nemohl předvídat,
         lze nicméně okolnost, že při dvou po sobě následujících nabídkových řízeních byly všechny předložené nabídky nevhodné, považovat
         za spadající pod pojem „nepředvídatelné události“.

      33      V každém případě Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala, že se zadavatel dovolával nepředvídatelné povahy nezdaru
         obou předchozích nabídkových řízení ke zdůvodnění skutečnosti, že zahájil zadávací řízení bez předchozí výzvy k účasti v soutěži.
         Nelze zaměňovat žalobu na zrušení a řízení o nesplnění povinnosti, jelikož posledně uvedené řízení dává členským státům možnost
         podávat vysvětlení, upřesnění a v případě potřeby důvody opravňující jejich rozhodnutí. V projednávané věci nejde o posouzení
         relevance zdůvodnění podaného zadavatelem, ale o to, zda lze členskému státu klást za vinu porušení směrnice 93/38.

       Závěry Soudního dvora
      34      Je třeba nejprve připomenout, že ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. c) a d) směrnice 93/38 jako výjimky z pravidel týkajících
         se řízení o zadávání veřejných zakázek musí být vykládána restriktivně a že důkazní břemeno nese ten účastník řízení, který
         je uplatňuje (výše uvedený rozsudek Komise v. Řecko, bod 33).

      35      Jelikož z čl. 20 odst. 1 směrnice 93/38 ve spojení s čl. 20 odst. 2 téže směrnice vyplývá, že druhý z uvedených odstavců představuje
         výjimku z ustanovení odstavce, jenž mu předchází, jelikož vymezuje situace, ve kterých zadavatel může vypsat zadávací řízení
         bez předchozí výzvy k účasti v soutěži, je třeba dospět k závěru, že striktně je třeba vykládat nejenom ustanovení čl. 20
         odst. 2 písm. c) a d) zmíněné směrnice, ale i všechna ostatní ustanovení čl. 20 odst. 2.

      36      Tento závěr není zpochybněn argumenty Řecké republiky, podle nichž musí směrnice 93/38 v souladu se čtyřicátým pátým bodem
         svého odůvodnění umožňovat „co nejvíce pružná“ řešení a vyšší míru užívání vyjednávacího řízení, než je tomu například podle
         směrnice 93/37.

      37      Jak totiž na jedné straně uvedl generální advokát v bodě 15 svého stanoviska, zmíněný čtyřicátý pátý bod odůvodnění poskytuje
         vodítko ohledně cíle sledovaného zákonodárcem Společenství přijetím směrnice 93/38, jímž je uznání větší pružnosti v rámci
         veřejných zakázek dotčených zmíněnou směrnicí, a tak vysvětluje, proč tato směrnice, na rozdíl od ostatních směrnic upravujících
         veřejné zakázky, umožňuje zadavatelům využívat v širší míře vyjednávací řízení.

      38      Na druhé straně upřesněním – ve čtyřicátém šestém bodě odůvodnění směrnice 93/38 – že jako protějšek této flexibility a k podpoření
         vzájemné důvěry je třeba zajišťovat transparentnost řízení o zadávání veřejných zakázek, a stanovením – jak vyplývá z čl. 20
         odst. 1 této směrnice – toho, že uplatnění jednoho ze tří zadávacích řízení stanovených v čl. 1 bodě 7 zmíněné směrnice musí
         předcházet výzva k účasti v soutěži, neponechal zákonodárce Společenství žádné pochybnosti ohledně svého úmyslu považovat
         možnost provést zadání veřejné zakázky bez předchozí výzvy k účasti za podmínek stanovených v čl. 20 odst. 2 směrnice 93/38
         za výjimku ze zásady, podle níž zadání takovéto zakázky musí předcházet výzva k účasti v soutěži.

      39      Z toho plyne, že nelze přijmout argument Řecké republiky, podle nějž by měl být pojem „nevhodný“, uvedený v ustanovení čl. 20
         odst. 2 písm. a) směrnice 93/38, vykládán široce.

      40      Ve světle těchto úvah je třeba určit, zda Řecká republika v projednávané věci platně prokázala, že nabídky předložené v rámci
         druhého zadávacího řízení byly správně označeny za „nevhodné“ ve smyslu zmíněného čl. 20 odst. 2 písm. a).

      41      V tomto ohledu Řecká republika tvrdila, že jelikož předložené nabídky nebyly, co se týče zaručeného objemu, v souladu s technickými
         požadavky stanovenými zadavatelem vzhledem k zákonným požadavkům týkajícím se ochrany životního prostředí, takže by dotyčná
         tepelná elektrárna nebyla mohla být legálně uvedena do provozu, zmíněné nabídky musely být považovány za „nevhodné“ ve smyslu
         ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38.

      42      Je nutno konstatovat, že technické požadavky jako jsou ty, o které se jedná v projednávané věci, jež vyplývají z vnitrostátních
         právních předpisů a právní úpravy Společenství v oblasti ochrany životního prostředí, musí být považovány za nezbytné k tomu,
         aby zařízení, jejichž vybavení a uvedení do provozu je předmětem zakázky, umožňovalo zadavateli dosáhnout cílů, které jsou
         mu stanoveny zákonnými předpisy nebo správní cestou.

      43      Jelikož nesoulad předložených nabídek s takovýmito požadavky znemožňuje zadavateli platně realizovat projekt, kvůli němuž
         byla výzva k podávání nabídek vydána, nepředstavuje tento nesoulad pouhou nepřesnost nebo detail, ale je naopak třeba mít
         za to, že brání tomu, aby zmíněné nabídky uspokojily potřeby zadavatele.

      44      Takové nabídky přitom musí být, jak před Soudním dvorem připustila i sama Komise, označeny za „nevhodné“ ve smyslu ustanovení
         čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38.

      45      Je třeba dodat, že obava vyjádřená Komisí, že zadavatelé budou obcházet povinnost výzvy k účasti v soutěži stanovenou směrnicí
         93/38 určováním nadměrně přísných nebo nedodržitelných podmínek, aby mohli označit za „nevhodné“ všechny předložené nabídky
         a poté zakázku zadat bez předchozí výzvy k účasti v soutěži, není v projednávané věci oprávněná.

      46      Především zadavatel poté, co vyjádřil názor, že nabídky předložené v průběhu prvního zadávacího řízení neodpovídaly stanoveným
         technickým požadavkům, zahájil druhé nabídkové řízení, a tudíž bezprostředně neuplatnil řízení stanovené v čl. 20 odst. 2
         písm. a) směrnice 93/38.

      47      Dále v rámci vyjednávacího řízení, které zadavatel zahájil na základě ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38, vyzval
         všechny kandidáty, kteří se zúčastnili druhého zadávacího řízení, aby předložili své nabídky, třebaže jej k tomu ustanovení
         uvedené směrnice týkající se vyjednávacího řízení – a konkrétněji ustanovení čl. 1 odst. 7 písm. c) – nezavazovala.

      48      Konečně není prokázáno, a dokonce ani tvrzeno, že technické požadavky stanovené zadavatelem, které tohoto zadavatele vedly
         k posouzení nabídek, jež obdržel, jako nevhodných, byly nadměrně přísné, ne-li nesplnitelné.

      49      Naopak, jak tvrdila Řecká republika, aniž bylo její tvrzení v tomto bodě Komisí vyvraceno, požadavky týkající se zaručených
         množství, od nichž se uchazeči nemohli odchýlit, byly nakonec některými uchazeči o zadání zakázky splněny.

      50      S přihlédnutím k těmto úvahám je třeba konstatovat, že zadavatel mohl dotčené nabídky právoplatně označit za „nevhodné“ ve
         smyslu ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38.

      51      Za těchto podmínek je ještě třeba ověřit, zda, jak tvrdí Komise, zadavatel v rozporu s tím, co stanoví čl. 20 odst. 2 písm. a)
         směrnice 93/38, podstatně změnil původní podmínky zakázky v průběhu vyjednávacího řízení bez předchozí výzvy k účasti v soutěži.

      52      V tomto ohledu je třeba uvést, že analogicky k tomu, co Soudní dvůr rozhodl pro případ, kdy jsou znovu sjednávány již udělené
         zakázky (viz rozsudek ze dne 19. června 2008, Pressetext Nachrichtenagentur, C‑454/06, Sb. rozh. s. I‑4401, bod 35), změna
         jedné z původních podmínek zakázky může být pokládána za podstatnou ve smyslu ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice
         93/38 zejména tehdy, jestliže by změněná podmínka, pokud by byla stanovena v původním zadávacím řízení, umožnila, aby nabídky
         podané v rámci zadávacího řízení s předchozí výzvou k účasti v soutěži byly považovány za vhodné, anebo by umožnila předložení
         nabídek jinými uchazeči než těmi, kteří se zúčastnili původního zadávacího řízení.

      53      V rozsahu, v němž, jak vyplývá z připomínek předložených Komisí, má Komise za to, že dané skutečnosti nepochybně spadají do
         prvního z uvedených případů, je třeba zkoumat, zda původní zadávací podmínky, jejichž nedodržení vedlo zadavatele k označení
         předložených nabídek za nevhodné, byly podstatně změněny v průběhu vyjednávacího řízení.

      54      Co se týče těchto podmínek, Řecká republika tvrdí, aniž by jí Komise v tomto bodě odporovala, že všechny nabídky předložené
         v průběhu druhého zadávacího řízení s výzvou k účasti v soutěži byly prohlášeny za nevhodné z toho důvodu, že nevyhovovaly
         požadavkům týkajícím se zaručených objemů emisí odpadů.

      55      Je však třeba konstatovat, že požadavky týkající se těchto objemů nebyly v rámci třetího zadávacího řízení změněny a že stejně
         jako v průběhu obou prvních řízení byl zadavatel povinen tyto požadavky respektovat. Navíc právě z toho důvodu, že nebylo
         povoleno odchýlit se od zmíněných požadavků, museli uchazeči předložit čestné prohlášení, jímž se zavázali uvést své nabídky
         do souladu s požadavky výzvy týkajícími se těchto zaručených objemů.

      56      Co se týče ostatních technických požadavků, je třeba upřesnit, že byť mohly být určité odchylky od těchto požadavků v rámci
         druhého zadávacího řízení s výzvou k účasti v soutěži akceptovány, náklady vyplývající z opravy těchto odchylek mohly být,
         jak uvedla Řecká republika, aniž jí v tom Komise odporovala, účtovány uchazečům. Okolnost, že v rámci třetího zadávacího řízení
         museli uchazeči sami převzít náklady opravy technických odchylek, nemůže být tudíž považována za novou povinnost.

      57      V průběhu tohoto třetího zadávacího řízení nebylo od uchazečů provedení těchto oprav ostatně požadováno, museli pouze poskytnout
         odhad celkových nákladů na zmíněné opravy a předložit konečnou finanční nabídku. Toto třetí řízení tak poskytlo všem uchazečům,
         kteří se zúčastnili druhého zadávacího řízení, možnost zrevidovat některé z jejich nabídek v rámci konečné finanční nabídky
         a opětovně vyhodnotit odchylky vůči technickým požadavkům stanoveným ve vyhlášení zakázky.

      58      Z toho vyplývá, že zadavatel v průběhu vyjednávacího řízení bez předchozí výzvy k účasti v soutěži podstatně nezměnil původní
         podmínky zakázky ve smyslu čl. 20 písm. a) směrnice 93/38.

      59      Za těchto podmínek je třeba učinit závěr, že Komise nepodala důkaz porušení čl. 20 písm. a) směrnice 93/38 Řeckou republikou.
         První část jejího prvního žalobního důvodu musí být tudíž zamítnuta.

      60      Co se týče údajného porušení ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. d) směrnice 93/38, je třeba připomenout, že, jak vyplývá z bodu
         34 tohoto rozsudku, uvedené ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. d) stanoví výjimku z pravidel, a že důkazní břemeno ohledně splnění
         podmínek pro její uplatnění nese ten účastník řízení, jenž si toto uplatnění přeje.

      61      V tomto ohledu postačí uvést, jak učinil generální advokát v bodě 25 svého stanoviska, že Řecká republika se tohoto ustanovení
         nedovolávala na podporu rozhodnutí, jímž přistoupila k zadání dotyčné zakázky bez předchozí výzvy k účasti v soutěži, ale
         že pouze uvedla, že toto rozhodnutí bylo přijato na základě ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38.

      62      Komise proto nemůže právoplatně tvrdit, že Řecká republika porušila ustanovení, jehož se tento členský stát ve skutečnosti
         nedovolával, takže druhá část prvního žalobního důvodu musí být rovněž zamítnuta.

      63      Za těchto podmínek je třeba první žalobní důvod uplatňovaný Komisí zamítnout v celém rozsahu jako neopodstatněný.

       K druhému žalobnímu důvodu
       Argumentace účastníků řízení
      64      Svým druhým žalobním důvodem vytýká Komise Řecké republice, že nesplnila svou povinnost vyplývající z čl. 41 odst. 4 směrnice
         93/38, to znamená „sděl[it] okamžitě poté, co obdržel[a] písemnou žádost, odmítnutým zájemcům nebo uchazečům důvody odmítnutí
         jejich žádosti nebo nabídky“.

      65      V projednávané věci uplynuly mezi žádostí vyřazeného uchazeče a odpovědí zadavatele dva měsíce. Takovouto dobu však nelze
         v žádném případě považovat za dobu znamenající odpověď poskytnutou „okamžitě“. Co se týče výkladu těchto termínů, odkazuje
         Komise na obdobná ustanovení směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
         na služby (Úř. věst. 1992, L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322), směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci
         postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky (Úř. věst. 1993, L 199, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 110), směrnice 93/37 a směrnice
         Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími
         v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb (Úř. věst. L 134, s. 1; Zvl. vyd. 06/07 s. 19), které
         stanoví lhůtu patnácti dnů.

      66      Řecká republika přiznává, že sdělení důvodů ospravedlňujících zamítnutí nabídky jednoho z uchazečů bylo provedeno s určitým
         zpožděním. Toto zpoždění však nemělo vliv na užitečný účinek směrnice 93/38 a nebránilo tomu, aby dotčený uchazeč přiměřeně
         uplatnil svá práva před soudem. Předmětná smlouva byla ostatně podepsána teprve poté, co byla zamítnuta soudní žaloba zmíněného
         uchazeče. Řecká republika dodává, že lhůty stanovené jednotlivými směrnicemi, na něž odkazuje Komise, nelze v projednávané
         věci uplatnit, jelikož na jedné straně směrnice 93/38 přesnou lhůtu nestanoví a na druhé straně nebyla směrnice 2004/17 v době
         rozhodné z hlediska skutečností vedoucích k projednávané věci ještě v platnosti.

       Závěry Soudního dvora
      67      Co se týče tohoto žalobního důvodu, je třeba uvést, že v rozsahu, v němž směrnice 93/38 – na rozdíl od ostatních směrnic,
         jichž se v tomto ohledu dovolávala Komise – nestanoví přesnou lhůtu, v níž musí být uchazeči, jehož žádost nebo nabídka byla
         zamítnuta, sděleny důvody zamítnutí, ale omezuje se ve svém čl. 41 odst. 4 na stanovení, že toto sdělení musí být provedeno
         „okamžitě“, nemůže být, jak uvedl generální advokát v bodě 27 svého stanoviska, přijat výklad tohoto ustanovení, který by
         potvrzoval názor, že zadavatel musí tuto informaci podat do patnácti dnů od obdržení písemné žádosti uchazeče.

      68      Je však nutno upřesnit, že požadavkem, aby zadavatel podal požadovanou informaci „okamžitě“, uložil zákonodárce Společenství
         zadavateli povinnost řádné péče, již lze analyzovat spíše jako povinnost vynaložit veškeré úsilí než jako povinnost dosáhnout
         výsledku. Je tedy třeba v každém jednotlivém případě a na základě konkrétních vlastností dané zakázky – a zejména její složitosti
         – zkoumat, zda dotčený zadavatel tuto informaci sdělil, či nesdělil s řádnou péčí. Okolnost, že k tomuto sdělení dojde před
         uplynutím lhůty, v níž lze napadnout rozhodnutí o zamítnutí žádosti nebo nabídky, což tudíž značí, že uchazeči byla dána možnost
         využít prostředky soudní ochrany, jež má k dispozici k přezkoumání legality rozhodnutí soudem, představuje jen jeden z faktorů,
         které musí být vzaty na zřetel ke zjištění, zda zadavatel splnil povinnost řádné péče, kterou mu ukládá čl. 41 odst. 4 směrnice
         93/38, a sama o sobě nepředstavuje v tomto ohledu dostačující důkaz.

      69      Jelikož Řecká republika v projednávané věci připouští, že došlo k prodlení při sdělování důvodů zamítnutí uchazeči, jehož
         nabídka byla zamítnuta, přičemž zároveň tvrdí, že toto sdělení bylo provedeno v souladu s ustanoveními čl. 41 odst. 4 směrnice
         93/38, musí tento členský stát podat důkaz existence objektivních skutečností, které jsou s to odůvodnit prodlení ohledně
         zmíněného sdělení a učinit přiměřenou dobu, která uplynula mezi obdržením žádosti uchazeče a odpovědí zadavatele.

      70      Je však nutno konstatovat, že kromě argumentu, podle nějž doba prodlení nezabránila dotčenému uchazeči přiměřeně uplatnit
         svá práva před soudem, Řecká republika nepředložila žádné konkrétní informace, jež by mohly odůvodnit prodlení při sdělování
         důvodů zamítnutí nabídky nebo vysvětlit, proč by v projednávané věci mělo být sdělení provedené za dva měsíce považováno za
         sdělení provedené „okamžitě“ ve smyslu čl. 41 odst. 4 směrnice 93/38.

      71      Druhý žalobní důvod uplatněný Komisí je proto třeba považovat za opodstatněný.

      72      Je tudíž třeba konstatovat, že Řecká republika tím, že bezdůvodně otálela s odpovědí na žádost uchazeče o upřesnění důvodů
         zamítnutí jeho žádosti, nesplnila povinnost, kterou jí ukládá čl. 41 odst. 4 směrnice 93/38.

       K nákladům řízení
      73      Podle čl. 69 odst. 2 prvního pododstavce jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů
         řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 69 odst. 3 prvního pododstavce jednacího
         řádu může však Soudní dvůr rozdělit náklady řízení mezi účastníky nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, pokud
         každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Řecká republika tím, že bezdůvodně otálela s odpovědí na žádost uchazeče o upřesnění důvodů zamítnutí jeho žádosti, nesplnila
            povinnost, kterou jí ukládá čl. 41 odst. 4 směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání
            zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací, ve znění směrnice Komise
            2001/78/ES ze dne 13. září 2001.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Řecká republika a Komise Evropských společenství ponesou své vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 28. února 2002. # Atlantic Container Line AB a další proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-395/94.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 8. prosince 2011.#Merck Sharp & Dohme Corp. proti Deutsches Patent- und Markenamt.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundespatentgericht - Německo.#Duševní a průmyslové vlastnictví - Patenty - Nařízení (EHS) č. 1768/92 - Článek 13 - Dodatkové ochranné osvědčení pro léčivé přípravky - Možnost vydat uvedené osvědčení v případě, kdy je doba, která uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace ve Společenství, kratší než pět let - Nařízení (ES) č. 1901/2006 - Článek 36 - Prodloužení doby platnosti dodatkového ochranného osvědčení.#Věc C-125/10.

text:
      Věc C-125/10
      Merck Sharp & Dohme Corp., dříve Merck & Co. Inc.
      v.
      Deutsches Patent- und Markenamt
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundespatentgericht)
      „Duševní a průmyslové vlastnictví – Patenty – Nařízení (EHS) č. 1768/92 – Článek 13 – Dodatkové ochranné osvědčení pro léčivé přípravky – Možnost vydat uvedené osvědčení v případě, kdy je doba, která uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního
         patentu, a dnem vydání první registrace ve Společenství, kratší než pět let – Nařízení (ES) č. 1901/2006 – Článek 36 – Prodloužení doby platnosti dodatkového ochranného osvědčení“

      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Jednotné právní předpisy – Průmyslové a obchodní vlastnictví – Patentové právo – Dodatkové
            ochranné osvědčení pro léčivé přípravky – Doba platnosti osvědčení
      (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1901/2006, článek 36; nařízení Rady č. 1768/92, článek 13)
      Článek 13 nařízení č. 1768/92 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro léčivé přípravky, ve znění nařízení č. 1901/2006
         o léčivých přípravcích pro pediatrické použití, musí být ve spojení s článkem 36 nařízení č. 1901/2006 vykládán v tom smyslu,
         že dodatkové ochranné osvědčení může být pro léčivé přípravky vydáno, je-li doba, která uplynula mezi dnem, ke kterému byla
         podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace v Unii, kratší než pět let. V tomto případě začíná lhůta
         pediatrického prodloužení podle posledně uvedeného nařízení běžet od data, které se určí tak, že se od data zániku patentu
         odpočítá rozdíl mezi obdobím pěti let a dobou, která uplynula mezi podáním přihlášky patentu a získáním první registrace.

      Pokud by musela být žádost o dodatkové ochranné osvědčení zamítnuta z důvodu, že výpočet podle čl. 13 odst. 1 nařízení č.
         1768/92 vede k negativní či nulové době platnosti, nemohl by majitel základního patentu dosáhnout prodloužení ochrany poskytované
         takovým patentem, i kdyby provedl veškeré studie podle schváleného plánu pediatrického výzkumu ve smyslu článku 36 nařízení
         č. 1901/2006. Takové zamítnutí by mohlo ohrozit užitečný účinek nařízení č. 1901/2006 a mohlo by mít za následek ohrožení
         cíle sledovaného tímto nařízením, tj. cíle spočívajícího v poskytnutí odměny za úsilí vynaloženého na vyhodnocení pediatrických
         účinků dotyčného léčivého přípravku.

      Z nařízení č. 1768/92 ve spojení s nařízením č. 1901/2006 tudíž vyplývá, že dodatkové ochranné osvědčení ve spojení s pediatrickým
         prodloužením zakládají ve prospěch majitele základního patentu výlučnou ochranu v délce nejvýše patnácti let a šesti měsíců
         od data první registrace léčivého předmětného přípravku v Unii.

      Z této maximální délky ochrany plyne, že pediatrické prodloužení je užitečné, pokud negativní doba platnosti dodatkového ochranného
         osvědčení nepřesahuje šest měsíců. Jinými slovy, cíle nařízení č. 1901/2006 se dosáhne, pokud majitel základního patentu získal
         první registraci předmětného léčivého přípravku v Unii v rozmezí čtyř a půl roku a pěti let od podání přihlášky základního
         patentu. Dodatkové ochranné osvědčení tudíž může být vydáno, jestliže mezi datem přihlášky základního patentu a datem získání
         takové registrace uplynulo méně než pět let.

      Z toho plyne, že vydání dodatkového ochranného osvědčení nelze zamítnout pouze na základě skutečnosti, že doba platnosti určená
         v souladu s metodou výpočtu stanovenou v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1768/92 není pozitivní.

      Pokud jde o otázku, kdy začíná běžet lhůta pediatrického prodloužení v délce šesti měsíců, v případě, že doba, která uplynula
         mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace předmětného léčivého přípravku
         v Unii, je kratší než pět let, platí, že počátek lhůty tohoto prodloužení nemůže být stanoven k datu zániku základního patentu
         tak, že by doba platnosti uvedeného dodatkového ochranného osvědčení byla považována za nulovou. Takové řešení by bylo v rozporu
         s metodou výpočtu podle čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1768/92, jelikož toto ustanovení stanoví, že doba platnosti dodatkového
         ochranného osvědčení odpovídá době, které uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem
         vydání první registrace v Unii, zkrácené o pět let. Je-li tudíž doba platnosti dodatkového ochranného osvědčení negativní,
         nemůže být zaokrouhlena na nulu. Lhůta pediatrického prodloužení podle nařízení č. 1901/2006 začíná běžet od data, které se
         určí tak, že se od data zániku patentu odpočítá rozdíl mezi obdobím pěti let a dobou, která uplynula mezi podáním přihlášky
         patentu a vydáním první registrace.

      (body 37–42, 45 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      8. prosince 2011(*)

      „Duševní a průmyslové vlastnictví – Patenty – Nařízení (EHS) č. 1768/92 – Článek 13 – Dodatkové ochranné osvědčení pro léčivé přípravky – Možnost vydat uvedené osvědčení v případě, kdy je doba, která uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního
         patentu, a dnem vydání první registrace ve Společenství, kratší než pět let – Nařízení (ES) č. 1901/2006 – Článek 36 – Prodloužení doby platnosti dodatkového ochranného osvědčení“

      Ve věci C‑125/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundespatentgericht
         (Německo) ze dne 28. ledna 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 9. března 2010, v řízení

      Merck Sharp & Dohme Corp., (dříve Merck & Co. Inc.),

      proti
      Deutsches Patent- und Markenamt,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, U. Lõhmus (zpravodaj), A. Rosas, A. Ó Caoimh a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. května 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Merck Sharp & Dohme Corp., (dříve Merck & Co. Inc.), M. Heinemann, M. Gundtem, A. Rollinsem a A. von Falckem, Rechtsanwälte,

      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a S. Menezem jakož i R. Loosli-Surrans, jako zmocněnci,
      –        za litevskou vládu D. Kriaučiūnasem a V. Balčiūnaitė, jako zmocněnci,
      –        za maďarskou vládu M. Ficsorem a M. Fehérem, jakož i Z. Tóth, jako zmocněnci,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a P. A. Antunesem, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království H. Walker, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi G. Braunem a F. W. Bulstem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. června 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009
         ze dne 6. května 2009 o dodatkových ochranných osvědčeních pro léčivé přípravky (kodifikované znění) (Úř. věst. L 152, s. 1).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Merck Sharp & Dohme Corp., dříve Merck & Co. Inc. (dále jen „Merck“),
         a Deutsches Patent- und Markenamt (Německý úřad pro patenty a ochranné známky) ve věci odmítnutí posledně uvedeného udělit
         dodatkové ochranné osvědčení (dále jen „DOO“) pro léčivou látku sitagliptin.

       Právní rámec
       Nařízení (EHS) č. 1768/92
      3        První a druhý bod odůvodnění nařízení Rady (EHS) č. 1768/92 ze dne 18. června 1992 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení
         pro léčivé přípravky (Úř. věst. L 182, s. 1; Zvl. vyd. 13/11, s. 200) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES)
         č. 1901/2006 ze dne 12. prosince 2006 (Úř. věst. L 378, s. 1, dále jen „nařízení č. 1768/92“) zní následovně:

      „vzhledem k tomu, že výzkum ve farmaceutické oblasti hraje rozhodující roli v pokračujícím procesu zvyšování úrovně veřejného
         zdraví;

      vzhledem k tomu, že léčivé přípravky, a zejména ty, které jsou výsledkem dlouhodobého a nákladného výzkumu, budou ve Společenství
         a v Evropě nadále vyvíjeny pouze za předpokladu, že pro ně budou vytvořeny příznivá pravidla, která poskytnou dostatečnou
         ochranu podpoře takového výzkumu.“

      4        Třetí a pátý bod odůvodnění tohoto nařízení uvádí, že období, které uplyne mezi podáním patentové přihlášky na nový léčivý
         přípravek a jeho registrací, zkracuje dobu skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do výzkumu, což postihuje
         farmaceutický výzkum a nese s sebou riziko přemístění výzkumných středisek mimo členské státy.

      5        Osmý a devátý bod odůvodnění téhož nařízení zní:

      „vzhledem k tomu, že trvání ochrany poskytované [DOO] musí být stanoveno tak, aby bylo dosaženo dostatečně účinné ochrany;
         že za [tímto] účelem by majitel patentu i [DOO] mohl požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let ode dne, ke kterému bylo
         pro daný léčivý přípravek uděleno rozhodnutí o registraci ve Společenství;

      vzhledem k tomu, že tedy musí být zohledněny všechny zájmy, včetně veřejného zdraví, existující v odvětví tak komplexním a citlivém,
         jako je farmaceutické odvětví; že za tímto účelem nemůže být [DOO] vydáváno na dobu delší pěti let; že ochrana poskytovaná
         osvědčením by kromě toho měla být přísně omezena na výrobek, který byl registrován jako léčivý přípravek.“

      6         Článek 3 nařízení č. 1768/92, nazvaný „Podmínky pro získání [DOO]“, stanoví:

      „[DOO] se vydá, pokud v členském státě, ve kterém je podána žádost uvedená v článku 7, ke dni předložení žádosti:
      a)       je výrobek chráněn platným základním patentem;
      b)       byl výrobek platně registrován jako léčivý přípravek v souladu se směrnicí 65/65/EHS Směrnice [Rady 65/65/EHS ze dne 26. ledna
         1965 o sbližování právních a správních předpisů týkajících se léčivých přípravků (Úř. věst. 1965, 22, s. 369) ve znění směrnice
         Rady 89/341/EHS ze dne 3. května 1989 (Úř. věst. L 142, s. 11)] popřípadě směrnice [Rady 81/851/EHS ze dne 28. září 1981 o sbližování
         právních předpisů týkajících se veterinárních léčivých přípravků (Úř. věst. L 317, s. 1) ve znění směrnice Rady 90/676/EHS
         ze dne 13. prosince 1990 (Úř. věst. L 373, s. 15)]. […];

      c)       výrobek nebyl dosud předmětem [DOO];
      d)       je registrace uvedená v písmenu b) první registrací tohoto výrobku jako léčivého přípravku.“
      7        Článek 7 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví, že „[ž]ádost o [DOO] musí být podána ve lhůtě šesti měsíců počítané ode dne,
         ke kterému byl výrobek registrován jako léčivý přípravek“.

      8        Článek 8 nařízení č. 1768/92 obsahuje výčet údajů, které musí obsahovat žádost o DOO. V odstavci 1 písm. d) bod i) stanoví,
         že zahrnuje-li žádost o DOO požadavek na prodloužení doby platnosti, musí obsahovat kopii prohlášení, kterým se dokládá soulad
         s plánem pediatrického výzkumu podle článku 36 nařízení č. 1901/2006.

      9        Článek 10 nařízení č. 1768/92, který stanoví podmínky vydání DOO nebo zamítnutí žádosti o DOO, v odstavcích 1 a 2 stanoví:

      „1. Pokud žádost o [DOO] a výrobek, který je předmětem žádosti, splňují podmínky stanovené v tomto nařízení, orgán uvedený
         v čl. 9 odst. 1 [DOO] vydá.

      2. Orgán uvedený v čl. 9 odst. 1 zamítne s výhradou odstavce 3 žádost o [DOO], pokud žádost nebo výrobek, který je předmětem
         žádosti, nesplňují podmínky stanovené v tomto nařízení.“

      10      Článek 13 tohoto nařízení, nazvaný „Doba platnosti [DOO]“, zní následovně:

      „1.       [DOO] nabývá účinnosti uplynutím zákonem stanovené doby platnosti základního patentu pro dobu odpovídající době, která uplynula
         mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace ve Společenství, zkrácené o pět
         let.

      2.       Aniž je dotčen odstavec 1, nesmí doba platnosti [DOO] překročit pět let ode dne jeho nabytí účinnosti.
      3.       Doby stanovené v odstavcích 1 a 2 se prodlouží o šest měsíců v případě použití článku 36 nařízení (ES) č. 1901/2006. V takovém
         případě může být doba stanovená v odstavci 1 tohoto článku prodloužena pouze jednou.“

      11      Článek 14 písm. a) nařízení č. 1768/92 stanoví, že DOO zaniká, „uplyne-li doba stanovená v článku 13“.

      12      Nařízení č. 469/2009, kterým se kodifikuje a ruší nařízení č. 1768/92, vstoupilo v platnost dne 6. července 2009. Jeho článek
         13 zní totožně jako článek 13 nařízení č. 1768/92. Vzhledem ke skutkovým okolnostem sporu v původním řízení se však na spor
         nadále použije nařízení č. 1768/92.

       Nařízení č. 1901/2006
      13      Dvacátý šestý a dvacátý sedmý bod odůvodnění nařízení č. 1901/2006 zní:

      „(26)  U přípravků, na něž se vztahuje požadavek na předložení pediatrických údajů, by měla být za předpokladu, že jsou dodržena
         veškerá opatření obsažená ve schváleném plánu pediatrického výzkumu, že je přípravek registrován ve všech členských státech
         a že informace o přípravku obsahují příslušné informace o výsledcích studií, poskytnuta odměna ve formě šestiměsíčního prodloužení
         [DOO] zavedeného nařízením Rady (EHS) č. 1768/92 […]

       (27)  Žádost o prodloužení platnosti [DOO] podle tohoto nařízení by měla být přípustná pouze v případě, že je [DOO] uděleno podle
         nařízení (EHS) č. 1768/92.“

      14      Článek 36 odst. 1 a 4 nařízení č. 1901/2006 stanoví:

      „1. Obsahuje-li žádost podle článků 7 nebo 8 výsledky všech studií provedených v souladu se schváleným plánem pediatrického
         výzkumu, má držitel patentu nebo [DOO] nárok na šestiměsíční prodloužení doby uvedené v čl. 13 odst. 1 a 2 nařízení (EHS)
         č. 1768/92 [(‚dále jen pediatrické prodloužení‘)].

      První pododstavec se rovněž použije v případě, že dokončení schváleného plánu pediatrického výzkumu nevede k registraci pro
         pediatrickou indikaci, avšak výsledky provedených studií jsou zohledněny v souhrnu údajů o přípravku a případně v příbalové
         informaci dotyčného léčivého přípravku.

      [...]
      4. Odstavce 1, 2 a 3 se použijí na přípravky, které jsou chráněny [DOO] podle nařízení (EHS) č. 1768/92 nebo patentem, který
         opravňuje k udělení [DOO]. […]“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      15      Společnost Merck je majitelkou evropského patentu na inhibitory dipeptidylu peptidázy k léčbě nebo prevenci cukrovky. Přihláška
         tohoto základního patentu s platností rovněž pro Spolkovou republiku Německo byla podána dne 5. července 2002.

      16      Společnost Merck zažádala dne 14. září 2007 u Deutsches Patent- und Markenamt o vydání DOO pro léčivou látku sitagliptin,
         na kterou se vztahoval uvedený patent, případně ve formě farmaceuticky přijatelné soli, především pro monohydrát sitagliptinfosfátu.
         Jako den vydání první registrace v Evropské unii a ve Spolkové republice Německo uvedla den 21. března 2007, což je den, kdy
         došlo k udělení evropské registrace pro léčivý přípravek, který obsahuje účinnou látku monohydrát sitagliptinfosfátu. Tento
         léčivý přípravek je v uvedeném členském státě prodáván pod ochrannou známkou Januvia.

      17      Tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 1. července 2008 z toho důvodu, že mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška
         základního patentu, a dnem vydání první registrace uplynuly pouze čtyři roky, osm měsíců a šestnáct dnů, takže by výpočet
         doby platnosti DOO na základě čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1768/92 vedl k negativní době platnosti v délce tří měsíců a čtrnácti
         dnů.

      18      Společnost Merck podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k Bundespatentgericht. Tvrdí, že v dané věci jsou všechny podmínky
         k vydání DOO naplněny, přičemž doba platnosti DOO mezi tyto podmínky nepatří.

      19      Společnost Merck tvrdí, že i když výpočet doby platnosti DOO nemůže vést k pozitivní hodnotě, může podle ní stále vést k hodnotě
         nulové či negativní. Její návrh je motivován obavou, aby si do budoucna zachovala možnost žádat o prodloužení tohoto DOO.
         V tomto smyslu příslušný orgán schválil dne 27. března 2009 plán pediatrického výzkumu s tím, že studie předepsané v tomto
         plánu musí být dokončeny do roku 2017.

      20      Předkládající soud si klade otázku, zda vstup nařízení č. 1901/2006 v platnost, které zakotvuje poskytnutí odměny ve formě
         pediatrického prodloužení na dobu šesti měsíců, nemění postup, podle něhož bylo až do současnosti možné vydat DOO pouze tehdy,
         uplynulo-li mezi podáním patentové přihlášky a vydáním první registrace dotyčného léčivého přípravku v Unii pět let. Podle
         předkládajícího soudu je důležité vědět, zda je v návaznosti na vstup tohoto nařízení v platnost třeba vydávat DOO s negativní
         nebo nulovou dobou platnosti.

      21      Předkládající soud tedy uvedl, že považuje za nutné obrátit se na Soudní dvůr s žádostí o výklad čl. 13 odst. 1 nařízení č. 469/2009.

      22      Za těchto podmínek se Bundespatentgericht rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Může být pro léčivé přípravky vydáno [DOO], je-li doba, která uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního
         patentu, a dnem vydání první registrace ve Společenství, kratší než pět let?“

       K předběžné otázce
      23      Úvodem je třeba uvést, že předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce odkazuje na nařízení č. 469/2009,
         kterým se kodifikuje a ruší nařízení č. 1768/92.

      24      Jelikož však nařízení č. 469/2009 vstoupilo v platnost dne 6. července 2009, tedy po přijetí rozhodnutí, které je předmětem
         žaloby ve věci v původním řízení, použije se na tuto věc nadále nařízení č. 1768/92.

      25      Dále je třeba uvést, že i když je doba pediatrického prodloužení stanovená v čl. 13 odst. 3 nařízení č. 1768/92, jsou podmínky
         jejího uplatnění stanoveny v článku 36 nařízení č. 1901/2006. Na otázku předkládajícího soudu je proto třeba odpovědět ve
         světle těchto dvou nařízení.

      26      Je tudíž třeba dospět k závěru, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 13 nařízení č. 1768/92 ve spojení
         se článkem 36 nařízení č. 1901/2006 musí být vykládány v tom smyslu, že DOO může být vydáno pro léčivé přípravky, je-li doba,
         která uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace v Unii, kratší
         než pět let.

      27      S ohledem na informace uvedené v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce si tento soud v případě kladné odpovědi na uvedenou
         otázku rovněž přeje zjistit, zda lhůta v délce šesti měsíců stanovená v článku 36 nařízení č. 1901/2006 musí začít plynout
         před uplynutím doby platnosti patentu, tedy k určitému dni s tím, že DOO bude mít negativní dobu platnosti, nebo zda je třeba
         dobu platnosti DOO zaokrouhlit na nulu, a tato lhůta tak začne plynout ode dne uplynutí doby platnosti uvedeného patentu.

      28      Úvodem je třeba uvést, že čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1768/92 stanoví, že DOO nabývá účinnosti na dobu odpovídající době, která
         uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace v Unii, zkrácené o pět
         let. Ze znění uvedeného ustanovení ani z jiného ustanovení tohoto nařízení nelze vyvodit, že toto nařízení nutně zakazuje,
         aby byla délka platnosti DOO negativní.

      29      Článek 13 nařízení č. 1768/92 ve znění nařízení č. 1901/2006 je tudíž třeba vykládat nejen výlučně s ohledem na jeho znění,
         ale rovněž s přihlédnutím k obecné systematice a cílům systému, do něhož se začleňuje (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne
         11. prosince 2003, Hässle, C‑127/00, Recueil, s. I‑14781, bod 55, a ze dne 3. září 2009, AHP Manufacturing, C‑482/07, Sb.
         rozh. s. I‑7295, bod 27).

      30      Pokud jde zaprvé o obecnou systematiku nařízení č. 1768/92, je nutno konstatovat, že článek 10 uvedeného nařízení stanoví,
         že pokud žádost o DOO a výrobek, který je předmětem žádosti, splňují podmínky stanovené týmž nařízením, příslušný orgán toto
         DOO vydá. Je tudíž třeba konstatovat, že pozitivní doba platnosti DOO nefiguruje mezi hmotněprávními podmínkami pro získání
         takového DOO stanovenými v článku 3 tohoto nařízení ani mezi formálními podmínkami pro získání DOO uvedenými v článcích 7
         až 9 uvedeného nařízení.

      31      Pokud jde zadruhé o cíle sledované nařízením č. 1768/92, je třeba připomenout, že základní cíl tohoto nařízení, tak jak je
         uvedený v prvním a druhém bodě jeho odůvodnění, spočívá v zajištění dostatečné ochrany pro podporu výzkumu ve farmaceutické
         oblasti, který hraje rozhodující roli v pokračujícím procesu zvyšování úrovně veřejného zdraví (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek AHP Manufacturing, bod 30).

      32      V tomto ohledu je přijetí uvedeného nařízení odůvodněno v jeho třetím, čtvrtém a osmém bodě odůvodnění nedostatečnou dobou
         skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do farmaceutického výzkumu vzhledem k období, které uplyne mezi podáním
         patentové přihlášky na nový léčivý přípravek a jeho registrací (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek AHP Manufacturing,
         bod 30).

      33      Nařízení č. 1768/92 tak má za cíl odstranit tuto nedostatečnost zavedením DOO pro léčivé přípravky. Kromě tohoto cíle nařízení
         č. 1768/92 uznává, jak vyplývá z jeho devátého bodu odůvodnění, nezbytnost zohlednit v odvětví tak komplexním, jako je farmaceutické
         odvětví, všechny zájmy včetně veřejného zdraví tím, že zajišťuje, aby takto zaručené výlučné užívání nepřekročilo meze toho,
         co je nezbytné k pokrytí investic, a nadměrně neoddalovalo okamžik, kdy se dotčený výrobek stane volným (v tomto smyslu viz
         výše uvedený rozsudek AHP Manufacturing, body 30 a 39).

      34      Ohledně nařízení č. 1901/2006, které pozměnilo mimo jiné článek 13 nařízení č. 1768/92 v původním znění, je třeba konstatovat,
         že z jeho dvacátého šestého bodu odůvodnění vyplývá, že jeho cílem je vykompenzovat úsilí vynaložené pro účely vyhodnocení
         pediatrických účinků dotyčného léčivého přípravku tím, že majiteli základního patentu, který provedl veškeré výzkumy uložené
         v plánu pediatrického výzkumu schváleném pro předmětný léčivý přípravek, poskytne odměnu ve formě prodloužení DOO o šest měsíců.

      35      I když DOO s negativní či nulovou dobou platnosti není samo o sobě k užitku, nic to nemění na tom, že od přijetí nařízení
         č. 1901/2006 může být takové DOO užitečné pro majitele základního patentu, který si přeje získat pediatrické prodloužení.
         Článek 13 odst. 3 nařízení č. 1768/92 totiž stanoví možnost prodloužit dobu platnosti DOO vypočtenou v souladu s odstavcem
         1 tohoto článku o šest měsíců, a umožňuje tak prodloužit patnáctileté období výlučné ochrany podle osmého bodu odůvodnění
         nařízení č. 1768/92.

      36      Jak vyplývá z dvacátého šestého bodu odůvodnění nařízení č. 1901/2006 a ze čl. 13 odst. 3 nařízení č. 1768/92 a čl. 36 odst. 1
         nařízení č. 1901/2006 vykládaných ve spojení, pediatrické prodloužení je možné udělit pouze tehdy, pokud bylo vydáno DOO na
         základě nařízení č. 1768/92.

      37      Pokud by musela být žádost o DOO zamítnuta z důvodu, že výpočet podle čl. 13 odst. 1 posledně jmenovaného nařízení vede k negativní
         či nulové době platnosti, majitel základního patentu by nemohl získat prodloužení ochrany poskytované takovým patentem, i kdyby
         provedl veškeré studie podle schváleného plánu pediatrického výzkumu ve smyslu článku 36 nařízení č. 1901/2006. Takové zamítnutí
         by mohlo ohrozit užitečný účinek nařízení č. 1901/2006 a mohlo by mít za následek ohrožení cíle sledovaného tímto nařízením,
         tj. cíle spočívajícího v poskytnutí odměny za úsilí vynaložené pro účely vyhodnocení pediatrických účinků dotyčného léčivého
         přípravku.

      38      Je tudíž nutno dospět k závěru, že z nařízení č. 1768/92 ve spojení s nařízením č. 1901/2006 vyplývá, že DOO ve spojení s pediatrickým
         prodloužením zakládají ve prospěch majitele základního patentu výlučnou ochranu v délce nejvýše patnáct let a šest měsíců
         od data první registrace léčivého předmětného přípravku v Unii.

      39      Z této maximální délky ochrany plyne, že pediatrické prodloužení má užitek, pokud negativní doba platnosti DOO nepřesahuje
         šest měsíců. Jinými slovy, cíle nařízení č. 1901/2006 se dosáhne, pokud majitel základního patentu získal první registraci
         předmětného léčivého přípravku v Evropské unii v rozmezí čtyř a půl roku a pěti let od podání přihlášky základního patentu.
         DOO tudíž může být vydáno, jestliže mezi datem přihlášky základního patentu a datem získání takové registrace uplynulo méně
         než pět let.

      40      Z toho plyne, že je třeba dospět k závěru, že vydání DOO nelze zamítnout pouze na základě skutečnosti, že doba platnosti určená
         v souladu s metodou výpočtu stanovenou v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1768/92 není pozitivní.

      41      Pokud jde o otázku, kdy začíná běžet lhůta pediatrického prodloužení v délce šesti měsíců, je třeba dospět k závěru, že je-li
         doba, která uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace předmětného
         léčivého přípravku v Unii, kratší než pět let, počátek lhůty tohoto prodloužení nemůže být stanoven k datu zániku základního
         patentu tak, že by doba platnosti uvedeného DOO byla považována za nulovou. Takové řešení by bylo v rozporu s metodou výpočtu
         podle čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1768/92, jelikož toto ustanovení stanoví, že doba platnosti DOO odpovídá době, které uplynula
         mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace v Unii, zkrácené o pět let.

      42      Je-li tudíž doba platnosti DOO negativní, nemůže být zaokrouhlena na nulu. Lhůta pediatrického prodloužení podle nařízení
         č. 1901/2006 začíná běžet od data, které se určí tak, že od data zániku patentu odpočítá rozdíl mezi obdobím pěti let a dobou,
         která uplynula mezi podáním přihlášky patentu a vydáním první registrace.

      43      Pouze v případě, že doba, která uplynula mezi datem přihlášky základního patentu a datem vydání první registrace předmětného
         léčivého přípravku v Unii, činí přesně pět let, může mít DOO nulovou dobu platnosti a počátek běhu lhůty pediatrického prodloužení
         v délce šesti měsíců se shoduje s datem zániku základního patentu.

      44      Za okolností ve věci v původním řízení by DOO ve spojení s pediatrickým prodloužením poskytovaly majiteli základního patentu
         ochranu v délce dvou měsíců a šestnácti dnů, která nabývá účinnosti uplynutím zákonem stanovené doby platnosti základního
         patentu. Vydání DOO s negativní dobou platnosti tak v dané věci umožňuje dosáhnout cíle nařízení č. 1901/2006.

      45      Z výše uvedeného vyplývá, že na položenou otázku je třeba odpovědět tak, že článek 13 nařízení č. 1768/92 ve spojení se článkem
         36 nařízení č. 1901/2006 musí být vykládány v tom smyslu, že DDO může být vydáno pro léčivé přípravky, je-li doba, která uplynula
         mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace v Unii, kratší než pět let.
         V tomto případě začíná lhůta pediatrického prodloužení podle posledně uvedeného nařízení běžet od data, které se určí tak,
         že od data zániku patentu odpočítá rozdíl mezi obdobím pěti let a dobou, která uplynula mezi podáním přihlášky patentu a vydáním
         první registrace.

       K nákladům řízení
      46      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 13 nařízení Rady (EHS) č. 1768/92 ze dne 18. června 1992 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro léčivé přípravky
            ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1901/2006 ze dne 12. prosince 2006 ve spojení s článkem 36 nařízení
            č. 1901/2006 musí být vykládány v tom smyslu, že dodatkové ochranné osvědčení může být pro léčivé přípravky vydáno, je-li
            doba, která uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace v Unii,
            kratší než pět let. V tomto případě začíná lhůta pediatrického prodloužení podle posledně uvedeného nařízení běžet od data,
            které se určí tak, že se od data zániku patentu odpočítá rozdíl mezi obdobím pěti let a dobou, která uplynula mezi podáním
            přihlášky patentu a vydáním první registrace.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.