title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. prosince 2010. # Lucemburské velkovévodství a Administration de l’enregistrement et des domaines proti Pierre Feltgen a Bacino Charter Company SA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Lucembursko. # Šestá směrnice o DPH - Osvobození - Článek 15 odst. 4 písm. a) a čl. 15 odst. 5 - Osvobození nájmu námořních lodí - Působnost. # Věc C-116/10.

text:
      Věc C-116/10
      Lucemburské velkovévodství
      a
      Administration de l’enregistrement et des domaines
      v.
      Pierre Feltgen, jakožto správce konkurzní podstaty společnosti Bacino Charter Company SA
      a
      Bacino Charter Company SA
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation (Lucembursko)]
      „Šestá směrnice o DPH – Osvobození – Článek 15 odst. 4 písm. a) a čl. 15 odst. 5 – Osvobození nájmu námořních lodí – Působnost“
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od
            daně stanovená šestou směrnicí – Osvobození nájmu lodí užívaných k plavbě na volném moři
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 15 bod 5)
      Článek 15 odst. 5 šesté směrnice Rady 77/388/EHS o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu,
         ve znění směrnice 91/680, musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně z přidané hodnoty podle tohoto ustanovení
         nevztahuje na poskytování služeb spočívajících v poskytování lodi s posádkou za úplatu k dispozici fyzickým osobám pro účely
         zábavních výletů na volné moře.

      Tento článek se totiž týká nájmu lodí užívaných k plavbě na volném moři a zajišťujících přepravu cestujících za úplatu nebo
         výkon obchodní či průmyslové činnosti nebo rybolovu. Aby takové poskytování služeb nájmu mohlo být osvobozeno od daně na základě
         uvedeného ustanovení, je třeba, aby nájemce dotčené lodi tuto loď použil k výkonu hospodářské činnosti. Z toho plyne, že pokud
         je loď pronajata osobám, které ji používají výhradně k zábavním účelům, a nikoli k výdělečné činnosti, tedy mimo jakoukoli
         hospodářskou činnost, poskytování služby nájmu nesplňuje výslovné podmínky pro osvobození od daně z přidané hodnoty stanovené
         v čl. 15 odst. 5 šesté směrnice.

      (viz body 13–14, 21 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      22. prosince 2010(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Osvobození – Článek 15 odst. 4 písm. a) a čl. 15 odst. 5 – Osvobození nájmu námořních lodí – Působnost“
      Ve věci C‑116/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Cour de cassation
         (Lucembursko) ze dne 18. února 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 3. března 2010, v řízení

      Lucemburské velkovévodství,
      Administration de l’enregistrement et des domaines
      proti
      Pierru Feltgenovi, jakožto správci konkurzní podstaty společnosti Bacino Charter Company SA,

      Bacino Charter Company SA,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a G. Arestis (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Lucemburské velkovévodství a Administration de l’enregistrement a des domaines F. Kremerem a P.-E. Partschem, avocats,
      –        za P. Feltgena, jakožto správce konkurzní podstaty společnosti Bacino Charter Company SA, a za společnost Bacino Charter Company
         SA B. Feltenem, avocat,

      –        za německou vládu T. Henzeem, C. Blaschkem a B. Kleinem, jako zmocněnci,
      –        za kyperskou vládu D. Kallí, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi M. Afonso, jako zmocněnkyní,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 15 odst. 5 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977
         o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný
         základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 91/680/EHS ze dne 16. prosince 1991 (Úř.
         věst. L 376, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 160; dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Lucemburským velkovévodstvím a Administration de l’enregistrement et des domaines
         (dále jen „daňová správa“) na jedné straně a P. Feltgenem, správcem konkurzní podstaty Bacino Charter Company SA, společnosti
         podle lucemburského práva, a danou společností (dále jen „společnost Bacino“) na druhé straně ve věci zaplacení daně z přidané
         hodnoty (dále jen „DPH“) uvedené v daňových výměrech za roky 1998 a 1999 uvedenou společností.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Pod názvem „Osvobození vývozu ze Společenství a obdobných plnění a mezinárodní přepravy od daně“ článek 15 šesté směrnice
         stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské státy od daně následující plnění, a to za podmínek, které
         samy stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání
         se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:

      [...]
      4.      dodání zboží pro zásobování lodí:
      a)      užívaných k plavbě po volném moři a přepravujících cestující za úplatu nebo užívaných k obchodní či průmyslové činnosti nebo
         k rybolovu;

      b)      užívaných k poskytování záchrany a pomoci na moři nebo k pobřežnímu rybolovu, v tomto případě však s výjimkou dodávek palubních
         zásob;

      [...]
      5.      dodání, úpravu, opravu, údržbu a nájem námořních lodí uvedených v odst. 4 písm. a) a b) a dodání, nájem, opravu a údržbu zařízení
         – včetně rybářského vybavení – které je na těchto lodích instalováno nebo používáno

      [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
      4        Šestá směrnice byla provedena do lucemburského právního řádu zákonem ze dne 12. února 1979 o dani z přidané hodnoty (dále
         jen „lucemburský zákon“). Článek 43 odst. 1 bod i) druhá odrážka uvedeného zákona ve znění platném v době rozhodné z hlediska
         skutečností v původním řízení stanoví, že poskytování služeb uskutečněná pro potřeby námořní plavby jsou osvobozena od DPH
         v mezích a za podmínek stanovených velkovévodským nařízením.

      5        Článek 7 odst. 2 písm. a) první odrážka velkovévodského nařízení ze dne 16. června 1999 o osvobození vývozu ze Společenství,
         dodání zboží uvnitř Společenství a dalších plnění od daně z přidané hodnoty uvádí, že poskytováním služeb uskutečněným pro
         potřeby námořní plavby podle článku 43 se rozumí nájem lodí určených k námořní plavbě a zajišťujících přepravu osob nebo zboží
         za úplatu, nebo výkon obchodní nebo průmyslové činnosti nebo rybolovu, s výjimkou jachet a dalších rekreačních a sportovních
         lodí a plavidel.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      6        Mezi dny 10. července 1998 a 8. srpna 1999 společnost Bacino pravidelně poskytovala loď, kterou vlastnila, jakož i její posádku
         za úplatu k dispozici fyzickým osobám podnikajícím zábavní výlety na volném moři. Jelikož se domnívala, že tato operace byla
         osvobozena od DPH, společnost Bacino za danou operaci DPH nezaplatila.

      7        Daňová správa měla za to, že se osvobození od DPH stanovené v čl. 43 odst. 1 bodu i) druhé odrážce lucemburského zákona neuplatní,
         pokud nejde o obchodní loď, ale o jachtu ve smyslu velkovévodského nařízení uvedeného v bodě 5 tohoto rozsudku, a v průběhu
         roku 2001 sdělila společnosti Bacino daňové výměry za roky 1998 a 1999, na nichž byly uvedeny částky, které uvedená společnost
         dlužila z titulu DPH.

      8        Po neúspěšné stížnosti napadla společnost Bacino tyto daňové výměry před tribunal d’arrondissement de Luxembourg (okresní
         soud v Lucemburku) a tvrdila, že uvedená operace spadá do působnosti čl. 43 odst. 1 bodu i) druhé odrážky lucemburského zákona.

      9        Uvedená žaloba byla zamítnuta a společnost Bacino podala odvolání k odvolacímu soudu, který jejímu podání vyhověl. Uvedený
         soud konstatoval zejména to, že hlavním plněním byl nájem lodi s posádkou a vedlejším plněním přeprava. Uvedený soud konstatoval,
         že loď, kterou společnost Bacino vlastnila, byla určena k plavbě na volném moři a že přeprava cestujících byla úplatná, takže
         nájem uvedené lodi představoval obchodní operaci, a rozhodl, že obě podmínky stanovené v čl. 15 odst. 5 šesté směrnice byly
         splněny.

      10      Daňová správa podala kasační opravný prostředek ke Cour de cassation, který měl za to, že řešení sporu v původním řízení vyžaduje
         výklad práva Unie, a rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Mohou být služby poskytované vlastníkem lodi, který loď za úplatu poskytuje i s posádkou fyzickým osobám pro zábavní výlety
         těchto zákazníků na volném moři, osvobozeny podle čl. 15 odst. 5 šesté směrnice […], považují-li se tyto služby zároveň za
         nájem lodi a přepravu?“

       K předběžné otázce
      11      Podstatou předběžné otázky předkládajícího soud je, zda lze čl. 15 odst. 5 šesté směrnice vykládat v tom smyslu, že se osvobození
         od DPH stanovené tímto ustanovením vztahuje na poskytování služeb spočívajících v poskytování lodi s posádkou za úplatu k dispozici
         fyzickým osobám pro účely zábavních výletů na volném moři.

      12      V tomto ohledu je třeba připomenout ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle níž je pro výklad ustanovení práva Unie třeba
         vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz zejména rozsudky
         ze dne 17. listopadu 1983, Merck, 292/82, Recueil, s. 3781, bod 12; ze dne 1. března 2007, Schouten, C‑34/05, Sb. rozh. s. I‑1687,
         bod 25, a ze dne 3. prosince 2009, Yaesu Europe, C‑433/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 24).

      13      V tomto ohledu je nutno uvést, že se samotné znění čl. 15 odst. 5 šesté směrnice, jež odkazuje na čl. 15 odst. 4 písm. a)
         téže směrnice, týká nájmu lodí užívaných k plavbě na volném moři a zajišťujících přepravu cestujících za úplatu nebo výkon
         obchodní či průmyslové činnosti nebo rybolovu. Aby takové poskytování služeb nájmu mohlo být osvobozeno od daně na základě
         uvedeného ustanovení, je třeba, aby nájemce dotčené lodi tuto loď použil k výkonu hospodářské činnosti.

      14      Z toho plyne, že pokud je – jako ve věci v původním řízení – loď pronajata osobám, které ji používají výhradně k zábavním
         účelům, a nikoli k výdělečné činnosti, tedy mimo jakoukoli hospodářskou činnost, poskytování služby nájmu nesplňuje výslovné
         podmínky pro osvobození od DPH stanovené v čl. 15 odst. 5 šesté směrnice.

      15      Je ostatně třeba uvést, že čl. 15 odst. 5 šesté směrnice osvobozuje prostřednictvím odkazu na čl. 15 odst. 4 písm. b) téže
         směrnice rovněž nájem lodí užívaných k poskytování záchrany a pomoci na moři nebo k pobřežnímu rybolovu, v tomto případě však
         s výjimkou dodávek palubních zásob. Případy uvedené v daných ustanoveních se nicméně zjevně netýkají skutkových okolností
         dotčených ve věci v původním řízení.

      16      Výklad uvedený v bodech 13 a 14 tohoto rozsudku je mimoto potvrzen cílem režimu osvobození podle článku 15 šesté směrnice,
         kterým je pokud jde o vývoz, obdobná plnění a mezinárodní přepravu, dodržení zásady zdanění dotyčného zboží nebo služeb v místě
         jejich určení (viz rozsudek ze dne 18. října 2007, Navicon, C‑97/06, Sb. rozh. s. I‑8755, bod 29).

      17      Za těchto podmínek se osvobození stanovené v čl. 15 odst. 5 šesté směrnice nemůže vztahovat na služby nájmu lodi nájemcům,
         kteří zamýšlejí loď použít výhradně pro soukromé účely jako koneční spotřebitelé.

      18      Je třeba uvést i to, že odůvodnění návrhu šesté směrnice Rady o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
         daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, předloženého Komisí Evropských společenství
         Radě Evropských společenství dne 29. června 1973, výslovně uvádí, že rekreační lodě jsou vyloučeny z osvobození stanoveného
         v čl. 15 odst. 5 uvedené směrnice, a že s nimi spojené služby poskytované konečnému spotřebiteli musí podléhat DPH. Toto odůvodnění
         potvrzuje, že poskytování služeb nájmu lodí konečným spotřebitelům, kteří je využívají pro účely zábavy nebo rekreace, je
         vyloučeno z působnosti uvedeného osvobození.

      19      Mimoto podle ustálené judikatury musejí být osvobození od DPH vykládána striktně, jelikož představují výjimku z obecné zásady,
         podle které každá služba poskytnutá osobou povinnou k dani za protiplnění podléhá uvedené dani (viz zejména rozsudky ze dne
         26. června 1990, Velker International Oil Company, C‑185/89, Recueil, s. I‑2561, bod 19, jakož i ze dne 14. září 2006, Elmeka,
         C‑181/04 až C‑183/04, Sb. rozh. s. I‑8167, bod 15).

      20      Krom toho výklad uvedený v bodě 13 a 14 tohoto rozsudku nelze zpochybnit kvalifikací dotčeného poskytování služeb ve vnitrostátním
         právu, jež nemá dopad na odpověď, která musí být poskytnuta na otázku položenou předkládajícím soudem. Z judikatury Soudního
         dvora, a zejména z bodů 27 a 28 výše uvedeného rozsudku Navicon, jehož předmětem byl právě výklad čl. 15 odst. 5 šesté směrnice,
         totiž vyplývá, že podřízení určité operace DPH nebo její osvobození nemůže záviset na její kvalifikaci ve vnitrostátním právu,
         neboť v souladu s ustálenou judikaturou členské státy sice na základě úvodní věty článku 15 stanoví podmínky osvobození pro
         účely zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání se
         daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu, avšak tyto podmínky nemohou mít dopad na vymezení obsahu stanovených osvobození
         od daně.

      21      S ohledem na všechny předcházející úvahy je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 15 odst. 5 šesté směrnice musí
         být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od DPH podle uvedeného ustanovení nevztahuje na poskytování služeb spočívajících
         v poskytování lodi s posádkou za úplatu k dispozici fyzickým osobám pro účely zábavních výletů na volné moře.

       K nákladům řízení
      22      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 15 odst. 5 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
            se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 91/680/EHS ze dne
            16. prosince 1991, musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně z přidané hodnoty podle uvedeného ustanovení nevztahuje
            na poskytování služeb spočívajících v poskytování lodi s posádkou za úplatu k dispozici fyzickým osobám pro účely zábavních
            výletů na volné moře.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 6. dubna 1995. # Union nationale des mutualités socialistes proti Aldo Del Grosso. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgie. # Věc C-325/93.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 4. května 1995. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-79/94.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. prosince 2003.#Bruno Schnitzer.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Amtsgericht Augsburg - Německo.#Volný pohyb služeb.#Věc C-215/01.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 13. listopadu 2007. # Ioannis Tsirimokos proti Evropskému parlamentu. # Veřejná služba - Úředníci. # Věc F-76/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (prvního senátu)
      13. listopadu 2007
      Věc F-76/06
      Ioannis Tsirimokos
      v.
      Evropský parlament
      „Veřejná služba – Úředníci – Pracovní podmínky – Práce na poloviční úvazek před odchodem do důchodu – Vyloučení převedených práv na důchod při výpočtu základního platu jako odměny za práci na poloviční úvazek – Závěrečná zpráva č. 241/05 sboru vedoucích správních útvarů“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 EA, kterou se I. Tsirimokos domáhá zrušení rozhodnutí Parlamentu ze dne 25. října
         2005, potvrzeného rozhodnutím ze dne 19. dubna 2006, kterým se zamítá jeho stížnost, o nezohlednění práv převedených do důchodového
         systému Společenství při výpočtu podílu základního platu, který mu byl přiznán v rámci přijetí jeho žádosti pracovat na částečný
         úvazek před odchodem do důchodu.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý z účastníků ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Odměna – Práce na poloviční úvazek před odchodem do důchodu
      [Služební řád úředníků, příloha IVa článek 4 písm. b) a příloha VIII, články 2 až 5, 9, 9a a 11]
      2.      Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Totožnost předmětu a důvodu
      (Služební řád úředníků, čl. 90 odst. 2)
      1.      Článek 4 písm. b) přílohy IV služebního řádu, který upravuje postup výpočtu sníženého platu jako odměny za práci na poloviční
         úvazek vykonávanou úředníkem před odchodem do důchodu, obsahuje taxativní výčet odsloužených let, která musí být zohledněna
         pro výpočet procentní sazby jeho základního platu, na kterou si dotčená osoba může činit nárok. Tento výčet stanoví, že se
         zohlední odsloužená léta ve smyslu článků 2, 3, 4, 5, 9 a 9a přílohy VIII služebního řádu, avšak nijak nezmiňuje článek 11
         přílohy VIII služebního řádu. Článek 4 písm. b) se tudíž nevztahuje na léta odsloužená v důsledku převodu práv na důchod do
         důchodového systému Společenství, který umožňuje uvedený článek 11.

      Tento doslovný výklad čl. 4 písm. b) přílohy IVa služebního řádu je posílen dvěma úvahami spojenými se systémem, do něhož
         je toto ustanovení zasazeno. Jednak ustanovení uvedená v čl. 4 přílohy IVa služebního řádu představují autonomní režim upravující
         postup výpočtu platu jako odměny za práci na poloviční úvazek vykonávanou před odchodem úředníka do důchodu, přičemž uvedený
         režim je součástí obecného režimu pravidel, jimiž se řídí práce na částečný úvazek, uvedených v příloze IVa služebního řádu.
         Naproti tomu pravidlo stanovené v článku 11 přílohy VIII služebního řádu je specifické pro režim důchodů a nemůže být chápáno
         jako výraz obecné zásady nařizující považovat za skutečnou službu práci uskutečněnou před nástupem do služebního poměru Společenství.
         Zároveň z kontextu článku 4 přílohy IVa služebního řádu a z cílů sledovaných právní úpravou, jehož je součástí, tedy režimu
         pravidel, jimiž se řídí práce na částečný úvazek, nevyplývá, že je třeba zohlednit léta před nástupem do služebního poměru
         ve Společenstvích při výpočtu podílu základního platu, který byl dotyčnému přiznán v rámci přijetí jeho žádosti pracovat na
         částečný úvazek před odchodem do důchodu.

      Co se týče zásady rovného zacházení, pokud jde o nakládaní s léty odslouženými v rámci orgánu ve srovnání s léty odslouženými
         v důsledku převodu práv na důchod, peněžní částka, kterou úředník přispívá do rozpočtu Společenství, a časové období věnované
         službě v orgánech Společenství nepředstavují srovnatelné hodnoty. Úředník, který v okamžiku svého nástupu do služebního poměru
         Společenství do důchodového systému Společenství převedl peněžní prostředky odpovídající právům, která nabyl ve vnitrostátním
         systému, se tudíž nenachází v situaci srovnatelné se situací úředníka, který do služebního poměru Společenství nastoupil dříve,
         jenž od té doby do důchodového systému Společenství přispíval odvody ze své mzdy.

      (viz body 34 až 39 a 41)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 11. září 2007, Lindorfer v. Rada, C‑227/04 P, Sb. rozh. s. I‑6767, body 67 a 68
      Soud prvního stupně: 16. prosince 2004, Pappas v. Komise, T‑11/02, Sb. VS s. I‑A‑381 a II‑1773, bod 44
      2.      Pravidlo souladu správní stížnosti ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu a následné žaloby vyžaduje pod sankcí nepřípustnosti,
         aby žalobní důvod vznesený před soudem Společenství byl vznesen již v rámci postupu před zahájením soudního řízení, aby mohl
         orgán oprávněný ke jmenování dostatečně přesným způsobem zjistit, co je předmětem kritiky napadeného rozhodnutí ze strany
         zúčastněného. Toto pravidlo je odůvodněno samotným účelem postupu před zahájením soudního řízení, jehož cílem je umožnit smírné
         vyřešení sporu, který se vyskytl mezi úředníky a správou. Uvedený orgán tak musí být jasně informován o námitkách vznesených
         stěžovatelem, aby mu mohl navrhnout případné smírné vyřešení sporu.

      (viz bod 45)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 1. července 1976, Sergy v. Komise, 58/75, Recueil, s. 1139, bod 32; 14. března 1989, Del Amo Martinez v. Parlament,
         133/88, Recueil, s. 689, bod 9

      Soud prvního stupně: 29. listopadu 2006, Campoli v. Komise, T‑135/05, Sb. VS s. I-A-2-297 a II-A-2-1527, bod 32 a citovaná
         judikatura


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 26. října 2006. # Koninklijke Coöperatie Cosun UA proti Komisi Evropských společenství. # Kasační opravný prostředek - Zemědělství - Společná organizace trhů - Cukr - Článek 26 nařízení (EHS) č. 1785/81 a článek 3 nařízení (EHS) č. 2670/81- Poplatek dlužný za cukr C prodaný na vnitřním trhu - Žádost o prominutí - Ustanovení o ekvitě upravené článkem 13 nařízení (EHS) č. 1430/79 - Pojem "dovozní nebo vývozní clo" - Zásady rovnosti a právní jistoty - Ekvita. # Věc C-68/05 P.

text:
      Věc C-68/05 P
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Zemědělství – Společná organizace trhů – Cukr – Článek 26 nařízení (EHS) č. 1785/81 a článek 3 nařízení (EHS) č. 2670/81– Poplatek dlužný za cukr C prodaný na vnitřním trhu – Žádost o prominutí – Ustanovení o ekvitě upravené článkem 13 nařízení (EHS) č. 1430/79 – Pojem ‚dovozní nebo vývozní clo‘ – Zásady rovnosti a právní jistoty – Ekvita“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Vrácení či prominutí dovozního cla
      (Nařízení Rady č. 1430/79, čl. 1 odst. 2 písm. a) a b) a článek 13; nařízení Komise č. 2670/81, článek 3)
      2.        Kasační opravný prostředek – Žalobní důvody – Žalobní důvod předložený poprvé v rámci kasačního opravného prostředku
      1.        Článek 13 nařízení č. 1430/79 o vrácení nebo prominutí dovozního cla nebo vývozního cla, podle kterého dovozní clo lze vrátit
         nebo prominout ve zvláštních případech, které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat ani podvodnému jednání, ani hrubé
         nedbalosti zúčastněné osoby, nemůže představovat základ pro prominutí nebo vrácení poplatku dlužného na základě článku 3 nařízení
         č. 2670/81, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro výrobu cukru nad rámec kvóty, za cukr C prodaný na vnitřním trhu.

      Jednak totiž tento poplatek není vybírán z důvodu překročení vnějších hranic Společenství určitým množstvím cukru C, ale naopak
         z toho důvodu, že uvedené množství nebylo vyvezeno ze Společenství nebo protože při jeho vývozu nebyly splněny podmínky a
         dodrženy lhůty stanovené nařízením č. 2670/81. Skutečností, která dala vznik výběru tohoto poplatku, je tedy neexistence důkazu
         ke stanovenému dni pro tento účel o vývozu množství cukru C ve stanovené lhůtě. Uvedený poplatek tudíž neodpovídá žádné ze
         tří kategorií vypočtených v čl. 1 odst. 2 písm. a ) a b) nařízení č. 1430/79.

      Krom toho nic nenasvědčuje tomu, že zákonodárce Společenství měl v úmyslu postavit naroveň výrobce cukru C prodaného na vnitřním
         trhu a dovozce cukru.

      Zaprvé dávky při dovozu cukru ze třetích zemí a poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 za cukr C prodaný
         na vnitřním trhu nesledují stejné cíle.

      Zadruhé z třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2645/70 o ustanoveních použitelných pro cukr vyrobený nad maximální kvótu ani
         z třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2670/81, který ho nahradil – formulovaných v podstatě stejně – nevyplývá, že zákonodárce
         Společenství měl v úmyslu, aby dovozce cukru původem ze třetích zemí a výrobce cukru C prodaného na vnitřním trhu měli stejné
         postavení. Z těchto bodů odůvodnění, jakož i z článku 3 nařízení č. 2670/81 totiž jasně plyne, že odkaz na cukr dovezený ze
         třetích zemí se omezuje na způsob výpočtu poplatku stanoveného v uvedeném článku.

      Zatřetí ze znění článku 26 nařízení č. 1785/81 o společné organizaci trhů v odvětví cukru nelze vyvodit vůli zákonodárce Společenství
         přiznat cukru C prodanému na vnitřním trhu postavení výrobku dovezeného ze třetích zemí a postavit naroveň výrobce cukru C
         a dovozce cukru, jelikož tento článek se pouze omezuje na stanovení zákazu odbytu cukru C na vnitřním trhu.

      Konečně začtvrté okolnost, že jak dovozní clo, tak i poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 jsou součástí
         vlastních zdrojů Společenství, nemůže prokázat, že dovozci cukru původem ze třetích zemí a výrobci cukru C jsou v podobné
         situaci. Vlastní zdroje Společenství se totiž skládají z příjmů, které se velmi liší svou povahou a spadají do režimů, které
         jsou rovněž různé.

      (viz body 39, 41, 43, 63-65, 101–102)
      2.        Umožnit účastníku řízení, aby vznesl žalobní důvod, který nevznesl u Soudu, poprvé až před Soudním dvorem, znamená umožnit
         mu, aby předložil Soudnímu dvoru, jehož pravomoc ve věci kasačního opravného prostředku je omezena, spor v širším rozsahu
         než spor, který projednával Soud. V rámci kasačního opravného prostředku je tedy příslušnost Soudního dvora omezena na posouzení
         právního řešení žalobních důvodů projednávaných u Soudu prvního stupně.

      Je tudíž nepřípustný důvod kasačního opravného prostředku, kterým je Soudu vytýkáno, že porušil zásadu rovného zacházení mezi
         navrhovatelem a určitou kategorií hospodářských subjektů, jelikož tento navrhovatel sice uplatnil v řízení v prvním stupni
         žalobní důvod vycházející z porušení zásady rovnosti, zpochybňoval pouze rozdílné zacházení, jehož byl předmětem ve vztahu
         k jiné kategorii hospodářských subjektů.

      (viz body 95–97)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      26. října 2006(*)

      „Kasační opravný prostředek – Zemědělství – Společná organizace trhů – Cukr – Článek 26 nařízení (EHS) č. 1785/81 a článek 3 nařízení (EHS) č. 2670/81– Poplatek dlužný za cukr C prodaný na vnitřním trhu – Žádost o prominutí – Ustanovení o ekvitě upravené článkem 13 nařízení (EHS) č. 1430/79 – Pojem ‚dovozní nebo vývozní clo‘ – Zásady rovnosti a právní jistoty – Ekvita“
      Ve věci C‑68/05 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 11. února 2005,
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA, se sídlem v Breda (Nizozemsko), zastoupené M. Slotboomem a N. J. Helderem, advocaten,

      účastník řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatel),
      přičemž další účastník řízení je:
      Komise Evropských společenství, zastoupená X. Lewisem, jako zmocněncem, ve spolupráci s F. Tuytschaeverem, advocaat, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues a M. Ilešič (zpravodaj),
      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: M. M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. března 2006,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 16. května 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se Koninklijke Coöperatie Cosun UA (dále jen „Cosun“) domáhá, aby byl zrušen rozsudek Soudu
         prvního stupně Evropských společenství ze dne 7. prosince 2004, Koninklijke Coöperatie Cosun v. Komise (T‑240/02, Sb. rozh.
         s. II‑4237, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud zamítl jeho žalobu na neplatnost rozhodnutí REM 19/01 – rovněž označeného
         číslem K (2002) 1580 konečné – Komise Evropských společenství ze dne 2. května 2002 (dále jen „sporné rozhodnutí“).

       Právní rámec
       Společná organizace trhů v odvětví cukru
      2        Nařízení Rady (EHS) č. 1785/81 ze dne 30. června 1981 o společné organizaci trhů v odvětví cukru (Úř. věst. L 177, s. 4),
         ve znění nařízení Rady (EHS) č. 305/91 ze dne 4. února 1991 (Úř. věst. L 37, s. 1, dále jen „základní nařízení“), směřuje
         v rámci společné organizace trhů v odvětí cukru (dále jen „SOT v odvětví cukru“) k zachování nezbytných záruk, pokud jde o zaměstnanost
         a životní úroveň výrobců základních výrobků, jako jsou výrobci cukru v Evropském společenství, a k zabezpečení zásobování
         všech spotřebitelů cukrem za přiměřené ceny tím, že stabilizuje trh s cukrem.

      3        Za tímto účelem upravuje výrobu, dovoz a vývoz cukru. Stanoví zejména režim výrobních kvót, který představuje, podle jeho
         patnáctého bodu odůvodnění, prostředek zajišťující výrobcům ceny platné ve Společenství a odbyt jejich produkce.

      4        V rámci tohoto režimu kvót článek 24 základního nařízení stanoví pro každý hospodářský rok (tedy od 1. července jednoho roku
         do 30. června následujícího roku) základní množství „cukru A“ a „cukru B“, jež připadá každému členskému státu, aby je rozdělil
         mezi výrobce cukru usazené na jeho území. Výrobním podnikům cukru je tak přidělována kvóta A a kvóta B pro každý hospodářský
         rok. Veškeré množství cukru vyrobeného nad rámec kvót A a B je označeno jako „cukr C“.

      5        Cukr C nepodléhá ani režimu cenové podpory, ani režimu vývozních náhrad. Mimoto cukr C nemůže být prodáván na vnitřním trhu,
         a musí být tedy vyvážen mimo Společenství k prodeji na světovém trhu. Článek 26 základního nařízení v tomto ohledu stanoví
         následující:

      „1.      […] cukr C, který se nepřevádí na základě článku 27 […] nesmí být prodáván na vnitřním trhu Společenství a musí být vyvezen
         v nezměněném stavu před 1. lednem následujícím po dotčeném hospodářském roce.

      […]
      3.      Prováděcí pravidla k tomuto článku budou stanovena postupem podle článku 41.
      Tato prováděcí pravidla stanoví zejména vybírání částky [poplatku] za cukr C […] upravený v odstavci 1, jehož vývoz v nezměněném
         stavu ve stanovené lhůtě nebyl k určenému datu prokázán.“

      6        Nařízení Komise (EHS) č. 2670/81 ze dne 14. září 1981, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro výrobu cukru nad rámec kvóty
         (Úř. věst. L 262, s. 14; Zvl. vyd. 03/05, s. 85), ve znění nařízení Komise (EHS) č. 3559/91 ze dne 6. prosince 1991 (Úř. věst.
         L 336, s. 26; Zvl. vyd. 03/12, s. 131, dále jen „nařízení č. 2670/81“), přijaté na základě čl. 26 odst. 3 základního nařízení,
         upřesňuje podmínky, za kterých se vývoz cukru C považuje za uskutečněný.

      7        Článek 1 odst. 1 nařízení č. 2670/81 stanoví:

      „Vývoz uvedený v čl. 26 odst. 1 nařízení (EHS) č. 1785/81 se považuje za uskutečněný, jestliže:
      a)      cukr C […] je vyvážen z členského státu, na jehož území byl vyroben;
      b)      členský stát uvedený v písmenu a) přijal vývozní prohlášení před 1. lednem, který následuje po konci hospodářského roku, v němž
         byl cukr C […] vyroben;

      c)      cukr C […] opustil celní území Společenství nejpozději ve lhůtě 60 dnů po 1. lednu uvedeném v písmenu b);
      d)      výrobek byl z členského státu uvedeného v písmenu a) vyvezen bez náhrady nebo dávky.
      Kromě případu vyšší moci, pokud nejsou splněny všechny podmínky uvedené v prvním pododstavci, dotyčné množství cukru C […]
         se považuje za prodané na vnitřním trhu.

      V případě vyšší moci přijme příslušný orgán členského státu, na jehož území byl cukr C […] vyroben, opatření nezbytná vzhledem
         k okolnostem, kterých se dovolává dotyčná strana.“

      8        Podle třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2670/81 „při stanovení výše poplatku účtovaného v případě prodeje na vnitřním trhu
         je nezbytné, aby se na cukr C […], které nebyly vyvezeny, vztahovaly podobné podmínky jako na cukr […] dovezené ze třetích
         zemí“, a „že za tímto účelem by se při stanovení výše poplatku měl na jedné straně brát ohled na dovozní dávku na cukr […]
         v maximální výši použitelné během období, které zahrnuje hospodářský rok, během něhož byly dotyčný cukr […] vyrobeny, a šest
         měsíců po uvedeném hospodářském roce, a na straně druhé, na paušální částku stanovenou na základě nákladů na odbyt cukru dovezeného
         ze třetích zemí“.

      9        Článek 3 nařízení č. 2670/81 stanoví:

      „1.      Na množství, která byla ve smyslu čl. 1 odst. 1 prodána na vnitřním trhu, vyměří dotyčné členské státy poplatek rovnající
         se součtu:

      a)      u cukru C na 100 kilogramů:
      –        nejvyšší dovozní dávky na 100 kilogramů bílého, případně surového cukru, která je použitelná během období, jež zahrnuje hospodářský
         rok, v němž byl dotyčný cukr vyroben, a šest měsíců po uvedeném hospodářském roce,

      a
      –        1 [eura];
      […]
      4.      V případě množství cukru C […], který byl před vývozem nenávratně zničen nebo poškozen za okolností, které příslušný orgán
         dotyčného členského státu uzná jako případ vyšší moci, se příslušná částka k úhradě uvedená v odstavci 1 neuloží.“

       Celní právní úprava
      10      Článek 13 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1430/79 ze dne 2. července 1979 o vrácení nebo prominutí dovozního cla nebo vývozního
         cla (Úř. věst. L 175, s. 1), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 3069/86 ze dne 7. října 1986 (Úř. věst. L 286, s. 1, dále jen
         „nařízení č. 1430/79“), stanoví:

      „Dovozní clo lze vrátit nebo prominout ve zvláštních případech […], které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat ani podvodnému
         jednání, ani hrubé nedbalosti zúčastněné osoby.

      Případy, kdy lze použít ustanovení prvního pododstavce a příslušná procesní pravidla, se vymezí postupem stanoveným [pro přijetí
         prováděcích opatření]. Vrácení či prominutí může podléhat zvláštním podmínkám.“ (neoficiální překlad)
      11      Článek 14 nařízení č. 1430/79 upřesňuje, že ustanovení jeho článku 13 se rovněž použije v oblasti vrácení nebo prominutí vývozního
         cla.

      12      Podle čl. 1 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1430/79 se „dovozním clem“ rozumí „jak clo a poplatky s rovnocenným účinkem, tak
         zemědělské dávky a jiné dovozní poplatky zavedené v rámci společné zemědělské politiky nebo v rámci zvláštních úprav platných
         podle článku 235 Smlouvy, pro některé druhy zboží vzniklého zpracováním zemědělských výrobků“.

      13      Podle čl. 1 odst. 2 písm. b) téhož nařízení se „vývozními cly“ rozumí „zemědělské dávky a jiné vývozní poplatky zavedené v rámci
         společné zemědělské politiky nebo v rámci zvláštních úprav platných, podle článku 235 Smlouvy, pro některé druhy zboží vzniklého
         zpracováním zemědělských výrobků“.

      14      Článek 4 nařízení Komise (EHS) č. 3799/86 ze dne 12. prosince 1986, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článkům 4a, 6a,
         11a a 13 nařízení (EHS) č. 1430/79 (Úř. věst. L 352, s. 19), uvádí zvláštní případy, které vyplývají z okolností, jež nelze
         přičítat ani podvodnému jednání ani hrubé nedbalosti zúčastněné osoby ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79. Ostatní
         skutečnosti lze rovněž považovat za skutečnosti způsobující takové zvláštní případy na základě posouzení případ od případu
         v rámci řízení, kde je nezbytný zásah Komise.

       Skutečnosti předcházející sporu
      15      Cosun, družstvo usazené v Nizozemsku, vyrábělo během hospodářských let 1991/1992 a 1992/1993 cukr C. Během roku 1993 prodalo
         několik zásilek cukru C různým smluvním partnerům za účelem jejich vývozu do Chorvatska, Slovinska a Maroka.

      16      Smluvní partneři Cosun se, bez jeho vědomí, těmito operacemi dopustili podvodu spočívajícího zejména v neodpovídajícím orazítkování
         dokumentů T5 určených k prokázání, že zásilky cukru C řádně opustily území Společenství.

      17      Vyšetřování jednání výše uvedených smluvních partnerů bylo zahájeno příslušnými nizozemskými orgány, které uvědomily Hoofdproductschap
         Akkerbouwproducten (dále jen „HPA“), orgán, který je v Nizozemsku příslušný pro použití právních předpisů v oblasti společné
         organizace trhů. Naproti tomu Cosun nebylo původně o tomto vyšetřování informováno.

      18      Rozhodnutím ze dne 25. dubna 1994, změněným rozhodnutím ze dne 13. června 1994, HPA na základě článku 3 nařízení č. 2670/81
         požádala Cosun o zaplacení poplatku 6 250 856,78 NLG (2 836 515,14 eur) z důvodu, že neprokázalo, že některé zásilky cukru
         C opustily území Společenství.

      19      Jelikož HPA zamítla stížnost Cosun, Cosun podalo žalobu proti tomuto zamítavému rozhodnutí u College van Beroep voor het bedrijfsleven
         (Nizozemsko) a zároveň na základě článku 13 nařízení č. 1430/79 podalo u HPA žádost o prominutí požadovaného poplatku.

      20      Co se zaprvé týče žaloby podané u College van Beroep voor het bedrijfsleven, tento soud položil rozhodnutím ze dne 9. června
         2004 Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se zejména platnosti základního nařízení a nařízení č. 2670/81.
         Rozsudkem z dnešního dne, Koninklijke Coöperatie Cosun (C‑248/04, Sb. rozh. s. I‑10211), Soudní dvůr odpověděl, že přezkum
         otázky položené v tomto ohledu neodhalil skutečnosti, jimiž by mohla být dotčena platnost těchto nařízení.

      21      Co se zadruhé týče žádosti o prominutí požadovaného poplatku, nizozemské orgány ji předaly Komisi, která je příslušná k jejímu
         přezkoumání, spolu s kladným stanoviskem. Jelikož Komise sporným rozhodnutím prohlásila uvedenou žádost za nepřípustnou, Cosun
         podalo žalobu na neplatnost k Soudu.

       Napadený rozsudek
      22      Napadeným rozsudkem Soud zamítl žalobu žalobce.

      23      Svým prvním žalobním důvodem žalobce tvrdil, že poplatek požadovaný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 je dovozním nebo
         vývozním clem ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. a) a b) a článku 13 nařízení č. 1430/79, takže jeho žádost o prominutí založená
         na posledně uvedeném článku měla být prohlášena za přípustnou.

      24      V bodech 36 až 38 napadeného rozsudku Soud konstatoval, že požadovaný poplatek „formálně“ neodpovídá žádné ze tří kategorií
         dovozních nebo vývozních poplatků vypočtených v čl. 1 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 1430/79, neboť nepředstavuje ani clo
         ani poplatek s účinkem rovnocenným clu a není „striktně“ zemědělskou dovozní nebo vývozní dávkou.

      25      V bodech 40 až 46 napadeného rozsudku Soud odmítl argumenty žalobce, který tvrdil, že tento poplatek musí být považován za
         dovozní nebo vývozní clo, neboť sleduje stejné cíle jako clo, jeho výše je stanovena na základě dovozních dávek použitelných
         na cukr a slouží k tomu, že se na nevyvezený cukr nad rámec kvóty vztahují podobné podmínky jako na cukr dovezený ze třetích
         zemí.

      26      Soud měl v podstatě za to, že poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 nesleduje striktně stejné cíle jako
         dovozní dávky nebo vývozní náhrady stanovené v rámci SOT v odvětví cukru a že vzetí v úvahu dovozní dávky z cukru původem
         ze třetích zemí při stanovení tohoto poplatku slouží pouze jako základ pro výpočet tohoto poplatku, avšak v žádném případě
         nesměřuje k tomu, aby se na cukr dovezený ze třetích zemí a cukr C prodaný na vnitřním trhu vztahovaly podobné podmínky.

      27      Soud dospěl v bodě 47 napadeného rozsudku k závěru, že poplatek požadovaný po žalobci nepředstavuje dovozní nebo vývozní clo
         ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79, a že tedy Komise neporušila toto ustanovení tím, že žádost o prominutí prohlásila
         za nepřípustnou.

      28      Svým druhým žalobním důvodem žalobce tvrdil, že ačkoliv poplatek, který je po něm požadován, nepředstavuje dovozní nebo vývozní
         clo ve smyslu nařízení č. 1430/79, Komise měla nicméně zkoumat žádost o prominutí v rámci článku 13 tohoto nařízení, který
         je obecným ustanovením o ekvitě, a že tím, že se omezila na odmítnutí žádosti jako nepřípustné, porušila zásady ekvity a rovnosti.
         Podpůrně žalobce tvrdil, že v případě, že se článek 13 nařízení č. 1430/79 nepoužije, Komise byla povinna přezkoumat žádost
         o prominutí, a to i mimo rámec tohoto nařízení, a že tím, že se omezila na prohlášení žádosti za nepřípustnou, porušila zásady
         ekvity, rovnosti a právní jistoty.

      29      V bodech 57 a 58 napadeného rozsudku Soud odmítl argument vycházející z ekvity. Poté, co rozhodl, že ekvita neumožňuje odchýlit
         se od použití ustanovení právních předpisů Společenství mimo případy stanovené právní úpravou nebo za předpokladu, že právní
         úprava sama o sobě je prohlášena za neplatnou, a připomněl, že poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 nespadá
         do působnosti článku 13 nařízení č. 1430/79, konstatoval, že právní úprava SOT v odvětví cukru stanoví, že tento poplatek
         není vybírán v situacích, jež jsou vnitrostátními úřady uznány za případy vyšší moci a učinil závěr, že ekvita nemůže odůvodnit
         rozšíření možnosti odchýlení se od výběru dotčeného poplatku mimo takový případ vyšší moci.

      30      V bodech 59 a 61 téhož rozsudku Soud odmítl argument vycházející z porušení zásady rovnosti. Měl v podstatě za to, že výrobce
         cukru C a hospodářský subjekt podléhající dovoznímu nebo vývoznímu clu se v žádném případě nenacházejí v podobné situaci.

      31      Konečně v bodech 62 a 63 uvedeného rozsudku Soud odmítl argument vycházející z porušení zásady právní jistoty, když měl v podstatě
         za to, že tato zásada je v projednávaném případě dodržena, jelikož povinnosti, které má dlužník poplatku stanoveného v článku
         3 nařízení č. 2670/81, vyplývají z jasně definované právní situace umožňující hospodářskému subjektu rozpoznat uvedené povinnosti
         spojené s jeho činností.

       Kasační opravný prostředek
      32      Ve svém opravném prostředku, na jehož podporu se dovolává čtyř důvodů opravného prostředku, navrhovatel navrhuje, aby Soudní
         dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek;
      –        zrušil sporné rozhodnutí a podpůrně vrátil věc Soudu;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení vzniklých jak v řízení v prvním stupni, tak ve stadiu opravného prostředku.
      33      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        prohlásil druhý a čtvrtý důvod opravného prostředku za nepřípustný a ve zbývající části zamítl opravný prostředek jako neopodstatněný;
      –        podpůrně zamítl opravný prostředek jako neopodstatněný v plném rozsahu;
      –        uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení.
       K prvnímu důvodu opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      34      Svým prvním důvodem opravného prostředku navrhovatel uplatňuje, že se Soud tím, že měl v bodech 36 až 38 napadeného rozsudku
         za to, že poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 není „formálně“ zemědělskou dovozní nebo vývozní dávkou
         ve smyslu v čl. 1 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 1430/79, dopustil nesprávného právního posouzení.

      35      Navrhovatel ze zjištění v bodě 38 napadeného rozsudku, že poplatek, který je po něm požadován, „není striktně zemědělskou
         ,dovozní nebo vývozní dávkou“, vyvozuje důkaz o tom, že Soud přijal striktní výklad pojmu „zemědělská dávka“. Podle navrhovatele
         bylo přitom možné a žádoucí přijmout méně striktní výklad vzhledem k tomu, že uvedený poplatek je po něm požadován z důvodu,
         že nevyvezl zásilky cukru C.

      36      Navrhovatel dodává, že Soud nesplnil svou povinnost uvést odůvodnění, jelikož neuvedl, proč nebyl vhodný méně striktní výklad.

      37      Komise odpovídá, že Soud správně a s uvedením důvodů rozhodl, že poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 nemůže
         být formálně považován za zemědělskou dovozní nebo vývozní dávku ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 1430/79.
         Popírá, že Soud přijal striktní výklad pojmu „zemědělská dovozní nebo vývozní dávka“.

       Závěry Soudního dvora
      38      Jednak je třeba uvést, že navrhovatel nezpochybňuje závěr Soudu, podle kterého není poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení
         č. 2670/81 dovozním nebo vývozním clem nebo poplatkem s rovnocenným účinkem.

      39      Kromě toho Soud správně v bodě 38 napadeného rozsudku poukázal na to, že zemědělské dovozní nebo vývozní dávky a jiné dovozní
         nebo vývozní poplatky uvedené v čl. 1 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 1430/79 jsou vybírány z důvodu skutečnosti, že zemědělské
         výrobky nebo některé druhy zboží vzniklé zpracováním zemědělských výrobků překračují vnější hranice Společenství.

      40      Soud přitom nikterak nepřijal striktní výklad pojmu „zemědělské dovozní nebo vývozní dávky“, avšak správně označil skutečnost,
         která dala vznik těmto poplatkům.

      41      Je přitom nezbytné konstatovat, že poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 není vybírán z důvodu překročení
         vnějších hranic Společenství určitým množstvím cukru C, ale naopak z toho důvodu, že uvedené množství nebylo vyvezeno ze Společenství
         nebo protože při jeho vývozu nebyly splněny podmínky a dodrženy lhůty stanovené nařízením č. 2670/81. Jak na to Soud v bodě
         37 napadeného rozsudku správně poukázal, skutečností, která dala vznik výběru tohoto poplatku, je tedy neexistence důkazu
         ke stanovenému dni pro tento účel o vývozu množství cukru C ve stanovené lhůtě.

      42      Zdá se tak, že, navzdory použití slova „formálně“ v bodě 36 napadeného rozsudku, se Soud neomezil na formální posouzení, ale
         jednak posoudil povahu zemědělských dávek a jednak poplatku dlužného na základě článku 3 nařízení č. 2670/81.

      43      Soud se tedy ani nedopustil nesprávného právního posouzení ani neporušil povinnost uvést odůvodnění, když v uvedeném bodě
         napadeného rozsudku rozhodl, že poplatek požadovaný na žalobci neodpovídá žádné ze tří kategorií vypočtených v čl. 1 odst. 2
         písm. a ) a b) nařízení č. 1430/79.

      44      První důvod opravného prostředku musí být zamítnut jako neopodstatněný.

       K druhému důvodu opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      45      Svým druhým důvodem opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že i kdyby poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81
         „formálně“ nespadal do pojmu „dovozního nebo vývozního cla“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 1430/79, Soud
         se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že v bodech 40 až 46 napadeného rozsudku odmítl jeho argumenty již shrnuté
         v bodě 25 tohoto rozsudku, podle kterých tento poplatek musí být nicméně považován za dovozní clo ve smyslu článku 13 posledně
         uvedeného nařízení.

      46      Zaprvé Soud neprávem opominul konstatovat, že poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81, který směřuje v souladu
         s desátým bodem odůvodnění základního nařízení k obnovení tržních vztahů, které byly narušeny tím, že nebyl vyvezen cukr C,
         sleduje stejné cíle ochrany vnitřního trhu, stabilizace trhů a zabezpečení zásobování jako cla, a že s ním tudíž musí být
         zacházeno stejně.

      47      Zadruhé ze třetího bodu odůvodnění nařízení Komise (EHS) č. 2645/70 ze dne 28. prosince 1970 o ustanoveních použitelných na
         množství cukru vyrobeného nad rámec nejvyšší kvóty (Úř. věst. L 283, s. 48), jakož i ze třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2670/81,
         který ho nahradil, vyplývá, že zákonodárce Společenství považoval za „nezbytné“, aby se na cukr C, který nebyl vyvezen, vztahovaly
         „podobné podmínky“ jako na cukr dovezený ze třetích zemí, a za tímto účelem stanovit poplatek dlužný za cukr C prodaný na
         vnitřním trhu v maximální výši použitelné během období, které zahrnuje hospodářský rok, během něhož byl dotyčný cukr vyroben,
         a šest měsíců po tomto hospodářském roce, zvýšenou o paušální částku stanovenou na základě nákladů na odbyt cukru dovezeného
         ze třetích zemí.

      48      Navrhovatel z toho vyvozuje, že v rozporu s tím, co Soud v bodech 45 a 46 napadeného rozsudku rozhodl, vzetí v úvahu dovozní
         dávky z cukru původem ze třetích zemí slouží nejen pro stanovení poplatku dlužného na základě článku 3 nařízení č. 2670/81,
         avšak vyjadřuje rovněž vůli zákonodárce Společenství, aby se na producenty cukru C vztahovaly podobné podmínky jako na dovozce
         cukru původem ze třetích zemí. Aby však tyto podmínky byly podobné, právní úprava Společenství týkající se cel, zejména článek
         13 nařízení č. 1430/79, se musí použít na stanovení tohoto poplatku.

      49      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr prohlásil druhý důvod opravného prostředku za nepřípustný z důvodu, že pouze opakuje argumenty
         již uplatněné před Soudem a které tento Soud odmítl.

      50      Podpůrně Komise navrhuje, aby Soudní dvůr tento důvod opravného prostředku zamítl jako neopodstatněný.

      51      Zaprvé konstatuje že Soud v bodech 44 a 45 napadeného rozsudku uvedl specifický účel poplatku dlužného na základě článku 3
         nařízení č. 2670/81. Tento poplatek má především „odrazující povahu, jež má za cíl zajistit dodržování zákazu prodeje cukru
         C na vnitřním trhu“. Soud tedy právem konstatoval, že tento účel je odlišný od cílů sledovaných dovozními dávkami a vývozními
         náhradami v rámci SOT v odvětví cukru, které Soud vymezil v bodech 42 a 43 uvedeného rozsudku.

      52      Zadruhé se Soud oprávněně v bodech 44 až 46 napadeného rozsudku domníval, že způsob výpočtu poplatku dlužného na základě článku
         3 nařízení č. 2670/81 z tohoto poplatku nečiní clo.

      53      Na podporu svého opačného názoru se navrhovatel dovolává pouze bodu odůvodnění, který není právně závazný a jehož znění, ze
         kterého vyplývá, že odkaz na dávku z dovozu cukru původem ze třetích zemí vytváří pouze základ pro výpočet dotčeného poplatku,
         si kromě toho nesprávně vyložil.

       Závěry Soudního dvora
      54      Podle článku 225 ES, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 112 odst. 1 prvního pododstavce písm. c) jednacího
         řádu Soudního dvora musí opravný prostředek přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení se navrhovatel
         domáhá, jakož i právní argumenty, které specifickým způsobem tento návrh podporují. Opravný prostředek, který vůbec neobsahuje
         argumentaci specificky směřující k označení vady spočívající v nesprávném právním posouzení, jíž byl napadený rozsudek postižen,
         a omezuje se na opakování nebo doslovné převzetí důvodů a argumentů, které již byly uplatněny před Soudem, tento požadavek
         nesplňuje (viz zejména rozsudky ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise, C‑352/98 P, Recueil, s. I‑5291, body
         34 a 35, jakož i ze dne 7. července 2005, Le Pen v. Parlament, C‑208/03 P, Sb. rozh. s. I‑6051, bod 39).

      55      Oproti tomu, jestliže navrhovatel zpochybňuje výklad nebo použití práva Společenství Soudem, právní otázky přezkoumané v prvním
         stupni mohou být v rámci opravného prostředku znovu projednány. Jestliže by totiž navrhovatel nemohl tímto způsobem založit
         svůj opravný prostředek na žalobních důvodech a argumentech již použitých před Soudem, uvedené řízení by bylo zčásti zbaveno
         svého smyslu (viz zejména rozsudky ze dne 6. března 2003, Interporc v. Komise, C‑41/00 P, Recueil, s. I‑2125, bod 17, a výše
         uvedený Le Pen v. Parlament, bod 40).

      56      Druhý důvod opravného prostředku přitom právě směřuje ke zpochybnění výkladu nařízení č. 1430/79 přijatého Soudem za účelem
         odmítnutí prvního žalobního důvodu v prvním stupni. Je tudíž třeba rozhodnout, že tento důvod opravného prostředku je přípustný.

      57      Navrhovatel v podstatě uplatňuje, že jelikož měl zákonodárce Společenství v úmyslu postavit naroveň výrobce cukru C a dovozce
         cukru původem ze třetích zemí, vyplývá z toho, že na prvně uvedeného se vztahuje tentýž režim jako na druhého, včetně možnosti
         prominutí nebo vrácení z důvodů ekvity podle článku 13 nařízení č. 1430/79.

      58      V tomto ohledu je namístě zaprvé poukázat na to, že SOT v odvětví cukru je v podstatě založena na cenovém režimu (který stanoví
         zejména stanovení základních a intervenčních cen), režimu obchodu se třetími zeměmi (který obsahuje zejména výběr dávky při dovozu
         z uvedených zemí) a režimu kvót (který spočívá v přidělení výrobních kvót a stanovení podmínek prodeje cukru vyrobeného nad
         rámec kvóty).

      59      Konečným účelem takto zavedených opatření je stabilizovat trh Společenství s cukrem, a tudíž zajistit zachování nezbytných
         záruk, pokud jde o zaměstnanost a životní úroveň výrobců ve Společenství, jakož i zabezpečení zásobování všech spotřebitelů
         cukrem.

      60      Jejich bezprostřední cíle se však významně liší. Z pátého bodu odůvodnění základního nařízení tak vyplývá, že režim obchodu
         se třetími zeměmi směřuje k zamezení toho, aby se kolísání cen cukru na světovém trhu odrazilo na cenách uplatňovaných ve
         Společenství.

      61      To zjevně není cílem režimu kvót. V tomto ohledu je namístě zdůraznit, že v rozporu s tím, co tvrdí navrhovatel, tento cíl
         není vyjádřen v desátém bodu odůvodnění základního nařízení, který směřuje k odůvodnění nezbytnosti opatření stanovených v článku
         22 uvedeného nařízení.

      62      Jak na to Soud správně poukázal v bodech 43 a 44 napadeného rozsudku, podle patnáctého bodu odůvodnění základního nařízení
         jsou výrobní kvóty prostředkem, který zaručuje výrobcům ceny Společenství a odbyt jejich výrobků. Kromě toho co se konkrétněji
         týče poplatku dlužného na základě článku 3 nařízení č. 2670/81, toto ustanovení má především odrazující povahu a směřuje k zajištění
         toho, aby byl respektován zákaz odbytu cukru C – vyrobeného nad rámec kvóty – na vnitřním trhu.

      63      Soud tedy v bodech 41 až 44 napadeného rozsudku správně konstatoval, že dávky při dovozu cukru ze třetích zemí a poplatek
         dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 za cukr C prodaný na vnitřním trhu nesledují stejné cíle.

      64      Zadruhé z třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2645/70, ani ze třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2670/81 – formulovaných
         v podstatě stejně – nevyplývá, že zákonodárce Společenství měl v úmyslu, aby dovozce cukru původem ze třetích zemí a výrobce
         cukru C prodaného na vnitřním trhu měli stejné postavení.

      65      Z těchto bodů odůvodnění, jakož i z článku 3 nařízení č. 2670/81 totiž jasně plyne, že odkaz na cukr dovezený ze třetích zemí
         se omezuje na způsob výpočtu poplatku stanoveného v uvedeném článku. Toto ustanovení by nemohlo dosáhnout svého bezprostředního
         cíle, kterým je zajistit respektování zákazu odbytu cukru C na vnitřním trhu, jestliže by bylo hospodářsky výhodnější získat
         cukr C na vnitřním trhu než dovézt cukr ze třetích zemí. Naproti tomu uvedené body odůvodnění a článek žádným způsobem nezmiňují
         postavení dovozců cukru a výrobců cukru C.

      66      Co se týče okolnosti, že dávka při dovozu cukru ze třetích zemí slouží jako základ pro výpočet poplatku vybíraného na základě
         článku 3 nařízení č. 2670/81, tato skutečnost nemůže odůvodnit jejich postavení naroveň, jelikož odůvodnění pro tento způsob
         výpočtu spočívá v zajištění toho, aby uvedený poplatek měl odrazující povahu, jak to bylo zdůrazněno v předchozím bodě tohoto
         rozsudku.

      67      Ani z cíle sledovaného poplatkem dlužným na základě článku 3 nařízení č. 2670/81, ani ze způsobu výpočtu a podmínek vybírání
         tohoto poplatku, tak jak jsou stanoveny ve třetím bodu odůvodnění nařízení č. 2645/70 a č. 2670/81 a uvedeném článku 3, nevyplývá,
         že zákonodárce Společenství měl v úmyslu postavit naroveň výrobce cukru C prodaného na vnitřním trhu a dovozce cukru.

      68      Za těchto okolností se Soud nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že žalobce nebyl oprávněn na
         základě článku 13 nařízení č. 1430/79 požadovat prominutí poplatku, který po něm byl požadován. Druhý důvod opravného prostředku
         je tudíž třeba zamítnout.

       K třetímu důvodu opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      69      První částí třetího důvodu opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že v rámci přezkumu druhého žalobního důvodu v prvním stupni
         Soud překročil rámec sporu, tak jak byl definován žalobou.

      70      Uvádí, že tímto žalobním důvodem v prvním stupni pouze uplatnil, že Komise tím, že ve sporném rozhodnutí prohlásila, že žádost
         o prominutí je v rámci nařízení č. 1430/79 nepřípustná, porušila zásady rovnosti a ekvity. Naproti tomu nenavrhoval, aby Soud
         přezkoumal platnost nařízení č. 2670/81.

      71      Soud však v bodech 58 až 62 napadeného rozsudku implicitně provedl přezkum platnosti uvedeného nařízení s ohledem na obecné
         právní zásady. Přitom překročil rámec sporu, tak jak byl definován písemnostmi navrhovatele, a porušil tak základní zásadu
         řízení, podle které žaloba vymezuje rozsah sporu.

      72      Druhou částí třetího důvodu opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že Soud odmítl přezkoumat třetí žalobní důvod v prvním
         stupni, kterým tvrdil, že i kdyby se článek 13 nařízení č. 1430/79 nepoužil, Komise měla povinnost přezkoumat žádost o prominutí
         mimo rámec uvedeného nařízení na základě zásad ekvity, rovnosti a právní jistoty.

      73      Co se týče první části třetího důvodu opravného prostředku, Komise uplatňuje, že z bodů 58 až 62 napadeného rozsudku nikterak
         nevyplývá, že Soud přezkoumal platnost nařízení č. 2670/81.

      74      Co se týče druhé části uvedeného důvodu, Komise zdůrazňuje, že výtky, které navrhovatel kvalifikuje jako „druhý“ a „třetí“
         žalobní důvod v prvním stupni, byly společně přezkoumány Soudem v bodech 57 až 62 napadeného rozsudku v rámci druhého žalobního
         důvodu v prvním stupni.

       Závěry Soudního dvora
      75      Třetí důvod opravného prostředku vychází z nesprávného výkladu napadeného rozsudku.

      76      Co se týče druhé části tohoto důvodu, postačuje konstatovat, že výtky, které navrhovatel kvalifikuje jako druhý a třetí žalobní
         důvod v prvním stupni, byly Soudem považovány za dvě části téhož důvodu – který je kvalifikoval jako druhý žalobní důvod v prvním
         stupni – uplatněné první jako hlavní návrh a druhá podpůrně a že Soud přezkoumal společně tyto dvě části v bodech 56 až 63
         napadeného rozsudku.

      77      Soud tedy odpověděl na výtky, které navrhovatel kvalifikuje jako třetí žalobní důvod v prvním stupni.

      78      Co se týče první části třetího důvodu opravného prostředku, je namístě zdůraznit, že druhou částí, podpůrnou ve vztahu k druhému
         žalobnímu důvodu v prvním stupni, shrnutou v bodě 53 napadeného rozsudku, navrhovatel uplatnil, že za předpokladu, že by se
         článek 13 nařízení č. 1430/79 nepoužil, Komise byla na základě zásad ekvity, rovnosti a právní jistoty povinna přezkoumat
         žádost o prominutí mimo rámec uvedeného nařízení. Touto částí navrhovatel zejména tvrdil, že článek 3 nařízení č. 2670/81
         měl být vyložen a použit při dodržení obecných právních zásad.

      79      Za účelem odpovědi na tento argument Soud poté, co rozhodl, že s výjimkou případů vyšší moci nařízení č. 2670/81 nestanoví
         možnost prominutí nebo vrácení poplatku stanoveného v jeho článku 3, správně přezkoumal, zda neexistence této možnosti představuje
         porušení zásad rovnosti a právní jistoty, jakož i tvrzené zásady ekvity, dovolávaných navrhovatelem.

      80      Přesně přitom odpověděl na argumenty navrhovatele, aniž by překročil rámec sporu, který mu byl předložen.

      81      Je tudíž třeba zamítnout třetí důvod opravného prostředku jako neopodstatněný.

       K čtvrtému důvodu opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      82      Svým čtvrtým důvodem opravného prostředku navrhovatel podpůrně uplatňuje, za předpokladu, že by ostatní důvody opravného prostředku
         byly zamítnuty, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že zamítl jeho žalobní důvod v prvním stupni založený
         na zásadách ekvity, rovnosti a právní jistoty.

      83      Zaprvé názor Soudu v bodě 60 napadeného rozsudku, že výrobce cukru C a hospodářský subjekt povinný k dovoznímu nebo vývoznímu
         clu se nenacházejí v podobné situaci, je nesprávný.

      84      Jednak totiž z třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2670/81, jakož i z článku 26 základního nařízení a článku 3 nařízení č. 2670/81
         vyplývá, že cukr C, jehož vývoz nemohl být prokázán ve stanovených lhůtách, získává postavení výrobku dovezeného ze třetích
         zemí. Jednak jak dovozní clo ze zboží původem z těchto zemí, tak poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81 představují
         vlastní zdroje Společenství, které vznikají z dovozu původem z uvedených zemí.

      85      Zadruhé situace navrhovatele je ve velké míře srovnatelná se situací De Haan Beheer BV dotčené rozsudkem ze dne 7. září 1999,
         De Haan (C‑61/98, Recueil, s. I‑5003), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že podnik v situaci De Haan Beheer BV se může dovolávat
         článku 13 nařízení č. 1430/79 za účelem získání prominutí cla.

      86      Kdyby Soud, jak to měl učinit, přezkoumal, zda rozdílné zacházení mezi jednak podnikem jako De Haan Beheer BV a jednak navrhovatelem
         porušuje ekvitu, je diskriminační a odporuje zásadě právní jistoty, musel by konstatovat, že je tomu tak.

      87      Zatřetí Soud neprávem ponechal bez povšimnutí rozdílné zacházení mezi navrhovatelem a ostatními výrobci cukru C. Tito posledně
         uvedení si mohou na základě článků 26 a 27 základního nařízení vybrat buď cukr C vyvézt, nebo ho celý nebo zčásti převézt
         do dalšího hospodářského roku. Naproti tomu z důvodu nečinnosti nizozemských orgánů navrhovatel nemohl učinit tuto volbu,
         když mu byl sdělen spáchaný podvod.

      88      Co se týče tohoto posledně uvedeného argumentu, navrhovatel uplatňuje, že se porušení zásady ekvity již dovolával před Soudem.
         Uvedený argument tudíž není novým nepřípustným důvodem opravného prostředku, avšak je novým argumentem oprávněně dovolávaným
         v rámci již uplatněného důvodu.

      89      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr prohlásil čtvrtý důvod opravného prostředku za nepřípustný.

      90      Co se týče argumentu vycházejícího z rozdílného zacházení mezi navrhovatelem a ostatními výrobci cukru C, jedná se o novou
         výtku, ke které se Soud nemohl vyslovit, a která je tedy nepřípustná podle ustanovení článku 118 a čl. 42 odst. 2 jednacího
         řádu Soudního dvora, ve vzájemném spojení.

      91      Ve zbývající části se čtvrtý důvod opravného prostředku omezuje na opakování týchž argumentů, které byly uvedeny v řízení
         v prvním stupni, a nesplňuje tudíž požadavky odůvodnění vyplývající z čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl.
         112 odst. 1 prvního pododstavce písm. c) jednacího řádu Soudního dvora.

      92      Podpůrně Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl tento důvod opravného prostředku jako neopodstatněný.

      93      Soud správně v bodech 44 až 46 a v bodech 60 a 61 napadeného rozsudku rozhodl, že jednak cukr C, který nebyl vyvezen a cukr
         dovezený ze třetích zemí a jednak výrobce cukru C a hospodářský subjekt podléhající dovoznímu nebo vývoznímu clu se nenacházejí
         v podobné situaci, co se týče jejich zacházení podle práva Společenství. To je důvod, proč dále nepřezkoumával argument navrhovatele
         založený na výše uvedeném rozsudku De Haan.

      94      Argumenty dovolávané navrhovatelem nemohou prokázat, že Soud porušil právo Společenství, když měl za to, že zásady rovnosti
         a právní jistoty, jakož i tvrzená zásada ekvity nebrání tomu, aby Komise prohlásila žádost o prominutí cla za nepřípustnou.

       Závěry Soudního dvora
      –       K přípustnosti
      95      V rozsahu, v němž je Soudu vytýkáno, že porušil zásadu rovnosti tím, že ponechal bez povšimnutí rozdílné zacházení mezi navrhovatelem
         a ostatními výrobci cukru C, musí být čtvrtý důvod opravného prostředku prohlášen za nepřípustný.

      96      Podle ustálené judikatury totiž umožnit účastníku řízení, aby vznesl žalobní důvod, který nevznesl u Soudu, poprvé až před
         Soudním dvorem, znamená umožnit mu, aby předložil Soudnímu dvoru, jehož pravomoc ve věci opravného prostředku je omezena,
         spor v širším rozsahu než spor, který projednával Soud. V rámci opravného prostředku je tedy příslušnost Soudního dvora omezena
         na posouzení právního řešení žalobních důvodů projednávaných u Soudu prvního stupně (viz zejména rozsudky ze dne 11. listopadu
         2004, Ramondín a další v. Komise, C‑186/02 P a C‑188/02 P, Sb. rozh. s. I‑10653, bod 60).

      97      Jestliže přitom navrhovatel uplatnil v řízení v prvním stupni, že sporné rozhodnutí porušuje zásadu rovnosti, zpochybňoval
         pouze rozdílné zacházení, jehož byl předmětem ve vztahu k dovozcům cukru původem ze třetích zemí, o kterých tvrdil, že se
         nacházejí ve stejné situaci jako on.

      98      Soud tedy nemusel přezkoumávat, zda nemožnost poskytnout prominutí nebo vrácení poplatku požadovaného po navrhovateli představuje
         diskriminaci ve vztahu k ostatním výrobcům cukru C.

      99      Ve zbývající části musí být čtvrtý důvod opravného prostředku, který v podstatě směřuje ke zpochybnění výkladu zásady rovnosti
         přijatého Soudem za účelem zamítnutí druhého žalobního důvodu v prvním stupni, prohlášen za přípustný z důvodů uvedených v bodech
         54 a 55 tohoto rozsudku.

      –       K opodstatněnosti
      100    Zaprvé Soud se nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když v bodě 60 napadeného rozsudku konstatoval, že výrobce
         cukru C a hospodářský subjekt povinný k dovoznímu nebo vývoznímu clu se nenacházejí v podobné situaci.

      101    Argument navrhovatele vycházející z třetího bodu odůvodnění a článku 3 nařízení č. 2670/81 byl již odmítnut v rámci přezkumu
         druhého důvodu opravného prostředku. Co se týče článku 26 základního nařízení, z jeho znění nelze vyvodit vůli zákonodárce
         Společenství přiznat cukru C prodanému na vnitřním trhu postavení výrobku dovezeného ze třetích zemí a postavit naroveň výrobce
         cukru C a dovozce cukru, jelikož tento článek se pouze omezuje na stanovení zákazu odbytu cukru C na vnitřním trhu.

      102    Co se týče argumentu vycházejícího z toho, že jak dovozní clo, tak i poplatek dlužný na základě článku 3 nařízení č. 2670/81
         jsou součástí vlastních zdrojů Společenství, nemůže prokázat, že dovozci cukru původem ze třetích zemí a výrobci cukru C jsou
         v podobné situaci. Vlastní zdroje Společenství se totiž skládají z příjmů, které se velmi liší svou povahou a spadají do režimů,
         které jsou rovněž různé (viz například příjmy z daně z přidané hodnoty).

      103    Zadruhé jelikož Soud konstatoval, že v každém případě výrobce cukru C – jako je navrhovatel – a hospodářský subjekt povinný
         k dovoznímu nebo vývoznímu clu – jako je De Haan Beheer BV dotčená ve výše uvedeném rozsudku De Haan – se nenacházejí v podobné
         situaci, právně dostačujícím způsobem odmítl argument navrhovatele vycházející z tohoto rozsudku.

      104    Čtvrtý důvod opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako zčásti nepřípustný a zčásti neopodstatněný.

      105    Jelikož navrhovatel neměl úspěch v žádném důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba kasační opravný prostředek zamítnout.

       K nákladům řízení
      106    Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu použitelného na řízení o kasačním opravném prostředku podle článku 118 téhož řádu se účastníku
         řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
         Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatel neměl ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému
         uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      Koninklijke Coöperatie Cosun UA se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. července 1995. # Evropský parlament proti Radě Evropské unie. # Věc C-21/94.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 25. září 1997. # Salvatore Baldone proti Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgie. # Přechodná opatření. # Věc C-307/96.


Rozsudek Soudu prvního stupně (samosoudce) ze dne 27. září 2000. # Franz Lemaître proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-317/99.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 12. listopadu 1996. # Girish Ojha proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Úředník - Žaloba na neplatnost. # Věc C-294/95 P.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 9. října 2012.#Bial-Portela & Cª, SA v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství ZEBEXIR – Starší slovní ochranná známka Společenství ZEBINIX – Relativní důvody pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T‑366/11.

text:
      Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 9. října 2012 – Bial Portela v. OHIM – Isdin (ZEBEXIR)
      (Věc T-366/11)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství ZEBEXIR – Starší slovní ochranná známka Společenství ZEBINIX – Relativní důvody pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Přezkumné řízení – Žaloba podána před soudem Unie – Příslušnost Soudu – Příkaz zaslaný Úřadu
            – Vyloučení (Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 65 odst. 6) (viz bod 14)
      2.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Posouzení nebezpečí záměny – Kritéria [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 17,
            38)
      3.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Slovní ochranné známky ZEBEXIR a ZEBINIX [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 18,
            19, 37, 40)
      Předmět

         Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 6. dubna 2011 (věc R 1212/2009–1) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi Bial-Portela & C

               a
               , SA a Isdin, SA
            Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 6. dubna
                     2011 (věc R 1212/2009–1) se zrušuje.

                  2)

                  	OHIM ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Portela & Cª, SA.

                  3)

                  	Společnost Isdin, SA ponese vlastní náklady řízení.