title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. července 2005.#Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 77/799/EHS - Vzájemná pomoc mezi příslušnými orgány - Oblast daně z přidané hodnoty a spotřebních daní - Neúplné provedení - Území Gibraltaru.#Věc C-349/03.

text:
      Věc C-349/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Spojené království Velké Británie a Severního Irska
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 77/799/EHS – Vzájemná pomoc mezi příslušnými orgány – Oblast daně z přidané hodnoty a spotřebních daní – Neúplné provedení – Území Gibraltaru“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 10. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. července 2005
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Vzájemná pomoc mezi orgány členských států v oblasti přímých a nepřímých daní – Směrnice 77/799
            – Oblast daně z přidané hodnoty a spotřebních daní – Použitelnost na území Gibraltaru – Nesplnění povinnosti
      (Akt o přistoupení z roku 1972, články 28 a 29; směrnice Rady 77/799)
      Podle článku 28 Aktu o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, nestanoví-li
         Rada jednomyslně na návrh Komise jinak, nepoužijí se akty orgánů Společenství v oblasti harmonizace právních předpisů členských
         států týkajících se daní z obratu na Gibraltar. Za takové akty není možno považovat ustanovení, která se omezují na to, že
         upravují spolupráci mezi členskými státy a nechávají na každém z nich použití vlastních metod vyhledávání a sdělování údajů.

      Tak je tomu v případě směrnice 77/799 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých a nepřímých
         daní, ve znění směrnice 79/1070 a směrnice 92/12 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební
         dani, takže v rozsahu, v němž se týká daně z přidané hodnoty, nespadá tato směrnice mezi „akty v oblasti harmonizace právních
         předpisů členských států týkajících se daní z obratu“ ve smyslu článku 28 Aktu o přistoupení, a vztahuje se tedy na Gibraltar.

      V rozsahu, v němž se týká spotřebních daní, se pozměněná směrnice 77/799 také vztahuje na Gibraltar. Případné nepoužití na
         toto území ustanovení vyžadujících harmonizaci těchto spotřebních daní jako takových, na základě článku 29 Aktu o přistoupení
         ve spojení s bodem 4 části I přílohy I tohoto aktu, podle něhož je Gibraltar vyloučen z celního území Společenství, totiž
         každopádně neznamená, že se Gibraltar vymyká povinnosti vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států upravené pozměněnou
         směrnicí 77/799 v oblasti spotřebních daní.

      Z toho vyplývá, že Spojené království tím, že nepoužilo v oblasti daně z přidané hodnoty a spotřebních daní pozměněnou směrnici
         77/799 na území Gibraltaru, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze Smlouvy.

      (viz body 42, 44–46, 50–51, 53–54, 56 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      21. července 2005 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 77/799/EHS – Vzájemná pomoc mezi příslušnými orgány – Oblast daně z přidané hodnoty a spotřebních daní – Neúplné provedení – Území Gibraltaru“
      Ve věci C‑349/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 7. srpna 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená R. Lyalem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      podporovaná:
      Španělským královstvím, zastoupeným N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejším účastníkem,
      proti
      Spojenému království Velké Británie a Severního Irska, zastoupenému K. Manjim a R. Caudwell, jako zmocněnci, ve spolupráci s D. Wyattem, QC, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann a A. Rosas, R. Silva de Lapuerta a A. Borg Barthet, předsedové senátů, R. Schintgen,
         N. Colneric (zpravodaj), S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, G. Arestis, M. Ilešič, J. Malenovský a J. Klučka, soudci,

      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spojené království Velké Británie a Severního
         Irska tím, že nepoužilo směrnici Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských
         států v oblasti přímých a nepřímých daní (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/01, s. 63), ve znění směrnice Rady 79/1070/EHS
         ze dne 6. prosince 1979 (Úř. věst. L 331, s. 8) a směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu
         a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179) (dále jen „pozměněná směrnice
         77/799“), na území Gibraltaru, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze Smlouvy o ES.

      2       Usnesením ze dne 4. prosince 2003 povolil předseda Soudního dvora vedlejší účastenství Španělského království na podporu návrhů
         Komise.

      3       Spojené království Velké Británie a Severního Irska navrhuje zamítnout žalobu Komise a uložit jí náhradu nákladů řízení.
       Právní rámec
       Částečné vyloučení území Gibraltaru z působnosti práva Společenství
      4       Článek 28 Aktu o podmínkách přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska
         a úpravách Smluv (Úř. věst. 1972, L 73, s. 14, dále jen „Akt o přistoupení“) stanoví:

      „Nestanoví-li Rada jednomyslně na návrh Komise jinak, nejsou akty orgánů Společenství týkající se produktů uvedených v příloze
         II Smlouvy o EHS a produktů podléhajících při dovozu do Společenství zvláštní právní úpravě v důsledku provádění společné
         zemědělské politiky, jakož i akty v oblasti harmonizace právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, použitelné
         na Gibraltar.“ (neoficiální překlad)
      5       Na základě článku 29 Aktu o přistoupení ve spojení s bodem 4 části I přílohy I tohoto aktu je území Gibraltaru vyloučeno z celního
         území Společenství.

       Směrnice 77/799 a její změny
      6       Směrnice 77/799 se ve svém původním znění týkala vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých
         daní. Byla přijata na základě článku 100 Smlouvy o ES (později po změně článek 100 Smlouvy o ES, nyní článek 94 ES).

      7       Směrnice 79/1070 rozšířila působnost směrnice 77/799 na daň z přidané hodnoty (dále jen „DPH“). Tato směrnice byla přijata
         na základě článku 99 Smlouvy o EHS (ve znění Jednotného evropského aktu, později po změně článek 99 Smlouvy o ES, nyní článek
         93 ES) a článku 100 Smlouvy o EHS.

      8       Podle prvního bodu odůvodnění směrnice 79/1070 „daňové úniky a vyhýbání se daňovým povinnostem vedou k rozpočtovým ztrátám,
         k popření zásady daňové spravedlnosti a ohrožují poctivou hospodářskou soutěž; [...] proto ovlivňují řádné fungování společného
         trhu“.

      9       Druhý bod odůvodnění zmíněné směrnice uvádí:
      „[…] k účinnějšímu boji proti těmto praktikám je třeba posílit spolupráci mezi správci daně uvnitř Společenství v souladu
         se společnými zásadami a pravidly“.

      10     Podle třetího bodu odůvodnění téže směrnice:
      „[…] je třeba rozšířit [...] vzájemnou pomoc [příslušných orgánů členských států] na oblast nepřímých daní, aby bylo zajištěno
         jejich správné vyměřování a výběr“.

      11     Čtvrtý bod odůvodnění směrnice 79/1070 stanoví:
      „[…] rozšíření vzájemné pomoci se jeví zvláště nezbytným a naléhavým, pokud se jedná o daň z přidané hodnoty, s ohledem na
         její povahu obecné daně ze spotřeby a její úlohu v systému vlastních zdrojů Společenství“.

      12     Podle článku 2 směrnice 79/1070 členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto
         směrnicí nejpozději do 1. ledna 1981.

      13     Směrnice 92/12 dále rozšířila působnost směrnice 77/799 na spotřební daně z minerálních olejů, alkoholu a alkoholických nápojů,
         jakož i z tabákových výrobků. Směrnice 92/12 byla založena na článku 99 Smlouvy o EHS ve znění vyplývajícím z Jednotného evropského
         aktu.

      14     Podle prvního bodu odůvodnění směrnice 92/12:
      „[…] vytvoření a fungování vnitřního trhu vyžaduje volný pohyb zboží včetně toho, jenž podléhá spotřebním daním“.
      15     Čtvrtý bod odůvodnění této směrnice uvádí, že k vytvoření a fungování vnitřního trhu je třeba, aby vznik daňové povinnosti
         ke spotřební dani byl stejný ve všech členských státech.

      16     Článek 1 odst. 1 pozměněné směrnice 77/799 stanoví:
      „Příslušné orgány členských států si v souladu s touto směrnicí navzájem poskytují veškeré údaje, které by jim mohly umožnit
         správné vyměření daní z příjmů a majetku, a veškeré údaje týkající se vyměření následujících nepřímých daní:

      –       daně z přidané hodnoty,
      –       spotřební daně z minerálních olejů,
      –       spotřební daně z alkoholu a alkoholických nápojů,
      –       spotřební daně z tabákových výrobků.“
      17     Článek 8 odst. 1 této směrnice stanoví:
      „Tato směrnice neukládá provedení šetření ani poskytnutí údajů, pokud právní předpisy nebo správní praxe neopravňují příslušné
         orgány členského státu, který má poskytnout údaj, k provedení takového šetření nebo k získávání a použití takových údajů pro
         vlastní daňové účely.“

      18     Podle čl. 31 odst. 1 směrnice 92/12 členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu
         s touto směrnicí do 1. ledna 1993.

       Postup před zahájením soudního řízení
      19     Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že jí Spojené království nesdělilo opatření přijatá k zajištění provedení pozměněné
         směrnice 77/799 do vnitrostátního právního řádu, pokud jde o území Gibraltaru, zahájila řízení o nesplnění povinnosti upravené
         v článku 226 ES a umožnila tomuto členskému státu, aby předložil své vyjádření. Britské orgány pak sdělily Komisi opatření,
         která přijaly, pokud jde o přímé daně, na základě výnosu č. 26 z roku 1997, kterým se mění výnos o dani z příjmů [Income Tax
         (Amendment) (N° 2) Ordinance 1997], jenž vstoupil v platnost dne 1. října 1997. Spojené království se nicméně domnívalo, že
         vzhledem k tomu, že se na Gibraltar nevztahuje společný systém DPH ani harmonizovaná pravidla v oblasti spotřebních daní,
         ustanovení zmíněné směrnice týkající se těchto daní se na toto území nepoužijí. Po dodatečné výzvě dopisem vydala Komise dne
         27. června 2002 odůvodněné stanovisko, v němž vyzvala uvedený stát, aby přijal opatření nezbytná k dosažení souladu s tímto
         stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců ode dne jeho oznámení. Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že vyjádření předložené vládou
         Spojeného království v návaznosti na zmíněné stanovisko ukazuje, že nesplnění povinnosti dovolávané v odůvodněném stanovisku
         přetrvává, rozhodla se podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      20     Komise připouští, že území Gibraltaru je na základě článku 28 Aktu o přistoupení vyloučeno z působnosti pravidel pro harmonizaci
         daní z obratu a pro účely tohoto řízení je připravena vycházet z domněnky, že se na toto území nevztahují ani ustanovení práva
         Společenství týkající se harmonizace spotřebních daní.

      21     Komise nicméně tvrdí, že pozměněná směrnice 77/799 je, pokud jde o vzájemnou pomoc mezi příslušnými orgány členských států
         v oblasti DPH a spotřebních daní, součástí ustanovení Společenství vztahujících se na Gibraltar.

      22     Tato směrnice podle Komise zavádí mechanismus výměny údajů mezi daňovými orgány členských států, aby tyto orgány mohly lépe
         dbát na dodržování vnitrostátních právních předpisů. Její cíl spočívá pouze v usnadnění výměny údajů nezbytných k vyměření
         a výběru daní v souladu s daňovým systémem každého členského státu, a tím v boji proti daňovým únikům, v zabránění narušení
         pohybu kapitálu a v ochraně poctivé hospodářské soutěže. Změny směrnice 77/799 provedené směrnicemi 79/1070 a 92/12 nemají
         žádný dopad na daňové právo členských států jako takové. Nejedná se o harmonizační opatření právních předpisů týkajících se
         DPH nebo spotřebních daní.

      23     Údaje daňových orgánů Gibraltaru mohou být užitečné, ba i nezbytné pro správné vyměření DPH nebo spotřebních daní v jiných
         oblastech Evropského společenství, i když se tyto daně neuplatňují na Gibraltar.

      24     Podle Komise je konec konců možné argumentovat i tím, že článek 10 ES vyžaduje rozšíření systému vzájemného předávání údajů
         na Gibraltar.

      25     Vzhledem k tomu, že směrnice 92/12 se téměř výlučně týká harmonizace hmotněprávních předpisů v oblasti spotřebních daní, je
         nezbytně založena na článku 99 Smlouvy o EHS. Pouhá skutečnost, že ustanovení je uvedeno v opatření, které se týká především
         hmotněprávní harmonizace, mu nepropůjčuje povahu harmonizačního ustanovení. Pokud jde o směrnici 79/1070, měla být založena
         na článku 100 Smlouvy o EHS. Právní základ dovolávaný pro rozšíření působnosti směrnice 77/799 na DPH, respektive spotřební
         daně, nemůže být v žádném případě určujícím pro to, jak bude na opatření vzájemné pomoci nahlíženo z úhlu pohledu článku 28
         Aktu o přistoupení.

      26     Španělská vláda soudí, že ačkoli Společenství chtělo a přijalo, aby určitá území byla vyloučena z harmonizace nepřímých daní,
         a to z různých důvodů, nezamýšlelo, aby se tato území stala místy daňových úniků na újmu jiných členských států, z důvodu,
         že jeden z nich odmítne poskytnout druhému členskému státu údaje týkající se jednoho z těchto území. Taková situace by pravděpodobně
         byla překážkou hmotněprávní harmonizace na jiných územích, na něž se harmonizace naopak vztahuje.

      27     Hospodářská situace Gibraltaru doznala změn, včetně jejího vlivu na různé aspekty fungování vnitřního trhu. Španělské království,
         jako neprovedením směrnice zvláště poškozená strana, má dostatečné důkazy k prokázání, že nepoužití pozměněné směrnice 77/799
         na Gibraltar způsobuje členským státům újmu. Tento argument dovedený do krajnosti vede k povinnosti spolupráce mezi členskými
         státy, která vyplývá z článku 10 ES.

      28     V jistém smyslu je možno konstatovat vývoj v pojetí a ve významu, které je nutno přisoudit spolupráci, kterou si daňové orgány
         musí navzájem poskytnout prostřednictvím výměny údajů za účelem účinnějšího boje proti daňovým únikům a vyhýbání se daňovým
         povinnostem. Následně je možno rozlišovat podle toho, zda se opatření pro spolupráci vztahuje k cíli daňové harmonizace nebo
         zda se pouze týká opatření, které nedosahuje tohoto rozměru a které se omezuje na stanovení pravidel pro spolupráci mezi členskými
         státy.

      29     I když se ve Španělsku nacházejí území, na něž se DPH nevztahuje nebo která nejsou součástí celní unie, Španělské království
         nemá za to, že by se směrnice 77/799 ve znění směrnice 79/1070 nebo směrnice 92/12 neměla vztahovat na tato území.

      30     Závěrem je španělská vláda toho názoru, že skutečnost, že určitá území jsou vyloučena z působnosti harmonizované DPH a spotřebních
         daní, neznamená jejich automatické vyloučení z působnosti pozměněné směrnice 77/799. Cílem této směrnice je její všeobecné
         geografické použití.

      31     Vláda Spojeného království zpochybňuje opodstatněnost žaloby. Rozšíření režimu směrnice 77/799, jednak na DPH směrnicí 79/1070
         a jednak na spotřební daně směrnicí 92/12, se nevztahují na Gibraltar.

      32     V rozsahu, v němž se pozměněná směrnice 77/799 týká vzájemné pomoci v oblasti DPH, zahrnuje „harmonizaci právních předpisů
         členských států týkajících se daní z obratu“ ve smyslu článku 28 Aktu o přistoupení, a proto se nevztahuje na Gibraltar. Znění
         tohoto ustanovení musí být vykládáno v jeho obvyklém významu.

      33     V rozsahu, v němž se zmíněná směrnice týká vzájemné pomoci v oblasti spotřebních daní, se tato směrnice rovněž nevztahuje
         na Gibraltar. Vyplývá to z vyloučení Gibraltaru z celního území Společenství a ze skutečnosti, že ustanovení Smlouvy o ES,
         jejichž cílem je zajistit volný pohyb zboží v rámci vnitřního trhu, se nevztahují na Gibraltar. První bod odůvodnění směrnice
         92/12, jakož i několik jiných bodů odůvodnění ukazují, že cílem této směrnice je zajistit volný pohyb zboží.

      34     Je nemožné odlišit cíle vzájemné pomoci v oblasti vyměření a výběru DPH a spotřebních daní od cílů harmonizace ustanovení
         týkajících se samotné DPH a spotřebních daní. Vyměření a výběr DPH a spotřebních daní, které jsou v úzkém vztahu se vzájemnou
         pomocí upravenou zmíněnou směrnicí, jsou neoddělitelně propojeny s daněmi a poplatky, které mají být stanoveny a vybrány.
         Účinnost správy daňového systému představuje důležitý faktor při určování efektivní sazby daně a v praxi ji nelze oddělit
         od schopnosti členských států vybírat daně.

      35     Rozšíření působnosti směrnice 77/799 směrnicemi 79/1070 a 92/12 bylo přijato na základě článku 99 Smlouvy o EHS o harmonizaci
         právních předpisů týkajících se nepřímých daní v rozsahu, v jakém je tato harmonizace nezbytná pro vytvoření a fungování vnitřního
         trhu. Právní základy použité pro rozšíření režimu vzájemné pomoci na DPH a spotřební daně nemohou být určujícími pro vyřešení
         sporu v tomto řízení, ale tvoří pozadí tohoto sporu a musí k nim být přihlédnuto.

      36     Vláda Spojeného království připomíná, že v bodě 67 rozsudku ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Rada (C‑338/01, Recueil, s. I‑4829),
         Soudní dvůr konstatoval, že výraz „ustanovení o daních“, uvedený v čl. 95 odst. 2 ES, je namístě vykládat v tom smyslu, že
         nezahrnuje pouze ustanovení určující osoby povinné k dani, zdanitelná plnění, základ daně, sazby přímých a nepřímých daní
         a osvobození od nich, ale vztahuje se také na ustanovení týkající se podmínek výběru těchto daní. Podobné úvahy je nutno uplatnit
         i v projednávané věci.

      37     Přístup Spojeného království je v souladu s přístupem přijatým v novějších daňových předpisech Společenství, podle kterého
         jsou opatření pro spolupráci v oblasti DPH daňovými harmonizačními opatřeními [viz třetí bod odůvodnění nařízení Rady (ES)
         č. 1798/2003 ze dne 7. října 2003 o správní spolupráci v oblasti daně z přidané hodnoty a o zrušení nařízení (EHS) č. 218/92
         (Úř. věst. L 264, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 392)].

      38     Odkaz na článek 10 ES jako na základ úvah, s cílem vyhnout se důsledku, který by jinak vyplynul z použití článku 28 Aktu o přistoupení,
         není v souladu s literou ani s duchem zmíněného článku 10 ES.

      39     Tvrzení Španělského království týkající se právní situace dotčených španělských území nejsou relevantní ve věci, která je
         předmětem tohoto řízení.

       Závěry Soudního dvora
       Úvodní poznámka
      40     Ve světle postupu před zahájením soudního řízení a odůvodnění žaloby musí být projednávaná žaloba vykládána tak, že se týká
         nepoužití pozměněné směrnice 77/799, pouze pokud jde o DPH a spotřební daně.

       Vzájemná pomoc mezi příslušnými orgány členských států v oblasti DPH
      41     Podle čl. 299 odst. 4 ES se Smlouva vztahuje na Gibraltar, vzhledem k tomu, že posledně uvedený je kolonií Koruny, za jejíž
         zahraniční vztahy převzalo odpovědnost Spojené království. Na základě Aktu o přistoupení se nicméně některá ustanovení Smlouvy
         nepoužijí na Gibraltar (viz rozsudek ze dne 23. září 2003, Komise v. Spojené království, C‑30/01, Recueil, s. I‑9481, bod
         47), přičemž se jedná o výjimky zavedené s ohledem na zvláštní právní situaci a zejména postavení tohoto území jako svobodného
         přístavu.

      42     Z článku 28 Aktu o přistoupení vyplývá, že nestanoví‑li Rada Evropské Unie jednomyslně na návrh Komise jinak, nepoužijí se
         akty orgánů Společenství v oblasti harmonizace právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu na Gibraltar.

      43     Jakožto výjimka z použití práva Společenství na území Společenství musí být zmíněné ustanovení vykládáno způsobem, který omezuje
         jeho dosah na nezbytnou ochranu zájmů Gibraltaru, které mu toto ustanovení umožňuje zachovat. Musí být mimoto vykládáno ve
         světle čl. 10 prvního pododstavce druhé věty ES, podle něhož jsou členské státy povinny usnadňovat Společenství plnění jeho
         poslání (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. února 1988, Komise v. Řecko, 194/85 a 241/85, Recueil, s. 1037, bod 20).

      44     Není tudíž možno považovat za „akty v oblasti harmonizace právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu“ ve
         smyslu zmíněného článku 28 ustanovení, která se omezují na to, že upravují spolupráci mezi členskými státy a nechávají na
         každém z nich použití vlastních metod vyhledávání a sdělování údajů.

      45     Pozměněná směrnice 77/799 přitom nejde nad tento rámec, jak vyplývá zejména z jejího čl. 8 odst. 1, který odkazuje na meze
         výměny údajů vyplývající z právních předpisů nebo ze správní praxe dotčeného členského státu.

      46     Je tedy namístě učinit závěr, že pozměněná směrnice 77/799 nespadá v rozsahu, v němž se týká DPH, mezi „akty v oblasti harmonizace
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu“ ve smyslu článku 28 Aktu o přistoupení.

      47     Tento závěr není v rozporu se závěrem, ke kterému dospěl Soudní dvůr ve svém výše uvedeném rozsudku Komise v. Rada, který
         podává výklad pojmu „ustanovení o daních“ ve smyslu čl. 95 odst. 2 ES, a nikoliv pojmu „akty v oblasti harmonizace“ ve smyslu
         článku 28 Aktu o přistoupení.

      48     Kromě toho je ve třetím bodu odůvodnění nařízení č. 1798/2003, dovolávaného vládou Spojeného království, zajisté uvedeno,
         že „[o]patření pro harmonizaci daní přijatá k dokončení vnitřního trhu by tudíž měla zahrnovat vytvoření společného systému
         pro výměnu informací mezi členskými státy, přičemž si mají být správní orgány členských států navzájem nápomocny a mají spolupracovat
         s Komisí, aby zajistily správné uplatňování DPH na dodání zboží a služeb, nabytí zboží uvnitř Společenství a dovoz zboží“.

      49     Takové ustanovení primárního práva, jako je článek 28 Aktu o přistoupení, nicméně nemůže být vykládáno ve světle některého
         bodu odůvodnění aktu sekundárního práva. Výše uvedený třetí bod odůvodnění představuje mimoto část odůvodnění nařízení přijatého
         zákonodárcem Společenství na základě článku 93 ES, který, na rozdíl od článku 28 Aktu o přistoupení, zejména nemá povahu ustanovení
         upravujícího výjimku. Tento bod odůvodnění tedy nemůže zpochybnit závěr učiněný Soudním dvorem v bodě 46 tohoto rozsudku.

      50     Z výše uvedeného vyplývá, že pozměněná směrnice 77/799 se v rozsahu, v němž se týká DPH, vztahuje na Gibraltar.
       Vzájemná pomoc mezi příslušnými orgány v oblasti spotřebních daní
      51     Ohledně této otázky je třeba připomenout, že na základě článku 29 Aktu o přistoupení ve spojení s bodem 4 části I přílohy I
         tohoto aktu je Gibraltar vyloučen z celního území Společenství. Stejně jako článek 28 Aktu o přistoupení musí být tato výjimka
         vykládána restriktivně.

      52     Pro účely projednávané věci není nezbytné určit, zda vyloučení Gibraltaru z celního území Společenství znamená, že se ustanovení
         směrnice 92/12 týkající se harmonizace hmotněprávních předpisů v oblasti spotřebních daní nevztahují na Gibraltar.

      53     I za předpokladu, že by se tato ustanovení nevztahovala na toto území, zmíněné vyloučení totiž každopádně neznamená, že se
         Gibraltar vymyká povinnosti vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států upravené pozměněnou směrnicí 77/799 v oblasti
         spotřebních daní. Skutečnost, že orgány Gibraltaru podléhají této povinnosti, je totiž bez dopadu na případné nepoužití na
         toto území ustanovení vyžadujících harmonizaci těchto spotřebních daní jako takových.

      54     V důsledku toho se pozměněná směrnice 77/799 v rozsahu, v němž se týká spotřebních daní, vztahuje na Gibraltar.
      55     S ohledem na výše uvedené musí být žaloba Komise považována za opodstatněnou.
      56     Je tedy namístě konstatovat, že Spojené království tím, že nepoužilo v oblasti DPH a spotřebních daní pozměněnou směrnici
         77/799 na území Gibraltaru, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze Smlouvy o ES.

       K nákladům řízení
      57     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise ve svém návrhu
         požadovala, aby Spojenému království byla uložena náhrada nákladů řízení, a Spojené království bylo ve sporu neúspěšné, je
         namístě uložit mu náhradu nákladů řízení. V souladu s čl. 69 odst. 4 prvním pododstavcem téhož jednacího řádu Španělské království,
         které bylo vedlejším účastníkem řízení, ponese vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Spojené království Velké Británie a Severního Irska tím, že nepoužilo v oblasti daně z přidané hodnoty a spotřebních daní
            směrnici Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých
            a nepřímých daní, ve znění směrnice Rady 79/1070/EHS ze dne 6. prosince 1979 a směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992
            o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani, na území Gibraltaru, nesplnilo povinnosti,
            které pro něj vyplývají ze Smlouvy o ES.
      2)      Spojenému království Velké Británie a Severního Irska se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Španělské království ponese vlastní náklady.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 6. dubna 2017.#Azanta A/S v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie NIMORAL – Starší slovní ochranná známka Evropské unie NEORAL – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-49/16.


Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 26. listopadu 2015.#Bionecs GmbH v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství BIONECS – Starší mezinárodní slovní ochranná známka BIONECT – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-262/14.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 8. listopadu 2012.#Lagura Vermögensverwaltung GmbH v. Hauptzollamt Hamburg-Hafen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Hamburg.#Celní kodex Společenství – Článek 220 odst. 2 písm. b) – Dodatečný výběr dovozního cla – Legitimní očekávání – Nemožnost ověření správnosti osvědčení o původu – Pojem ,potvrzení založené na nesprávném popisu skutečností podaném vývozcem‘ – Důkazní břemeno – Systém všeobecných celních preferencí.#Věc C‑438/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      8. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Celní kodex Společenství — Článek 220 odst. 2 písm. b) — Dodatečný výběr dovozního cla — Legitimní očekávání — Nemožnost ověření správnosti osvědčení o původu — Pojem ‚potvrzení založené na nesprávném popisu skutečností podaném vývozcem‘ — Důkazní břemeno — Systém všeobecných celních preferencí“
      Ve věci C-438/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (Německo) ze dne 22. června 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 26. srpna 2011, v řízení

         Lagura Vermögensverwaltung GmbH

      proti

         Hauptzollamt Hamburg-Hafen,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, M. Ilešič (zpravodaj), M. Safjan a M. Berger, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. července 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Lagura Vermögensverwaltung GmbH T. Lieberem, Rechtsanwalt,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Albenziem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi L. Bouyon a B.-R. Killmannem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 220 odst. 2 písm. b) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1 Zvl. vyd. 02/04, s. 307), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000 (Úř. věst. L 311, s. 17; Zvl. vyd. 02/10, s. 239, dále jen „celní kodex“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi německou společností Lagura Vermögensverwaltung GmbH (dále jen „Lagura“) a Hauptzollamt Hamburg-Hafen (hlavní celní úřad v přístavu Hamburk, dále jen „Hauptzollamt“) ohledně dodatečného výběru dovozního cla uloženého této společnosti z důvodu dovozu obuvi do Evropské unie.

         Právní rámec

         Celní kodex

               3

               Celní kodex byl zrušen nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 ze dne 23. dubna 2008, kterým se stanoví celní kodex Společenství (modernizovaný celní kodex) (Úř. věst. L 145, s. 1), jehož určitá ustanovení nabyla účinnosti počínaje dnem 24. června 2008. Vzhledem k době rozhodné z hlediska skutečností sporu v původním řízení se však na tento spor i nadále vztahují pravidla stanovená v celním kodexu.

               4

               Článek 220 celního kodexu stanovil:
               „1.   Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována [...] nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování). [...]
               2.   [...] dodatečné zaúčtování [se] neprovede, pokud:
               [...]

                        b)

                        částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení.
                        Pokud byl preferenční status zboží zjištěn na základě systému správní spolupráce s orgány třetí země, považuje se vydání potvrzení těmito orgány v případě, že se ukáže jako nesprávné, za chybu, kterou nebylo možné rozumným způsobem zjistit ve smyslu prvního pododstavce.
                        Vydání nesprávného potvrzení však není chybou, je-li potvrzení založeno na nesprávném popisu skutečností podaném vývozcem, není-li zřejmé, že orgány vydávající potvrzení si byly vědomy nebo si měly být vědomy toho, že zboží nesplňuje podmínky pro preferenční zacházení.
                        Osoba povinná zaplatit clo se může odvolat na dobrou víru, pokud je schopna prokázat, že v období dotyčných obchodních operací jednala s náležitou péčí, aby zajistila splnění všech podmínek pro preferenční zacházení.

                  [...]“

         Nařízení (EHS) č. 2454/93

               5

               Článek 94 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení (EHS) č. 2913/92 (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1602/2000 ze dne 24. července 2000 (Úř. věst. L 188, s. 1; Zvl. vyd. 02/10, s. 51), stanoví:
               „1.   Dodatečné ověření osvědčení o původu zboží na ‚tiskopise A‘ [...] se provádí nahodile anebo vždy v případech, kdy mají celní orgány ve Společenství odůvodněné pochybnosti o pravosti dokladu, o statusu původu dotyčného produktu nebo o splnění jiných povinností stanovených v tomto oddíle.
               2.   Pro účely odstavce 1 vrátí celní orgány ve Společenství osvědčení o původu zboží na tiskopise A a fakturu, pokud byla předložena, [...] příslušným vládním orgánům zvýhodněné země vývozu, a případně uvedou důvody pro jeho ověření. Spolu s žádostí o ověření zašlou rovněž veškeré získané informace nebo doklady nasvědčující, že údaje uvedené v dokladu o původu zboží nejsou správné.
               Jestliže se dané orgány rozhodnou pozastavit uplatňování celních preferencí [...] až do výsledku ověření, nabídnou dovozci propuštění produktů, avšak stanoví ochranná opatření, která považují za potřebná.
               3.   Pokud byla podána žádost o dodatečné ověření podle odstavce 1, musí být ověření provedeno [...] a jeho výsledky musí být [...] sděleny celním orgánům ve Společenství. Z výsledků musí být zřejmé, zda se napadený doklad o původu zboží vztahuje na skutečně vyvezené produkty a zda lze tyto produkty považovat za produkty pocházející ze zvýhodněné země nebo ze Společenství.
               [...]“

         Nařízení (ES) č. 980/2005

               6

               Článek 1 nařízení Rady (ES) č. 980/2005 ze dne 27. června 2005, o uplatňování systému všeobecných celních preferencí (Úř. věst. L 169, s. 1), stanoví:
               „1.   Systém všeobecných celních preferencí Společenství [...] se použije ode dne vstupu tohoto nařízení v platnost do 31. prosince 2008 v souladu s tímto nařízením.
               2.   Toto nařízení stanoví:

                        a)

                        obecný režim;

                  [...]“

               7

               Článek 2 tohoto nařízení uvádí, že „[z]výhodněné země, na které se vztahují režimy uvedené v čl. 1 odst. 2, jsou uvedeny v příloze I“. Macao – zvláštní administrativní oblast Čínské lidové republiky se nachází mezi těmito zvýhodněnými zeměmi a územími uvedenými v této příloze I.

               8

               Podle čl. 7 odst. 2 uvedeného nařízení „[v]alorická cla společného celního sazebníku pro produkty uvedené v příloze II jako produkty citlivé se snižují o 3,5 procentního bodu“. Na obuv, která je zařazena mezi citlivé produkty obsažené v příloze II téhož nařízení, se uplatní preferenční režim stanovený tímto nařízením.

               9

               Podle přílohy I nařízení č. 980/2005 byly celní preference pro obuv pocházející z Číny zrušeny.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Během roku 2007 dovezla společnost Lagura do Unie obuv. Od února do září tohoto roku společnost Lagura podala několik celních prohlášení za účelem propuštění tohoto zboží do volného oběhu v rámci Unie. K dosvědčení původu tohoto zboží připojila k celním prohlášením osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“, která uváděla, že toto zboží pocházelo z Macaa a že bylo vyrobeno společnostmi S. a V., které mají sídlo v téže oblasti. Na základě těchto dokladů Hauptzollamt na dovoz obuvi pokaždé uložil pouze preferenční clo se sazbou 3,5 %.

               11

               Hauptzollamt poté, co obdržel informace, podle nichž bylo některé zboží pocházející z Číny neoprávněně deklarováno jako zboží pocházející z Macaa, aby se tak vyhnulo platbě nepreferenčního dovozního cla, podal u příslušných orgánů Macaa žádosti o dodatečné ověření podle článku 94 nařízení č. 2454/93, ve znění nařízení č. 1602/2000. V rámci těchto ověření uvedené příslušné orgány potvrdily, že pro dotčené zboží vydaly osvědčení o původu zboží, ale nebyly schopny ověřit správnost obsahu uvedených osvědčení, jelikož společnosti, které poskytly informace jakožto vývozci, ukončily výrobu, a byly tudíž uzavřeny. Orgány Macaa však neprohlásily osvědčení o původu zboží za neplatná.

               12

               Vzhledem k tomu, že původ zboží nebyl při dodatečných ověřeních potvrzen, Hauptzollamt měl za to, že toto zboží bylo neznámého původu. Z tohoto důvodu požadoval třemi platebními výměry z 21., 22. a 25. srpna 2008, na základě čl. 220 odst. 1 celního kodexu, rozdíl mezi clem vypočítaným podle preferenční sazby (3,5 %) a clem vypočítaným na základě nepreferenční sazby (7 %).

               13

               Společnost Lagura poté, co bezúspěšně napadla tento dodatečný výběr dovozního cla, podala žalobu k předkládajícímu soudu, v níž se dovolává zejména zásady ochrany legitimního očekávání vyplývající z čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu.

               14

               Předkládající soud si klade otázku, kdo nese důkazní břemeno při prokazování, zda osvědčení o původu zboží bylo založeno na správném či nesprávném popisu skutečností podaném vývozcem. V tomto ohledu uvádí, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 9. března 2006, Beemsterboer Coldstore Services (C-293/04, Sb. rozh. s. I-2263), rozhodl, že osobě povinné zaplatit clo přísluší, aby dokázala, že osvědčení vydané orgány třetí země bylo založeno na správném popisu skutečností, bez ohledu na tradiční pravidla o rozdělení důkazního břemene, podle nichž toto břemeno nesou celní orgány, které se hodlají dovolávat čl. 220 odst. 2 písm. b) třetího pododstavce, initio, celního kodexu. Předkládající soud odkazuje na bod 43 výše uvedeného rozsudku Beemsterboer Coldstore Services, z něhož vyplývá, že Unie nemůže nést negativní důsledky nesprávného jednání dodavatelů dovozců, a současně se táže, zda by důkazní břemeno měla nést osoba povinná zaplatit clo pouze v případě nepřijatelného jednání vývozce.

               15

               Za těchto podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je třeba za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, za nichž orgán třetí země již nemůže přezkoumat, zda se jím vydané osvědčení zakládá na správném popisu skutečností, odepřít osobě povinné zaplatit clo možnost dovolávat se ochrany legitimního očekávání podle čl. 220 odst. 2 písm. b) druhého a třetího pododstavce celního kodexu, když okolnosti týkající se nemožnosti ověřit správnost osvědčení o původu zboží spadají do sféry vývozce, nebo platí, že přechod důkazního břemene z celního orgánu na osobu povinnou zaplatit clo podle ustanovení čl. 220 odst. 2 písm. b) třetího pododstavce, initio, celního kodexu výlučně, nebo [spíše], předpokládá, že se příčina této nemožnosti nalézá mimo sféru orgánů [státu] vývozu, nebo spočívá v nedbalosti, kterou je nutné přičítat výlučně vývozci?“

         K předběžné otázce

               16

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že nemohou-li příslušné orgány třetího státu při dodatečném ověření zjistit, zda osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“, které vydaly, bylo založeno na správném popisu skutečností podaném vývozcem, důkazní břemeno při prokazování, zda toto osvědčení bylo založeno na správném popisu skutečností podaném vývozcem, nese osoba povinná zaplatit clo pouze tehdy, vyplývá-li nemožnost z nedbalosti přičitatelné výlučně vývozci, nebo rovněž tehdy, je-li příčina uvedené nemožnosti přičitatelná vývozci, ač se nedopustil nedbalosti, nebo není-li přičitatelná celním orgánům státu vývozu.

               17

               Úvodem je v tomto ohledu třeba podotknout, že účelem dodatečného ověření je ověřit správnost původu uvedeného v osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“ (obdobně, pokud jde o průvodní osvědčení EUR.1, viz rozsudky ze dne 7. prosince 1993, Huygen a další, C-12/92, Recueil, s. I-6381, bod 16; ze dne 17. července 1997, Pascal & Filhos, C-97/95, Recueil, s. I-4209, bod 30; výše uvedený rozsudek Beemsterboer Coldstore Services, bod 32, jakož i rozsudek ze dne 15. prosince 2011, Afasia Knits Deutschland, C-409/10, Sb. rozh. s. I-13331, bod 43).

               18

               Když však dodatečné ověření neumožní potvrdit původ zboží uvedený v osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“, je třeba dovodit, že toto zboží je neznámého původu, a že tedy osvědčení o původu zboží a preferenční sazba byly poskytnuty neprávem (obdobně viz výše uvedený rozsudek Huygen a další, body 17 a 18; rozsudek ze dne 14. května 1996, Faroe Seafood a další, C-153/94 a C-204/94, Recueil, s. I-2465, bod 16, výše uvedený rozsudek Beemsterboer Coldstore Services, bod 34, jakož i výše uvedený rozsudek Afasia Knits Deutschland, bod 44).

               19

               Jestliže orgány státu vývozu vydaly nesprávná osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“, musí být toto vydání podle uvedeného čl. 220 odst. 2 písm. b) druhého a třetího pododstavce považováno za chybu, jíž se dopustily zmíněné orgány, ledaže se prokáže, že tato osvědčení byla založena na nesprávném popisu skutečností podaném vývozcem. Pokud byla zmíněná osvědčení založena na chybných prohlášeních vývozce, musí být tudíž proveden dodatečný výběr dovozního cla, není-li zřejmé, že si orgány, které takováto osvědčení vydaly, byly vědomy nebo si měly být vědomy toho, že zboží nesplňuje podmínky pro preferenční zacházení (obdobně viz výše uvedený rozsudek Afasia Knits Deutschland, bod 48).

               20

               Předkládající soud si přeje zjistit, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, nese důkazní břemeno při prokazování, zda byla osvědčení založena na chybných prohlášeních vývozců, Hauptzollamt, nebo zda naopak osobě povinné zaplatit clo, tj. společnosti Lagura, přísluší prokázat, že vývozci správně popsali skutečnosti příslušným orgánům Macaa.

               21

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Soudní dvůr již ohledně takovéhoto rozdělení důkazního břemene rozhodl, že osobě povinné zaplatit clo přísluší prokázat, že průvodní osvědčení EUR.1 vydané orgány třetího státu bylo založeno na správném popisu skutečností ze strany vývozce, pokud následkem nedbalosti výlučně na straně vývozce, zejména jestliže tento nesplnil svou povinnost vyplývající z platné právní úpravy uchovat podpůrné doklady alespoň po dobu tří let, nejsou celní orgány samy schopny předložit nezbytný důkaz, že osvědčení EUR.1 bylo vydáno na základě správného, či nesprávného popisu skutečností uvedeným vývozcem (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Beemsterboer Coldstore Services, body 40 a 46).

               22

               Takovýto požadavek spočívající v uložení důkazního břemene o tom, že vývozci správně popsali skutečnosti příslušným orgánům, osobě povinné zaplatit clo, představuje výjimku z tradičních pravidel rozdělení důkazního břemene, podle nichž celním orgánům, které se za účelem dodatečného výběru cla hodlají dovolávat čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, v zásadě přísluší, aby na podporu svého nároku předložily důkaz, že vydání nesprávných osvědčení bylo způsobeno nesprávným popisem skutečností vývozcem (viz výše uvedený rozsudek Beemsterboer Coldstore Services, body 39 a 46).

               23

               Je třeba zkoumat, jak se má výklad čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu podaný Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Beemsterboer Coldstore Services přenést na takové okolnosti, jako jsou okolnosti v původním řízení.

               24

               Společnost Lagura tvrdí, že tento výklad nelze přenést na projednávanou věc, takže důkaz o nesprávnosti prohlášení vývozců, na jejichž základě byla vystavena nesprávná osvědčení o původu zboží, musí podat celní orgány státu dovozu. Tento postoj je odůvodněn zejména skutečností, že na rozdíl od situace, která existovala v původním řízení ve výše uvedené věci Beemsterboer Coldstore Services, nelze v projednávané věci identifikovat žádnou nedbalost přičitatelnou výlučně vývozcům, která by vedla k nemožnosti na straně celních orgánů podat důkaz, že osvědčení, které vydaly, bylo založeno na správném nebo nesprávném popisu skutečností podaném uvedeným vývozcem. Konkrétně tak vývozcům nelze vytýkat žádné nesplnění povinnosti uchovat podpůrné doklady. Kromě toho společnost Lagura zdůrazňuje, že na rozdíl od výše uvedeného rozsudku Beemsterboer Coldstore Services nebyla osvědčení o původu zboží v projednávaném případě příslušnými orgány Macaa prohlášena za neplatná nebo odňata.

               25

               Česká a italská vláda, jakož i Evropská komise mají naopak za to, že prokázat, že osvědčení byla založena na správném popisu skutečností podaném vývozcem, musí osoba povinná zaplatit clo.

               26

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že se okolnosti projednávané věci liší od okolností věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Beemsterboer Coldstore Services, tím, že preferenční režim nebyl zaveden na základě dohody o volném obchodu mezi třetím státem a Unií, ale jednostranně Unií na základě nařízení č. 980/2005.

               27

               Toto nařízení, na rozdíl od dohody o volném obchodu, o níž se jedná ve výše uvedeném rozsudku Beemsterboer Coldstore Services, nestanoví vývozci povinnost uchovávat podpůrné doklady, jelikož Unie nemůže jednostranně ukládat povinnosti hospodářským subjektům třetích států.

               28

               Co se týče argumentu, že důkazní břemeno v projednávaném případě nenese osoba povinná zaplatit clo, jelikož vývozci nelze vytknout žádné nesplnění povinnosti uchovat podpůrné doklady, je třeba konstatovat, že jelikož se takováto povinnost v právních předpisech relevantních v projednávané věci nevyskytuje, zjevně nemohla být porušena.

               29

               Neexistence takovéto povinnosti na straně vývozce nemůže jako taková vést k tomu, že osoba povinná zaplatit clo bude zproštěna povinnosti postupovat s řádnou péčí nebo rizika souvisejícího s ověřením a určením původu zboží při dodatečném ověření.

               30

               Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, hospodářským subjektům přísluší, aby v rámci svých smluvních vztahů přijaly opatření nezbytná pro to, aby se předem zabezpečily před riziky opatření k dodatečnému výběru cla (výše uvedený rozsudek Pascoal & Filhos, bod 60; usnesení ze dne 9. prosince 1999, CPL Imperial 2 a Unifrigo v. Komise, C-299/98 P, Recueil, s. I-8683, bod 38, jakož i výše uvedený rozsudek Beemsterboer Coldstore Services, bod 41).

               31

               Prevenci proti rizikům opatření k dodatečnému výběru cla může představovat zejména to, že osoba povinná zaplatit clo získá od druhé smluvní strany, při uzavření smlouvy nebo až po něm, veškeré důkazy potvrzující skutečnost, že zboží pochází ze státu, na který se vztahuje systém všeobecných celních preferencí, včetně dokumentů prokazujících tento původ.

               32

               Kromě toho je třeba zdůraznit, že by povinnost celních orgánů státu dovozu prokázat nesprávnost skutečností popsaných vývozcem, avšak nemožnost tak učinit, jelikož vývozce ukončil činnost, mohla vyvolat riziko výskytu jednání neslučitelného s cíli systému všeobecných celních preferencí. I když ukončení výroby v zásadě představuje běžné hospodářské rozhodnutí, nebylo by totiž možno vyloučit, že by přesto mohlo představovat nesprávné jednání na straně vývozce, jehož cílem je obejít ustanovení systému všeobecných celních preferencí, tím že jej uvedený výrobce použije jako prostředek k zastření skutečného původu zboží pocházejícího ze státu, na který se preferenční režim nevztahuje.

               33

               Je přitom nesporné, že Unie nemůže nést negativní důsledky nesprávného jednání dodavatelů dovozců (výše uvedené rozsudky Pascoal & Filhos, bod 59, a Beemsterboer Coldstore Services, bod 43).

               34

               Pokud jde dále o argument vycházející ze skutečnosti, že osvědčení o původu zboží dotčená v původním řízení nebyla příslušnými orgány Macaa prohlášena za neplatná, je třeba podotknout, že je sice pravda, že v kontextu takových dohod mezi Unií a třetími státy, jako je dohoda o přidružení nebo o volném obchodu, Soudní dvůr rozhodl, že systém správní spolupráce může fungovat pouze tehdy, uzná-li celní správa státu dovozu posouzení právoplatně provedená orgány státu vývozu (viz rozsudky ze dne 12. července 1984, Les Rapides Savoyards a další, 218/83, Recueil, s. 3105, bod 27; ze dne 9. února 2006, Sfakianakis, C-23/04 až C-25/04, Sb. rozh. s. I-1265, bod 23; ze dne 1. července 2010, Komise v. Německo, C-442/08, Sb. rozh. s. I-6457, bod 72, jakož i výše uvedený rozsudek Afasia Knits Deutschland, bod 29).

               35

               Nic to však nemění na tom, že nutnost uznání posouzení provedených celními orgány státu vývozu celními správami členských států není stejná v případě, kdy preferenční režim není zaveden mezinárodní dohodou zavazující Unii vůči třetímu státu na základě vzájemných povinností, ale unijním opatřením autonomní povahy (výše uvedený rozsudek Faroe Seafood a další, bod 24).

               36

               Je tedy třeba konstatovat, že v rámci systému všeobecných celních preferencí jednostranně zavedeného Unií nemohou orgány státu vývozu zavazovat Unii a její členské státy při jejich posouzení platnosti osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“, když – stejně jako za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení – mají celní orgány státu dovozu nadále pochybnosti o skutečném původu zboží, navzdory skutečnosti, že uvedená osvědčení o původu zboží nebyla prohlášena za neplatná.

               37

               Opačné řešení, které by zbavilo celní orgány státu dovozu v rámci takového řízení, které je předmětem v původním řízení, zahájeného před soudem státu dovozu, možnosti požadovat důkaz, že osvědčení o původu zboží bylo založeno na nesprávném či správném popisu skutečností podaném vývozcem, by mařilo účel dodatečného ověření, jímž je, jak vyplývá z bodu 17 tohoto rozsudku, pozdější ověření správnosti původu zboží uvedeného v osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“.

               38

               Z předcházejícího vyplývá, že za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, důkazní břemeno při prokazování, zda bylo osvědčení o původu zboží založeno na správném popisu skutečností podaném vývozcem, nese osoba povinná zaplatit clo.

               39

               Je sice pravda, že uložení takového důkazního břemena osobě povinné zaplatit clo může být pro ni zdrojem obtíží, zejména jestliže v dobré víře dovezla zboží ze státu, na který se uplatňují celní preference, a byl-li původ tohoto zboží později z důvodu údajně chybných prohlášení vývozce při dodatečném ověření zpochybněn.

               40

               Je však třeba připomenout, že hospodářský subjekt, jenž je obezřetný a informovaný o stavu právní úpravy, musí při svém posouzení výhod, které mu může přinést obchod se zbožím, na něž se mohou uplatnit celní preference, zohlednit rizika inherentní trhu, o který se zajímá, a přijmout je tak, že patří mezi běžné obchodní těžkosti (viz rozsudek ze dne 11. prosince 1980, Acampora, 827/79, Recueil, s. 3731, bod 8; výše uvedený rozsudek Pascoal & Filhos, bod 59, jakož i výše uvedené usnesení CPL Imperial 2 a Unifrigo v. Komise, bod 37).

               41

               S ohledem na veškeré předchozí úvahy je na předběžnou otázku třeba odpovědět, že čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že jestliže příslušné orgány třetího státu nemohou z důvodu, že vývozce ukončil výrobu, při dodatečném ověření zjistit, zda osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“, které vydaly, spočívá na správném popisu skutečností podaném vývozcem, důkazní břemeno při prokazování, zda toto osvědčení bylo založeno na správném popisu skutečností podaném vývozcem, nese osoba povinná zaplatit clo.

         K nákladům řízení

               42

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Článek 220 odst. 2 písm. b) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000, musí být vykládán v tom smyslu, že jestliže příslušné orgány třetího státu nemohou z důvodu, že vývozce ukončil výrobu, při dodatečném ověření zjistit, zda osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“, které vydaly, spočívá na správném popisu skutečností podaném vývozcem, důkazní břemeno při prokazování, zda toto osvědčení bylo založeno na správném popisu skutečností podaném vývozcem, nese osoba povinná zaplatit clo.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 3. října 2001. # Zapf Creation AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Sousloví New Born Baby - Absolutní důvody pro zamítnutí - Čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-140/00.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 7. října 2015.#The Smiley Company SPRL v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství – Tvar obličeje s rohy – Absolutní důvod pro zamítnutí – Rozlišovací způsobilost – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-242/14.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. prosince 2011. # Hauptzollamt Hamburg-Hafen proti Afasia Knits Deutschland GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Společná obchodní politika - Přiznání preferenčního zacházení ve vztahu ke zboží pocházejícímu z afrických, karibských a tichomořských států (AKT) - Nesrovnalosti odhalené při šetření provedeném Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) ve vývozním státě AKT - Vybrání dovozního cla po propuštění zboží. # Věc C-409/10.

text:
      Věc C-409/10
      Hauptzollamt Hamburg-Hafen
      v.
      Afasia Knits Deutschland GmbH
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Společná obchodní politika – Přiznání preferenčního zacházení ve vztahu ke zboží pocházejícímu z afrických, karibských a tichomořských států (AKT) – Nesrovnalosti odhalené při šetření provedeném Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) ve vývozním státě AKT – Vybrání dovozního cla po propuštění zboží“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Mezinárodní dohody – Dohoda AKT–ES z Cotonou – Vybrání dovozního cla po propuštění zboží – Následná kontrola původu zboží
            provedená Komisí – Výsledky zanesené do protokolu spolupodepsaného zástupcem vlády státu vývozu
      (Dohoda AKT–ES z Cotonou, příloha V, protokol č. 1, článek 32)
      2.        Vlastní zdroje Evropské unie – Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží – Podmínky nezaúčtování dovozního
            cla stanovené v čl. 220 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2913/92 – Neprůkazná následná kontrola osvědčení EUR.1
      [Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 220 odst. 2 písm. b)]
      1.        Článek 32 protokolu č. 1 k příloze V Dohody o partnerství mezi africkými, karibskými a tichomořskými státy na jedné straně
         a Evropským společenstvím a jeho členskými státy na straně druhé, podepsané v Cotonou dne 23. června 2000 a schválené jménem
         Společenství rozhodnutím 2003/159, musí být vykládán v tom smyslu, že výsledky dodatečného ověření, které se týkalo správnosti
         údajů o původu zboží uvedených v osvědčeních o původu vydaný jedním afrických, karibských a tichomořských států (AKT) a které
         v podstatě spočívalo v šetření provedeném Komisí, konkrétně Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) v tomto státě a
         na jeho pozvání, zavazují orgány státu, kam bylo toto zboží dovezeno, jestliže – což musí ověřit předkládající soud – tyto
         orgány obdržely dokument, v němž se jednoznačně uznává, že tento stát AKT vzal uvedené výsledky za své.

      V tomto ohledu je bez významu, že dodatečné ověření bylo provedeno OLAF. Toto ověření totiž musí být provedeno nejen tehdy,
         jestliže si jej vyžádá členský stát dovozu, ale obecně i tehdy, jestliže podle členského státu, jenž je smluvní stranou dohody,
         nebo podle Komise, jíž přísluší dbát na správné uplatňování dohody, existují indicie, jež jsou s to vést k podezření na nesrovnalosti
         ohledně původu dovezeného zboží To je případ vyšetřovací mise OLAF, která byla provedena, jak to dosvědčuje protokol z této
         mise, na pozvání ministerstva zahraničních věcí a zahraničního obchodu státu vývozu. Za těchto podmínek nelze šetření prováděné
         OLAF na území tohoto státu považovat za vměšování do vnitřních záležitostí zmíněného státu, a tudíž nepřestavuje porušení
         jeho suverenity.

      Co se týče formy, jíž by měly být výsledky šetření sděleny členskému státu dovozu tak, aby mohly zavazovat jeho orgány, zaslání
         protokolu o šetření OLAF tomuto státu řádně podepsaného za vyvážející stát AKT a jednoznačně konstatujícího, že osvědčení
         EUR.1 jsou nesprávná, a tudíž neplatná, má za následek, že takovéto výsledky lze uplatňovat vůči zmíněným orgánům.

      Co se konečně týče otázky, zda osoba, jež podepsala protokol o šetření za vyvážející stát AKT, měla podle jeho právních předpisů
         pravomoc tak učinit, jsou orgány dovážejícího členského státu povinny v dotčeném státě AKT ověřit zda tato osoba skutečně
         měla pravomoc zavazovat naposled zmíněný stát v těchto záležitostech, pouze v případě, že vyvstanou pochybnosti ohledně její
         pravomoci podepsat za stát vývozu.

      (viz body 32–33, 36–38, 40, výrok 1)
      2.        Článek 220 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení č. 2700/2000,
         je nutno vykládat v tom smyslu, že v situaci, kdy jsou osvědčení o původu vydaná pro dovoz výrobků do Evropské unie zrušena
         z toho důvodu, že je jejich vydání stiženo nesrovnalostmi a že preferenční původ uváděný v těchto osvědčeních nebylo možné
         při dodatečném ověření potvrdit, nemůže dovozce zabránit dodatečnému výběru dovozního cla odvoláním na okolnost, že nelze
         vyloučit, že některé z těchto výrobků zmíněný preferenční původ mají.

      Jednak je totiž účelem dodatečné kontroly ověření správnosti původu uvedeného v osvědčení EUR.1. Pokud tedy dodatečná kontrola
         neumožňuje potvrdit původ zboží uvedený v osvědčení EUR.1, je třeba dovodit, že zboží je neznámého původu, a že tedy osvědčení
         EUR.1 a preferenční sazba byly poskytnuty neprávem. Z toho vyplývá, že dodatečný výběr cla neuhrazeného při dovozu je běžným
         důsledkem skutečnosti, že dodatečné ověření neumožňuje potvrdit původ zboží, jak je uveden v osvědčení EUR.1

      Dále, pokud byly orgány státu vývozu uvedeny vývozci v omyl, nelze vydání nesprávných osvědčení EUR.1 považovat za chybu,
         jíž se dopustily samy tyto orgány. Při neexistenci takovéto chyby čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu neumožňuje osobě
         povinné zaplatit clo dovolávat se legitimního očekávání.

      (viz body 43–44, 46, 54–55, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      15. prosince 2011(*)

      „Společná obchodní politika – Přiznání preferenčního zacházení ve vztahu ke zboží pocházejícímu z afrických, karibských a tichomořských států (AKT) – Nesrovnalosti odhalené při šetření provedeném Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) ve vývozním státě AKT – Vybrání dovozního cla po propuštění zboží“
      Ve věci C‑409/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof
         (Německo) ze dne 29. června 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 16. srpna 2010, v řízení

      Hauptzollamt Hamburg-Hafen,
      proti
      Afasia Knits Deutschland GmbH,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M. Safjan, M. Ilešič (zpravodaj), E. Levits a M. Berger, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. července 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Afasia Knits Deutschland GmbH H. von Zanthierem a M. Stawska-Höbel, Rechtsanwälte,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Albenziem, avvocato dello Stato,
      –        za Evropskou komisi A. Bordesem a B.‑R. Killmannem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. září 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 32 Protokolu č. 1 k příloze V Dohody o partnerství mezi africkými,
         karibskými a tichomořskými státy na jedné straně a Evropským společenstvím a jeho členskými státy na straně druhé, podepsané
         v Cotonou dne 23. června 2000 (Úř. věst. 2000 L 317, s. 3; Zvl. vyd. 11/35 s. 3) a schválené jménem Společenství rozhodnutím
         Rady 2003/159/ES ze dne 19. prosince 2002 (Úř. věst. 2003, L 65, s. 27; Zvl. vyd. 11/46 s. 121, dále jen „dohoda z Cotonou“),
         jakož i článku 220 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst.
         L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04 s. 307), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu
         2000, (Úř. věst. L 311, s. 17; Zvl. vyd. 02/10 s. 239, dále jen „celní kodex“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Hauptzollamt Hamburg-Hafen (hlavní celní úřad v přístavu Hamburk, dále jen
         „Hauptzollamt“) a Afasia Knits Deutschland GmbH (dále jen „Afasia“) ohledně dovozního cla dodatečně odvedeného touto společností
         z důvodu dovozu textilních výrobků do Evropské unie.

       Právní rámec
       Dohoda z Cotonou
      3        Dohoda z Cotonou vstoupila v platnost dne 1. dubna 2003. Podle rozhodnutí Rady ministrů AKT‑ES č. 1/2000 ze dne 27. července
         2000 o přechodných opatřeních použitelných od 2. srpna 2000 do vstupu dohody o partnerství AKT‑ES v platnost (Úř. věst. L 195,
         s. 46), prodlouženého rozhodnutím Rady ministrů AKT‑ES č. 1/2002 ze dne 31. května 2002 (Úř. věst. L 150, s. 55), byla však
         tato dohoda předmětem dřívějšího použití počínaje dnem 2. srpna 2000.

      4        Pozměněná dohoda byla podepsána v Lucemburku dne 25. června 2005 a vstoupila v platnost dne 1. července 2008. Dne 14. května
         2010 bylo přijato rozhodnutí Rady 2010/648/EU o podpisu Dohody, kterou se podruhé mění Dohoda o partnerství mezi členy skupiny
         afrických, karibských a tichomořských států na jedné straně a Evropským společenstvím a jeho členskými státy na straně druhé,
         podepsaná v Cotonou dne 23. června 2000 a poprvé pozměněná v Lucemburku dne 25. června 2005, jménem Evropské unie (Úř. věst
         L 287, s. 1). Vzhledem k době rozhodné z hlediska skutečností sporu v původním řízení se však tento spor řídí i nadále pravidly
         stanovenými v původním znění dohody z Cotonou.

      5        Podle článku 100 dohody z Cotonou „[p]rotokoly a přílohy připojené k této dohodě tvoří její nedílnou součást. […]“

      6        Příloha V dohody z Cotonou nadepsaná „Obchodní režim použitelný během přípravného období uvedeného v čl. 37 odst. 1“ stanovila
         ve svém článku 1, že „[p]rodukty pocházející ze států AKT se do Společenství dovážejí osvobozené od cla a poplatků s rovnocenným
         účinkem.“

      7        Protokol č. 1 ke zmíněné příloze V o definici pojmu „původní produkty“ („produkty pocházející z“) (dále jen „protokol č. 1“)
         ve svém čl. 2 odst. 1 stanovil:

      „1. Pro účely provádění ustanovení o obchodní spolupráci přílohy V […] se za produkty pocházející ze států AKT považují:
      a)      produkty zcela získané ve státech AKT ve smyslu článku 3 tohoto protokolu;
      b)      produkty získané ve státech AKT, s použitím materiálů, které zde nebyly zcela získány, za předpokladu, že tyto materiály byly
         ve státech AKT dostatečně zpracovány nebo opracovány ve smyslu článku 4 tohoto protokolu […]“

      8        Hlava IV protokolu č. 1 nadepsaná „Doklad o původu“ obsahovala zejména článek 14 tohoto protokolu, jehož odstavec 1 stanovil:

      „Produkty pocházející ze států AKT při dovozu do Společenství požívají výhod přílohy V po předložení:
      a)      buď průvodního osvědčení EUR.1 [dále jen „osvědčení EUR.1] […]“
      […]“
      9        Článek 15 odst. 1 zmíněného protokolu upřesňoval, že průvodní osvědčení EUR.1 vydají celní orgány vývozní země. Podle odstavce
         3 téhož článku „[v]ývozce žádající o vydání [osvědčení EUR.1] musí kdykoliv na žádost celních orgánů vyvážejícího státu AKT,
         kde je […] osvědčení […] vydáváno, předložit všechny příslušné doklady prokazující status původu dotyčných produktů […]“.

      10      Podle čl. 28 odst. 1 téhož protokolu je zmíněný vývozce povinen uchovat doklady uvedené ve zmíněném čl. 15 odst. 3 po dobu
         nejméně tří let.

      11      Hlava V protokolu č. 1 nadepsaná „Metody správní spolupráce“ obsahovala zejména články 31 a 32 tohoto protokolu nadepsané
         „Vzájemná pomoc“ a „Ověřování dokladů o původu“.

      12      Zmíněný článek 31 ve svém odstavci 1 a v odst. 2 prvním pododstavci stanovil:

      „1.      Státy AKT zašlou Komisi vzory otisků používaných razítek a adresy celních orgánů příslušných pro vydávání [osvědčení EUR.1]
         k následné kontrole průvodních osvědčení EUR.1 a prohlášení na fakturách.

      [Osvědčení EUR.1] a prohlášení na fakturách se přijímají pro účely používání preferenčního zacházení ode dne, kdy Komise tyto
         informace obdrží.

      Komise tyto informace zašle celním orgánům členských států.
      2.      Za účelem zajištění řádného uplatňování této přílohy si Společenství [...] a státy AKT poskytují prostřednictvím příslušných
         celních správ vzájemnou pomoc při kontrole pravosti průvodních osvědčení EUR.1, prohlášení na faktuře nebo prohlášení dodavatele
         a při kontrole správnosti údajů uváděných v těchto dokladech.“

      13      Článek 32 protokolu č. 1 stanovil:

      „1.       Kontrola důkazů původu po propuštění zboží se provádí namátkově nebo kdykoliv mají celní orgány země dovozu důvodné pochybnosti
         o pravosti těchto dokumentů, o původu výrobků v nich uvedených nebo o splnění jiných podmínek tohoto protokolu.

      2.      Za účelem provedení odstavce 1 zašlou celní orgány dovozní země celním orgánům vývozní země průvodní osvědčení EUR.1 a fakturu,
         pokud byla předložena, prohlášení na faktuře nebo kopie těchto dokumentů případně s uvedením meritorních a formálních důvodů
         ospravedlňujících šetření. Spolu s žádostí o kontrolu zašlou rovněž veškeré doklady a získané informace nasvědčující, že údaje
         uvedené v dokladu o původu nejsou správné.

      3.      Kontrola je prováděna celními orgány země vývozu. Za tímto účelem jsou celní orgány oprávněny vyžadovat veškeré důkazy a provádět
         jakoukoli kontrolu účetnictví vývozce nebo jinou kontrolu, kterou považují za užitečnou.

      […]
      5.      Celní orgány žádající o kontrolu jsou informovány o jejích výsledcích co nejdříve. Z výsledků musí být zřejmé, zda jsou doklady
         pravé a zda dotyčné produkty mohou být považovány za produkty pocházející ze států AKT […] a zda splňují ostatní požadavky
         tohoto protokolu.

      […]
      7.      V případě, že ověřovací postup nebo jiné dostupné údaje naznačují, že zřejmě došlo k porušení ustanovení tohoto protokolu,
         provedou státy AKT ze své vlastní iniciativy nebo na žádost Společenství dostatečně rychle příslušné šetření nebo zařídí příslušné
         šetření, aby byla tato porušení zjištěna a aby jim bylo zabráněno, a pro tento účel může dotyčný stát AKT požádat o účast
         Společenství v těchto šetřeních.

       Celní kodex
      14      Celní kodex byl zrušen nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 ze dne 23. dubna 2008, kterým se stanoví celní
         kodex Společenství (modernizovaný celní kodex) (Úř. věst. L 145, s. 1), jehož určitá ustanovení nabyla účinnosti počínaje
         dnem 24. června 2008. Vzhledem k době rozhodné z hlediska skutečností sporu v původním řízení se však tento spor řídí i nadále
         pravidly stanovenými v celním kodexu.

      15      Ve znění, které se uplatní ve sporu v původním řízení, čl. 220 odst. 1 celního kodexu stanovil, že „[n]ebyla-li částka cla
         vyplývající z celního dluhu zaúčtována […] nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje
         se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou
         vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování). […]“.

      16      Článek 2 zmíněného článku 220 nicméně stanovil výjimky z dodatečného zaúčtování. Zněl takto:

      „[…] se dodatečné zaúčtování neprovede, pokud:
      […]
      b)      částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit
         clo rozumným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající
         se celního prohlášení.

      Pokud byl preferenční status zboží zjištěn na základě systému správní spolupráce s orgány třetí země, považuje se vydání potvrzení
         těmito orgány v případě, že se ukáže jako nesprávné, za chybu, kterou nebylo možné rozumným způsobem zjistit ve smyslu prvního
         pododstavce.

      Vydání nesprávného potvrzení však není chybou, je-li potvrzení založeno na nesprávném popisu skutečností podaném vývozcem,
         není-li zřejmé, že orgány vydávající potvrzení si byly vědomy nebo si měly být vědomy toho, že zboží nesplňuje podmínky pro
         preferenční zacházení.

      Osoba povinná zaplatit clo se může odvolat na dobrou víru, pokud je schopna prokázat, že v období dotyčných obchodních operací
         jednala s náležitou péčí, aby zajistila splnění všech podmínek pro preferenční zacházení.

      […]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      17      Afasia náleží ke skupině společností obchodujících s textilními výrobky. Tato skupina má hlavní sídlo v Hongkongu (Čína) a založila
         podniky zejména na Jamajce.

      18      V průběhu roku 2002 Afasia požádala o uvedení několika dodávek textilních výrobků pocházejících od společnosti ARH Enterprises
         Ltd (dále jen „ARH“), která je jedním z těchto jamajských podniků náležejících ke zmíněné skupině, do volného oběhu v Unii.

      19      Afasii bylo toto uvedení do volného oběhu umožněno na základě oznámení, že zmíněné zboží pocházelo z Jamajky, a po předložení
         osvědčení EUR.1 vydaného jamajskými celními orgány dokládajícího uvedený původ.

      20      V rámci mise na Jamajku uskutečněné Komisí, konkrétně Evropským úřadem pro boj proti podvodům (dále jen „OLAF“), v březnu
         2005 na pozvání jamajského ministerstva zahraničních věcí a zahraničního obchodu byla na základě podezření z nesrovnalostí
         podrobena ověření všechna průvodní osvědčení vystavená v období 2002 až 2004. Výsledky této mise bylo zaneseny do protokolu
         ze dne 23. března 2005 vypracovaného na hlavičkovém papíře Komise. Tento protokol byl podepsán osobami, které se zúčastnily
         mise, a za Jamajku jej podepsal stálý tajemník ministerstva zahraničních věcí a zahraničního obchodu.

      21      Zmíněný protokol dokládá

      –      že jamajští vývozci, mezi nimi i společnost ARH, porušili ustanovení dohody z Cotonou, neboť většina výrobků nebo všechny
         výrobky, jež byly vyvezeny do Unie, byly vyrobeny z hotových dílů čínského původu, nebo byly textilními výrobky pocházejícími
         z Číny;

      –      že je nicméně možné, že některé z vyvezených výrobků mohly být jamajského původu, přestože dotčení vývozci nebyli s to předložit
         vyšetřovacímu týmu důkazy v tomto smyslu;

      –      že jamajští vývozci ve své žádosti o vystavení osvědčení EUR.1 předložili chybná prohlášení, což bylo v důsledku profesionálně
         provedeného zastření původu zboží pro jamajské celní orgány jen stěží odhalitelné. Tyto orgány jednaly tudíž s náležitou pečlivostí
         a v dobré víře, a

      –      že jamajské celní orgány dospěly k závěru, že osvědčení EUR.1 vystavená od roku 2002 jsou nesprávná, a tudíž neplatná.
      22      Vzhledem k tomu, že majitelé skupiny Afasia nespolupracovali při šetření, a ke skutečnosti, že při návštěvě dílen a kanceláří
         nebylo možno nalézt žádný dokument, se výsledky šetření, tak jak jsou uvedeny v předchozím bodě, zakládaly zejména na přezkumu
         přepravních dokumentů a dokumentů uchovávaných jamajskými orgány, týkajících se vyváženého zboží, jakož i na porovnání údajů
         obsažených v těchto dokumentech s údaji obsaženými v dokumentech předaných vyšetřovacímu týmu čínskými celními orgány. Z tohoto
         přezkumu a porovnání vyplynulo, že většina výrobků ze zmíněných dodávek nemohla být vyrobena na Jamajce, ale byla buďto složena
         z hotových textilních dílů původem z Číny, anebo se jednalo o finální textilní výrobky pocházející z Číny.

      23      Dne 3. května 2005 provedl Hauptzollamt dodatečný výběr cla z dotčených dodávek textilních výrobků ve výši 62 323,45 eur.

      24      Afasia toto rozhodnutí napadla a uváděla, že je již nemožné předložit důkazy o jamajském původu zboží, jelikož výrobní dílny
         nacházející se na Jamajce byly v roce 2004 zničeny uragánem. Kromě toho jsou osvědčení EUR.1 původně vydaná jamajskými orgány
         i nadále platná, vzhledem k tomu, že jimi nebyla řádně zrušena.

      25      Jelikož Hauptzollamt své rozhodnutí potvrdil, Afasia předložila spor Finanzgericht Hamburg (finanční soud v Hamburku). Tento
         soud její žalobě vyhověl, s odůvodněním, že v rozporu s požadavky dohody z Cotonou nevycházela zjištění, jež vedla k dodatečnému
         výběru dovozního cla, z žádosti o ověření adresované jamajské celní správě a z jejích šetření, nýbrž z šetření provedených
         útvary Komise. Osvědčení EUR.1 týkající se dotčených dodávek textilních výrobků nebyla tudíž platně zrušena. Tento soud kromě
         toho konstatoval, že se Afasia mohla dovolávat legitimního očekávání, že dovoz zmíněných dodávek zboží proběhl řádně.

      26      Hauptzollamt podal proti tomuto rozsudku opravný prostředek „Revision“ k Bundesfinanzhof (spolkový finanční soud), jenž se
         kvůli pochybnostem ohledně odůvodněnosti posouzení Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžné otázky:

      „1)      Je v souladu s článkem 32 [protokolu č. 1], pokud Evropská komise provede dodatečné ověření vystavených osvědčení o původu
         v zemi vývozu v podstatě sama, byť také s podporou tamějších úřadů, a jedná se o výsledky ověření ve smyslu tohoto předpisu,
         pokud Komise takto získané výsledky ověření zahrne do protokolu, který podepíše také zástupce vlády země vývozu?

      V případě kladné odpovědi na první otázku:
      2)      Může osoba povinná zaplatit clo v takovém případě, jako v projednávané věci, kdy byla [osvědčení EUR.1] vystavená v určitém
         období prohlášena zemí vývozu za neplatná, neboť na základě dodatečného ověření nebylo možné potvrdit původ zboží, avšak kdy
         nelze vyloučit, že některé vyvážené zboží splňovalo podmínku původu, uplatňovat s odvoláním na čl. 220 odst. 2 písm. b) druhý
         a třetí pododstavec [celního kodexu] ochranu legitimního očekávání s odkazem na skutečnost, že [osvědčení EUR.1], jež byla
         předložena v jejím případě, možná byla správná, a byla tak založena na správném popisu skutečností podaném vývozcem?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      27      Svou první otázkou chce předkládající soud v podstatě zjistit, zda musí být článek 32 protokolu č. 1 vykládán v tom smyslu,
         že výsledky dodatečného ověření osvědčení EUR.1 vydaných státem AKT zavazují orgány členského státu, do něhož bylo zboží zmiňované
         v těchto osvědčeních dovezeno, spočívalo-li toto ověření v podstatě v šetření prováděném Komisí v tomto státě AKT a zmíněné
         výsledky byly sděleny uvedeným orgánům prostřednictvím protokolu spolupodepsaného zástupcem zmíněného státu AKT.

      28      Jak již Soudní dvůr rozhodl, systém správní spolupráce vytvořený protokolem stanovícím v příloze k dohodě uzavřené mezi Unií
         a třetím státem pravidla týkající se původu zboží spočívá na vzájemné důvěře mezi orgány států dovozu a orgány státu vývozu
         (rozsudky ze dne 9. února 2006, Sfakianakis, C‑23/04 až C‑25/04, Sb. rozh. s. I‑1265, bod 21, a ze dne 1. července 2010, Komise
         v. Německo, C‑442/08, Sb. rozh. s. I-06457, bod 70).

      29      Co se týče zejména dodatečného ověření osvědčení EUR.1 vydaných státem vývozu, závěry, k nimž dospěly orgány tohoto státu,
         musí orgány členského státu dovozu přijmout. Spolupráce zavedená protokolem o původu výrobků může totiž fungovat pouze tehdy,
         uzná-li celní správa státu dovozu posouzení právoplatně provedená státem vývozu (rozsudek ze dne 17. července 1997, Pascoal
         & Filhos, C‑97/95, Recueil, s. I‑4209, bod 33; výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, body 72 a 73, jakož i rozsudek ze
         dne 25. ledna 2010, Brita, C‑386/08, Recueil, s. I‑1289, bod 62).

      30      Co se týče otázky, zda za stejných okolností, jako ve věci v původním řízení, představují výsledky následné kontroly posouzení
         právoplatně provedené státem vývozu, a tudíž je musí orgány členského státu dovozu přijmout, je především třeba uvést, že
         na rozdíl od toho, co tvrdí Afasia, dodatečné ověření osvědčení EUR.1 vydaných státem AKT může být provedeno i bez žádosti
         orgánů členského státu dovozu.

      31      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že kromě pravidel stanovených v čl. 32 odst. 1 až 6 protokolu č. 1 odstavec 7 téhož článku
         stanoví, že vyvážející stát AKT provede ze své vlastní iniciativy nebo na žádost Unie šetření potřebná k tomu, aby byla odhalena
         porušení ustanovení tohoto protokolu nebo jim bylo zabráněno.

      32      Z toho plyne, že jak ve svých písemných vyjádřeních zdůraznily česká a italská vláda, jakož i Komise, a jak uvedl generální
         advokát v bodě 23 svého stanoviska, dodatečné ověření musí být provedeno nejen tehdy, jestliže si jej vyžádá členský stát
         dovozu, ale obecně i tehdy, jestliže podle členského státu, jenž je smluvní stranou dohody, nebo podle Komise, jíž v souladu
         s článkem 211 ES přísluší dbát na správné uplatňování dohody, existují indicie, jež jsou s to vést k podezření na nesrovnalosti
         ohledně původu dovezeného zboží (viz analogicky výše uvedené rozsudky Sfakianakis, body 30 a 31, jakož i Komise v. Německo,
         bod 82).

      33      Dále je nutno konstatovat, že čl. 32 odst. 7 protokolu č. 1 umožňuje vyvážejícímu státu AKT vyzvat Komisi k účasti na šetřeních.
         V projednávané věci je nesporné, že vyšetřovací mise OLAF byla provedena, jak to dosvědčuje protokol z této mise, na pozvání
         jamajského ministerstva zahraničních věcí a zahraničního obchodu. Za těchto podmínek nelze šetření prováděné OLAF na jamajském
         území považovat, na rozdíl od toho, co tvrdí Afasia, za vměšování do vnitřních záležitostí zmíněného státu, a tudíž nepřestavuje
         porušení jeho suverenity.

      34      Rovněž je třeba uvést, že ani v protokolu č. 1 ani v ostatních aktech dohody z Cotonou se neupřesňuje, jaké způsoby účasti
         Unie na šetřeních ve vyvážejícím státě AKT mají být uplatněny. Při neexistenci konkrétních pravidel a vzhledem k cílům správného
         uplatňování zmíněné dohody, jakož i dobré správní spolupráce je třeba mít za to, že čl. 32 odst. 7 tohoto protokolu umožňuje
         vyvážejícímu státu AKT, pokud si to tento stát přeje nebo přijme návrh Unie v tomto smyslu, využít zdrojů a odborných znalostí
         OLAF tím, že mu svěří výkon převážné části šetření, jež je třeba provést. Pokud se vyvážející stát AKT rozhodne postupovat
         tímto způsobem, postačí k tomu, aby tento stát řádně plnil funkci subjektu příslušného pro dodatečné ověření, aby jednoznačně,
         a písemnou formou, uznal, že se ztotožňuje s výsledky šetření provedeného OLAF.

      35      Jak uvedl generální advokát v bodech 25 a 29 svého stanoviska, toto uznání výsledků šetření musí být datováno a řádně podepsáno
         za vyvážející stát AKT, jelikož okolnost, že jsou tyto výsledky obsaženy v dokumentu s hlavičkou OLAF, je irelevantní.

      36      Jelikož čl. 32 odst. 7 zmíněného protokolu neobsahuje ani ustanovení týkající se formy, jíž by měly být výsledky šetření sděleny
         členskému státu dovozu tak, aby mohly zavazovat jeho orgány, je třeba mít za to, že je-li protokol o šetření OLAF řádně podepsán
         za vyvážející stát AKT a jednoznačně konstatuje, že osvědčení EUR.1 jsou nesprávná, a tudíž neplatná, má jeho zaslání členskému
         státu dovozu za následek, že takovéto výsledky lze vůči zmíněným orgánům uplatňovat.

      37      Co se konečně týče otázky, kterou rovněž položila Afasia, zda osoba, jež podepsala protokol o šetření za vyvážející stát AKT,
         měla k tomu podle práva tohoto státu pravomoc, je třeba konstatovat, že jednak při neexistenci takovéto pravomoci nelze mít
         za to, že se dotčený stát AKT ztotožnil s výsledky šetření, jednak že vzájemná důvěra, jež je příznačná pro spolupráci mezi
         vyvážejícími státy AKT a členskými státy dovozu znamená, že státy dovozu nemají povinnost systematicky zkoumat platnost podpisů
         osob, u nichž lze předpokládat, že mají pravomoc zavazovat stát AKT v oblasti vývozu.

      38      V důsledku toho jsou orgány dovážejícího členského státu povinny pouze v případě, že vyvstanou pochybnosti ohledně pravomoci
         osoby, jež podepsala za stát vývozu, ověřit v dotčeném státě AKT, zda tato osoba skutečně měla pravomoc zavazovat naposled
         zmíněný stát v těchto záležitostech.

      39      V projednávané věci musí předkládající soud vyhodnotit, zda měl Hauptzollamt – s ohledem na informace obsažené v protokolu
         o šetření a na argumenty předložené společností Afasia ohledně údajného nedostatku pravomoci stálého tajemníka ministerstva
         zahraničních věcí a zahraničního obchodu k podepsání tohoto dokumentu za Jamajku – povinnost přikročit k ověření v této záležitosti.

      40      Vzhledem k předchozímu je na první otázku třeba odpovědět, že článek 32 protokolu č. 1 musí být vykládán v tom smyslu, že
         výsledky dodatečného ověření, které se týkalo správnosti údajů o původu zboží uvedených v osvědčeních EUR.1 vydaných státem
         AKT a které v podstatě spočívalo v šetření provedeném Komisí, konkrétněji OLAF, v tomto státě a na jeho pozvání, zavazují
         orgány státu, kam bylo toto zboží dovezeno, jestliže – což musí ověřit předkládající soud – tyto orgány obdržely dokument,
         v němž se jednoznačně uznává, že tento stát AKT vzal uvedené výsledky za své.

       Ke druhé otázce
      41      Svou druhou otázkou chce předkládající soud v podstatě zjistit, zda musí být čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu vykládán
         v tom smyslu, že v situaci, kdy jsou osvědčení EUR.1 vydaná pro dovoz výrobků do Unie zrušena z toho důvodu, že je vydání
         těchto osvědčení stiženo nesrovnalostmi a že preferenční původ uváděný v těchto osvědčeních nebylo možno potvrdit při dodatečném
         ověření, se dovozce může bránit dodatečnému výběru dovozního cla námitkou, že nelze vyloučit, že ve skutečnosti některé z těchto
         výrobků měly zmíněný preferenční původ.

      42      Zmíněný soud si tedy klade otázku ohledně případných právních důsledků zjištění provedených vyšetřovacím týmem, tak jak jsou
         uvedena v bodě 21 tohoto rozsudku, podle nichž je možné, že některé z uvedených výrobků mohly být jamajského původu, přestože
         vývozci nepředložili v tomto smyslu důkazy.

      43      V tomto ohledu je třeba na úvod připomenout, že účelem dodatečné kontroly je ověření správnosti původu uvedeného v osvědčení
         EUR.1 (rozsudek ze dne 9. března 2006, Beemsterboer Coldstore Services, C‑293/04, Sb. rozh. s. I‑2263, bod 32 a citovaná judikatura).

      44      Soudní dvůr za takovýchto okolností opakovaně rozhodl, že pokud dodatečná kontrola neumožňuje potvrdit původ zboží uvedený
         v osvědčení EUR.1, je třeba dovodit, že je neznámého původu, a že tedy osvědčení EUR.1 a preferenční sazba byly poskytnuty
         neprávem (rozsudky ze dne 7. prosince 1993, Huygen a další, C‑12/92, Recueil, s. I‑6381, body 17 a 18; ze dne 14. května 1996,
         Faroe Seafood a další, C‑153/94 a C‑204/94, Recueil, s. I‑2465, bod 16, jakož i výše uvedený rozsudek Beemsterboer Coldstore
         Services, bod 34).

      45      Tato judikatura brání tomu, aby se mohl dovozce s odvoláním na neznámý původ výrobků, a tudíž na okolnost, že nelze vyloučit,
         že některé z těchto výrobků mají preferenční původ uváděný ve zrušených osvědčeních EUR.1, vyhnout dodatečnému výběru dovozního
         cla.

      46      Právě naopak z judikatury vyplývá, že dodatečný výběr cla neuhrazeného při dovozu je běžným důsledkem skutečnosti, že dodatečné
         ověření neumožňuje potvrdit původ zboží, jak je uveden v osvědčení EUR.1 (výše uvedené rozsudky Huygen a další, bod 19, a Faroe
         Seafood a další, bod 16).

      47      Aby se mohl dovozce účinně dovolávat legitimního očekávání podle čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, a tudíž využít výjimky
         z dodatečného výběru cla, musí být splněny tři kumulativní podmínky. Je především třeba, aby chybné vydání osvědčení EUR.1
         bylo důsledkem chyby samotných příslušných orgánů, dále aby chyba, jíž se dopustily, byla takové povahy, že ji nemohla osoba
         povinná zaplatit clo, jež byla v dobré víře, přiměřeným způsobem zjistit, a konečně, aby tato osoba dodržela všechna ustanovení
         platných předpisů (viz zejména výše uvedený rozsudek Faroe Seafood a další, bod 83, rozsudek ze dne 3. března 2005, Biegi
         Nahrungsmittel a Commonfood v. Komise, C‑499/03 P, Sb. rozh. s. I‑1751, bod 46, jakož i ze dne 18. října 2007, Agrover, C‑173/06,
         Sb. rozh. s. I‑8783, bod 30).

      48      Jestliže vydaly orgány státu vývozu, stejně jako ve věci v původním řízení, nesprávná osvědčení EUR.1 v rámci systému správní
         spolupráce, musí být toto vydání podle uvedeného čl. 220 odst. 2 písm. b) druhého a třetího pododstavce považováno za chybu,
         jíž se dopustily zmíněné orgány, ledaže se prokáže, že tato osvědčení byla založena na nesprávném popisu skutečností podaném
         vývozcem. Pokud byla zmíněná osvědčení založena na chybných prohlášeních vývozce, první ze tří výše uvedených kumulativních
         podmínek není splněna, a tudíž musí být proveden dodatečný výběr dovozního cla, není-li zřejmé, že orgány vydávající takováto
         osvědčení si byly vědomy nebo si měly být vědomy toho, že zboží nesplňuje podmínky pro preferenční zacházení.

      49      Ve věci v původním řízení předkládající soud sice nezpochybňuje zjištění obsažené v protokolu o provedeném ověření, podle
         něhož si jamajské orgány nebyly a nemohly být vědomy, že textilní výrobky vyvážené ARH nesplňují podmínky pro to, aby mohly
         být považovány za výrobky pocházející z Jamajky, ale klade si naproti tomu otázku, zda je Hauptzollamt povinen prokázat, že
         se nesprávná osvědčení zakládala na chybných prohlášeních této společnosti, anebo zda je naopak Afasia povinna prokázat, že
         ARH správně vylíčila skutečnosti jamajským orgánům.

      50      Zmíněný soud si klade zejména otázku, jakým způsobem je za okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, třeba převzít
         výklad čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu poskytnutý Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Beemsterboer Coldstore.

      51      Ve zmíněném rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že od celních orgánů státu dovozu nelze požadovat, aby prokázaly, že vývozce učinil
         chybná prohlášení, jestliže se prokáže, že tento vývozce navzdory povinnosti vyplývající z použitelných právních přepisů neuchoval
         doklady týkající se dotyčného zboží po dobu nejméně tří let. Za takovýchto podmínek jsou totiž zmíněné orgány zbaveny možnosti
         prokázat, zda informace poskytnuté vývozcem ohledně vydání osvědčení EUR.1 byly či nebyly správné (výše uvedený rozsudek Beemsterboer
         Coldstore Services, bod 40).

      52      Afasia uvádí, že toto řešení, k němuž Soudní dvůr dospěl ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Beemsterboer Coldstore
         Services, nelze použít obdobně ve věci v původním řízení, jelikož ARH nemohla splnit svou povinnost, stanovenou v článku 28
         protokolu č. 1, uchovávat relevantní doklady po dobu nejméně tří let, jelikož její dílny byly před uplynutím této doby zničeny
         uragánem. Tento zásah vyšší moci měl za následek, že otázka, zda se osvědčení EUR.1 zakládala na chybných prohlášeních vývozce,
         nemůže již být rozhodnuta, a že vydání nesprávných osvědčení EUR.1 musí být tudíž považováno za chybu, jíž se dopustily jamajské
         orgány.

      53      Tato argumentace nicméně pomíjí okolnost, že OLAF vzhledem ke skutečnosti, že se mu nepodařilo přimět majitele skupiny Afasia
         ke spolupráci, a vzhledem k tomu, že v dílnách a kancelářích ARH se při nucené prohlídce prováděné v součinnosti s jamajskými
         orgány nenacházely žádné dokumenty, zaměřil své šetření na přepravní dokumentaci, jakož i na dokumenty v držení jamajských
         orgánů týkající se dodávek vyváženého zboží, a porovnal údaje obsažené v těchto dokumentech s údaji, jež zaslaly čínské celní
         orgány. Na základě těchto dokumentů a tohoto porovnání údajů dospěl k závěru, že prohlášení ohledně původu tohoto zboží, která
         ARH a ostatní jamajští vývozci zaslali jamajským orgánům, musela být chybná.

      54      Komise a italská vláda však správně uvedly, že pokud byly orgány státu vývozu uvedeny vývozci v omyl, nelze osvědčení EUR.1
         považovat za chybu, jíž se dopustily samy tyto orgány. V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že právo na neprovedení
         dodatečného výběru cla vzniká pouze v důsledku chyb, jež lze přičíst aktivnímu jednání příslušných orgánů. Při neexistenci
         takovéto chyby čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu neumožňuje osobě povinné zaplatit clo dovolávat se legitimního očekávání
         (viz zejména výše uvedené rozsudky Faroe Seafood a další, body 91 a 92, jakož i rozsudek Agrover, bod 31). Za těchto okolností
         se argumenty společnosti Afasia vycházející ze zásahu vyšší moci stávají neúčinnými.

      55      Vzhledem k předchozímu je na druhou otázku třeba odpovědět, že čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu je nutno vykládat v tom
         smyslu, že v situaci, kdy jsou osvědčení EUR.1 vydaná pro dovoz výrobků do Unie zrušena z toho důvodu, že je jejich vydání
         stiženo nesrovnalostmi a že preferenční původ uváděný v těchto osvědčeních nebylo možné při dodatečném ověření potvrdit, nemůže
         dovozce zabránit dodatečnému výběru dovozního cla odvoláním se na okolnost, že nelze vyloučit, že některé z těchto výrobků
         ve skutečnosti zmíněný preferenční původ mají.

       K nákladům řízení
      56      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 32 protokolu č. 1 k příloze V Dohody o partnerství mezi africkými, karibskými a tichomořskými státy na jedné straně
            a Evropským společenstvím a jeho členskými státy na straně druhé, podepsané v Cotonou dne 23. června 2000 a schválené jménem
            Společenství rozhodnutím Rady 2003/159/ES ze dne 19. prosince 2002, musí být vykládán v tom smyslu, že výsledky dodatečného
            ověření, které se týkalo správnosti údajů o původu zboží uvedených v osvědčeních EUR.1 vydaných státem AKT a které v podstatě
            spočívalo v šetření provedeném Komisí, konkrétněji OLAF, v tomto státě a na jeho pozvání, zavazují orgány státu, kam bylo
            toto zboží dovezeno, jestliže – což musí ověřit předkládající soud – tyto orgány obdržely dokument, v němž se jednoznačně
            uznává, že tento stát AKT vzal uvedené výsledky za své.
      2)      Článek 220 odst. 2 písm. b) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství,
            ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000, je nutno vykládat v tom smyslu,
            že v situaci, kdy jsou osvědčení EUR.1 vydaná pro dovoz výrobků do Evropské unie zrušena z toho důvodu, že je jejich vydání
            stiženo nesrovnalostmi a že preferenční původ uváděný v těchto osvědčeních nebylo možné při dodatečném ověření potvrdit, nemůže
            dovozce zabránit dodatečnému výběru dovozního cla odvoláním na okolnost, že nelze vyloučit, že některé z těchto výrobků ve
            skutečnosti zmíněný preferenční původ mají.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.