title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. září 2011.#Olivier Halley, Julie Halley a Marie Halley proti Belgische Staat.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank van eerste aanleg te Leuven - Belgie.#Přímé daně - Volný pohyb kapitálu - Článek 63 SFEU - Dědická daň z akcií na jméno - Promlčecí lhůta pro určení hodnoty akcií, která je v případě akcií ve společnostech-nerezidentech delší než promlčecí lhůta, která se použije v případě akcií ve společnostech-rezidentech - Omezení - Odůvodnění.#Věc C-132/10.

text:
      Věc C-132/10
      Olivier Halley a další
      v.
      Belgische Staat
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rechtbank van eerste aanleg te Leuven)
      „Přímé daně – Volný pohyb kapitálu – Článek 63 SFEU – Dědická daň z akcií na jméno – Promlčecí lhůta pro určení hodnoty akcií, která je v případě akcií ve společnostech-nerezidentech delší než promlčecí lhůta,
         která se použije v případě akcií ve společnostech-rezidentech – Omezení − Odůvodnění“

      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daňové právní předpisy – Dědická daň
      (Článek 63 SFEU)
      Článek 63 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která upravuje v oblasti dědické daně
         desetiletou promlčecí lhůtu pro oceňování akcií na jméno společnosti, jejímž byla zesnulá osoba akcionářem a jejíž sídlo skutečného
         vedení se nachází v jiném členském státě, zatímco tatáž lhůta činí dva roky v případech, kdy se sídlo skutečného vedení společnosti
         nachází v prvně uvedeném členském státě.

      Použití této delší promlčecí lhůty na dědice akcií společnosti, jejíž sídlo skutečného vedení se nachází v jiném členském
         státě, je způsobilé odradit rezidenty prvně uvedeného členského státu od investování v některém členském státě nebo od toho,
         aby v tomto státě ponechali investice do aktiv nacházejících se mimo tento členský stát, neboť jejich dědicové se budou dlouhodobě
         nacházet v nejistotě ohledně možnosti, že jim bude vyměřena daň.

      Taková právní úprava není odůvodněna ani nezbytností zajistit účinnost daňového dohledu, ani cílem spočívajícím v boji proti
         daňovým únikům, neboť obecné uplatňování lhůty deseti let nijak nezávisí na uplynutí doby nezbytné k účelnému využití mechanismů
         vzájemné pomoci nebo jiných mechanismů umožňujících zjistit hodnotu dotčených akcií. Je třeba odlišovat situaci, kdy částky,
         které jsou zdanitelné, byly zamlčeny orgánům daňové správy a tyto orgány nemají k dispozici žádnou indicii umožňující zahájit
         šetření, od situace, kdy tyto orgány mají informace týkající se zdanitelných částek. Jestliže orgány daňové správy jednoho
         členského státu mají k dispozici indicie, které jim umožňují obrátit se na příslušné orgány jiných členských států, ať již
         prostřednictvím vzájemné pomoci stanovené směrnicí 77/799 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti
         přímých daní, nebo vzájemné pomoci stanovené dvoustrannými dohodami, aby jim uvedené orgány sdělily informace nezbytné ke
         stanovení správné částky daně, pouhá skutečnost, že se dotčené zdanitelné částky nacházejí v jiném členském státě, neodůvodňuje
         obecné uplatnění dodatečné lhůty pro doměření daně, která nijak nezávisí na době nezbytné k náležitému využití těchto mechanismů
         vzájemné pomoci.

       (viz body 24, 30, 33, 36, 39–40 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      15. září 2011(*)

      „Přímé daně – Volný pohyb kapitálu – Článek 63 SFEU – Dědická daň z akcií na jméno – Promlčecí lhůta pro určení hodnoty akcií, která je v případě akcií ve společnostech-nerezidentech delší než promlčecí lhůta,
         která se použije v případě akcií ve společnostech-rezidentech – Omezení − Odůvodnění“

      Ve věci C‑132/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Rechtbank van eerste
         aanleg te Leuven (Belgie) ze dne 12. února 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 15. března 2010, v řízení

      Olivier Halley,
      Julie Halley,
      Marie Halley
      proti
      Belgische Staat,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev, A. Rosas, U. Lõhmus (zpravodaj) a A. Ó Caoimh, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. ledna 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za O. Halley, J. Halley a M. Halley A. Biesmansem a R. Deblauwem, advocaten,
      –        za belgickou vládu M. Jacobs a J.-C. Halleuxem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi R. Lyalem, P. van Nuffelem a W. Roelsem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 26 SFEU, 49 SFEU, 63 SFEU a 65 SFEU.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi O. Halleyem, J. Halley a M. Halley a belgickým státem ohledně dědické daně
         z akcií na jméno v podniku, jehož sídlo skutečného vedení se nenachází v Belgii.

       Právní rámec
       Unijní právní úprava
      3        Podle čl. 1 odst. 1 směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy [článek zrušený Amsterodamskou
         smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/001, s. 10):

      „Aniž jsou dotčena dále uvedená ustanovení, zruší členské státy omezení pohybu kapitálu mezi rezidenty členských států. Pro
         zjednodušení provádění této směrnice se pohyb kapitálu člení podle klasifikace uvedené v příloze I.“

      4        Mezi způsoby pohybu kapitálu vyjmenovanými v článku 1 směrnice 88/361 jsou v příloze I uvedené směrnice v jejím bodě XI, nadepsaném
         „Osobní pohyb kapitálu“, konkrétně zmíněna dědictví a odkazy.

       Vnitrostátní právní úprava
      5        Článek 1 bod 1° zákoníku o dědické dani přijatého královskou vyhláškou č. 308 ze dne 31. března 1936 (Belgisch Staatsblad ze dne 7. dubna 1936, s. 2403), potvrzeného zákonem ze dne 4. května 1936 (Belgisch Staatsblad ze dne 7. května 1936, s. 3426, dále jen „zákoník“), stanoví, že dědická daň se vypočte z celkové hodnoty pozůstalosti po
         zesnulém, kterou nabudou jeho dědicové, po odpočtu jeho dluhů.

      6        Článek 111 zákoníku stanoví:

      „Ke zjištění příliš nízkého ohodnocení souboru nebo části majetku z pozůstalosti, který se nachází na území Belgického království,
         deklarovaného za prodejní cenu může příjemce požadovat ocenění určitých majetkových hodnot, aniž jsou dotčeny jiné důkazní
         prostředky stanovené v článku 105; v případě hmotných movitých předmětů se však toto právo na ocenění uplatní pouze na námořní
         lodě a čluny.“

      7        Článek 137 první pododstavec bod 2° tohoto zákoníku stanoví, že promlčení nároku nastává ve vztahu „k požadavku týkajícího
         se ocenění majetkových hodnot, které jsou podrobeny takové kontrole, a ve vztahu k daním, úrokům a peněžitým pokutám v případě
         příliš nízkého ohodnocení určitých majetkových hodnot, po dvou letech, a ve vztahu k daním, úrokům a peněžitým pokutám v případě
         příliš nízkého ohodnocení majetkových hodnot, které nepodléhají ocenění, po deseti letech; promlčecí lhůta začíná běžet ode
         dne podání daňového přiznání.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      8        Paní De Pinsun a pan Halley, rodiče žalobců v původním řízení, zemřeli současně dne 6. prosince 2003. Své bydliště měli v Tervuren
         (Belgie) a přiznání k dědické dani bylo podáno v Lovani.

      9        Dne 16. srpna 2004 odvedli žalobci v původním řízení částky ve výši 16 milionů eur, dne 16. srpna 2005 pak ve výši 4 miliony
         eur jakožto zálohy na dědické daně.

      10      Dne 7. listopadu 2005 podali žalobci v původním řízení na daňovém úřadě v Lovani dvě přiznání k dědické dani, z nichž jedno
         se týkalo pozůstalosti jejich otce a druhé pozůstalosti jejich matky.

      11      K pozůstalosti patřila v obou případech polovina nedílně spoluvlastněných 2 172 600 akcií na jméno společnosti Carrefour SA,
         jejíž sídlo se v době rozhodné z hlediska skutečností původního řízení nacházelo v Levallois-Perret (Francie), jakož i polovina
         nedílně spoluvlastněných 2085 akcií téže společnosti na majitele. Žalobci v původním řízení ohodnotili tyto akcie na jméno
         28,31 eury za akcii, což odpovídá hodnotě na burze ke dni úmrtí jejich rodičů po odečtení snížení hodnoty ve výši 35 %.

      12      Dopisem ze dne 20. února 2008 derde Ontvangkantoor van de Registratie Leuven (třetí daňový úřad Lovaň) informoval žalobce
         v původním řízení, že akcie musí být podle rozhodnutí ústřední správy v Bruselu ze dne 29. ledna 2008 ohodnoceny 43,55 eury
         za akcii.

      13      V žalobě podané k předkládajícímu soudu se žalobci v původním řízení domáhají promlčení požadavku orgánu belgické daňové správy
         na určení, že uvedené akcie na jméno byly ohodnoceny příliš nízko. Podpůrně napadli hodnotu těchto akcií stanovenou tímto
         správním orgánem.

      14      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že na základě výkladu článku 111 ve spojení s čl. 137 prvním pododstavcem bodem 2 zákoníku
         je ocenění akcií na jméno uvedené v tomto článku 111 možné u akcií těch společností, které se nacházejí v Belgii. Akcie se
         považují za nacházející se v daném členském státě, pokud se v něm nachází sídlo skutečného vedení společnosti. Promlčecí lhůta
         pro ocenění akcií činí v tomto případě dva roky. U akcií společností, jejichž sídlo skutečného vedení se nachází mimo území
         Belgie, však takové ocenění není možné a tato lhůta se zvyšuje na deset let.

      15      Rechtbank van eerste aanleg te Leuven, domnívaje se, že ve sporu v původním řízení vyvstaly otázky výkladu unijního práva,
         se rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je čl. 137 první pododstavec bod 2° zákoníku […] ve spojení s článkem 111 téhož zákoníku, podle nichž činí promlčecí lhůta
         dědické daně z akcií na jméno dva roky, jestliže se sídlo skutečného vedení společnosti nachází v Belgii, zatímco tato promlčecí
         lhůta činí deset let, jestliže se sídlo skutečného vedení společnosti nenachází v Belgii, slučitelný s články 26 [SFEU], 49
         [SFEU], 63 [SFEU] a 65 [SFEU]?“

       K předběžné otázce
       K otázce, o jakou svobodu ve věci v původním řízení jde
      16      Otázka položená předkládajícím soudem se týká článků 26 SFEU, 49 SFEU, 63 SFEU a 65 SFEU. Ve svých vyjádřeních předložených
         Soudnímu dvoru belgická vláda a Evropská komise tvrdí, že pro původní řízení jsou relevantní pouze obě naposled uvedená ustanovení,
         tedy ta, která se týkají volného pohybu kapitálu.

      17      V tomto ohledu z nyní již ustálené judikatury vyplývá, že pro účely určení, zda se na vnitrostátní právní předpisy vztahuje
         některá ze svobod pohybu, je třeba zohlednit předmět dotčených právních předpisů (rozsudky ze dne 24. května 2007, Holböck,
         C‑157/05, Sb. rozh. s. I‑4051, bod 22, a ze dne 17. září 2009, Glaxo Wellcome, C‑182/08, Sb. rozh. s. I‑8591, bod 36).

      18      V původním řízení je předmětem sporné vnitrostátní právní úpravy stanovení lhůty, po kterou lze provést ocenění akcií na jméno
         společnosti, jejíž sídlo skutečného vedení se nachází mimo území Belgie, dochází-li k přechodu akcií v důsledku dědění.

      19      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že dědění, jež spočívá v přechodu majetku zůstaveného zemřelou osobou na jednu či více
         osob, spadá do bodu XI přílohy I směrnice 88/361, nadepsaného „Osobní pohyb kapitálu“, představuje pohyb kapitálu ve smyslu
         článku 63 SFEU, s výjimkou případů, kdy jsou prvky zakládající dědictví omezeny hranicemi jediného členského státu (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 11. září 2008, Eckelkamp a další, C‑11/07, Sb. rozh. s. I‑6845, bod 39 a citovaná judikatura). Situace,
         o jakou se jedná ve věci v původním řízení, kdy belgický rezident je akcionářem společnosti, jejíž sídlo skutečného vedení
         se nachází ve Francii, není v žádném případě čistě vnitrostátní situací.

      20      Z toho vyplývá, že se na takovou věc, jako je věc v původním řízení, použijí ustanovení Smlouvy o FEU týkající se volného
         pohybu kapitálu.

      21      Je tedy třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 63 SFEU musí být vykládán v tom smyslu,
         že brání právní úpravě členského státu, která upravuje pro oblast dědické daně promlčecí lhůtu, která se v případě oceňování
         akcií na jméno liší v závislosti na tom, zda se sídlo skutečného vedení emitující společnosti, jejímž byla zesnulá osoba akcionářem,
         nachází v tomto členském státě, či nikoli.

       K existenci omezení volného pohybu kapitálu
      22      Je třeba připomenout, že opatřeními zakázanými podle čl. 63 odst. 1 SFEU jako omezení pohybu kapitálu jsou zejména ta, která
         mohou odradit osoby, které nemají v tomto státě bydliště, od investování v některém členském státě nebo od toho, aby v tomto
         státě takové investice ponechaly (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 22. ledna 2009, STEKO Industriemontage, C‑377/07, Sb.
         rozh. s. I‑299, body 23 a 24, a ze dne 31. března 2011, Schröder, C‑450/09, Sb. rozh. s. I-0000, bod 30).

      23      Pokud jde o právní úpravu dotčenou v původním řízení, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že vede k rozlišování ve vztahu
         k promlčecí lhůtě pro oceňování akcií na jméno pro účely zdanění pozůstalosti, založenému na tom, kde se nachází sídlo skutečného
         vedení emitující společnosti, protože promlčecí lhůta pro oceňování akcií emitovaných společností, jejíž sídlo skutečného
         vedení se nachází v Belgii, činí dva roky, zatímco u akcií společnosti, jejíž sídlo skutečného vedení se nachází v jiném členském
         státě, se tato promlčecí lhůta zvyšuje na deset let.

      24      Použití této delší promlčecí lhůty na dědice akcií společnosti, jejíž sídlo skutečného vedení se nachází v jiném členském
         státě než v Belgickém království, je způsobilé odradit belgické rezidenty od investování v některém členském státě nebo od
         toho, aby v tomto státě ponechali investice do aktiv nacházejících se mimo tento členský stát, neboť jejich dědicové se budou
         dlouhodobě nacházet v nejistotě ohledně možnosti, že jim bude vyměřena daň.

      25      Taková vnitrostátní právní úprava tedy představuje omezení volného pohybu kapitálu ve smyslu čl. 63 odst. 1 SFEU.

       K odůvodnění omezení volného pohybu kapitálu
      26      Za účelem odůvodnění omezení volného pohybu kapitálu uplatňuje belgická vláda úvahy týkající se nezbytnosti zajistit účinnost
         daňového dohledu na straně jedné a boje proti daňovým únikům na straně druhé.

      27      Pokud jde o účinnost daňového dohledu, podle této vlády je třeba použít delší promlčecí lhůtu pro ohodnocení akcií společnosti
         nacházející se v jiném členském státě než v Belgickém království za účelem získání informací o nich.

      28      Pokud jde o boj proti daňovým únikům, taková lhůta v případě zjištění příliš nízkého ocenění akcií společnosti umístěné v zahraničí
         poskytuje belgickým orgánům daňové správy možnost zahájit šetření, a pokud se zjistí, že předmětné akcie podléhaly zdanění
         vycházejícímu z příliš nízké částky, použít dodatečné zdanění.

      29      Belgická vláda dále tvrdí, že taková právní úprava, jaká je předmětem původního řízení, je nezbytná k napravení neexistence
         skutečné možnosti těchto správních orgánů získat informace o aktivech nacházejících se v jiném členském státě než v Belgickém
         království. Tato vláda konstatuje, že žádost o informace podanou na základě článku 2 směrnice Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince
         1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých daní (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/001,
         s. 63), může členský stát podat pouze v případě, že má již od počátku dostatečné informace.

      30      V tomto ohledu z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že boj proti daňovým únikům a nezbytnost zajistit účinnost daňového
         dohledu jsou naléhavými důvody obecného zájmu, které mohou odůvodňovat omezení výkonu svobody pohybu zaručené Smlouvou o FEU
         (zejména stran boje proti daňovým únikům viz rozsudek ze dne 14. září 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04,
         Sb. rozh. s. I‑8203, bod 32, a k nezbytnosti zajistit účinnost daňového dohledu viz rozsudek ze dne 27. ledna 2009, Persche,
         C‑318/07, Sb. rozh. s. I‑359, bod 52).

      31      Omezení volného pohybu kapitálu lze ovšem přijmout pouze za podmínky, že je způsobilé zaručit uskutečnění dotčeného cíle a nepřekročit
         meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz zejména rozsudek ze dne 28. října 2010, Établissements Rimbaud, C‑72/09,
         Sb. rozh. s. I-10659, bod 33 a citovaná judikatura).

      32      I kdyby vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení přispívala k uskutečnění cílů týkajících se nezbytnosti zajistit
         účinnost daňového dohledu a boje proti daňovým únikům, je třeba uvést, že taková právní úprava překračuje meze toho, co je
         k jejich dosažení nezbytné.

      33      Z judikatury Soudního dvora týkající se lhůt na doměření daně v případě, že jsou orgánům finanční správy zamlčeny úspory nebo
         příjmy pocházející z těchto úspor, vyplývá, že je třeba odlišovat dva případy; první případ odpovídá situaci, kdy částky,
         které jsou zdanitelné, byly zamlčeny a tyto orgány nemají k dispozici žádnou indicii umožňující zahájit šetření, a druhý případ
         se týká situace, kdy tyto orgány mají informace týkající se zdanitelných částek (rozsudek ze dne 11. června 2009, X a Passenheim-van
         Schoot, C‑155/08 a C‑157/08, Sb. rozh. s. I‑5093, body 62 a 63).

      34      V původním řízení je nesporné, že předmětné akcie na jméno byly uvedeny v přiznání k dědické dani, takže orgány daňové správy
         dotyčného členského státu měly k dispozici informace týkající se těchto akcií. Právní úprava dotčená v původním řízení tak
         spadá pod druhý případ uvedený v předcházejícím bodě.

      35      Pokud jde o druhý případ, Soudní dvůr v bodě 74 výše uvedeného rozsudku X a Passenheim-van Schoot rozhodl, že nemůže být odůvodněné
         uplatnění prodloužené lhůty pro doměření daně členským státem, které nesměřuje konkrétně k tomu, aby bylo orgánům daňové správy
         tohoto členského státu umožněno náležitě využít mechanismy vzájemné pomoci mezi členskými státy, a ke kterému dojde, jakmile
         se dotčené zdanitelné částky nacházejí v jiném členském státě.

      36      Jestliže orgány daňové správy jednoho členského státu mají k dispozici indicie, které jim umožňují obrátit se na příslušné
         orgány jiných členských států, ať již prostřednictvím vzájemné pomoci stanovené směrnicí 77/799, nebo vzájemné pomoci stanovené
         dvoustrannými dohodami, aby jim uvedené orgány sdělily informace nezbytné ke stanovení správné částky daně, pouhá skutečnost,
         že se dotčené zdanitelné částky nacházejí v jiném členském státě, neodůvodňuje obecné uplatnění dodatečné lhůty pro doměření
         daně, která nijak nezávisí na době nezbytné k náležitému využití těchto mechanismů vzájemné pomoci (viz výše citovaný rozsudek
         X a Passenheim-van Schoot, bod 75).

      37      V projednávaném případě se uvedená směrnice sice nevztahuje na dědické daně, avšak ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá,
         že se nezdá být vyloučeno, že belgické orgány daňové správy mohly za účelem ověření hodnoty předmětných akcií použít jiné
         mechanismy vzájemné pomoci, mimo jiné zejména dohodu mezi Francií a Belgií o zamezení dvojího zdanění a úpravě určitých jiných
         otázek týkajících se dědické daně a registračních poplatků, podepsanou v Bruselu dne 20. ledna 1959.

      38      Každopádně, jak správně uvedla Komise, za účelem určení hodnoty akcií společností kótovaných na burze, o jaké jde v původním
         řízení, nic nebrání belgickým orgánům daňové správy zahájit šetření s tím, že odkážou na kurz těchto akcií ke dni úmrtí jejich
         vlastníka buď v tisku, nebo na internetu. Jak ostatně vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, tyto orgány konec konců
         ocenily předmětné akcie v původním řízení na tomto základě více než dva roky po podání přiznání k dědické dani.

      39      Z toho vyplývá, že použití lhůty deseti let pro určení hodnoty akcií společnosti, jejíž sídlo skutečného vedení se nachází
         v jiném členském státě než Belgickém království, není odůvodněné, neboť obecné uplatňování této lhůty nijak nezávisí na uplynutí
         doby nezbytné k účelnému využití těchto mechanismů vzájemné pomoci nebo jiných mechanismů umožňujících zjistit hodnotu těchto
         akcií.

      40      Ze všech předchozích úvah vyplývá, že na položenou otázku je třeba odpovědět tak, že článek 63 SFEU musí být vykládán v tom
         smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je úprava dotčená v původním řízení, která upravuje v oblasti
         dědické daně desetiletou promlčecí lhůtu pro oceňování akcií na jméno společnosti, jejímž byla zesnulá osoba akcionářem a jejíž
         sídlo skutečného vedení se nachází v jiném členském státě, zatímco tatáž lhůta činí dva roky v případech, kdy se sídlo skutečného
         vedení společnosti nachází v prvně uvedeném členském státě.

       K nákladům řízení
      41      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 63 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je úprava dotčená v původním
            řízení, která upravuje v oblasti dědické daně desetiletou promlčecí lhůtu pro oceňování akcií na jméno společnosti, jejímž
            byla zesnulá osoba akcionářem a jejíž sídlo skutečného vedení se nachází v jiném členském státě, zatímco tatáž lhůta činí
            dva roky v případech, kdy se sídlo skutečného vedení společnosti nachází v prvně uvedeném členském státě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 30. března 1993. # Ulrich Klinke proti Soudnímu dvoru Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-30/92.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 24. února 1994. # Administration des douanes proti Solange Chiffre. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Toulouse - Francie. # Věc C-368/92.


Rozsudek Soudního dvora (Desátý senát) ze dne 16. května 2013. # Evropská komise proti Ryanair Ltd. # Kasační opravný prostředek - Žaloba pro nečinnost - Článek 232 ES - Nařízení (ES) č. 659/1999 - Článek 20 odst. 2 - Údajná státní podpora pro italské letecké společnosti - Stížnost - Neexistence rozhodnutí Komise. # Věc C-615/11 P.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 11. června 2015.#Association médicale européenne (EMA) v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Rozhodčí doložka – Smlouvy Cocoon a Dicoems uzavřené v rámci šestého rámcového programu pro výzkum, technický rozvoj a demonstrace přispívajícího k vytvoření Evropského výzkumného prostoru a k inovacím (2002-2006) – Nesrovnalosti – Nezpůsobilé výdaje – Zánik smluv.#Věc C-100/14 P.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. listopadu 2007. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2004/24/ES - Tradiční rostlinné léčivé přípravky - Kodex Společenství - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-67/07.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. listopadu 2007 – Komise v. Francie
      (Věc C‑67/07)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2004/24/ES – Tradiční rostlinné léčivé přípravky – Kodex Společenství – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem –Stav k němuž se má přihlédnout – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 7)
      Předmět

         Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí ve stanovené lhůtě právních předpisů nezbytných pro dosažení souladu se směrnicí Evropského
                  parlamentu a Rady 2004/24/ES ze dne 31. března 2004, kterou se mění směrnice 2001/83/ES o kodexu Společenství týkajícím se
                  humánních léčivých přípravků, pokud jde o tradiční rostlinné léčivé přípravky (Úř. věst. L 136, s. 85; Zvl. vyd. 13/34, s.
                  313)

            Výrok

                  Francouzská republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí
                     Evropského parlamentu a Rady 2004/24/ES ze dne 31. března 2004, kterou se mění směrnice 2001/83/ES o kodexu Společenství týkajícím
                     se humánních léčivých přípravků, pokud jde o tradiční rostlinné léčivé přípravky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
                     z této směrnice.

                  Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. května 2016.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs v. National Exhibition Centre Limited.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Rozhodnutí o předběžné otázce – Společný systém daně z přidané hodnoty – Šestá směrnice 77/388/EHS – Osvobození – Článek 13 část B písm. d) bod 3 – Operace týkající se plateb a převodů – Pojem – Koupě vstupenek na společenské a jiné akce – Platba debetní nebo kreditní kartou – Takzvané služby „zpracování plateb kartou“.#Věc C-130/15.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 23. ledna 2013. # Nicolas Katrakasas proti Evropské komisi. # Veřejná služba - Vnitřní výběrová řízení COM/INT/OLAF/09/AD 8 a COM/INT/OLAF/09/AD 10. # Věc F-24/11.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. června 1993. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-95/92.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 13. června 2002. # Komise Evropských společenství proti Irsku. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-117/00.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 20. února 2013. # Caventa AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství BERG - Starší slovní ochranná známka Společenství Christian Berg - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-225/11.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 8. prosince 2005. # Evropská centrální banka proti Spolkové republice Německo. # Protokol o výsadách a imunitách Evropských společenství - Dohoda o sídle Evropské centrální banky - Rozhodčí doložka - Nemovitosti najaté ECB - Nepřímé daně promítnuté do ceny nájmů. # Věc C-220/03.

text:
      Věc C-220/03
      Evropská centrální banka
      v.
      Spolková republika Německo
      „Protokol o výsadách a imunitách Evropských společenství – Dohoda o sídle Evropské centrální banky – Rozhodčí doložka – Nemovitosti najaté ECB – Nepřímé daně promítnuté do ceny nájmů“
      Stanovisko generální advokátky C. Stix-Hackl přednesené dne 13. září 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 8. prosince 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Výsady a imunity Evropských společenství – Daňová imunita Společenství – Dohoda o sídle Evropské centrální banky – Navrácení
            daně z obratu pocházející z dodávek zboží a různých služeb v rámci plnění určených pro úřední potřeby Banky – Podmínka – Oddělená
            fakturace – Jasná a přesná podmínka
      (Protokol o výsadách a imunitách Evropských společenství, čl. 3 pododst. 2)
      2.     Výsady a imunity Evropských společenství – Daňová imunita Společenství – Navrácení nepřímých daní a poplatků z prodeje – Uplatnění
            na daň z obratu pocházející z dodávek zboží a různých služeb – Podmínka – Oddělená fakturace – Přípustnost – Prostor orgánů
            Společenství a členských států pro uzavírání prováděcích dohod v oblasti navrácení
      (Protokol o výsadách a imunitách Evropských společenství, čl. 3 pododst. 2)
      1.     Článek 8 odst. 1 dohody ze dne 18. září 1998 uzavřené mezi vládou Spolkové republiky Německo a Evropskou centrální bankou
         o sídle tohoto orgánu podrobuje navrácení daně z obratu pocházející z dodávek zboží a různých služeb v rámci plnění určených
         pro úřední potřeby Banky, výslovně a jednoznačně podmínce, aby tato daň byla Bance „fakturována odděleně“. I když výklad ustanovení
         dohody „ve světle“ právního kontextu, ve kterém se nachází, je v zásadě možný pro vyřešení nejednoznačnosti textu, výsledkem
         takového výkladu nemůže být odstranění jakéhokoli užitečného účinku jasného a přesného znění tohoto ustanovení.

      (viz bod 31)
      2.     Podmínka, stanovená v článku 8 odst. 1 dohody ze dne 18. září 1998 uzavřené mezi vládou Spolkové republiky Německo a Evropskou
         centrální bankou o sídle tohoto orgánu, podle které daň z obratu, pocházející z dodávek zboží a různých služeb v rámci plnění
         určených pro úřední potřeby Banky má být Bance „fakturována odděleně“, aby mohla být navrácena členským státem, není v rozporu
         ani s cíli, ani se zněním čl. 3 druhého pododstavce Protokolu o výsadách a imunitách Evropských společenství, který stanoví
         prominutí nebo navrácení nepřímých daní a poplatků z prodeje, které tvoří součást ceny větších nákupů uskutečněných Společenstvími
         pro své úřední potřeby členskými státy. Toto ustanovení stanoví pouze přijetí „vhodných opatření“ za účelem navrácení daní,
         a to pouze co se týče „větších nákupů“ a „kdykoli [...] je to možné“. Orgánům Společenství, jakož i členským státům byl ponechán
         prostor pro uzavírání dohod týkajících se provedení uvedeného čl. 3 druhého pododstavce Protokolu.

      (viz bod 32)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      8. prosince 2005 (*)

      „Protokol o výsadách a imunitách Evropských společenství – Dohoda o sídle Evropské centrální banky – Rozhodčí doložka – Nemovitosti najaté ECB – Nepřímé daně promítnuté do ceny nájmů“
      Ve věci C‑220/03,
      jejímž předmětem je žaloba na základě článku 238 ES, podaná dne 21. května 2003,
      Evropská centrální banka, zastoupená C. Zilioli a M. Benischem, jako zmocněnci, ve spolupráci s H.‑G. Kamannem a M. Selmayrem, Rechtsanwälte, s adresou
         pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené U. Forsthoffem, jako zmocněncem, ve spolupráci s W. Höltersem, Rechtsanwalt,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann (zpravodaj), K. Lenaerts, E. Juhász a M. Ilešič, soudci,
      generální advokátka: C. Stix‑Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. června 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. září 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou Evropská centrální banka v podstatě navrhuje, aby Soudní dvůr rozhodl, že Spolková republika Německo má povinnost
         navrátit jí za všechny dodávky zboží a poskytování služeb pro její úřední potřeby v Německu, a zejména za všechny nájmy budov,
         částky daně z obratu, u nichž může být prokázáno nebo jejichž přiměřená ekonomická analýza vede k závěru, že tvoří součást
         cen placených tímto orgánem. Kromě takového hlavního určení ECB navrhuje, aby tomuto členskému státu bylo uloženo navrátit
         jí částku 8 794 023,37 eur z titulu uvedené daně zahrnuté v nájmech jí zaplacených a částky 1 925 689,23 eur z titulu téže
         daně zahrnuté v souvisejících nákladech a různých pracích souvisejících s těmito nájmy.

       Právní rámec
      2       ECB své návrhy, podané na základě rozhodčí doložky obsažené v dohodě ze dne 18. září 1998 uzavřené mezi vládou Spolkové republiky
         Německo a Evropskou centrální bankou o sídle tohoto orgánu (BGBl. 1998 II, s. 2745, dále jen „dohoda o sídle“), zakládá na
         čl. 8 odst. 1 uvedené dohody, vykládané ve světle čl. 3 druhého pododstavce a čl. 23 prvního pododstavce protokolu o výsadách
         a imunitách Evropských společenství ze dne 8. dubna 1965 (Úř. věst. 1967, 152, s. 13, dále jen „protokol“).

      3       Článek 291 ES stanoví:
      „Společenství požívá na území členských států výsad a imunit nezbytných k plnění svého poslání za podmínek stanovených v Protokolu
         o výsadách a imunitách Evropských společenství ze dne 8. dubna 1965. Totéž platí pro Evropskou centrální banku, Evropský měnový
         institut a Evropskou investiční banku.“

       Protokol
      4       Článek 3 druhý pododstavec protokolu stanoví:
      „Vlády členských států přijímají, kdykoli je to možné, vhodná opatření umožňující prominutí nebo navrácení nepřímých daní
         a poplatků z prodeje, které tvoří součást ceny věcí movitých nebo nemovitostí, jestliže Společenství uskuteční pro své úřední
         potřeby větší nákupy, jejichž cena zahrnuje daně a poplatky tohoto druhu. Prováděním těchto opatření nesmí být narušena hospodářská
         soutěž v rámci Společenství.“

      5       Článek 23 první pododstavec protokolu uvádí, že tento protokol se vztahuje na ECB.
       Dohoda o sídle
      6       Podle pátého pododstavce preambule je cílem dohody o sídle „vymezit výsady a imunity Evropské centrální banky ve Spolkové
         republice Německo v souladu s protokolem o výsadách a imunitách Evropských společenství“ (neoficiální překlad).

      7       Článek 8 odst. 1 dohody o sídle stanoví:
      „Podle čl. 3 druhého pododstavce protokolu Bundesamt für Finanzen [Spolkový finanční úřad] na žádost navrátí z příjmů pocházejících
         z daně z obratu daň z obratu fakturovanou odděleně ECB podniky za dodávky zboží a různé služby, které poskytují ECB, pokud
         jsou tato plnění určena pro úřední potřeby ECB. Dlužná částka daně za tato plnění musí být v každém případě vyšší než padesát
         DEM a musí být zaplacena podniku ECB. [...]“ (neoficiální překlad)
      8       Článek 21 dohody o sídle uvádí následující rozhodčí doložku:
      „Jakákoli neshoda mezi vládou [Spolkové republiky Německo] a ECB ohledně výkladu nebo použití této dohody, která nemůže být
         urovnána účastníky dohody, může být předložena Soudnímu dvoru Evropských společenství každou ze stran dohody v souladu s článkem
         35.4 statutu ESCB [Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky].“ (neoficiální překlad)
       Statut ESCB
      9       Článek 35.4 protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky, který je přílohou Smlouvy
         o ES, dále jen „statut ESCB“), je následujícího znění:

      „Soudní dvůr má pravomoc rozhodovat na základě rozhodčí doložky obsažené v soukromoprávní nebo veřejnoprávní smlouvě uzavřené
         Evropskou centrální bankou nebo jejím jménem.“

       Ustanovení týkající se daně z obratu
      10     Zákon o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz), jehož znění, které je relevantní pro projednávaný spor, je znění ze dne 9. června
         1999 (BGBl. 1999 I, s. 1270, dále jen „UStG“), do německého práva provádí ustanovení šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne
         17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – společný systém daně z přidané
         hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23; dále jen „šestá směrnice“).

      11     Na základě čl. 4 odst. 12 písm. a) UStG, který je založen na čl. 13 B písm. b) šesté směrnice, je nájem nemovitého majetku
         osvobozen od daně z obratu. Toto osvobození se vztahuje na všechny služby související s nájmem, zejména na poplatky, které
         pronajímatel fakturuje nájemci na základě nájemní smlouvy.

      12     Článek 9 odst. 1 UStG, který je založen na článku 13 C šesté směrnice, stanoví možnost volby zdanit plnění, které by bylo
         obvykle na základě čl. 4 odst. 12 písm. a) téhož zákona od daně osvobozeno, pokud je toto plnění uskutečněno ve prospěch podnikatele
         vykonávajícího plnění, která sama podléhají dani z obratu a umožňují odpočet již zaplacené daně na vstupu.

      13     ECB není podnikatelem ve smyslu německého daňového práva a pronajímatelé jí najatých budov tedy nemají možnost, stanovenou
         v čl. 9 odst. 1 UStG, považovat nájmy nemovitostí tomuto orgánu a poskytování služeb souvisejících s takovými plněními za
         plnění podléhající uvedené dani. Tato volba zdanění je krom toho rovněž vyloučena německým daňovým právem, neboť ECB stejně
         tak jako banky a pojišťovací společnosti soukromého sektoru uskutečňuje pouze plnění vylučující odpočet daně na vstupu.

      14     Na základě čl. 15 odst. 1 UStG, který je založen na čl. 17 odst. 2 šesté směrnice, jsou podnikatelé, kteří vykonávají plnění
         podléhající dani z obratu, kterou mají povinnost odvést, oprávněni od daně odpočíst částku daně, kterou odvedli na vstupu
         svým dodavatelům za mezitímní služby. Tuto možnost však nemají pro plnění osvobozená od daně, jakými jsou na základě čl. 4
         odst. 12 písm. a) UStG nájem nemovitostí a poskytování služeb s tímto nájmem souvisejících, neboť v tomto případě není uložena
         žádná daň z obratu, a žádný odpočet tedy není možný.

       Skutkový rámec
      15     ECB najímá různé budovy ve Frankfurtu (Německo), městě, ve kterém se nachází její sídlo. Dvě hlavní nemovitosti jsou:
      –       budova Eurotower, nacházející se v ulici Kaiserstrasse 29 (dále jen „Eurotower“), a
      –       budova Eurotheum, nacházející se v ulici Neue Mainzer Strasse a Junghofstrasse (dále jen „Eurotheum“).
      16     Je jisté, že podle čl. 4 odst. 12 písm. a) UStG je nájem těchto nemovitostí osvobozen od daně z obratu. Stejně tak podle zásady,
         podle které mají akcesorické služby stejný režim jako hlavní služby, jsou poplatky související s těmito nájmy (poplatky za
         údržbu, elektřinu, vodu, pojištění atd., dále jen „poplatky“) rovněž osvobozeny od této daně. Pronajímatelé, kteří pronajímají
         nemovitosti ECB a spravují s nimi související poplatky, nefakturují tomuto orgánu daň z obratu za tato plnění.

      17     Pronajímatelé sami podléhají dani z obratu, co se týče všech akcesorických služeb spojených s nemovitostmi, které pronajímají
         (stavební práce, zařizování, údržba, jakož i výdaje na elektřinu, vodu, pojištění atd., dále jen „plnění na vstupu“). Pokud
         by nájem poskytnutý pronajímatelem podléhal takové dani, je jisté, že pronajímatel by mohl podle čl. 15 odst. 1 UStG od daně,
         k níž je povinen z titulu svých zdanitelných plnění, odpočíst částku daně, kterou sám odvedl z plnění uskutečněných na vstupu
         (dále jen „daň na vstupu“). Mohl by takto tuto částku získat zpět.

      18     Z tohoto důvodu mají pronajímatelé zájem na využití možnosti volby, která jim je přiznána podle čl. 9 odst. 1 UStG za účelem
         považovat nájem, který by byl obvykle osvobozen od této daně za plnění podléhající dani z obratu. V případě, kdy tuto možnost
         volby má pronajímatel, tedy pokud se jedná o nájem ve prospěch nájemců, kteří jsou podnikateli a kteří sami uskutečňují zdanitelná
         plnění, může nájemce následně sám odpočíst částku daně z obratu z nájmu od částky, kterou je povinen odvést z jím uskutečněných
         plnění. Nájemce takto v zásadě může získat zpět částku daně odvedenou z částky nájmu a skutečnost, že pronajímatel využil
         možnost volby, aby podléhal dani, nemá žádný negativní finanční důsledek vůči nájemci.

      19     Podle ECB je výsledkem tohoto systému osvobození, že svým pronajímatelům musí platit částky daně z obratu jimi odvedené z plnění
         na vstupu. Pronajímatelé totiž vypočítávají nájmy podle své ziskové marže a od nájemců, jako je ECB, kterým nemůže být fakturována
         daň na vstupu, tedy vyžadují vyšší nájmy. I když nejsou tyto částky uvedeny na faktuře odděleně, je podle tohoto orgánu možné
         prokázat, že jsou součástí ceny nájmu a poplatků, které jsou mu fakturovány. ECB z toho vyvozuje, že tímto způsobem tedy neoprávněně
         nese daň z obratu.

      20     Spolková republika Německo zpochybňuje, že částky daně z obratu jsou součástí ceny nájmu a poplatků placených ECB. Uplatňuje,
         že spousta dalších pronajímatelů, zejména banky a pojišťovací společnosti soukromého sektoru, se nacházejí ve stejném daňovém
         postavení jako ECB. Ceny nájmů a poplatky jsou určovány trhem a ECB nepředložila důkaz, že nájmy a poplatky jí placené jsou
         navýšeny o částky skutečně odpovídající částkám daně na vstupu odvedené pronajímateli za jejich zdanitelná plnění vztahující
         se k nájmu.

      21     V dopise ze dne 9. dubna 2001 Finanzamt Wiesbaden, který je příslušným místním daňovým střediskem, odmítl vyhovět žádosti
         ECB směřující k vrácení daně z obratu podle ECB zahrnuté ve fakturách za nájem a poplatky, které jí byly zaslány jejími pronajímateli.
         ECB toto odmítnutí zpochybnila, přičemž se dovolávala čl. 8 odst. 1 dohody o sídle a čl. 3 druhého pododstavce protokolu.
         Vzhledem k tomu, že přetrvávala neshoda mezi německými daňovými orgány a ECB, podala ECB tuto žalobu.

       K přípustnosti žaloby
      22     Spolková republika Německo zpochybňuje přípustnost žaloby jak vzhledem k protokolu, tak na základě dohody o sídle.
      23     Podle Spolkové republiky Německo se zaprvé rozhodčí doložka uvedená v článku 21 dohody o sídle použije výslovně a výhradně
         na neshody týkající se výkladu či použití „této dohody“. Na základě toho má za to, že Soudní dvůr není příslušný, co se týče
         výkladu a použití protokolu, zvláště pokud jde o přímé použití jeho čl. 3 druhého pododstavce, a že žaloba je v tomto ohledu
         nepřípustná.

      24     K tomuto bodu postačí konstatovat, jak ECB uplatnila na jednání, že žaloba nesměřuje k provedení výkladu nebo přímého použití
         čl. 3 druhého pododstavce protokolu, nýbrž má pouze za cíl použití čl. 8 odst. 1 dohody o sídle, který musí být vykládán ve
         světle čl. 3 druhého pododstavce protokolu, vůči němuž je uvedený čl. 8 odst. 1 v tomto kontextu specifickým prováděcím ustanovením.
         Soudní dvůr je příslušný na základě rozhodčí doložky uvedené v článku 21 dohody o sídle k výkladu a použití čl. 8 odst. 1
         této dohody ve světle právního kontextu, ve kterém se posledně uvedené ustanovení nachází.

      25     Spolková republika Německo zadruhé tvrdí, že rozhodčí doložka, která musí být na základě konstantní judikatury Soudního dvora
         vykládána restriktivně, není na projednávaný spor použitelná, neboť neexistuje žádná „neshoda týkající se výkladu a použití
         dohody o sídle“. Ona sama a ECB totiž souhlasily, že budou mít za to, že čl. 8 odst. 1 této dohody podle svého znění stanoví
         pouze navrácení odděleně fakturované daně z obratu, a toto ustanovení tedy není použitelné, neboť se v projednávaném případě
         nejedná o případ navrácení takové daně.

      26     Na toto téma ECB oprávněně uvádí, že zjevně existuje neshoda mezi ní a Spolkovou republikou Německo týkající se výkladu a použití
         čl. 8 odst. 1 dohody o sídle, zejména vzhledem k otázce, zda je nezbytný širší výklad tohoto ustanovení ve světle čl. 3 druhého
         pododstavce protokolu tak, aby tento členský stát byl povinen ECB navrátit daň z obratu nejen tehdy, pokud je tato daň fakturována
         odděleně, jak stanoví znění uvedeného čl. 8 odst. 1, ale i tehdy, pokud je možno prokázat, že ECB takovou daň skutečně nese,
         i když nedochází k oddělené fakturaci.

      27     S ohledem na tyto úvahy je namístě námitky nepřípustnosti vznesené Spolkovou republikou Německo odmítnout a konstatovat, že
         Soudní dvůr je příslušný k rozhodnutí o žalobě ECB na základě článku 21 dohody o sídle ve spojení s článkem 238 ES a čl. 35
         odst. 4 statutu ESCB.

       K věci samé
      28     Je nesporné, že čl. 8 odst. 1 dohody o sídle podle samotného znění tohoto ustanovení stanoví pouze navrácení daně z obratu
         „fakturované odděleně [...] za dodávky zboží a různé služby“ poskytované ECB. Je rovněž nesporné, že žádná daň z obratu není
         z uvedených dodávek a služeb uložena a že na základě toho nemůže být žádná daň „z těchto“ dodávek a služeb fakturována odděleně.

      29     ECB nicméně uplatňuje, že čl. 8 odst. 1 dohody o sídle vykládaný ve světle čl. 3 druhého pododstavce protokolu stanoví nejen
         navrácení daně z obratu fakturované odděleně, ale i navrácení jakékoli daně z obratu, která tvoří součást cen placených ECB,
         a tedy daně z obratu nepřímo nesenou tímto orgánem z důvodu promítnutí této daně do ceny nájmů fakturovaných jejími pronajímateli,
         a to nezávisle na skutečnosti, zda tato fakturace byla provedena odděleně, či nikoliv. Toto vyplývá ze skutečnosti, že čl. 3
         druhý pododstavec protokolu výslovně stanoví navrácení daně z obratu členskými státy „kdykoli je to možné“ a mimo to obecně
         vyžaduje navrácení „nepřímých daní [...], které tvoří součást ceny věcí movitých nebo nemovitostí“.

      30     Tato argumentace nemůže být přijata.
      31     Článek 8 odst. 1 dohody o sídle podrobuje navrácení daně z obratu výslovně a jednoznačně podmínce, v projednávaném případě
         nesplněné, aby tato daň byla „fakturována odděleně“. I když výklad ustanovení dohody „ve světle“ právního kontextu, ve kterém
         se nachází, je v zásadě možný pro vyřešení nejednoznačnosti textu, výsledkem takového výkladu nemůže být odstranění jakéhokoli
         užitečného účinku jasného a přesného znění tohoto ustanovení.

      32     Krom toho podmínka, aby daň byla „fakturována odděleně“, není v rozporu ani s cíli, ani se zněním čl. 3 druhého pododstavce
         protokolu. Toto ustanovení stanoví pouze přijetí „vhodných opatření“ za účelem navrácení daní, a to pouze co se týče „větších
         nákupů“ a „kdykoli [...] je to možné“. Orgánům Společenství, jakož i členským státům byl ponechán prostor pro uzavírání dohod
         týkajících se provedení uvedeného čl. 3 druhého pododstavce.

      33     Vyloučení navrácení daní, které nejsou fakturovány ECB, které však byly odvedeny na vstupu jejími smluvními partnery, a mohou
         takto ovlivnit ceny, které jí jsou fakturovány, nepřesahuje tento prostor. Taktéž je tomu u prahové hodnoty 50 DEM stanovené
         dohodou o sídle pro navrácení daní. Tyto požadavky jsou takto v souladu s protokolem.

      34     Ostatně výše uvedená podmínka chrání finanční zájem jak Evropského společenství, tak hostitelského členského státu, neboť
         brání tomu, aby veřejné prostředky byly vynakládány na provádění složitých a podrobných řízení o navrácení určených k prokázání,
         že část nákladů nesených ECB ve skutečnosti odpovídá dani odvedené na vstupu jedním z jejích smluvních partnerů.

      35     Konečně je na místě doplnit, že usnesení ze dne 17. prosince 1968, Ufficio Imposte di Consumo di Ispra v. Komise (2/68, Recueil,
         s. 635), uvedené ECB, není vzhledem k projednávanému případu relevantní, neboť toto usnesení bylo vydáno ohledně situace,
         ve které se Komise Evropských společenství v dohodě uzavřené s italskou vládou pokusila snížit práva a záruky, které svědčily
         třetím osobám, které nebyly účastníky uvedené dohody na základě protokolu.

      36     S ohledem na tyto úvahy je třeba žalobu ECB zamítnout.
       K nákladům řízení
      37     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo požadovala náhradu nákladů
         řízení a ECB neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Evropské centrální bance se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. června 2002. # Trestní řízení proti Dante Bigi, za přítomnosti Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Parma - Itálie. # Věc C-66/00.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 27. ledna 1994. # Alison Maitland Toosey proti Chief Adjudication Officer. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Social Security Commissioner - Spojené království. # Volný pohyb pracovníků - Sociální zabezpečení - Dávky v případě invalidity. # Věc C-287/92.


title: Rozsudek Soudu ze dne  17. ledna 2006  ve věci E-4/05: HOB-vín v. Islandský stát a Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins (Islandská státní alkoholová a tabáková společnost)  (Volný pohyb zboží – Státní monopoly obchodní povahy – požadavky na dodávky zboží na paletách a zahrnutí ceny palet do ceny zboží – diskriminace vůči dovozcům alkoholických nápojů – zneužívání dominantního postavení)

text:
               27.4.2006

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 100/3

      ROZSUDEK SOUDU

   ze dne 17. ledna 2006
   ve věci E-4/05: HOB-vín v. Islandský stát a Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins (Islandská státní alkoholová a tabáková společnost)

      (Volný pohyb zboží – Státní monopoly obchodní povahy – požadavky na dodávky zboží na paletách a zahrnutí ceny palet do ceny zboží – diskriminace vůči dovozcům alkoholických nápojů – zneužívání dominantního postavení)

   (2006/C 100/03)
   Ve věci E-4/05 HOB-vín a Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins – ŽÁDOST o výklad článků 11, 16, 57 a 59 Dohody o EHP předložená Soudnímu dvoru vnitrostátním soudem Héraðsdómur Reykjavíkur (Okresní soud v Reykjavíku) – vynesl Soudní dvůr ve složení Carl Baudenbacher, předseda a soudce zpravodaj, Henrik Bull a Thorgeir Örlygsson, soudci, dne 17. ledna 2006 rozsudek, jehož výroková část zní takto:

               1.

               Článek 16 Dohody o Evropském hospodářském prostoru nebrání státnímu podniku, který má výhradní právo maloobchodního prodeje alkoholických nápojů, aby od svých dodavatelů požadoval, aby mu alkoholické nápoje k maloobchodnímu prodeji dodávali na specifickém druhu palet (EUR palety), ani v tom, aby byla cena těchto palet zahrnuta do ceny výrobků, ledaže vnitrostátní soud na základě jemu známých nebo předložených skutečností nalezne, že se v rámci politiky monopolu nebo jeho organizačních složek (prodejen) nebo v důsledku nevynucení pravidel monopolu s dovozci zachází skutečně jinak, než s domácími výrobci.

               2.

               Ustanovení čl. 59 odst. 1 a článku 54 Dohody o Evropském hospodářském prostoru nebrání státnímu podniku, který má výhradní právo maloobchodního prodeje alkoholických nápojů, aby od svých dodavatelů požadoval, aby mu alkoholické nápoje k maloobchodnímu prodeji dodávali na specifickém druhu palet (EUR palety), ani v tom, aby byla cena těchto palet zahrnuta do ceny výrobků, ledaže vnitrostátní soud nalezne, že takovéto požadavky negativně ovlivňují hospodářskou soutěž.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1962. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse proti Vysokému úřadu ESUO. # Věc 33/59.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 7. listopadu 2013. # Jan Sneller proti DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko. # Pojištění právní ochrany - Směrnice 87/344/EHS - Článek 4 odst. 1 - Svobodný výběr advokáta pojištěným - Ustanovení ve všeobecných podmínkách pro smlouvu o zajištění právního zastoupení v soudních a správních řízeních jedním ze zaměstnanců pojistitele - Náklady na právní zastoupení externím právním poradcem, které jsou hrazeny pouze tehdy, je-li podle pojistitele nezbytné, aby se případem zabýval externí právní poradce. # Věc C-442/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      7. listopadu 2013 (
            *1
         )
      „Pojištění právní ochrany — Směrnice 87/344/EHS — Článek 4 odst. 1 — Svobodný výběr advokáta pojištěným — Ustanovení ve všeobecných podmínkách pro smlouvu o zajištění právního zastoupení v soudních a správních řízeních jedním ze zaměstnanců pojistitele — Náklady na právní zastoupení externím právním poradcem, které jsou hrazeny pouze tehdy, je-li podle pojistitele nezbytné, aby se případem zabýval externí právní poradce“
      Ve věci C‑442/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 28. září 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 3. října 2012, v řízení

         Jan Sneller

      proti

         DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV,

      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení C. G. Fernlund, předseda osmého senátu, vykonávající funkci předsedy senátu, C. Toader (zpravodajka) a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. září 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV J. W. H. van Wijkem a B. J. Drijberem, advocaten,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s W. Ferrante, avvocato dello Stato,

               —

               za rakouskou vládu A. Poschem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi F. Wilmanem a K.‑P. Wojcikem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 1 směrnice Rady 87/344/EHS ze dne 22. června 1987 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se pojištění právní ochrany (Úř. věst. L 185, s. 77; Zvl. vyd. 06/01, s. 187), která je ratione temporis použitelná na věc v původním řízení.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi J. Snellerem a pojišťovnou DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV (dále jen „DAS“) ve věci úhrady nákladů na právní zastoupení advokátem, kterého vybral pojištěný.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Jedenáctý bod odůvodnění směrnice 87/344 uvádí:
               „Vzhledem k tomu, že zájmy osob pojištěných na krytí výloh právní ochrany předpokládají, že pojištěný musí mít možnost výběru advokáta nebo jiné osoby náležitě kvalifikované podle vnitrostátního práva k zastupování při jakémkoli soudním nebo správním řízení a kdykoli dojde ke střetu zájmů.“

               4

               Článek 1 této směrnice uvádí:
               „Účelem této směrnice je koordinovat právní a správní předpisy týkající se pojištění právní ochrany [...], aby se usnadnil účinný výkon práva podnikání a pokud možno se vyloučil jakýkoli střet zájmů vznikající zejména ze skutečnosti, že pojistitel pojišťuje jinou osobu nebo pojišťuje osobu jak pro případ právní ochrany, tak i v jiném pojistném odvětví [...], a jestliže by k takovému střetu došlo, umožnit jeho vyřešení.“

               5

               Článek 2 odst. 1 uvedené směrnice zní takto:
               „Tato směrnice se vztahuje na pojištění právní ochrany. Toto pojištění spočívá v závazku nést oproti zaplacení pojistného výlohy spojené s právním řízením a poskytovat další služby přímo spojené s tímto pojištěním, zejména s ohledem na

                        —

                        zabezpečení náhrady za ztrátu, škodu nebo úraz utrpěný pojištěným, a to mimosoudním urovnáním nebo občanským nebo trestním řízením,

                        —

                        obhajování nebo zastupování pojištěného v občanském, trestním, správním nebo jiném řízení nebo v souvislosti s jakýmikoli na něj vznesenými nároky.“

               6

               Článek 4 odst. 1 též směrnice uvádí:
               „Každá smlouva na pojištění právní ochrany musí výslovně uznávat, že

                        a)

                        je-li třeba obrátit se na advokáta nebo na jinou osobu, která má podle vnitrostátního práva vhodnou kvalifikaci k obhajování a zastupování pojištěného nebo k hájení jeho zájmů při jakémkoli soudním nebo správním řízení, musí mít pojištěný možnost si takového advokáta nebo jinou osobu svobodně vybrat;

                        b)

                        pojištěný musí mít možnost svobodně si vybrat advokáta, nebo jestliže tomu dá přednost, v rozsahu umožněném vnitrostátním právem jakoukoli jinou náležitě kvalifikovanou osobu k hájení svých zájmů, kdykoli dojde ke střetu zájmů.“

               7

               Článek 5 směrnice 87/344 stanoví:
               „1.   Kterýkoli členský stát může pojištění právní ochrany vyjmout z uplatňování čl. 4 odst. 1, jsou-li současně splněny všechny následující podmínky:

                        a)

                        pojištění je omezeno na případy vzniklé z používání silničních vozidel na území dotyčného členského státu;

                        b)

                        pojištění je spojeno se smlouvou o poskytnutí asistence v případě nehody nebo poruchy silničního vozidla;

                        c)

                        pojistitel právní ochrany ani pojistitel asistence neprovozují žádné odvětví pojištění odpovědnosti;

                        d)

                        jsou přijata opatření, aby právní poradenství a zastupování každé ze sporných stran v případě sporu bylo vykonáváno zcela nezávislými advokáty, pokud mají tyto strany pojištění právní ochrany u stejného pojistitele.

                  2.   Výjimkou poskytnutou pojišťovně členským státem podle odstavce 1 není dotčeno uplatňování čl. 3 odst. 2.“

         Nizozemské právo

               8

               Článek 4:67 odst. 1 zákona o finančním dohledu (Wet op het financieel toezicht) zní takto:
               „Pojistitel právní ochrany zajistí, aby bylo ve smlouvě o pojištění právní ochrany výslovně stanoveno, že pojištěný si může svobodně vybrat advokáta nebo jiného odborníka oprávněného ze zákona:

                        a.

                        je-li třeba obrátit se na advokáta nebo na jiného odborníka oprávněného ze zákona k obhajování a zastupování pojištěného nebo k hájení jeho zájmů při soudním nebo správním řízení, nebo

                        b.

                        dojde-li ke střetu zájmů.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že J. Sneller uzavřel u Reaal Schadeverzekeringen NV pojištění právní ochrany. V pojistné smlouvě je stanoveno, že DAS je společnost, která má poskytovat pojistné plnění z pojištění právní ochrany.

               10

               V uvedené smlouvě je rovněž stanoveno, že se případy zabývají vlastní pracovníci společnosti DAS. Pokud je však podle smlouvy nebo stanoviska DAS třeba, aby byl případem pověřen externí poradce, pojištěný má právo vybrat si sám advokáta nebo odborníka.

               11

               Ve věci v původním řízení chce J. Sneller zahájit řízení proti svému bývalému zaměstnavateli, aby se domáhal náhrady škody za protiprávní ukončení pracovního poměru. Za tímto účelem se hodlá nechat zastupovat advokátem podle svého výběru a náklady na právní zastoupení má uhradit pojistitel právní ochrany. Společnost DAS souhlasila se zahájením takového soudního řízení, avšak měla za to, že smlouva uzavřená J. Snellerem v takovém případě nestanoví, že DAS uhradí náklady na právní zastoupení advokátem, kterého vybral pojištěný. Společnost DAS uvedla, že je připravena pouze sama zajistit J. Snellerovi právní zastoupení jedním z jejích vlastních pracovníků, který není advokátem.

               12

               Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že v rámci řízení, které chce J. Sneller zahájit proti svému bývalému zaměstnavateli, není právní zastoupení podle nizozemského práva povinné.

               13

               Jelikož DAS odmítla uhradit náklady na právní zastoupení advokátem, kterého vybral J. Sneller, posledně uvedený navrhl voorzieningenrechter te Amsterdam (soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních v Amsterodamu), aby byla DAS uložena náhrada uvedených nákladů. Rozsudkem ze dne 8. března 2011 voorzieningenrechter te Amsterdam tento návrh zamítl.

               14

               Tento rozsudek byl potvrzen rozsudkem Gerechtshof te Amsterdam (odvolací soud v Amsterodamu) ze dne 26. července 2011. Gerechtshof te Amsterdam měl za to, že čl. 4:67 odst. 1 písm. a) zákona o finančním dohledu musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, kdy je předmětem smlouvy pojištění právní ochrany in natura, nevzniká právo svobodného výběru advokáta na základě pouhého rozhodnutí zahájit řízení ve prospěch pojištěného, ale je rovněž nutné, aby pojistitel právní ochrany rozhodl, že právní zastoupení musí zajistit externí poradce, a nikoliv jeden z jeho pracovníků. Pouze v tomto případě existuje střet zájmů, kterému se čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice 87/344 snaží zabránit.

               15

               Jan Sneller napadl tento rozsudek u předkládajícího soudu. Podle předkládajícího soudu analýza jednotlivých jazykových verzí čl. 4 odst. 1 směrnice 87/344 i rozsudky ze dne 10. září 2009, Eschig (C-199/08, Sb. rozh. s. I-8295), a ze dne 26. května 2011, Stark (C-293/10, Sb. rozh. s. I-4711), poskytují důležité argumenty na podporu teze, že je-li zahájeno soudní nebo správní řízení, smluvní podmínky musí vždy pojištěnému přiznat právo svobodného výběru jeho poradce.

               16

               Předkládající soud má za to, že odpověď, kterou má poskytnout ve věci v původním řízení, může mít jisté sociální důsledky, neboť pokud by byl přijat takový výklad čl. 4 odst. 1 směrnice 87/344, bylo by nevyhnutelné pravděpodobně výrazné zvýšení pojistného.

               17

               Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemského království) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Umožňuje čl. 4 odst. 1 směrnice [87/344], aby pojistitel právní ochrany, který ve svých pojistných smlouvách stanoví, že právní zastoupení v soudních nebo správních řízeních bude v zásadě zajišťováno pracovníky pojistitele, rovněž stanovil, že náklady na právní zastoupení advokátem nebo zástupcem, které si pojištěný svobodně vybral, budou hrazeny pouze tehdy, má-li pojistitel za to, že se případem musí zabývat externí poradce?

                        2)

                        Liší se odpověď na první otázku podle toho, zda je právní zastoupení v dotčeném soudním nebo správním řízení povinné, či nikoliv?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               18

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 4 odst. 1 směrnice 87/344 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby pojistitel právní ochrany, který ve svých pojistných smlouvách stanoví, že právní zastoupení je v zásadě zajišťováno jeho pracovníky, rovněž stanovil, že náklady na právní zastoupení advokátem nebo zástupcem, které si pojištěný svobodně vybral, mohou být hrazeny pouze tehdy, má-li pojistitel za to, že se případem musí zabývat externí poradce.

               19

               V tomto ohledu je třeba uvést, že podle DAS trpný tvar, který je v čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice 87/344 použit ve výrazu „je-li třeba obrátit se na advokáta“ a který obsahují rovněž německá, anglická a nizozemská verze tohoto ustanovení, prokazuje, že toto ustanovení neurčuje, zda má nutnost obrátit se v řízení na externího odborníka posoudit pojistitel nebo pojištěný. Z toho by vyplývalo, že DAS může tuto otázku upravit ve svých pojistných smlouvách, neboť uvedené ustanovení lze pochopit tak, že stanoví, že „[rozhodne-li pojistitel, že je třeba] obrátit se na advokáta [...], musí mít pojištěný možnost si takového advokáta [...] svobodně vybrat“.

               20

               Takový restriktivní výklad čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice 87/344 nelze přijmout.

               21

               Zaprvé, i když je pravda, že znění čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice 87/344 neumožňuje samo o sobě určit rozsah výrazu „je-li třeba obrátit se na advokáta [...], musí mít pojištěný možnost si takového advokáta [...] svobodně vybrat“, nic to nemění na tom, že pro výklad ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (výše uvedený rozsudek Eschig, bod 38).

               22

               V tomto ohledu je třeba uvést, že z jedenáctého bodu odůvodnění směrnice 87/344 i z jejího čl. 4 odst. 1 vyplývá, že zájmy osob pojištěných na krytí výloh právní ochrany předpokládají, že pojištěný musí mít možnost výběru advokáta nebo jiné osoby náležitě kvalifikované podle vnitrostátního práva k zastupování při jakémkoli soudním nebo správním řízení (výše uvedený rozsudek Stark, bod 28).

               23

               Z článku 4 odst. 1 písm. a) směrnice 87/344 ve spojení s jejím jedenáctým bodem odůvodnění tak vyplývá, že svobodný výběr advokáta pojištěným nelze omezit pouze na situace, kdy pojistitel rozhodne, že je třeba obrátit se na externího poradce.

               24

               Zadruhé je třeba souhlasně s Evropskou komisí konstatovat, že cíl sledovaný směrnicí 87/344, a konkrétně jejím článkem 4, kterým je chránit v širokém smyslu zájmy pojištěných osob (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Eschig, bod 45), není slučitelný s restriktivním výkladem čl. 4 odst. 1 písm. a) této směrnice, který navrhla DAS.

               25

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 4 odst. 1 směrnice 87/344, jenž se týká svobodného výběru zástupce, má obecný dosah a je závazný (viz výše uvedené rozsudky Eschig, bod 47, a Stark, bod 29).

               26

               Pokud jde zatřetí o otázku výše pojistného, je třeba uvést, že různé způsoby výkonu práva pojištěného svobodně si vybrat svého zástupce nevylučují, aby v určitých případech mohly být omezeny náklady, které mají nést pojistitelé.

               27

               Podle judikatury Soudního dvora totiž svobodný výběr ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 87/344 neznamená povinnost pro členské státy, aby pojistitelům za všech okolností ukládaly plnou úhradu výdajů vynaložených v rámci obhajoby pojištěného, avšak za podmínky, že tento svobodný výběr není zbaven své podstaty. Tak by tomu bylo v případě, kdyby omezení úhrady těchto výdajů de facto znemožňovalo, aby si pojištěný mohl rozumně vybrat svého zástupce. Vnitrostátním soudům, kterým bude případně v tomto ohledu věc předložena, v každém případě přísluší, aby ověřily neexistenci omezení této povahy (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Stark, bod 33).

               28

               Smluvní strany mají kromě toho nadále možnost dohodnout si vyšší míru úhrady nákladů na právní zastoupení, a to případně s tím, že pojištěný zaplatí vyšší pojistné (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Stark, bod 34).

               29

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice 87/344 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby pojistitel právní ochrany, který ve svých pojistných smlouvách stanoví, že právní zastoupení je v zásadě zajišťováno jeho pracovníky, rovněž stanovil, že náklady na právní zastoupení advokátem nebo zástupcem, které si pojištěný svobodně vybral, mohou být hrazeny pouze tehdy, má-li pojistitel za to, že se případem musí zabývat externí poradce.

         Ke druhé otázce

               30

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda skutečnost, zda je právní zastoupení v dotčeném soudním nebo správním řízení podle vnitrostátního práva povinné, má vliv na odpověď poskytnutou na první otázku.

               31

               Vzhledem k tomu, že – jak bylo připomenuto v bodě 25 tohoto rozsudku – právo pojištěného svobodně si vybrat svého zástupce má obecný dosah a je závazné a že směrnice 87/344, jak vyplývá zejména z jedenáctého bodu jejího odůvodnění a z jejího čl. 4 odst. 1 písm. a), nepodřizuje existenci a dosah tohoto práva vnitrostátním pravidlům v oblasti zastupování u soudu, nemohou mít taková vnitrostátní pravidla vliv na odpověď poskytnutou na první otázku.

               32

               S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět, že skutečnost, zda je právní zastoupení v dotčeném soudním nebo správním řízení podle vnitrostátního práva povinné, nemá vliv na odpověď poskytnutou na první otázku.

         K nákladům řízení

               33

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 4 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 87/344/EHS ze dne 22. června 1987 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se pojištění právní ochrany musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby pojistitel právní ochrany, který ve svých pojistných smlouvách stanoví, že právní zastoupení je v zásadě zajišťováno jeho pracovníky, rovněž stanovil, že náklady na právní zastoupení advokátem nebo zástupcem, které si pojištěný svobodně vybral, mohou být hrazeny pouze tehdy, má-li pojistitel za to, že se případem musí zabývat externí poradce.

                           2)

                           Skutečnost, zda je právní zastoupení v dotčeném soudním nebo správním řízení podle vnitrostátního práva povinné, nemá vliv na odpověď poskytnutou na první otázku.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 30. června 2016.#Admiral Casinos & Entertainment AG v. Balmatic Handelsgesellschaft m.b.H a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landesgericht Wiener Neustadt.#Řízení o předběžné otázce – Článek 56 SFEU – Volný pohyb služeb – Hazardní hry – Vnitrostátní právní úprava členského státu, která při neexistenci koncese vydané příslušným orgánem pod hrozbou trestních sankcí zakazuje provozování výherních hracích přístrojů s omezenou výhrou (kleines Glücksspiel) – Omezení – Odůvodnění – Proporcionalita – Posouzení proporcionality na základě jak cíle právní úpravy v době jejího přijetí, tak na základě jejích účinků při jejím provádění – Účinky zjištěné empiricky a s určitostí.#Věc C-464/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      30. června 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Článek 56 SFEU — Volný pohyb služeb — Hazardní hry — Vnitrostátní právní úprava členského státu, která při neexistenci koncese vydané příslušným orgánem pod hrozbou trestních sankcí zakazuje provozování výherních hracích přístrojů s omezenou výhrou (kleines Glücksspiel) — Omezení — Odůvodnění — Proporcionalita — Posouzení proporcionality na základě jak cíle právní úpravy v době jejího přijetí, tak na základě jejích účinků při jejím provádění — Účinky zjištěné empiricky a s určitostí“
      Ve věci C‑464/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Landesgericht Wiener Neustadt (Zemský soud Wiener Neustadt, Rakousko) ze dne 26. srpna 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 2. září 2015, v

         Admiral Casinos & Entertainment AG

      proti

         Balmatic Handelsgesellschaft mbH,

         Robert Schnitzer,

         Suayip Polat KG,

         Ülkü Polat,

         Attila Juhas,

         Milazim Rexha,

      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení C. Toader (zpravodajka), předseda senátu, A. Prechal a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Admiral Casinos & Entertainment AG M. Aixbergerem, Rechtsanwalt,

               —

               za Balmatic Handelsgesellschaft mbH a Suayip Polat KG jakož i za R. Schnitzera, Ü. Polata, A. Juhase a M. Rexhu, P. Ruthem, Rechtsanwalt,

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,

               —

               za belgickou vládu L. Van den Broeck a M. Jacobs, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s B. Van Vooren a P. Vlaemminck, advocaten,

               —

               za českou vládu M. Smolkem, T. Müllerem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,

               —

               za estonskou vládu, K. Kraavi-Käerdi, jako zmocněnkyní,

               —

               za řeckou vládu E. Tsaousi a A. Dimitrakopoulou, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a R. Coesmem, jako zmocněnci,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a M. Figueiredem, jakož i P. de Sousa Inês a A. Silva Coelho, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi G. Braun a H. Tserepa-Lacombe, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 56 SFEU.

               2

               Projednávaná žádost byla předložena v rámci sporů, v nichž stojí společnost Admiral Casinos & Entertainment AG (dále jen „Admiral Casinos“) proti společnosti Balmatic Handelsgesellschaft mbH a společnosti Suayip Polat KG, jakož i proti Robertu Schnitzerovi, Ülkü Polatovi, Attilovi Juhasovi a Milazimovi Rexhovi, ve věci návrhu na zdržení se nelegálního provozování výherních hracích přístrojů v Rakousku.

         Právní rámec

         Rakouské právo

      Spolkový zákon o hazardních hrách

               3

               Glücksspielgesetz (spolkový zákon o hazardních hrách) ze dne 28. listopadu 1989 (BGBl. 620/1989), ve znění použitelném na spory v původním řízení (dále jen „GSpG“), v § 2, nadepsaném „Loterie“, stanoví:
               „(1)   Loterie jsou hazardní hry,

                        1.

                        které jsou pořádány, organizovány, nabízeny nebo zpřístupňovány podnikatelem,

                        2.

                        při kterých hráči nebo jiné osoby vkládají peněžní částku (sázku) v souvislosti s účastí na hře a

                        3.

                        u nichž podnikatel, hráči nebo jiné osoby navozují očekávání peněžního plnění (výhry).

                  [...]
               (3)   O loterie na výherním hracím přístroji se jedná v případě, že k rozhodnutí o výsledku hry nedochází centrálně, nýbrž pomocí mechanického nebo elektronického zařízení, které se nachází v samotném výherním hracím přístroji. [...]
               (4)   Zakazují se loterie, pro které nebyly vydány koncese nebo povolení na základě tohoto spolkového zákona a které nejsou vyloučeny z monopolu spolkového státu na hazardní hry na základě ustanovení § 4.“

               4

               Podle ustanovení § 3 GSpG, nadepsaného „Monopol na hazardní hry“, je právo na provozování hazardních her vyhrazeno spolkovému státu.

               5

               Ustanovení § 4 a 5 GSpG však z uvedeného monopolu stanoví výjimky pro loterie s výherními hracími přístroji, jejichž úprava je vyhrazena zákonodárcům jednotlivých spolkových zemí.

               6

               Ustanovení § 5 GSpG zejména stanoví, že každá z devíti spolkových zemí může prostřednictvím koncese přenést právo na provozování loterií na výherních hracích přístrojích na třetí osobu, pokud zúčastněné osoby dodrží minimální požadavky týkající se veřejného pořádku, které jsou v koncesi stanoveny, a pokud budou dodržena konkrétní doprovodná opatření v oblasti ochrany hráčů.

         Trestní zákoník

               7

               Vedle správních sankcí, které lze uložit na základě GSpG, je organizování hazardních her v Rakousku za účelem zisku osobou, která k tomu nemá koncesi, postihováno také trestně. Podle ustanovení § 168 odst. 1 Strafgesetzbuch (trestní zákoník) bude potrestán „každý, kdo pořádá výslovně zakázanou hru nebo hru, jejíž příznivý či nepříznivý výsledek závisí výlučně či převážně na náhodě, nebo kdo pořádá setkání za účelem pořádání takové hry s cílem získat pro sebe či jiného majetkový prospěch z tohoto pořádání či setkání“. Stanovenými sankcemi jsou trest odnětí svobody v trvání až šesti měsíců nebo peněžitý trest ve výši až 360násobku denní sazby. Podle ustanovení § 168 odst. 2 se stejné sankce uloží „každému, kdo se na takové hře účastní v postavení podnikatele“.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               8

               Admiral Casinos, společnost rakouského práva, je ve spolkové zemi Dolní Rakousko držitelkou povolení na provozování hazardních her ve formě loterií prostřednictvím výherních hracích přístrojů.

               9

               Žalovanými v původním řízení jsou společnosti a fyzické osoby provozující kavárny a čerpací stanice nacházející se ve spolkové zemi Dolní Rakousko, ve kterých jsou instalovány zmíněné přístroje.

               10

               Provozovateli uvedených přístrojů jsou dvě společnosti se sídlem v České republice a na Slovensku, kterým žalované v původním řízení za úplatu poskytly právo instalovat výherní hrací přístroje ve svých zařízeních. Tyto žalované nejsou v Rakousku držitelkami žádného povolení na provozování hazardních her ve formě loterií prostřednictvím výherních hracích přístrojů.

               11

               Žaloby podané k Landesgericht Wiener Neustadt (zemský soud ve Wiener Neustadt, Rakousko) společností Admiral Casinos směřují k tomu, aby žalovaným v původním řízení bylo nařízeno zdržet se provozování nebo umožňování provozování výherních hracích přístrojů, jelikož nemají správní povolení, která jsou k tomu nezbytná.

               12

               Uvedené žalované v zásadě tvrdí, že jejich činnost je legální, jelikož GSpG a státní monopol na hazardní hry jsou v rozporu s unijním právem, zejména s článkem 56 SFEU, který se týká volného pohybu služeb.

               13

               Z předkládacího rozhodnut vyplývá, že se Landesgericht Wiener Neustadt (zemský soud Wiener Neustadt) ztotožňuje s judikaturou tří nejvyšších rakouských soudů, podle které je s ohledem na rozsudek Soudního dvora ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další (C‑390/12, EU:C:2014:281), GSpG slučitelný s článkem 56 SFEU, neboť uvedený zákon odpovídá skutečnému zájmu zákonodárce o omezování hazardních her a potlačování kriminality, která je jejich důsledkem.

               14

               Uvedený soud se nicméně neztotožňuje s interpretací rozsudku ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další (C‑390/12, EU:C:2014:281) ze strany Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko), podle kterého se posouzení proporcionality vnitrostátní právní úpravy musí zakládat na vývoji, ke kterému došlo v oblasti hazardních her od přijetí této právní úpravy.

               15

               Podle předkládajícího soudu mohou různé faktory, které je obtížné odhadnout, například demografický růst, hospodářská situace, imigrace apod., ovlivnit účinky uvedené právní úpravy po jejím přijetí. Uvedený soud je toho názoru, že soulad s unijním právem konstatovaný nejvyššími soudy v době přijetí této právní úpravy nemůže být zpochybněn později na základě posouzení vývoje, ke kterému od tohoto přijetí došlo, ex post.

               16

               Uvedený soud má pochybnosti zejména pokud jde o výklad německého výrazu „tatsächlich“ (skutečně) („genuinely“ v anglickém znění a „véritablement“ ve francouzském znění), použitého v bodě 56 rozsudku ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další (C‑390/12, EU:C:2014:281), podle kterého článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, pokud tato právní úprava neodpovídá skutečně snaze o omezení herních příležitostí nebo o potírání kriminality spojené s těmito hrami soudržným a systematickým způsobem. Zamýšlí se tak nad otázkou, zda tento pojem musí být vykládán ve smyslu, který by potvrzoval výklad Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud), podle něhož je nezbytné vyhodnotit nejen cíle právní úpravy dotčené v původním řízení, nýbrž též její účinky, které musí být zjištěny empiricky a s určitostí v rámci posouzení proporcionality ex-post.

               17

               Za těchto podmínek se Landesgericht Wiener Neustadt (Zemský soud ve Vídni) rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Musí být článek 56 SFEU vykládán v tom smyslu, že při posuzování proporcionality vnitrostátní normy, která stanoví monopol na hazardní hry, je pro posouzení přípustnosti uvedené normy z hlediska unijního práva podstatný nejen její účel, ale i její účinky, které musí být zjištěny empiricky a s určitostí?“

         K předběžné otázce

         K pravomoci

               18

               Rakouská vláda zpochybňuje pravomoc Soudního dvora odpovědět na položenou otázku, a to zejména z důvodu, že spory v původních řízeních nezahrnují žádný přeshraniční prvek.

               19

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když je vzhledem k rozdělení pravomocí v rámci řízení o předběžné otázce k tomu, aby vymezil předmět otázek, které zamýšlí podat Soudnímu dvoru, příslušný pouze vnitrostátní soud, přísluší za výjimečných okolností Soudnímu dvoru, aby za účelem ověření své vlastní pravomoci přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil (rozsudek ze dne 9. listopadu 2010, Volker und Markus Schecke a Eifert, C‑92/09 a C‑93/09, EU:C:2010:662, bod 39).

               20

               Tak je tomu zejména tehdy, jestliže problém předložený Soudnímu dvoru je čistě hypotetický nebo výklad unijního pravidla požadovaný vnitrostátním soudem nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení. Soudní dvůr tedy nemá pravomoc odpovědět na položenou otázku, pokud je zjevné, že ustanovení unijního práva, které má být předmětem výkladu Soudního dvora, nelze použít (rozsudek ze dne 1. října 2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, bod 43 a citovaná judikatura).

               21

               Je přitom pravda, že se ustanovení Smlouvy o FEU v oblasti volného pohybu služeb nepoužijí na situaci, jejichž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu (obdobně viz rozsudek ze dne 17. července 2008, Komise v. Francie, C‑389/05, EU:C:2008:411, bod 49).

               22

               Nicméně je třeba připomenout, že i když taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení – která je použitelná bez rozdílu na rakouské subjekty státní příslušníky a na subjekty mající své sídlo nebo bydliště v jiných členských státech – může spadat do působnosti ustanovení týkajících se základních svobod zaručených Smlouvou o FEU zpravidla pouze tehdy, když se použije na situace mající souvislost s obchodem mezi členskými státy, nelze v žádném případě vyloučit, že státní příslušníci usazení na území jiných členských států, než je Rakouská republika, měli nebo mají zájem provozovat výherní hrací přístroje v posledně uvedeném členském státě (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. července 2012, Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, bod 21, a ze dne 13. února 2014, Sokoll-Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, bod 10).

               23

               V projednávané věci, jak vyplývá z bodů 8 až 10 tohoto rozsudku, jsou sice jak žalobkyně, tak žalované v původním řízení bezpochyby podniky nebo osoby mající své sídlo nebo bydliště na území Rakouské republiky, nic to nemění na tom, že ačkoliv provozovatelé výherních hracích přístrojů dotčených v původním řízení nejsou mezi žalovanými v původním řízení, jsou jimi dvě společnosti se sídlem v České republice a na Slovensku, kterým tyto žalované poskytly právo instalovat za úplatu výherní hrací přístroje ve svých provozovnách.

               24

               Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že Soudní dvůr má pravomoc pro zodpovězení položené otázky.

         K věci samé

               25

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 56 SFEU vykládán v tom smyslu, že při přezkumu proporcionality restriktivní vnitrostátní právní úpravy v oblasti hazardních her je třeba opírat se nejen o cíl sledovaný touto právní úpravou, který existoval v době jejího přijetí, nýbrž též o účinky uvedené právní úpravy posuzované po jejím přijetí, které musí být zjištěny empiricky a s určitostí.

               26

               V projednávané věci je tak nutné konstatovat, že formulace „účinky, které musí být zjištěny empiricky a s určitostí“ uvedená v textu předběžné otázky je založena, jak to vyplývá z předkládacího rozhodnutí, na právním významu výrazu „tatsächlich“ (skutečně) použitém v německém znění bodu 56 rozsudku ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další (C‑390/12, EU:C:2014:281).

               27

               V tomto ohledu je třeba uvést, že znění tohoto výrazu uvedeného v bodě 56 rozsudku Pfleger a další (C‑390/12, EU:C:2014:281) se ve značném počtu jazyků blíží spíše významu, který má tento výraz ve francouzském znění tohoto rozsudku. Výraz „véritablement“ (opravdu) je rovnocenný k výrazu „wirklich“ v němčině, a nikoliv „tatsächlich“, přičemž tento názor je potvrzen zejména zněními uvedeného výrazu, která jsou použita v citovaném bodě 56 ve španělštině („verdaderamente“), angličtině („genuinely“), litevštině („tikrai“), polštině („rzeczywiście“), portugalštině („verdadeiramente“), rumunštině („cu adevărat“) a finštině („todellisuudessa“).

               28

               Kromě toho je třeba uvést, že s ohledem na kontext ustálené judikatury, ve které byl německý výraz „tatsächlich“ používán, musí být v projednávané věci chápán ve významu obdobném smyslu významu slova „wirklich“, jelikož tyto dva výrazy jsou v uvedeném kontextu patrně vzájemně zaměnitelné. I když Soudní dvůr bezpochyby v bodě 98 svého rozsudku ze dne 8. září 2010, Stoß a další (C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C 410/07, EU:C:2010:504) výraz „tatsächlich“ použil, nic to nemění na tom, že uvedený bod odkazuje na ustálenou a zároveň starší judikaturu v uvedené věci na bod 37 svého rozsudku ze dne 21. října 1999, Zenatti (C‑67/98, EU:C:1999:514), a na bod 53 svého rozsudku ze dne 6. března 2007, Placanica a další (C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, EU:C:2007:133), které v německém jazykovém znění používají výraz „wirklich“. Rovněž zejména francouzské a německé znění bodu 36 rozsudku ze dne 24. ledna Stanleybet a další (C‑186/11 a C‑209/11, EU:C:2013:33) ve stejném kontextu používají výrazy „wirklich“ a „véritablement“

               29

               Z toho vyplývá, že pouhé použití výrazu „véritablement“ v bodě 56 rozsudku ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další (C‑390/12, EU:C:2014:281) nemůže být vykládáno v tom smyslu, že představuje pokyn daný vnitrostátním soudům, aby zjišťovaly „empiricky a s určitostí“ existenci některých účinků vnitrostátní právní úpravy po přijetí takové právní úpravy.

               30

               Na druhém místě je třeba zabývat se otázkou, zda při posouzení proporcionality restriktivní vnitrostátní právní úpravy v oblasti hazardních her musí předkládající soud vzít v úvahu nejen cíl této právní úpravy, který existoval v době přijetí této právní úpravy, ale rovněž účinky uvedené právní úpravy posouzené po jejím přijetí.

               31

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr v bodě 52 rozsudku ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další (C‑390/12, EU:C:2014:281), vydaném ve věci stejné právní úpravy, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, rozhodl, že vnitrostátní soud musí provést celkové posouzení okolností, za kterých byla omezující právní úprava přijata a uplatňována.

               32

               Soudní dvůr tak rozhodl, že posouzení proporcionality se nemůže omezit na analýzu situace, která existovala v době přijetí dotyčné právní úpravy, ale že toto posouzení musí rovněž vzít v úvahu fázi – nutně následnou – kterou je provádění této právní úpravy.

               33

               Soudní dvůr mimoto v bodě 56 rozsudku ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další (C‑390/12, EU:C:2014:281) rozhodl, že bod 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, pokud tato právní úprava nesleduje skutečně cíl omezení herních příležitostí nebo potírání kriminality spojené s těmito hrami soudržným a systematickým způsobem.

               34

               Z vlastního použití slovního spojení „soudržným a systematickým způsobem“ přitom vyplývá, že dotyčná právní úprava musí odpovídat cíli omezení herních příležitostí a potírání kriminality spojené s těmito hrami nejen v době jejího přijetí, ale rovněž po jejím přijetí.

               35

               V bodech 65 a 66 rozsudku ze dne 15. září 2011, Dickinger a Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582), Soudní dvůr mimo jiné konstatoval, že v rámci analýzy proporcionality předkládajícímu soudu přísluší, aby provedl ověření týkající se především vývoje obchodní politiky autorizovaných subjektů a stavu kriminálních a podvodných činnosti spojených s hazardními hrami v době rozhodné z hlediska skutkových okolností původního řízení.

               36

               Z toho vyplývá, že je třeba konstatovat, že při posuzování proporcionality musí být přístup předkládajícího soudu nikoliv statický, nýbrž dynamický v tom smyslu, že musí vzít v úvahu vývoj okolností, ke kterému došlo po přijetí uvedené právní úpravy.

               37

               S ohledem na předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že při posuzování proporcionality vnitrostátní restriktivní právní úpravy v oblasti hazardních her je třeba se opřít nejen o cíl této právní úpravy v době jejího přijetí, ale i o účinky uvedené právní úpravy posuzované po jejím přijetí.

         K nákladům řízení

               38

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                     Článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že při posuzování proporcionality vnitrostátní restriktivní právní úpravy v oblasti hazardních her je třeba se opřít nejen o cíl této právní úpravy v době jejího přijetí, ale i o účinky uvedené právní úpravy posuzované po jejím přijetí.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 7. října 2015.#CBM Creative Brands Marken GmbH v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství Trecolore – Národní obrazové a slovní ochranné známky a starší obrazové ochranné známky Společenství FRECCE TRICOLORI – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-227/14.