title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 12. prosince 2014.#(zveřejněny výňatky) Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd a Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG v. Rada Evropské unie.#Dumping – Dovoz ručních paletových vozíků a jejich základních dílů pocházejících z Číny – Přezkum – Článek 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 1225/2009 – Právo na obhajobu – Nesprávné skutkové zjištění – Zjevně nesprávné posouzení – Povinnost uvést odůvodnění.#Věc T‑643/11.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci T‑643/11,
            Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd, se sídlem v Suzhou (Čína),
            Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG, se sídlem v Rodingu (Německo),
            zastoupené K. Neuhausem, H.-J. Freundem a B. Eckerem, advokáty,
            žalobkyně,
            proti
            Radě Evropské unie,  zastoupené J.-P. Hixem, jako zmocněncem, původně ve spolupráci s G. Berrischem a A. Polcynem, poté s A. Polcynem a D. Geradinem, advokáty,
            žalované,
            podporované
            Evropskou komisí,  zastoupenou J.-F. Brakelandem, M. Françem a A. Stobiecka-Kuik, jako zmocněnci,
            vedlejší účastnicí řízení,
            jejímž předmětem je návrh na zrušení prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1008/2011 ze dne 10. října 2011 o uložení konečného antidumpingového cla na dovoz ručních paletových vozíků a jejich základních dílů pocházejících z Čínské lidové republiky rozšířeného na dovoz ručních paletových vozíků a jejich základních dílů zasílaných z Thajska, bez ohledu na to, zda je u něj deklarován původ z Thajska či nikoli, na základě přezkumu před pozbytím platnosti podle čl. 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 1225/2009 (Úř. věst. L 268, s. 1), v rozsahu, v němž se toto nařízení týká žalobkyň,
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát),
            ve složení M. Prek, předseda, I. Labucka a V. Kreuschitz (zpravodaj), soudci,
            vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. února 2014,
            vydává tento

            Odůvodnění rozsudku
            Rozsudek (1)
             Skutečnosti předcházející sporu
            [ omissis ]
             Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
            [ omissis ]
             Právní otázky
            1. K přípustnosti
            [ omissis ]
            2. K věci samé
            35. V projednávané věci žalobkyně uplatňují tři žalobní důvody. V rámci prvního žalobního důvodu mají žalobkyně za to, že bylo porušeno jejich právo na spravedlivý proces, právo na obhajobu a právo být vyslechnuty. V rámci druhého žalobního důvodu jsou toho názoru, že se Rada v bodech 58 a 60 odůvodnění napadeného nařízení dopustila nesprávných skutkových zjištění. Konečně v rámci třetího žalobního důvodu mají žalobkyně za to, že úvahy, podle kterých by existovala újma, jakož i příčinná souvislost mezi dovozy, které jsou údajně předmětem dumpingu, a pravděpodobností pokračování újmy, pokud by byla antidumpingová opatření zrušena, se opírají o několik zjevně nesprávných posouzení.
             K prvnímu žalobnímu důvodu, jenž vychází z porušení procesních práv žalobkyň
            36. Žalobkyně mají v podstatě za to, že bylo porušeno jejich právo na spravedlivý proces, právo na obhajobu a právo být vyslechnuty, neboť Rada svévolně nezohlednila jejich hodnocení újmy v období od roku 2007 do roku 2009, které předložily v dopise ze dne 25. července 2011. Toto nezohlednění je doloženo skutečností, že v bodě 60 odůvodnění napadeného nařízení je podle žalobkyň nesprávně uvedeno, že se zabývaly vývojem újmy mezi rokem 2009 a obdobím přezkumného šetření. Žalobkyně jsou toho názoru, že jejich právo sdělit své stanovisko nemůže být omezeno na pouhé právo mít možnost předložit vyjádření, ale že ukládalo Radě povinnost zohlednit v plném rozsahu názory, které uvedly v dopise ze dne 25. července 2011. V důsledku toho skutečnost, že se Rada nezabývala uvedeným dopisem, porušuje nejen jejich právo na spravedlivý proces, ale i čl. 11 odst. 2 třetí pododstavec základního nařízení.
            37. Rada zpochybňuje tvrzení, že porušila procesní práva žalobkyň nebo čl. 11 odst. 2 třetí pododstavec základního nařízení.
            38. K tvrzení žalobkyň, že bylo porušeno jejich právo na obhajobu a právo být vyslechnuty, je třeba připomenout, že dodržování práva na obhajobu je základní zásadou unijního práva, jejíž nedílnou součástí je právo být vyslechnut (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. února 1992, Nizozemsko a další v. Komise, C‑48/90 a C‑66/90, Recueil, EU:C:1992:63, bod 44; ze dne 29. června 1994, Fiskano v. Komise, C‑135/92, Recueil, EU:C:1994:267, bod 39; ze dne 24. října 1996, Komise v. Lisrestal a další, C‑32/95 P, Recueil, EU:C:1996:402, bod 21; ze dne 22. listopadu 2012, M., C‑277/11, EU:C:2012:744, bod 82, a ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, bod 98), které se uplatní na každou osobu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2008, Sopropé, C‑349/07, Sb. rozh., EU:C:2008:746, bod 36).
            39. Toto základní právo na dodržování práva na obhajobu během řízení, které předchází přijetí aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení, je kromě toho výslovně zakotveno v Listině základních práv Evropské unie, která má podle čl. 6 odst. 1 SEU stejnou právní sílu jako Smlouvy. Konkrétně čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv totiž uvádí, že právo každého na to, aby jeho záležitosti byly unijními orgány řešeny nestranně, spravedlivě a v přiměřené lhůtě, zahrnuje především právo každého být vyslechnut před přijetím jemu určeného individuálního opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout.
            40. Mimoto v kontextu antidumpingových šetření bylo rozhodnuto, že dodržování práva na obhajobu a práva být vyslechnut má při uvedených šetřeních klíčový význam (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. února 2012, Rada v. Interpipe Niko Tube a Interpipe NTRP, C‑191/09 P a C‑200/09 P, EU:C:2012:78, bod 77 a citovaná judikatura).
            41. Dodržování těchto práv předpokládá, že zúčastněným podnikům musí být v průběhu správního řízení umožněno, aby užitečně sdělily své stanovisko k reálnosti a relevanci tvrzených skutečností a okolností a k důkazům, které Komise použila na podporu svého tvrzení o existenci dumpingové praxe a z toho vzniklé újmy (rozsudky ze dne 27. června 1991, Al-Jubail Fertilizer v. Rada, C‑49/88, Recueil, EU:C:1991:276, bod 17, a ze dne 11. července 2013, Hangzhou Duralamp Electronics v. Rada, T‑459/07, EU:T:2013:369, bod 110).
            42. V projednávané věci však žalobkyně neprokazují, že neměly možnost užitečně sdělit své stanovisko k reálnosti a relevanci tvrzených skutečností a okolností a k důkazům, které unijní orgány použily na podporu závěru, že antidumpingová cla by měla být zachována. Neuvádí ostatně žádný důkaz, který nemohly uplatnit a který neměly příležitost předložit unijním orgánům.
            43. Žalobkyně unijním orgánům vytýkají, že nezohlednily jejich připomínky. Toto údajné nezohlednění jejich připomínek však není porušením jejich práva na obhajobu nebo práva být vyslechnuty. Dodržování uvedených práv sice vyžaduje, aby unijní orgány umožnily žalobkyním užitečně sdělit jejich stanovisko, avšak nemůže uvedeným orgánům ukládat, aby se s tímto stanoviskem ztotožnily. Aby bylo předložení stanoviska žalobkyň užitečné, je pouze třeba, aby toto stanovisko mohlo být předloženo včas a unijní orgány jej mohly zohlednit a s veškerou požadovanou pozorností posoudit jeho relevantnost pro obsah přijímaného aktu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. října 2009, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware v. Rada, C‑141/08 P, Sb. rozh., EU:C:2009:598, body 97, 98 a 102, a Sopropé, bod 38 výše, EU:C:2008:746, body 49 a 50).
            44. Žalobkyně tedy nesprávně tvrdí, že bylo porušeno jejich právo na obhajobu a právo být vyslechnuty.
            45. K tvrzení žalobkyň, že bylo porušeno jejich právo na spravedlivý proces, je třeba připomenout, že i když Komisi nebo Radu nelze kvalifikovat jako „soud“ ve smyslu článku 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 29. října 1980, van Landewyck a další v. Komise, 209/78 až 215/78 a 218/78, EU:C:1980:248, bod 81, a ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 a 103/80, Recueil, EU:C:1983:158, bod 7), nic to nemění na tom, že Komise a Rada jsou povinny dodržovat během správního řízení unijní základní práva, mezi něž patří právo na řádnou správu zakotvené v článku 41 Listiny základních práv. Správní řízení před Komisí a Radou v oblasti ochrany před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Unie, konkrétně upravuje posledně uvedený článek dané Listiny, a nikoliv její článek 47 (obdobně viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Ziegler v. Komise, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, bod 154 a citovaná judikatura).
            46. Výtku žalobkyň je tedy třeba chápat v tom smyslu, že se dovolávají porušení práva na řádnou správu z důvodu, že jejich připomínky uvedené v dopise ze dne 25. července 2011 nebyly odpovídajícím způsobem zohledněny. Uvedené právo předpokládá povinnost postupovat s řádnou péčí, která příslušnému orgánu ukládá důsledně a nestranně zkoumat všechny relevantní skutečnosti projednávaného případu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Recueil, EU:C:1991:438, bod 14; ze dne 6. listopadu 2008, Nizozemsko v. Komise, C‑405/07 P, Sb. rozh., EU:C:2008:613, bod 56, a ze dne 16. září 2013, ATC a další v. Komise, T‑333/10, EU:T:2013:451, bod 84).
            47. V projednávané věci Rada v bodě 60 odůvodnění napadeného nařízení uvedla následující:
            „V připomínkách k poskytnutým informacím jeden čínský vyvážející výrobce tvrdil, že některé ukazatele včetně výroby, objemu prodeje, ziskovosti, využití kapacit a zaměstnanosti ve skutečnosti neukazují na žádný negativní vývoj pro výrobní odvětví Unie. Avšak tato společnost se zabývala pouze vývojem mezi rokem 2009 a obdobím přezkumného šetření, zatímco pro posouzení újmy je třeba posoudit celkový vývoj výrobního odvětví Unie během posuzovaného období, tj. mezi rokem 2007 a obdobím přezkumného šetření. Jak bylo objasněno výše (viz 43. až 49. bod odůvodnění), všechny ukazatele újmy uvedené čínským vývozcem se během posuzovaného období vyvíjely negativně.“
            48. Podle znění dopisu žalobkyň ze dne 25. července 2011 je pravda, že žalobkyně tvrdily, že výroba, ziskovost, využití kapacit a zaměstnanost ve výrobním odvětví Unie neukazují na žádný negativní vývoj, ale naopak ukazují na pozitivní vývoj, pouze v souvislosti s obdobím mezi rokem 2009 a obdobím přezkumného šetření.
            49. Druhou větu bodu 60 odůvodnění napadeného nařízení [„Avšak tato společnost se zabývala pouze vývojem mezi rokem 2009 a obdobím přezkumného šetření, zatímco pro posouzení újmy je třeba posoudit celkový vývoj výrobního odvětví Unie během posuzovaného období, tj. mezi rokem 2007 a obdobím přezkumného šetření.“] je však třeba vykládat a chápat s ohledem na první větu tohoto bodu odůvodnění. Je tak sice pravda, že žalobkyně v dopise ze dne 25. července 2011 zmiňovaly rovněž posuzované období, avšak posouzení, podle kterého se některé ukazatele nevyvíjely negativně, se týká pouze vývoje v období mezi rokem 2009 a obdobím přezkumného šetření.
            50. Žalobkyně tedy nesprávně tvrdí, že orgány s ohledem na posouzení obsažené v bodě 60 odůvodnění napadeného nařízení porušily povinnost postupovat s řádnou péčí.
            51. Konečně k tomu, že žalobkyně v podstatě tvrdí, že orgány porušily povinnost postupovat s řádnou péčí a čl. 11 odst. 2 třetí pododstavec základního nařízení, neboť nezohlednily ostatní body jejich připomínek uvedených v dopise ze dne 25. července 2011, je třeba připomenout, že podle posledně uvedeného ustanovení se v závěrech unijních orgánů přihlédne ke všem podstatným a náležitě doloženým důkazům, které byly předloženy v souvislosti se zjišťováním, zda ukončení platnosti antidumpingových opatření pravděpodobně povede či nepovede k přetrvání nebo obnovení dumpingu a újmy.
            52. Z výše uvedených důvodů orgány neopomněly v napadeném nařízení zohlednit neexistenci negativního vývoje, které se dovolávaly žalobkyně v dopise ze dne 25. července 2011, pokud jde o výrobu, ziskovost, využití kapacit a zaměstnanost ve výrobním odvětví Unie. Kromě toho z bodu 59 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že orgány zohlednily vývoj ziskovosti, výroby, objemu prodeje, využití kapacit, míry zaměstnanosti a produktivity v Unii v období mezi rokem 2007 a obdobím přezkumného šetření. Orgány tak zohlednily uvedené skutečnosti během posuzovaného období. Pokud mají žalobkyně za to, že orgány nesprávně posoudily uvedené skutečnosti s ohledem na jejich připomínky v dopise ze dne 25. července 2011, je nutno konstatovat, že tato námitka se týká opodstatněnosti posouzení obsaženého v napadeném nařízení, které je předmětem třetího žalobního důvodu, a nespadá tedy pod přezkum vnější legality uvedeného nařízení. Z toho plyne, že výtka žalobkyň, že orgány porušily svou povinnost postupovat s řádnou péčí a čl. 11 odst. 2 třetí pododstavec základního nařízení, protože náležitě nezohlednily body jejich připomínek uvedených v dopise ze dne 25. července 2011, musí být zamítnuta.
            53. Ze všech výše uvedených důvodů je třeba zamítnout první žalobní důvod žalobkyň, jenž vychází z porušení jejich procesních práv.
             Ke druhému žalobnímu důvodu, jenž vychází z nesprávných skutkových zjištění
             Úvod
            [ omissis ]
             K první části druhého žalobního důvodu
            [ omissis ]
             Ke druhé části druhého žalobního důvodu
            [ omissis ]
             Ke třetí části druhého žalobního důvodu
            [ omissis ]
             Závěry
            [ omissis ]
             Ke třetímu žalobnímu důvodu, jenž vychá zí ze zjevně nesprávných posouzení
             Úvod
            [ omissis ]
             K první části třetího žalobního důvodu
            – – Ke zjevně nesprávným posouzením a porušení čl. 11 odst. 2 a čl. 3 odst. 2, 6 a 7 základního nařízení
            [ omissis ]
            – – K vadám odůvodnění
            [ omissis ]
            – – Závěry
            [ omissis ]
             Ke druhé části třetího žalobního důvodu
            – – Úvod
            [ omissis ]
            – – K posouzením obsaženým v bodech 58 a 59 odůvodnění napadeného nařízení
            [ omissis ]
            – – K posouzením obsaženým v bodě 61 odůvodnění napadeného nařízení
            [ omissis ]
            – – K posouzením obsaženým v bodě 62 odůvodnění napadeného nařízení
            [ omissis ]
            – – K posouzením obsaženým v bodě 64 odůvodnění napadeného nařízení
            [ omissis ]
            – – Závěry
            [ omissis ]
             K nákladům řízení
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  –	Jsou uvedeny pouze ty body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění Tribunál považuje za účelné.

            Výrok
            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
            rozhodl takto:
            1) Žaloba se zamítá.
            2) Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd a Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG ponesou vlastní náklady řízení a nahradí čtyři pětiny nákladů řízení vynaložených Radou Evropské unie.
            3) Rada ponese jednu pětinu vlastních nákladů řízení.
            4) Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. května 1960. # Barbara Erzbergbau AG a další proti Vysokému úřadu ESUO. # Spojené věci 3-58 až 18-58, 25-58 a 26-58.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 14. února 2008. # Orsay GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní a obrazové ochranné známky Společenství O orsay - Starší národní slovní a obrazová ochranná známka D’ORSAY - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-39/04.

text:
      Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 14. února 2008 – Orsay v. OHIM – Jiménez Arellano (O orsay)
      (Věc T-39/04)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní a obrazové ochranné známky Společenství O orsay – Starší národní slovní a obrazová ochranná známka D’ORSAY – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 49, 52–55)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 3. listopadu 2003 (věc R 394/2002-4), týkajícímu se
                  námitkového řízení mezi José Jiménez Arellano, SA, a Orsay GmbH

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Orsay GmbH

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní a obrazová ochranná známka O                                              orsay pro výrobky tříd 23, 24 a 25 – přihláška č.                                              1042613

               Majitelka ochranné známky nebo označení dovolávaných v                                              námitkovém řízení:

               José Jiménez Arellano SA

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Španělská a portugalská obrazová ochranná známka D’ORSAY, zejména pro výrobky třídy 25

               Rozhodnutí námitkového oddělení                                              :

               Přihláška ochranné známky byla zamítnuta pro výrobky „oděvy; vysoké holínky, střevíce a bačkory; pokrývky hlavy“. Ve zbývající
                  části byly námitky zamítnuty.

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Orsay GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 6. března 2008. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2002/73/ES - Rovné zacházení pro muže a ženy - Přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání - Pracovní podmínky - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-340/07.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 6. března 2008 –
      Komise v. Lucembursko
      (Věc C‑340/07)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2002/73/ES – Rovné zacházení pro muže a ženy – Přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání – Pracovní podmínky – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, k němuž je třeba přihlédnout – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 6)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí právních a správních předpisů nezbytných pro dosažení souladu se směrnicí Evropského
                  parlamentu a Rady 2002/73/ES ze dne 23. září 2002, kterou se mění směrnice Rady 76/207/EHS o zavedení zásady rovného zacházení
                  pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky, ve stanovené
                  lhůtě (Úř. věst. L 269, s. 15; Zvl. vyd. 05/04, s. 255)

            Výrok

                  1)

                  	Lucemburské velkovévodství tím, že nepřijalo právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí Evropského
                     parlamentu a Rady 2002/73/ES ze dne 23. září 2002, kterou se mění směrnice Rady 76/207/EHS o zavedení zásady rovného zacházení
                     pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky, ve stanovené
                     lhůtě, porušilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 2 odst. 1 prvního pododstavce této směrnice.

                  2)

                  	Lucemburskému velkovévodství se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 21. ledna 2016.#Società per l'aeroporto civile di Bergamo-Orio al Serio SpA (SACBO SpA) v. Evropská komise a Výkonná agentura pro inovace a sítě (INEA).#Kasační opravný prostředek – Transevropská dopravní síť – Finanční pomoc – Ukončení – Rozhodnutí, kterým se některé náklady prohlašují za nezpůsobilé a kterým se provádí konečné vyúčtování – Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU – Žaloba na neplatnost – Napadnutelný akt – Aktivní legitimace – Jiná osoba než příjemce pomoci.#Věc C-281/14 P.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 5. července 2000. # Ignacio Samper proti Evropskému parlamentu. # Úředníci - Zájem služby. # Věc T-111/99.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 24. ledna 1991. # Edward Patrick Latham proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Posudek. # Věc T-63/89.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 5. července 1988. # Felix Borowitz proti Bundesversicherungsanstalt für Angestellte. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundessozialgericht - Německo. # Sociální zabezpečení. # Věc 21/87.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. listopadu 1998. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-102/96.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 15. ledna 2013. # Welte - Wenu GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Řízení o prohlášení neplatnosti - Obrazová ochranná známka Společenství EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES - Absolutní důvod pro zamítnutí - Napodobenina znaku mezinárodní mezivládní organizace - Článek 7 odst. 1 písm. h) nařízení (ES) č. 207/2009 - Článek 6b Pařížské úmluvy - Obsah návrhu na prohlášení neplatnosti - Přípustnost nových důkazů - Článek 56 odst. 2 a článek 76 nařízení č. 207/2009 - Pravidlo 37 písm. b) bod iv) nařízení (ES) č. 2868/95 - Pravomoc odvolacího senátu v případě odvolání omezeného na část rozhodnutí zrušovacího oddělení. # Věc T-413/11.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 13. května 2009. # Schuhpark Fascies GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové a slovní ochranné známky Společenství jello SCHUHPARK - Starší národní slovní ochranná známka Schuhpark - Relativní důvod pro zamítnutí - Důkaz o užívání starší ochranné známky - Článek 43 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-183/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 13. května 2009 – Schuhpark Fascies v. OHIM – Leder & Schuh (jello SCHUHPARK)
      (Věc T-183/08)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové a slovní ochranné známky Společenství jello SCHUHPARK – Starší národní slovní ochranná známka Schuhpark – Relativní důvod pro zamítnutí – Důkaz o užívání starší ochranné známky – Článek 43 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Přezkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 43 odst. 2 a 3) (viz body 20–24)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 13. března 2008 (věc R 1560/2006-4), týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společnostmi Schuhpark Fascies GmbH a Leder & Schuh AG.

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Leder & Schuh AG

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Obrazová a slovní ochranná známka jello SCHUHPARK pro výrobky tříd 1, 3, 9, 14, 16, 18, 21, 24 až 26 a 28 – přihláška č. 1269372

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Schuhpark Fascies GmbH

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Německá slovní ochranná známka Schuhpark pro výrobky třídy 25 a námitky v tomto ohledu směřovaly proti zápisu pro třídy 18,
                  21, 25 a 26

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Částečné vyhovění námitkám a částečné zamítnutí přihlášky k zápisu

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zrušení napadnutého rozhodnutí a zamítnutí námitek

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Schuhpark Fascies GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 26. ledna 2010.#Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL proti Administración del Estado.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Supremo - Španělsko.#Procesní autonomie členských států - Zásada rovnocennosti - Žaloba na náhradu škody směřující proti státu - Porušení práva Unie - Porušení ústavy.#Věc C-118/08.

text:
      Věc C-118/08
      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      v.
      Administración del Estado
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Supremo)
      „Procesní autonomie členských států – Zásada rovnocennosti – Žaloba na náhradu škody směřující proti státu – Porušení práva Unie – Porušení ústavy“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Příslušnost Soudního dvora – Meze
      (Článek 234 ES)
      2.        Právo Unie – Práva přiznaná jednotlivcům – Porušení členským státem –Povinnost nahradit újmu způsobenou jednotlivcům
      1.        Soudnímu dvoru sice nepřísluší, aby v rámci řízení o předběžné otázce rozhodoval o slučitelnosti ustanovení vnitrostátního
         práva s právními pravidly Unie, má však pravomoc poskytnout předkládajícímu soudu veškeré prvky výkladu vztahující se k tomuto
         právu, které mu umožní posoudit takovou slučitelnost pro účely rozhodnutí ve věci, jež mu byla předložena.

      Otázka, zda původ pravidel vnitrostátního práva, jejichž slučitelnost s právem Unie ve světle prvků výkladu poskytnutých Soudním
         dvorem bude muset předkládající soud posoudit, spočívá v zákonných či podzákonných předpisech nebo v judikatuře, nemá v této
         souvislosti žádný vliv na pravomoc Soudního dvora rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

      (viz body 23–24)
      2.        Právo Unie brání použití pravidla členského státu, podle kterého může žaloba na náhradu škody státem vycházející z porušení
         tohoto práva vnitrostátním zákonem, konstatovaného rozsudkem Soudního dvora Evropských společenství vydaným podle článku 226
         ES obstát pouze tehdy, jestliže žalobce nejprve vyčerpal všechny opravné prostředky podle vnitrostátního práva směřující k
         napadení platnosti správního aktu přijatého na základě tohoto zákona, zatímco se takové pravidlo neuplatní na žalobu na náhradu
         škody státem vycházející z porušení ústavy týmž zákonem konstatovaného příslušným soudem.

      Zásada rovnocennosti totiž vyžaduje, aby se všechna pravidla použitelná na opravné prostředky používala bez rozdílu na opravné
         prostředky založené na porušení práva Unie a obdobné opravné prostředky založené na porušení vnitrostátního práva. S ohledem
         na jejich předmět a jejich základní prvky přitom mohou být obě dotyčné žaloby na náhradu škody považovány za podobné, jelikož
         mají jednak naprosto shodný předmět, a sice náhradu újmy, kterou poškozená osoba utrpěla na základě aktu nebo opomenutí státu,
         a dále jediný rozdíl mezi oběma dotyčnými žalobami spočívá v okolnosti, že porušení práva, ze kterých vycházejí, byla konstatována
         jednou Soudním dvorem v rozsudku vydaném podle článku 226 ES a podruhé rozsudkem příslušného vnitrostátního soudu. Tato okolnost
         přitom při neexistenci jiných poznatků umožňujících dojít k závěru o existenci dalších odlišností mezi uvedenými žalobami
         nemůže postačovat k rozlišování mezi těmito dvěma žalobami s ohledem na zásadu rovnocennosti. Zásada rovnocennosti tudíž brání
         použití takového pravidla.

      (viz body 33, 36, 43–46, 48 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      26. ledna 2010(*)

      „Procesní autonomie členských států – Zásada rovnocennosti – Žaloba na náhradu škody směřující proti státu – Porušení práva Unie – Porušení ústavy“
      Ve věci C‑118/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunal Supremo (Španělsko)
         ze dne 1. února 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 18. března 2008, v řízení

      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      proti
      Administración del Estado,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, R. Silva de Lapuerta
         a C. Toader, předsedové senátů, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, T. von Danwitz, A. Arabadžev a J.-J. Kasel, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 22. dubna 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL C. Esquerrá Andreuem, abogado,
      –        za španělskou vládu J. López-Medel Básconesem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Vidal Puigem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. července 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu zásad efektivity a rovnocennosti s ohledem na pravidla platná ve španělském
         právním řádu pro žaloby na náhradu škody směřující proti státu pro porušení práva Unie.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL (dále jen „Transportes
         Urbanos“) a Administración del Estado ve věci zamítnutí žaloby na náhradu škody, kterou tato společnost podala proti španělskému
         státu pro porušení práva Unie.

       Právní rámec
       Šestá směrnice
      3        Šestá směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
         – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice
         Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18; Zvl. vyd. 09/01, s. 274, dále jen „šestá směrnice“), ve svém čl. 17
         odst. 2 a 5, ve znění vyplývajícím z jejího článku 28f, stanoví:

      „2.      Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou
         je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány
         v tuzemsku jinou osobou povinnou k dani [je splatná nebo byla odvedena v tuzemsku s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly
         nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani];

      b)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží dovezené do tuzemska;
      c)      daň z přidané hodnoty splatnou podle čl. 5 odst. 7 písm. a), čl. 6 odst. 3 a čl. 28a odst. 6;
      […]
      5.      V případě zboží a služeb, které osoba povinná k dani hodlá použít jak pro plnění, na která se vztahují odstavce 2 a 3 a u nichž
         je daň z přidané hodnoty odpočitatelná, tak i pro plnění, u nichž daň z přidané hodnoty odpočitatelná není, je odpočitatelný
         jen podíl daně z přidané hodnoty připadající na hodnotu prvního druhu plnění.

      Tento podíl se stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná osobou povinnou k dani.
      […]“
      4        Článek 19 šesté směrnice uvádí kritéria pro výpočet odpočitatelného podílu stanoveného v jejím čl. 17 odst. 5 prvním pododstavci.

       Vnitrostátní právo
      5        Článek 163 španělské ústavy (dále jen „Ústava“) stanoví:

      „Dojde-li soud v průběhu řízení k názoru, že akt zákonné povahy, použitelný v daném případě a na jehož platnosti závisí rozsudek,
         může být v rozporu s ústavou, předloží v případech stanovených zákonem ve formě jím určené a s účinky v něm uvedenými, které
         v žádném případě nezahrnují odkladný účinek, otázku Tribunal Constitucional [ústavní soud].“

      6        Zákon 37/1992 ze dne 28. prosince 1992 o dani z přidané hodnoty (BOE č. 312 ze dne 29. prosince 1992, s. 44247), ve znění
         zákona 66/1997 ze dne 30. prosince 1997 (BOE č. 313 ze dne 31. prosince 1997, s. 38517, dále jen „zákon 37/1992“), stanoví
         omezení práva osoby povinné k dani odpočíst daň z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) spojenou s nákupem zboží nebo služeb financovaných
         prostřednictvím dotací. Tato omezení vstoupila v platnost od daňového roku 1998.

      7        Zákon 37/1992 rovněž stanoví, že veškeré osoby povinné k dani musejí předkládat pravidelná přiznání, ve kterých vypočítají
         částky splatné DPH (dále jen „zpětná vyúčtování“).

      8        Podle obecného daňového zákona 58/2003 ze dne 17. prosince 2003 (BOE č. 303 ze dne 18. prosince 2003, s. 44987) má osoba povinná
         k dani právo požadovat opravu svého zpětného vyúčtování a případně vrácení bezdůvodných plateb. Podle článků 66 a 67 uvedeného
         zákona je promlčecí doba tohoto práva čtyřletá a v podstatě počíná běžet den následující po uskutečnění bezdůvodné platby
         nebo po uplynutí lhůty pro předložení zpětného vyúčtování, byla-li bezdůvodná platba uskutečněna v této lhůtě.

       Spor v původním řízení
      9        Rozsudkem ze dne 6. října 2005, Komise v. Španělsko (C‑204/03, Sb. rozh. s. I‑8389), Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že omezení
         odpočitatelnosti DPH stanovená zákonem 37/1992 jsou neslučitelná s čl. 17 odst. 2 a 5, jakož i s článkem 19 šesté směrnice.

      10      Transportes Urbanos, která provedla zpětná vyúčtování za období 1999 a 2000 podle zákona 37/1992, nevyužila svého práva požádat
         podle obecného daňového zákona 58/2003 o opravu těchto zpětných vyúčtování. Je totiž nesporné, že takové právo bylo ke dni,
         kdy Soudní dvůr vydal výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, promlčeno.

      11      Transportes Urbanos tedy podala k Radě ministrů návrh na zahájení řízení o náhradu škody proti španělskému státu. V rámci
         tohoto návrhu tvrdila, že utrpěla újmu ve výši 1 228 366,39 eur z důvodu porušení šesté směrnice španělským zákonodárcem,
         přičemž toto porušení konstatoval Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Španělsko. Tato částka odpovídá platbám
         DPH, které španělské daňové orgány neoprávněně obdržely v průběhu uvedených období, jakož i vrácení DPH, o která mohla uvedená
         společnost za stejná období žádat.

      12      Rozhodnutím ze dne 12. ledna 2007 zamítla Rada ministrů žádost Transportes Urbanos, když měla za to, že její opomenutí požádat
         o opravu uvedených zpětných vyúčtování ve lhůtě k tomuto účelu stanovené narušilo přímou příčinnou souvislost mezi porušením
         práva Unie vytýkaným španělskému státu a újmou, kterou tato společnost údajně utrpěla.

      13      Uvedené zamítavé rozhodnutí Rady ministrů o zamítnutí vychází zejména ze dvou rozsudků Tribunal Supremo ze dne 29. ledna 2004
         a 24. května 2005 (dále jen „sporná judikatura“), podle kterých jsou žaloby na náhradu škody podané proti státu pro porušení
         práva Unie podmíněny předchozím vyčerpáním správních a soudních opravných prostředků proti správnímu aktu, který nepříznivě
         zasahuje do právního postavení, přijatému na základě vnitrostátního zákona, který je v rozporu s tímto právem.

      14      Dne 6. června 2007 podala Transportes Urbanos k Tribunal Supremo opravný prostředek proti uvedenému zamítavému rozhodnutí
         Rady ministrů.

       Předkládací rozhodnutí a předběžná otázka
      15      Ve svém předkládacím rozhodnutí připomíná Tribunal Supremo, že podle sporné judikatury nepodléhá žaloba na náhradu škody směřující
         proti státu a založená na protiústavnosti zákona, na rozdíl od téže žaloby založené na neslučitelnosti tohoto zákona s právem
         Unie, nijaké podmínce předchozího vyčerpání opravných prostředků proti správnímu aktu, který nepříznivě zasahuje do právního
         postavení a je založen na tomto zákonu.

      16      Opodstatnění rozdílného zacházení s těmito dvěma žalobami souvisí s rozdíly existujícími mezi opravnými prostředky, které
         mohou být uplatněny proti správnímu aktu, v závislosti na tom, zda jsou tyto prostředky založeny na neslučitelnosti tohoto
         aktu s právem Unie, nebo na porušení ústavy vnitrostátním zákonem, na jehož základě byl tento akt přijat.

      17      Podle sporné judikatury totiž vzhledem k tomu že se na vnitrostátní zákon uplatní předpoklad shody s ústavou, uplatní se i na
         správní akty založené na tomto zákoně předpoklad „zákonnosti“. Z toho plyne, že správní ani soudní orgány nemohou tyto akty
         zrušit, aniž by Tribunal Constitucional rozsudkem vydaným v řízení o návrhu na určení protiústavnosti podle článku 163 ústavy,
         který může podat jen soud, kterému byl předložen spor, rozhodl o neplatnosti zákona pro jeho rozpor s ústavou.

      18      Pokud by za těchto podmínek bylo předchozí vyčerpání správních a soudních opravných prostředků proti správnímu aktu vyžadováno
         jakožto podmínka možnosti podat žalobu na náhradu škody založenou na porušení ústavy, vedlo by to k uložení povinnosti jednotlivcům,
         aby k napadení správního aktu vydaného na základě údajně protiústavního zákona využili nejprve správní prostředky a poté soudní
         prostředky a dále vyčerpali všechny stupně řízení, než se jeden ze soudů, kterým bude spor předložen, nakonec rozhodne předložit
         otázku protiústavnosti tohoto zákona Tribunal Constitucional. Taková situace by byla nepřiměřená a měla by nepřípustné důsledky.

      19      Naopak, domnívají-li se příslušné správní nebo soudní orgány, že správní akt byl vydán na základě zákona neslučitelného s právem
         Unie, jsou podle ustálené judikatury Soudního dvora povinny vyloučit použití tohoto zákona, jakož i správních aktů přijatých
         na jeho základě. Proto je možné požadovat přímo od uvedených orgánů zrušení správního aktu, a dosáhnout tak úplné náhrady
         škody.

      20      Mimoto podle sporné judikatury musí o existenci porušení práva Unie, které může zakládat odpovědnost státu, rozhodnout Soudní
         dvůr v řízení o předběžné otázce. Účinky rozsudku Soudního dvora vydaného na základě článku 267 SFEU přitom nejsou srovnatelné
         s účinky rozsudku Tribunal Constitucional, kterým prohlašuje zákon za protiústavní, v tom smyslu, že pouze rozhodnutí posledně
         uvedeného soudu způsobí neplatnost tohoto zákona se zpětným účinkem.

      21      Za těchto okolností se Tribunal Supremo rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je v rozporu se zásadami rovnocennosti a efektivity použití rozdílných řešení ve [sporné judikatuře] Tribunal Supremo v případech
         žalob na majetkovou odpovědnost státu za činnost zákonodárce, které se zakládají na správních aktech vydaných na základě zákona
         prohlášeného za protiústavní, a v případech týchž žalob, které se zakládají na aktech vydaných na základě pravidla, které
         bylo prohlášeno za neslučitelné s právem [Unie]?“

       K pravomoci Soudního dvora
      22      Podle španělské vlády není Soudní dvůr oprávněn rozhodovat o tom, zda jsou s právem Unie v souladu soudní rozhodnutí, která
         tvoří spornou judikaturu, jelikož Tribunal Supremo sám může tuto judikaturu změnit, bude-li se domnívat, že není s tímto právem
         slučitelná.

      23      V tomto ohledu je třeba připomenout, že nepřísluší-li Soudnímu dvoru, aby v rámci řízení o předběžné otázce rozhodoval o slučitelnosti
         ustanovení vnitrostátního práva s právními pravidly Unie, Soudní dvůr opakovaně judikoval, že má pravomoc poskytnout předkládajícímu
         soudu veškeré prvky výkladu vztahující se k tomuto právu, které mu umožní posoudit takovou slučitelnost pro účely rozhodnutí
         ve věci, jež mu byla předložena (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1993, Hünermund a další, C‑292/92,
         Recueil, s. I‑6787, bod 8, jakož i ze dne 31. ledna 2008, Centro Europa 7, C‑380/05, Sb. rozh. s. I‑349, bod 50).

      24      Otázka, zda původ pravidel vnitrostátního práva, jejichž slučitelnost s právem Unie ve světle prvků výkladu poskytnutých Soudním
         dvorem bude muset předkládající soud posoudit, spočívá v zákonných či podzákonných předpisech nebo v judikatuře, nemá v této
         souvislosti – jak uvedl generální advokát v bodě 13 svého stanoviska – žádný vliv na pravomoc Soudního dvora rozhodnout o žádosti
         o rozhodnutí o předběžné otázce.

      25      Podle ustálené judikatury je mimoto v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a soudy členských států, stanovené článkem 267
         SFEU věcí pouze vnitrostátních soudů, kterým byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude
         vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jejich
         rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu
         práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra,
         C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 38; ze dne 22. května 2003, Korhonen a další, C‑18/01, Recueil, s. I‑5321, bod 19, jakož
         i ze dne 23. dubna 2009, VTB-VAB a Galatea, C‑261/07 a C‑299/07, Sb. rozh. s. I‑2949, bod 32).

      26      V projednávaném případě přitom není Soudní dvůr žádán o výklad vnitrostátního práva nebo rozsudku vnitrostátního soudu, ale
         o to, aby předkládajícímu soudu poskytl prvky výkladu zásad efektivity a rovnocennosti, tak aby mu umožnil posoudit, zda je
         podle práva Unie povinen vyloučit použití vnitrostátních pravidel týkajících se žalob na náhradu škody směřujících proti státu
         pro porušení tohoto práva vnitrostátním zákonem (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. července 2007, Lucchini, C‑119/05,
         Sb. rozh. s. I‑6199, bod 46).

      27      Soudní dvůr má tudíž pravomoc rozhodnout o projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

       K předběžné otázce
      28      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda právo Unie brání pravidlu členského státu, podle kterého žaloby na náhradu
         škody státem vycházející z porušení tohoto práva vnitrostátním zákonem podléhají podmínce předchozího vyčerpání opravných
         prostředků proti správnímu aktu, jímž byla způsobena újma, zatímco tytéž žaloby takové podmínce nepodléhají, jsou-li založeny
         na porušení ústavy týmž zákonem.

       Úvodní poznámky
      29      Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba předeslat, že podle ustálené judikatury platí, že systému smluv, na kterých je
         Unie založena, je vlastní zásada odpovědnosti státu za škody způsobené jednotlivcům v důsledku porušení práva Unie, které
         mu lze přičíst (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další, C‑6/90 a C‑9/90, Recueil, s. I‑5357,
         bod 35; ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Recueil, s. I‑1029, bod 31, jakož i ze
         dne 24. března 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, Sb. rozh. s. I‑2119, bod 19).

      30      V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že poškození jednotlivci mají nárok na náhradu škody, jsou-li splněny tři podmínky, a sice
         podmínka, že cílem porušené právní normy Unie je přiznat práva jednotlivcům, že porušení této normy je dostatečně závažné
         a že existuje přímá příčinná souvislost mezi tímto porušením povinnosti a škodou způsobenou jednotlivcům (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Danske Slagterier, bod 20 a citovaná judikatura).

      31      Soudní dvůr měl rovněž příležitost upřesnit, že s výhradou práva na náhradu škody, které tedy má svůj základ přímo v právu
         Unie, pokud jsou tyto podmínky splněny, musí stát poskytnout náhradu za důsledky způsobené škody v souladu s vnitrostátními
         právními předpisy upravujícími odpovědnost, přičemž ovšem podmínky náhrady škody stanovené vnitrostátními právními předpisy
         nesmí být méně příznivé než podmínky platné pro podobné nároky vzniklé na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti)
         a nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly získání náhrady škody (zásada efektivity) (viz
         v tomto smyslu rozsudky ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, Recueil, s. I‑10239, bod 58, a ze dne 13. března 2007, Test
         Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Sb. rozh. s. I‑2107, bod 123).

      32      Jak uvedl předkládající soud, položenou otázku je tedy třeba posuzovat ve světle těchto zásad.

       K zásadě rovnocennosti
      33      Co se týče zásady rovnocennosti, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury tato zásada vyžaduje, aby se všechna pravidla
         použitelná na opravné prostředky používala bez rozdílu na opravné prostředky založené na porušení práva Unie a obdobné opravné
         prostředky založené na porušení vnitrostátního práva (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 15. září 1998, Edis, C‑231/96, Recueil,
         s. I‑4951, bod 36; ze dne 1. prosince 1998, Levez, C‑326/96, Recueil, s. I‑7835, bod 41; ze dne 16. května 2000, Preston a další,
         C‑78/98, Recueil, s. I‑3201, bod 55, jakož i ze dne 19. září 2006, i-21 Germany a Arcor, C‑392/04 a C‑422/04, Sb. rozh. s. I‑8559,
         bod 62).

      34      Nicméně tuto zásadu není možné vykládat tak, že ukládá členským státům povinnost rozšířit svůj nejvýhodnější vnitrostátní
         režim na všechny žaloby podané v určité oblasti práva (výše uvedený rozsudek Levez, bod 42; rozsudky ze dne 9. února 1999,
         Dilexport, C‑343/96, Recueil, s. I‑579, bod 27, a ze dne 29. října 2009, Pontin, C‑63/08, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 45).

      35      Za účelem ověření skutečnosti, že ve věci v původním řízení byla dodržena zásada rovnocennosti, je tedy třeba posoudit, zda
         s ohledem na svůj předmět a své základní prvky mohou být žaloba na náhradu škody podaná společností Transportes Urbanos, založená
         na porušení práva Unie, a žaloba, kterou by tato společnost byla bývala mohla podat na základě případného porušení ústavy,
         považovány za podobné (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Preston a další, bod 49).

      36      Co se přitom týče předmětu obou žalob na náhradu škody uvedených v předchozím bodě, je třeba uvést, že mají naprosto shodný
         předmět, a sice náhradu újmy, kterou poškozená osoba utrpěla na základě aktu nebo opomenutí státu.

      37      Co se týče jejich základních prvků, je třeba připomenout, že pravidlo předchozího vyčerpání opravných prostředků dotčené v původním
         řízení mezi těmito žalobami rozlišuje, jelikož vyžaduje, aby žalobce nejprve vyčerpal opravné prostředky proti správnímu aktu,
         jímž byla způsobena újma, pouze tehdy, jestliže žaloba na náhradu škody vychází z porušení práva Unie vnitrostátním zákonem,
         na jehož základě byl tento akt přijat.

      38      Je přitom třeba uvést, že na rozdíl od toho, co jak se zdá napovídají některé aspekty sporné judikatury připomenuté v bodě
         20 rozsudku v projednávané věci, nepodléhá náhrada škody způsobené porušením práva Unie členským státem podmínce, aby existence
         takového porušení vyplývala z rozsudku vydaného Soudním dvorem v řízení o předběžné otázce (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Brasserie du pêcheur a Factortame, body 94 až 96; rozsudek ze dne 8. října 1996, Dillenkofer a další, C‑178/94, C‑179/94
         a C‑188/94 až C‑190/94, Recueil, s. I‑4845, bod 28, jakož i výše uvedený rozsudek Danske Slagterier, bod 37).

      39      Nicméně je třeba konstatovat, že ve věci v původním řízení Transportes Urbanos svůj návrh na zahájení řízení o náhradu škody
         výslovně založila na výše uvedeném rozsudku Komise v. Španělsko, vydaném na základě článku 226 ES, ve kterém Soudní dvůr určil,
         že došlo k porušení šesté směrnice zákonem 37/1992.

      40      Mimoto z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Transportes Urbanos podala tento návrh k Radě ministrů z důvodu, že lhůty pro
         podání žádosti o opravu zpětných vyúčtování uskutečněných v letech 1999 a 2000 uplynuly dříve, než byl vydán uvedený rozsudek
         Komise v. Španělsko.

      41      Nicméně, jak bylo uvedeno v bodech 12 a 13 rozsudku v projednávané věci, uvedený návrh byl Radou ministrů zamítnut právě při
         zohlednění skutečnosti, že Transportes Urbanos před jeho podáním nepožádala o opravu svých zpětných vyúčtování.

      42      Naopak, kdyby podle předkládacího rozhodnutí byla mohla Transportes Urbanos založit svoji žalobu na náhradu škody na rozsudku
         Tribunal Constitucional prohlašujícím tentýž zákon za neplatný z důvodu porušení ústavy, byla by tato žaloba mohla být úspěšná,
         a to nezávisle na okolnosti, že tato společnost o opravu uvedených zpětných vyúčtování nežádala před tím, než uplynuly k tomu
         určené lhůty.

      43      Na základě předchozích úvah se ve zvláštním kontextu, který vedl ke vzniku věci v původním řízení, tak jak byl popsán v předkládacím
         rozhodnutí, jeví, že jediný rozdíl mezi oběma žalobami uvedenými v bodě 35 tohoto rozsudku spočívá v okolnosti, že porušení
         práva, ze kterých vycházejí, byla konstatována jednou Soudním dvorem v rozsudku vydaném podle článku 226 ES a podruhé rozsudkem
         Tribunal Constitucional.

      44      Pouze tato okolnost přitom při neexistenci jakékoliv zmínky v předkládacím rozhodnutí o jiných poznatcích umožňujících dojít
         k závěru o existenci dalších odlišností mezi žalobou na náhradu škody státem, kterou Transportes Urbanos skutečně podala,
         a žalobou, kterou by tato společnost byla mohla podat na základě porušení ústavy konstatovaného Tribunal Constitucional, nemůže
         postačovat k rozlišování mezi těmito dvěma žalobami s ohledem na zásadu rovnocennosti.

      45      V takové situaci je třeba uvést, že obě výše uvedené žaloby mohou být považovány za podobné ve smyslu judikatury připomenuté
         v bodě 35 tohoto rozsudku.

      46      Z toho plyne, že se zřetelem k okolnostem popsaným v předkládacím rozhodnutí brání zásada rovnocennosti použití takového pravidla,
         jaké je dotčeno v původním řízení.

      47      Vzhledem k tomuto závěru není nezbytné posuzovat pravidlo předchozího vyčerpání opravných prostředků dotčené ve věci v původním
         řízení s ohledem na zásadu účinnosti.

      48      Z výše uvedeného vyplývá, že na položenou otázku je třeba odpovědět, že právo Unie brání použití pravidla členského státu,
         podle kterého může žaloba na náhradu škody státem vycházející z porušení tohoto práva vnitrostátním zákonem, konstatovaného
         rozsudkem Soudního dvora vydaným podle článku 226 ES obstát pouze tehdy, jestliže žalobce nejprve vyčerpal všechny opravné
         prostředky podle vnitrostátního práva směřující k napadení platnosti správního aktu přijatého na základě tohoto zákona, zatímco
         se takové pravidlo neuplatní na žalobu na náhradu škody státem vycházející z porušení ústavy týmž zákonem konstatovaného příslušným
         soudem.

       K nákladům řízení
      49      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Právo Unie brání použití pravidla členského státu, podle kterého může žaloba na náhradu škody státem vycházející z porušení
            tohoto práva vnitrostátním zákonem, konstatovaného rozsudkem Soudního dvora Evropských společenství vydaným podle článku 226 ES
            obstát pouze tehdy, jestliže žalobce nejprve vyčerpal všechny opravné prostředky podle vnitrostátního práva směřující k napadení
            platnosti správního aktu přijatého na základě tohoto zákona, zatímco se takové pravidlo neuplatní na žalobu na náhradu škody
            státem vycházející z porušení ústavy týmž zákonem konstatovaného příslušným soudem.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.