title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. července 2006.#Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd a Mark Sadja proti Pharmaceutical Society of Ireland a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Supreme Court - Irsko.#Směrnice 85/433/EHS - Vzájemné uznávání diplomů - Farmaceuti - Uznávání diplomů farmaceutů pracujících v nových lékárnách otevřených pro veřejnost - Dosah diskreční pravomoci členských států.#Věc C-221/05.

text:
      Věc C-221/05
      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd
      a
      Mark Sadja
      v.
      Pharmaceutical Society of Ireland a další
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court)
      „Směrnice 85/433/EHS – Vzájemné uznávání diplomů – Farmaceuti – Uznávání diplomů farmaceutů pracujících v nových lékárnách otevřených pro veřejnost – Dosah diskreční pravomoci členských států “
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. července 2006
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Činnosti v oboru farmacie
      (Směrnice Rady 85/433, čl. 2)
      Článek 2 odst. 1 směrnice 85/433 o vzájemném uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci v oboru farmacie
         obsahující opatření k usnadnění účinného výkonu práva usazování v určitých činnostech v oboru farmacie, ukládá každému členskému
         státu povinnost uznávat diplomy uvedené v článku 4 této směrnice, vydané státním příslušníkům členských států ostatními členskými
         státy, v souladu s článkem 2 směrnice 85/432 o koordinaci právních a správních předpisů ohledně některých činností v oblasti
         farmacie, tím, že takovým diplomům přizná na území tohoto státu stejný účinek jako diplomům uvedeným v článku 4, které sám
         vydává. Článek 2 odst. 2 první pododstavec směrnice 85/433 však uvádí, že členské státy nejsou povinny přiznávat účinky diplomům
         uvedeným v odstavci 1 téhož článku pro účely zřizování nových lékáren otevřených pro veřejnost, kterými se rozumějí i lékárny
         otevřené méně než tři roky.

      Z toho vyplývá, že uvedený článek 2 ukládá povinnost vzájemného uznávání pouze tehdy, pokud jde o lékárny otevřené nejméně
         tři roky. Členský stát, který vyhoví pouze minimální úrovni uznávání diplomů stanovené touto směrnicí, tak nevykonává žádnou
         posuzovací pravomoc svěřenou uvedenou směrnicí.

       (viz body 27–28, 33–34 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      13. července 2006 (*)

      „Směrnice 85/433/EHS – Vzájemné uznávání diplomů – Farmaceuti – Uznávání diplomů farmaceutů pracujících v nových lékárnách otevřených pro veřejnost – Dosah diskreční pravomoci členských států“
      Ve věci C‑221/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Supreme Court (Irsko)
         ze dne 11. května 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 19. května 2005, v řízení

      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd,
      Mark Sadja
      proti
      Pharmaceutical Society of Ireland,
      Minister for Health and Children,
      Irsko,
      Attorney General,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Malenovský (zpravodaj), S. von Bahr, A. Borg Barthet a A. Ó. Caoimh, soudci,
      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Slawiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. března 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd a M. Sadju G. Hoganem a M. Haydenem, SC, jakož i C. Maguire, BL,
      –       za Minister for Health and Children, Irsko a Attorney General D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Sreenanem,
         SC, a J. Heslin, BL, jakož i s E. Neary, solicitor,

      –       za Komisi Evropských společenství H. Støvlbækem a M. Shotterem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí přijatému po vyslechnutí generální advokátky rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 2 směrnice Rady 85/433/EHS ze dne 16. září 1985 o vzájemném
         uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci v oboru farmacie obsahující opatření k usnadnění účinného
         výkonu práva usazování v určitých činnostech v oboru farmacie (Úř. věst. L 253, s. 37; Zvl. vyd. 06/01, s. 132).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd (dále jen „Sam Mc Cauley Chemists“)
         a M. Sadjou na straně jedné a Pharmaceutical Society of Ireland, Minister for Health and Children (dále jen „ministr“), Irsko
         a Attorney General na straně druhé ve věci platnosti podzákonného aktu, kterým byl do irského práva proveden článek 2 směrnice
         85/433.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Sedmý bod odůvodnění směrnice 85/433 zní následovně:
      „vzhledem k tomu, že v rámci své vnitrostátní politiky v oblasti veřejného zdraví, která se zejména soustředí na dostatečné
         rozšíření léčiv na celém území státu, některé členské státy omezují počet nových lékáren, které by mohly být otevřeny, zatímco
         jiné členské státy žádné podobné předpisy nepřijaly; že je za těchto okolností předčasné stanovit, že účinky uznávání diplomů,
         osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci se mají rovněž vztahovat na výkon činnosti farmaceuta, který je vedoucím
         lékárny otevřené pro veřejnost méně než tři roky; že Komise a Rada musí tento problém po určité době přezkoumat“.

      4       Článek 2 téže směrnice stanoví:
      „1.       Každý členský stát uznává diplomy, osvědčení a jiné doklady o dosažené kvalifikaci uvedené v článku 4 vydané státním příslušníkům
         členských států ostatními členskými státy v souladu s článkem 2 směrnice 85/432/EHS a přiznává těmto dokladům na svém území,
         pokud se jedná o přístup k činnostem uvedených v článku 1 a jejich výkon, stejné účinky, jaké mají diplomy, osvědčení a jiné
         doklady o dosažené kvalifikaci uvedené v článku 4, které sám vydává.

      2.       Členské státy však nejsou povinny přiznávat účinky diplomům, osvědčením a jiným dokladům o dosažené kvalifikaci uvedeným v odstavci
         1 pro účely zřizování nových lékáren pro veřejnost. Pro účely této směrnice se nově zřizovanými lékárnami rozumějí i lékárny
         otevřené méně než tři roky.

      Pět let po uplynutí lhůty stanovené v článku 19 předloží Komise Radě zprávu o uplatňování prvního pododstavce členskými státy
         a o možnosti rozšířit účinky vzájemného uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci uvedených v odstavci
         1. Komise popřípadě předloží vhodné návrhy.“

       Vnitrostátní právní úprava
      5       Článek 15 odst. 2 bod 1 ústavy Irska stanoví:
      „Výlučná pravomoc přijímat zákony jménem státu je svěřena Oireachtas [parlament Irska], přičemž přijímat zákony jménem státu
         není oprávněn žádný jiný legislativní orgán.“

      6       Podle čl. 29 odst. 4 bodu 10 téže ústavy:
      „Žádné ustanovení této ústavy nezbavuje platnosti zákony, akty nebo opatření přijaté státem na základě povinností vyplývajících
         z příslušnosti k Evropské unii nebo Společenstvím […].“

      7       Zákon z roku 1972 o Evropských společenstvích (European Communities Act 1972) byl přijat k provedení tohoto posledně uvedeného
         ustanovení ústavy. Jednak oddíl 2 tohoto zákona stanoví, že „smlouvy o Evropských společenstvích a akty orgánů Společenství,
         existující i v budoucnu přijaté, jsou pro stát závazné a tvoří podle podmínek stanovených těmito smlouvami nedílnou součást
         jeho vnitrostátního právního řádu“. Krom toho oddíl 3 uvedeného zákona svěřuje Minister of State pravomoc „přijmout prováděcí
         právní předpisy k oddílu 2 tohoto zákona“. Tyto právní předpisy mohou obsahovat „ustanovení, jimiž se zrušuje, pozměňuje nebo
         provádí se změnami nebo beze změn jiný zákon [...]“.

      8       Podle znění oddílu 2 zákona z roku 1962 o lékárenství (Pharmacy Act 1962):
      „1.      Provozovat lékárnu určenou k výdeji nebo přípravě léků může pouze osoba, která je:
      (a)      autorizovanou osobou, a pokud tato osoba nebo autorizovaná osoba osobně dohlíží na lékárnu, jakož i na výdej a přípravu těchto
         léků.

      […]
      3.      Pro účely tohoto oddílu se ,autorizovanou osobou‘ rozumí schválený farmaceut (,registered pharmaceutical chemist‘) […]
      3A.      Pro účely tohoto oddílu nezahrnují výrazy ,autorizovaná osoba‘ a ,schválený farmaceut‘ osoby schválené podle části 22A zákona
         z roku 1875 o lékárenství [Pharmacy Act (Ireland) 1875], které provozují lékárnu určenou k výdeji nebo přípravě léků nebo
         k prodeji jedů, pokud je tato lékárna otevřena méně než tři roky.

      […]“
      9       Oddíl 22A zákona z roku 1875 o lékárenství stanoví, že držitelé diplomu, osvědčení nebo jiného dokladu o dosažené kvalifikaci
         v oboru farmacie vydaného v jiném členském státu v souladu s článkem 2 směrnice Rady 85/432/EHS ze dne 16. září 1985 o koordinaci
         právních a správních předpisů ohledně některých činností v oblasti farmacie (Úř. věst. L 253, s. 34; Zvl. vyd. 06/01, s. 129),
         musí být jakožto farmaceuti schváleni.

      10     Jak oddíl 2 odst. 3A zákona z roku 1962 o lékárnictví, tak oddíl 22A zákona z roku 1875 o lékárnictví byly do irského právního
         řádu ve znění použitelném ve věci v původním řízení zavedeny nařízením z roku 1991 o uznávání diplomů v oboru farmacie [European
         Communities (Recognition of Qualifications in Pharmacy) Regulations 1991, dále jen „nařízení z roku 1991“], které bylo ministrem
         přijato za účelem provedení směrnice 85/433 do irského práva. Toto nařízení se opírá o oddíl 3 zákona z roku 1972 o Evropských
         společenstvích.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      11     Sam Mc Cauley Chemists je vlastníkem lékárny v Cork (Irsko), která byla otevřena v průběhu měsíce října roku 2000 a v době
         rozhodné s ohledem na spor v původním řízení byla lékárnou otevřenou méně než tři roky.

      12     Mark Sadja získal svůj diplom v oboru farmacie ve Spojeném království. Byl označen jako „autorizovaná osoba“ pro provozování
         uvedené lékárny. Když se v návaznosti na vyšetřování, které bylo provedeno, o tomto označení dozvěděla Pharmaceutical Society
         of Ireland, která vede registr farmaceutů v Irsku a která je také regulačním orgánem pro farmaceuty v tomto členském státu,
         tvrdila, že M. Sadja není s ohledem na ustanovení oddílu 2 odst. 3A zákona z roku 1962 o lékárnictví autorizovanou osobou
         ve smyslu tohoto zákona, a že tedy není oprávněn dohlížet na dotyčnou lékárnu. Pharmaceutical Society of Ireland vyžadovala
         nápravu této situace, protože výkon povolání farmaceuta bez autorizace je v Irsku přečinem.

      13     Sam Mc Cauley Chemists a M. Sadja podali za účelem zpochybnění tohoto výkladu žalobu k High Court, který ji zamítl. Podali
         tedy odvolání k Supreme Court, ve kterém navrhovali, aby byla z důvodů vycházejících z irského ústavního práva shledána neplatnost
         nařízení z roku 1991 v rozsahu, v němž jím byl do zákona z roku 1962 o lékárnictví vložen oddíl 2 odst. 3A.

      14     Před předkládajícím soudem nebylo zpochybněno, že stát může provést směrnice do vnitrostátního práva nařízením, kterým se
         mění ustanovení zákona, pouze tehdy, pokud to vyžaduje příslušnost k Evropským společenstvím. Jakékoli změny takových ustanovení
         nad rámec toho, co vyžaduje směrnice, mohou být přijaty pouze Oireachtas.

      15     Za těchto okolností Sam Mc Cauley Chemists a M. Sadja uplatňovali, že vzhledem k tomu, že nařízení z roku 1991 má vylučovat
         ze své působnosti schválené farmaceuty, kteří vykonávají svoji profesní činnost v lékárně, jež je otevřena méně než tři roky,
         stát použil posuzovací pravomoc svěřenou směrnicí 85/433 členským státům. Z této směrnice při výkladu s ohledem na její kontext
         jasně vyplývá, že tato posuzovací pravomoc souvisí s důvody plynoucími z čistě vnitrostátního práva.

      16     Stát totiž použil oddíl 3 zákona z roku 1972 o Evropských společenstvích. Zamýšlel provést uvedenou směrnici podzákonným aktem,
         kterým se mění zákon přijatý Oireachtas. Nebyl k tomu přitom oprávněn, neboť výkon této posuzovací pravomoci nebyl vynucen
         na základě žádné povinnosti podle práva Společenství ve smyslu čl. 29 odst. 4 bodu 10 ústavy Irska.

      17     V důsledku toho došlo k neoprávněnému přisvojení výlučné pravomoci k vydávání zákonů jménem státu svěřené čl. 15 odst. 2 bodem
         1 této ústavy Oireachtas. Pouze Oireachtas je totiž oprávněn změnit jím přijatý zákon.

      18     Naproti tomu ministr tvrdil, že přijetí nařízení z roku 1991 si vyžádala povinnost vyplývající z příslušnosti Irska ke Společenstvím
         ve smyslu čl. 29 odst. 4 bodu 10 uvedené ústavy. Doplnění oddílu 2 odst. 3A tímtéž nařízením nepředstavuje ze strany státu
         výkon vlastní posuzovací pravomoci. Vyjadřuje omezený dosah povinnosti uložené členskému státu směrnicí 85/433.

      19     Předkládající soud se domnívá, že pokud by vyšel z předpokladu, podle něhož akt, kterým byla provedena směrnice 85/433, představuje
         v rozsahu, v němž vylučuje ze své působnosti činnost určitých farmaceutů, výkon vlastní posuzovací pravomoci založené na důvodech
         plynoucích z čistě vnitrostátního práva, byl by povinen rozhodnout, že s ohledem na článek 15 ústavy Irska není dovoleno měnit
         zákon z roku 1962 o lékárenství podzákonným aktem. Nařízení z roku 1991 by tak bylo neplatné.

      20     Za těchto podmínek se Supreme Court rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
      „Ukládá článek 2 směrnice [85/433] členským státům:
      a)      pouze povinnost omezenou na uznávání kvalifikací uvedených v čl. 2 odst. 1 směrnice s výjimkou případů zřízení nových lékáren,
         jak je definováno v čl. 2 odst. 2 [uvedené směrnice], nebo

      b)      odlišnou povinnost uznávat kvalifikace uvedené v čl. 2 odst. 1, ale s tím, že jim zároveň svěřuje posuzovací pravomoc s ohledem
         na uznávání těchto kvalifikací, pokud jde o zřízení nových lékáren otevřených pro veřejnost, jak jsou definovány v čl. 2 odst. 2?“

       K předběžné otázce
      21     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda se článek 2 směrnice 85/433 omezuje na uložení povinnosti členským státům uznávat
         diplomy, osvědčení a jiné doklady (dále jen „diplomy“) pro činnosti v lékárnách otevřených nejméně tři roky, nebo zda jim
         mimoto svěřuje posuzovací pravomoc ohledně uznávání diplomů, pokud jde o zřízení nových lékáren otevřených pro veřejnost,
         jak jsou definovány v čl. 2 odst. 2 uvedené směrnice.

      22     Podle článku 43 ES jsou v rámci ustanovení Smlouvy o ES o právu usazování zakázána omezení svobody usazování pro státní příslušníky
         jednoho členského státu na území státu druhého.

      23     Mezi tato ustanovení patří článek 47 ES, který opravňuje Radu přijmout směrnice upravující vzájemné uznávání diplomů, zejména
         pokud jde o farmaceutická povolání.

      24     Orgány členského státu jsou mimoto povinny, přezkoumávají-li žádost státního příslušníka jiného členského státu směřující
         k vydání povolení vykonávat regulované povolání, vzít v úvahu odbornou kvalifikaci dotyčné osoby tím, že provedou srovnání
         mezi jednak kvalifikací osvědčenou jejími diplomy, jakož i její relevantní odbornou praxí, a jednak odbornou kvalifikací požadovanou
         vnitrostátními právními předpisy pro výkon tohoto povolání, a to nezávisle na tom, zda byla přijata, či nikoli směrnice upravující
         specifický režim vzájemného uznávání dotyčných diplomů (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 14. září 2000, Hocsman, C‑238/98,
         Recueil, s. I‑6623, body 23 a 31, a ze dne 13. listopadu 2003, Morgenbesser, C‑313/01, Recueil, s. I‑13467, body 57 a 58).

      25     Jak vyplývá z čl. 47 odst. 1 ES je cílem takových směrnic usnadnit vzájemné uznávání diplomů tím, že budou vytvořena společná
         pravidla a kritéria, která povedou v co největším možném rozsahu k automatickému uznávání uvedených diplomů (rozsudek ze dne
         22. ledna 2002, Dreessen, C‑31/00, Recueil, s. I‑663, bod 26).

      26     Pokud jde o působnost uvedených směrnic, je třeba poukázat na to, že článek 47 ES svěřuje pravomoc k provedení případné plné
         harmonizace dotyčných diplomů zákonodárci Společenství, přičemž na něm ponechává posouzení vhodného způsobu, jak postupovat
         za účelem dosažení takového cíle. Je pro něj tedy možné, aby se uchýlil k harmonizaci po etapách, vzhledem k tomu, že provedení
         harmonizačních opatření je obecně obtížné, protože vyžaduje ze strany příslušných orgánů Společenství, aby na základě nejednotných
         a složitých vnitrostátních předpisů vytvořily společná pravidla, která musejí být v souladu s cíli stanovenými Smlouvou, a vyžadují
         souhlas kvalifikované většiny členů Rady, či dokonce jejich souhlas jednomyslný (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 13. května
         1997, Německo v. Parlament a Rada, C‑233/94, Recueil, s. I‑2405, bod 43, a ze dne 17. června 1999, Socridis, C‑166/98, Recueil,
         s. I‑3791, bod 26).

      27     V projednávaném případě ukládá čl. 2 odst. 1 směrnice 85/433 každému členskému státu povinnost uznávat diplomy uvedené v jejím
         článku 4, vydané státním příslušníkům členských států ostatními členskými státy, v souladu s článkem 2 směrnice 85/432 tím,
         že takovým diplomům přizná na území tohoto státu stejný účinek, jako diplomům uvedeným v článku 4, které sám vydává.

      28     Článek 2 odst. 2 první pododstavec směrnice 85/433 však uvádí, že členské státy nejsou povinny přiznávat účinky diplomům uvedeným
         v odstavci 1 téhož článku pro účely zřizování nových lékáren otevřených pro veřejnost, kterými se rozumějí i lékárny otevřené
         méně než tři roky.

      29     Toto ustanovení tak omezuje dosah povinnosti stanovené v čl. 2 odst. 1 směrnice 85/433, a to z důvodu uvedeného v jejím sedmém
         bodu odůvodnění, podle kterého některé členské státy omezují v oblasti veřejného zdraví počet nových lékáren, které by mohly
         být otevřeny, zatímco jiné členské státy žádné podobné předpisy nepřijaly; a za těchto okolností je předčasné stanovit, že
         účinky uznávání diplomů v oboru farmacie se mají rovněž vztahovat na výkon činnosti farmaceuta, který je vedoucím nové lékárny.

      30     Podle téhož bodu odůvodnění musí mimoto Komise a Rada tento problém po určité době přezkoumat. Za tímto účelem stanoví čl. 2
         odst. 2 druhý pododstavec směrnice 85/433, že Komise je povinna předložit Radě zprávu o možnosti rozšířit účinky vzájemného
         uznávání diplomů uvedených v odstavci 1 téhož článku na diplomy za účelem zřizování nových lékáren a ukládá jí případně, aby
         předložila vhodné návrhy.

      31     Ze všech těchto úvah vyplývá, pokud jde o uznávání diplomů v oboru farmacie, že zákonodárce Společenství tím, že přijal směrnici
         85/433, zamýšlel provést pouze částečnou harmonizaci zaručující minimální hranici uznávání uvedených diplomů, tedy uznávání
         za účelem výkonu činnosti v lékárnách otevřených nejméně tři roky, a stanovil možnost členských států překročit minimální
         požadavky uložené uvedenou směrnicí.

      32     S ohledem na znění čl. 249 třetího pododstavce ES jsou členské státy povinny dosáhnout této minimální úrovně uznávání diplomů
         a zejména toto uznávání zakotvit v ustanoveních svého vnitrostátního práva, aniž by disponovaly prostorem pro uvážení, pokud
         jde o tento výsledek. Otázku, které diplomy v oboru farmacie podléhají režimu vzájemného uznávání stanovenému směrnicí 85/433,
         totiž přesně a bezpodmínečně rozhodl zákonodárce Společenství, využívaje pravomocí, které jsou mu svěřeny Smlouvou.

      33     Z článku 2 směrnice 85/433 jako celku vyplývá, že toto ustanovení ukládá povinnost vzájemného uznávání pouze tehdy, pokud
         jde o lékárny otevřené nejméně tři roky. Pokud tak členský stát vyhoví pouze uvedené minimální úrovni uznávání diplomů, nevykonává
         žádnou posuzovací pravomoc vyplývající z článku 2 směrnice 85/433.

      34     Vzhledem k tomu je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že článek 2 směrnice 85/433 musí být vykládán v tom smyslu, že
         členský stát, který vyhoví pouze minimální úrovni uznávání diplomů stanovené touto směrnicí, nevykonává žádnou posuzovací
         pravomoc svěřenou touto směrnicí.

       K nákladům řízení
      35     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 2 směrnice Rady 85/433/EHS ze dne 16. září 1985 o vzájemném uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené
            kvalifikaci v oboru farmacie obsahující opatření k usnadnění účinného výkonu práva usazování v určitých činnostech v oboru
            farmacie musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát, který vyhoví pouze minimální úrovni uznávání diplomů stanovené touto
            směrnicí, nevykonává žádnou posuzovací pravomoc svěřenou touto směrnicí.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 13. prosince 2004. # El Corte Inglés, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Obrazová ochranná známka EMILIO PUCCI - Námitky majitele národních obrazových ochranných známek EMIDIO TUCCI - Částečné zamítnutí zápisu. # Věc T-8/03.

text:
          ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      13. prosince 2004 (
            *1
         )
      Ve věci T-8/03,

         El Corte Inglés, SA, se sídlem v Madridu (Španělsko), zastoupená J. Rivasem Zurdem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému P. Bullockem a O. Montaltem, jako zmocněnci,
      žalovanému,
      přičemž druhým účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícím jako vedlejší účastník před Soudem, byla

         Emilio Pucci Srl, se sídlem ve Florencii (Itálie), zastoupená P. L. Roncagliou, G. Lazzerettim a M. Bolettem, advokáty,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 3. října 2002 (spojené věci R 700/2000-4 a R 746/2000-4), které se týká námitek majitele národních obrazových ochranných známek EMIDIO TUCCI proti zápisu obrazové ochranné známky EMILIO PUCCI jako ochranné známky Společenství,
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení J. Pirrung, předseda, A. W. H. Meij a N. J. Forwood, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. června 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 1. dubna 1996 podal vedlejší účastník přihlášku k zápisu ochranné známky Společenství u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

               2

               Ochrannou známkou, o jejíž zápis bylo žádáno, je níže vyobrazené obrazové označení EMILIO PUCCI:

               3

               Výrobky, pro které byl zápis požadován, náleží do tříd 3, 18, 24 a 25 podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají pro jednotlivé kategorie následujícímu popisu:

                        —

                        třída 3: „Bělicí přípravky a jiné prací prostředky; čisticí, leštící, cídicí a brusné přípravky; mýdla; voňavkářské výrobky, éterické oleje, kosmetika, vlasové vody; zubní pasty“;

                        —

                        třída 18: „Kůže, imitace kůže, výrobky z těchto materiálů, které nejsou zahrnuty do jiných tříd; kůže ze zvířat; kufry a zavazadla; deštníky, slunečníky a hole; biče a sedlářské výrobky“;

                        —

                        třída 24: „Tkaniny a textilní výrobky, které nejsou uvedeny v jiných třídách; pokrývky ložní a ubrusy“;

                        —

                        třída 25: „Oděvy, obuv, pokrývky hlavy“.

               4

               Dne 6. dubna 1998 byla tato přihláška zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 25/1998.

               5

               Dne 3. července 1998 podala žalobkyně na základě článku 42 nařízení č. 40/94 námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky pro všechny výrobky uvedené v přihlášce ochranné známky.

               6

               Žalobkyně se na podporu svých námitek dovolává jednak nebezpečí záměny upraveného v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 s různými národními ochrannými známkami, jejichž je majitelem, zejména pak dvěma ochrannými známkami, které jsou tvořeny níže vyobrazeným obrazovým označením EMIDIO TUCCI:

               Tyto dvě ochranné známky byly předmětem následujících zápisů ve Španělsku:

                        —

                        zápis č. 1908876 ze dne 5. prosince 1994 pro výrobky třídy 3 („Bělicí přípravky a jiné prací prostředky; čisticí, leštící, cídicí a brusné přípravky; mýdla, voňavkářské výrobky, éterické oleje, kosmetika, vlasové vody; zubní pasty“);

                        —

                        zápis č. 855782 ze dne 30. května 1984 pro výrobky třídy 25 („Oděvy, včetně vysoké obuvi, obuvi a pantofli“).

               7

               Žalobkyně jednak tvrdí, že zmíněné ochranné známky mají ve Španělsku dobré jméno a že užívání přihlášené ochranné známky bez řádného odůvodnění by neoprávněně těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména těchto ochranných známek nebo jim bylo na újmu ve smyslu čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94.

               8

               Rozhodnutím ze dne 20. dubna 2000 námitkové oddělení OHIM na základě těchto dvou španělských ochranných známek uvedených v bodě 6 tohoto rozsudku:

                        —

                        částečně vyhovělo námitkám, a zamítlo tedy zápis přihlášené ochranné známky pro všechny výrobky náležející do tříd 3 a 25 a pro některé výrobky třídy 18 („Kůže, imitace kůže, výrobky z těchto materiálů, které nejsou zahrnuty do jiných tříd; kůže ze zvířat; kufry a zavazadla“);

                        —

                        zamítlo námitky, a povolilo tedy zápis přihlášené ochranné známky pro výrobky „Deštníky, slunečníky a hole; biče a sedlářské výrobky“ náležející do třídy 18 a pro všechny výrobky náležející do třídy 24.

               9

               Jak vedlejší účastník, pokud jde o částečné zamítnutí zápisu přihlášené ochranné známky, tak žalobkyně, pokud jde o částečné zamítnutí námitek, podali odvolání u OHIM proti rozhodnutí námitkového oddělení na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94.

               10

               O těchto dvou odvoláních spojených na základě či. 7 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 216/96 ze dne 5. února 1996, kterým se stanoví jednací řád odvolacích senátů OHIM (Úř. vest. L 28, s. 11; Zvl. vyd. 17/01, s. 221), rozhodl čtvrtý odvolací senát OHIM rozhodnutím ze dne 3. října 2002 (spojené věci R 700/2000-4 a R 746/2000-4, dále jen „napadené rozhodnutí“), které bylo doručeno žalobkyni dne 7. listopadu 2002 tak, že:

                        —

                        zrušil rozhodnutí námitkového oddělení v rozsahu, v němž vyhovuje námitkám a zamítá přihlášku ochranné známky, pokud jde o výrobky „Kůže, imitace kůže, výrobky z těchto materiálů, které nejsou zahrnuty do jiných tříd; kůže ze zvířat; kufry a zavazadla“, náležející do třídy 18;

                        —

                        zamítl odvolání a potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení, pokud jde o výrobky náležející do tříd 3, 24 a 25 a výrobky „Deštníky, slunečníky a hole; biče a sedlářské výrobky“, náležející do třídy 18.

         Návrhy účastníků řízení

               11

               Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž částečně vyhovuje odvolání vedlejšího účastníka, zamítá odvolání žalobkyně a povoluje zápis ochranné známky Společenství pro výrobky náležející do tříd 18 a 24;

                        —

                        zamítl zápis přihlášené ochranné známky pro všechny výrobky uvedené v této přihlášce náležející do tříd 18 a 24;

                        —

                        uložil OHIM a vedlejšímu účastníku řízení náhradu nákladů řízení.

               12

               OHIM a vedlejší účastník navrhují, aby Soud:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               13

               Na podporu svých návrhů se žalobkyně v zásadě dovolává jednoho hlavního žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 a jednoho podpůrného žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 8 odst. 5 tohoto nařízení.

         K hlavnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
      Argumenty účastníků řízení

               14

               Žalobkyně tvrdí, že v rozporu s tím, co shledal odvolací senát v napadeném rozhodnutí, v projednávané věci existuje nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

               15

               Zaprvé mezi kolidujícími označeními existuje dle žalobkyně vysoká podobnost, nebo téměř totožnost.

               16

               Zadrahé mezi výrobky, které jsou označeny staršími ochrannými známkami zahrnutými do třídy 3 a zejména do třídy 25, a výrobky uvedenými v přihlášce ochranné známky zahrnutými do tříd 18 a 24 existuje zjevný a velmi úzký vztah. Žalobkyně zdůrazňuje, že všechny tyto třídy spadají do oblasti módy a textilu, ať se jedná o oděvy jako takové, tkaniny určené k jejich zhotovení a doplňky nebo kosmetické výrobky. Tyto výrobky jsou nerozlučně spjaty s krásou, péčí o tělo, fyzickým vzhledem a osobní image. Předmětné výrobky jsou uváděny na trh stejnými cestami, takže by je spotřebitelé nevyhnutelně spojovali se společným obchodním původem. Ve svém rozhodnutí ze dne 20. dubna 2000 námitkové oddělení ostatně uznalo, že může být zjištěn vztah mezi třídami 18 a 25, pokud by byly splněny určité podmínky, včetně „vysoké rozlišovací způsobilosti“ ochranné známky EMIDIO TUCCI.

               17

               Zatřetí žalobkyně připomíná, že pro účely uplatnění čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 je třeba v každém případě provést globální posouzení nebezpečí záměny (rozsudek Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C-251/95, Recueil, s. I-6191, bod 22), přičemž se současně zohlední vysoká rozlišovací způsobilost starších ochranných známek a zásada vzájemné závislosti.

               18

               Pokud jde o první z těchto aspektů, žalobkyně připomíná, že jelikož je nebezpečí záměny tím vyšší, jeli rozlišovací způsobilost starší ochranné známky podstatná, ochranné známky, které mají vysokou rozlišovací způsobilost, ať již samy o sobě nebo z důvodu své známosti na trhu, požívají širší ochrany než ochranné známky, jejichž rozlišovací způsobilost je menší (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, s. I-3819, bod 20).

               19

               Pokud jde o druhý z těchto aspektů, žalobkyně připomíná, že globální posouzení nebezpečí záměny zahrnuje určitou vzájemnou závislost mezi zohledněnými faktory, a zejména mezi podobností ochranných známek a podobností označených výrobků nebo služeb. Nízký stupeň podobnosti mezi označenými výrobky a službami tedy může být vyvážen vysokým stupněm podobnosti mezi ochrannými známkami a naopak (rozsudky Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Canon, C-39/97, Recueil, s. I-5507, bod 17, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, výše bod 18, bod 19).

               20

               V projednávané věci žalobkyně uplatňuje, že jednak s ohledem na vysokou rozlišovací způsobilost starších ochranných známek a jednak na téměř totožnost kolidujících označení, která umožňuje zohlednit nižší stupeň podobnosti mezi výrobky, musí uplatnění těchto zásad vést k zamítnutí zápisu přihlášené ochranné známky pro výrobky ve třídách 18 a 24.

               21

               Ani OHIM, ani vedlejší účastník nepopírají, že mezi kolidujícími označeními existuje vysoká podobnost.

               22

               Pokud jde o podobnost mezi dotčenými výrobky, OHIM rozděluje výrobky uvedené v přihlášce ochranné známky jednak na výrobky třídy 18 „Kůže, imitace kůže; kůže ze zvířat; kufry a zavazadla; deštníky, slunečníky a hole; biče a sedlářské výrobky“, jakož i výrobky třídy 24 (dále jen „výrobky první skupiny“) a jednak výrobky třídy 18 „Výrobky z kůže a imitace kůže, které nejsou zahrnuty do jiných tříd“ (dále jen „výrobky druhé skupiny“).

               23

               Pokud jde o výrobky první skupiny, OHIM sdílí názor odvolacího senátu, že mezi těmito výrobky a výrobky náležejícími do tříd 3 a 25, které jsou označeny ochrannými známkami žalobkyně, obvykle neexistuje podobnost.

               24

               Pokud jde o výrobky druhé skupiny, OHIM uvádí, že ve svém posouzení podobnosti mezi těmito výrobky a výrobky náležejícími do třídy 25, které jsou označeny jednou ze starších ochranných známek žalobkyně, odvolací senát zřejmě vzal do úvahy pouze jejich různou povahu a jejich různý účel, aniž by se vyjádřil k případné existenci komplementárnosti mezi nimi.

               25

               Tyto výrobky druhé skupiny totiž zahrnují doplňky z kůže a imitace kůže, jakož i různé typy tašek a kabelek, peněženky, náprsní tašky, atd., které jsou podle OHIM veřejností běžně vnímány jako výrobky, které ve velké míře doplňují oděvy a obuv třídy 25. Je totiž všeobecně známo, že zejména ženská část veřejnosti věnuje velkou pozornost výběru tašky nebo kabelky a dbá na to, aby se hodila k určitému typu oděvů nebo obuvi.

               26

               V tomto ohledu se OHIM dovolává rozhodovací praxe námitkového oddělení a konkrétně dvou rozhodnutí, v nichž bylo shledáno, že jednak „kabelky“ a jednak „zboží z kůže a imitace kůže a tašky“ jsou vzájemným doplňkem „oděvů a obuvi“, tedy že tyto výrobky třídy 18 jsou spotřebiteli zásadně považovány za doplňky oděvů a obuvi třídy 25. Tato rozhodovací praxe byla převzata ve směrnicích týkajících se námitkového řízení přijatých předsedou OHIM dne 10. května 2004.

               27

               Vzhledem k výše uvedenému OHIM ponechává na rozhodnutí Soudu, zda mezi dotčenými výrobky existuje vztah komplementárnosti.

               28

               Podle vedlejšího účastníka je naopak třeba v projednávané věci uplatnit obecné pravidlo, které bylo připomenuto odvolacím senátem, podle něhož jednak výrobky třídy 18 a 24 a jednak výrobky třídy 3 a 25 musí být obvykle považovány za odlišné z důvodu rozdílů, pokud jde o jejich povahu, jejich účel, jejich způsoby užívání a jejich způsob distribuce a uvádění na trh.

               29

               Výjimku z tohoto pravidla lze povolit pouze v některých zvláštních případech, například dosáhl-li textilní podnik určité proslulosti svých tkanin a rozhodne se zúročit tento úspěch rozšířením své činnosti na zhotovování oděvů. V takovém případě by si spotřebitel tyto výrobky spojil s jediným výrobcem.

               30

               Takový zvláštní vztah v projednávané věci neexistuje, jelikož žalobkyně nikdy neužívala ochranou známku EMIDIO TUCCI mimo specifické odvětví pánského oblečení.

               31

               Pokud jde o globální posouzení nebezpečí záměny, co se týče jednak zohlednění údajné vysoké rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek, OHIM a vedlejší účastník usuzují, že odvolací senát správně posoudil důkazy předložené žalobkyní jako nedostačující.

               32

               Pokud jde dále o zohlednění vzájemné závislosti, OHIM usuzuje, aniž by byla dotčena výhrada uvedená v bodech 24 až 27 tohoto rozsudku ve vztahu k výrobkům druhé skupiny, že odvolací senát správně poukázal na objektivní nedostatek byť úzkého vztahu mezi výrobky tříd 18 a 24 uvedenými v přihlášce ochranné známky a výrobky třídy 3 a zejména třídy 25, které jsou označeny staršími ochrannými známkami.

         Závěry Soudu

               33

               Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna.

               34

               Pro účely tohoto ustanovení, čl. 8 odst. 2 písm. a) ii) nařízení č. 40/94 upřesňuje, že staršími ochrannými známkami se v případě ochranných známek zapsaných v členském státě rozumějí ochranné známky s dřívějším datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství.

               35

               V projednávané věci žalobkyně založila své námitky na čtyřech národních ochranných známkách, a sice dvou španělských ochranných známkách uvedených výše v bodě 6 a dvou dalších ochranných známkách zapsaných ve Španělsku dne 5. prosince 1996 pod č. 2027132 pro výrobky třídy 18 a dne 20. listopadu 1997 pod č. 2092894 pro výrobky třídy 24. Při jednání žalobkyně požadovala, aby byly tyto dvě posledně uvedené ochranné známky rovněž vzaty do úvahy pro účely tohoto řízení. V tomto ohledu postačí konstatovat, jak uvedlo námitkové oddělení, že přihlášky zmíněných ochranných známek byly podány dne 6. května 1996 a dne 19. května 1997, zatímco přihláška ochranné známky Společenství byla podána dne 1. dubna 1996. Pouze dvě ochranné známky uvedené výše v bodě 6 mohou být tudíž považovány za starší ve smyslu ustanovení uvedeného v předcházejícím bodě, a může k nim tedy být přihlédnuto pro účely uplatnění čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Tyto dvě starší ochranné známky jsou zapsány ve Španělsku, které tak představuje relevantní území pro účely uplatnění tohoto ustanovení. Vzhledem k povaze výrobků, které jsou těmito ochrannými známkami označeny, jsou relevantní veřejností koneční spotřebitelé.

               36

               Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny takové nebezpečí, že by se.. veřejnost mohla domnívat, že dotčené výrobky nebo služby pocházejí od stejného podniku nebo případně od podniků ekonomicky propojených.

               37

               Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny posuzováno globálně vzhledem k tomu, jak jsou dotčená označení a výrobky nebo služby vnímány relevantní veřejností a s přihlédnutím k veškerým rozhodným faktorům v daném případě, zejména ke vzájemné závislosti mezi podobností označení a podobností výrobků nebo služeb [viz rozsudek Soudu ze dne 9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM - Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, s. II-2821, body 31 až 33 a uvedená judikatura].

               38

               V projednávané věci ani OHIM, ani vedlejší účastník nepopírají posouzení odvolacího senátu, podle kterého jsou kolidující označení podobná ve smyslu či. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

               39

               Je tedy třeba zkoumat, zda stupeň podobnosti mezi dotčenými výrobky, tedy jednak výrobky, které jsou označeny staršími ochrannými známkami a které náleží do tříd 3 a 25, a jednak výrobky uvedenými v přihlášce ochranné známky náležejícími do tříd 18 a 24, je dostatečně vysoký na to, aby bylo možno shledat, že mezi těmito ochrannými známkami existuje nebezpečí záměny.

               40

               V tomto kontextu je namístě nejdříve uvést, jak připomíná pravidlo 2 odst. 4 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. vest. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), že klasifikace výrobků a služeb podle Niceské dohody slouží výlučně ke správním účelům. Výrobky proto nelze považovat za odlišné pouze proto, že patří, jako je tomu v projednávané věci, do odlišných tříd této klasifikace.

               41

               Dále je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je při posouzení podobnosti dotčených výrobků třeba přihlédnout ke všem rozhodným faktorům, které charakterizují vztah mezi těmito výrobky, především k jejich povaze, účelu, použití, jakož i jejich charakteru jakožto výrobků konkurenčních nebo komplementárních [rozsudek Canon, bod 19 výše, bod 23, a rozsudek Soudu ze dne 4. listopadu 2003, Díaz v. OHIM - Granjas Castelló (CASTILLO), T-85/02, Recueil, s. II-4835, bod 32].

               42

               V projednávané věci tedy tvrzení žalobkyně, že všechny dotčené výrobky jsou spjaty s krásou, péčí o tělo, fyzickým vzhledem a osobní image, nepostačuje, i kdyby toto bylo prokázáno, k tomu, aby mohly být považovány za podobné, pokud se tyto výrobky znatelně liší mimo jiné s ohledem na všechny rozhodné faktory, které charakterizují jejich vztah.

               43

               V tomto ohledu OHIM správně poznamenal, že výrobky třídy 18 mají jinou povahu a účel než výrobky tříd 3 a 25, které jsou označeny staršími ochrannými známkami žalobkyně. Žalobkyně tyto rozdíly, pokud jde o výrobky třídy 3 dostatečně nepopírá. Pokud jde o výrobky třídy 25, tyto výrobky slouží k pokrytí a ošacení částí lidského těla, zatímco výrobky třídy 18 slouží k přenášení předmětů, k výzdobě míst nebo k poskytnutí suroviny výrobcům zboží z kůže a imitace kůže. Tyto výrobky jsou obvykle vyráběny různými výrobci a prodávány prostřednictvím různých distribučních kanálů. Skutečnost, že výrobky jako jednak zavazadla a deštníky a jednak oděvy a obuv mohou být prodávány ve stejných obchodních zařízeních, jako jsou obchodní domy nebo supermarkety, není v tomto ohledu zvlášť významná, neboť na těchto prodejních místech lze najít výrobky různé povahy, aniž by je spotřebitelé automaticky spojovali s jedním původem. Mezi těmito výrobky též neexistuje konkurenční vztah.

               44

               Stejně tak se jednak tkaniny a textilní výrobky třídy 24 a jednak oděvy a obuv třídy 25 liší v několika aspektech, jako je jejich povaha, jejich účel, jejich původ a jejich distribuční kanály. Odvolací senát tedy správně poznamenal v bodě 31 napadeného rozhodnutí, že pouze ve zvláštních případech, tedy když výrobce tkanin těží z proslulosti své vlastní ochranné známky a rozhodne se rozšířit svou činnost na výrobu oděvů, je stejná ochranná známka užívána k označení konečných výrobků (oděvy) a polotovarů (tkaniny pro oděvy). Ze spisu předloženého žalobkyní nevyplývá, že by se v projednávané věci jednalo o takový případ.

               45

               Je tedy třeba dospět k závěru, že výrobky náležející do tříd 18 a 24 a výrobky náležející do tříd 3 a 25, mezi nimiž není ani zdaleka „zjevný a velmi úzký vztah“, nejsou obvykle dostatečně podobné, aby bylo vyvoláno nebezpečí záměny, pokud jde o jejich obchodní původ, u příslušné veřejnosti, což platí i v případě podobnosti označení.

               46

               Je nicméně namístě podrobněji zkoumat tvrzení OHIM, že mezi výrobky třídy 18 nazvanými jako výrobky druhé skupiny, jako jsou tašky, kabelky, náprsní tašky, peněženky a jiné doplňky tohoto druhu, a oděvy a obuví třídy 25 existuje úzký vztah komplementárnosti, takže výrobky by případně mohly být považovány za podobné ve smyslu rozsudku Canon, bod 19 výše.

               47

               Podle definice OHIM v bodě 2.6.1 směrnic týkajících se námitkového řízení uvedených výše v bodě 26 jsou komplementárními výrobky takové výrobky, mezi nimiž existuje úzký vztah v tom smyslu, že jeden je nezbytný nebo důležitý pro užívání druhého, takže si spotřebitelé mohou myslet, že odpovědnost za výrobu obou výrobků nese jeden podnik.

               48

               V projednávané věci však OHIM nijak neprokázal a ani dokonce netvrdil existenci takového vztahu komplementárnosti mezi výrobky druhé skupiny a výrobky třídy 25. OHIM zřejmě spíše shledal estetickou, a tudíž subjektivní komplementárnost danou zvyky nebo preferencemi spotřebitelů, které mohou být vyvolány marketingem výrobců nebo i prostými módními trendy. Je třeba ještě uvést, že z tvrzení OHIM se nezdá, že tato komplementárnost dosáhla úrovně skutečné estetické „potřeby“ v tom smyslu, že by spotřebitelé považovali za neobvyklé nebo šokující nosit tašku, která neladí s jejich oděvy nebo jejich obuví.

               49

               V projednávané věci nejen že konkrétní skutečnosti umožňující posouzení opodstatněnosti tvrzení OHIM nebyly předmětem žádné kontradiktorní diskuze před odvolacím senátem, ale ani nebyly předloženy OHIM v rámci tohoto řízení.

               50

               OHIM nanejvýše tvrdí, že je „pravděpodobné“ že spotřebitelé a zejména spotřebitelky budou považovat výrobky druhé skupiny, zvláště kabelky, za „doplňky“ venkovních oděvů a také obuvi. Podle OHIM je totiž „běžné“ že podstatná část veřejnosti považuje tyto výrobky za „doplňky“, jelikož jsou úzce spjaty s venkovními oděvy a obuví a že „mohou být zcela zajisté“ distribuovány stejnými nebo propojenými výrobci.

               51

               Nejdříve je třeba konstatovat, že tato vysvětlení jsou v určité míře formulována spekulativně a hypoteticky, neboť nespočívají na pouhých postulátech.

               52

               Krom toho jak směrnice týkající se námitkového řízení, tak dvě rozhodnutí námitkového oddělení, kterých se dovolává OHIM, uznávají, že není obvyklé, aby jednak kabelky a jednak oděvy a obuv byly distribuovány stejnými nebo propojenými výrobci.

               53

               Za těchto okolností Soud nepovažuje za vhodné zpochybňovat posouzení podobnosti výrobků odvolacím senátem s ohledem na tvrzení OHIM, která nebyla podrobně rozvedena.

               54

               Žalobkyně se rovněž dovolává vyšší než běžné rozlišovací způsobilosti své starší ochranné známky jako jednoho z faktorů, který je třeba vzít do úvahy při globálním posouzení nebezpečí záměny (viz výše body 17, 18 a 20).

               55

               Jak správně poznamenalo námitkové oddělení (viz bod III.B.4 jeho rozhodnutí ze dne 20. dubna 2000), vyšší než běžná rozlišovací způsobilost starší ochranné známky, ať již z důvodu povahy samé nebo z důvodu známosti na trhu, je totiž jednou ze zvláštních okolností, za kterých lze estetickou komplementárnost, která může existovat mezi výrobky druhé skupiny a výrobky třídy 25 ve smyslu jejich případné doplňkové povahy, považovat za směrodatnou pro účely posouzení nebezpečí záměny.

               56

               Žalobkyně však jednak neuvedla žádné skutečnosti nebo argumenty, které by mohly podpořit tvrzení, že její starší ochranné známky jsou z podstaty samé rozlišitelné. Za těchto podmínek musí být toto tvrzení odmítnuto.

               57

               Dále i když vysoká rozlišovací způsobilost těchto ochranných známek z důvodu jejich známosti na trhu byla přijata námitkovým oddělením, byla správně vyloučena odvolacím senátem s ohledem na důkazy předložené žalobkyní, jak bude níže uvedeno v bodech 67 a následujících.

               58

               Žalobkyně se tedy nemůže opírat o vysokou rozlišovací způsobilost svých starších ochranných známek.

               59

               Z předchozích úvah vyplývá, že odvolací senát se nedopustil nesprávného právního posouzení tím, že konstatoval, že z důvodu nedostatku podobnosti dotčených výrobků může být v projednávané věci vyloučeno nebezpečí záměny. Je tedy namístě zamítnout hlavní žalobní důvod vycházející z porušení či. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

         K podpůrnému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 8 odst 5 nařízení č. 40/94
      Argumenty účastníků řízení

               60

               I za předpokladu, že skutečně neexistuje žádný vztah mezi výrobky třídy 3 a zejména třídy 25, které jsou označeny staršími ochrannými známkami, a výrobky tříd 18 a 24 uvedenými v přihlášce ochranné známky, žalobkyně tvrdí, že OHIM měl zamítnout zápis přihlášené ochranné známky na základě či. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94.

               61

               V projednávané věci je totiž nesporné, že starší národní ochranné známky EMIDIO TUCCI mají v dotčeném členském státě dobré jméno, neboť jsou známé podstatné části dotčené veřejnosti a mají vysokou rozlišovací způsobilost, zejména v odvětví pánské módy, jak mimo jiné uznalo samo námitkové oddělení ve svém rozhodnutí ze dne 20. dubna 2000.

               62

               Žalobkyně se v tomto smyslu dovolává důkazů předložených v průběhu řízení před OHIM.

               63

               Mimoto žalobkyně předkládá nové důkazy ve formě dokumentů a svědectví, zejména žádost o informace zaslanou španělskému úřadu pro patenty a ochranné známky týkající se existence ochranných známek zapsaných žalobkyní v různých třídách mezinárodní klasifikace a nové fotografie, brožury, písemná prohlášení, inzeráty, časopisy a nové reklamní dokumenty.

               64

               Podle žalobkyně by zápis přihlášené ochranné známky pro výrobky náležející do tříd 18 a 24 znamenal zneužívání zvláštní rozlišovací způsobilosti jejích starších ochranných známek.

               65

               OHIM a vedlejší účastník mají za to, že odvolací senát správně shledal důkazy předložené žalobkyní na podporu jejích námitek za nedostačující k prokázání jak vysoké rozlišovací způsobilosti ochranných známek EMIDIO TUCCI pro účely posouzení nebezpečí záměny, tak proslulosti těchto ochranných známek ve smyslu či. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94.

               66

               Pokud jde o nové důkazy, kterých se žalobkyně dovolává na podporu své žaloby, OHIM usuzuje, že tyto důkazy nemohou být poprvé předloženy v řízení před Soudem.

         Závěry Soudu

               67

               Z judikatury Soudního dvora týkající se výkladu či. 5 odst. 2 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. vest. 1989, L 40, s. 1; Zvi. vyd. 17/01, s. 92), jehož normativní obsah je v zásadě totožný s normativním obsahem čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94, vyplývá, že ke splnění podmínky týkající se dobrého jména musí být starší národní ochranná známka známá podstatné části veřejnosti, která je dotčena výrobky nebo službami, na něž se ochranná známka vztahuje. V rámci zkoumání této podmínky je třeba zohlednit všechny rozhodné skutečnosti daného případu, tedy zejména podíl ochranné známky na trhu, intenzitu, geografický rozsah a dobu jejího užívání, jakož i rozsah investic vynaložených podnikem na její propagaci (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. září 1999, General Motors, C-375/97, Recueil, s. I-5421, body 26 a 27).

               68

               V projednávané věci námitkové oddělení učinilo rozdíl mezi dobrým jménem ochranné známky a její vyšší než běžnou rozlišovací způsobilostí z důvodu její známosti na trhu. Aniž by bylo zapotřebí rozhodnout, zda tento rozdíl musí být přijat, je třeba poznamenat, že nabytí vyšší než běžné rozlišovací způsobilosti z důvodu známosti ochranné známky na trhu nezbytně předpokládá, že tato ochranná známka je známá alespoň podstatné části dotčené veřejnosti.

               69

               Jelikož ochranná známka má dobré jméno, pouze pokud je přinejmenším známá na trhu, následující úvahy platí jak pro posouzení údajného dobrého jména starších ochranných známek žalobkyně ve smyslu či. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94, tak pro zohlednění údajné vyšší než běžné rozlišovací způsobilosti z důvodu jejich známosti na trhu v rámci posouzení nebezpečí záměny na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení (viz výše bod 54 a následující).

               70

               V projednávané věci ze spisu vyplývá, že v řízení před námitkovým oddělením a poté před odvolacím senátem žalobkyně předložila následující důkazy k prokázání jak dobrého jména těchto starších národních ochranných známek, tak „vyšší než běžné rozlišovací způsobilosti“, jež nabyly ochranné známky z důvodu své známosti na trhu:

                        —

                        třináct fotokopií reklam na oděvy značky EMIDIO TUCCI, které se objevily v různých španělských novinách a časopisech v roce 1998 (Tribuna, Tiempo, Epoca, El País a El Mundó);

                        —

                        sedm dopisů různých mediálních vydavatelů (Grupo Zeta, El País, Diario ABC, RTVE, El Mundo, Tribuna a PCM), napsaných v roce 1999 a potvrzujících, že oděvy značky EMIDIO TUCCI byly předmětem reklam v daných médiích „v průběhu posledních pěti let“, tedy v nejlepším případě v letech 1994 až 1998;

                        —

                        videokazeta obsahující několik reklamních zpráv s potvrzením, že tyto zprávy byly vysílány televizí (Tele Cinco) „v letech 1994 až 1999“.

               71

               Při zkoumání těchto důkazů odvolací senát konstatoval, že:

                        —

                        fotokopie reklam, které se objevily ve španělském tisku v roce 1998, jsou z pozdějšího data než přihláška k zápisu dotčené ochranné známky Společenství (podaná dne 1. dubna 1996), a nejsou tedy relevantní pro účely posouzení, zda starší národní ochranná známka nabyla k tomuto datu vysokou rozlišovací způsobilost z důvodu své známosti na trhu;

                        —

                        většina potvrzení od ředitelů různých médií je napsána tak, že nelze zjistit, zda a v jakém rozsahu byly starší ochranné známky předmětem reklam před rozhodujícím datem 1. dubna 1996; pouze dvě z těchto potvrzení, tedy potvrzení od představitelů časopisů Epoca a Tribuna, uvádí rozhodné období, mezi lety 1994 a 1995, ve kterém jedna z těchto ochranných známek byla předmětem reklam;

                        —

                        stejná námitka platí ohledně videokazety;

                        —

                        žalobkyně nepředložila žádnou informaci ohledně obchodního obratu realizovaného v rámci prodeje výrobků označených těmito ochrannými známkami nebo ohledně investic vynaložených na jejich propagaci v průběhu rozhodného období.

               72

               S ohledem na obsah spisu musí být tyto závěry přijaty.

               73

               OHIM a vedlejší účastník tedy správně v návaznosti na odvolací senát usuzují, že údajná vysoká rozlišovací způsobilost starších ochranných známek žalobkyně z důvodu jejich známosti na trhu, a tedy údajné dobré jméno těchto ochranných známek nejsou dostatečně prokázány důkazy předloženými žalobkyní v průběhu správního řízení, jelikož neobsahují objektivní údaje, které by byly dostatečně podrobné nebo ověřitelné pro účely posouzení podílu ochranných známek EMIDIO TUCCI na trhu ve Španělsku, intenzity, geografického rozsahu a doby jejich užívání, jakož i rozsahu investic vynaložených podnikem na jejich propagaci (viz analogicky rozsudek Soudního dvora ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee, C-108/97 a C-109/97, Recueil, s. I-2779, bod 51).

               74

               Pokud jde o nové důkazy předložené žalobkyní poprvé v rámci řízení před Soudem (viz výše bod 63), tyto důkazy musí být v souladu s ustálenou judikaturou odmítnuty jako nepřípustné [rozsudky Soudu ze dne 12. prosince 2002, eCopy v. OHIM (ECOPY), T-247/01, Recueil, s. II-5301, bod 49; ze dne 6. března 2003, DaimlerChrysler v. OHIM (Calandre), T-128/01, Recueil, s. II-701, bod 18, a ze dne 3. července 2003, Alejandro v. OHIM - Anheuser-Busch (BUDMEN), T-129/01, Recueil, s. II-2251, bod 67].

               75

               Je třeba dodat, že žalobkyně neuvedla žádné skutečnosti nebo argumenty, které by umožnily shledat, že užívání přihlášené ochranné známky by neoprávněně těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starších ochranných známek nebo jim bylo na újmu, takže podmínky uplatnění či. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94 nejsou v žádném případě splněny.

               76

               Za těchto okolností není podpůrný žalobní důvod vycházející z porušení čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94 opodstatněný, a musí být tedy zamítnut.

               77

               Je tedy namístě zamítnout žalobu v celém rozsahu.

         K nákladům řízení

               78

               Podle či. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy OHIM a vedlejšího účastníka.

               Z těchto důvodů
               SOUD (druhý senát)
               rozhodl takto:

                        1)

                        Žaloba se zamítá.

                        2)

                        Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. prosince 2004.

                           Vedoucí soudní kanceláře
                           H. Jung

                           Předseda
                           J. Pirrung

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. prosince 2005. # Fleisch-Winter GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Vývozní náhrady - Podmínka poskytnutí - Hovězí a telecí maso - Nařízení (EHS) č. 3665/87 - Bovinní spongiformní encefalopatie - Zákaz vývozu - Řádná a uspokojivá obchodní jakost - Vývozní prohlášení - Vnitrostátní platební příkaz - Sankce. # Věc C-309/04.

text:
      Věc C-309/04
      Fleisch-Winter GmbH & Co. KG
      v.
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Vývozní náhrady – Podmínka poskytnutí – Hovězí a telecí maso – Nařízení (EHS) č. 3665/87 – Bovinní spongiformní encefalopatie – Zákaz vývozu – Řádná a uspokojivá obchodní jakost – Vývozní prohlášení – Vnitrostátní platební příkaz – Sankce“
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. prosince 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Zemědělství – Společná organizace trhu – Vývozní náhrady – Podmínky poskytnutí – Produkty řádné a uspokojivé obchodní jakosti
            – Pojem – Maso, které nemůže být uvedeno na trh za normálních podmínek – Vynětí – Maso podléhající zákazu vývozu z některého
            členského státu – Vnitrostátní úřady, které mají nepřímé důkazy o původu produktu z tohoto státu – Důkazní břemeno vývozce

      (Nařízení Komise č. 3665/87, článek 13)
      2.     Zemědělství – Společná organizace trhu – Vývozní náhrady – Údaje poskytované podle ustanovení týkajících se výpočtu požadované
            náhrady a dokladu použitého pro získání nároku na náhradu – Záruka řádné a uspokojivé obchodní jakosti produktů v žádosti
            o vyplacení náhrady – Vynětí – Vliv takové záruky před vnitrostátním soudem
      (Nařízení Komise č. 3665/87, článek 3, čl. 11 odst. 1, pododst. 2, a čl. 13 první věta)
      1.     Článek 13 nařízení č. 3665/87, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty,
         ve znění nařízení č. 2945/94, je třeba vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby hovězí a telecí maso, které je předmětem
         zákazu vývozu stanoveného právem Společenství z některého členského státu do jiných členských států a třetích zemí, mohlo
         být považováno za maso, které má „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“, a že vyžaduje pro účely poskytnutí náhrad, aby vývozce
         prokázal, že vyvážený produkt nepochází z členského státu, ze kterého jsou vývozy zakázány, v případě, že vnitrostátní úřady
         mají nepřímé důkazy, podle kterých produkt podléhá zákazu vývozu.

      Jednak totiž takové maso tím, že nemůže být uvedeno na trh za obvyklých podmínek, nesplňuje tyto požadavky na jakost. Krom
         toho v rozsahu, v němž vývozce podáním žádosti o náhradu vždy výslovně či implicitně zaručuje, že jsou splněny podmínky poskytnutí
         náhrady, včetně existence „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“, je povinen prokázat podle pravidel dokazování vnitrostátního
         práva, že tato podmínka je splněna v případě, kdy prohlášení bylo zpochybněno vnitrostátními orgány.

      (viz body 20, 25, 32, 35, 37–38, výrok 1)
      2.     Záruka poskytnutá ve vnitrostátním platebním příkazu, podle článku 47 nařízení č. 3665/87, kterým se stanoví společná prováděcí
         pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty, ve znění nařízení č. 2945/94, že produkt má „řádnou a uspokojivou
         obchodní jakost“ ve smyslu čl. 13 první věty zmíněného nařízení, nepatří mezi údaje poskytované podle čl. 11 odst. 1 druhého
         pododstavce ve spojení s článkem 3 téhož nařízení, které se týkají výpočtu požadované náhrady a dokladu použitého pro získání
         nároku na náhradu. Vnitrostátní soud ji nicméně může považovat za důkaz pro účely posouzení situace vývozce.

      Předně žádost o náhradu ve smyslu čl. 11 odst. 1 nařízení č. 3665/87 není totiž podána podáním žádosti o vyplacení náhrady
         ve smyslu článku 47 zmíněného nařízení, neboť tato žádost není právním základem nároku na takové vyplacení. Mimoto, jsou to
         dokumenty uvedené v čl. 3 odst. 5 téhož nařízení, tedy vývozní prohlášení nebo všechny ostatní dokumenty použité při vývozu,
         které jsou způsobilé jednak vytvořit právní základ náhrady a jednak zahájit postup ověřování žádosti o náhradu, který může
         vést k uplatnění sankce podle výše uvedeného čl. 11 odst. 1.

      (viz body 40–41, 43, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      1. prosince 2005 (*)

      „Vývozní náhrady – Podmínka poskytnutí – Hovězí a telecí maso – Nařízení (EHS) č. 3665/87 – Bovinní spongiformní encefalopatie – Zákaz vývozu – Řádná a uspokojivá obchodní jakost – Vývozní prohlášení – Vnitrostátní platební příkaz – Sankce“
      Ve věci C‑309/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo)
         ze dne 20. dubna 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 21. července 2004, v řízení

      Fleisch-Winter GmbH & Co. KG
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokát: S. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. července 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Fleisch-Winter GmbH & Co. KG U. Schrömbgesem a J. Vagtem, Rechtsanwälte,
      –       za Hauptzollamt Hamburg-Jonas G. Seber, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství T. van Rijn a F. Erlbacherem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 3, 11 a 13 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu
         1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 351, s. 1),
         ve znění nařízení Komise (ES) č. 2945/94 ze dne 2. prosince 1994 (Úř. věst. L 310, s. 57, dále jen „nařízení č. 3665/87“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Fleisch-Winter GmbH & Co. KG (dále jen „Fleisch-Winter“) a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
         (německý celní úřad, dále jen „Hauptzollamt“) ve věci žádosti o vrácení zálohy na vývozní náhradu, se kterou souvisí peněžitá
         sankce, jakož i zamítnutí požadované náhrady.

       Právní rámec Společenství
      3       Nařízení č. 3665/87 stanoví ve svém devátém a šestnáctém bodu odůvodnění:
      „[J]e třeba, aby produkty byly takové jakosti, aby mohly být uváděny na trh za obvyklých podmínek;
      […]
      […] aby se usnadnilo vývozcům financování jejich vývozů, je třeba oprávnit členské státy, aby jim poskytly zálohu na celou
         nebo část výše náhrady ihned, jakmile je přijato vývozní prohlášení s výhradou, že byla složena jistota, kterou se ručí za
         vrácení této zálohy v případě, že se později ukáže, že náhrada neměla být vyplacena.“ (neoficiální překlad)
      4       Článek 3 stejného nařízení stanoví:
      „1.      Dnem vývozu se rozumí den, kdy celní orgány přijmou vývozní prohlášení, ve kterém je uvedeno, že bude požadována náhrada.
      2.      Den přijetí vývozního prohlášení je rozhodující pro:
      a)      sazbu náhrady, která se použije, nedošlo-li ke stanovení náhrady předem;
      b)      jakékoli úpravy, kterými má případně projít sazba náhrady, došlo-li ke stanovení náhrady předem.
      3.      Jakýkoli jiný úkon, který má stejný právní účinek jako přijetí vývozního prohlášení, je považován za toto přijetí.
      4.      Den vývozu je rozhodující pro určení množství, povahy a vlastností vyváženého produktu.
      5.      Doklad použitý při vývozu pro získání nároku na náhradu musí obsahovat všechny údaje nezbytné k výpočtu náhrady a zejména:
      a)      popis produktů podle nomenklatury používané pro náhrady;
      b)      čistou hmotnost těchto produktů nebo případně množství vyjádřené v měrných jednotkách, které mají být vzaty v úvahu při výpočtu
         náhrady;

      c)      pokud je to nezbytné k výpočtu náhrady, složení příslušných produktů nebo odkaz na něj.
      Pokud je dokumentem uvedeným v tomto odstavci vývozní prohlášení, musí rovněž obsahovat tyto údaje, jakož i poznámku ,kód
         náhrady‘.

      6.      V okamžiku tohoto přijetí nebo tohoto úkonu jsou produkty umístěny pod celní dohled, dokud neopustí celní území Společenství.“
         (neoficiální překlad)
      5       Článek 11 odst. 1 nařízení č. 3665/87 stanoví sankce v případě, že vývozce požadoval vyšší náhradu, než je použitelná náhrada.
         Druhý pododstavec tohoto odstavce stanoví, že požadovaná náhrada je částka vypočítaná na základě údajů poskytnutých podle
         článku 3 nebo článku 25 odst. 2 stejného nařízení.

      6       Podle článku 13 nařízení č. 3665/87:
      „Žádná náhrada není poskytnuta pro produkty, které nemají řádnou a uspokojivou obchodní jakost a, jestliže, jsou-li určené
         k lidské spotřebě, je vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo
         jejich stavu.“ (neoficiální překlad)
      7       Článek 47 odst. 1 a 2 tohoto nařízení stanoví:
      1.      Náhradu vyplatí na zvláštní žádost vývozce pouze ten členský stát, na jehož území bylo přijato vývozní prohlášení.
      Žádost o náhradu musí být podána:
      a)      buď písemně; za tím účelem mohou členské státy stanovit zvláštní tiskopis;
      b)      nebo použitím počítačových systémů podle pravidel vydaných příslušnými orgány a po schválení Komisí.
      […]
      2.      S výjimkou případu vyšší moci musí být podklady pro výplatu náhrady nebo uvolnění jistoty podány do 12 měsíců ode dne, ve
         kterém bylo přijato vývozní prohlášení.“ (neoficiální překlad)
      8       Podle třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2945/94:
      „[V]zhledem k tomu, že pokud vývozce poskytne nesprávné údaje, mohou tyto údaje vést k vyplacení neoprávněných náhrad, jestliže
         chyba není zjištěna; že pokud je chyba zjištěna, je zcela namístě uložit vývozci sankci spočívající v zaplacení částky přiměřené
         částce, jež by byla neoprávněně získána, pokud by chyba nebyla zjištěna, a že, pokud byla chybná informace podána úmyslně,
         je rovněž běžné uložit vyšší sankci.“ (neoficiální překlad)
      9       Článek 21 odst. 1 první a druhý pododstavec nařízení Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná
         prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 102, s. 11; Zvl. vyd. 03/25, s. 129), uvádí:

      „Žádná náhrada není poskytnuta pro produkty, které nemají řádnou a uspokojivou obchodní jakost v den přijetí vývozního prohlášení.
      Produkty vyhovují požadavku stanovenému v prvním pododstavci, pokud mohou být uvedeny na trh na území Společenství za obvyklých
         podmínek a podle popisu, který je uveden v žádosti o poskytnutí náhrady, a jestliže, jsou-li určené k lidské spotřebě, není
         vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo jejich stavu.“

      10     Článek 5 odst. 1 třetí pododstavec nařízení Komise (ES) č. 2221/95 ze dne 20. září 1995, které stanoví podrobná pravidla pro
         uplatnění nařízení Rady (EHS) č. 386/90 o kontrole prováděné při vývozu zemědělských produktů, pro které jsou poskytovány
         náhrady nebo jiné částky (Úř. věst. L 224, s. 13), stanoví:

      „Celní úřad vývozu dbá na to, aby byl dodržován článek 13 nařízení (EHS) č. 3665/87.“ (neoficiální překlad)
      11     Článek 13 odst. 6, 9 a 10 nařízení Rady (EHS) č. 805/68 ze dne 27. června 1968 o společné organizaci trhu v odvětví hovězího
         a telecího masa (Úř. věst. L 148, s. 24), ve znění nařízení Rady (ES) č. 3290/94 ze dne 22. prosince 1994 o úpravách a přechodných
         opatřeních nezbytných v odvětví zemědělství k provádění dohod uzavřených v rámci Uruguayského kola mnohostranných obchodních
         jednání (Úř. věst. L 349, s. 105, dále jen „nařízení č. 805/68“), uvádí:

      „6.      Náhradu lze poskytnout pouze na žádost a po předložení příslušné vývozní licence.
      […]
      9.      Náhrada se vyplatí, jakmile je dodán důkaz, že produkty:
      –       mají původ ve Společenství, kromě případu použití odstavce 10,
      –       byly vyvezeny mimo Společenství
      […]
      10.      Kromě odchylky stanovené postupem podle článku 27 se náhrada neposkytuje při vývozu produktů dovážených ze třetích zemí a vyvážených
         zpět do třetích zemí.“ (neoficiální překlad)
      12     Rozhodnutí Komise 96/239/ES ze dne 27. března 1996 o některých naléhavých opatřeních v oblasti ochrany proti bovinní spongiformní
         encefalopatii (Úř. věst. L 78, s. 47), ve znění rozhodnutí Komise 96/362 ze dne 11. června 1996 (Úř. věst. L 139, s. 17, dále
         jen „rozhodnutí 96/239“), stanoví ve svém článku 1:

      „[…] Spojené království nevyveze ze svého území do jiných členských států a třetích zemí:
      […]
      –       hovězí a telecí maso z kusů poražených ve Spojeném království,
      –       produkty získané z hovězího a telecího masa ze zvířat poražených ve Spojeném království, které jsou způsobilé vstoupit do
         lidského potravinového řetězce

      […]“
      13     Článek 1a rozhodnutí 96/239 stanoví:
      „1.      Spojené království nevyveze:
      –       maso pro lidskou spotřebu,
      […]
      pocházející ze skotu, který nebyl poražen ve Spojeném království s výjimkou případů, kdy tento skot pochází ze zařízení ve
         Spojeném království pod oficiální veterinární kontrolou, která zavedla systém zjišťování surovin, který zaručuje původ surovin
         v celém výrobním řetězci.

      2.      Spojené království oznámí Komisi a jiným členským státům seznam zařízení odpovídajících podmínkám stanoveným v odstavci 1.
      3.      Spojené království zajistí, aby byly produkty uvedené v odstavci 1, které jsou vyvezeny do jiných členských států, vybaveny
         zdravotním potvrzením vystaveným úředním veterinářem uvádějícím, že odpovídají podmínkám stanoveným v odstavci 1.“ (neoficiální překlad)
       Skutkový stav v původním řízení a předběžné otázky
      14     V období mezi květnem a červnem 1997 Fleisch-Winter navrhla ve vývozních prohlášeních pět dodávek mraženého hovězího a telecího
         masa, které byly podle těchto prohlášení určeny pro vývoz do Ruska. Fleisch-Winter koupila toto hovězí a telecí maso od francouzské
         společnosti, které bylo toto maso dodáno belgickou společností. Šetření vedené celními orgány a německým celním pátracím úřadem
         odhalilo skutečnosti, ze kterých vyplývá, že maso by mohlo pocházet ze Spojeného království a že bylo dovezeno do Belgie v rozporu
         s rozhodnutím 96/239.

      15     Hauptzollamt tedy požadoval vrácení zálohy na vývozní náhradu a v jednom případě požadovanou náhradu zamítl. Poté, co Fleisch-Winter
         podala neúspěšný opravný prostředek ve správním řízení, podala proti dotyčným rozhodnutím žalobu, která byla rovněž zamítnuta.

      16     Rozhodnutím ze dne 24. listopadu 1997 ve znění rozhodnutí vydaného po podání opravného prostředku ve správním řízení dne 10.
         září 1999 uložil Hauptzollamt za pět výše uvedených dodávek společnosti Fleisch-Winter podle čl. 11 odst. 1 prvého pododstavce
         písm. a) nařízení č. 3665/87 sankci v celkové výši 104 312,90 DEM z důvodu, že v rozporu s informacemi, které poskytla, neměla
         nárok na žádnou vývozní náhradu.

      17     Fleisch-Winter podala žalobu u příslušného Finanzgericht, který rozhodl, že Hauptzollamt uložil sankci oprávněně. Podle Finanzgericht
         žalobkyně v původním řízení nebyla schopna vyvrátit podezření, podle kterých toto maso určené pro vývoz do Ruska podléhalo
         zákazu vývozu Společenství. Nemohla se tedy ucházet o uvedenou náhradu, neboť maso podléhající tomuto zákazu nemělo „řádnou
         a uspokojivou obchodní jakost“ ve smyslu článku 13 nařízení č. 3665/87.

      18     Za těchto podmínek podala Fleisch-Winter proti zamítavému rozhodnutí opravný prostředek „Revision“ u Bundesfinanzhof, který
         se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Vylučuje již samotná skutečnost, že na základě šetření celního úřadu existuje podezření, že zboží podléhá zákazu vývozu stanovenému
         právem Společenství, podle kterého je zakázán vývoz výrobku, který je předmětem náhrady, z některého členského státu do jiných
         členských států nebo do třetích zemí, existenci řádné a uspokojivé obchodní jakosti ve smyslu čl. 13 věty první nařízení č. 3665/87,
         aniž by záleželo na skutečné povaze nebo možnosti uvést dotčený výrobek na trh?

      2)      Patří záruka poskytnutá ve vnitrostátním platebním příkazu, že produkt má řádnou a uspokojivou obchodní jakost ve smyslu čl.
         13 věty první nařízení č. 3665/87, mezi údaje poskytované podle čl. 11 odst. 1 druhého pododstavce ve spojení s článkem 3
         nařízení č. 3665/87?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      19     Podstatou této otázky předkládajícího soudu, která může být rozdělena do dvou částí je, zda má být článek 13 nařízení č. 3665/87
         vykládán v tom smyslu, že jednak brání tomu, aby hovězí a telecí maso, které je předmětem zákazu vývozu stanoveného právem
         Společenství z některého členského státu do jiných členských států a třetích zemí, mohlo být považováno za maso, které má
         „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“, a že jednak vyžaduje, pro účely poskytnutí náhrad, aby vývozce prokázal, že vyvážený
         produkt nepochází z členského státu, ze kterého jsou zakázány vývozy v případě, že vnitrostátní úřady mají nepřímé důkazy,
         podle kterých produkt podléhá zákazu vývozu.

       K první části první otázky
      20     Soudní dvůr rozhodl v souvislosti s nařízením Komise č. 1041/67/EHS ze dne 21. prosince 1967, kterým se stanoví prováděcí
         pravidla vývozních náhrad v oblasti produktů podléhajících režimu jednotné ceny (Úř. věst. 1967, 314, s. 9), že požadavek
         „řádné a uspokojivé obchodní jakosti” je obecnou a objektivní podmínkou pro poskytnutí náhrady a že produkt, který nemůže
         být uveden na trh na území Společenství za obvyklých podmínek a podle popisu, který je uveden v žádosti o poskytnutí náhrady,
         nesplňuje požadavky na jakost (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 9. října 1973, Midas, 12/73, Recueil, s. 963, bod 12, a ze
         dne 26. května 2005, SEPA, C‑409/03, Sb. rozh. s. I-4321, bod 22).

      21     Skutečnost, že obchodovatelná povaha produktu „za obvyklých podmínek” je nedílnou součástí pojmu „řádná a uspokojivá obchodní
         jakost”, ostatně jasně vyplývá z právní úpravy týkající se vývozních náhrad pro zemědělské produkty v rozsahu, v němž počínaje
         nařízením č. 1041/67, veškerá příslušná nařízení uváděla, pro účely poskytnutí vývozní náhrady pro produkt, jak pojem „řádná
         a uspokojivá obchodní jakost”, tak i kritérium obchodovatelné povahy produktu „za obvyklých podmínek”. Co se týče nařízení
         č. 3665/87, k tomuto požadavku se vztahuje jeho devátý bod odůvodnění (viz v tomto smyslu rozsudek SEPA, viz výše, body 23
         a 26).

      22     Je třeba poznamenat, že vývoz hovězího a telecího masa ze Spojeného království byl v době skutkového stavu v původním řízení
         zakázán rozhodnutím 96/239.

      23     Maso, jehož distribuce je ve Společenství značně omezena, však nelze považovat za maso, jež má obchodovatelnou povahu „za
         obvyklých podmínek” (viz v tomto smyslu rozsudek SEPA, uvedený výše, bod 30).

      24     Z toho vyplývá, že hovězí a telecí maso vyvážené navzdory zákazu Společenství, nemá „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“
         ve smyslu článku 13 nařízení č. 3665/87 a jeho vývoz neumožňuje poskytnutí náhrad.

      25     V důsledku toho je třeba odpovědět na první část první otázky, že článek 13 nařízení č. 3665/87 je třeba vykládat v tom smyslu,
         že brání tomu, aby hovězí a telecí maso, které je předmětem zákazu vývozu stanoveného právem Společenství z některého členského
         státu do jiných členských států a třetích zemí, mohlo být považováno za maso, které má „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“.

       Ke druhé části první otázky
      26     V odvětví hovězího a telecího masa je podle čl. 13 odst. 9 nařízení č. 805/68, kromě případů, kdy se použije odstavec 10 téhož
         článku, vyplacena vývozní náhrada po prokázání, že produkty mají původ ve Společenství. Ze spisu nevyplývá skutečnost, že
         by se uplatnila výjimka stanovená v čl. 13 odst. 10. Není pochyb o tom, že tento důkaz musí být poskytnut vývozcem.

      27     Pokud vyvstávají pochybnosti o původu produktu nebo produktů, původ Společenství může být prokázán pouze důkazem, že tento
         produkt nebo produkty pochází z určitého členského státu nebo členských států. Tímto důkazem je jednoznačně prokázáno, zda
         produkt, pro který byla požadována vývozní náhrada, pochází nebo nepochází z členského státu, z něhož jsou vývozy zakázány.

      28     Co se týče „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“, je třeba nejprve poukázat na to, že článek 13 nařízení č. 3665/87 je částí
         kapitoly 1 nazvané „Nárok na náhradu“ hlavy II nazvané „Vývozy do třetích zemí“ tohoto nařízení, což ukazuje, že „řádná a uspokojivá
         obchodní jakost“ vyváženého produktu je hmotněprávní podmínkou vyžadovanou pro poskytnutí náhrad.

      29     Skutečnost, že „řádná a uspokojivá obchodní jakost“ je hmotněprávní podmínkou pro poskytnutí náhrad, není vyvrácena, jak tvrdí
         Fleisch-Winter, čl. 3 odst. 5 nařízení č. 3665/87, neboť údaje uvedené v tomto ustanovení představují demonstrativní výčet.

      30     Na rozdíl od toho, co tvrdí Fleisch-Winter, není tato skutečnost vyvrácena ani nařízením č. 800/1999. Zaprvé totiž toto nařízení,
         které zrušilo a nahradilo nařízení č. 3665/87 k datu pozdějšímu než je doba rozhodná z hlediska skutkových okolností sporu
         v původním řízení není použitelné ratione temporis.  Zadruhé je článek 21 nařízení č. 800/99 součástí kapitoly 1 hlavy II stejného nařízení nazvané „Nárok na náhradu“, jako článek
         13 nařízení č. 3665/87, jak bylo uvedeno v bodě 29 tohoto rozsudku. Uvedená kapitola 1 tedy stanoví hmotněprávní podmínky
         náhrady.

      31     Systém vývozních náhrad se vyznačuje jednak tím, že podpora Společenství je poskytována pouze za podmínky, že vývozce podá
         žádost, a jednak tím, že režim je financován z rozpočtu Společenství. Jelikož je systém založen na fakultativních prohlášeních,
         kdy se vývozce rozhodl využít tohoto systému z vlastní vůle, musí vývozce dodat relevantní informace nutné pro vznik nároku
         na náhradu a pro stanovení její výše. V tomto ohledu Soudní dvůr v souvislosti s nařízením č. 3665/87 a jeho systémem sankcí
         již rozhodl, že co se týče režimu podpor Společenství, poskytnutí podpory je nutně podřízeno podmínce, že její příjemce předloží
         všechny záruky poctivosti a spolehlivosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. července 2002, Käserei Champignon Hofmeister,
         C‑210/00, Recueil, s. I‑6453, bod 41).

      32     Vývozce tím, že navrhne produkt ve vývozním prohlášení v rámci řízení o vývozní náhradě, naznačuje, že produkt splňuje všechny
         podmínky náhrady. Nařízení č. 3665/87 nezavazuje vývozce, aby učinil výslovné prohlášení o existenci „řádné a uspokojivé obchodní
         jakosti“, jestliže však vývozce takové prohlášení neučiní, jeho žádost o náhradu vždy znamená, že implicitně zaručuje, že
         tato podmínka je splněna. Tvrzení Fleisch-Winter, podle kterého existuje legální domněnka „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“,
         nelze přijmout.

      33     Společná prováděcí pravidla vývozních náhrad pro zemědělské produkty jsou stanovena Komisí a vnitrostátní orgány členských
         států musí právní úpravu Společenství uplatňovat a dodržovat na svém území. Závazek ověření podmínek náhrady je posílen v takovém
         kontextu, jaký je kontext věci v původním řízení, kdy je vývoz masa z členského státu předmětem zákazu z důvodu ochrany veřejného
         zdraví proti těžkým chorobám a epidemiím. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že Soudní dvůr opakovaně zdůraznil reálnost
         a závažnost rizik spojených s bovinní spongiformní encefalopatií a zvláštním charakterem zajišťovacích opatření odůvodněných
         ochranou lidského zdraví s ohledem na tuto chorobu (viz rozsudky ze dne 5. května 1998, Spojené království v. Komise, C‑180/96,
         Recueil, s. I‑2265; ze dne 12. července 2001, Portugal v. Komise, C‑365/99, Recueil, s. I‑5645, a ze dne 22. května 2003,
         Francie v. Komise, C‑393/01, Recueil, s. I‑5405, bod 42).

      34     Co se týče ověření otázky, zda jsou splněny požadavky „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“, je třeba odmítnout argument Fleisch-Winter,
         podle něhož ustanovení obsažené v čl. 5 odst. 1 třetím pododstavci nařízení č. 2221/95, které vyžaduje, aby celní úřad vývozu
         dbal na dodržování ustanovení článku 13 nařízení č. 3665/87, ukládá vnitrostátním orgánům povinnost zjišťovat, zda existuje
         „řádná a uspokojivá obchodní jakost“. Předmětem nařízení č. 2221/95 je totiž fyzická kontrola produktů, zatímco ověření v případě
         původního řízení vychází z právní povahy kontroly, což neumožňuje zjistit fyzickou kontrolu.

      35     Naopak, v rozsahu, v němž vývozce podáním žádosti o náhradu vždy výslovně či implicitně zaručuje existenci „řádné a uspokojivé
         obchodní jakosti“, je povinen prokázat podle pravidel dokazování vnitrostátního práva, že tato podmínka je splněna v případě,
         kdy prohlášení bylo zpochybněno vnitrostátními orgány.

      36     Ze spisu ostatně vyplývá, že po odhalení určitých skutečností, ze kterých vyplynulo, že vyvážené hovězí a telecí maso by mohlo
         pocházet ze Spojeného království, a být tak předmětem zákazu vývozu, bylo požadováno vrácení zálohy na náhradu a jedna z požadovaných
         náhrad byla zamítnuta, což bylo podnětem ke správnímu a poté soudnímu řízení. V těchto řízeních Fleisch-Winter nedodala informace
         týkající se původu masa a na jednání rovněž prohlásila, že nezná původ daného produktu. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby
         po přezkumu všech relevantních skutečností vyvodil ve věci konečné závěry.

      37     Vzhledem k předchozím úvahám je na druhou část první otázky třeba odpovědět v tom smyslu, že článek 13 nařízení č. 3665/87
         požaduje, pro účely poskytnutí náhrad, aby vývozce prokázal, že vyvážený produkt nepochází z členského státu, ze kterého jsou
         vývozy zakázány, v případě, že vnitrostátní úřady mají nepřímé důkazy, podle kterých produkt podléhá zákazu vývozu.

      38     Je tudíž namístě odpovědět na první otázku, že článek 13 nařízení č. 3665/87 je třeba vykládat v tom smyslu, že brání tomu,
         aby hovězí a telecí maso, které je předmětem zákazu vývozu stanoveného právem Společenství z některého členského státu do
         jiných členských států a třetích zemí, mohlo být považováno za maso, které má „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“, a že
         vyžaduje, pro účely poskytnutí náhrad, aby vývozce prokázal, že vyvážený produkt nepochází z členského státu, ze kterého jsou
         vývozy zakázány, v případě, že vnitrostátní úřady mají nepřímé důkazy, podle kterých produkt podléhá zákazu vývozu.

       Ke druhé otázce
      39     Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda patří záruka poskytnutá ve vnitrostátním platebním příkazu, že produkt
         má řádnou a uspokojivou obchodní jakost ve smyslu článku 13 věty první nařízení č. 3665/87, mezi údaje poskytované podle čl.
         11 odst. 1 druhého pododstavce ve spojení s článkem 3 nařízení č. 3665/87.

      40     Co se týče žádosti o vyplacení náhrady uvedené v čl. 47 odst. 1 nařízení č. 3665/87, Soudní dvůr již rozhodl, že se jedná
         pouze o dokument technické a procesní povahy. Tato žádost, která může být podána do dvanácti měsíců od dne, ve kterém bylo
         přijato vývozní prohlášení, tedy dlouho po uskutečnění vývozu, nepředstavuje, ačkoliv je předchozí podmínkou pro vyplacení
         náhrady, právní základ nároku na takové vyplacení. Žádost o náhradu ve smyslu čl. 11 odst. 1 uvedeného nařízení tedy není
         podána podáním žádosti o vyplacení náhrady ve smyslu článku 47 stejného nařízení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. dubna
         2005, Käserei Champignon Hofmeister, C‑385/03, Sb. rozh. s. I‑2997, body 26 a 27).

      41     Z judikatury rovněž vyplývá, že dokumenty uvedené v čl. 3 odst. 5 nařízení č. 3665/87, tedy vývozní prohlášení nebo všechny
         ostatní dokumenty použité při vývozu, jsou jednak způsobilé vytvořit právní základ náhrady a jednak zahájit postup ověřování
         žádosti o náhradu, který může vést k uplatnění sankce podle čl. 11 odst. 1 stejného nařízení (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 14. dubna 2005, Käserei Champignon Hofmeister, viz výše, body 23, 29 a 36).

      42     Jak bylo upřesněno v bodech 32 a 35 tohoto rozsudku, podání žádosti o náhradu vždy výslovně nebo implicitně zaručuje, že podmínky
         poskytnutí náhrady jsou splněny, včetně existence „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“ produktu. V tomto případě nemůže být
         žádost o zaplacení stanovená v článku 47 nařízení č. 3665/87 považována za určující pro založení hmotněprávního nároku na
         náhradu.

      43     S přihlédnutím k předchozím úvahám je tedy třeba odpovědět na druhou otázku, že záruka poskytnutá ve vnitrostátním platebním
         příkazu, že produkt má „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“ ve smyslu čl. 13 věty první nařízení č. 3665/87, nepatří mezi
         údaje poskytované podle čl. 11 odst. 1 druhého pododstavce ve spojení s článkem 3 uvedeného nařízení. Vnitrostátní soud ji
         nicméně může považovat za důkaz pro účely posouzení situace vývozce.

       K nákladům řízení
      44     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 13 nařízení Komise č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních
            náhrad pro zemědělské produkty, ve znění nařízení Komise (ES) č. 2945/94 ze dne 2. prosince 1994, je třeba vykládat v tom
            smyslu, že brání tomu, aby hovězí a telecí maso, které je předmětem zákazu vývozu stanoveného právem Společenství z některého
            členského státu do jiných členských států a třetích zemí, mohlo být považováno za maso, které má „řádnou a uspokojivou obchodní
            jakost“, a že vyžaduje, pro účely poskytnutí náhrad, aby vývozce prokázal, že vyvážený produkt nepochází z členského státu,
            ze kterého jsou vývozy zakázány, v případě, že vnitrostátní úřady mají nepřímé důkazy, podle kterých produkt podléhá zákazu
            vývozu.
      2)      Záruka poskytnutá ve vnitrostátním platebním příkazu, že produkt má řádnou a uspokojivou obchodní jakost ve smyslu čl. 13
            první věty nařízení č. 3665/87, ve znění nařízení č. 2945/94, nepatří mezi údaje poskytované podle čl. 11 odst. 1 druhého
            pododstavce ve spojení s článkem 3 uvedeného nařízení. Vnitrostátní soud ji nicméně může považovat za důkaz pro účely posouzení
            situace vývozce.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 30. dubna 2002. # Government of Gibraltar proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Spojené věci T-195/01 a T-207/01.


Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 10. října 2013. # Evropská komise proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Státní podpory - Podpora ve prospěch Ixfin SpA - Protiprávní podpora neslučitelná s vnitřním trhem - Navrácení - Nevykonání. # Věc C-353/12.