title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 16. března 2005. # L'Oréal SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky FLEXI AIR - Starší slovní ochranná známka FLEX - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Návrh na provedení důkazu o skutečném užívání - Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) a čl. 43 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-112/03.

text:
      Věc T-112/03
      L’Oréal SA
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky FLEXI AIR – Starší slovní ochranná známka FLEX – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Návrh na provedení důkazu o skutečném užívání – Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) a čl. 43 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94“
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 16. března 2005 .
      Shrnutí rozsudku
      1.     Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích osob a námitky – Průzkum námitek – Důkaz o užívání starší ochranné známky
            – Nezbytnost vyřešit tuto otázku, pokud je vznesena přihlašovatelem, před tím, než je o námitkách rozhodnuto – Důsledek –
            Povinnost přihlašovatele předložit svá vyjádření ve lhůtě stanovené Úřadem
      (Nařízení Rady č. 40/94, článek 42 a čl. 43 odst. 2 a 3)
      2.     Ochranná známka Společenství – Odvolací řízení – Odvolání podané proti rozhodnutí oddělení Úřadu, které rozhodovalo v prvním
            stupni, postoupené odvolacímu senátu – Funkční kontinuita mezi těmito dvěma orgány – Přezkum odvolání odvolacím senátem –
            Rozsah
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 2)
      3.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Nízká rozlišovací způsobilost starší ochranné známky – Dopad
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      4.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Slovní ochranné známky FLEXI AIR a FLEX
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      5.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané v některém členském státě pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
            – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou – Přezkum a případně odmítnutí přihlašované ochranné známky pouze na základě
            nařízení č. 40/94
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 2 písm. a), ii)]
      6.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané v některém členském státě pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
            – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou – Práva přiznaná majiteli starší národní ochranné známky nařízením č. 40/94
            – Práva nepřesahující rozsah práv přiznaných dotčeným vnitrostátním právem
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 2 písm. a), ii); Směrnice Rady 89/104, čl. 4 odst. 1 písm. b) a odst.
            2 písm a), ii)]
      1.     V souladu s čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství se má za účelem průzkumu námitek podaných
         na základě článku 42 téhož nařízení za to, že starší ochranná známka je skutečně užívána až do okamžiku, kdy je předložen
         návrh přihlašovatele na provedení důkazu o takovém užívání. Účelem předložení takového návrhu je tedy přenesení důkazního
         břemene o skutečném užívání (nebo řádných důvodech pro neužívání) na osobu, která podala námitky, přičemž nejsou-li takové
         důkazy předloženy, její námitky se zamítnou. Aby takový účinek nastal, musí být návrh formulován u Úřadu pro harmonizaci na
         vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) výslovně a včas.

      Ačkoli je pravda, že k tomuto bodu devátý bod odůvodnění nařízení č. 40/94 uvádí, „že není důvod chránit ochranné známky Společenství
         ani starší ochranné známky, které jim odporují, pokud nejsou skutečně užívány“ a že v tomto ohledu je třeba, aby nebyly neprávem
         omezeny možnosti přihlašovatele ochranné známky požadovat důkaz o užívání ochranné známky dovolávané proti zápisu přihlašované
         ochranné známky, skutečné užívání starší ochranné známky však představuje otázku, která musí, pokud je přihlašovatelem ochranné
         známky vznesena, být vyřešena předtím, než je rozhodnuto o samotných námitkách.

      V tomto ohledu vzhledem k tomu, že námitkové řízení i odvolací řízení jsou obě spornými řízeními, Úřad vyzývá účastníky tak
         často, jak je to nezbytné, aby předložili svá vyjádření ke sdělením, která jim zaslal, nebo ke sdělením, která předložili
         ostatní účastníci řízení. Za účelem lepší organizace řízení musejí být tato vyjádření v zásadě předložena ve lhůtě stanovené
         Úřadem.

       (viz body 24–27)
      2.     Pravomoc odvolacích senátů Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) zahrnuje přezkum rozhodnutí přijatých
         odděleními Úřadu v prvním stupni. V rámci tohoto přezkumu závisí rozhodnutí o odvolání na otázce, zda nové rozhodnutí mající
         stejný výrok jako rozhodnutí, které je předmětem odvolání, může, či nemůže být legálně přijato v okamžiku, kdy je o odvolání
         rozhodováno. Odvolací senáty tak mohou, s jedinou výhradou čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94, odvolání vyhovět na základě nových
         skutečností dovolávaných účastníkem, který podal odvolání, nebo také na základě nových důkazů předložených tímto účastníkem.

      Kromě toho není rozsah přezkumu rozhodnutí, které je předmětem odvolání, který musí odvolací senát provést, v zásadě omezen
         na důvody dovolávané účastníkem, který podal odvolání. I když tedy účastník, který podal odvolání, nevznesl konkrétní důvod,
         je přesto odvolací senát povinen přezkoumat ve světle všech relevantních skutkových a právních skutečností, zda nové rozhodnutí
         mající stejný výrok jako rozhodnutí, které je předmětem odvolání, může, či nemůže být legálně přijato v okamžiku, kdy je o
         odvolání rozhodováno.

      (viz bod 36)
      3.     Ačkoli v rámci průzkumu námitek podaných na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochrannné známce Společenství
         majitelem starší ochranné známky musí být při posouzení nebezpečí záměny zohledněna rozlišovací způsobilost této ochranné
         známky, je tato rozlišovací způsobilost pouze jednou ze skutečností mezi jinými přicházejícími v úvahu v rámci tohoto posouzení.
         Tak může existovat i v případě jednak starší ochranné známky s nízkou rozlišovací způsobilostí, a jednak přihlašované ochranné
         známky, která nepředstavuje její úplnou reprodukci, nebezpečí záměny zejména z důvodu podobnosti označení a výrobků nebo služeb,
         kterých se označení týkají.

      (viz bod 61)
      4.     Pro průměrného spotřebitele ve Spojeném království existuje nebezpečí záměny mezi slovním označením FLEXI AIR, jehož zápis
         jako ochranné známky Společenství je požadován pro „šampóny; gely, pěny, balzámy a přípravky ve formě sprejů pro úpravu účesů
         a péči o vlasy; laky na vlasy; barviva na vlasy a přípravky na odbarvování vlasů; přípravky na ondulaci a řásnění vlasů; éterické
         oleje“ náležející do třídy 3 ve smyslu Niceské dohody, a slovní ochrannou známkou FLEX, zapsanou dříve ve Spojeném království
         pro „šampóny a přípravky určené k údržbě vlasů“ náležející do téže třídy uvedené dohody, jelikož je jednak rozlišovací způsobilost
         starší ochranné známky nízká a dotčená označení jsou podobná ze vzhledového, fonetického i pojmového hlediska, a jednak jsou
         výrobky zčásti totožné a zčásti velmi podobné.

      (viz body 82–83)
      5.     Vzhledem k tomu, že přihláška ochranné známky Společenství podléhá řízením upraveným nařízením č. 40/94, se přihlášená ochranná
         známka povinně nezapíše, na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) téhož nařízení, pokud majitel ochranné
         známky dříve zapsané v některém členském státě podá námitky a pokud mezi dotčenými ochrannými známkami existuje nebezpečí
         záměny ve smyslu uvedeného čl. 8 odst. 1 písm. b). Naproti tomu předběžný přezkum otázky, zda může být starší národní ochranná
         známka platně namítána na základě vnitrostátní právní úpravy, ze které vychází, a posouzení nebezpečí záměny mezi oběma dotyčnými
         ochrannými známkami podle této vnitrostátní právní úpravy, nejsou upraveny nařízením č. 40/94.

       (viz bod 91)
      6.     Nařízení č. 40/94 nemůže majiteli starší národní ochranné známky přiznat širší práva ve vztahu k přihlášce ochranné známky
         Společenství než práva, která jsou mu přiznána vnitrostátní právní úpravou, ze které tato starší ochranná známka vychází.
         Na základě čl. 4 odst. 1 písm. b) a čl. 4 odst. 2 písm. a), ii) první směrnice 89/104, kterou se sbližují právní předpisy
         členských států o ochranných známkách, totiž byly vnitrostátní právní úpravy členských států týkající se otázky nebezpečí
         záměny mezi přihlašovanou ochrannou známkou a starší národní ochrannou známkou plně harmonizovány. Normativní obsah těchto
         ustanovení směrnice 89/104 je přitom totožný s obsahem čl. 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) nařízení č. 40/94.

       (viz bod 92)
ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      16. března 2005 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky FLEXI AIR – Starší slovní ochranná známka FLEX – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Návrh na provedení důkazu o skutečném užívání – Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) a čl. 43 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T‑112/03,
      L'Oréal SA,  se sídlem v Paříži (Francie), zastoupená X. Buffetem Delmasem d'Autane, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM),  zastoupenému B. Filtenborg, S. Laitinen a G. Schneiderem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      přičemž druhým účastníkem řízení u odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) je
      Revlon (Švýcarsko) SA, se sídlem v Schlieren (Švýcarsko),

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné
         známky a vzory) ze dne 15. ledna 2003 (věc R 396/2001-4) týkajícímu se námitkového řízení mezi L'Oréal SA a Revlon (Švýcarsko)
         SA,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení J. Pirrung, předseda, A. W. H. Meij a I. Pelikánová, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Pastor, náměstkyně vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 27. března 2003,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 31. července 2003,
      s přihlédnutím k dodatečné dokumentaci připojené k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 8. září 2003, a to kopii rozhodnutí druhého
         odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) ze dne 11. července 2003 ve věci R 831/2002-2
         týkajícího se námitkového řízení mezi Revlon (Švýcarsko) SA a Lancôme Parfums et Beauté & Cie,

      s přihlédnutím k replice došlé kanceláři Soudu dne 21. října 2003,
      po jednání konaném dne 28. září 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 9. prosince 1998 podala žalobkyně u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (dále jen „Úřad“)
         přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství
         (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2       Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení FLEXI AIR.
      3       Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, náležejí do třídy 3 Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
         pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „šampóny; gely,
         pěny, balzámy a přípravky ve formě sprejů pro úpravu účesů a péči o vlasy; laky na vlasy; barviva na vlasy a přípravky na
         odbarvování vlasů; přípravky na ondulaci a řásnění vlasů; éterické oleje“.

      4       Dne 30. srpna 1999 byla přihláška ochranné známky zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č.  69/99.

      5       Dne 30. listopadu 1999 podala Revlon (Švýcarsko) SA (dále jen „osoba, která podala námitky“) na základě čl. 42 odst. 1 nařízení
         č. 40/94 námitky proti zápisu přihlašované ochranné známky.

      6       Námitky byly založeny na slovní ochranné známce FLEX (dále jen „starší ochranná známka“), která je předmětem následujících
         zápisů:

      –       zápisu ve Francii pro výrobky náležející do tříd 3 a 34 označené jako „přípravky na bělení a ostatní látky pro praní; přípravky
         na čištění, leštění, cídění a broušení; mýdla, parfémy, éterické oleje, kosmetické přípravky, vlasové vody; zubní pasty; tabák
         (surový nebo zpracovaný); kuřácké potřeby; zápalky“;

      –       zápisu ve Švédsku pro výrobky náležející do třídy 3 označené jako „šampón; vlasový balzám, pěna, lak a gel na vlasy“;
      –       zápisu ve Spojeném království pro výrobky náležející do třídy 3 označené jako „šampóny a přípravky určené k údržbě vlasů“.
      7       Na podporu svých námitek se osoba, která podala námitky, dovolávala relativního důvodu pro zamítnutí zápisu uvedeného v čl.
         8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      8       Dne 7. prosince 1999 byla žalobkyně vyrozuměna, že byly podány námitky proti její přihlášce ochranné známky. Dne 23. března
         2000 vyzvalo námitkové oddělení osobu, která podala námitky, aby do 23. července 2000 předložila nové důkazní materiály na
         podporu svých námitek, a žalobkyni, aby do 23. září 2000 předložila své vyjádření k námitkám.

      9       Žádné vyjádření účastníků řízení Úřad v těchto lhůtách neobdržel.
      10     Dne 27. listopadu 2000 Úřad oběma účastníkům řízení sdělil, že vzhledem k tomu, že neobdržel nová vyjádření, rozhodne na základě
         důkazů, které má k dispozici.

      11     Dne 28. a 29. listopadu 2000 Úřad obdržel vyjádření žalobkyně prohlašující, že z důvodů „nezávislých na její vůli“ se teprve
         právě nyní dozvěděla o námitkách. Žalobkyně rovněž navrhla provedení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky a prohlásila,
         že si vyhrazuje právo předložit žádost o navrácení do původního stavu. Kromě toho připojila kopii svých vyjádření předložených v souvisejícím námitkovém řízení.

      12     Dne 26. března 2001 námitkové oddělení odpovědělo, že nepřihlédne k vyjádřením uvedeným v předcházejícím bodě, vzhledem k tomu,
         že byly doručeny po výše uvedeném sdělení ze dne 27. listopadu 2000.

      13     Rozhodnutím ze dne 27. března 2001 námitkové oddělení zamítlo přihlášku ochranné známky z důvodu nebezpečí záměny mezi přihlašovanou
         ochrannou známkou a starší ochrannou známkou zapsanou ve Spojeném království.

      14     Dne 20. dubna 2001 žalobkyně podala proti tomuto rozhodnutí odvolání na základě článku 59 nařízení č. 40/94.
      15     Rozhodnutím ze dne 15. ledna 2003 (dále jen „napadené rozhodnutí“) čtvrtý odvolací senát odvolání zamítl a uložil žalobkyni
         náhradu nákladů řízení.

       Návrhy účastníků řízení
      16     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil Úřadu náhradu nákladů tohoto řízení a řízení u odvolacího senátu.
      17     Úřad navrhuje, aby Soud:
      –       žalobu zamítl;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      18     Na podporu své žaloby se žalobkyně dovolává tří žalobních důvodů, postupně vycházejících z podstatného porušení procesních
         ustanovení týkajících se návrhu na provedení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky, z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94 a z porušení čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) téhož nařízení.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z podstatného porušení procesních ustanovení týkajících se návrhu na provedení důkazu
            o skutečném užívání
       Argumenty účastníků řízení
      19     Žalobkyně jednak tvrdí, že odvolací senát tím, že potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení o zamítnutí návrhu na provedení
         důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky, porušil čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 a pravidlo 22 odst. 1 nařízení
         Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01,
         s. 189). Upřesňuje, že jelikož žádné z těchto ustanovení nestanoví lhůtu pro podání návrhu na provedení důkazu o skutečném
         užívání, může být takový návrh předložen až do ukončení námitkového řízení, ke kterému v projednávaném případě došlo až 27.
         března 2001, k datu rozhodnutí námitkového oddělení.

      20     Žalobkyně kromě toho uplatňuje, že odvolací senát tím, že potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení o zamítnutí návrhu na provedení
         důkazu o skutečném užívání, porušil zásadu funkční kontinuity, jak byla formulována rozsudky Soudu ze dne 8. července 1999,
         Procter & Gamble v. OHIM (BABY-DRY) (T‑163/98, Recueil, s. II‑2383), ze dne 16. února 2000, Procter & Gamble v. OHIM (Tvar
         mýdla) (T‑122/99, Recueil, s. II‑265), ze dne 5. června 2002, Hershey Foods v. OHIM (Kiss Device with plume) (T‑198/00, Recueil,
         s. II‑2567), ze dne 12. prosince 2002, Procter & Gamble v. OHIM (Tvar mýdla) (T‑63/01, Recueil, s. II‑5255), a ze dne 23.
         září 2003, Henkel v. OHIM – LHS (UK) (KLEENCARE) (T‑308/01, Recueil, s. II‑3253).

      21     Úřad zpochybňuje opodstatněnost tohoto žalobního důvodu.
       Závěry Soudu
      22     Úvodem je namístě uvést, že pravidlo 22 odst. 1 nařízení č. 2868/95 v projednávaném případě postrádá relevanci. Stanoví totiž,
         že má-li osoba, která podala námitky, předložit důkaz o užívání starší ochranné známky, vyzve ji Úřad, aby poskytla požadovaný
         důkaz ve lhůtě, kterou jí stanoví. V rámci projednávaného sporu však nevyvstává otázka, do jakého okamžiku může být předložen
         důkaz o skutečném užívání starší ochranné známky, ale do jakého okamžiku může být provedení tohoto důkazu navrženo.

      23     Dále je třeba konstatovat, že odvolací senát měl v bodě 16 napadeného rozhodnutí za to, že návrh žalobkyně na provedení důkazu
         o skutečném užívání starší ochranné známky nebyl předložen ve stanovené lhůtě a nemusel být vzat v úvahu pro rozhodnutí o námitkách.

      24     Za účelem přezkumu opodstatněnosti tohoto zjištění je třeba nejdříve připomenout, že v souladu s čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení
         č. 40/94 se má za účelem průzkumu námitek podaných na základě článku 42 téhož nařízení za to, že starší ochranná známka byla
         skutečně užívána, až do okamžiku, kdy je předložen návrh přihlašovatele na provedení důkazu o takovém užívání. Účelem předložení
         takového návrhu je tedy přenesení důkazního břemene o skutečném užívání (nebo řádných důvodech pro neužívání) na osobu, která
         podala námitky, přičemž nejsou-li takové důkazy předloženy, její námitky se zamítnou. Aby takový účinek nastal, musí být návrh
         formulován u Úřadu výslovně a včas [rozsudek Soudu ze dne 17. března 2004, El Corte Inglés v. OHIM – González Cabello a Iberia
         Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), T‑183/02 a T‑184/02, Recueil, s. II-965, bod 38].

      25     K tomuto bodu je zajisté namístě uvést, že devátý bod odůvodnění nařízení č. 40/94 uvádí, „že není důvod chránit ochranné
         známky Společenství ani starší ochranné známky, které jim odporují, pokud nejsou skutečně užívány“. V tomto ohledu je třeba,
         aby nebyly neprávem omezeny možnosti přihlašovatele ochranné známky požadovat důkaz o užívání ochranné známky dovolávané proti
         zápisu přihlašované ochranné známky.

      26     Skutečné užívání starší ochranné známky přitom představuje otázku, která musí, pokud je přihlašovatelem ochranné známky vznesena,
         být vyřešena předtím, než je rozhodnuto o samotných námitkách.

      27     V tomto ohledu vzhledem k tomu, že námitkové řízení i řízení o odvolání jsou obě spornými řízeními, Úřad vyzývá účastníky
         tak často, jak je to nezbytné, aby předložili svá vyjádření ke sdělením, která jim zaslal, nebo ke sdělením, která předložili
         ostatní účastníci řízení (viz v tomto smyslu čl. 43 odst. 1 a čl. 61 odst. 2 nařízení č. 40/94). Za účelem lepší organizace
         řízení musejí být tato vyjádření v zásadě předložena ve lhůtě stanovené Úřadem.

      28     V projednávaném případě námitkové oddělení dopisem ze dne 23. března 2000 a v souladu s čl. 43 odst. 1 nařízení č. 40/94 vyzvalo
         osobu, která podala námitky, aby do 23. července 2000 předložila nové důkazní materiály na podporu svých námitek, a žalobkyni,
         aby do 23. září 2000 předložila své vyjádření k námitkám. Žalobkyně tedy v zásadě měla navrhnout provedení důkazu o skutečném
         užívání starší ochranné známky ve stanovené lhůtě, tedy do 23. září 2000.

      29     Spis neobsahuje žádnou skutečnost, která by mohla odůvodnit odchylku od této zásady. Takovou skutečnost konkrétněji nepředstavují
         žalobkyní dovolávané důvody „nezávislé na její vůli“, uvedené v bodě 11 výše. Žalobkyně totiž v odpovědi na ústní otázku Soudu
         tvrdila, že se v tomto případě jednalo o administrativní pochybení, za které odpovídá.

      30     Za těchto podmínek mělo námitkové oddělení právem za to, že návrh na provedení důkazu o skutečném užívání předložený žalobkyní
         sděleními ze dne 28. a 29. listopadu 2000 nebyl předložen včas, a že jej tudíž odmítlo.

      31     Z toho vyplývá, že odvolací senát neporušil čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94, když měl v bodě 16 napadeného rozhodnutí za
         to, že tento návrh nebyl předložen ve stanovené lhůtě.

      32     Dále, pokud jde o argument vycházející ze zásady funkční kontinuity, je namístě konstatovat, že relevantní body odvolání podaného
         žalobkyní u odvolacího senátu zní následovně (viz body 2.2.9 a 3.10 odvolání):

      „[...] účastník řízení podávající odvolání podpůrně navrhuje v souladu s článkem 62 [nařízení č. 40/94], aby odvolací senát
         rozhodl místo námitkového oddělení a připustil návrh na provedení důkazu účastníka řízení podávajícího odvolání ohledně užívání
         starší ochranné známky zapsané ve Spojeném království, nebo vrátil věc zpět námitkovému oddělení, aby vyhovělo návrhu účastníka
         řízení podávajícího odvolání.“ („[…] the appellant asks, subsidiarily, that, in accordance with Article 62 CTMR, the Board
         exercise the power within the competence of the Opposition Division and accept the appellant’s request for evidence of use
         of the earlier opposing U.K. trademark or remit the case to the Opposition Division for compliance with the applicant’s request
         for said evidence of use.“).

      33     Z toho vyplývá, že žalobkyně u odvolacího senátu podpůrně zopakovala svůj návrh na provedení důkazu o skutečném užívání starší
         ochranné známky.

      34     V napadeném rozhodnutí však odvolací senát nezmínil tento podpůrný návrh, přestože zamítl hlavní návrh týkající se nebezpečí
         záměny.

      35     Toto pochybení nicméně neodůvodňuje zrušení napadeného rozhodnutí, jelikož odvolací senát mohl oprávněně odmítnout tento podpůrný
         návrh na provedení důkazu o skutečném užívání, aniž by porušil zásadu funkční kontinuity.

      36     Pravomoc odvolacích senátů Úřadu totiž zahrnuje přezkum rozhodnutí přijatých odděleními Úřadu v prvním stupni. V rámci tohoto
         přezkumu závisí rozhodnutí o odvolání na otázce, zda nové rozhodnutí mající stejný výrok jako rozhodnutí, které je předmětem
         odvolání, může, či nemůže být legálně přijato v okamžiku, kdy je o odvolání rozhodováno. Odvolací senáty tak mohou, s jedinou
         výhradou čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94, odvolání vyhovět na základě nových skutečností dovolávaných účastníkem, který podal
         odvolání, nebo také na základě nových důkazů předložených tímto účastníkem (výše uvedený rozsudek KLEENCARE, bod 26). Kromě
         toho není rozsah přezkumu rozhodnutí, které je předmětem odvolání, který musí odvolací senát provést, v zásadě omezen na důvody
         dovolávané účastníkem, který podal odvolání. I když tedy účastník, který podal odvolání, nevznesl konkrétní důvod, je přesto
         odvolací senát povinen přezkoumat ve světle všech relevantních skutkových a právních skutečností, zda nové rozhodnutí mající
         stejný výrok jako rozhodnutí, které je předmětem odvolání, může, či nemůže být legálně přijato v okamžiku, kdy je o odvolání
         rozhodováno (výše uvedený rozsudek KLEENCARE, bod 29).

      37     V projednávaném případě je však třeba odpovědět na otázku, zda v okamžiku, kdy odvolací senát rozhodoval, mohl legálně přijmout
         rozhodnutí, které stejně jako rozhodnutí námitkového oddělení odmítlo návrh na provedení důkazu o skutečném užívání, kladně.
         Žalobkyně totiž u odvolacího senátu nepředložila žádnou novou skutečnost odůvodňující absenci podání tohoto návrhu ve lhůtě
         stanovené námitkovým oddělením. Vzhledem k tomu, že se v tomto ohledu skutkový stav oproti skutkovému stavu, který existoval
         v době, kdy o věci rozhodovalo námitkového oddělení, nezměnil, mohl mít tedy odvolací senát podobně, jak je uvedeno v bodech
         28 až 31 výše, pokud jde o řízení u námitkového oddělení, oprávněně za to, že u něj podpůrně předložený návrh nebyl předložen
         včas.

      38     Z toho vyplývá, že první žalobní důvod musí být zamítnut.
       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      39     Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát porušil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, když došel k závěru o existenci nebezpečí
         záměny.

      40     V tomto ohledu nejdříve uplatňuje, že vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí je založeno na zápisu starší ochranné známky
         uskutečněném ve Spojeném království, musí být nebezpečí záměny posouzeno ve vztahu k této zemi.

      41     Kromě toho se připojuje ke zjištění odvolacího senátu ohledně nízké rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky.
      42     Dále tvrdí, že odvolací senát chybně došel k závěru, že dotčená označení jsou podobná, takže mohou být zaměněna.
      43     Nízká rozlišovací způsobilost starší ochranné známky měla odvolací senát jednak vést k tomu, že měl posoudit, že pouze úplná
         reprodukce této ochranné známky může způsobit nebezpečí záměny.

      44     Kromě toho kolidující označení nejsou dostatečně podobná, aby způsobila nebezpečí záměny.
      45     Z hlediska vzhledu totiž žalobkyně zaprvé uplatňuje, že označení složené z kombinace dvou výrazů nelze považovat za vzhledově
         srovnatelné s označením složeným pouze z jednoho výrazu, a to tím spíše, že žádný ze dvou výrazů není totožný se starším označením,
         které je kratší. V tomto ohledu se žalobkyně dovolává rozsudku Soudu ze dne 12. prosince 2002, Vedial v. OHIM – France Distribution
         (HUBERT) (T‑110/01, Recueil, s. II‑5275), který je tím významnější, že se na rozdíl od slova „flex“ a od kořene „flexi“ společný
         prvek označení, kterých se týká věc, ve které byl vydán uvedený rozsudek, hláskuje stejným způsobem a má mimořádně vysokou
         rozlišovací způsobilost. Kromě toho se dovolává rozhodnutí odvolacích senátů ve věcech SIMPLELIFE v. SIMPLE LIFE, FREEZOMINT
         v. FREEZE, MILES v. MILESTONE, TAPAS v. TAPARICA, GIRA v. GIRALDA a DRIVE v. DRIVEWAY.

      46     Zadruhé zjištění odvolacího senátu, podle kterého bude spotřebitel automaticky věnovat pozornost první společné části označení,
         není odůvodněno žádným zvláštním důvodem a je neslučitelné s rozhodnutím odvolacího senátu ve věci ORANGEX v. ORANGE X-PRESS.

      47     Z fonetického hlediska žalobkyně tvrdí, že doplněním písmene „i“ do výrazu „flex“ vznikne dodatečná slabika. Navíc je starší
         označení složeno především ze souhlásek, zatímco přihlašované označení obsahuje více samohlásek a ve Spojeném království je
         vyslovováno zpěvným způsobem.

      48     Z pojmového hlediska žalobkyně jednak tvrdí, že osoba, která podala námitky, si je sama vědoma popisného charakteru výrazu
         „flex“, jelikož ochranná známka FLEX byla zapsána do částí rejstříků Spojeného království a Irska týkajících se ochranných
         známek s nízkou rozlišovací způsobilostí a jelikož nezaložila tyto námitky na proslulosti starší ochranné známky ve Spojeném
         království. Žalobkyně z toho vyvozuje, že v anglofonních zemích nemůže výraz „flex“ představovat dominantní prvek označení
         FLEXI AIR. Z gramatického hlediska je naopak jeho nejdůležitějším prvkem výraz „air“, vzhledem k tomu, že výraz „flexi“ může
         být zdrobnělinou přídavného jména „flexible“, blíže určujícího podstatné jméno „air“.

      49     Žalobkyně upřesňuje, že výraz „flexi“ v anglickém jazyce neexistuje a že přihlašované označení je fantazijním pojmenováním.
         Odkazem na výňatek z anglického slovníku také uvádí, že odvolací senát mezi mnohými významy výrazu „air“ vybral jeden z méně
         běžných. Naproti tomu má v angličtině výraz „flex“ vlastní význam, a nemá tedy žádnou rozlišovací způsobilost.

      50     Žalobkyně dodává, že pokud jde o srovnání označení, jsou úvahy napadeného rozhodnutí v rozporu s rozsudkem Soudu ze dne 23.
         října 2002, Matratzen Concord v. OHIM – Hukla Germany (MATRATZEN) (T‑6/01, Recueil, s. II‑4335), jelikož prvek „flex“ není
         v přihlašovaném označení dominantní a jelikož ostatní prvky nejsou zanedbatelné.

      51     Pokud jde o globální posouzení nebezpečí záměny, žalobkyně uvádí, že je nepochybné, že na rozdíl od výrobků, kterých se týká
         věc, ve které byl vydán rozsudek Soudu ze dne 15. ledna 2003, Mystery Drinks v. OHIM – Karlsberg Brauerei (MYSTERY) (T‑99/01,
         Recueil, s. II‑43), nejsou dotčené výrobky objednávány ústně, ale jsou vystavovány v regálech, čímž činí jakoukoli potenciální
         fonetickou podobnost zanedbatelnou, a tudíž činí zanedbatelným nebezpečí záměny.

      52     Kromě toho žalobkyně tvrdí, když odkazuje na kopie zápisů uskutečněných ve Spojeném království, že se průměrný spotřebitel
         v této zemi nevystavuje nebezpečí, že zamění kolidující ochranné známky, protože se již setkává s velkým počtem jiných ochranných
         známek obsahujících výraz „flex“ pro podobné nebo totožné výrobky.

      53     Žalobkyně rovněž uplatňuje, že úvahy přijaté druhým odvolacím senátem v jeho výše uvedeném rozhodnutí ze dne 11. července
         2003 předloženém žalobkyní kanceláři Soudu dne 8. září 2003 ohledně stanovení neexistence nebezpečí záměny mezi ochrannými
         známkami FLEX a FLEXIUM, jsou v projednávaném případě přímo uplatnitelné. Druhový výraz jako „flex“ tak nemůže být monopolizován.
         Podle žalobkyně je toto rozhodnutí tím významnější, že se týká dvou označení, které je každé složeno pouze z jednoho výrazu,
         zatímco označení přihlašované v projednávaném případě je složeno ze dvou výrazů a že žádný z nich ani žádná z jejich slabik
         není totožná se starším označením („fle-xi-air“).

      54     Úřad zpochybňuje opodstatněnost tohoto žalobního důvodu.
       Závěry Soudu
      55     Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka
         nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo
         služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná
         známka chráněna.

      56     Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby
         pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených.

      57     Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny posouzeno globálně, podle toho, jak označení a dotčené výrobky nebo služby
         vnímá relevantní veřejnost, s ohledem na všechny relevantní faktory v projednávaném případě, zejména vzájemnou závislost mezi
         podobností označení a podobností výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje [viz rozsudek Soudu ze dne 9. července
         2003, Laboratorios RTB v. OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, s. II‑2821, body 31 až
         33 a uvedená judikatura].

      –       K relevantní veřejnosti
      58     Žalobkyně nekritizovala skutečnost, že odvolací senát posoudil nebezpečí záměny ve Spojeném království. Nezpochybnila ani
         posouzení odvolacího senátu, podle kterého je relevantní veřejnost tvořena průměrným spotřebitelem, jehož stupeň pozornosti
         není zvláště vysoký. Za účelem přezkumu tohoto žalobního důvodu má tedy Soud za to, že je namístě vycházet z těchto předpokladů.

      –       K rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky
      59     Mezi účastníky řízení není sporu o tom, jak to konstatoval odvolací senát, že starší ochranná známka má nízkou rozlišovací
         způsobilost.

      60     Žalobkyně nicméně tvrdí, že tato nízká rozlišovací způsobilost měla odvolací senát vést k tomu, že měl posoudit, že pouze
         úplná reprodukce starší ochranné známky může způsobit nebezpečí záměny.

      61     Toto tvrzení musí být odmítnuto. Ačkoliv totiž musí být pro posouzení nebezpečí záměny (viz analogicky rozsudek Soudního dvora
         ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil, s. I‑5507, bod 24) zohledněna rozlišovací způsobilost starší ochranné známky,
         je tato rozlišovací způsobilost pouze jednou ze skutečností mezi jinými přicházejícími v úvahu v rámci tohoto posouzení. Tak
         může existovat i v případě jednak starší ochranné známky s nízkou rozlišovací způsobilostí a jednak přihlašované ochranné
         známky, která nepředstavuje její úplnou reprodukci, nebezpečí záměny zejména z důvodu podobnosti označení a výrobků nebo služeb,
         kterých se označení týkají.

      –       Ke srovnání dotčených výrobků
      62     Žalobkyně nezpochybnila zjištění odvolacího senátu, podle kterého jsou dotčené výrobky zčásti totožné a zčásti velmi podobné.
         Za účelem přezkumu tohoto žalobního důvodu tedy Soud usuzuje, že je namístě z tohoto zjištění vycházet.

      –       K dotčeným označením
      63     Jak vyplývá z ustálené judikatury, musí být globální posouzení nebezpečí záměny, co se týče vzhledové, fonetické nebo pojmové
         podobnosti kolidujících označení, založeno na celkovém dojmu, kterým tato označení působí s přihlédnutím zejména k jejich
         rozlišovacím a dominantním prvkům [viz rozsudek Soudu ze dne 14. října 2003, Phillips-Van Heusen v. OHIM – Pash Textilvertrieb
         und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Recueil, s. II‑4335, bod 47 a uvedená judikatura].

      64     Ze vzhledového hlediska měl odvolací senát za to, že označení FLEXI AIR je především složeno z výrazu „flex“. Kromě toho vzhledem
         k tomu, že je prvek „flex“ umístěn na začátku, může mít významnější vliv než zbytek přihlašovaného označení. Slovo „air“ se
         nachází v druhotném postavení a je kratší. Spotřebitelé si obecně lépe zapamatují začátek označení než jeho konec. Dominantní
         charakter prvku „flex“ není podstatně pozměněn přidáním písmene „i“. Odvolací senát z toho vyvodil, že označení jsou vzhledově
         podobná.

      65     Tato zjištění nejsou stižena žádným pochybením a argumenty předložené v tomto ohledu žalobkyní, uvedené v bodech 45 a 46 výše,
         nemohou být přijaty.

      66     Pokud jde o první skupinu argumentů, je třeba jednak uvést, že není žádný důvod, aby označení složené ze dvou výrazů a označení
         složené pouze z jednoho výrazu nemohly být vzhledově podobné. Kromě toho skutečnost, že žádný z obou výrazů přihlašovaného
         označení není totožný se starším označením, ani skutečnost, že je toto starší označení krátké, nemohou v projednávaném případě
         vyvrátit vzhledovou podobnost vyvolanou shodou čtyř z osmi písmen přihlašovaného označení, umístěných ve stejném pořadí a na
         začátku obou označení.

      67     Pokud jde o argument vycházející z výše uvedeného rozsudku HUBERT, stačí uvést, že závěr vycházející z tohoto rozsudku, podle
         kterého je globální vzhledový dojem z dotčených označení odlišný, je založen zejména na obrazovém prvku jednoho z těchto označení
         (bod 54), zatímco označení v projednávaném případě jsou obě slovní.

      68     Pokud jde o dřívější rozhodnutí odvolacích senátů uvedená v bodech 45 a 46 výše, je namístě připomenout, že podle ustálené
         judikatury musí být legalita rozhodnutí odvolacích senátů týkajících se zápisu označení jako ochranných známek Společenství
         posouzena výhradně na základě nařízení č. 40/94 tak, jak je vykládáno soudem Společenství, a nikoli na základě dřívější rozhodovací
         praxe odvolacích senátů [rozsudek Soudu ze dne 27. února 2002, Streamserve v. OHIM (STREAMSERVE), T‑106/00, Recueil, s. II‑723,
         bod 66, nezpochybněný usnesením Soudního dvora ze dne 5. února 2004, Streamserve v. OHIM, C‑150/02 P, Recueil, s. I-1461].
         Kromě toho ačkoliv mohou skutkové nebo právní důvody obsažené v dřívějším rozhodnutí zajisté představovat argumenty na podporu
         žalobního důvodu vycházejícího z porušení ustanovení nařízení č. 40/94 [rozsudek Soudu ze dne 20. listopadu 2002, Bosch v. OHIM
         (Kit pro a Kit Super Pro), T‑79/01 a T‑86/01, Recueil, s. II‑4881, bod 33], je třeba konstatovat, že se každé z dřívějších
         rozhodnutí uvedených v bodech 45 a 46 výše týká označení, jejichž vzhledová podobnost není srovnatelná s podobností v projednávaném
         případě.

      69     Konečně pokud jde o údajný nedostatek odůvodnění uvedený v bodě 46 výše, je namístě konstatovat, že odvolací senát měl za
         to, že si spotřebitelé obecně lépe zapamatují začátek označení než jeho konec (bod 33 napadeného rozhodnutí). V tomto ohledu
         mu nelze vytýkat, že se k tomuto bodu blíže nevyjádřil.

      70     Pokud jde o fonetické srovnání, měl odvolací senát za to, že začátek označení hraje z tohoto hlediska rovněž podstatnou roli.
         Odlišnost ve výslovnosti je způsobena pouze koncovkou přihlašovaného označení a je nepatrná. Jemný zvuk písmena „i“ a v angličtině
         otevřená výslovnost výrazu „air“ vedou k fonetické shodě prvku „flex“, a zvláště k převaze písmene „x“ ve výslovnosti. Podle
         odvolacího senátu jsou tedy označení foneticky podobná.

      71     Tato zjištění rovněž nejsou chybná.
      72     Argumenty, které žalobkyně vyvozuje z přítomnosti písmene „i“ a z výrazu „air“ v označení FLEXI AIR uvedené v bodě 47 výše
         musí být zamítnuty. Skutečností zůstává, že první čtyři písmena z osmi, která tvoří označení, jsou vyslovována naprosto stejným
         způsobem jako označení FLEX, že písmeno „i“ představuje pouze foneticky zanedbatelný doplněk k těmto prvním čtyřem písmenům
         a že přidání slova „air“ rovněž nemůže vyloučit tuto částečnou totožnost výslovnosti.

      73     Konečně měl odvolací senát z pojmového hlediska za to, že výrazy „flex“ a „flexi“ jsou úzce spjaty, neboť oba navozují pružnost,
         a tedy vitalitu vlasů. Přidání výrazu „air“ nemění tuto pojmovou totožnost. Podle odvolacího senátu mají tedy označení v angličtině
         shodný význam.

      74     Tato zjištění rovněž nejsou stižena pochybením a argumenty předložené v tomto ohledu žalobkyní, uvedené v bodech 48 a 49 výše,
         nemohou být přijaty.

      75     Pokud jde o argument, podle kterého osoba, která podala námitky, si je sama vědoma popisného charakteru výrazu „flex“, stačí
         konstatovat, že taková okolnost, pokud je pravdivá, postrádá pro pojmové posouzení dotčených označení relevanci.

      76     Stejně tak tomu je, pokud jde o argument, podle kterého je výraz „air“ gramaticky nejdůležitějším prvkem přihlašovaného označení,
         jelikož průměrný ne zvláště pozorný spotřebitel nebude gramaticky přezkoumávat dotčená označení.

      77     Pokud jde o argument vztahující se k významu výrazu „air“, stačí uvést, že ať je tento význam jakýkoliv, nemůže vyloučit význam
         prvku „flexi“, tudíž ani pojmovou podobnost vyvolanou tímto prvkem.

      78     Argumenty vycházející z neexistence rozlišovací způsobilosti staršího označení, z toho, že výraz „flexi“ neexistuje v anglickém
         jazyce, a z toho, že je označení FLEXI AIR fantazijním pojmenováním, musí být rovněž zamítnuty, jelikož nemohou vyloučit skutečnost,
         že každý z výrazů „flex“ a „flexi“ v angličtině odkazuje na pružnost [viz pokud jde o španělský jazyk, rozsudek Soudu ze dne
         18. února 2004, Koubi v. OHIM – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03, Recueil, s. II-719, bod 48].

      79     Pokud jde dále o argument uvedený v bodě 50 výše, je namístě uvést, že výše uvedený rozsudek MATRATZEN sice uvádí, že komplexní
         ochranná známka může být považována za srovnatelnou s jinou ochrannou známkou totožnou nebo srovnatelnou s jedním z prvků
         komplexní ochranné známky pouze tehdy, když tento prvek představuje dominantní prvek v globálním dojmu vyvolaném komplexní
         ochrannou známkou. Ochranná známka, které se toto zjištění týká, však není zdaleka srovnatelná s přihlašovanou ochrannou známkou
         v projednávaném případě, zejména proto, že obsahuje obrazový prvek.

      80     Je tedy namístě dojít k závěru, že odvolací senát měl právem za to, že dotčená označení jsou podobná ze vzhledového, fonetického
         i pojmového hlediska.

      –       K nebezpečí záměny
      81     Podle odvolacího senátu existuje nebezpečí, že se spotřebitelé budou domnívat, že nepatrná odlišnost mezi označeními odráží
         rozmanitost v povaze výrobků nebo vyplývá z marketingových úvah, a nikoli že tato odlišnost určuje různý obchodní původ. Odvolací
         senát tedy došel k závěru, že ve Spojeném království existuje nebezpečí záměny.

      82     V tomto ohledu je třeba uvést, že není zpochybňována nízká rozlišovací způsobilost starší ochranné známky, že dotčená označení
         jsou podobná ze vzhledového, fonetického i pojmového hlediska a že výrobky jsou zčásti totožné a zčásti velmi podobné.

      83     Za těchto podmínek je třeba dojít k závěru, že existuje nebezpečí záměny.
      84     Argument žalobkyně uvedený v bodě 51 výše, podle kterého je fonetická podobnost označení zanedbatelná, musí být zamítnut.
         Vzhledem k tomu, že označení jsou podobná a výrobky jsou zčásti totožné a zčásti velmi podobné, totiž otázka, v jakém rozsahu
         přispívá fonetická podobnost označení k nebezpečí záměny, není relevantní.

      85     Argument uvedený v bodě 52 výše vycházející z existence jiných ochranných známek ve Spojeném království obsahujících výraz
         „flex“, musí být rovněž zamítnut. Je totiž třeba připomenout, že právě tato okolnost přiměla odvolací senát k tomu, aby v bodě
         27 napadeného rozhodnutí shledal, že starší ochranná známka má nízkou rozlišovací způsobilost, a následně došel k závěru,
         že ve Spojeném království existuje nebezpečí záměny (viz bod 81 výše). Tento závěr byl potvrzen (viz bod 83 výše). Žalobkyně
         se ostatně výslovně připojila ke zjištění, podle kterého má starší ochranná známka nízkou rozlišovací způsobilost (viz body
         41 a 59 výše).

      86     Konečně pokud jde o argumenty vycházející z rozhodnutí druhého odvolacího senátu ze dne 11. července 2003, uvedené v bodě
         53 výše, je třeba ještě připomenout, že legalita rozhodnutí odvolacích senátů týkajících se zápisu označení jako ochranných
         známek Společenství musí být posouzena výhradně na základě nařízení č. 40/94 tak, jak je vykládáno soudem Společenství, a nikoli
         na základě dřívější rozhodovací praxe odvolacích senátů, přičemž skutkové nebo právní důvody obsažené v dřívějším rozhodnutí
         mohou přesto představovat argumenty na podporu žalobního důvodu vycházejícího z porušení ustanovení tohoto nařízení (viz bod
         68 výše). Je však namístě poznamenat, že vztah mezi označeními, která jsou předmětem výše uvedeného rozhodnutí druhého odvolacího
         senátu, není srovnatelný se vztahem mezi označeními v projednávaném případě. Označení FLEXIUM je totiž tvořeno jedním slovem,
         z kterého není možné oddělit výraz „flex“, zatímco výrazy „flex“ a „flexi“ mohou být z označení FLEXI AIR snadno odděleny.
         Kromě toho je třeba uvést, že závěr, podle kterého mezi ochrannými známkami v projednávaném případě existuje nebezpečí záměny,
         nemůže být chápán tak, že vede k monopolizaci výrazu „flex“.

      87     Ve světle výše uvedeného je namístě dojít k závěru, že odvolací senát neporušil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94,
         když usoudil, že mezi dotčenými označeními existuje nebezpečí záměny.

      88     Druhý žalobní důvod tedy musí být zamítnut.
       K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      89     Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát porušil čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) nařízení č. 40/94, když se nezabýval tím, zda může
         být starší ochranná známka platně namítána na základě práva Spojeného království, a když neposoudil nebezpečí záměny podle
         tohoto práva. Upřesňuje, že toto ustanovení nemůže přiznat majiteli národní ochranné známky širší práva ve vztahu k přihlášce
         ochranné známky Společenství než práva, která má na základě vnitrostátní právní úpravy. Opomenutí odvolacího senátu však může
         přiznat starší ochranné známce širší ochranu na úrovni Společenství než na vnitrostátní úrovni.

      90     Úřad zpochybňuje opodstatněnost tohoto žalobního důvodu.
       Závěry Soudu
      91     Je třeba uvést, že přihláška ochranné známky Společenství podléhá řízením upraveným nařízením č. 40/94. Na základě čl. 8 odst. 1
         písm. b) a čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) téhož nařízení se tak přihlášená ochranná známka povinně nezapíše, pokud existuje ve
         smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nebezpečí záměny s ochrannou známkou dříve zapsanou v členském státě. Předběžný přezkum otázky,
         zda může být tato starší národní ochranná známka platně namítána na základě vnitrostátní právní úpravy, z které vychází, a posouzení
         nebezpečí záměny mezi oběma dotyčnými ochrannými známkami podle této vnitrostátní právní úpravy však nejsou upraveny nařízením
         č. 40/94.

      92     Navíc je namístě uvést, že tento žalobní důvod vychází z předpokladu, podle kterého nařízení č. 40/94 přiznává majiteli starší
         národní ochranné známky širší práva ve vztahu k přihlášce ochranné známky Společenství než práva, která jsou mu přiznána vnitrostátní
         právní úpravou, z které tato starší ochranná známka vychází. Na základě čl. 4 odst. 1 písm. b) a čl. 4 odst. 2 písm. a), ii)
         první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách
         (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92) však byly vnitrostátní právní úpravy členských států týkající se otázky
         nebezpečí záměny mezi přihlašovanou ochrannou známkou a starší národní ochrannou známkou plně harmonizovány. Normativní obsah
         těchto ustanovení směrnice 89/104 je totožný s obsahem čl. 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) nařízení č. 40/94.
         Za těchto podmínek předpoklad uplatněný žalobkyní není namístě.

      93     Třetí žalobní důvod tedy musí být zamítnut.
      94     Vzhledem k tomu, že všechny žalobní důvody musí být zamítnuty, musí být žaloba rovněž zamítnuta.
       K nákladům řízení
      95     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení,
         pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. V projednávaném případě byla žalobkyně
         ve sporu neúspěšná a Úřad požadoval náhradu nákladů ve svém návrhu. Je tedy namístě uložit žalobkyni náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 16. března 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 20. října 2011.#Interedil Srl, v likvidaci proti Fallimento Interedil Srl a Intesa Gestione Crediti SpA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Bari - Itálie.#Řízení o předběžné otázce - Pravomoc soudu nižšího stupně položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku - Nařízení (ES) č. 1346/2000 - Úpadková řízení - Mezinárodní příslušnost - Místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka - Přemístění sídla do jiného členského státu - Pojem ‚provozovna‘.#Věc C-396/09.

text:
      Věc C-396/09
      Interedil Srl, v likvidaci
      v.
      Fallimento Interedil Srl
      a
      Intesa Gestione Crediti SpA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Bari)
      „Řízení o předběžné otázce – Pravomoc soudu nižšího stupně položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku – Nařízení (ES) č. 1346/2000 – Úpadková řízení – Mezinárodní příslušnost – Místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka – Přemístění sídla do jiného členského státu – Pojem ‚provozovna‘“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Akt přijatý na základě hlavy IV třetí části Smlouvy o ES
      (Článek 267 SFEU)
      2.        Unijní právo – Přednost – Odporující vnitrostátní právo – Automatická nepoužitelnost existujících norem – Povinnost dodržet
            instrukce vyššího soudu, které nejsou v souladu s unijním právem – Nepřípustnost
      (Článek 267 SFEU)
      3.        Soudní spolupráce v občanskoprávních věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000 – Mezinárodní příslušnost pro zahájení
            úpadkového řízení – Soudy členského státu, ve kterém se nachází místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka
      (Nařízení Rady č. 1346/2000, čl. 3 odst. 1)
      4.        Soudní spolupráce v občanských věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000 –Mezinárodní příslušnost pro zahájení úpadkového
            řízení – Soudy členského státu, ve kterém se nachází místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka – Kritéria určení
      (Nařízení Rady č. 1346/2000, čl. 3 odst. 1 druhá věta)
      5.        Soudní spolupráce v občanskoprávních věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000 – Mezinárodní příslušnost pro zahájení
            úpadkového řízení – Vedlejší úpadkové řízení
      (Nařízení Rady č. 1346/2000, čl. 3 odst. 2)
      1.        Podle článku 267 SFEU mají soudy, jejichž rozhodnutí mohou být napadena opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, od
         1. prosince 2009 právo obrátit na Soudní dvůr se žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, pokud rozhodují ve věci týkající
         se aktů přijatých na základě hlavy IV Smlouvy.

      Vzhledem k cíli efektivní spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, který sleduje článek 267 SFEU, a zásadě hospodárnosti
         řízení má Soudní dvůr od 1. prosince 2009 pravomoc rozhodovat o žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce předložených soudy,
         jejichž rozhodnutí lze napadnout opravným prostředkem podle vnitrostátního práva, a to dokonce i když byla žádost předložena
         před tímto datem.

      (viz body 19–20)
      2.        Unijní právo brání tomu, aby byl vnitrostátní soud vázán vnitrostátním procesním pravidlem, podle kterého jsou pro něj závazná
         posouzení podaná vyšším vnitrostátním soudem, pokud se zdá, že posouzení podaná tímto vyšším soudem nejsou v souladu s unijním
         právem, jak je vykládáno Soudním dvorem.

      Zaprvé totiž existence vnitrostátního procesního pravidla, na jehož základě soudy, které nerozhodují v posledním stupni jsou
         vázány posouzeními provedenými vyšším soudem, nemůže zpochybnit možnost, kterou mají vnitrostátní soudy, které nerozhodují
         v posledním stupni, aby Soudnímu dvoru předložily žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, mají-li pochybnosti ohledně výkladu
         unijního práva.

      Zadruhé rozsudkem, který Soudní dvůr vydá v řízení o předběžné otázce, je vnitrostátní soud pro účely vyřešení sporu v původním
         řízení vázán, pokud jde o výklad či platnost dotčených aktů unijních orgánů.

      Mimoto má vnitrostátní soud pověřený v rámci své pravomoci uplatňováním ustanovení práva Unie povinnost zajistit plný účinek
         těchto ustanovení i tak, že ze své vlastní pravomoci podle potřeby ponechá nepoužité jakékoli odporující ustanovení vnitrostátních
         právních předpisů, aniž musí nejprve žádat o jeho odstranění legislativní cestou nebo jakýmkoliv jiným ústavním postupem či
         na toto odstranění čekat.

      (viz body 35–36, 38–39, výrok 1)
      3.        Pojem „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy“ dlužníka, uvedený v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 o úpadkovém řízení,
         musí být vykládán s odkazem na unijní právo.

      Jedná se totiž o specifický pojem nařízení, a je tedy třeba jej vykládat jednotně a nezávisle na vnitrostátních právních předpisech.
      (viz body 43–44, výrok 2)
      4.        Pro určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužící společnosti, musí být čl. 3 odst. 1 druhá věta nařízení č. 1346/2000
         o úpadkovém řízení vykládán v tom smyslu, že při určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužící společnosti, je třeba
         upřednostnit místo ústřední správy této společnosti, jak může být zjištěno pomocí objektivních a pro třetí osoby zjistitelných
         skutečností. V případě, že se řídící a kontrolní orgány společnosti nacházejí v místě jejího sídla a rozhodnutí o správě této
         společnosti jsou přijímána způsobem zjistitelným pro třetí osoby na tomto místě, nemůže být domněnka stanovená v tomto ustanovení
         vyvrácena. Pokud se místo ústřední správy společnosti nenachází v jejím sídle, může být existence aktiv společnosti a smluv
         na jejich finanční využití v jiném členském státě než ve státě sídla této společnosti považována za skutečnosti dostačující
         k vyvrácení této domněnky pouze za podmínky, že celkové posouzení všech relevantních skutečností připustí třetími osobami
         ověřitelné zjištění, že se skutečné místo, kde je soustředěno řízení a kontrola uvedené společnosti, jakož i správa jejích
         zájmů nacházejí v jiném členském státě.

      V případě přemístění sídla dlužící společnosti před podáním návrhu na zahájení úpadkového řízení se vychází z domněnky, že
         se místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy této společnosti, nachází v jejím novém sídle.

      (viz bod 59, výrok 3)
      5.        Pojem „provozovna“ ve smyslu čl. 3 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 o úpadkovém řízení musí být vykládán v tom smyslu, že vyžaduje
         existenci struktury obsahující minimální míru organizace a určitou stabilitu s cílem výkonu hospodářské činnosti. Pouhá existence
         jednotlivých majetkových hodnot nebo bankovních účtů v zásadě této definici neodpovídá.

      (viz bod 64, výrok 4)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      20. října 2011(*)

      „Řízení o předběžné otázce – Pravomoc soudu nižšího stupně položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku – Nařízení (ES) č. 1346/2000 – Úpadková řízení – Mezinárodní příslušnost – Místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka – Přemístění sídla do jiného členského státu – Pojem ‚provozovna‘ “
      Ve věci C‑396/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale di Bari
         (Itálie) ze dne 6. července 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 13. října 2009, v řízení

      Interedil Srl, v likvidaci

      proti
      Fallimento Interedil Srl,

      Intesa Gestione Crediti SpA,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M. Safjan, A. Borg Barthet, M. Ilešič a M. Berger (zpravodajka), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. ledna 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Interedil Srl, v likvidaci, P. Troianiellem, avvocato,
      –        za Fallimento Interedil Srl G. Labancou, avvocato,
      –        za Intesa Gestione Crediti SpA G. Costantinem, avvocato,
      –        za Evropskou komisi N. Bambarou a S. Petrovou, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 10. března 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 3 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém
         řízení (Úř. věst. L 160, s. 1; Zvl. vyd. 19/01, s. 191, dále jen „nařízení“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Interedil Srl, v likvidaci (dále jen „Interedil“), a společnostmi Fallimento
         Interedil Srl a Intesa Gestione Crediti SpA. (dále jen „Intesa“), jejíž právní nástupkyní se stala Italfondario SpA, týkajícího
         se návrhu na zahájení úpadkového řízení podaného společností Intesa proti společnosti Interedil.

       Právní rámec
       Unijní právo
      3        Nařízení bylo přijato zejména na základě čl. 61 písm. c) ES a čl. 67 odst. 1 ES.

      4        Článek 2 nařízení, určený definicím, stanoví:

      „Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
      a)      ‚úpadkovým řízením‘ kolektivní řízení uvedená v čl. 1 odst. 1. Seznam těchto řízení je obsažen v příloze A;
            [...]
      h)      ,provozovnou‘ jakékoli provozní místo, kde dlužník vykonává nikoli přechodnou hospodářskou činnost za pomoci lidských a materiálních
         zdrojů.“

      5        Pokud jde o Itálii, seznam uvedený v příloze A nařízení zejména uvádí řízení „fallimento“.

      6        Článek 3 nařízení, který upravuje mezinárodní příslušnost, stanoví:

      „1.      Soudy členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, jsou příslušné k zahájení úpadkového řízení.
         V případě společnosti nebo právnické osoby se za místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, považuje sídlo, pokud není prokázán
         opak.

      2.      Pokud jsou hlavní zájmy dlužníka soustředěny na území některého členského státu, jsou soudy jiného členského státu příslušné
         k zahájení úpadkového řízení proti dlužníkovi pouze tehdy, pokud má dlužník provozovnu na území tohoto členského státu. Účinky
         takového řízení jsou omezeny na majetek, který se nachází na území tohoto členského státu.

      [...]“
      7        Třináctý bod odůvodnění nařízení uvádí, že „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, by mělo odpovídat místu, ze kterého
         dlužník obvykle své zájmy spravuje, a je proto zjistitelné třetími osobami“.

       Vnitrostátní právo
      8        Článek 382 italského občanského soudního řádu (Codice di procedura civile), týkající se rozhodování Corte suprema di cassazione
         o otázkách příslušnosti, stanoví:

      „Pokud Corte rozhoduje o otázce příslušnosti, rozhoduje tak, že případně určí příslušný soud [...]“
      9        Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle ustálené judikatury je rozhodnutí vydané Corte suprema di cassazione na základě
         tohoto rozhodnutí konečné a závazné pro soud, který se věcí meritorně zabývá.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10      Interedil byla založena v právní formě „società a responsabilità limitata“ italského práva, jejíž sídlo bylo v Monopoli (Itálie).
         Dne 18. července 2001 bylo její sídlo přemístěno do Londýna (Spojené království). Stejného dne byla vymazána z rejstříku podniků
         italského státu. Po přemístění svého sídla byla Interedil zapsána do rejstříku společností Spojeného království s poznámkou
         „FC“ („Foreign Company“, zahraniční společnost).

      11      Podle prohlášení společnosti Interedil, jak jsou uvedena v předkládacím rozhodnutí, uskutečnila tato společnost zároveň s přemístěním
         svého sídla operace, v jejichž rámci byla získána britskou skupinou Canopus a byly dojednány a uzavřeny smlouvy o prodeji
         podniku. Podle Interedil několik měsíců po přemístění jejího sídla byly nemovitosti nacházející se v Tarente (Itálie) převedeny
         na společnost Windowmist Limited jakožto části převáděného podniku. Interedil rovněž uvedla, že byla dne 22. července 2002
         vymazána z rejstříku společností Spojeného království.

      12      Dne 28. října podala Intesa u Tribunale di Bari návrh na prohlášení konkursu („fallimento“) na společnost Interedil.

      13      Interedil zpochybnila příslušnost tohoto soudu z důvodu, že v důsledku přemístění jejího sídla do Spojeného království byly
         k zahájení úpadkového řízení příslušné pouze soudy posledně uvedeného státu. Dne 13. prosince 2003 podala Intredil žádost
         o předběžné rozhodnutí Corte suprema di cassazione o soudní příslušnosti.

      14      Dne 24. května 2004 Tribunale di Bari v domnění, že námitka nepříslušnosti italských soudů je zjevně neodůvodněná a úpadek
         dotčeného podniku je prokázán, a aniž vyčkal rozhodnutí Corte suprema di cassazione, prohlásil konkurz na majetek společnosti
         Interedil.

      15      Dne 18. června 2004 Interedil podala k předkládajícímu soudu opravný prostředek proti tomuto usnesení o prohlášení konkurzu.

      16      Dne 20. května 2005 Corte suprema di cassazione usnesením rozhodl o předběžné otázce příslušnosti, která mu byla předložena,
         a prohlásil italské soudy za příslušné. Měl za to, že domněnka stanovená v čl. 3 odst. 1 druhé větě nařízení, podle níž místu,
         kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, odpovídá sídlo, může být vyvrácena různými okolnostmi, totiž existencí nemovitého
         majetku Interedil v Itálii, nájemní smlouvou na dva hotelové komplexy a smlouvou uzavřenou s bankovní institucí, jakož i neoznámením
         přemístění sídla společnosti rejstříku podniků v Bari.

      17      Tribunale di Bari maje pochybnosti o opodstatněnosti tohoto posouzení Corte suprema di cassazione vzhledem ke kritériím stanoveným
         Soudním dvorem v jeho rozsudku ze dne 2. května 2006, Eurofood IFSC (C‑341/04, Sb. rozh. s. I‑3813), rozhodl se přerušit řízení
         a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je třeba pojem ,místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka‘, ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení [...] vykládat v souladu
         s právem Společenství nebo vnitrostátním právem, a v případě, že na první alternativu je potřeba odpovědět kladně, co tento
         pojem znamená a jaké jsou rozhodující faktory nebo prvky pro určení ,místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy‘?

      2.      Může být domněnka stanovená čl. 3 odst. 1 nařízení [...], podle níž se ,v případě společnosti nebo právnické osoby za místo,
         kde jsou soustředěny hlavní zájmy, považuje sídlo, pokud není prokázán opak‘, vyvrácena na základě zjištění skutečné podnikatelské
         činnosti v jiném státě než v tom, kde se nachází sídlo společnosti, nebo je nezbytné ověřovat, že společnost nevyvíjela žádnou
         podnikatelskou činnost ve státě, kde má sídlo, aby tato domněnka mohla být vyvrácena?

      3)      Je existence nemovitostí společnosti v jiném členském státě, než je sídlo společnosti, nájemní smlouvy na dva hotelové komplexy
         uzavřené společností, jež je dlužníkem, s jinou společností a existence smlouvy uzavřené společností s bankovní institucí
         dostatečným prvkem nebo faktorem, který by umožňoval považovat domněnku stanovenou článkem 3 nařízení [...] ve prospěch sídla
         společnosti za vyvrácenou, a jsou tyto okolnosti dostatečné k tomu, aby bylo možno mít za to, že společnost má ,provozovnu‘
         v tomto státě ve smyslu čl. 3 odst. 2 nařízení [...]?

      4)      V případě, že se rozhodnutí o soudní příslušnosti, které přijal Corte [suprema] di cassazione v[e výše uvedeném], usnesení
         [...], zakládá na výkladu článku 3 nařízení [...] odlišném od výkladu Soudního dvora, brání článek 382 italského občanského
         soudního řádu, na jehož základě Corte [suprema] di cassazione rozhoduje s konečnou platností a závazně o soudní příslušnosti,
         použití uvedeného ustanovení Společenství, jak je vykládáno Soudním dvorem?“

       K předběžným otázkám
       K pravomoci Soudního dvora
      18      Evropská komise vyjadřuje pochybnosti o pravomoci Soudního dvora k podání odpovědi na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
         Uvádí, že uvedená žádost byla podána ve formě usnesení ze dne 6. července 2009, které Soudnímu dvoru došlo dne 13. října 2009.
         Podle čl. 68 odst. 1 ES ve znění platném k posledně uvedenému datu se mohou obrátit na Soudní dvůr se žádostí o rozhodnutí
         o předběžné otázce za účelem výkladu aktů vydaných orgány Společenství na základě hlavy IV Smlouvy o ES pouze ty vnitrostátní
         soudy, jejichž rozhodnutí již nemohou být napadena opravnými prostředky podle vnitrostátního práva. Zatímco bylo nařízení
         přijato na základě čl. 61 písm. c) ES a čl. 67 odst. 1 ES, které spadají do hlavy IV Smlouvy, rozhodnutí předkládajícího soudu
         mohou být podle Komise předmětem soudního opravného prostředku podle vnitrostátního práva.

      19      V tomto ohledu stačí uvést, že článek 68 ES odpadl vstupem Lisabonské smlouvy v platnost dne 1. prosince 2009 a že omezení
         oprávnění předkládat předběžné otázky Soudnímu dvoru, které stanovil, zmizelo. Podle článku 267 SFEU mají vnitrostátní soudy,
         jejichž rozhodnutí mohou být napadena opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, od tohoto dne právo obrátit na Soudní
         dvůr se žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, pokud rozhodují ve věci týkající se aktů přijatých v oblasti hlavy IV Smlouvy
         o ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. února 2011, Weryński, C‑283/09, Sb. rozh. s. I-00601, body 28 a 29).

      20      V bodech 30 a 31 výše uvedeného rozsudku Weryński rozhodl Soudní dvůr, že vzhledem k cíli efektivní spolupráce mezi Soudním
         dvorem a vnitrostátními soudy, který sleduje článek 267 SFEU, a zásadě hospodárnosti řízení je třeba mít za to, že Soudní
         dvůr má od 1. prosince 2009 pravomoc rozhodovat o žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce předložených soudy, jejichž rozhodnutí
         lze napadnout opravným prostředkem podle vnitrostátního práva, a to dokonce i když byla žádost předložena před tímto datem.

      21      Soudní dvůr tak má každopádně pravomoc rozhodnout o projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

       K přípustnosti předběžných otázek
       K souvislosti předběžných otázek se sporem v původním řízení
      22      V návaznosti na otázku vznesenou Komisí v jejím písemném vyjádření Interedil na jednání uvedla, že jelikož byla vymazána z rejstříku
         společností Spojeného království v červenci 2002, přestala k tomuto dni existovat. Návrh na prohlášení konkursu podaný proti
         ní v říjnu 2003 u Tribunale di Bari je proto údajně bezpředmětný a předběžné otázky jsou nepřípustné.

      23      Podle ustálené judikatury může Soudní dvůr odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy,
         je-li především zjevné, že výklad unijního práva, o který žádá vnitrostátní soud, nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu
         sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém nebo také nedisponuje-li Soudní dvůr skutkovými nebo právními poznatky
         nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek ze dne 7. prosince 2010, VEBIC, C‑439/08,
         Sb. rozh. s. I-12471, bod 42 a citovaná judikatura).

      24      V tomto ohledu je třeba uvést, že se nařízení omezuje na sjednocení pravidel týkajících se mezinárodní příslušnosti, na uznávání
         rozhodnutí a na použitelné právo v oblasti úpadkových řízení, které mají přeshraniční účinky. Otázka přípustnosti návrhu na
         prohlášení konkursu na majetek dlužníka je nadále upravena použitelným vnitrostátním právem.

      25      Z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že byl společností Interedil informován o skutečnosti, že tato společnost
         byla vymazána z rejstříku společností Spojeného království v červenci 2002. Naproti tomu z předkládacího rozhodnutí nijak
         nevyplývá, že tato okolnost podle vnitrostátního práva může bránit zahájení úpadkového řízení. Nelze totiž vyloučit, že vnitrostátní
         právo stanoví možnost zahájení takového řízení za účelem zorganizování vyplacení věřitelů zrušené společnosti.

      26      Tedy není zjevné, že výklad unijního práva požadovaný vnitrostátním soudem nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu
         v původním řízení nebo že se jedná o hypotetický problém.

      27      Námitka nepřípustnosti vznesená společností Interedil tedy musí být zamítnuta.

       K předmětu předběžných otázek
      28      Žalované v původním řízení uvádějí, že otázky jsou nepřípustné z důvodu jejich předmětu. Podle nich z první a čtvrté otázky
         není patrný rozdíl mezi ustanoveními unijního práva a jejich uplatněním vnitrostátními soudy, zatímco druhá a třetí otázka
         Soudní dvůr vyzývají k použití pravidel unijního práva v konkrétním případě, kterým se zabývá předkládající soud.

      29      V rámci řízení o předběžné otázce je Soudní dvůr oprávněn rozhodovat o výkladu nebo platnosti unijního pravidla, a to na základě
         skutečností, které uvedl předkládající soud, kterému přísluší použít uvedené pravidlo na konkrétní případ, kterým se zabývá
         (viz zejména rozsudek ze dne 7. září 2006, Price, C‑149/05, Sb. rozh. s. I‑7691, bod 52 a citovaná judikatura).

      30      Podstatou prvních tří otázek přitom je, jak je třeba vykládat pojem „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy“ dlužníka, ve
         smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení. Vzhledem ke svému předmětu jsou tedy tyto otázky přípustné.

      31      Čtvrtá otázka se týká možnosti předkládajícího soudu odchýlit se od posouzení vyššího soudu v případě, že se vzhledem k výkladu
         poskytnutému Soudním dvorem domnívá, že tato posouzení nejsou v souladu s unijním právem. Tato otázka, jejímž předmětem je
         mechanismus řízení o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, je tak rovněž přípustná.

       K údajné neexistenci sporu
      32      Žalované v původním řízení uvádějí, že otázka příslušnosti italských soudů k zahájení úpadkového řízení byla rozhodnuta ze
         strany Corte suprema di cassazione rozhodnutím, které podle nich nabylo právní moci. Vyvozují z toho, že tedy neexistuje „spor
         probíhající“ před předkládajícím soudem ve smyslu článku 267 SFEU, a že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je z tohoto
         důvodu nepřípustná.

      33      Tuto argumentaci je třeba zkoumat spolu s čtvrtou otázkou, kterou se předkládající soud táže, v jakém rozsahu je vázán výkladem
         unijního práva podaným Corte suprema di cassazione.

       Ke čtvrté otázce
      34      Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je určit, zda unijní právo brání tomu, aby byl vnitrostátní soud vázán vnitrostátním
         procesním pravidlem, podle kterého jsou pro něj závazná posouzení podaná vyšším vnitrostátním soudem, pokud se zdá, že posouzení
         podaná tímto vyšším soudem nejsou v souladu s unijním právem, jak je vykládáno Soudním dvorem.

      35      Soudní dvůr již rozhodl, že existence vnitrostátního procesního pravidla nemůže zpochybnit možnost, kterou mají vnitrostátní
         soudy, které nerozhodují v posledním stupni, aby Soudnímu dvoru předložily žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, mají-li,
         jako je tomu ve věci v původním řízení, pochybnosti ohledně výkladu unijního práva (rozsudek ze dne 5. října 2010, Elčinov,
         C‑173/09, Sb. rozh. s. I-08889, bod 25).

      36      Z ustálené judikatury vyplývá, že rozsudkem, který Soudní dvůr vydá v řízení o předběžné otázce, je vnitrostátní soud pro
         účely vyřešení sporu v původním řízení vázán, pokud jde o výklad či platnost dotčených aktů unijních orgánů (viz zejména výše
         uvedený rozsudek Elčinov, bod 29).

      37      Z toho vyplývá, že vnitrostátní soud, který uplatnil možnost, kterou mu přiznává čl. 267 druhý pododstavec SFEU, je pro účely
         vyřešení sporu v původním řízení vázán výkladem dotčených ustanovení poskytnutým Soudním dvorem a musí případně nepoužít posouzení
         soudu vyššího stupně, pokud má s ohledem na tento výklad za to, že tato posouzení nejsou v souladu s unijním právem (viz zejména
         výše uvedený rozsudek Elčinov, bod 30).

      38      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že na základě ustálené judikatury má vnitrostátní soud pověřený v rámci své pravomoci uplatňováním
         ustanovení unijního práva povinnost zajistit plný účinek těchto ustanovení i tak, že ze své vlastní pravomoci podle potřeby
         ponechá nepoužité jakékoli odporující ustanovení vnitrostátních právních předpisů, a sice v projednávané věci vnitrostátní
         procesní pravidlo dotčené v původním řízení, aniž musí nejprve žádat o jeho odstranění legislativní cestou nebo jakýmkoliv
         jiným ústavním postupem či na toto odstranění čekat (viz zejména výše uvedený rozsudek Elčinov, bod 31).

      39      Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že unijní právo brání tomu, aby byl vnitrostátní
         soud vázán vnitrostátním procesním pravidlem, podle kterého jsou pro něj závazná posouzení podaná vyšším vnitrostátním soudem,
         pokud se zdá, že posouzení podaná tímto vyšším soudem nejsou v souladu s unijním právem, jak je vykládáno Soudním dvorem.

      40      Z týchž důvodů je třeba zamítnout námitku nepřípustnosti, kterou žalované v původním řízení založily na údajné neexistenci
         sporu.

       K první části první otázky
      41      V první části první otázky se předkládající soud táže, zda pojem „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy“ dlužníka, uvedený
         v čl. 3 odst. 1 nařízení, musí být vykládán s odkazem na unijní právo, nebo právo vnitrostátní.

      42      Podle ustálené judikatury z požadavků jak jednotného použití unijního práva, tak zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení
         unijního práva, které za účelem vymezení svého smyslu a působnosti neodkazuje výslovně na právo členských států, musí být
         zpravidla vykládáno v celé Unii autonomním a jednotným způsobem; tento výklad musí být hledán při zohlednění kontextu ustanovení
         a cíle sledovaného dotčenou právní úpravou (viz zejména rozsudek ze dne 29. října 2009, NCC Construction Danmark, C‑174/08,
         Sb. rozh. s. I‑10567, bod 24 a citovaná judikatura).

      43      Pokud jde konkrétně o pojem „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy“ dlužníka ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení, Soudní dvůr
         v bodě 31 svého výše uvedeného rozsudku Eurofood IFSC rozhodl, že se jedná o specifický pojem nařízení, který má samostatný
         význam, a je třeba jej vykládat jednotně a nezávisle na vnitrostátních právních předpisech.

      44      Na první část první otázky je tedy třeba odpovědět tak, že pojem „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy“ dlužníka uvedený
         v čl. 3 odst. 1 nařízení musí být vykládán s odkazem na unijní právo.

       Ke druhé části první otázky, druhé otázce a první části třetí otázky
      45      Podstatou druhé části první otázky, druhé otázky a první části třetí otázky předkládajícího soudu je určit, jak musí být vykládán
         čl. 3 odst. 1 druhá věta nařízení za účelem určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužící společnosti.

      46      Vzhledem k okolnosti, že Interedil podle údajů uvedených v předkládacím usnesení přenesla své sídlo z Itálie do Spojeného
         království v průběhu roku 2001 a následně byla vymazána z rejstříku společností téhož členského státu v průběhu roku 2002,
         je pro poskytnutí úplné odpovědi předkládajícímu soudu rovněž třeba upřesnit, který okamžik je rozhodný pro určení místa,
         kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, s cílem zjistit soud příslušný k zahájení hlavního úpadkového řízení.

       Kritéria relevantní pro určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka
      47      I když nařízení nepodává definici pojmu „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka“, je význam tohoto pojmu přesto
         osvětlen – jak Soudní dvůr uvedl v bodě 32 výše uvedeného rozsudku Eurofood IFSC – třináctým bodem odůvodnění uvedeného nařízení,
         podle kterého „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, by mělo odpovídat místu, ze kterého dlužník obvykle své zájmy spravuje,
         a je proto zjistitelné třetími osobami“.

      48      Jak uvedla generální advokátka v bodě 69 svého stanoviska, domněnka stanovená ve prospěch sídla v čl. 3 odst. 1 druhé větě
         nařízení a odkaz učiněný ve znění třináctého bodu odůvodnění tohoto nařízení na místo správy zájmů ukazují vůli unijního zákonodárce
         upřednostnit místo ústřední správy společnosti jakožto kritérium příslušnosti.

      49      S odkazem na tentýž bod odůvodnění Soudní dvůr mimoto v bodě 33 výše uvedeného rozsudku Eurofood IFSC uvedl, že místo, kde
         jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, musí být určeno podle kritérií, která jsou objektivní a současně zjistitelná třetími
         osobami, k zajištění právní jistoty a předvídatelnosti ohledně určení soudu příslušného k zahájení hlavního úpadkového řízení.
         Je třeba mít za to, že požadavku objektivity a možnosti ověření je učiněno zadost, pokud byly konkrétní okolnosti, vzaté v úvahu
         ke zjištění místa, kde dlužící společnost obvykle spravuje své zájmy, zveřejněny nebo alespoň jsou dostatečně transparentní
         k tomu, aby třetí osoby, to znamená zejména věřitelé této společnosti, o nich mohly vědět.

      50      Z toho vyplývá, že se v případě, že se řídící a kontrolní orgány společnosti nacházejí v místě jejího sídla a rozhodnutí o správě
         této společnosti jsou přijímána způsobem zjistitelným pro třetí osoby na tomto místě, uplatní plně domněnka stanovená v čl. 3
         odst. 1 druhé větě nařízení, podle které se místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy společnosti, nachází na výše uvedeném
         místě. Jak generální advokátka uvedla v bodě 69 svého stanoviska, je v takovém případě jiná lokalizace hlavních zájmů dlužící
         společnosti vyloučena.

      51      Vyvrácení domněnky stanovené v čl. 3 odst. 1 druhé větě nařízení je však možné, pokud se z hlediska třetích osob místo ústřední
         správy společnosti nenachází v jejím sídle. Jak Soudní dvůr rozhodl v bodě 34 výše uvedeného rozsudku Eurofood IFSC, může
         být vyvratitelná domněnka stanovená unijním zákonodárcem ve prospěch sídla této společnosti vyvrácena, pokud objektivní a třetími
         osobami ověřitelné skutečnosti umožňují dokázat, že ve skutečnosti stav neodpovídá stavu, který má lokalizace v uvedeném sídle
         zrcadlit.

      52      Mezi skutečnostmi, které je třeba zohlednit, patří zejména všechna místa, kde dlužící společnost vykonává hospodářskou činnost,
         a všechna místa, kde vlastní majetek, pokud jsou tato místa zjistitelná pro třetí osoby. Jak generální advokátka uvedla v bodě
         70 svého stanoviska, je tyto skutečnosti třeba posuzovat celkově a s ohledem na okolnosti každého jednotlivého případu.

      53      V tomto kontextu mohou být okolnosti uvedené předkládajícím soudem, totiž že dlužící společnost vlastní nemovitosti v jiném
         členském státě než ve státě svého sídla, že k nim uzavřela nájemní smlouvy a že v témže členském státě uzavřela smlouvu s finanční
         institucí, považovány za objektivní a vzhledem k veřejné vnímatelnosti s tím spojené i třetími osobami zjistitelné skutečnosti.
         Nic to nemění na tom, že existence aktiv společnosti a smluv na jejich finanční využití v jiném členském státě než ve státě
         sídla této společnosti může být považována za skutečnosti dostačující k vyvrácení domněnky stanovené unijním zákonodárcem
         pouze za podmínky, že celkové posouzení všech relevantních skutečností umožní způsobem ověřitelným třetími osobami dokázat,
         že se skutečné místo, kde je soustředěno řízení a kontrola uvedené společnosti, jakož i správa jejích zájmů nacházejí v jiném
         členském státě.

       Okamžik rozhodný pro určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka
      54      Úvodem je třeba uvést, že nařízení neobsahuje výslovná ustanovení ohledně zvláštního případu přemístění místa, kde jsou soustředěny
         zájmy dlužníka. Vzhledem k obecné formulaci čl. 3 odst. 1 nařízení je tedy třeba se domnívat, že pro určení soudní příslušnosti
         k zahájení hlavního úpadkového řízení je třeba vycházet z posledního místa, kde se toto místo soustředění zájmů nachází.

      55      Tento výklad je potvrzen judikaturou Soudního dvora. Soudní důr totiž rozhodl, že v případě přemístění místa, kde jsou soustředěny
         hlavní zájmy dlužníka, po podání návrhu na zahájení úpadkového řízení, ale před rozhodnutím o zahájení uvedeného řízení zůstávají
         soudy členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka v době podání návrhu na zahájení úpadkového řízení,
         i nadále příslušné k rozhodnutí o tomto návrhu (rozsudek ze dne 17. ledna 2006, Staubitz-Schreiber, C‑1/04, Sb. rozh. s. I‑701,
         bod 29). Z toho je třeba vyvodit, že pro určení příslušného soudu v zásadě záleží na tom, kde se nacházelo místo, kde jsou
         soustředěny hlavní zájmy dlužníka, v okamžiku podání návrhu na zahájení úpadkového řízení.

      56      V případě přemístění sídla před podáním návrhu na zahájení úpadkového řízení, jako je tomu ve věci v původním řízení, se proto
         podle čl. 3 odst. 1 druhé věty vychází z domněnky, že se místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, nachází v novém
         sídle, takže v zásadě jsou k zahájení hlavního úpadkového řízení příslušné soudy členského státu, na jehož území se nachází
         toto nové sídlo, pokud není domněnka stanovená v čl. 3 odst. 1 nařízení vyvrácena důkazem, že přenesení sídla nevedlo ke změně
         místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy.

      57      Táž pravidla je třeba použít v případě, že dlužící společnost v okamžiku podání návrhu na zahájení úpadkového řízení byla
         vymazána z rejstříku společností a – jak Interedil tvrdí ve svém vyjádření – ukončila veškerou činnost.

      58      Jak totiž vyplývá z bodů 47 až 51 tohoto rozsudku, pojem „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy“ odpovídá snaze nastolit
         spojitost s místem, se kterým společnost má objektivně a viditelně pro třetí osoby nejužší vztahy. Je proto logické v takovém
         případě upřednostnit lokalitu posledního místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy k okamžiku výmazu dlužící společnosti a ukončení
         veškeré činnosti z její strany.

      59      Na druhou část první otázky, druhou otázku a první část třetí otázky je tudíž třeba odpovědět, že pro určení místa, kde jsou
         soustředěny hlavní zájmy dlužící společnosti, musí být čl. 3 odst. 1 druhá věta nařízení vykládán takto:

      –        při určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužící společnosti, je třeba upřednostnit místo ústřední správy této
         společnosti, jak může být zjištěno pomocí objektivních a pro třetí osoby zjistitelných skutečností. V případě, že se řídící
         a kontrolní orgány společnosti nacházejí v místě jejího sídla a rozhodnutí o správě této společnosti jsou přijímána, způsobem
         zjistitelným pro třetí osoby, na tomto místě, nemůže být domněnka stanovená v tomto ustanovení vyvrácena. Pokud se místo ústřední
         správy společnosti nenachází v jejím sídle, může být existence aktiv společnosti a smluv na jejich finanční využití v jiném
         členském státě než ve státě sídla této společnosti považována za skutečnosti dostačující k vyvrácení této domněnky pouze za
         podmínky, že celkové posouzení všech relevantních skutečností připustí třetími osobami ověřitelné zjištění, že se skutečné
         místo, kde je soustředěno řízení a kontrola uvedené společnosti, jakož i správa jejích zájmů nacházejí v jiném členském státě;

      –        v případě přemístění sídla dlužící společnosti před podáním návrhu na zahájení úpadkového řízení se vychází z domněnky, že
         se místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy této společnosti, nachází v jejím novém sídle.

       K druhé části třetí otázky
      60      Podstatou druhé části třetí otázky předkládajícího soudu je určit, jak musí být vykládán pojem „provozovna“ ve smyslu čl. 3
         odst. 2 nařízení.

      61      V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 2 písm. h) nařízení definuje pojem „provozovna“ jako jakékoli provozní místo,
         kde dlužník vykonává nikoli přechodnou hospodářskou činnost za pomoci lidských a materiálních zdrojů.

      62      Skutečnost, že tato definice váže výkon hospodářské činnosti na přítomnost lidských zdrojů, ukazuje, že je nezbytná minimální
         míra organizace a určitá stabilita. Z toho a contrario vyplývá, že pouhá existence jednotlivých majetkových hodnot nebo bankovních účtů v zásadě nesplňuje požadavky pro označení
         za „provozovnu“.

      63      Jelikož existence provozovny na území členského státu způsobuje podle čl. 3 odst. 2 nařízení příslušnost soudů tohoto členského
         státu k zahájení vedlejšího úpadkového řízení vůči dlužníkovi, je třeba se domnívat, že existence provozovny musí být podobně
         jako určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, posuzována na základě objektivních a třetími osobami zjistitelných skutečností,
         aby byla zajištěna právní jistota a předvídatelnost stran určení příslušných soudů.

      64      Na druhou část třetí otázky je tudíž třeba odpovědět, že pojem „provozovna“ ve smyslu čl. 3 odst. 2 nařízení musí být vykládán
         v tom smyslu, že vyžaduje existenci struktury obsahující minimální míru organizace a určitou stabilitu s cílem výkonu hospodářské
         činnosti. Pouhá existence jednotlivých majetkových hodnot nebo bankovních účtů v zásadě této definici neodpovídá.

       K nákladům řízení
      65      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Unijní právo brání tomu, aby byl vnitrostátní soud vázán vnitrostátním procesním pravidlem, podle kterého jsou pro něj závazná
            posouzení podaná vyšším vnitrostátním soudem, pokud se zdá, že posouzení podaná tímto vyšším soudem nejsou v souladu s unijním
            právem, jak je vykládáno Soudním dvorem.
      2)      Pojem „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy“ dlužníka uvedený v čl. 3 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29.
            května 2000 o úpadkovém řízení musí být vykládán s odkazem na unijní právo.
      3)      Pro určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužící společnosti, musí být čl. 3 odst. 1 druhá věta nařízení č. 1346/2000
            vykládán takto:
      –        při určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužící společnosti, je třeba upřednostnit místo ústřední správy této
            společnosti, jak může být zjištěno pomocí objektivních a pro třetí osoby zjistitelných skutečností. V případě, že se řídící
            a kontrolní orgány společnosti nacházejí v místě jejího sídla a rozhodnutí o správě této společnosti jsou přijímána, způsobem
            zjistitelným pro třetí osoby, na tomto místě, nemůže být domněnka stanovená v tomto ustanovení vyvrácena. Pokud se místo ústřední
            správy společnosti nenachází v jejím sídle, může být existence aktiv společnosti a smluv na jejich finanční využití v jiném
            členském státě než ve státě sídla této společnosti považována za skutečnosti dostačující k vyvrácení této domněnky pouze za
            podmínky, že celkové posouzení všech relevantních skutečností připustí třetími osobami ověřitelné zjištění, že se skutečné
            místo, kde je soustředěno řízení a kontrola uvedené společnosti, jakož i správa jejích zájmů nacházejí v jiném členském státě;
      –        v případě přemístění sídla dlužící společnosti před podáním návrhu na zahájení úpadkového řízení se vychází z domněnky, že
            se místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy této společnosti, nachází v jejím novém sídle.
      4)      Pojem „provozovna“ ve smyslu čl. 3 odst. 2 téhož nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že vyžaduje existenci struktury
            obsahující minimální míru organizace a určitou stabilitu s cílem výkonu hospodářské činnosti. Pouhá existence jednotlivých
            majetkových hodnot nebo bankovních účtů v zásadě této definici neodpovídá.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. října 2003.#Emil Färber GmbH & Co. proti Stadt Neustadt/Weinstraße.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Německo.#Věc C-423/01.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 9. března 2015.#Deutsche Börse AG v. Evropská komise.#Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Odvětví finančních nástrojů – Evropské trhy související s deriváty – Rozhodnutí prohlašující spojení podniků za neslučitelné s vnitřním trhem – Posouzení účinků spojení na hospodářskou soutěž – Růst efektivnosti – Závazky.#Věc T‑175/12.