title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 15. prosince 2005. # BIC SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Trojrozměrná ochranná známka ve tvaru kamínkového zapalovače - Absolutní důvod pro zamítnutí - Rozlišovací způsobilost - Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 - Rozlišovací způsobilost získaná užíváním - Článek 7 odst. 3 nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-262/04.

text:
      Věc T-262/04
      BIC SA
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Trojrozměrná ochranná známka ve tvaru kamínkového zapalovače – Absolutní důvod pro zamítnutí – Rozlišovací způsobilost – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 – Rozlišovací způsobilost získaná užíváním – Článek 7 odst. 3 nařízení (ES) č. 40/94“
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 15. prosince 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné
            známky postrádající rozlišovací způsobilost –Trojrozměrná ochranná známka – Tvar kamínkového zapalovače
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b)]
      2.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné
            známky postrádající rozlišovací způsobilost –Výjimka – Získání užíváním – Kritéria posouzení
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 3)
      1.     Ve vztahu k dotyčným výrobkům postrádá z hlediska průměrného spotřebitele rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1
         písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství trojrozměrné označení tvořené tvarem kamínkového zapalovače vyznačujícím
         se vzpřímeným zásobníkem oválného tvaru, krytem lichoběžníkového tvaru a polooválným tlačítkem, jehož zápis je požadován pro
         „Tabák, kuřácké potřeby, zapalovače, zápalky“ náležející do třídy 34 ve smyslu Niceské dohody, jelikož je přihlašovaná trojrozměrná
         ochranná známka tvořena spojením prvků vzhledu, které se přirozeně vybaví a které jsou typické pro dotčené výrobky. Dotčený
         tvar se totiž podstatně neliší od některých základních tvarů dotyčných výrobků, které jsou obecně užívány v obchodě, ale vypadá
         spíše jako jejich obměna. Z toho vyplývá, že žádný prvek uvedené ochranné známky, samostatně nebo ve spojení s jinými, nemá
         rozlišovací způsobilost.

      (viz bod 34)
      2.     Získání rozlišovací způsobilosti užíváním ochranné známky Společenství ve smyslu čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 zaprvé vyžaduje,
         aby alespoň podstatná část relevantní veřejnosti identifikovala díky ochranné známce dotyčné výrobky nebo služby jako pocházející
         od určitého podniku. Zadruhé musí být rozlišovací způsobilost získaná užíváním této ochranné známky prokázána v podstatné
         části Společenství, kde rozlišovací způsobilost postrádala s ohledem na čl. 7 odst. 1 písm. b) až d) téhož nařízení. Zatřetí
         musí příslušný úřad celkově posoudit prvky, které mohou prokázat, že ochranná známka se stala způsobilou identifikovat dotyčný
         výrobek jako pocházející od určitého podniku, a tedy odlišit tento výrobek od výrobků jiných podniků. V tomto ohledu je třeba
         vzít v úvahu zejména podíl na trhu, který ochranná známka zaujímá, intenzitu, geografické rozšíření a dobu užívání této ochranné
         známky, výši investic vynaložených podnikem na její propagaci, poměr zúčastněných kruhů, které identifikují výrobek jako pocházející
         od určitého podniku díky ochranné známce, prohlášení obchodních a průmyslových komor nebo jiných profesních sdružení, jakož
         i průzkumy veřejného mínění. Začtvrté, rozlišovací způsobilost ochranné známky, včetně způsobilosti získané užíváním, musí
         být posuzována ve vztahu k výrobkům, pro které je zápis ochranné známky požadován, a s ohledem na předpokládané vnímání kategorie
         dotčených výrobků průměrným spotřebitelem, který je běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný. Konečně, k získání
         rozlišovací způsobilosti užíváním musí dojít před podáním přihlášky ochranné známky.

      (viz body 61–66)
ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
      15. prosince 2005 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Trojrozměrná ochranná známka ve tvaru kamínkového zapalovače – Absolutní důvod pro zamítnutí – Rozlišovací způsobilost – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 – Rozlišovací způsobilost získaná užíváním – Článek 7 odst. 3 nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T‑262/04,
      BIC SA, se sídlem v Clichy (Francie), zastoupená M.‑P. Escandem a A. Guilleminem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému A. Folliard‑Monguiralem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 6. dubna 2004 (věc R 468/2003‑4), týkajícího
         se zápisu trojrozměrné ochranné známky představované tvarem kamínkového zapalovače jako ochranné známky Společenství,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚEVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),

      ve složení M. Jaeger, předseda, J. Azizi a E. Cremona, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Pastor, náměstkyně vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 25. června 2004,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 13. září 2004,
      po jednání konaném dne 11. května 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 5. července 2000 podala žalobkyně u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku
         ochranné známky Společenství podle nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst.
         L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2       Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je následující trojrozměrná ochranná známka:

      3       Výrobky, pro které byl zápis požadován, náleží do třídy 34 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
         pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „Tabák, kuřácké
         potřeby, zapalovače, zápalky“. V přihlášce se neobjevil žádný požadavek barvy.

      4       Dne 5. června 2003 průzkumový referent zamítl přihlášku k zápisu pro výrobky „kuřácké potřeby, zapalovače“ z důvodu, že dotčené
         označení postrádá rozlišovací způsobilost.

      5       Dne 29. července 2003 podala žalobkyně na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 u OHIM odvolání proti rozhodnutí průzkumového
         referenta.

      6       Odvolání bylo zamítnuto rozhodnutím čtvrtého odvolacího senátu ze dne 6. dubna 2004 (dále jen „napadené rozhodnutí“). Odvolací
         senát měl v podstatě za to, že přihlašovaná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94 a že předložené důkazy neumožňují prokázat, že získala takovou způsobilost užíváním.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      7       Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      8       OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení, pokud bude žaloba zamítnuta v plném rozsahu;
      –       uložil žalobkyni nést vlastní náklady řízení, pokud bude napadené rozhodnutí zrušeno pouze částečně.
       Právní otázky
      9       Na podporu své žaloby žalobkyně uplatňuje dva žalobní důvody vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) a z čl. 7 odst. 3
         nařízení č. 40/94.

       K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      10     Podle žalobkyně není o rozlišovací způsobilosti tvaru jejího zapalovače, který představuje 44 % trhu v Evropě, pochyb, pokud
         jej srovnáme s jinými tvary zapalovačů nejvíce zastoupenými na trhu. Posouzení rozlišovací způsobilosti je nutno provést s ohledem
         na následující zapalovače: CRICKET (16% podíl na trhu), TOKAÏ (16% podíl na trhu), TOM FLAME, BAÏDE a PROF (tři ochranné známky
         asijských zapalovačů, které představují 23% podíl na trhu), CLIPPER a BRIO (1% podíl na trhu).

      11     Žalobkyně uplatňuje, že s ohledem na tyto zapalovače se tvar jejího zapalovače jeví jako silně individualizovaný tvar výrobku,
         a odlišuje se tak od tradičních tvarů ostatních výrobků, které se vyskytují na tomtéž trhu.

      12     Odůvodnění OHIM obsahuje rozpor, jelikož OHIM tvrdí, že detaily tvaru, který tvoří přihlašovanou ochrannou známku, jsou na
         trhu běžné, a zároveň uvádí, že tytéž detaily se odlišují od detailů ostatních zapalovačů, i když tento rozdíl je „málo seznatelný“
         nebo „málo rozeznatelný“.

      13     Na základě znění rozhodnutí OHIM je mimoto možné se domnívat, že evropský trh se zapalovači se omezuje na jednotný výrobek,
         který má u všech výrobců stejné vlastnosti, zatímco průzkumový referent zdůraznil rozdílnost výrobků existujících na trhu.

      14     Žalobkyně dále tvrdí, že posouzení OHIM, založené na zlomkovité analýze dotčeného tvaru, která je výsledkem srovnání všech
         jeho detailů s detaily různých modelů zapalovačů vyskytujících se na trhu, aniž by se zabývala způsobem, jakým jsou tyto detaily
         uspořádány, představuje nesprávné použití čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      15     Žalobkyně v tomto ohledu upozorňuje na to, že žádný z jiných tvarů zapalovačů, které jsou v současné době na trhu k dostání,
         nemá všechny vlastnosti zapalovače představovaného přihlašovanou ochrannou známkou, zejména spojení vzpřímeného zásobníku
         oválného tvaru, krytu lichoběžníkového tvaru a polooválného tlačítka. I když vlastnosti tvaru, který tvoří přihlašovanou ochrannou
         známku, se neliší od detailů ostatních tvarů zapalovačů natolik, aby každý z nich mohl mít rozlišovací způsobilost, skutečností
         nicméně podle žalobkyně zůstává, že jejich spojení je specifické, a umožňuje tedy celku přiznat rozlišovací způsobilost nezbytnou
         k jeho zápisu jako ochranné známky Společenství. Pokud se některé zapalovače podobají příbuzným prvkem dotčenému tvaru, jedná
         se pouze o napodobení jedné z jeho vlastností, nikoliv celku.

      16     Tvar zapalovače mimoto není určen povahou nebo účelem výrobku a není prokázáno, že v době podání přihlášky trojrozměrné ochranné
         známky byl tvar zapalovače nezbytným tvarem výrobku, a že tedy nemohl mít rozlišovací způsobilost coby ochranná známka.

      17     Podle žalobkyně musí být v důsledku toho rozhodnutí OHIM zrušeno, jelikož se v něm mělo za to, že přihlašovaná ochranná známka
         prima facie  postrádá rozlišovací způsobilost.

      18     OHIM tvrdí, že odvolací senát se oprávněně domníval, že přihlašovaná ochranná známka není pro výrobky, na které se vztahuje,
         s ohledem na relevantní veřejnost rozlišující.

       Závěry Soudu
      19     V souladu s článkem 4 nařízení č. 40/94 může ochrannou známkou Společenství být tvar výrobku, pokud je způsobilý rozlišit
         výrobky jednoho podniku od výrobků jiných podniků. Krom toho se podle čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení do rejstříku
         nezapíší „ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost“.

      20     Je třeba zaprvé připomenout, že podle judikatury jsou ochrannými známkami, na něž se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94, zejména ty známky, které jsou z pohledu relevantní veřejnosti obecně užívány v oblasti obchodu pro prezentaci dotyčných
         výrobků nebo služeb nebo ohledně kterých existují alespoň konkrétní ukazatele umožňující usoudit, že mohou být použity tímto
         způsobem. Označení, kterých se týká toto ustanovení, mimoto nemohou plnit hlavní funkci ochranné známky, tedy označit původ
         výrobku nebo služby tak, aby spotřebitel, který získá výrobky nebo služby označené ochrannou známkou, mohl při dalším nabytí
         nebo využití učinit stejnou volbu, pokud byla jeho zkušenost pozitivní, nebo jinou volbu, pokud byla tato zkušenost negativní
         [rozsudky Soudu ze dne 3. prosince 2003, Nestlé Waters France v. OHIM (Tvar láhve), T‑305/02, Recueil, s. II‑5207, bod 28;
         ze dne 31. března 2004, Fieldturf v. OHIM (LOOKS LIKE GRASS…FEELS LIKE GRASS…PLAYS LIKE GRASS), T‑216/02, Recueil, s. II‑1023,
         bod 23 a 24, a ze dne 24. listopadu 2004, Henkel v. OHIM (Tvar bílé a průhledné nádoby), T‑393/02, Recueil, s. II‑0000, bod 30].

      21     Z toho vyplývá, že rozlišovací způsobilost ochranné známky musí být posuzována jednak ve vztahu k výrobkům nebo službám, pro
         něž je požadován zápis, a jednak ve vztahu k tomu, jak ji vnímá relevantní veřejnost [rozsudek Soudního dvora ze dne 29. dubna
         2004, Procter & Gamble v. OHIM, C‑468/01 P až C‑472/01 P, Recueil, s. I‑5141, bod 33; rozsudky Soudu ze dne 30. dubna 2003,
         Axions a Belce v. OHIM (Tvar doutníku hnědé barvy a tvar zlatého ingotu), T‑324/01 a T‑110/02, Recueil, s. II‑1897, bod 30;
         Tvar láhve, bod 20 výše, bod 29, a Tvar bílé a průhledné nádoby, bod 20 výše, bod 32].

      22     Pokud jde o výrobky, na které se vztahuje přihláška ochranné známky, je namístě připomenout, že požadované označení je tvořeno
         tvarem výrobku, a sice tvarem kamínkového zapalovače vyznačujícího se vzpřímeným zásobníkem oválného tvaru, krytem lichoběžníkového
         tvaru a polooválným tlačítkem, takže výrobky, které je třeba vzít v úvahu pro posouzení rozlišovací způsobilosti přihlašované
         ochranné známky, jsou kamínkové zapalovače.

      23     Pokud jde o relevantní veřejnost, je třeba mít za to, že kamínkové zapalovače jsou výrobky běžné spotřeby určené pro všechny
         spotřebitele. Je tudíž třeba posoudit rozlišovací způsobilost přihlašované ochranné známky s přihlédnutím k předpokládanému
         očekávání průměrného, běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného spotřebitele (rozsudky Procter & Gamble v. OHIM,
         bod 21 výše, bod 33; Tvar doutníku hnědé barvy a tvar zlatého ingotu, bod 21 výše, bod 31; Tvar láhve, bod 20 výše, bod 33,
         a Tvar bílé a průhledné nádoby, bod 20 výše, bod 33; viz rovněž obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 12. února 2004, Koninklijke
         KPN Nederland, C‑363/99, Recueil, s. I‑1619).

      24     Zadruhé je třeba připomenout, že podle judikatury nejsou kritéria pro posouzení rozlišovací způsobilosti trojrozměrných ochranných
         známek tvořených tvarem samotného výrobku rozdílná od kritérií používaných na ostatní kategorie ochranných známek (rozsudky
         Tvar doutníku hnědé barvy a tvar zlatého ingotu, bod 21 výše, bod 32, a Tvar láhve, bod 20 výše, bod 35; viz rovněž obdobně
         rozsudky Soudního dvora ze dne 18. června 2002, Philips, C‑299/99, Recueil, s. I‑5475, bod 48, a ze dne 8. dubna 2003, Linde
         a další, C‑53/01 až C‑55/01, Recueil, s. I‑3161, body 42 a 46).

      25     Nicméně je namístě vzít v úvahu, v rámci použití těchto kritérií, že vnímání ze strany relevantní veřejnosti není nutně totéž
         v případě trojrozměrné ochranné známky, tvořené tvarem samotného výrobku, a v případě slovní nebo obrazové ochranné známky,
         spočívající v označení nezávislém na vzhledu výrobků, které označuje. Průměrní spotřebitelé totiž obvykle nevyvozují původ
         výrobků na základě jejich tvaru nebo tvaru jejich obalu v případě, že neexistuje žádný grafický nebo slovní prvek, a může
         se tedy jevit obtížnějším prokázat rozlišovací způsobilost, pokud jde o takovou trojrozměrnou ochrannou známku, než v případě
         slovní nebo obrazové ochranné známky (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. dubna 2004, Henkel v. OHIM, C‑456/01 P a C‑457/01 P,
         Recueil, s. I‑5089, bod 38).

      26     Čím více se za těchto podmínek tvar tvořící ochrannou známku, jejíž zápis je požadován, přibližuje nejpravděpodobnějšímu tvaru
         dotčeného výrobku, tím je pravděpodobnější, že tento tvar postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94. Pouze ochranná známka, která se podstatným způsobem odlišuje od normy nebo od zvyklostí platných v určitém
         odvětví, a v důsledku toho plní svou základní funkci označení původu, nepostrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu uvedeného
         ustanovení (rozsudek Procter & Gamble v. OHIM, bod 21 výše, bod 37).

      27     Dále je namístě uvést, že vnímaní ochranné známky dotyčnou veřejností, v tomto případě průměrným spotřebitelem, je ovlivněno
         úrovní její pozornosti, která se mění podle kategorie dotčených výrobků nebo služeb [rozsudky Soudu ze dne 5. března 2003,
         Unilever v. OHIM (Vejčitá tableta), T‑194/01, Recueil, s. II‑383, bod 42, a Tvar láhve, bod 20 výše, bod 34].

      28     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že odvolací senát právem uvedl, že v podstatě je zapalovač malým předmětem, jehož detaily
         jsou v důsledku toho obtížně viditelné. Jelikož se jedná o výrobek denní spotřeby, není úroveň pozornosti průměrného spotřebitele
         vůči tvaru zapalovače vysoká.

      29     Zatřetí je třeba připomenout, že podle judikatury je pro posouzení, zda tvar dotčeného výrobku může být vnímán veřejností
         jako označení původu, namístě analyzovat celkový dojem, kterým tento tvar působí (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora
         ze dne 19. září 2002, DKV v. OHIM, C‑104/00 P, Recueil, s. I‑7561, bod 24). To nicméně není v rozporu s postupným přezkumem
         jednotlivých použitých prvků provedení (rozsudky Procter & Gamble v. OHIM, bod 21 výše, bod 45, a Vejčitá tableta, bod 27
         výše, bod 54).

      30     V tomto ohledu Soud uvádí, jak též správně uvádí odvolací senát v bodě 11 napadeného rozhodnutí, že podlouhlý a vzpřímený
         tvar zásobníku je tvarem, který se přirozeně vybaví pro předmět určený k držení v ruce, a je také nejběžnějším tvarem pro
         kamínkový zapalovač. Velmi málo se liší od tvaru modelů, jejichž zásobník je v dolní části mírně zúžený. Pokud jde o oválný
         tvar zásobníku přihlašované ochranné známky, konstatuje Soud, že se tento tvar téměř neodlišuje od tvaru běžných modelů se
         zakulacenými boky.

      31     Pokud jde o lichoběžníkový tvar krytu, je namístě konstatovat, jak uvádí odvolací senát v bodě 12 napadeného rozhodnutí, že
         se kryt tohoto tvaru liší velmi málo od obdélníkových a čtvercových krytů ostatních zapalovačů vyskytujících se na trhu a že
         jsou všechny čtyřstranné, takže je rozlišení přihlašované ochranné známky spotřebitelem málo pravděpodobné.

      32     Pokud jde o polooválný tvar tlačítka přihlašované ochranné známky, domnívá se odvolací senát správně, že se málo liší od klasického
         tvaru (polokulatého nebo čtvercového) tlačítka u ostatních kamínkových zapalovačů, které existují na trhu (bod 13 napadeného
         rozhodnutí).

      33     Soud mimoto konstatuje, že bez ohledu na tvar kamínkového zapalovače se systém zapalování skládající se z vroubkovaného kolečka,
         krytu a tlačítka nachází ve vrchní části zásobníku.

      34     S ohledem na výše uvedené je namístě mít za to, že přihlašovaná trojrozměrná ochranná známka je tvořena spojením prvků vzhledu,
         které se přirozeně vybaví a které jsou typické pro dotčené výrobky. Dotčený tvar se totiž podstatně neliší od některých základních
         tvarů dotyčných výrobků, které jsou obecně užívány v obchodě, ale vypadá spíše jako jejich obměna. Z toho vyplývá, jak právem
         uvádí odvolací senát, že žádný prvek uvedené ochranné známky, samostatně nebo ve spojení s jinými, nemá rozlišovací způsobilost.

      35     Navíc, jelikož průměrný spotřebitel věnuje obecně menší pozornost detailům tvaru zapalovače a má o něm pouze globální představu,
         neumožňuje dotčený tvar relevantní veřejnosti odlišit, okamžitě a s jistotou, kamínkové zapalovače žalobkyně od zapalovačů,
         které mají jiný obchodní původ. Z toho vyplývá, že postrádá ve vztahu k těmto výrobkům rozlišovací způsobilost.

      36     Z výše uvedených úvah vyplývá, že odvolací senát měl právem za to, že přihlašovaná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost
         ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      37     Z toho vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 musí být zamítnut.
       Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      38     Žalobkyně tvrdí, že každé z kritérií stanovených rozsudkem Soudního dvora ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee (C‑108/97
         a C‑109/97, Recueil, s. I‑2779, body 51 a 53), pro posouzení získání rozlišovací způsobilosti užíváním ochranné známky, je
         v projednávaném případě splněno. Pokud tedy jde o podíl na trhu, v roce 2002 žalobkyně ovládala 44 % evropského trhu se zapalovači.
         Pokud jde o intenzitu užívání, žalobkyně uplatňuje, že prodává více než třetinu svých zapalovačů v členských státech Evropské
         unie.

      39     Pokud jde o geografické rozšíření užívání, odkazuje žalobkyně na dva průzkumy předložené k projednání, které prokazují, že
         velká část dotčené veřejnosti přisuzuje tvar zapalovače tvořící ochrannou známku, jejíž zápis je požadován, žalobkyni. Uvádí
         mimoto, že obdržela zápis tvaru svého zapalovače jako ochranné známky v jedenácti zemích Evropské unie, a to prima facie, tedy aniž by musela předkládat důkaz o užívání své ochranné známky.

      40     Pokud jde o trvání užívání, žalobkyně uvádí, že její první kamínkový zapalovač byl uveden na trh ve Francii v roce 1973.
      41     Žalobkyně dále tvrdí, že dosáhla obchodního obratu více než 350 milionů eur, který byl podpořen investicemi na reklamu a propagaci,
         které od roku 1993 nebyly nikdy nižší než 55 milionů eur. Tyto investice podle žalobkyně dokazují, že spotřebitel tohoto druhu
         výrobku jej může – vzhledem k tomu, že jej viděl v reklamě, médiích a v prodejních místech – rozpoznat a předpokládat, že
         pochází od ní.

      42     Pokud jde o podíl zúčastněných kruhů, který identifikuje výrobek jako pocházející od určitého podniku, tvrdí žalobkyně, že
         hlavní cílovou skupinou zapalovačů, které uvádí na trh, jsou kuřáci, a že téměř všichni z nich jí přisuzují tvar, který tvoří
         přihlašovanou ochrannou známku. Kromě toho tvrdí, že její zapalovač se v průběhu let stal neopominutelným předmětem 20. století,
         který má velmi silnou totožnost, což je prvek, který mu poskytuje jeho rozlišovací způsobilost. Na podporu tohoto argumentu
         předkládá výňatky z francouzských knih a časopisů.

      43     Kromě toho distributoři žalobkyně, z nichž většina má sídlo v zemích Evropské unie, potvrdili, že zapalovače BIC představují
         velkou část jejich činnosti a že jsou tyto zapalovače spotřebiteli široce rozpoznávány.

      44     Žalobkyně vytýká odvolacímu senátu, že usoudil, že důkazy, které předložila, neumožňují prokázat, že přihlašovaná ochranná
         známka získala rozlišovací způsobilost užíváním, jelikož tyto důkazy nemají dostatečně prokázanou spojitost s uvedenou ochrannou
         známkou a tento vztah nebyl shledán ke dni podání přihlášky.

      45     Zaprvé, pokud jde o spojitost mezi důkazy a přihlašovanou ochrannou známkou, žalobkyně uvádí, že odvolací senát nesprávně
         usoudil, že údaje sdělené za účelem prokázání výše jejích investic nemají dostatečně prokázanou spojitost s přihlašovanou
         ochrannou známkou, jelikož se netýkají pouze zapalovačů, ale rovněž holicích čepelek a plnicích per, které vyrábí. Žalobkyně
         v tomto ohledu uvádí, že je pro ni obtížné poskytnout specifické údaje týkající se zapalovačů vzhledem k tomu, že se již 30
         let soustředí na výrobu a prodej tří výrobků, a sice plnicích per, zapalovačů a holicích čepelek, které se vyznačují stejnorodostí
         vzhledem k tomu, že představují sortiment výrobků na jedno použití. Tato zvláštnost vede tomu, že ze sebemenší investice do
         reklamy nebo propagace učiněné pro jeden z těchto tří výrobků mají nevyhnutelně prospěch i ostatní dva výrobky.

      46     Žalobkyně dodává, že i když neposkytla přesné údaje o investicích týkajících se zapalovačů, poskytla nicméně důkazy týkající
         se provádění těchto investic prostřednictvím četných výstřižků z mezinárodně vydávaných novin a časopisů, různých televizních
         a filmových šotů, jakož i příkladů partnerství s celosvětovým dosahem.

      47     Žalobkyně zdůrazňuje, že poté, co musela čelit napadenému rozhodnutí, se jí každopádně podařilo oddělit – pro roky následující
         po roce 1998 – investice na propagaci a reklamu tak, aby obsahovaly pouze investice věnované zapalovačům. Pokud jde o roky
         předcházející roku 1998, investice věnované žalobkyní byly podobné, ba dokonce vyšší, neboť byly rozhodující při uvádění výrobku
         na trh.

      48     Pokud jde o tvrzení odvolacího senátu, že většina předložených důkazů neumožňuje určit, zda se jedná o přihlašovanou ochrannou
         známku, žalobkyně zaprvé tvrdí, že odvolací senát mylně a neodůvodněně usoudil, že tabulky týkající se objemu prodeje jsou
         nerelevantní. Odvolací senát v tomto ohledu měl za to, že žádný důkaz neumožňuje zjistit, zda se jedná o zapalovač odpovídající
         tvaru tvořícímu přihlašovanou ochrannou známku, a že údaj žalobkyně, že uvádí na trh pouze dvě kategorie zapalovačů, není
         dostatečný. Žalobkyně v tomto ohledu upřesňuje, že údaje, které poskytla v rámci odvolání podaného proti rozhodnutí průzkumového
         referenta, se týkaly pouze kategorie kamínkových zapalovačů.

      49     Zadruhé žalobkyně uplatňuje, že odvolací senát měl nesprávně za to, že spojitost mezi tvarem tvořícím přihlašovanou ochrannou
         známku a prohlášeními distributorů potvrzujícími prodej „zapalovače BIC classic“ nebyla prokázána. Připomíná, že kamínkový
         zapalovač byl vytvořen v roce 1973, zatímco elektronický zapalovač se objevil v roce 1991. Název „BIC classic“ byl tedy přirozeně
         a pro jednoduchost užíván pro rozlišení kamínkového zapalovače – již pro veřejnost běžného a známého – od zapalovače s elektronickým
         zapalováním.

      50     Odvolací senát měl rovněž nesprávně za to, že potvrzení distributorů mohou být pouze obtížně přípustná, neboť posledně uvedení
         sdílejí zájmy žalobkyně. V tomto ohledu žalobkyně uplatňuje, že i když obchodní spojitost mezi ní a jejími distributory nelze
         popřít, neměli by posledně uvedení žádný zájem na tom potvrzovat značný úspěch dotčeného tvaru, kdyby o něm nebyli přesvědčeni,
         neboť v opačném případě by v jejich zájmu nevyhnutelně byla distribuce jiného výrobku.

      51     Pokud se týče tvrzení odvolacího senátu, že je obtížné identifikovat prvky, které vedou veřejnost k rozpoznání původu výrobku,
         odvolací senát podle žalobkyně nemohl uvést, že označení, jehož zápis byl požadován, se objevuje v barvách, s logem nebo s obzvláště
         rozlišujícím slovním označením, takže je obtížné určit, který prvek – nebo prvky – dovedly veřejnost k rozpoznání výrobku
         jako výrobku žalobkyně. Podle žalobkyně jsou totiž její logo a ochranná známka BIC při svém umístění na zapalovači pouze málo
         viditelné a barva je pouze druhořadá.

      52     Zadruhé, odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož dva průzkumy provedené žalobkyní ve Španělsku a ve Francii, Itálii,
         Irsku, Řecku, Švédsku a Portugalsku nemohou být vzaty v úvahu, jelikož datum jejich provedení (červenec a listopad 2002) je
         pozdější než je datum podání přihlášky k zápisu, je podle žalobkyně nerelevantní.

      53     Žalobkyně připomíná, že výsledky těchto dvou průzkumů prokazují, že tvar tvořící přihlašovanou ochrannou známku získal nesporně
         na území Evropské unie rozlišovací způsobilost užíváním. Žalobkyně tvrdí, že mohla pomocí provedených průzkumů obdržet důkaz
         o získání rozlišovací způsobilosti přihlašované ochranné známky právě proto, že je tento tvar prodáván intenzivně na území
         Evropské unie již 30 let. Tvrdí, že výsledky průzkumů by byly bezpochyby znatelně stejné, pokud by byly provedeny v den před
         podáním přihlášky k zápisu.

      54     Žalobkyně dochází k závěru, že souhrn těchto okolností prokazuje, že tvar tvořící přihlašovanou ochrannou známku získal rozlišovací
         způsobilost užíváním přede dnem podání přihlášky.

      55     OHIM uplatňuje, že posouzení odvolacího senátu ohledně nezískání rozlišovací způsobilosti užíváním ochranné známky je v souladu
         jak se zněním čl. 3 odst. 3 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských
         států o ochranných známkách (Úř. věst. L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), v jehož světle musí být vykládán čl. 7 odst. 3
         nařízení č. 40/94, tak s judikaturou Soudu.

      56     Co se týče geografického parametru, vyplývá podle OHIM ze znění čl. 7 odst. 2 ve spojení s čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94,
         že získání rozlišovací způsobilosti musí být prokázáno v části Společenství, v níž tato rozlišovací způsobilost neexistuje.

      57     OHIM je v tomto ohledu toho názoru, že geografický požadavek, stanovený v čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94, je splněn, pokud
         je získání rozlišovací způsobilosti prokázáno v různých „regionech“ Společenství, nebo, jinými slovy, v různých „částech“
         společného trhu (střed, východ, západ, jih nebo sever).

      58     V projednávaném případě nebyl poskytnut žádný údaj o tom, jak je ochranná známka vnímána ve střední části Společenství (Německo
         a Rakousko) a v členském státě značné velikosti a s velkým počtem obyvatel v západní části (Spojené království).

      59     OHIM se v důsledku toho domnívá, že zamítnutí přihlášky ochranné známky k zápisu je opodstatněné.
       Závěry Soudu
      60     Podle čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 nebrání absolutní důvody stanovené v čl. 7 odst. 1 písm. b) až d) téhož nařízení zápisu
         ochranné známky, pokud získala ve vztahu k výrobkům, pro které je požadován její zápis do rejstříku, rozlišovací způsobilost
         užíváním.

      61     Zaprvé z judikatury vyplývá, že získání rozlišovací způsobilosti užíváním ochranné známky vyžaduje, aby alespoň podstatná
         část relevantní veřejnosti identifikovala díky ochranné známce dotyčné výrobky nebo služby jako pocházející od určitého podniku
         [rozsudek Soudu ze dne 29. dubna 2004, Eurocermex v. OHIM (Tvar pivní láhve), T‑399/02, Recueil, s. II‑1391, bod 42; viz rovněž
         obdobně rozsudky Windsurfing Chiemsee, bod 38 výše, bod 52, a Philips, bod 24 výše, body 61 a 62].

      62     Zadruhé, aby došlo k zápisu ochranné známky podle čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94, musí být rozlišovací způsobilost získaná
         užíváním této ochranné známky prokázána v podstatné části Společenství, kde rozlišovací způsobilost postrádala s ohledem na
         čl. 7 odst. 1 písm. b) až d) téhož nařízení [rozsudky Soudu Tvar pivní láhve, bod 61 výše, bod 43, a ze dne 5. března 2003,
         Alcon v. OHIM – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Recueil, s. II‑411, bod 52; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudu
         ze dne 30. března 2000, Ford Motor v. OHIM (OPTIONS), T‑91/99, Recueil, s. II‑1925, body 26 a 27].

      63     Zatřetí je namístě uvést, že Soudní dvůr rozhodl v rozsudku Windsurfing Chiemsee, bod 38 výše (bod 49), že „pro určení, zda
         ochranná známka získala rozlišovací způsobilost užíváním, musí příslušný úřad celkově posoudit prvky, které mohou prokázat,
         že ochranná známka se stala způsobilou identifikovat dotyčný výrobek jako pocházející od určitého podniku, a tedy odlišit
         tento výrobek od výrobků jiných podniků“.

      64     V tomto ohledu je třeba vzít v úvahu zejména podíl na trhu, který ochranná známka zaujímá, intenzitu, geografické rozšíření
         a dobu užívání této ochranné známky, výši investic vynaložených podnikem na její propagaci, poměr zúčastněných kruhů, které
         identifikují výrobky jako pocházející od určitého podniku díky ochranné známce, a prohlášení obchodních a průmyslových komor
         nebo jiných profesních sdružení, jakož i průzkumy veřejného mínění (viz v tomto smyslu rozsudek Tvar pivní láhve, bod 61 výše,
         bod 44; viz rovněž obdobně rozsudky Windsurfing Chiemsee, bod 38 výše, bod 51, a Philips, bod 24 výše, bod 60).

      65     Začtvrté, rozlišovací způsobilost ochranné známky, včetně způsobilosti získané užíváním, musí být posuzována ve vztahu k výrobkům,
         pro které je zápis ochranné známky požadován, a s ohledem na předpokládáné vnímání kategorie dotčených výrobků průměrným spotřebitelem,
         který je běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný (viz obdobně rozsudek Philips, bod 24 výše, body 59 a 63).

      66     Konečně, k získání rozlišovací způsobilosti užíváním musí dojít před podáním přihlášky ochranné známky [rozsudek Soudu ze
         dne 12. prosince 2002, eCopy v. OHIM (ECOPY), T‑247/01, Recueil, s. II‑5301, bod 36; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudu
         ze dne 13. prosince 2004, El Corte Inglés v. OHIM – Pucci (EMILIO PUCCI), T‑8/03, Recueil, s. II‑0000, body 71 a 72].

      67     S ohledem na tyto úvahy je třeba zkoumat, zda se odvolací senát v projednávané věci dopustil nesprávného právního posouzení,
         když nepřijal argumentaci žalobkyně, podle níž měl být umožněn zápis přihlašované ochranné známky pro dotčené výrobky podle
         čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94.

      68     Napadené rozhodnutí neobsahuje žádné zjištění ohledně části Společenství, v níž přihlašovaná ochranná známka postrádá rozlišovací
         způsobilost s ohledem na čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Nicméně v případě jiných než slovních ochranných známek,
         jako je známka v projednávaném případě, je namístě předpokládat, že posouzení jejich rozlišovací způsobilosti s ohledem na
         toto ustanovení je stejné v celém Společenství, ledaže by existovaly konkrétní známky opaku.

      69     Pokud jde o důkaz získání rozlišovací způsobilosti užíváním, má Soud za to, že v projednávaném případě musí být tento důkaz
         předložen pro podstatnou část Společenství.

      70     Je tedy třeba přezkoumat důkazy předložené v tomto ohledu žalobkyní.
      71     Co se nejprve týče tabulek uvádějících investice na reklamu a propagaci provedené pro přihlašovanou ochrannou známku, měl
         odvolací senát správně za to, že předložené důkazy týkající se těchto investic nejsou dostatečné. Údaje týkající se investic
         na reklamu a propagaci jsou totiž uvedeny pro všechny výrobky společně, a netýkají se tedy výhradně kamínkových zapalovačů,
         jejichž tvar je předmětem dotčené ochranné známky. Žalobkyně v tomto ohledu připouští, že nepředložila údaje týkající se konkrétně
         svých investic souvisejících se zapalovači. Není tedy možné prokázat spojitost mezi údaji uvedenými v těchto tabulkách a přihlašovanou
         ochrannou známkou.

      72     Pokud jde o tabulky obsahující údaje o investicích na reklamu a propagaci věnovaných zapalovačům v letech následujících po
         roce 1998, jakož i o dopis kurátora muzea moderního umění v New Yorku ze dne 15. dubna 2004, je namístě uvést, že tyto dokumenty
         byly předloženy žalobkyní v příloze její žaloby. Odvolací senát je povinen vzít v úvahu důkaz, který může být relevantní při
         posouzení získání rozlišovací způsobilosti užíváním, pouze pokud jej přihlašovatel ochranné známky předložil v průběhu správního
         řízení před OHIM (rozsudek ECOPY, bod 66 výše, bod 48). Tyto dokumenty, které nebyly předloženy v průběhu správního řízení
         před OHIM, nemohou tedy zpochybnit legalitu napadeného rozhodnutí.

      73     Tabulka týkající se objemů prodeje zapalovače BIC od roku 1972 do roku 2001 a tabulka potvrzující podíl zapalovače BIC na
         trhu jsou rovněž nedostatečné, neboť údaje, které jsou v nich uvedeny, se týkají zapalovačů BIC a neobsahují žádný údaj týkající
         se konkrétně ochranné známky přihlašované v projednávaném případě. Žádný doplňující důkaz neumožňuje zjistit, zda se jedná
         o zapalovač odpovídající tvaru, který tvoří přihlašovanou ochrannou známku.

      74     Pokud jde o tabulku týkající se objemů prodeje zapalovače BIC (s vroubkovaným kolečkem) od roku 1997 do roku 2003, je namístě
         uvést, že údaje, které obsahuje, se týkají celého Společenství, jak bylo tvořeno v dané době, jakož i Norska, Polska a Švýcarska.
         Vzhledem k tomu, že tato tabulka uvádí obecným způsobem objemy prodeje ve výše uvedených zemích a nečiní rozdíl mezi těmito
         různými národními trhy, nelze ji vzít v úvahu při posuzování získání rozlišovací způsobilosti ochranné známky užíváním.

      75     Co se týče zápisů získaných v členských státech týkajících se tvaru, který tvoří přihlašovanou ochrannou známku, Soud konstatuje,
         že žalobkyně uplatnila před odvolacím senátem, že tyto zápisy byly získány, aniž by bylo dokázáno získání rozlišovací způsobilosti
         užíváním, a že to dokazuje, že označení má vnitřní rozlišovací způsobilost. Z toho vyplývá, že tyto zápisy nemohly být odvolacím
         senátem vzaty v úvahu za účelem použití čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94.

      76     Pokud jde o články uveřejněné ve francouzském tisku, jakož i výňatek z knihy „Le Design“, vydané ve francouzském vydavatelství
         SCALA, které definují zapalovač BIC jako designový nebo módní předmět, je namístě uvést, že se týkají pouze vnímání zapalovače
         BIC francouzskou veřejností, z čehož vyplývá, že nemohou prokázat, že tvar tvořící přihlašovanou ochrannou známku získal rozlišovací
         způsobilost užíváním v podstatné části Společenství.

      77     Pokud jde o reklamní materiál předložený žalobkyní, neumožňuje žádné konkrétní zjištění týkající se faktorů uvedených v bodě 64
         výše. Navíc nemůže představovat důkaz o užívání ochranné známky tak, jak byla přihlášena, jelikož na všech předložených vyobrazeních
         je ztvárnění požadovaného tvaru doprovázeno slovním a obrazovým prvkem. Z toho vyplývá, že tento reklamní materiál není důkazem,
         že dotyčná veřejnost vnímá přihlašovanou ochrannou známku jako takovou v jejím holém tvaru a nezávisle na logotypu BIC jako
         označující obchodní původ dotčených výrobků (viz v tomto smyslu rozsudek Tvar pivní láhve, bod 61 výše, bod 51).

      78     Co se týče prohlášení distributorů předložených žalobkyní k projednání, je namístě připomenout, že pro posouzení důkazní hodnoty
         určitého dokumentu je třeba nejprve ověřit hodnověrnost a pravdivost informací, které jsou v něm obsaženy. V tomto ohledu
         je tedy nutno vzít v úvahu zejména původ dokumentu, okolnosti jeho vyhotovení, komu je dokument určen a klást si otázku, zda
         se dokument vzhledem ke svému obsahu jeví jako smysluplný a věrohodný [rozsudek Soudu ze dne 7. června 2005, Lidl Stiftung
         v. OHIM – REWE‑Zentral (Salvita), T‑303/03, Recueil, s. II‑0000, bod 42].

      79     V projednávaném případě Soud zaprvé konstatuje, že některá prohlášení pocházejí od takových distributorů, jako jsou BIC Belgium
         SPRL, BIC Netherlands BV, BIC UK Ltd, BIC Violex SA, kteří jsou, podle výroční zprávy žalobkyně pro rok 2002 jejími dceřinými
         společnostmi, v nichž má žalobkyně účast alespoň 99 % (s výjimkou BIC Violex, v níž má účast 50,5 %, a BIC Ballograf AB, v níž
         má účast 16 %). Toto zjištění ostatně žalobkyně v průběhu jednání nezpochybnila. Je namístě uvést, že tato prohlášení tedy
         nemohou sama o sobě představovat dostatečný důkaz o získání rozlišovací způsobilosti přihlašované ochranné známky užíváním,
         vzhledem k významu spojení, která existují mezi žalobkyní a jejími dceřinými společnostmi. Představují pouze nepřímé důkazy,
         které musí být podepřeny jinými důkazními materiály. Zadruhé Soud podotýká, že všechna prohlášení, včetně těch, která pocházejí
         od jiných distributorů než dceřiných společností nebo společností, v nichž má žalobkyně účast, vzbuzují dojem, že byla předem
         formulována žalobkyní, jelikož mají všechna stejný obsah. Jeví se totiž, že všechna tato prohlášení jsou předem připravenými
         texty, přeloženými doslovně do několika jazykových verzí, a někdy dokonce pouze okopírovanými, obsahujícími mezery, které
         byly následně distributory vyplněny. Zatřetí Soud konstatuje, že tato prohlášení nijak neodkazují na údaje týkající se objemu
         prodeje uskutečněného na dotčeném území a obsahují, pokud jde o význam prodeje dotčených zapalovačů pro distributora, pouze
         pochvalná tvrzení.

      80     Krom toho je třeba uvést, že uvedená prohlášení prokazují nanejvýš pouze existenci distribuce pro dotčené výrobky v zemích,
         kde distributoři působí, a mohou tedy pouze prokázat geografické rozšíření distribuce výrobků, na něž se přihlašovaná ochranná
         známka vztahuje, což je pouze jeden z faktorů, které mohou být vzaty v úvahu za účelem posouzení získání rozlišovací způsobilosti
         užíváním přihlašované ochranné známky, která je tvořena pouhým tvarem zapalovače.

      81     S ohledem na výše uvedené je nutno konstatovat, že prohlášení distributorů předložená žalobkyní nemají dostatečnou důkazní
         hodnotu.

      82     Konečně, pokud jde o dva průzkumy provedené žalobkyní po podání přihlášky ochranné známky k zápisu, ale v průběhu správního
         řízení, a sice v červenci a listopadu 2002, je namístě uvést, že podle judikatury Soudního dvora mohou být důkazy o užívání
         ochranné známky, které následovaly po datu podání přihlášky, vzaty v úvahu, pouze pokud umožňují učinit závěry o užívání ochranné
         známky k tomuto datu (viz v tomto smyslu usnesení Soudního dvora ze dne 27. ledna 2004, La Mer Technology, C‑259/02, Recueil,
         s. I‑1159, bod 31, a ze dne 5. října 2004, Alcon v. OHIM, C‑192/03 P, Recueil, s. I‑8993, bod 41).

      83     V projednávaném případě má Soud za to, že dotčené průzkumy neumožňují prokázat, že relevantní veřejnost identifikuje na základě
         tvaru tvořícího ochrannou známku dotčený výrobek jako pocházející od společnosti BIC, a nikoliv od jiné společnosti.

      84     Pokud jde o průzkum provedený v listopadu 2002 u kuřáků ve Francii, Itálii, Irsku, Řecku, Švédsku a Portugalsku, konstatuje
         Soud, že dotazovaným osobám byl předložen pouze obrázek nebo fotografie zapalovačů BIC, zbavených slovních nebo obrazových
         prvků, a že jim byla položena otázka, s jakou ochrannou známkou spojují nejvíce obrázek tohoto zapalovače. Nelze tedy mít
         za to, že tento průzkum prokazuje, že podstatná část francouzských, italských, irských, řeckých, švédských a portugalských
         spotřebitelů identifikuje, prostřednictvím přihlašované ochranné známky, dotčený výrobek jako pocházející od společnosti BIC,
         a nikoliv od jiné společnosti. Jinak by tomu bylo, kdyby během průzkumu byly namísto pouze jednoho tvaru tvořícího přihlašovanou
         ochrannou známku předloženy různé tvary zapalovačů. Tak by bylo možno vzít v úvahu podíl osob, které by spontánně, bez jakéhokoliv
         ovlivnění, přiřadily obrázek dotčeného tvaru společnosti BIC.

      85     Kromě toho je namístě uvést, že v případě, že dotazované osoby nedokázaly odpovědět na uvedenou otázku, byl jim předložen
         seznam slovních ochranných známek (BIC, CLIPPER, TOKAÏ, CRICKET a další), aby si mohly vybrat odpověď.

      86     Je-li přitom pravda, jak tvrdí žalobkyně, že společnost BIC je původcem vytvoření trhu s kamínkovými zapalovači na jedno použití
         v roce 1973 a že je „vedoucí na trhu zapalovačů“, je naprosto logické a předvídatelné, že první ochranná známka, která se
         vybaví dotazovaným osobám je ochranná známka BIC, bez ohledu na předložený tvar. Bylo tomu tak tím spíše, jelikož položená
         otázka obsahovala seznam slovních ochranných známek, s nimiž bylo možno spojit předložený tvar. V tomto ohledu je namístě
         uvést, že sama žalobkyně připustila při jednání, že odpověď na položenou otázku v tomto posledním případě mohla být skutečně
         ovlivněna.

      87     Stejné úvahy jsou nezbytné pro průzkum provedený ve Španělsku v červenci 2002 také u spotřebitelů‑kuřáků. V tomto průzkumu
         byl obrázek tvaru zapalovače MiniBIC J5, který není ničím jiným než zmenšenou verzí tvaru tvořícího přihlašovanou ochrannou
         známku, předložen dotazovaným osobám zároveň se seznamem různých slovních ochranných známek (BIC, CLIPPER, BRIO nebo TOKAÏ),
         za účelem zjištění, které ochranné známce přiřadí předložený obrázek. Nelze tedy mít za to, že tento průzkum prokazuje, že
         podstatná část španělských spotřebitelů identifikuje dotčený výrobek jako pocházející od společnosti BIC a odliší tento výrobek
         od výrobků jiných podniků.

      88     Navíc Soud konstatuje, že obrázek zapalovače předložený dotazovaným španělským kuřákům během uvedeného průzkumu ukazuje zapalovač
         zepředu, a nikoliv ze strany, takže dotazované osoby nemohly rozeznat oválný tvar zásobníku, který je však podle žalobkyně
         jednou ze tří vlastností, které odlišují zapalovač BIC od ostatních zapalovačů na trhu.

      89     Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že odvolací senát měl právem za to, že žalobkyně neprokázala, že ochranná známka přihlašovaná
         v projednávaném případě získala rozlišovací způsobilost užíváním v podstatné části Společenství.

      90     V důsledku toho je třeba zamítnout jak druhý žalobní důvod, tak i žalobu v plném rozsahu.
       K nákladům řízení
      91     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
         to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně
         neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (třetí senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Jaeger

                Azizi

                Cremona

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. prosince 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 29. září 2016.#Universal Protein Supplements Corp. v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie znázorňující kulturistu – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Popisný charakter – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-335/15.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 15. prosince 2016.#Drago Nemec v. Republika Slovenija.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2000/35/ES – Postup proti opožděným platbám – Pravomoc Soudního dvora – Transakce uzavřená před přistoupením Slovinska k Evropské unii – Působnost – Pojem ‚obchodní transakce‘ – Pojem ‚podnik‘ – Maximální částka dlužného úroku z prodlení.#Věc C-256/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      1 (
            *1
         )5. prosince 2016*

      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2000/35/ES — Postup proti opožděným platbám — Pravomoc Soudního dvora — Transakce uzavřená před přistoupením Slovinska k Evropské unii — Působnost — Pojem ‚obchodní transakce‘ — Pojem ‚podnik‘ — Maximální částka dlužného úroku z prodlení“
      Ve věci C‑256/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud, Slovinsko) ze dne 19. března 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 1. června 2015, v řízení

         Drago Nemec

      proti

         Republice Slovenija,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení J. L. da Cruz Vilaça, předseda senátu, A. Tizzano (zpravodaj), místopředseda Soudního dvora, M. Berger, A. Borg Barthet a E. Levits, soudci,
      generální advokát: M. Bobek,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. května 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za slovinskou vládu N. Pintar Gosenca a A. Vran, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za lotyšskou vládu A. Bogdanovou a I. Kalniņšem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi M. Šimerdovou a M. Žebrem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. července 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích (Úř. věst. 2000, L 200, s. 35; Zvl. vyd. 17/01, s. 226).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu, v němž D. Nemec stojí proti Republice Slovenija (Slovinská republika) ve věci návrhu na náhradu škody, která jmenovanému byla údajně způsobena z důvodu tvrzené neslučitelnosti vnitrostátní právní úpravy se směrnicí 2000/35.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Akt o přistoupení z roku 2003

               3

               Článek 2 aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky k Evropské unii a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 2003, L 236, s. 33, dále jen „akt o přistoupení z roku 2003“), stanoví:
               „Ode dne přistoupení se ustanovení původních smluv a aktů přijatých orgány Společenství a Evropskou centrální bankou přede dnem přistoupení stávají závaznými pro nové členské státy a uplatňují se v těchto státech za podmínek stanovených v uvedených smlouvách a v tomto aktu.“

               4

               Článek 54 tohoto aktu zní:
               „Nové členské státy uvedou v účinek opatření nezbytná k tomu, aby bylo ode dne přistoupení dosaženo souladu se směrnicemi a rozhodnutími ve smyslu článku 249 Smlouvy o ES a článku 161 Smlouvy o Euratomu, není-li v seznamu v přílohách uvedených v článku 24 nebo v jiných ustanoveních tohoto aktu nebo jeho přílohách určena jiná lhůta.“

         Směrnice 2000/35

               5

               Body 7, 9, 10, 13 a 16 odůvodnění směrnice 2000/35 uvádí:

                        „(7)

                        Podniky, zejména malé a střední, jsou zatíženy značnými administrativními a finančními břemeny, které jsou důsledkem nepřiměřeně dlouhých platebních lhůt a opožděných plateb. Tyto problémy jsou navíc hlavní příčinou platební neschopnosti, která je hrozbou životaschopnosti podniků a následně vede ke ztrátě mnoha pracovních míst.

                  […]

                        (9)

                        Rozdíly mezi pravidly platebních operací a jejich praktickým prováděním v členských státech představují překážku řádného fungování vnitřního trhu.

                        (10)

                        Tyto skutečnosti vedou k podstatnému omezení obchodních transakcí mezi členskými státy. To je v rozporu s článkem 14 Smlouvy, protože podnikům má být umožněno obchodovat v rámci celého vnitřního trhu za podmínek, které zajišťují, že přeshraniční operace nemají za následek vyšší rizika než v případě tuzemského prodeje. […]

                  […]

                        (13)

                        Tato směrnice by se měla omezovat na platby, které jsou úhradou za obchodní transakce, a neupravovat transakce se spotřebiteli, úroky ve spojení s jinými platbami, např. platby podle právních předpisů upravujících šeky a směnky, platby představující náhradu škody, včetně plateb od pojišťovacích společností.

                  […]

                        (16)

                        Opožděná platba představuje porušení smlouvy, které je v mnoha členských státech pro dlužníky finančně přitažlivé vzhledem k nízkým úrokům z prodlení za opožděné platby nebo pomalému řízení k dosažení náhrady. Je nezbytné změnit tento trend a zajistit takové důsledky opožděné platby, které od takového chování odrazují, a proto je nezbytná rozhodná změna […].“

               6

               Článek 1 této směrnice, který definuje její působnost, stanoví:
               „Tato směrnice se vztahuje na veškeré platby, které jsou úhradou za obchodní transakce.“

               7

               Článek 2 bod 1 uvedené směrnice stanoví:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:

                        1.

                        ‚obchodní transakcí‘ transakce mezi podniky nebo mezi podniky a orgány veřejné moci, která vede k dodání zboží nebo poskytnutí služeb za úplatu,

                  […]
               ‚podnikem‘ jakákoli organizace, která provozuje nezávislou hospodářskou nebo odbornou činnost [která jedná při výkonu nezávislé hospodářské nebo odborné činnosti], i když je prováděna jedinou osobou“.

               8

               Článek 3 směrnice 2000/35, nadepsaný „Úrok z prodlení v případě opožděné platby“, v odstavci 1 stanoví:
               „Členské státy zajistí, že

                        a)

                        úrok z prodlení podle písmene d) se stává splatným dnem následujícím po dni splatnosti nebo po uplynutí platební lhůty, které jsou stanoveny ve smlouvě;

                  […]

                        c)

                        věřitel má právo na úrok z prodlení, pokud

                                 i)

                                 splnil své smluvní a zákonné povinnosti a

                                 ii)

                                 neobdržel splatnou částku včas, s výjimkou případu, kdy za takové prodlení není dlužník odpovědný;

                        d)

                        výše úroku z prodlení v případě opožděné platby (‚zákonná sazba‘), kterou je dlužník povinen zaplatit, je součtem úrokové sazby pro hlavní refinanční operace použité Evropskou centrální bankou během její poslední hlavní refinanční operace, provedené před prvním kalendářním dnem daného pololetí (‚referenční sazba‘) a nejméně sedmi procentních bodů […], pokud není ve smlouvě uvedeno jinak. V členských státech, které se neúčastní třetí etapy hospodářské a měnové unie, odpovídá tato referenční sazba rovnocenné úrokové sazbě stanovené jejich centrální bankou. […]

                  […]“

               9

               Článek 6 této směrnice stanoví následující:
               „1.   Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 8. srpna 2002. […]
               […]
               3.   Při provedení této směrnice mohou členské státy vyloučit:
               […]

                        b)

                        smlouvy, které byly uzavřeny před 8. srpnem 2002 […]

                  […]“

         Slovinské právo

      Ustanovení o platbě úroku z prodlení

               10

               V souladu s čl. 277 odst. 1 Zakona o obligacijskih razmerjih (zákon o závazkových vztazích) je dlužník pohledávky povinen uhradit věřiteli úrok z prodlení přesahující jistinu, pokud nezaplatil splatnou částku této pohledávky včas.

               11

               Tento zákon byl nahrazen obligacijskim zakonikem (zákon o závazcích, dále jen „OZ“) od 1. ledna 2002. Tento zákon v podstatě převzal ustanovení zmíněné v předcházejícím bodě tohoto rozsudku a v článku 376 zavedl nové pravidlo, podle kterého úroky z prodlení přestanou plynout, když částka narostlých, avšak nezaplacených úroků dosáhne výše jistiny (dále jen „pravidlo ne ultra alterum tantum“).

         Ustanovení týkající se živnosti

               12

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že výkon nezávislé hospodářské činnosti fyzickou osobou upravoval ke dni skutkových okolností relevantních v původním řízení v červnu 1993 obrtni zakon (živnostenský zákon) v tehdy platném znění. Podle tohoto zákona, který byl později změněn, musela fyzická osoba k tomu, aby mohla vykonávat hospodářskou činnost jako živnostník, získat oprávnění vydané příslušným orgánem, které uvádí oblast činnosti.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               13

               Drago Nemec je od 8. listopadu 1989 držitelem živnostenského oprávnění k soustružení mechanických dílů a sváření. V červnu 1993 uzavřel s organizací Gasilsko Društvo Murska Sobota (sbor dobrovolných hasičů ve městě Murska Sobota, dále jen „sbor“) smlouvu, podle které tomuto sboru pronajal cisternové vozidlo na převoz vody v období sucha.

               14

               V roce 1996 podal D. Nemec proti sboru žalobu, kterou se domáhal zaplacení částky ve výši 17669,51 eura na základě této smlouvy.

               15

               Rozhodnutím ze dne 17. února 2010 Višje sodišče v Mariboru (odvolací soud v Mariboru) uložil uvedenému sboru povinnost zaplatit částku 15061,44 eura navýšenou o zákonný úrok z prodlení za období od 25. března 1996 do 31. prosince 2001. Tento soud naproti tomu zamítl návrh na zaplacení úroku z prodlení od 1. ledna 2002, tj. data, ke kterému nabylo účinnosti pravidlo ne ultra alterum tantum. Částka úroků, která měla být zaplacena do 31. prosince 2001, totiž již překročila výši jistiny.

               16

               Dne 18. května 2010 sbor zaplatil dlužnou částku na základě tohoto rozhodnutí.

               17

               Jelikož měl D. Nemec za to, že pravidlo ne ultra alterum tantum je neslučitelné se směrnicí 2000/35, a že tudíž Višje sodišče v Mariboru (odvolací soud v Mariboru) neprávem zamítl jeho návrh na zaplacení úroku z prodlení za období od 1. ledna 2002 do 18. května 2010, podal proti Republice Slovinsko žalobu na náhradu škody, která mu údajně vznikla z důvodu této tvrzené neslučitelnosti. Vzhledem k tomu, že soud prvního stupně tuto žalobu zamítl rozhodnutím ze dne 18. května 2011, které bylo potvrzeno v odvolacím řízení rozhodnutím ze dne 24. ledna 2012 z důvodu, že tato směrnice není použitelná na skutkový stav v původním řízení, D. Nemec podal kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu, Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud, Slovinsko).

               18

               Posledně uvedený soud má pochybnosti o tom, zda smlouva dotčená v původním řízení spadá do působnosti ratione materiae směrnice 2000/35. Konkrétně si klade otázku, zda D. Nemec uzavřel tuto smlouvu v postavení „podniku“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 této směrnice, tj. jako organizace, která provozuje nezávislou hospodářskou nebo odbornou činnost, takže uvedená smlouva představuje „obchodní transakci“ ve smyslu téhož ustanovení, a tudíž spadá do působnosti uvedené směrnice. I když se totiž smlouva dotčená v původním řízení týká hospodářské činnosti a vedla k vystavení faktury, nespadá do činností spočívajících v soustružení mechanických dílů a sváření, pro které je D. Nemec držitelem živnostenské oprávnění.

               19

               V případě kladné odpovědi si předkládající soud klade rovněž otázku slučitelnosti pravidla ne ultra alterum tantum stanoveného v článku 376 OZ se směrnicí 2000/35.

               20

               Za těchto podmínek se Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí být čl. 2 bod 1 třetí pododstavec směrnice 2000/35 vykládán v tom smyslu, že v systému, ve kterém je fyzické osobě vydáno pro účely provozování hospodářské činnosti povolení, které obsahuje označení činnosti, pro kterou se povolení uděluje, nejde o podnik, a tedy ani o obchodní transakci ve smyslu uvedeného ustanovení směrnice, pokud se právní úkon, ze kterého vyplývá opožděná platba, týká činnosti, na kterou se povolení nevztahuje?

                  V případě záporné odpovědi na výše uvedenou otázku […]

                        2)

                        Musí být čl. 2 bod 1 třetí pododstavec směrnice 2000/35 vykládán v tom smyslu, že se fyzická osoba považuje za podnik a právní jednání, ze kterého pramení opožděná platba, představuje obchodní transakci ve smyslu výše uvedeného ustanovení, pokud se jedná o právní jednání, které nespadá do registrované činnosti dotčené fyzické osoby, avšak vyplývá z činnosti, která může být ze své povahy hospodářskou činností, a pro tuto transakci byla vydána faktura?
                        a

                        3)

                        Je pravidlo, podle kterého úroky z prodlení přestanou plynout, když částka narostlých a nezaplacených úroků dosáhne výše jistiny (pravidlo ne ultra alterum tantum), v rozporu s ustanoveními směrnice 2000/35?“

         K pravomoci Soudního dvora

               21

               Slovinská vláda a Evropská komise na jednání před Soudním dvorem tvrdily, že Soudní dvůr nemá pravomoc k zodpovězení otázek položených předkládajícím soudem. Předmětem sporu v původním řízení je totiž situace před přistoupením Republiky Slovinska k Evropské unii, k němuž došlo dne 1. května 2004, která vyvolala všechny své právní účinky před tímto datem.

               22

               V této souvislosti je třeba konstatovat, že smlouva dotčená v původním řízení zajisté byla uzavřena v červnu 1993, a že tedy původ projednávané věci tkví v situaci vzniklé před přistoupením Republiky Slovinska k Unii.

               23

               Nicméně tato situace vyvolávala právní účinky i po tomto přistoupení. Hlavní pohledávka, která stojí na počátku úroků z prodlení požadovaných D. Nemecem, totiž nebyla zaplacena až do 18. května 2010, tj. data, kdy sbor uskutečnil tuto platbu, a žaloba podaná D. Nemecem směřuje právě k náhradě škody, kterou podle svého tvrzení utrpěl z důvodu, že Višje sodišče v Mariboru (odvolací soud v Mariboru) zamítl jeho návrh na zaplacení uvedených úroků za období od 1. ledna 2002 do 18. května 2010.

               24

               Podle článků 2 a 54 aktu o přistoupení z roku 2003 jsou přitom od tohoto přistoupení ustanovení původních smluv a aktů přijatých orgány před přistoupením závazná pro nové členské státy a použijí se v těchto státech na základě podmínek stanovených v těchto smlouvách nebo v tomto aktu.

               25

               Mimoto v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora platí, že není-li stanoveno jinak, nové pravidlo se bezprostředně vztahuje na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti předchozího pravidla. Na základě této zásady Soudní dvůr rozhodl, že neexistuje-li v aktu o podmínkách přistoupení členského státu upřesnění ohledně použití ustanovení unijního práva, je třeba toto ustanovení považovat za ustanovení, které je bezprostředně použitelné a kterým je členský stát vázán ode dne jeho přistoupení, takže se použije na budoucí účinky situací, jež nastaly před přistoupením tohoto nového členského státu k Unii (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. listopadu 2009, Elektrownia Pątnów II,C‑441/08, EU:C:2009:698, bod 32, ze dne 22. prosince 2010, Komise v. Polsko, C‑385/08, nezveřejněný, EU:C:2010:801, bod 29, jakož i ze dne 21. prosince 2011, Ziolkowski a Szeja, C‑424/10 a C‑425/10, EU:C:2011:866, bod 57).

               26

               Pokud jde konkrétně o směrnici 2000/35, akt o přistoupení z roku 2003 neobsahuje žádné zvláštní ustanovení týkající se použití této směrnice na Republiku Slovinsko. Tato směrnice se tedy stala bezprostředně použitelnou a závaznou pro tento členský stát ode dne jeho přistoupení k Unii, a počínaje tímto dnem se může použít na takové budoucí účinky situací vzniklých nebo nastalých před tímto přistoupením, jako jsou účinky dotčené v původním řízení.

               27

               Z výše uvedeného vyplývá, že jelikož je unijní právo použitelné na spor v původním řízení, Soudní dvůr má pravomoc k zodpovězení otázek položených předkládajícím soudem.

         K předběžným otázkám

         K prvním dvěma otázkám

               28

               Podstatou prvních dvou otázek předkládajícího soudu, kterými je třeba se zabývat společně, je, zda čl. 2 bod 1 směrnice 2000/35 musí být vykládán v tom smyslu, že fyzická osoba, která má živnostenské oprávnění, musí být považována za „podnik“ ve smyslu tohoto ustanovení, takže transakce, kterou uzavřela s třetí osobou, představuje „obchodní transakci“ ve smyslu téhož ustanovení v případě, že tato transakce, přestože nespadá do činností, na které se vztahuje uvedené oprávnění, se váže k hospodářské činnosti.

               29

               Za účelem odpovědi na tyto otázky je třeba úvodem upřesnit, že i když v souladu s čl. 6 odst. 3 písm. b) směrnice 2000/35 mohly členské státy při provádění této směrnice vyloučit z působnosti této směrnice smlouvy uzavřené před 8. srpnem 2002, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Republika Slovinsko této možnosti nevyužila, což slovinská vláda potvrdila na jednání před Soudním dvorem.

               30

               Pokud jde o položené otázky, je třeba připomenout, že v souladu s článkem 1 směrnice 2000/35 se tato směrnice vztahuje na veškeré platby, které jsou úhradou za obchodní transakce. Článek 2 bod 1 první pododstavec této směrnice definuje pojem „obchodní transakce“ jako jakoukoli transakci mezi podniky nebo mezi podniky a orgány veřejné moci, která vede k dodání zboží nebo poskytnutí služeb za úplatu, přičemž bod 13 odůvodnění uvedené směrnice v tomto ohledu uvádí, že jsou naproti tomu z tohoto pojmu vyloučeny zejména transakce se spotřebiteli. Podle čl. 2 bodu 1 třetího pododstavce této směrnice je „podnikem“ ve smyslu této směrnice jakákoli organizace, která jedná při výkonu nezávislé hospodářské nebo odborné činnosti, i když je prováděna jedinou osobou.

               31

               Z bodů 7, 10 a 16 směrnice 2000/35 odůvodnění kromě toho vyplývá, že tato směrnice usiluje o zlepšení řádného fungování vnitřního trhu ochranou podnikatelů, a zejména malých a středních podniků před opožděnými platbami.

               32

               Tato směrnice se tak nepoužije na všechny transakce, které vedou k dodání zboží nebo poskytnutí služeb za úplatu, zejména se nepoužije na všechny transakce uzavírané občas jednotlivci v každodenním životě.

               33

               Z toho plyne, že nestačí, aby osoba uzavřela transakci týkající se takové hospodářské činnosti, jako je pronájem majetku třetí osobě, aby spadala pod pojem „podnik“ a aby tato transakce byla kvalifikována jako „obchodní“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 uvedené směrnice. Je ještě zapotřebí, aby tato osoba jednala jako organizace v rámci takové činnosti nebo nezávislé odborné činnosti.

               34

               Jak uvedl generální advokát v bodě 82 svého stanoviska, tento požadavek znamená, že uvedená osoba, nehledě na její formu a právní postavení ve vnitrostátním právu, vykonává tuto činnost strukturovaně a soustavně, přičemž tato činnost se tedy nemůže omezovat na jednorázová a izolovaná plnění, a že dotyčná transakce zapadá do rámce uvedené činnosti.

               35

               Naopak na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, z čl. 2 bodu 1 směrnice 2000/35 nevyplývá, že dotčená činnost nutně musí být hlavní hospodářskou nebo odbornou činností dotyčné osoby nebo s touto činností souviset.

               36

               Kromě toho, na rozdíl od toho, co tvrdí slovinská vláda a Komise, kvalifikace osoby jako „podniku“ ve smyslu tohoto ustanovení nemůže záviset na vydání oprávnění k výkonu dotyčné činnosti příslušnými vnitrostátními orgány.

               37

               Ve vnitrostátním systému, ve kterém výkon hospodářské nebo odborné činnosti fyzickou osobou jako živnostníkem nebo podnikatelem podléhá vydání oprávnění, tak nemůže být fyzická osoba, která má takové oprávnění, vyloučena z pojmu „podnik“, a transakce, které uzavře, nemohou být vyloučeny z pojmu „obchodní transakce“ pouze z toho důvodu, že se tyto transakce týkají jiné nezávislé hospodářské nebo odborné činnosti, než je činnost, na kterou se vztahuje uvedené oprávnění nebo zapadají do rámce širší nezávislé hospodářské nebo odborné činnosti, než je posledně uvedená činnost.

               38

               Jakýkoliv opačný výklad by totiž vedl k tomu, že by rozsah těchto pojmů závisel na každém vnitrostátním právu, konkrétně na systému zavedeném každým členským státem pro výkon nezávislé hospodářské nebo odborné činnosti. Z požadavků jak jednotného použití unijního práva, tak zásady rovnosti přitom vyplývá, že neodkazuje-li čl. 2 bod 1 směrnice 2000/35 na vnitrostátní právo, pojmy„podnik“ a „obchodní transakce“ musí být vykládány autonomním a jednotným způsobem (obdobně viz rozsudek ze dne 29. září 2015, Gmina Wrocław,C‑276/14, EU:C:2015:635, bod 25 a citovaná judikatura).

               39

               Mimoto, jak uvedl generální advokát v bodě 90 svého stanoviska, jakýkoli výklad vedoucí k tomu, že by rozsah pojmu „podnik“, a tak působnost ratione personae a ratione materiae směrnice 2000/35 závisela na vydání oprávnění k výkonu dotyčné činnosti příslušnými vnitrostátními orgány členského státu, naráží na cíl sledovaný touto směrnicí, jak vyplývá z bodu 10 odůvodnění této směrnice, kterým je usnadnit obchodní transakce mezi členskými státy. Podniky nebo orgány veřejné moci jiných členských států by totiž pro určení, zda uzavřená transakce spadá do působnosti směrnice 2000/35, musely systematicky ověřovat, zda se tato transakce týká činností, pro které bylo uvedené oprávnění vydáno, což by mohlo omezovat či ztěžovat přeshraniční transakce.

               40

               Z toho plyne, že přestože okolnost, že dotyčná osoba uzavřela transakci v rámci činnosti, pro kterou získala oprávnění, může být vedle dalších skutečností zohledněna za účelem ověření, zda tato osoba jednala v postavení „podniku“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice 2000/35, tato okolnost nemůže být rozhodující.

               41

               Pro určení, zda osoba jedná v tomto postavení – to znamená, jak bylo uvedeno v bodě 34 tohoto rozsudku, v rámci strukturované a soustavné nezávislé hospodářské nebo odborné činnosti – a zda tedy transakce, které uzavírá, mají obchodní povahu ve smyslu tohoto ustanovení, musí být zohledněny všechny okolnosti daného případu.

               42

               Mezi tyto okolnosti patří zejména skutečnost, že dotčená osoba jedná pod svou obchodní firmou nebo pod svým vlastním jménem a že uzavřená transakce vede k vystavení faktury.

               43

               Právě ve světle výše uvedených úvah bude muset předkládající soud určit, zda D. Nemec v projednávaném případě uzavřel smlouvu dotčenou v původním řízení v postavení „podniku“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice 2000/35.

               44

               S ohledem na výše uvedené je třeba na první dvě otázky odpovědět, že čl. 2 bod 1 směrnice 2000/35 musí být vykládán v tom smyslu, že fyzická osoba, která má živnostenské oprávnění, musí být považována za „podnik“ ve smyslu tohoto ustanovení, a transakce, kterou uzavřela, za „obchodní transakci“ ve smyslu téhož ustanovení, pokud tato transakce, přestože se netýká činnosti, na kterou se vztahuje toto oprávnění, je součástí výkonu strukturované a soustavné nezávislé hospodářské nebo odborné činnosti, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu s ohledem na všechny okolnosti projednávané věci.

         K třetí otázce

               45

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2000/35 musí být vykládána v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu právnímu ustanovení, jako je článek 376 OZ, který stanoví, že narostlé, avšak nezaplacené úroky z prodlení přestanou plynout, když jejich částka dosáhne výše jistiny.

               46

               Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora směrnice 2000/35 neprovádí úplnou harmonizaci veškerých pravidel týkajících se opožděných plateb v obchodních transakcích (rozsudky ze dne 26. října 2006, Komise v. Itálie,C‑302/05, EU:C:2006:683, bod 23; ze dne 3. dubna 2008, 01051 Telecom,C‑306/06, EU:C:2008:187, bod 21, a ze dne 11. září 2008, Caffaro,C‑265/07, EU:C:2008:496, bod 15).

               47

               Konkrétně tato směrnice neharmonizuje veškeré aspekty týkající se úroku z prodlení. Tato směrnice totiž v článku 3 upravuje pouze některé z těchto aspektů, a sice právo požadovat v případě opožděné platby úrok z prodlení, datum, k němuž je tento úrok splatný, úrokovou sazbu, právo věřitele žádat náhradu škody týkající se nákladů na vymáhání vynaložených v důsledku opožděné platby, jakož i důsledky používání zjevně zneužívajících smluvních podmínek vůči věřiteli.

               48

               Naproti tomu směrnice 2000/35 neupravuje pravidla týkající se období, po které běží úroky z prodlení nebo maximální částky těchto úroků.

               49

               Členské státy tudíž mohou upravit tuto otázku, avšak s výhradou, že neporuší cíle sledované směrnicí 2000/35 a nezbaví tuto směrnici jejího užitečného účinku (obdobně viz rozsudek ze dne 14. září 2016, Pérez López,C‑16/15, EU:C:2016:679, bod 59 a citovaná judikatura).

               50

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že cílem uvedené směrnice je především, jak vyplývá z jejích bodů 7 a 16 odůvodnění, odradit od opožděných plateb, zejména zamezením tomu, aby tyto opožděné platby byly finančně přitažlivé pro dlužníka, a chránit věřitele proti takovým opožděním.

               51

               Slovinská vláda, podporovaná lotyšskou vládou, přitom tvrdí, že pravidlo ne ultra alterum tantum stanovené v článku 376 OZ není v rozporu s těmito cíli. Toto pravidlo naopak zachovává funkci úroku z prodlení, kterou je právě motivovat dlužníka, aby splnil svou povinnost platit, a nikoli umožnit věřiteli, aby se obohatil. Uvedené pravidlo, přestože chrání věřitele, totiž umožňuje zamezit tomu, aby částka narostlého úroku z prodlení byla taková, že neúměrně zatíží dlužníka, a vytvoří tak nespravedlivou a nepřiměřenou situaci mezi věřitelem a dlužníkem, která může vést k platební neschopnosti dlužníka.

               52

               V této souvislosti je třeba zajisté zdůraznit, že takové pravidlo může tím, že limituje částku úroku z prodlení výší jistiny, omezit odrazující účinek spojený s platbou těchto úroků.

               53

               Nicméně takové limitování nevede ke zpochybnění cíle ochrany věřitelů sledovaného směrnicí 2000/35 ani ke zbavení této směrnice jejího užitečného účinku.

               54

               Pravidlo ne ultra alterum tantum totiž nemá za následek takové omezení částky úroků z prodlení, aby zbavilo podstaty právo věřitele domáhat se takových úroků v případě opožděné platby stanovené v čl. 3 odst. 1 písm. a) až c) této směrnice nebo zbavilo tyto úroky veškeré odrazující funkce vůči dlužníkovi. Uvedené pravidlo mimoto nemá dopad na použitelnou výši úrokové sazby, která musí odpovídat výši stanovené v čl. 3 odst. 1 písm. d) uvedené směrnice.

               55

               Kromě toho, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 66 a 67 svého stanoviska, je třeba poukázat na to, že vnitrostátní zákonodárce mohl na základě prostoru pro uvážení, kterým disponuje, mít za to, že bylo třeba nastolit rovnováhu mezi cílem ochrany věřitelů a potřebou zamezit tomu, aby byl dlužník zatížen neúměrným dluhem. V rámci tohoto prostoru pro uvážení mohl mít tento zákonodárce za to, že takové pravidlo, jako je pravidlo ne ultra alterum tantum, představuje pro tyto účely vhodný nástroj.

               56

               Mimoto takové pravidlo nesmí být zkoumáno izolovaně, nýbrž v kontextu, do kterého zapadá. Za tímto účelem je rovněž třeba zohlednit jiná ustanovení vnitrostátního práva použitelná v oblasti opožděných plateb.

               57

               V této souvislosti slovinská vláda zmiňuje zejména článek 380 OZ, který zajišťuje věřiteli, jenž z důvodu opožděné platby utrpěl škodu ve výši překračující částku obdržených úroků, přiznání náhrady škody, která pokrývá daný rozdíl.

               58

               Vnitrostátní zákonodárce přitom mohl mít v rámci prostoru pro uvážení, kterým disponuje, za to, že takové ustanovení, spolu se všemi pravidly stanovenými směrnicí 2000/35, může zajistit ochranu věřitelů před opožděnými platbami.

               59

               S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí otázku odpovědět, že směrnice 2000/35 musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání takovému vnitrostátnímu právnímu ustanovení, jako je článek 376 OZ, který stanoví, že narostlé, avšak nezaplacené úroky z prodlení přestanou plynout, když jejich částka dosáhne výše jistiny.

         K nákladům řízení

               60

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 2 bod 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích musí být vykládán v tom smyslu, že fyzická osoba, která má živnostenské oprávnění, musí být považována za „podnik“ ve smyslu tohoto ustanovení, a transakce, kterou uzavřela, za „obchodní transakci“ ve smyslu téhož ustanovení, pokud tato transakce, přestože se netýká činnosti, na kterou se vztahuje toto oprávnění, je součástí výkonu strukturované a soustavné nezávislé hospodářské nebo odborné činnosti, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu s ohledem na všechny okolnosti projednávané věci.

                           2)

                           Směrnice 2000/35 musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání takovému vnitrostátnímu právnímu ustanovení, jako je článek 376 obligacijského zakoniku (zákon o závazcích), který stanoví, že narostlé, avšak nezaplacené úroky z prodlení přestanou plynout, když jejich částka dosáhne výše jistiny.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – * Jednací jazyk: slovinština.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 7. října 2010. # Deutsche Behindertenhilfe - Aktion Mensch eV proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky Společenství diegesellschafter.de - Absolutní důvod pro zamítnutí - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-47/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 7. října 2010 – Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch v. OHIM (diegesellschafter.de)
      (Věc T-47/09)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství diegesellschafter.de – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b)) (viz body 29, 49–50)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 27. listopadu 2008 (věc R 1094/2008-1) týkajícímu se
                  přihlášky slovního označení diegesellschafter.de jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV.

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               slovní ochranná známka diegesellschafter.de pro služby zařazené do třídy 35 a 41 – přihláška č. 4606372.

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               zamítnutí přihlášky.

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zamítnutí odvolání.

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV se ukládá náhrada nákladů řízení.