title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 7. července 2004. # Société des mines de Sacilor - Lormines SA proti Komisi Evropských společenství. # Smlouva ESUO - Hutnictví - Opuštění důlních koncesí - Poplatky uložené Francouzskou republikou důlním podnikům - Stížnost - Nedostatek příznivé odpovědi Komise - Žaloba na nečinnost - Žaloba na zrušení - Přípustnost - Aktivní legitimace - Podnik ve smyslu článku 80 UO. # Spojené věci T-107/01 a T-175/01.

text:
      Spojené věci T-107/01 a T-175/01
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Smlouva ESUO – Hutnictví – Opuštění důlních koncesí – Poplatky uložené Francouzskou republikou důlním podnikům – Stížnost – Nedostatek příznivé odpovědi Komise – Žaloba pro nečinnost – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Aktivní legitimace – Podnik ve smyslu článku 80 UO“
      Rozsudek Soudu (čtvrtého senátu) ze dne 7. července 2004
      Shrnutí rozsudku
      1.     Řízení – Námitka nepřípustnosti – Kogentní podmínky řízení –Přezkum soudem i bez návrhu
      (Článek 80 UO; jednací řád Soudu, článek 113)
      2.     Žaloba na neplatnost – Žaloba podniků nebo sdružení podaná podle čl. 33 druhého pododstavce UO – Aktivní legitimace – Podniky
            ve smyslu článku 80 UO – Podnik, který není podnikem jak v době podání žaloby, tak ani v době jednání uvedeného ve stížnosti,
            která je předmětem napadeného rozhodnutí o zamítnutí – Nedostatek aktivní legitimace
      (Článek 33 pododstavec 2 UO a článek 80 UO)
      3.     Žaloba pro nečinnost – Žaloba podniků nebo jejich sdružení podaná na základě článku 35 UO – Aktivní legitimace – Podniky ve
            smyslu článku 80 UO
      (Články 35 UO a 80 UO)
      1.      Podle článku 113 jednacího řádu Soud může kdykoliv bez návrhu zkoumat, zda jsou splněny kogentní podmínky řízení, ke kterým
         patří příslušnost soudce Společenství pro rozhodování o žalobě. Kontrola Soudu tedy není omezená na zkoumání podmínek řízení
         na návrh účastníků řízení.

      Kogentní podmínka řízení týkající se skutečnosti, že se nejedná o podnik ve smyslu čl. 80 UO, je otázkou veřejného pořádku
         v tom rozsahu, v němž se týká aktivní legitimace žalobkyně a jejího přístupu k opravným prostředkům, a může tedy být Soudem
         zkoumána i bez návrhu.

      (viz body 51–52)
      2.     Výčet v článku 33 druhém pododstavci právních subjektů oprávněných podat žalobu na neplatnost je taxativní, takže subjekty,
         které nejsou ve výčtu zmíněny, nemohou právoplatně podat takovou žalobu

      Podnik, který v době podání žaloby nevyvíjí výrobní činnost a který jím nebyl ani v době jednání uvedeného ve stížnosti, jejíž
         zamítnutí je napadáno, není podnikem ve smyslu článku 80 UO, a nemá tedy aktivní legitimaci podat žalobu na neplatnost rozhodnutí
         ESUO.

      (viz body 53–54, 56, 59–62)
      3.     Žaloba pro nečinnost na základě článku 35 UO je přípustná pouze v případě, že žalobkyně je podnikem ve smyslu článku 80 UO.
      (viz bod 55)
ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého senátu)
      7. července 2004 (*)

      „Smlouva ESUO – Hutnictví – Opuštění důlních koncesí – Poplatky uložené Francouzskou republikou důlním podnikům – Stížnost – Nedostatek příznivé odpovědi Komise – Žaloba na nečinnost – Žaloba na zrušení – Přípustnost – Aktivní legitimace – Podnik ve smyslu článku 80 UO“
      Ve spojených věcech T-107/01 a T-175/01,
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA,  se sídlem v Puteaux (Francie), zastoupená původně G. Martym, poté R. Schmittem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené  G. Rozetem a L. Ström, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      jejichž předmětem je žaloba na nečinnost a podpůrně žaloba na zrušení směřující proti odepření Komise vyhovět stížnosti předložené
         žalobkyní, kterou se domáhala, aby bylo určeno, že Francouzská republika porušila ustanovení čl. 4 písm. b) a c) UO a čl.
         86 UO tím, že žalobkyni uložila údajně nepřiměřené poplatky v rámci zahájení řízení o opuštění a vzdání se důlních koncesí,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (čtvrtý senát),

      ve složení H. Legal, předseda,  V. Tiili a M. Vilaras, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s ohledem na písemnou část řízení a po jednání konaném dne 18. února 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
      1       Článek 4 UO stanoví:
      „Se společným trhem uhlí a oceli se považují za neslučitelné, a proto touto smlouvou uvnitř Společenství zakázané:
       […]
      b)      opatření nebo jednání, která vytvářejí nerovné postavení mezi výrobci, mezi odběrateli nebo mezi spotřebiteli, zejména pokud
         jde o ceny, dodací podmínky a náklady na dopravu, jakož i opatření a jednání, která omezují svobodnou volbu dodavatele odběratelem;

      c)      subvence nebo podpory poskytované státy nebo zvláštní poplatky jimi ukládané v jakékoli formě;
      […]“
      2       Článek 33 UO stanoví:
      „Soudní dvůr je příslušný k projednání žalob podaných členským státem nebo Radou na prohlášení rozhodnutí nebo doporučení
         Komise za neplatné pro nepříslušnost, pro porušení podstatných formálních náležitostí, pro porušení této smlouvy nebo právního
         předpisu týkajícího se jejího provádění, anebo pro zneužití pravomoci. Přezkum Soudním dvorem však nezahrnuje hodnocení stavu
         vyplývajícího z hospodářských skutečností či okolností, na jejichž základě Komise přijala rozhodnutí nebo podala doporučení,
         s výjimkou případů, kdy je Komisi vytýkáno zneužití pravomoci nebo zjevné neplnění ustanovení této smlouvy nebo právního předpisu
         týkajícího se jejího provádění.

      Podniky nebo sdružení uvedené v článku 48 mohou za stejných podmínek podat žalobu proti individuálním rozhodnutím nebo doporučením,
         která se jich týkají, nebo proti obecným rozhodnutím či doporučením, o kterých mají za to, že obsahují zneužití pravomoci
         v jejich neprospěch.

      […]“
      3       V souladu s článkem 35 UO:
      „Je-li Komise podle této smlouvy nebo prováděcích předpisů k ní povinna přijmout rozhodnutí nebo podat doporučení a tuto povinnost
         poruší, mohou ji k tomu podle okolností státy, Rada nebo podniky a sdružení vyzvat.

      Totéž platí v případě, že je Komise touto smlouvou nebo prováděcími předpisy k ní zmocněna přijmout rozhodnutí nebo podat
         doporučení a neučiní tak, pokud taková nečinnost představuje zneužití pravomoci.

      Jestliže Komise ve lhůtě dvou měsíců nepřijme žádné rozhodnutí ani nepodá doporučení, může být ve lhůtě jednoho měsíce k Soudnímu
         dvoru podána žaloba proti mlčky přijatému zamítavému rozhodnutí, které z této nečinnosti Komise vyplývá.“

      4       Článek 80 UO stanoví:
      „Podniky ve smyslu této smlouvy se rozumí ty, které vyvíjejí výrobní činnost v oboru uhlí a oceli na územích uvedených v čl.
         79 prvním pododstavci, a dále, pokud jde o články 65 a 66, informace potřebné k jejich provádění a žaloby v souvislosti s nimi
         podávané, též podniky nebo subjekty, které pravidelně provozují distribuční činnost jinou než prodej domácnostem nebo řemeslným
         výrobcům.“

       Skutkový základ sporu
      5       Žalobkyně, tehdy nesoucí název Lormines, vnukovská společnost společnosti Usinor, byla založena v roce 1978 pro převzetí koncesí
         a nájmů koncesí na dobu určitou rudných dolů Sacilor v Lotrinsku. Žalobkyně se v důsledku znárodnění své mateřské společnosti
         v roce 1982 stala státním podnikem. Vzhledem k útlumu těžby železné rudy v tomto regionu francouzská vláda v roce 1991 rozhodla
         zastavit výrobu. Poslední rudné doly žalobkyně ukončily svou aktivitu v červenci 1993. Žalobkyně byla privatizována v roce
         1995 a 1997.

      6       Z důvodu zániku předmětu podnikání měla být žalobkyně zrušena. Z toho důvodu zahájila řízení o opuštění a vzdání se koncese.
      7       Řízení o opuštění vede k uzavření a zajištění starého důlního díla. V rámci opuštění je důlní společnost podrobena předpisům
         báňského dozoru, jejichž předmětem je stanovit práce nutné k zabezpečení starého důlního díla.

      8       Předmětem řízení o vzdání se koncese je ukončit předčasně koncesovanou činnost. Umožní koncesionáři zprostit se povinností
         vyplývajících z předpisů báňského dozoru a zprošťuje jej presumpce odpovědnosti za škody vzniklé na povrchu.

      9       Opatření pro opuštění několika dolů žalobkyně byla provedena v souladu s ustanoveními vládního nařízení 80-330 ze dne 7. května
         1980 o báňském dozoru dolů a lomů (JORF ze dne 10. května 1980, s.1179), v novelizovaném znění, jak shledal příslušný vnitrostátní
         správní orgán v průběhu roku 1996.

      10     Žádost o předčasné vzdání se odpovídajících koncesí však nebyla příslušným ministrem přijata a státní orgány dále vykonávaly
         báňský dozor podle zákona 94-588 ze dne 15. července 1994, který mění některá ustanovení báňského zákoníku, a článku L. 711-12
         zákoníku práce (JORF ze dne 16. července 1994, s. 10239). Žalobkyně tak nadále nesla  náklady vyplývající z opatření dozoru
         a veřejných prací.

      11     Kromě toho byla presumpce odpovědnosti v oblasti těžby zákonem 99-245 ze dne 30. března 1999 o odpovědnosti za škodu způsobenou
         těžebním provozem a o předcházení důlním rizikům po ukončení provozu (JORF ze dne 31. března 1999, s. 4767) rozšířena tak,
         že nyní stanoví presumpci trvalé odpovědnosti bývalého koncesionáře. Tento zákon stanoví také povinnost bývalého provozovatele
         odvést doplatek určený na financování veřejných výdajů po dobu deseti let.

      12     Rozhodnutím své mimořádné valné hromady ze dne 3. března 2000 žalobkyně vstoupila do mimosoudní likvidace.
      13     Žalobkyně se obrátila na Komisi se stížností datovanou ke dni 9. února 2001, která byla zaregistrována generálním sekretariátem
         Komise dne 21. února 2001, neboť měla za to, že odmítnutí francouzských orgánů ukončit její koncese, ze kterého vyplývá podrobení
         novým nepředvídatelným a neobvyklým nákladům, považovala za porušení článků 4 UO a 86 UO.

      14     Žalobkyně ve své stížnosti uplatnila, že francouzské orgány porušily čl. 4 písm. c) UO tím, že ji podrobily „zvláštním poplatkům“.
         Navrhla, aby Komise na základě článku 88 UO určila, že Francouzská republika nesplnila povinnosti stanovené touto smlouvou,
         a nařídila jí:

      „–      uznat, že společnost Lormines není držitelem koncesí a nájmů důlních koncesí na dobu určitou už ode dne, kdy je skutečně opustila;

      –       uznat, že ode dne, kdy společnost Lormines své koncese a nájmy důlních koncesí na dobu určitou opustila, nelze již vůči ní
         uplatnit presumpci odpovědnosti;

      –       neukládat už společnosti Lormines žádné poplatky z titulu zmíněných koncesí a nájmů důlních koncesí na dobu určitou;
      –       zaplatit společnosti Lormines náhradu škody za náklady, které musela nést od skutečného opuštění svých koncesí a nájmů důlních
         koncesí na dobu určitou“.

      15     Komise, podepsaná ředitelem ředitelství „Státní podpory II“ generálního ředitelství „Hospodářská soutěž“, odpověděla dopisem
         ze dne 30. března 2001, o kterém právní poradce žalobkyně prohlašuje, že jej obdržel dne 20. dubna 2001, takto:

      „Generální ředitelství hospodářské soutěže na základě dostupných informací dospělo k závěru, že na věc se nevztahuje právo
         Společenství, ale pouze francouzské právo. Zpochybňovaná opatření, která se váží na podmínky uložené francouzským státem pro
         vzdání se důlních koncesí ze strany provozovatelů, nejsou opatření specificky použitelná na podniky ESUO. Týkají se oblastí
         bezpečnosti a odpovědnosti za škodu, což jsou oblasti, pro které jsou příslušné členské státy, a nikoliv Společenství. Podniky
         ESUO nejsou vyňaty z povinností uložených státy,  které jsou diktovány obecnými důvody, jako jsou bezpečnost, odpovědnost
         za škodu nebo životní prostředí. Finanční náklady, které z nich vyplývají, nemohou být tedy považovány za zvláštní poplatky
         uložené podnikům ESUO na základě čl. 4 [písm.] c) [UO].

      V případě, že by se vyskytly nové skutečnosti, které by mohly prokázat opak, Vám budu vděčný, když mi je oznámíte co nejdříve.“
      16     Právní poradce žalobkyně odpověděl dopisem ze dne 9. května 2001 na dopis Komise. Trval na údajném porušení čl. 4 písm. c)
         UO, co se týče  pojmu „zvláštní poplatky“ a uložení poplatků pouze podnikům, na které se vztahuje Smlouva ESUO. Kromě toho
         uplatňoval existenci diskriminace v rozporu s čl. 4 písm. b) UO. Jeho závěr byl následující:

      „Z tohoto důvodu potud, pokud je toho zapotřebí a pro účely článku 35 [UO] žádám, aby Komise konstatovala, že Francouzská
         republika nesplnila povinnosti uložené čl. 4 písm. b) [UO] a článkem 86 [UO].“

      17     Žádal rovněž, aby byla nařízena opatření naprosto stejná jako ta, o která žádal ve své stížnosti ze dne 9. února 2001 (bod
         14 výše).

      18     Dopisem ze dne 10. července 2001, o kterém právní poradce žalobkyně prohlašuje, že jej obdržel dne 19. července 2001, mu Komise,
         podepsaná ředitelem ředitelství „Podniková politika a životní prostředí, využívání přírodních zdrojů a zvláštní průmyslová
         odvětví“ generálního ředitelství „Podniky“, zaslala následující odpověď:

      „Ve svém dopisu ze dne 14. května 2001 podpůrně uvádíte diskriminaci v rozporu s čl. 4 [písm]. b) [UO], které měla být Lormines
         obětí. Tato stránka věci byla mými službami příslušnými pro danou věc prošetřena. Ukazuje se však, že čl. 4 [písm.] b) [UO]
         se týká výhradně prodeje výrobků ESUO. Použití obecného pravidla nediskriminace bylo upřesněno v článku 60 [UO] (prodejní
         cena) a v článku 70 [UO] (přepravní výdaje). Zvláštní poplatky v důsledku vzdání se důlních koncesí ze strany provozovatelů
         tedy nespadají do působnosti čl. 4 [písm.] b) [UO].

      Co se týče ostatních stránek Vaší stížnosti, odkazuji Vás na odpověď generálního ředitelství pro hospodářskou soutěž v dopise
         ze dne 30. března 2001.“

       Řízení a návrhy stran
      19     Návrhy doručenými kanceláři Soudu dne 9. května 2001, zapsaným pod číslem  T‑107/01, a dne 31. července 2001, zapsaným pod
         číslem T-175/01, žalobkyně podala projednávané žaloby.

      20     Samostatným podáním doručeným kanceláři Soudu dne 19. června 2001 žalovaná vznesla ve věci T-107/01 námitku nepřípustnosti
         podle článku 114 jednacího řádu Soudu. Usnesením ze dne 11. října 2001 si Soud vyhradil rozhodnutí o námitce v rozhodnutí,
         jímž končí řízení, a rozhodl, že o náhradě nákladů bude rozhodnuto později.

      21     Samostatným podáním doručeným kanceláři Soudu dne 12. října 2001 žalovaná vznesla ve věci T-175/01 námitku nepřípustnosti
         podle článku 114 jednacího řádu Soudu. Usnesením ze dne 12. března 2002 si Soud vyhradil rozhodnutí o námitce v rozhodnutí,
         jímž končí řízení, a rozhodl, že o náhradě nákladů bude rozhodnuto později.

      22     Samostatným podáním doručeným kanceláři Soudu dne 29. května 2002, zapsaným pod čísly T-107/01 R a T-175/01 R, žalobkyně podala
         návrh na předběžné opatření. Tento návrh byl zamítnut usnesením předsedy Soudu ze dne 11. července 2002, Lormines v. Komise
         (T-107/01 a T-175/01 R, Recueil, s. II‑3193)  s tím, že o náhradě nákladů bude rozhodnuto později.

      23     Usnesením předsedy čtvrtého senátu Soudu ze dne 15. listopadu 2002 bylo podle článku 50 jednacího řádu nařízeno společné projednání
         věcí T-107/01 a T-175/01 pro účely ústní části řízení a rozsudku.

      24     Soud (čtvrtý senát) rozhodl na návrh soudce zpravodaje zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření
         stanovených článkem 64 jednacího řádu vyzval žalovanou, aby odpověděla na písemnou otázku. Této žádosti bylo ve stanovené
         lhůtě vyhověno.

      25     Na jednání konaném dne 18. února 2004 byly vyslechnuty výpovědi účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudem.
      26     Žalobkyně ve věci T-107/01 navrhuje, aby Soud:
      –       určil, že žaloba je přípustná;
      –       zrušil na základě článku 35 UO konkludentní rozhodnutí Komise ze dne 21. dubna 2001, kterým posledně jmenovaná odmítla vyhovět
         její stížnosti ze dne 21. února 2001;

      –       nebo podpůrně a alternativně zrušil na základě článku 33 UO rozhodnutí Komise ze dne 30. března 2001, kterým posledně jmenovaná
         odmítla vyhovět stejné stížnosti;

      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      27     Ve věci T-107/01 žalovaná navrhuje, aby Soud:
      –       určil, že žaloba je nepřípustná;
      –       nebo podpůrně zamítl hlavní žalobu jako neopodstatněnou a určil, že není namístě rozhodnout o podpůrné a alternativní žalobě;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      28     Ve věci T-175/01 žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       určil, že žaloba je přípustná;
      –       zrušil na základě článku 35 UO konkludentní rozhodnutí Komise ze dne 9. července 2001, kterým odmítá vyhovět stížnosti ze
         dne 9. května 2001;

      –       zrušil na základě článku 33 UO výslovné rozhodnutí Komise ze dne 10. července 2001, kterým odmítá vyhovět uvedené stížnosti;
      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      29     Žalobkyně v replice podpůrně navrhuje, aby soud prohlásil, že rozhodnutí Komise obsažené v jejím dopisu ze dne 10. července
         2001 je nicotné.

      30     Ve věci T-175/01 žalovaná navrhuje, aby Soud:
      –       určil, že žaloba je nepřípustná ;
      –       nebo podpůrně žalobu zamítl jako neopodstatněnou;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení o předběžném opatření.
       Právní otázky
      31     V obou věcech Komise namítá nepřípustnost žalob na nečinnost a žalob na zrušení na základě více důvodů.
      32     Je třeba analyzovat důvod vycházející ze skutečnosti, že žalobkyně nemá aktivní legitimaci na základě článků 33 UO a 35 UO,
         neboť není podnikem ve smyslu článku 80 UO, jelikož tato otázka je předběžného charakteru a je společná pro návrhy týkající
         se nečinnosti i zrušení.

       K postavení jako podnik ve smyslu článku 80 UO
       Tvrzení účastníků řízení
      33     Komise tvrdí, že žalobkyně není podnikem ve smyslu článku 80 UO, neboť nevykonávala žádnou činnost upravenou ve Smlouvě ESUO,
         a to ani v okamžiku podání projednávaných žalob, ani v okamžiku, kdy se obrátila na Komisi, ba dokonce ani v okamžiku, kdy
         jí byly uloženy předmětné poplatky. Zdůrazňuje, že informace uvedené žalobkyní ukazují, že její činnost v oblasti těžby železné
         rudy skončila dne 31. července 1993 a že ode dne 31. prosince 1999 už nemá žádné zaměstnance.

      34     Žalobkyně na základě čl. 48 odst. 2 jednacího řádu namítá nepřípustnost důvodu Komise založeného na tom, že není podnikem
         ve smyslu článku 80 UO. Uplatňuje, že tento důvod byl uveden pouze v žalobní odpovědi ve věci T-107/01, a nikoli v samostatném
         podání, kterým byla uplatněna námitka nepřípustnosti.

      35     Dodává, že Komise nemůže uvádět tento důvod, neboť aktivní legitimace osoby nemůže být zpochybněna při soudním řízení, jestliže
         byla připuštěna orgány Společenství v rámci předcházejícího správního řízení (rozsudky Soudního dvora ze dne 8. října 1974,
         Union syndicale a další v. Rada, 175/73, Recueil, s. 917, a Soudu ze dne 11. července 1996, Sinochem Heilongjiang v. Rada,
         T-161/94, Recueil, s. II-695, bod 34).

      36     Co se týče meritu věci ohledně této otázky, žalobkyně uplatňuje, že je podnikem ve smyslu článku 80 UO, a že tedy má aktivní
         legitimaci na základě článků 33 UO a 35 UO.

      37     Domnívá se, že tento výklad je jediný v souladu s literou a užitečným účinkem Smlouvy ESUO, která musí pokrýt celý proces
         výroby, od vstupu na trh s uhlím a ocelí do skutečného odchodu z tohoto trhu, včetně ukončení výrobní činnosti.

      38     Zdůrazňuje rovněž, že poplatky, na něž si stěžovala Komisi, jí byly uloženy Francouzskou republikou z důvodu těžby železné
         rudy a její nucené držby několika důlních koncesí. Podle jejího názoru podnik ve smyslu článku 80 UO, jehož vzdání se důlních
         koncesí na železnou rudu je státem odmítnuto, přičemž pouze schválení tohoto vzdání se mu mohlo umožnit odejít z trhu, musí
         požívat ochrany této smlouvy.

      39     V odpověď na otázku položenou na jednání týkající se toho, jak mohly poplatky, na které si stěžovala, ovlivnit její soutěžní
         postavení, jestliže už nevyvíjí činnost, žalobkyně uplatnila, že tyto poplatky ovlivnily její situaci před ukončením činnosti,
         neboť, konkrétně, kdyby je mohla předvídat v době, kdy ještě vyvíjela činnost, pravděpodobně by nepřibrala další koncese,
         jak učinila. Na toto téma doplnila, že náklady spojené s uzavřením dolů měly být předvídatelné během její činnosti, tak aby
         byly předmětem rezerv a odlišného daňového zacházení. Kromě toho prohlásila, že v době, kdy zákon ze dne 15. července 1994
         vstoupil v platnost, dosud vlastnila železnou rudu.

      40     Dále připomíná, že existuje právní úprava Společenství týkající se podpor pro uzavírání hutních podniků. Uvádí, že i poplatky
         uložené při ukončení činnosti podniku výroby uhlí nebo oceli, jako v projednávanem případě, musí být nazírány s ohledem na
         ustanovení Smlouvy ESUO, jelikož náklady na odchod z trhu, jakož i ostatní přímé a nepřímé náklady jsou součástí hospodaření
         podniku.

      41     Rovněž podotýká, že Soud již připustil, že společnost, na kterou byl prohlášen konkurs, který zapříčinil ukončení činnosti
         před tím, než podala žalobu k soudu Společenství, byla podnikem ve smyslu článků 33, 35 a 80 UO (rozsudek Soudu ze dne 25.
         března 1999, Forges de Clabecq v. Komise, T-37/97, Recueil, s. II-859).

      42     Při jednání žalobkyně uplatnila, že rozsudky Soudního dvora ze dne 17. května 1983, ESUO v. Ferriere Sant’Anna (168/82, Recueil,
         s. 1681), a ze dne 22. února 1990, Busseni (C-221/88, Recueil, s. I-495), obdobně uznaly, že Vysoký úřad může nechat uznat
         v rámci konkursu pohledávky (vyplývající z odvodů na základě článků 49 a 50 UO nebo pokut) za některými podniky v konkursu,
         které již ukončily svou činnost. Žalobkyně tvrdí, že z důvodu soudržnosti připuštění těchto pohledávek v konkursu těchto podniků
         znamená, že podnik, který se nachází ve stejné situaci jako ona, může podat žalobu na základě článků 33 UO a 35 UO.

      43     Žalobkyně dále tvrdí, že Komise uznala, že opatření přijatá státem vůči podniku během uzavření jeho železnorudných dolů podléhají
         Smlouvě ESUO i po ukončení těžební činnosti, neboť tato opatření se vztahují na výkon hospodářské činnosti, která spadá do
         působnosti této Smlouvy. Komise podle žalobkyně v takové situaci zasáhla na základě článku 95 UO (rozhodnutí Komise 96/269/ESUO
         ze dne 29. listopadu 1995 o návrhu podpory Rakouska pro Voest-Alpine Erzberg Gesellschaft mbH, Úř. věst. 1996, L 94, s. 17).
         Toto rozhodnutí se týkalo podpor pokrývajících zčásti období po odchodu podporovaných podniků z trhu.

      44     Komise odpovídá, že nepřehlíží rozsudek Soudního dvora ze dne 20. března 1959, Nold v. Vysoký úřad (18/57, Recueil, s. 89),
         ve kterém byla připuštěna aktivní legitimace na základě článku 33 UO společnosti v likvidaci. Uplatňuje, že tato společnost
         pokračovala nicméně ve svých činnostech jako v minulosti na rozdíl od žalobkyně, která už více než deset let nevykonává žádnou
         činnost, která by mohla mít dopad na trh s výrobky, na něž se vztahuje Smlouva ESUO.

      45     Komise dále uplatňuje, že tvrzení žalobkyně vycházející z existence podpor při uzavírání hutních podniků není opodstatněné.
         Poznamenává, že poslední kodex podpor hutnictví (rozhodnutí Komise č. 2496/96/ESUO ze dne 18. prosince 1996 stanovící pravidla
         Společenství pro podpory hutnictví, Úř. věst. L 338, s. 42) se týká pouze podpor podnikům, které ještě vykonávají činnost
         a které definitivně ukončí svou činnost ocelárenské výroby. Situace převládající v projednávané věci však není situací skutečného
         odchodu z trhu uhlí a oceli, ale situací následující dlouho po tomto odchodu z trhu.

      46     Co se týče tvrzení žalobkyně vycházejícího z rozsudku Forges de Clabecq v. Komise, bod 41 výše, žalovaná poznamenává, že i
         přesto, že na předmětný podnik byl prohlášen konkurs, vnitrostátní soud rozhodl, že jeho činnost má pokračovat za účelem jeho
         restrukturalizace a oživení jeho činnosti.

      47     Co se týče tvrzení vycházejícího z rozhodnutí 96/269, žalovaná tvrdí, že situace předmětného podniku v tomto rozhodnutí byla
         zásadně odlišná od situace žalobkyně. V tomto rozhodnutí bylo stanoveno, že důl na rudu měl být uzavřen. Podnik však v okamžiku
         poskytnutí předmětné podpory ještě vyráběl.

      48     Komise v odpovědi na žalobní důvod vycházející z čl. 48 odst. 2 jednacího řádu tvrdí, že není povinna předložit všechny své
         důvody nepřípustnosti v samostatně podané námitce nepřípustnosti a že může uplatnit další důvody nepřípustnosti ve své žalobní
         odpovědi. Každopádně Soud může kdykoliv i bez návrhu zkoumat, zda jsou splněny podmínky řízení.

       Závěry Soudu
      49     Před zkoumáním opodstatněnosti námitky nepřípustnosti vznesené Komisí považuje Soud za nezbytné posoudit její přípustnost.
         Je totiž třeba připomenout, že předmětná námitka byla předložena Komisí až v její žalobní odpovědi předložené ve věci T-107/01
         a v námitce nepřípustnosti podané ve věci T-175/01.

      50     Co se týče tvrzení žalobkyně, že aktivní legitimace osoby nemůže být zpochybněna v rámci soudního řízení, jestliže byla připuštěna
         orgány Společenství v rámci předchozího správního řízení, je třeba konstatovat, že rozsudky Union syndicale a další v. Rada
         a Sinochem Heilongjiang v. Rada, bod 35 výše, uváděné na podporu tohoto tvrzení, jsou zcela irelevantní. V tomto ohledu je
         třeba konstatovat, že okolnosti projednávaného případu jsou odlišné od těch, které vedly k vydaní těchto rozsudků. Rozsudek
         Union Syndicale a další v. Rada se totiž týkal otázky příslušnosti Soudního dvora pro rozhodování o přímé žalobě podané profesním
         sdružením v rámci článku 91 služebního řádu Evropských společenství. Ve věci Sinochem Heilongjiang v. Rada se také nejednalo
         o to, zda může žalovaná namítat důvod nepřípustnosti ještě ve stadiu soudního řízení, ale o to, zda žalobkyně byla právnickou
         osobou ve smyslu článku 230 ES, vzhledem k tomu, že s ní orgány Společenství během správního řízení jednaly jako s nezávislou
         právní entitou.

      51     Co se týče žalobního důvodu, podle kterého čl. 48 odst. 2 jednacího řádu neumožňoval Komisi poukázat v žalobní odpovědi předložené
         ve věci T-107/01 na to, že se nejedná o podnik ve smyslu čl. 80 UO, protože na to nepoukázala v námitce nepřípustnosti, je
         namístě připomenout, že podle čl. 113 jednacího řádu Soud může kdykoliv bez návrhu zkoumat, zda jsou splněny podmínky řízení,
         ke kterým patří podle judikatury příslušnost soudce Společenství pro rozhodování o žalobě (rozsudky Soudního dvora ze dne
         18. března 1980, Valsabbia a další v. Komise, 154/78, 205/78, 206/78, 226/78 až 228/78, 263/78 a 264/78, 31/79, 39/79, 83/79
         a 85/79, Recueil, s. 907, bod 7, a Soudu ze dne 17. června 1998, Svenska Journalistförbundet v. Rada, T-174/95, Recueil, s.
         II-2289, bod 80). Kontrola Soudu tedy není omezená na zkoumání kogentních podmínek řízení na návrh účastníků řízení (usnesení
         Soudu ze dne 10. července 2002, Comitato organizzatore del convegno internazionale v. Komise, T-387/00, Recueil, s. II‑3031,
         bod 36).

      52     V projednávaném případě se návrh Komise na přezkoumání, zda jsou splněny podmínky řízení, týká kogentní podmínky, a sice aktivní
         legitimace žalobkyně a jejího přístupu k opravným prostředkům, a v souladu s výše zmíněnou judikaturou tedy může být Soudem
         zkoumána i bez návrhu (rozsudek Soudu ze dne 24. října 1997, EISA v. Komise, T-239/94, Recueil, s. II-1839, bod 27).

      53     Co se týče opodstatněnosti této námitky nepřípustnosti, je třeba konstatovat, že čl. 33 druhý pododstavec UO stanoví, že „podniky
         nebo sdružení uvedené v článku 48 [UO]“ mohou za stejných podmínek jako v prvním pododstavci podat žalobu proti individuálním
         rozhodnutím a doporučením, která se jich týkají, nebo proti obecným rozhodnutím a doporučením, o kterých mají za to, že obsahují
         zneužití pravomoci v jejich neprospěch. Podle ustálené judikatury je výčet právních subjektů oprávněných podat žalobu na zrušení
         obsažený v tomto článku taxativní, takže subjekty, které nejsou ve výčtu zmíněny, nemohou právoplatně podat takovou žalobu
         (rozsudky Soudního dvora ze dne 11. července 1984, Commune de Differdange a další v. Komise, 222/83, Recueil, s. 2889, bod
         8, a Soudu ze dne 8. července 2003, Verand der freien Rohrwerke a další v. Komise, T-374/00, Recueil, s. II‑0000, bod 33).

      54     Je vhodné rovněž uvést, že na základě článků 80 a 81 UO podléhají pravidlům Smlouvy ESUO pouze podniky vyvíjející činnost
         v oboru uhlí a oceli a že v tomto ohledu se výrazy „uhlí“ a „ocel“ vztahují pouze na výrobky vyjmenované v příloze I UO (rozsudek
         Soudního dvora ze dne 28. ledna 2003, Německo v. Komise, C-334/99, Recueil, s. I-1139, bod 77).

      55     Žaloba na nečinnost na základě článku 35 UO je rovněž přípustná pouze v případě, že žalobkyně je podnikem ve smyslu článku
         80 UO (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1961, Vloeberghs v. Vysoký úřad, 9/60 a 12/60, Recueil, s. 391, 422).

      56     Z judikatury Soudního dvora zajisté vyplývá, že není vyžadováno, aby žalobkyně byla podnikem v okamžiku podání žaloby (rozsudek
         Soudního dvora ze dne 10. ledna 2002, Plant a další v. Komise a South Wales Small Mines, C-480/99 P, Recueil, s. I-265, bod
         44).

      57     V tomto rozsudku Soudní dvůr zamítl důvod Komise vycházející z nepřípustnosti žaloby podané podniky provozujícími doly a založený
         na skutečnosti, že nenabídly důkaz, že ještě vyvíjejí činnost produkce uhlí v okamžiku podání žaloby u soudu Společenství
         (body 37 a 44).

      58     Soudní dvůr zdůraznil, že nezpochybňuje, že žalobkyně byly podnikem ve smyslu článku 80 UO v okamžiku jednání, které bylo
         předmětem stížnosti odmítnuté Komisí, a rozhodl, že „skutečnost, že následně přestaly být podnikem, neznamená, že ztrácí právní
         zájem na tom, aby bylo určeno porušení pravidel hospodářské soutěže, jehož důsledkům byly vystaveny, když podnikem byly, a
         vůči kterému byly oprávněny podat stížnost“ (bod 44).

      59     V projednávaném případě je nesporné, že žalobkyně ukončila svoji výrobní činnost v červenci 1993.
      60     Kromě toho se její stížnosti Komisi ze dne 9. února 2001 a ze dne 9. května 2001, které jsou původem projednávaných věcí,
         týkají nákladů, které vznikly na základě francouzských zákonů 94-588 ze dne 15. července 1994 a 99-245 ze dne 30. března 1999,
         a neexistovaly tedy v okamžiku ukončení výrobní činnosti žalobkyně.

      61     Za těchto okolností je namístě učinit závěr, že žalobkyně nemůže být považována za podnik ve smyslu článku 80 UO, přičemž
         pouhá skutečnost, že v době, kdy vstoupil v platnost zákon ze dne 15. července 1994, dosud vlastnila železnou rudu, nemůže
         tento závěr vyvrátit.

      62     Dále vzhledem k tomu, že náklady stěžované žalobkyní vyplývají z ustanovení, která vstoupila v platnost po ukončení její těžební
         činnosti, žalobkyně nebyla postižena důsledky tvrzeného porušení Smlouvy ESUO v době, kdy ještě byla podnikem ve smyslu článku
         80 UO. Jednání, která jsou předmětem jejích stížností, tudíž neměla žádný vliv na trh Společenství uhlí a oceli.

      63     Určení, že žalobkyně není podnikem ve smyslu článku 80 UO, není zpochybněno jejími dalšími tvrzeními.
      64     Co se týče tvrzení žalobkyně založených na skutečnosti, že Smlouva ESUO musí pokrývat výrobní proces jako celek, a na hospodářském
         vztahu mezi náklady, na které si stěžovala, a svou dřívější činností, je namístě mít za to, že žádné z těchto tvrzení nezpochybňuje
         skutečnost, že žalobkyně, na rozdíl od toho, co je vyžadováno článkem 80 UO, nevykonávala výrobní činnost v oblasti uhlí a
         oceli ani v okamžiku, kdy došlo k  jednáním, na která si stěžovala, ani v okamžiku, kdy se obrátila na Komisi, aby si stěžovala
         na poplatky uložené Francouzskou republikou. Kromě toho se nejedná o porušení, jejichž důsledky by žalobkyně byla postižena,
         když ještě byla podnikem ve smyslu článku 80 UO.

      65     Rovněž není na místě přijmout argumentaci žalobkyně, podle níž soudní ochrana, kterou poskytuje Smlouva ESUO, by měla podniku
         svědčit až do jeho skutečného odchodu z trhu. Jak bylo připomenuto opakovaně soudy Společenství, posledně jmenovaným nepřísluší
         odchýlit se od soudního systému zavedeného Smlouvami (viz zvláště, co se týče procesních prostředků upravených Smlouvou ESUO,
         rozsudek Soudního dvora ze dne 4. července 1963, Schlieker v. Vysoký úřad, 12/63, Recueil, s. 173,186 a rozsudek Verband der
         freien Rohrwerke a další v. Komise, bod 53 výše, bod 38).

      66     Ačkoli totiž mají být podmínky pro zahájení řízení před soudy Společenství vykládány z pohledu zásady účinné soudní ochrany,
         nemůže takovýto výklad vést k odstranění podmínky výslovně stanovené Smlouvou ESUO, aniž by byly přestoupeny pravomoci soudů
         Společenství, které jim smlouva přiznává ( usnesení Soudního dvora ze dne 28. března 2003, Diputación Foral de Alava a další
         v. Komise, C-75/02 P, Recueil, s. I-2903, bod 34).

      67     Tvrzení žalobkyně vycházející ze soudní ochrany podle Smlouvy ESUO pro celek výrobních procesů od vstupu na trh až po definitivní
         odchod z něj, tedy až do zániku podniku, nejsou podložena ani existencí právní úpravy Společenství týkající se podpor uzavírání
         ocelárenských podniků. Komise totiž právem zdůrazňuje, že poslední kodex podpor hutnictví (rozhodnutí č. 2496/96) je určen
         podnikům, které jsou dosud činné. Článek 4 odst. 2 tohoto rozhodnutí totiž stanoví, že „podpory podnikům, které definitivně
         ukončí svoji hutní výrobní činnost ESUO, mohou být považovány za slučitelné se společným trhem za podmínky […], že pravidelně
         vyráběly hutní výrobky ESUO až do data oznámení dotyčné podpory v souladu s článkem 6 […]“. Z odůvodnění tohoto rozhodnutí
         vyplývá, že cílem povolení těchto podpor je „podněcovat částečné uzavření zařízení nebo financovat definitivní ukončení veškeré
         činnosti ESUO nejméně konkurenceschopných podniků“.

      68     Co se týče tvrzení žalobkyně, podle kterého Soud uznal za podnik ve smyslu článku 80 UO podnik, na který byl prohlášen konkurs
         v rozsudku Forges de Clabecq v. Komise, bod 41 výše, je namístě uvést, že předmětný rozsudek se týkal hutního podniku, který
         v době, kdy Komise přijala rozhodnutí o podporách v jeho prospěch, byl předmětem pokusu o oživení činnosti za účelem vyhnout
         se úpadku a umožnit mu pokračovat v činnosti. Kromě toho rozhodnutí Komise v této věci ze dne 18. prosince 1996 předcházelo
         prohlášení konkursu na základě vlastního oznámení rozsudkem příslušného obchodního soudu ze dne 3. ledna 1997 (body 6 až 11,
         18 a 19 téhož rozsudku). Tato situace je však diametrálně odlišná od situace v projednávané věci.

      69     Co se týče tvrzení žalobkyně vycházejících z rozsudků ESUO v. Ferriere Sant’Anna a Busseni, bod 42 výše, postačí konstatovat,
         že v těchto věcech se jednalo o to, zda pohledávky Vysokého úřadu mohou být přihlášeny jako přednostní pohledávky v konkursu
         některých podniků. Je tudíž třeba zdůraznit, že tyto rozsudky se týkají jiných otázek než té, o kterou jde v projednávaném
         případě, a že žalobkyně neuvedla, v čem skutečnost, že takové pohledávky mohou být připuštěny při konkursu podniku ve smyslu
         článku 80 UO, s sebou nese to, že žalobkyně může právoplatně podat žalobu na zrušení. Kromě toho je namístě poznamenat, že
         předmětné pohledávky odpovídaly peněžním závazkům podniků vůči Vysokému úřadu souvisejícím s jejich činností.

      70     Konečně co se týče rozhodnutí 96/269, je namístě konstatovat, že schválilo podporu podniku, který na rozdíl od žalobkyně dosud
         vyvíjel činnost v okamžiku, kdy Komise rozhodnutí přijala (viz bod II tohoto rozhodnutí).

      71     Za těchto okolností tvrzení žalobkyně směřující k tomu, aby byla považována za podnik ve smyslu článku 80 UO, musejí být odmítnuta.

      72     Z toho, co předchází, vyplývá, že žaloby žalobkyně musejí být odmítnuty jako nepřípustné.
       K nákladům řízení
      73     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu
         neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení, včetně  nákladů řízení o předběžném opatření, v souladu s návrhy žalované.

      Z těchto důvodů
      SOUD (čtvrtý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloby se odmítají jako nepřípustné.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení, včetně nákladů řízení o předběžném opatření.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. července 2004.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      H. Legal

         * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 16. prosince 2008. # Miguel Torres, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství MANSO DE VELASCO - Starší národní slovní ochranná známka VELASCO - Relativní důvod zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-259/06.

text:
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 16. prosince 2008 – Torres v. OHIM – Navisa Industrial Vinícola Española (MANSO DE
            VELASCO)
      (Věc T-259/06)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství MANSO DE VELASCO – Starší národní slovní ochranná známka VELASCO – Relativní důvod zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 27, 73)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 29. června 2006 (věc R 865/2005-1) týkajícího se námitkového
                  řízení mezi společností Navisa Industrial Vinícola Española, SA a společností Miguel Torres, SA.

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Miguel Torres, SA

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka MANSO DE VELASCO pro výrobky třídy 33 – přihláška č. 2 261 527

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Navisa Industrial Vinícola Española, SA

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Španělská slovní ochranná známka VELASCO pro výrobky třídy 33

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Vyhovění námitkám a zamítnutí přihlášky

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Miguel Torres, SA se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. listopadu 2003.#Nizozemské království proti Komisi Evropských společenství.#Věc C-293/00.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. dubna 1968. # Firma Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe GmbH proti Hauptzollamt Paderborn. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Věc 28-67.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. ledna 2001. # Hans Gevaert proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Úředníci. # Věc C-389/98 P.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 21. ledna 2016.#"Eturas" UAB a další v. Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Řízení o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Cestovní kanceláře a agentury používající společný počítačový rezervační systém – Automatické omezení maximální výše slevy pro online rezervace – Zpráva správce systému oznamující uvedené omezení – Mlčky učiněný souhlas, který lze kvalifikovat jako jednání ve vzájemné shodě – Skutečnosti zakládající dohodu a jednání ve vzájemné shodě – Posouzení důkazů a požadovaná úroveň dokazování – Procesní autonomie členských států – Zásada efektivity – Presumpce neviny.#Věc C-74/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      21. ledna 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Hospodářská soutěž — Kartelové dohody — Jednání ve vzájemné shodě — Cestovní kanceláře a agentury používající společný počítačový rezervační systém — Automatické omezení maximální výše slevy pro online rezervace — Zpráva správce systému oznamující uvedené omezení — Mlčky učiněný souhlas, který lze kvalifikovat jako jednání ve vzájemné shodě — Skutečnosti zakládající dohodu a jednání ve vzájemné shodě — Posouzení důkazů a požadovaná úroveň dokazování — Procesní autonomie členských států — Zásada efektivity — Presumpce neviny“
      Ve věci C‑74/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) ze dne 17. ledna 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 10. února 2014, v řízení

         „Eturas“ UAB,

         „AAA Wrislit“ UAB,

         „Baltic Clipper“ UAB,

         „Baltic Tours Vilnius“ UAB,

         „Daigera“ UAB,

         „Ferona“ UAB,

         „Freshtravel“ UAB,

         „Guliverio kelionės“ UAB,

         „Kelionių akademija“ UAB,

         „Kelionių gurmanai“ UAB,

         „Kelionių laikas“ UAB,

         „Litamicus“ UAB,

         „Megaturas“ UAB,

         „Neoturas“ UAB,

         „TopTravel“ UAB,

         „Travelonline Baltics“ UAB,

         „Vestekspress“ UAB,

         „Visveta“ UAB,

         „Zigzag Travel“ UAB,

         „ZIP Travel“ UAB

      proti

         Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba,

      za přítomnosti:

         „Aviaeuropa“ UAB,

         „Grand Voyage“ UAB,

         „Kalnų upė“ UAB,

         „Keliautojų klubas“ UAB,

         „Smaragdas travel“ UAB,

         „700LT“ UAB,

         „Aljus ir Ko“ UAB,

         „Gustus vitae“ UAB,

         „Tropikai“ UAB,

         „Vipauta“ UAB,

         „Vistus“ UAB,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda čtvrtého senátu vykonávající funkci předsedy pátého senátu, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (zpravodaj) a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: M. Szpunar,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Alexejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. května 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za „AAA Wrislit“ UAB L. Darulienė a T. Blažysem, advokatai,

               —

               za „Baltic Clipper“ UAB J. Petrulionisem, L. Šlepaitė a M. Juonysem, advokatai,

               —

               za „Baltic Tours Vilnius“ UAB a „Kelionių laikas“ UAB P. Koverovasem a R. Moisejevasem, advokatai,

               —

               za „Guliverio kelionės“ UAB M. Juonysem a L. Šlepaitė, advokatai,

               —

               za „Kelionių akademija“ UAB a „Travelonline Baltics“ UAB L. Darulienė, advokatė,

               —

               za „Megaturas“ UAB E. Kisieliusem, advokatas,

               —

               za „Vestekspress“ UAB L. Darulienė, R. Moisejevasem a P. Koverovasem, advokatai,

               —

               za „Visveta“ UAB T. Blažysem, advokatas,

               —

               za Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba E. Pažėraitė a S. Tolušytė, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za „Keliautojų klubas“ UAB E. Burgisem a I. Sodeikaitė, advokatai,

               —

               za litevskou vládu D. Kriaučiūnasem a K. Dieninisem, jakož i J. Nasutavičienė, jako zmocněnci,

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi A. Biolanem a V. Bottkou, jakož i A. Steiblytė, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. července 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 101 SFEU.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společnostmi „Eturas“ UAB (dále jen „Eturas“), „AAA Wristlit“ UAB, „Baltic Clipper“ UAB, „Baltic Tours Vilnius“ UAB, „Daigera“ UAB, „Ferona“ UAB, „Freshtravel“ UAB, „Guliverio Kelionės“ UAB, „Kelionių akademija“ UAB, „Kelionių gurmanai“ UAB, „Kelionių laikas“ UAB, „Litamicus“ UAB, „Megaturas“ UAB, „Neoturas“ UAB, „Top Travel“ UAB, „Travelonline Baltics“ UAB, „Vestekspress“ UAB, „Visveta“ UAB, „Zigzag Travel“ UAB a „ZIP Travel“ UAB, což jsou cestovní kanceláře, a Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Rada pro hospodářskou soutěž Litevské republiky, dále jen „Rada pro hospodářskou soutěž“) ve věci rozhodnutí, kterým posledně uvedená uložila uvedeným cestovním kancelářím pokutu za to, že se dohodly a podílely na protisoutěžním jednání.

         Právní rámec

               3

               Bod 5 odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101] a [102] Smlouvy [FEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02. s. 205) uvádí:

               4

               Článek 2 uvedeného nařízení, nadepsaný „Důkazní břemeno“, stanoví:
               „Ve všech vnitrostátních postupech nebo postupech Společenství pro použití článků [101] a [102] Smlouvy spočívá důkazní břemeno, pokud jde o porušení čl. [101] odst. 1 nebo článku [102] Smlouvy, na té straně nebo orgánu, který vznesl obvinění. Podniky nebo sdružení podniků, které chtějí využít ustanovení čl. [101] odst. 3 Smlouvy, nesou důkazní břemeno, že podmínky uvedeného odstavce jsou splněny.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               5

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že společnost Eturas je majitelkou výlučných práv k softwaru E-TURAS, jehož je rovněž správcem.

               6

               Uvedený software je společný online cestovní rezervační systém. Umožňuje cestovním kancelářím, které se společností Eturas uzavřely licenční smlouvu, aby zájezdy nabízely a rezervovaly prostřednictvím své internetové stránky jednotným způsobem určeným společností Eturas. Uvedená licenční smlouva neobsahuje žádná ustanovení, která by umožňovala správci systému měnit ceny za nabízené služby stanovené cestovními kancelářemi používajícími tento systém.

               7

               Každá cestovní kancelář vlastní v systému E-TURAS elektronický uživatelský účet, na který se může přihlásit za použití hesla přiděleného v okamžiku podpisu licenční smlouvy. V uživatelském účtu mají cestovní kanceláře přístup k elektronické poště, která je specifická pro rezervační systém E-TURAS, který funguje jako elektronický systém posílání zpráv. Zprávy zaslané prostřednictvím tohoto systému se zobrazují jako emaily, a aby mohly být přečteny, musí je uživatel nejdřív otevřít.

               8

               V roce 2010 zahájila Rada pro hospodářskou soutěž vyšetřování na základě informací poskytnutých jednou z kanceláří, které využívaly rezervační systém E-TURAS, podle kterých cestovní kanceláře vzájemně koordinovaly slevy na zájezdy prodávané prostřednictvím uvedeného systému.

               9

               Uvedené vyšetřování umožnilo konstatovat, že dne 25. srpna 2009 ředitel společnosti Eturas zaslal několika cestovním kancelářím, a v každém případě přinejmenším jedné z nich, email nadepsaný „Hlasování“, kterým příjemce vyzýval, aby se vyjádřil k příležitosti snížit výši slevy na internetu ze 4 % na 1 % až 3 %.

               10

               Dne 27. srpna 2009 ve 12:20 zaslal správce systému E-TURAS několika cestovním kancelářím, a v každém případě přinejmenším dvěma z dotčených cestovních kanceláří, prostřednictvím interního emailového systému email nadepsaný „Oznámení týkající se snížení slevy při online rezervaci na 0 až 3 %“ (dále jen „oznámení dotčené ve věci v původním řízení“), který zněl takto:

               11

               Po dni 27. srpna 2009 internetové stránky osmi cestovních kanceláří obsahovaly reklamu na slevu ve výši 3 % na nabízené zájezdy. Pokud byla provedena rezervace, otevřelo se okno s oznámením, že vybraný zájezd je předmětem slevy ve výši 3 %.

               12

               Šetření provedené Radou pro hospodářskou soutěž umožnilo konstatovat, že technické změny učiněné v systému E-TURAS po zaslání oznámení dotčeného ve věci v původním řízení znamenaly, že ačkoli dotčeným cestovním kancelářím nebylo bráněno poskytovat zákazníkům slevu přesahující 3 %, vyžadovalo nicméně poskytnutí takové slevy splnění dalších technických formalit ze strany uvedených kanceláří.

               13

               V rozhodnutí ze dne 7. června 2012 Rada pro hospodářskou soutěž uvedla, že 30 cestovních kanceláří, jakož i společnost Eturas se od 27. srpna 2009 do konce března 2010 účastnilo protisoutěžní praktiky týkající se slev poskytovaných při rezervaci prostřednictvím systému E-TURAS.

               14

               Podle uvedeného rozhodnutí byla protisoutěžní praktika zahájena dnem, kdy se oznámení dotčené ve věci v původním řízení, které se týkalo snížení slevy, objevilo v rezervačním systému E-TURAS a kdy bylo zavedeno systematické omezování slev v rámci provozování uvedeného systému.

               15

               Rada pro hospodářskou soutěž měla za to, že cestovní kanceláře, které používaly rezervační systém E-TURAS během dotčeného období a které nevyjádřily námitky, se dopustily porušení pravidel hospodářské soutěže, jelikož se mohly rozumně domnívat, že všichni ostatní uživatelé uvedeného systému také omezí své slevy na maximálně 3 %. Z toho vyvodila, že uvedené kanceláře se nijak neinformovaly o slevách, které zamýšlely uplatňovat v budoucnosti, a vyjádřily tak nepřímo, implicitním či tichým souhlasem společnou vůli ohledně svého jednání na dotčeném trhu. Z toho vyvodila, že uvedené jednání uvedených kanceláří na dotčeném trhu musí být analyzováno tak, že představuje jednání ve vzájemné shodě, a měla za to, že ačkoli společnost Eturas není činná na dotčeném trhu, hrála roli při zavedení této praktiky.

               16

               Rada pro hospodářskou soutěž tedy konstatovala, že společnost Eturas a dotčené cestovní kanceláře se dopustily zejména porušení čl. 101 odst. 1 SFEU a uložila jim pokuty. Cestovní kanceláři, která Radu pro hospodářskou soutěž informovala o existenci uvedeného porušení, byla poskytnuta ochrana před pokutou v rámci programu shovívavosti.

               17

               Žalobkyně v původním řízení napadly rozhodnutí Rady pro hospodářskou soutěž před Vilniaus apygardos administracinis teismas (Regionální správní soud ve Vilniusu). Rozsudkem ze dne 8. dubna 2013 uvedený soud částečně vyhověl žalobám a snížil uložené pokuty.

               18

               Žalobkyně v původním řízení i Rada pro hospodářskou soutěž podaly proti uvedenému rozsudku opravný prostředek k Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy).

               19

               Žalobkyně v původním řízení tvrdí, že se neúčastnily jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU nebo odpovídajících ustanovení vnitrostátního práva. Tvrdily, že nemohou být odpovědné za jednostranné jednání společnosti Eturas. Některé ze žalobkyň tvrdí, že nedostaly nebo nečetly oznámení dotčené ve věci v původním řízení, jelikož provozování systému E-TURAS představovalo pouze nepatrnou část jejich obratu, a nevěnovaly pozornost změnám, ke kterým v uvedeném systému došlo. Uvádějí, že pokračovaly v používání systému i po zavedení technického omezení slev, neboť jiný informační systém neexistoval a náklady na vývoj vlastních systémů byly příliš vysoké. Konečně tvrdí, že v zásadě nebyly slevy omezeny, neboť dotčené cestovní kanceláře měly nadále možnost poskytovat zákazníkům individuální dodatečné věrnostní slevy.

               20

               Rada pro hospodářskou soutěž tvrdí, že rezervační systém E-TURAS sloužil žalobkyním v původním řízení jako nástroj ke koordinaci jejich činnosti a odstranil potřebu organizovat schůzky. V tomto ohledu tvrdí, že uživatelské podmínky systému jim umožnily dosáhnout „shodné vůle“ o omezení slev, aniž bylo zapotřebí přímých kontaktů, a dále že skutečnost, že se nepostavily proti omezení slev, se podle ní rovná jejich tichému souhlasu. Uvádí, že uvedený systém fungoval za jednotných podmínek a byl snadno rozeznatelný na internetových stránkách cestovních kanceláří dotčených ve věci v původním řízení. Uvedené cestovní kanceláře se nepostavily proti takto vytvořenému omezení slev, čímž si navzájem daly najevo, že uplatňují omezené slevy, a eliminovaly tak nejistotu, pokud jde o výši slev. Podle Rady pro hospodářskou soutěž měly žalobkyně v původním řízení povinnost být obezřetné a zodpovědné a nemohly ignorovat nebo přehlédnout oznámení týkající se nástrojů používaných v rámci jejich hospodářské činnosti.

               21

               Předkládající soud se táže na výklad čl. 101 odst. 1 SFEU a zejména na rozdělení důkazního břemene pro účely uplatnění uvedeného ustanovení. Má totiž pochybnosti ohledně existence kritérií dostačujících k tomu, aby byla v projednávané věci prokázána účast dotčených cestovních kanceláří na horizontálním jednání ve vzájemné shodě.

               22

               Předkládající soud v tomto ohledu zdůrazňuje, že v projednávané věci je hlavní důkaz zakládající konstatování porušení představován pouze domněnkou, podle které dotčené cestovní kanceláře četly nebo měly číst oznámení dotčené ve věci v původním řízení a měly chápat všechny dopady rozhodnutí o omezení výše slev na nabízené zájezdy. V tomto ohledu uvádí, že presumpce neviny se použije v rámci potlačování porušování práva hospodářské soutěže a představuje část jeho pochybností ohledně možnosti odsoudit cestovní kanceláře dotčené ve věci v původním řízení pouze na základě první z uvedených domněnek, a to tím spíše, že některé z uvedených kanceláří popřely, že by o zprávě dotčené ve věci v původním řízení věděly, zatímco jiné prodaly svůj první zájezd až po provedení technických změn, nebo dokonce dosud prostřednictvím rezervačního systému E-TURAS žádný zájezd neprodaly.

               23

               Zároveň předkládající soud přiznává, že cestovní kanceláře, které používají rezervační systém E-TURAS věděly nebo nezbytně musely vědět, že jejich konkurenti rovněž používají uvedený systém, a proto je možné mít za to, že uvedené kanceláře měly vykázat jak obezřetnost, tak pečlivost, a tudíž se nemohly zdržet přečtení obdržených zpráv. V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že některé z kanceláří, kterým Rada pro hospodářskou soutěž uložila sankce, uznaly, že věděly o obsahu oznámení dotčeného ve věci v původním řízení.

               24

               Předkládající soud tedy žádá o určení, zda za okolností věci, kterou projednává, pouhé zaslání zprávy týkající se omezení slev může představovat dostačující důkaz, prokazující či umožňující mít za to, že hospodářské subjekty, které používaly rezervační systém E-TURAS, věděly nebo musely nezbytně vědět o takovém omezení, ačkoli řada z nich tvrdí, že o uvedeném omezení nevěděla, třebaže některé nezměnily skutečně používanou výši slev a další v dotčeném období neprodaly prostřednictvím uvedeného systému ani jediný zájezd.

               25

               Za těchto podmínek se Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Má být čl. 101 odst. 1 SFEU vykládán v tom smyslu, že v situaci, kdy se hospodářské subjekty účastní společného informačního systému, jako je informační systém popsaný v této věci, a kdy Rada pro hospodářskou soutěž prokázala, že v systému byla rozeslána systémová zpráva o omezení slev a bylo zavedeno technické omezení pro stanovení výše slev, lze mít za to, že si tyto hospodářské subjekty nezbytně byly nebo musely být vědomy existence této zaslané zprávy a tím, že neprojevily námitky proti takovému omezení slev s ním vyjádřily tichý souhlas, a proto je lze činit odpovědnými za jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU?

                        2)

                        V případě záporné odpovědi na první otázku, jaké faktory mají být zohledněny pro účely rozhodnutí, zda se hospodářské subjekty účastnící se společného informačního systému za takových okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení, účastní jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU?

         K předběžným otázkám

               26

               Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 101 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že pokud správce informačního systému, jehož účelem je umožnit cestovním kancelářím prodávat na svých internetových stránkách zájezdy v rámci jednotného rezervačního systému, zašle uvedeným hospodářským subjektům prostřednictvím systému osobní elektronické pošty zprávu, kterou jim oznamuje, že výše slev na produkty prodávané prostřednictvím uvedeného systému bude omezena, a po rozeslání uvedené zprávy dojde v systému k technickým změnám nezbytným pro zavedení uvedeného opatření, lze mít za to, že uvedené hospodářské subjekty věděly nebo nezbytně musely vědět o uvedené zprávě, a pokud proti takovému jednání nic nenamítaly, že se účastnily jednání ve vzájemné shodě ve smyslu uvedeného ustanovení.

               27

               Úvodem je třeba připomenout judikaturu Soudního dvora, podle které každý hospodářský subjekt musí nezávisle určovat politiku, kterou zamýšlí uplatňovat na společném trhu. Uvedený požadavek autonomie striktně brání všem přímým nebo nepřímým kontaktům mezi těmito subjekty, které by mohly ovlivnit tržní chování skutečného nebo potenciálního soutěžitele či odhalit takovému soutěžiteli tržní chování, o kterém tyto subjekty rozhodly nebo zamýšlí, že budou samy na trhu uskutečňovat, jestliže je účelem nebo důsledkem těchto kontaktů dosažení podmínek hospodářské soutěže, které neodpovídají obvyklým podmínkám dotčeného trhu (v tomto smyslu viz rozsudek T‑Mobile Netherlands a další, C‑8/08, EU:C:2009:343, body 32 a 33 a citovaná judikatura).

               28

               Soudní dvůr již rovněž rozhodl, že pasivní formy účasti na protiprávním jednání, jako je účast podniku na schůzkách, na nichž byly uzavřeny dohody s protisoutěžním účelem, aniž se proti nim zjevně postavil, vyjadřují spoluúčast, která může zakládat jeho odpovědnost v rámci článku 101 SFEU, neboť mlčky učiněné schválení protiprávní iniciativy, bez veřejného distancování se od jejího obsahu nebo jejího oznámení správním orgánům, ve svém důsledku podporuje pokračování v protiprávním jednání a ohrožuje jeho odhalení (v tomto smyslu viz rozsudek AC-Treuhand v. Komise, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, bod 31 a citovaná judikatura).

               29

               Zaprvé v rozsahu, v němž se předkládající soud táže, zda zaslání zprávy, jako je zpráva dotčená ve věci v původním řízení, může představovat dostačující důkaz pro účely prokázání, že hospodářské subjekty, které se účastní systému, znaly nebo nezbytně musely znát její obsah, je třeba připomenout, že v souladu s článkem 2 nařízení č. 1/2003 ve všech vnitrostátních postupech pro použití článku 101 SFEU spočívá důkazní břemeno, pokud jde o porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, na tom účastníku řízení nebo orgánu, který vznesl obvinění.

               30

               Článek 2 nařízení č. 1/2003 sice výslovně upravuje rozložení důkazního břemene, neobsahuje však zvláštní ustanovení o procedurálních aspektech. Uvedené nařízení tak neobsahuje zejména ustanovení týkající se zásad upravujících posouzení důkazů a požadované důkazní úrovně v rámci vnitrostátního řízení na základě článku 101 SFEU.

               31

               Tento závěr je potvrzen bodem 5 odůvodnění nařízení č. 1/2003, který výslovně uvádí, že uvedeným nařízením nejsou dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se dokazování.

               32

               Z ustálené judikatury přitom vyplývá, že při neexistenci unijních předpisů v této oblasti je na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby na základě zásady procesní autonomie taková pravidla stanovil, avšak za podmínky, že nejsou méně příznivá než pravidla upravující podobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz rozsudky VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, bod 63, jakož i Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, bod 28 a citovaná judikatura).

               33

               Soudní dvůr rozhodl, že domněnka příčinné souvislosti mezi jednáním ve vzájemné shodě a jednáním na trhu podniků, které se jej účastní, podle které uvedené podniky, pokud jsou nadále činné na uvedeném trhu, zohledňují informace vyměněné se svými konkurenty pro účely určení svého jednání na uvedeném trhu, vyplývá z čl. 101 odst. 1 SFEU, a je v důsledku toho nedílnou součástí unijního práva, které je vnitrostátní soud povinen uplatňovat (v tomto smyslu viz rozsudek T-Mobile Netherlands a další, C‑8/08, EU:C:2009:343, body 51 až 53).

               34

               Nicméně na rozdíl od této domněnky odpověď na otázku, zda pouhé zaslání zprávy, jako je zpráva dotčená ve věci v původním řízení, může s ohledem na všechny okolnosti uvedené před předkládajícím soudem představovat dostačující důkaz pro účely prokázání, že její příjemci znali nebo museli nezbytně znát její obsah, neplyne z pojmu „jednání ve vzájemné shodě“ a není s ním ani úzce spjata. Taková otázka totiž musí být považována za otázku, která se týká posouzení důkazů a požadované důkazní úrovně, takže na základě zásady procesní autonomie, a s výhradou zásady rovnocennosti a zásady efektivity, spadá do působnosti vnitrostátního práva.

               35

               Zásada efektivity nicméně vyžaduje, aby vnitrostátní pravidla upravující posuzování důkazů a požadovanou míru dokazování neznemožňovala nebo nadměrně neztěžovala uplatňování unijního práva hospodářské soutěže a zejména aby nebránila účinnému uplatňování článků 101 SFEU a 102 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek Pfleiderer, C‑360/09, EU:C:2011:389, bod 24).

               36

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora musí být existence jednání ve vzájemné shodě nebo dohody ve většině případů dovozována z několika shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, které ve svém celku mohou představovat, pokud neexistuje jiné soudržné vysvětlení, důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudek Total Marketing Services v. Komise, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, bod 26 a citovaná judikatura).

               37

               V důsledku toho zásada efektivity vyžaduje, aby důkaz porušení unijního práva hospodářské soutěže mohl být předložen nejen prostřednictvím přímých důkazů, ale rovněž prostřednictvím nepřímých důkazů, pokud jsou objektivní a shodují se.

               38

               Pokud má předkládající soud s ohledem na presumpci neviny pochybnosti ohledně možnosti konstatovat, že cestovní kanceláře věděly nebo musely nezbytně vědět o oznámení dotčeném ve věci v původním řízení, je třeba připomenout, že presumpce neviny je obecná zásada unijního práva, která je v současné době zakotvena v čl. 48 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (v tomto smyslu viz rozsudek E.ON Energie v. Komise, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, bod 72), který musí členské státy dodržovat při provádění unijního práva hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudky VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, bod 63, a N., C‑604/12, EU:C:2014:302, bod 41).

               39

               Presumpce neviny brání tomu, aby předkládající soud z pouhého zaslání oznámení dotčeného ve věci v původním řízení vyvodil, že dotčené cestovní kanceláře musely nezbytně znát obsah uvedeného oznámení.

               40

               Nicméně presumpce neviny nebrání tomu, aby měl předkládající soud za to, že zaslání oznámení dotčeného ve věci v původním řízení může, s ohledem na další objektivní a shodující se nepřímé důkazy, založit domněnku, že dotčené cestovní kanceláře znaly jeho obsah od okamžiku rozeslání uvedené zprávy, pokud mají uvedené kanceláře příležitost tuto domněnku vyvrátit.

               41

               Ohledně vyvrácení uvedené domněnky předkládající soud nemůže klást nadměrné nebo nereálné požadavky. Cestovní kanceláře dotčené ve věci v původním řízení musí mít možnost vyvrátit domněnku, že znaly obsah oznámení dotčeného v původním řízení od data jeho rozeslání, například tím, že prokážou, že uvedené oznámení neobdržely nebo že nekonzultovaly dotčenou rubriku nebo ji konzultovaly až po určité době od zaslání.

               42

               Zadruhé, pokud jde o účast dotčených cestovních kanceláří na jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, je třeba na jedné straně připomenout, že podle uvedeného ustanovení pojem „jednání ve vzájemné shodě“ předpokládá, kromě vzájemné shody mezi dotyčnými podniky, i chování na trhu v návaznosti na tuto vzájemnou shodu a příčinnou souvislost mezi oběma skutečnostmi (rozsudek Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe v. Komise, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, bod 126 a citovaná judikatura).

               43

               Na druhé straně je třeba uvést, že věc v původním řízení, jak se jeví na základě konstatování předkládajícího soudu, se vyznačuje skutečností, že správce dotčeného informačního systému rozeslal zprávu směřující ke společnému protisoutěžnímu jednání cestovním kancelářím, které se účastnily uvedeného systému, tedy zprávu, kterou bylo možné přečíst jen po nahlédnutí do rubriky „informace“ v dotčeném informačním systému a na kterou uvedené kanceláře výslovně neodpověděly. Po rozeslání uvedené zprávy bylo zavedeno technické omezení, které výši slev uplatnitelných na rezervace v systému omezilo na 3 %. Ačkoli toto omezení nebránilo dotčeným cestovním kancelářím, aby svým zákazníkům poskytovaly slevy vyšší než 3 %, znamenalo to nicméně splnění dalších technických náležitostí.

               44

               Takové okolnosti mohou založit vzájemnou shodu mezi cestovními kancelářemi, které znaly obsah zprávy dotčené v původním řízení, přičemž lze mít za to, že uvedené kanceláře vyjádřily mlčky souhlas se společným protisoutěžním jednáním, jestliže jsou další dvě skutečnosti zakládající jednání ve vzájemné shodě, připomenuté v bodě 42 tohoto rozsudku, rovněž splněny. V závislosti na posouzení důkazů předkládajícím soudem lze mít za to, že se cestovní kancelář účastnila uvedeného jednání ve vzájemné shodě od okamžiku, kdy se seznámila s obsahem uvedené zprávy.

               45

               Naproti tomu, pokud nelze prokázat, že cestovní kancelář znala obsah uvedené zprávy, nelze její účast na jednání ve vzájemné shodě vyvodit z pouhé existence technického omezení zavedeného v systému dotčeném ve věci v původním řízení, aniž by bylo na základě dalších objektivních a shodujících se nepřímých důkazů prokázáno, že s protisoutěžním jednáním vyjádřila mlčky souhlas.

               46

               Zatřetí je třeba konstatovat, že cestovní kancelář může vyvrátit domněnku o svojí účasti na jednání ve vzájemné shodě, když prokáže, že se od uvedeného jednání veřejně distancovala nebo že jej oznámila správním orgánům. Mimoto podle judikatury Soudního dvora v případě, jako je případ v původním řízení, kdy nevyvstala otázka koluzního setkání, nejsou veřejné distancování se či oznámení správním orgánům jedinými způsoby vyvrácení domněnky účasti podniku na protiprávním jednání, ale lze k tomu účelu předložit i jiné důkazy (v tomto smyslu viz rozsudek Total Marketing Services v. Komise, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, body 23 a 24).

               47

               Ohledně přezkumu toho, zda se dotčené cestovní kanceláře veřejně distancovaly od jednání ve vzájemné shodě dotčeného ve věci v původním řízení, je třeba konstatovat, že za zvláštních okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, nelze požadovat, aby prohlášení cestovní kanceláře, která měla v úmyslu se distancovat, bylo učiněno přede všemi konkurenty, kteří byli příjemci oznámení dotčeného ve věci v původním řízení, jelikož taková kancelář nemůže uvedené příjemce znát.

               48

               V takové situaci může předkládající soud připustit, že jasná a výslovná námitka zaslaná správci systému E-TURAS by umožnila uvedenou domněnku vyvrátit.

               49

               Ohledně možnosti vyvrátit domněnku účasti na jednání ve vzájemné shodě prostřednictvím jiných důkazů, než veřejné distancování se či oznámení správním orgánům, je třeba konstatovat, že za okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, domněnka příčinné souvislosti mezi jednáním ve vzájemné shodě a jednáním na trhu podniků, které se jej účastnily, uvedená v bodě 33 tohoto rozsudku, může být vyvrácena důkazem o systematickém uplatňování slevy přesahující dotčené omezení.

               50

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět takto:

                        —

                        Článek 101 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že pokud správce informačního systému, jehož účelem je umožnit cestovním kancelářím prodávat na svých internetových stránkách zájezdy v rámci jednotného rezervačního systému, zašle uvedeným hospodářským subjektům prostřednictvím systému osobní elektronické pošty zprávu, kterou jim oznamuje, že výše slev na produkty prodávané prostřednictvím uvedeného systému bude omezena a po rozeslání této zprávy dojde v systému k technickým změnám nezbytným pro zavedení uvedeného opatření, lze od okamžiku, kdy se hospodářské subjekty dozvěděly o zprávě zaslané správcem systému, mít za to, že se účastnily jednání ve vzájemné shodě ve smyslu uvedeného ustanovení, pokud se veřejně nedistancovaly od uvedeného jednání nebo jej neoznámily správním orgánům, nebo nepředložily jiné důkazy pro účely vyvrácení uvedené domněnky, jako například důkaz o systematickém uplatňování slevy přesahující dotčenou horní hranici.

                        —

                        Přísluší předkládajícímu soudu, aby na základě vnitrostátní právní úpravy upravující posuzování důkazů a požadovanou důkazní úroveň přezkoumal, zda s ohledem na všechny okolnosti, které mu byly předloženy, může rozeslání zprávy, jako je zpráva dotčená ve věci v původním řízení, představovat dostačující důkaz k prokázání, že její příjemci znali její obsah. Presumpce neviny brání tomu, aby měl předkládající soud za to, že pouhé rozeslání uvedené zprávy může představovat důkaz dostačující k prokázání, že její příjemci museli nezbytně znát její obsah.

         K nákladům řízení

               51

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 101 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že pokud správce informačního systému, jehož účelem je umožnit cestovním kancelářím prodávat na svých internetových stránkách zájezdy v rámci jednotného rezervačního systému, zašle uvedeným hospodářským subjektům prostřednictvím systému osobní elektronické pošty zprávu, kterou jim oznamuje, že výše slev na produkty prodávané prostřednictvím uvedeného systému bude omezena a po rozeslání této zprávy dojde v systému k technickým změnám nezbytným pro zavedení uvedeného opatření, lze od okamžiku, kdy se hospodářské subjekty dozvěděly o zprávě zaslané správcem systému, mít za to, že se účastnily jednání ve vzájemné shodě ve smyslu uvedeného ustanovení, pokud se veřejně nedistancovaly od uvedeného jednání nebo jej neoznámily správním orgánům, nebo nepředložily jiné důkazy pro účely vyvrácení uvedené domněnky, jako například důkaz o systematickém uplatňování slevy přesahující dotčenou horní hranici.

                     Přísluší předkládajícímu soudu, aby na základě vnitrostátní právní úpravy upravující posuzování důkazů a požadovanou důkazní úroveň přezkoumal, zda s ohledem na všechny okolnosti, které mu byly předloženy, může rozeslání zprávy, jako je zpráva dotčená ve věci v původním řízení, představovat dostačující důkaz k prokázání, že její příjemci znali její obsah. Presumpce neviny brání tomu, aby měl předkládající soud za to, že pouhé rozeslání uvedené zprávy může představovat důkaz dostačující k prokázání, že její příjemci museli nezbytně znát její obsah.

                     Podpisy.

            (
            *1
         )   Jednací jazyk: litevština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. ledna 2009.#K-1 sp. z o.o. proti Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Naczelny Sąd Administracyjny - Polsko.#DPH - Nesrovnalosti v daňovém přiznání osoby povinné k dani - Dodatečná daň.#Věc C-502/07.

text:
      Věc C-502/07
      K-1 sp. z o.o.
      v.
      Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Naczelny Sąd Administracyjny)
      „DPH – Nesrovnalosti v daňovém přiznání osoby povinné k dani – Dodatečná daň“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Právní úprava,
            která stanoví správní sankci, jež může být uložena osobám povinným k dani, jako je „dodatečná daňová povinnost“ stanovená
            polskými právními předpisy
      [Směrnice Rady 67/227, čl. 2 první a druhý pododstavec, a 77/388, čl. 2 a 10 odst. 1 písm. a) a odst. 2]
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Směrnice 77/388
            – Odchylná vnitrostátní opatření
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 27 odst. 1)
      3.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Zákaz vybírat
            jiné vnitrostátní daně, které lze označit za daně z obratu
      (Směrnice Rady 77/388, článek 33)
      1.        Společný systém daně z přidané hodnoty, tak jak je definován v čl. 2 prvním a druhém pododstavci první směrnice 67/227 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, jakož i v článku 2, čl. 10 odst. 1 písm. a) a čl. 10 odst.
         2 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 2004/66,
         nebrání tomu, aby členský stát ve svých právních předpisech stanovil takovou správní sankci, která může být uložena osobám
         povinným k dani z přidané hodnoty, jako je „dodatečná daňová povinnost“ stanovená polskými právními předpisy, kterou je nutno
         uhradit, pokud je zjištěna skutečnost, že osoba povinná k dani v podaném daňovém přiznání vykázala přeplatek daně z přidané
         hodnoty k vrácení nebo daň zaplacenou na vstupu k vrácení, která je vyšší než částka, která jí náleží.

      Takováto „dodatečná daňová povinnost“ totiž nesplňuje podstatné znaky daně z přidané hodnoty proto, že skutečností rozhodnou
         pro její vznik není jakékoliv plnění, nýbrž deklarační chyba, a proto, že její výše není stanovena poměrně k ceně obdržené
         osobou povinnou k dani. Ve skutečnosti se nejedná o daň, nýbrž o správní sankci uloženou v případě, že se zjistí, že osoba
         povinná k dani deklarovala částku přeplatku daně z přidané hodnoty k vrácení nebo částku daně zaplacené na vstupu k vrácení,
         která je vyšší než částka, která jí náleží.

      Zásada společného systému daně z přidané hodnoty přitom nebrání tomu, aby členské státy zavedly opatření, která sankcionují
         nesrovnalosti, ke kterým došlo při deklarování dlužných částek daně. Naopak, čl. 22 odst. 8 šesté směrnice uvádí, že členské
         státy mohou ukládat další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému uložení a výběru daně.

      (viz body 18–21, výrok 1)
      2.        Ustanovení týkající se daně z přidané hodnoty, která stanoví správní sankci, jenž může být uložena osobám povinným k dani,
         pokud je zjištěna skutečnost, že deklarovaly částku přeplatku daně z přidané hodnoty k vrácení nebo částku daně zaplacené
         na vstupu k vrácení, která je vyšší než částka, která jim náleží, nepředstavují „zvláštní opatření odchylující se [od ustanovení
         směrnice]“, jejichž cílem je zabránit určitým druhům daňových úniků nebo vyhýbání se daňovým povinnostem ve smyslu čl. 27
         odst. 1 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu.

      Taková správní sankce nemůže spadat do rozsahu působnosti uvedeného čl. 27 odst. 1, protože představuje opatření uvedené v
         čl. 22 odst. 8 šesté směrnice, podle nějž členské státy mohou ukládat další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému
         uložení a výběru daně a k předcházení daňovým únikům.

      (viz body 23–25, výrok 2)
      3.        Článek 33 platného znění směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu nebrání
         zachování takových ustanovení, která jsou uvedena v polském zákoně o dani ze zboží a služeb, která stanoví správní sankci,
         která může být uložena osobám povinným k dani, pokud je zjištěna skutečnost, že deklarovaly částku přeplatku daně k vrácení
         nebo částku daně zaplacené na vstupu k vrácení, která je vyšší než částka, která jim náleží, protože tato ustanovení nezavádí
         daň, dávku nebo poplatek.

      (viz body 28–29, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      15. ledna 2009 (*)

      „DPH – Nesrovnalosti v daňovém přiznání osoby povinné k dani – Dodatečná daň“
      Ve věci C‑502/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Naczelny Sąd Administracyjny
         (Polsko) ze dne 31. října 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 16. listopadu 2007, v řízení

      K-1 sp. z o.o.
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.‑C. Bonichot (zpravodaj), K. Schiemann, J. Makarczyk a C. Toader, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. listopadu 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za K-1 sp. z o.o. M. Łukasikem a M. Złotopolskou-Nowak, radcy prawni,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem a M. Jaroszem, jakož i A. Rutkowskou, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu S. Spyropoulosem a I. Bakopoulosem, jakož i M. Tassopoulou, jako zmocněnci,
      –        za kyperskou vládu I. Neofytou a E. Symeonidou, jako zmocněnkyněmi,
      –        za vládu Spojeného království L. Seeboruthem a C. Gibbs, jako zmocněnci, ve spolupráci s R. Hillem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllouem a K. Herrmann, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 prvního a druhého pododstavce první směrnice Rady 67/227/EHS
         ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu (Úř. věst. 1967, 71, s. 1301;
         Zvl. vyd. 09/01, s. 3, dále jen „první směrnice o DPH“) a různých článků šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977
         o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný
         základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 2004/66/ES ze dne 26. dubna 2004 (Úř. věst.
         L 168, s. 35, dále jen „šestá směrnice o DPH“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi K-1 sp. z o.o. (dále jen „K‑1“) a Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy (ředitel
         finanční komory v Bydgoszcz) ve věci „dodatečné daňové povinnosti“ uložené osobě povinné k dani, pokud posledně uvedená ve
         svém daňovém přiznání vykázala částku přeplatku daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) k vrácení nebo částku daně zaplacené
         na vstupu k vrácení, která je vyšší než částka, která jí náleží.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 2 první a druhý pododstavce první směrnice o DPH stanoví:

      „Společný systém [DPH] je založen na zásadě, že na zboží a služby se uplatňuje všeobecná daň ze spotřeby přesně poměrně k ceně
         zboží a služeb, bez ohledu na počet plnění uskutečněných ve výrobním a distribučním procesu před stupněm, který je daní zatížen.

      Každé plnění je podrobeno [DPH] vypočítané z ceny zboží nebo služby podle sazeb platných pro toto zboží nebo tuto službu po
         odečtení částky [DPH], kterou byly přímo zatíženy jednotlivé nákladové prvky.“

      4        Článek 2 šesté směrnice o DPH stanoví:

      „Předmětem [DPH] je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;
      2.      dovoz zboží.“
      5        Článek 10 odst. 1 písm. a) téže směrnice definuje „uskutečnění zdanitelného plnění“ následovně, totiž jako „[situaci], při
         níž se naplňují právní podmínky pro vznik daňové povinnosti“. Tento čl. 10 odst. 2 zejména stanoví:

      „Zdanitelné plnění se uskuteční a daňová povinnost vzniká dodáním zboží nebo poskytnutím služby. Dodání zboží jiného, než
         které je uvedeno v čl. 5 odst. 4 písm. b), a poskytování služeb, na něž navazují postupná vyúčtování nebo postupné platby,
         se považují za uskutečněná okamžikem, kdy uplyne období, na které se tato zúčtování nebo platby vztahují. […]“

      6        Článek 22 odst. 8 šesté směrnice o DPH stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny předpisy, jež budou přijaty podle čl. 17 odst. 4, mohou členské státy ukládat další povinnosti, které považují
         za nezbytné k správnému uložení a výběru daně a k předcházení daňovým únikům.“

      7        Podle čl. 27 odst. 1 šesté směrnice o DPH:

      „1.   Rada může jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl zvláštní opatření odchylující se od
         ustanovení této směrnice, jejichž cílem je zjednodušit postup vyměřování daně nebo zabránit určitým druhům daňových úniků
         nebo vyhýbání se daňovým povinnostem. Opatření zamýšlená ke zjednodušení postupu vyměřování daně smějí ovlivnit výši daňových
         příjmů členského státu vybranou při konečné spotřebě pouze v zanedbatelném rozsahu.“

      8        Článek 33 odst. 1 šesté směrnice o DPH stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, zejména ty, které se týkají obecné úpravy držení, pohybu a sledování výrobků,
         jež jsou předmětem spotřební daně, není tato směrnice na překážku tomu, aby si kterýkoli členský stát zachoval nebo zavedl
         daně z pojistných smluv, daně ze sázek a her, spotřební daně, kolkovné a obecně jakékoliv daně, dávky nebo poplatky, které
         nelze označit za daně z obratu, pokud ovšem tyto daně, dávky nebo poplatky nepovedou při obchodu mezi členskými státy ke vzniku
         formalit spojených s překračováním hranic.“

       Vnitrostátní právní předpisy
      9        Podle čl. 109 odst. 5 a 6 zákona o dani ze zboží a služeb (ustawa o podatku od towarów i usług) ze dne 11. března 2004 (dále
         jen „zákon o DPH“):

      „5.   Je-li zjištěno, že osoba povinná k dani v podaném daňovém přiznání vykázala přeplatek DPH k vrácení nebo daň zaplacenou na
         vstupu k vrácení, která je vyšší než částka, která jí náleží, určí vedoucí finančního úřadu nebo kontrolní finanční orgán
         částku, jež má být vrácena, ve správné výši a vyměří dodatečnou daň ve výši 30 % částky nadhodnocení.

      6.     Odstavec 5 se obdobně použije na rozdíl daně ve smyslu čl. 87 odst. 1.“
      10      Článek 87 odst. 1 téhož zákona stanoví:

      „Je-li částka daně zaplacené na vstupu ve smyslu čl. 86 odst. 2 ve zdaňovacím období vyšší než částka dlužné daně, může osoba
         povinná k dani o tento rozdíl snížit částku dlužné daně pro následující zdaňovací období nebo požadovat vrácení rozdílu na
         bankovní účet.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11      Rozhodnutím ze dne 17. srpna 2005 ředitel Pierwszy Urząd Skarbowy w Toruniu (první finanční úřad v Toruń) konstatoval, pokud
         jde o K‑1, že částka DPH, která byla deklarována jako daň zaplacená na vstupu, převyšuje částku daně vybrané za měsíc květen
         2005 na výstupu, a vyměřil za tento měsíc dodatečnou daň. Finanční orgán totiž zpochybnil odpočet DPH vykázaný na faktuře
         ze dne 29. dubna 2005 týkající se koupě budovy v Toruń. Jelikož tato nemovitost byla použitou věcí, bylo její nabytí osvobozeno
         od DPH, a příslušná faktura proto nemohla sloužit jako podklad pro snížení dlužné daně ani vrácení přeplatku DPH nebo daně
         zaplacené na vstupu. Z důvodu nadhodnocení částky zaplacené na vstupu byla společnosti vyměřena dodatečná daň podle čl. 109
         odst. 5 a 6 zákona o DPH.

      12      K-1 podala proti tomuto rozhodnutí odvolání k Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy. Ve svém odvolání uvedla, že dodatečná
         daň uložená v uvedeném rozhodnutí není slučitelná s článkem 27 šesté směrnice o DPH. Rozhodnutím ze dne 9. listopadu 2005
         Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy odmítl argumentaci společnosti a sporné rozhodnutí potvrdil.

      13      K-1 nato podala proti tomuto rozhodnutí žalobu u Wojewódzki Sąd Administracyjny w Bydgoszczy (správní soud vojvodství Bydgoszcz).
         Rozsudkem ze dne 31. května 2006 tento soud rozhodl, že čl. 33 odst. 1 šesté směrnice o DPH nevylučuje uplatnění dodatečné
         daně podle zásad stanovených v zákoně o DPH, a žalobu K‑1 zamítl. Měl za to, že toto zatížení nevykazuje podstatné znaky DPH
         a že při obchodu mezi členskými státy nevede ke vzniku formalit spojených s překračováním hranic. Wojewódzki Sąd Administracyjny
         w Bydgoszczy rovněž nepřijal tvrzení, že dodatečná daň představuje zvláštní opatření ve smyslu šesté směrnice o DPH. Měl tudíž
         za to, že nebylo nezbytné zahájit řízení podle článku 27 této směrnice.

      14      K-1 podala proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek. V odůvodnění tohoto opravného prostředku uvedla, že povinné uplatnění
         dodatečné daňové povinnosti, která je stanovena v čl. 109 odst. 5 zákona o DPH, je neslučitelné s ustanoveními práva Společenství,
         zejména s pravidly uvedenými v šesté směrnici o DPH.

      15      Za těchto okolností se Naczelny Sąd Administracyjny rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)   Zakazuje čl. 2 [první a druhý pododstavec] první směrnice o [DPH] ve spojení s článkem 2 a čl. 10 odst. 1 písm. a) a čl. 10
         odst. 2 šesté směrnice o [DPH] členským státům uložit osobě povinné k dani z přidané hodnoty dodatečnou daňovou povinnost
         ve smyslu čl. 109 odst. 5 a 6 [zákona o DPH], pokud bude zjištěno, že osoba povinná k dani z přidané hodnoty vykázala v podaném
         daňovém přiznání částku přeplatku DPH k vrácení nebo částku daně zaplacené na vstupu k vrácení, která je vyšší než částka,
         která jí náleží?

      2)     Mohou spočívat ,zvláštní opatření‘ ve smyslu čl. 27 odst. 1 šesté směrnice o [DPH] s ohledem na jejich povahu a cíle v možnosti
         uložit osobě povinné k dani z přidané hodnoty dodatečnou daňovou povinnost, která je stanovena rozhodnutím finančního orgánu,
         pokud je zjištěna skutečnost, že osoba povinná k dani deklarovala příliš vysokou částku přeplatku DPH k vrácení nebo příliš
         vysokou částku daně zaplacené na vstupu k vrácení?

      3)     Zahrnuje oprávnění podle článku 33 šesté směrnice o [DPH] právo zavést dodatečnou daňovou povinnost ve smyslu čl. 109 odst. 5
         a 6 [zákona o DPH]?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      16      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda společný systém DPH, který byl definován v čl. 2 prvním a druhém pododstavci
         první směrnice o DPH a v článku 2, čl. 10 odst. 1 písm. a) a čl. 10 odst. 2 šesté směrnice o DPH, dovoluje členskému státu
         uložit osobám povinným k dani z přidané hodnoty takovou „dodatečnou daňovou povinnost“, jako je ta, která je stanovena v čl. 109
         odst. 5 a 6 zákona o DPH.

      17      Soudní dvůr připomněl, jaké jsou základní znaky DPH. Tyto znaky jsou čtyři, a sice obecné použití daně na plnění, která se
         týkají zboží nebo služeb; stanovení její výše poměrně k ceně, kterou osoba povinná k dani obdrží za zboží nebo služby, které
         poskytuje; vybírání daně v každém stupni výrobního a distribučního procesu, včetně maloobchodního prodeje, bez ohledu na počet
         plnění uskutečněných dříve; odpočet částek uhrazených v předchozích fázích procesu z daně dlužné osobou povinnou k dani, takže
         se daň v dané fázi použije pouze na hodnotu přidanou v této fázi a konečné zatížení daní spočívá v konečném důsledku na spotřebiteli
         (viz rozsudek ze dne 3. října 2006, Banca popolare di Cremona, C‑475/03, Sb. rozh. s. I‑9373, bod 28).

      18      Taková „dodatečná daňová povinnost“, jako je ta, která je stanovena vnitrostátními právními předpisy, jež jsou dotčeny ve
         sporu v původním řízení, tyto znaky nesplňuje. V této souvislosti stačí konstatovat, že skutečností rozhodnou pro její vznik
         není jakékoliv plnění, nýbrž deklarační chyba, a dále, že její výše není stanovena poměrně k ceně obdržené osobou povinnou
         k dani.

      19      Ve skutečnosti se nejedná o daň, nýbrž o správní sankci uloženou v případě, že se zjistí, že osoba povinná k dani deklarovala
         částku přeplatku DPH k vrácení nebo částku daně zaplacené na vstupu k vrácení, která je vyšší než částka, která jí náleží.

      20      Zásada společného systému DPH nebrání tomu, aby členské státy zavedly opatření, která sankcionují nesrovnalosti, ke kterým
         došlo při deklarování dlužných částek DPH. Naopak, čl. 22 odst. 8 šesté směrnice o DPH uvádí, že členské státy mohou ukládat
         další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému uložení a výběru daně.

      21      Za těchto podmínek je třeba odpovědět na první otázku tak, že společný systém DPH, tak jak je definován v čl. 2 prvním a druhém
         pododstavci první směrnice o DPH, jakož i v článku 2, čl. 10 odst. 1 písm. a) a čl. 10 odst. 2 šesté směrnice o DPH, nebrání
         tomu, aby členský stát ve svých právních předpisech stanovil takovou správní sankci, která může být uložena osobám povinným
         k dani z přidané hodnoty, jako je „dodatečná daňová povinnost“ stanovená v čl. 109 odst. 5 a 6 zákona o DPH.

       Ke druhé otázce
      22      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení uvedená v čl. 109 odst. 5 a 6 zákona o DPH mohou být považována
         za „zvláštní opatření odchylující se [od ustanovení směrnice]“, jejichž cílem je zabránit určitým druhům daňových úniků nebo
         vyhýbání se daňovým povinnostem ve smyslu čl. 27 odst. 1 šesté směrnice o DPH.

      23      V této souvislosti stačí poukázat na to, že taková správní sankce, uložená v případě, že je zjištěna skutečnost, že osoba
         povinná k dani deklarovala částku přeplatku DPH k vrácení nebo částku daně zaplacené na vstupu k vrácení, která je vyšší než
         částka, která jí náleží, jako je ta, která je stanovena v čl. 109 odst. 5 a 6 zákona o DPH, nemůže představovat zvláštní opatření
         odchylující se od ustanovení směrnice, které by mělo povahu opatření stanoveného v čl. 27 odst. 1 šesté směrnice o DPH, nýbrž
         představuje, jak již bylo uvedeno výše, opatření uvedené v čl. 22 odst. 8 šesté směrnice o DPH.

      24      V důsledku toho nemohou taková ustanovení, jako jsou ta, která jsou uvedena v čl. 109 odst. 5 a 6 zákona o DPH, spadat do
         rozsahu působnosti uvedeného čl. 27 odst. 1.

      25      Na druhou otázku je tudíž třeba odpovědět, že taková ustanovení, jako jsou ta, která jsou uvedena v čl. 109 odst. 5 a 6 zákona
         o DPH, nepředstavují „zvláštní opatření odchylující se [od ustanovení směrnice]“, jejichž cílem je zabránit určitým druhům
         daňových úniků nebo vyhýbání se daňovým povinnostem ve smyslu čl. 27 odst. 1 šesté směrnice o DPH.

       Ke třetí otázce
      26      Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda článek 33 šesté směrnice o DPH brání zachování takových ustanovení, jako
         jsou ta, která jsou uvedena v čl. 109 odst. 5 a 6 zákona o DPH.

      27      Šestá směrnice o DPH umožňuje ve svém článku 33, aby si členský stát zachoval nebo zavedl poplatky nebo daně za dodání zboží,
         poskytování služeb nebo dovozy pouze tehdy, když je nelze označit za daně z obratu (viz rozsudek Banco popolare di Cremona,
         uvedený výše, bod 24).

      28      Není však třeba zkoumat, zda taková ustanovení, jako jsou ta, která jsou dotčena ve sporu v původním řízení, stanoví daň,
         dávku nebo poplatek mající povahu daně z obratu ve smyslu článku 33 šesté směrnice o DPH. Jak vyplývá z odpovědi na první
         otázku, tato ustanovení nezavádí daň, dávku nebo poplatek, nýbrž stanoví správní sankci, která může být uložena osobám povinným
         k dani z přidané hodnoty, pokud je zjištěna skutečnost, že deklarovaly částku přeplatku DPH k vrácení nebo částku daně zaplacené
         na vstupu k vrácení, která je vyšší než částka, která jim náleží.

      29      Za těchto podmínek je na třetí otázku třeba odpovědět tak, že článek 33 šesté směrnice o DPH nebrání zachování takových ustanovení,
         jako jsou ta, která jsou uvedena v čl. 109 odst. 5 a 6 zákona o DPH.

       K nákladům řízení
      30      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Společný systém daně z přidané hodnoty, tak jak je definován v čl. 2 prvním a druhém pododstavci první směrnice Rady 67/227/EHS
            ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, jakož i v článku 2, čl. 10
            odst. 1 písm. a) a čl. 10 odst. 2 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských
            států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 2004/66/ES
            ze dne 26. dubna 2004, nebrání tomu, aby členský stát ve svých právních předpisech stanovil takovou správní sankci, která
            může být uložena osobám povinným k dani z přidané hodnoty, jako je „dodatečná daňová povinnost“ stanovená v čl. 109 odst. 5
            a 6 zákona o dani ze zboží a služeb (ustawa o podatku od towarów i usług) ze dne 11. března 2004.
      2)      Taková ustanovení, jako jsou ta, která jsou uvedena v čl. 109 odst. 5 a 6 zákona o dani ze zboží a služeb ze dne 11. března
            2004, nepředstavují „zvláštní opatření odchylující se [od ustanovení směrnice]“, jejichž cílem je zabránit určitým druhům
            daňových úniků nebo vyhýbání se daňovým povinnostem ve smyslu platného znění čl. 27 odst. 1 šesté směrnice 77/388.
      3)      Článek 33 platného znění směrnice 77/388 nebrání zachování takových ustanovení, jako jsou ta, která jsou uvedena v čl. 109
            odst. 5 a 6 zákona o dani ze zboží a služeb ze dne 11. března 2004.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: polština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 10. července 1986. # Manchester Steel Limited proti Komisi Evropských společenství. # Produkční kvóty. # Věc 46/85.