title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 29. ledna 2009.#Hauptzollamt Hamburg-Jonas proti Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C-278/07), Vion Trading GmbH (C-279/07) a Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-280/07).#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo.#Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 - Ochrana finančních zájmů Evropských společenství - Článek 3 - Zpětné vymáhání vývozní náhrady - Stanovení promlčecí doby - Nesrovnalosti, k nimž došlo před vstupem nařízení č. 2988/95 v platnost - Pravidlo promlčení tvořící součást obecného občanského práva členského státu.#Spojené věci C-278/07 až C-280/07.

text:
      Spojené věci C-278/07 až C-280/07
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      v.
      Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. a další
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Bundesfinanzhof)
      „Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančních zájmů Evropských společenství – Článek 3 – Zpětné vymáhání vývozní náhrady – Stanovení promlčecí lhůty – Nesrovnalosti, k nimž došlo před vstupem nařízení č. 2988/95 v platnost – Pravidlo promlčení tvořící součást obecného občanského práva členského státu“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Nařízení o ochraně finančních zájmů Společenství – Stíhání nesrovnalostí – Promlčecí
            doba
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 1 odst. 2 a čl. 3 odst. 1 první pododstavec)
      2.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Nařízení o ochraně finančních zájmů Společenství – Stíhání nesrovnalostí – Promlčecí
            doba
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 3 odst. 1 první a třetí pododstavec)
      3.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Nařízení o ochraně finančních zájmů Společenství – Stíhání nesrovnalostí – Promlčecí
            doba
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 3 odst. 3)
      1.        Článek 3 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství, který stanoví čtyřletou
         promlčecí lhůtu ve věcech stíhání, jejíž běh začíná od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, se použije na takové správní opatření,
         jakým je vrácení vývozcem neoprávněně získané vývozní náhrady z důvodu jím způsobených nesrovnalostí.

      (viz body 21, 23, výrok 1)
      2.        Co se týče osudu výhod neoprávněně získaných z rozpočtu Společenství z důvodu nesrovnalostí, k nimž došlo před vstupem nařízení
         č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství v platnost, je třeba konstatovat, že přijetím čl. 3 odst. 1
         tohoto nařízení, a aniž by byl dotčen odstavec 3 tohoto článku, vymezil zákonodárce Společenství tímto způsobem obecné pravidlo
         promlčení, jímž vědomě na čtyři roky zkrátil období, během něhož orgány členských států jednající jménem a na účet rozpočtu
         Společenství mají nebo měly povinnost zpětně vymáhat ty výhody, které byly získány neoprávněně.

      Co se týče dluhů vzniklých v době účinnosti vnitrostátního pravidla promlčení, které ještě nejsou promlčeny, má vstup nařízení
         č. 2988/95 v platnost za následek, že na základě čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce tohoto nařízení se takový dluh v zásadě
         musí stát promlčeným ve lhůtě čtyř let, jejíž běh začíná od data, kdy došlo k nesrovnalostem. Za takových okolností musí být
         na základě tohoto ustanovení považována za promlčenou v zásadě každá částka subjektem neoprávněně získaná z důvodu nesrovnalosti,
         k níž došlo před vstupem nařízení č. 2988/95 v platnost, jestliže v následujících čtyřech letech poté, co k nesrovnalosti
         došlo, nebyl učiněn žádný úkon, jehož účinkem je přerušení promlčecí lhůty, aniž by však byla dotčena možnost ponechaná členským
         státům podle čl. 3 odst. 3 uvedeného nařízení stanovit promlčecí lhůtu delší.

      Promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 se tedy použije na nesrovnalosti, k nimž
         došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost, a začne běžet od data vzniku dotčených nesrovnalostí.

      (viz body 29, 31–34, výrok 2)
      3.        Delší promlčecí lhůty, které mohou členské státy uplatňovat podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů
         Evropských společenství, mohou vyplývat z obecných předpisů, které existovaly před datem přijetí tohoto nařízení. Článek 3
         odst. 3 uvedeného nařízení totiž nemůže být vykládán v tom smyslu, že členské státy musí v kontextu tohoto ustanovení stanovit
         uvedené delší promlčecí lhůty ve zvláštních nebo odvětvových předpisech.

      (viz body 46–47, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      29. ledna 2009 (*)

      „Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančních zájmů Evropských společenství – Článek 3 – Zpětné vymáhání vývozní náhrady – Stanovení promlčecí lhůty – Nesrovnalosti, k nimž došlo před vstupem nařízení č. 2988/95 v platnost – Pravidlo promlčení tvořící součást obecného občanského práva členského státu“
      Ve spojených věcech C‑278/07 až C‑280/07,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími Bundesfinanzhof
         (Německo) ze dne 27. března 2007, došlými Soudnímu dvoru dne 13. června 2007, v řízeních

      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,
      proti
      Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C‑278/07),

      Vion Trading GmbH (C‑279/07),

      Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑280/07),

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, P. Kūris a C. Toader (zpravodajka), soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. dubna 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. F. Grashoff, Rechtsanwältin,
      –        za Vion Trading GmbH K. Landrym, Rechtsanwalt,
      –        za Ze Fu Fleischhandel GmbH D. Ehlem, Rechtsanwalt,
      –        za českou vládu T. Bočkem, jako zmocněncem,
      –        za francouzskou vládu J.‑C. Graciou, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství F. Erlbacherem a Z. Malůškovou, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 25. září 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 3 odst. 1 a 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne
         18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340).

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi Hauptzollamt Hamburg-Jonas (dále jen „Hauptzollamt“) a společnostmi Josef
         Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co., Vion Trading GmbH a Ze Fu Fleischhandel GmbH (dále jen „odpůrkyně
         v původním řízení“) ve věci vrácení vývozních náhrad.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3        Podle třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2988/95 „je […] důležité bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují
         finanční zájmy Společenství“.

      4        Podle pátého bodu odůvodnění uvedeného nařízení „[jsou] jednání představující nesrovnalosti a s nimi související správní opatření
         a sankce […] stanoveny v souladu s tímto nařízením v odvětvových předpisech“.

      5        Článek 1 téhož nařízení stanoví:

      „1. Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol
         a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.

      2. ‚Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského
         subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované,
         a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného
         výdaje.“

      6        Článek 3 odst. 1 a 3 nařízení č. 2988/95 stanoví:

      „1. Promlčecí lhůta [lhůta] pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1.
         Odvětvové předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.

      V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí lhůta [lhůta] ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila.
         […]

      Promlčecí lhůta [lhůta] pro stíhání se přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování
         nebo řízení o nesrovnalosti. Promlčecí lhůta [lhůta] začíná znovu běžet od provedení každého úkonu způsobujícího přerušení.

      […]
      3. Členské státy si ponechávají možnost uplatňovat delší lhůtu, než která je uvedena v odstavci 1 […].“
      7        Článek 4 odst. 1 a 4 uvedeného nařízení uvádí:

      „1. Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody
      –        formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky,
      […]
      4. Opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce.“
      8        V souladu se svým článkem 11 prvním pododstavcem vstupuje nařízení č. 2988/95 v platnost třetím dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství, k němuž došlo 23. prosince 1995.

       Vnitrostátní právo
      9        Podle informací předkládajícího soudu neexistovalo v Německu v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení
         žádné zvláštní ustanovení o promlčecí lhůtě použitelné na spory administrativní povahy týkající se neoprávněně poskytnutých
         výhod. Jak správní orgány tak i německé soudy však pro uplatnění nároků na základě práva Společenství uplatňovaly analogicky
         obecnou třicetiletou promlčecí lhůtu, která byla stanovena v § 195 německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch).
         Od roku 2002 však měla být tato promlčecí lhůta pro uplatnění nároků na základě práva Společenství zkrácena na tři roky.

       Spory v původním řízení a předběžné otázky
      10      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že během roku 1993 nechaly odpůrkyně v původních řízeních odbavit hovězí maso k vývozu
         do Jordánska a na tomto základě jim byly na jejich žádost poskytnuty zálohy na vývozní náhrady. V důsledku kontrol provedených
         začátkem roku 1998 bylo odhaleno, že dotčené náklady byly ve skutečnosti odeslány do Iráku v rámci tranzitního řízení či zpětného
         vývozu.

      11      Za těchto podmínek požadoval Hauptzollamt rozhodnutími ze dne 23. září 1999 (věc C‑278/07) a ze dne 13. října 1999 (věci C‑279/07
         a  C‑280/07) vrácení dotčených vývozních náhrad.

      12      Odpůrkyně v původním řízení nato podaly proti uvedeným rozhodnutím žaloby k Finanzgericht Hamburg. Ten těmto žalobám vyhověl
         z toho důvodu, že pravidlo promlčení, které je stanoveno v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95, bránilo vrácení těchto náhrad,
         neboť bylo vymáháno více než čtyři roky po sporných vývozních operacích.

      13      Proti těmto rozhodnutím uvedeného Finanzgericht podal Hauptzollamt k předkládajícímu soudu opravné prostředky „Revision“.

      14      Zejména s konstatováním, že vytýkané nesrovnalosti se týkají období před přijetím nařízení č. 2988/95, se Bundesfinanzhof
         rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, které jsou formulovány totožně ve všech třech
         věcech C‑278/07 až C‑280/07:

      „1)      Je nutno uplatnit promlčecí lhůtu stanovenou v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci první větě nařízení […] č. 2988/95 […] také
         tehdy, jestliže k nesrovnalosti došlo nebo jestliže tato skončila před tím, než uvedené nařízení vstoupilo v platnost?

      2)      Vztahuje se promlčecí lhůta upravená ve výše uvedeném ustanovení na taková správní opatření, jako je zpětné vymáhání vývozní
         náhrady, která byla poskytnuta v důsledku nesrovnalostí?

      V případě kladných odpovědí na tyto otázky:
      3)      Může být delší lhůta podle čl. 3 odst. 3 nařízení […] č. 2988/95 uplatňována členským státem také tehdy, jestliže takováto
         delší lhůta byla v právu členského státu stanovena již před přijetím výše uvedeného nařízení? Může být takováto delší lhůta
         uplatňována také tehdy, jestliže nebyla stanovena ve zvláštním předpisu pro zpětné vymáhání vývozní náhrady nebo obecně pro
         správní opatření, nýbrž vyplývá z obecného předpisu příslušného členského státu, který se vztahuje na všechny případy promlčení,
         které nejsou upraveny zvlášť?“

      15      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 30. července 2007 byly věci C‑278/07 až C‑280/07 spojeny pro účely písemné a ústní
         části řízení, jakož i rozsudku.

       Úvodní poznámky
      16      Pokud jde o argumentaci odpůrkyň v původním řízení směřující ke zpochybnění skutečností, které byly vyloženy předkládajícím
         soudem, zejména co se týče výskytu nesrovnalostí, které jsou jim vytýkány, je třeba na úvod připomenout, že Soudnímu dvoru
         nepřísluší zjišťovat skutečnosti relevantní pro řešení sporu v původním řízení. Soudnímu dvoru totiž přísluší vzít v úvahu,
         v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními soudy, skutkový a legislativní kontext, do něhož je předběžná
         otázka zasazena, tak jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. listopadu 2003, Neri,
         C‑153/02, Recueil, s. I‑13555, body 34 a 35, jakož i ze dne 17. července 2008, ASM Brescia, C‑347/06, Sb. rozh. s. I‑0000,
         bod 28).

      17      Předběžné otázky je tedy třeba posuzovat ve skutkovém rámci definovaném Bundesfinanzhof.

       K předběžným otázkám
       Ke druhé otázce
      18      Podstatou druhé otázky Bundesfinanzhof, kterou je třeba přezkoumat v první řadě, je, zda se promlčecí lhůta stanovená v čl. 3
         odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 použije nejen na sankce, nýbrž také na správní opatření.

      19      Tento soud tak usiluje o to, aby mu bylo potvrzeno, že se pojem „stíhání“ uvedený ve zmíněném ustanovení týká bez rozdílu
         všech kroků podniknutých vnitrostátními orgány ve spojitosti s nesrovnalostí, a že se tudíž nevztahuje výhradně na opatření
         umožňující dospět až ke správní sankci ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení č. 2988/95.

      20      V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 1 odst. 1 nařízení č. 2988/95 zavádí „obecná pravidla týkající se stejnorodých
         kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství“, a to, jak vyplývá z třetího
         bodu odůvodnění tohoto nařízení, za účelem „bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy Společenství“
         (rozsudek ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C‑278/02, Sb. rozh. s. I‑6171, bod 31).

      21      Článek 3 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 2988/95 přitom stanoví promlčecí lhůtu ve věcech stíhání, jejíž běh začíná
         od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, kterou se podle čl. 1 odst. 2 téhož nařízení rozumí „jakékoli porušení právního předpisu
         Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen
         souhrnný rozpočet Společenství […]“ (výše uvedený rozsudek Handlbauer, bod 32).

      22      Na rozdíl od toho, co tvrdí zejména francouzská vláda a Komise Evropských společenství, z toho tedy vyplývá, že čl. 3 odst. 1
         nařízení č. 2988/95 se uplatní jak na nesrovnalosti vedoucí k uložení správní sankce ve smyslu článku 5 tohoto nařízení, tak
         na nesrovnalosti, které jsou předmětem správního opatření ve smyslu článku 4 uvedeného nařízení, což je opatření, jehož cílem
         je odnětí neoprávněně získané výhody, aniž by však vykazovalo povahu sankce (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Handlbauer,
         body 33 a 34).

      23      Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95
         se použije na takové správní opatření, jakým je vrácení vývozcem neoprávněně získané vývozní náhrady z důvodu jím způsobených
         nesrovnalostí.

       K první otázce
      24      Svou první otázkou se předkládající soud táže, zda se pravidlo čtyřleté promlčecí lhůty stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci
         nařízení č. 2988/95 použije na nesrovnalosti, k nimž došlo nebo které skončily před tím, než uvedené nařízení vstoupilo v platnost.

      25      Úvodem je třeba poukázat na to, že před přijetím nařízení č. 2988/95 nestanovil zákonodárce Společenství žádné pravidlo promlčení
         použitelné pro zpětné vymáhání výhod získaných neoprávněně hospodářskými subjekty následkem jejich jednání nebo opomenutí,
         v jejichž důsledku byl nebo mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované.

      26      Před přijetím nařízení č. 2988/95 musely být proto spory týkající se zpětného vymáhání částek neoprávněně vyplacených na základě
         práva Společenství, při neexistenci ustanovení Společenství, rozhodovány vnitrostátními soudy na základě uplatnění vnitrostátního
         práva, avšak v mezích stanovených právem Společenství, a to v tom smyslu, že podrobnosti upravené vnitrostátním právem nemohly
         vést k tomu, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly zpětné vymáhání nenáležitě získaných příspěvků a že musely být
         uplatněny nediskriminačním způsobem ve srovnání s řízeními směřujícími k rozhodnutí vnitrostátních sporů téhož druhu (rozsudek
         ze dne 19. září 2002, Huber, C‑336/00, Recueil, s. I‑7699, bod 55 a uvedená judikatura).

      27      Přijetím nařízení č. 2988/95, a zejména jeho čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce však zákonodárce Společenství zamýšlel ustanovit
         obecné pravidlo promlčení použitelné pro danou oblast, jímž zamýšlel jednak vymezit minimální dobu použitelnou ve všech členských
         státech, a jednak vzdát se možnosti vymáhat částky neoprávněně získané z rozpočtu Společenství po uplynutí období čtyř let
         od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti postihující sporné platby.

      28      Z toho plyne, že od data vstupu nařízení č. 2988/95 v platnost může být v zásadě každá výhoda neoprávněně získaná z rozpočtu
         Společenství, s výjimkou odvětví, pro něž zákonodárce Společenství stanovil kratší lhůtu, příslušnými orgány členského státu
         zpětně vymáhána ve lhůtě čtyř let.

      29      Co se týče osudu výhod neoprávněně získaných z rozpočtu Společenství z důvodu nesrovnalostí, k nimž došlo před vstupem nařízení
         č. 2988/95 v platnost, je třeba konstatovat, že přijetím čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení, a aniž by byl dotčen odstavec 3 tohoto
         článku, vymezil zákonodárce Společenství tímto způsobem obecné pravidlo promlčení, jímž vědomě na čtyři roky zkrátil období,
         během něhož orgány členských států jednající jménem a na účet rozpočtu Společenství mají nebo měly povinnost zpětně vymáhat
         ty výhody, které byly získány neoprávněně.

      30      Podle zásady právní jistoty však použití čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2988/95 nedovoluje uvedeným vnitrostátním
         orgánům vymáhat dluhy vzniklé před vstupem tohoto nařízení v platnost, které jsou již promlčeny na základě vnitrostátních
         pravidel o promlčení použitelných k datu, kdy došlo k dotčeným nesrovnalostem.

      31      Co se týče dluhů vzniklých v době účinnosti takového vnitrostátního pravidla promlčení, jakým je pravidlo dotčené v původním
         řízení, které ještě nejsou promlčeny, má vstup nařízení č. 2988/95 v platnost za následek, že na základě čl. 3 odst. 1 prvního
         pododstavce tohoto nařízení se takový dluh v zásadě musí stát promlčeným ve lhůtě čtyř let, jejíž běh začíná od data, kdy
         došlo k nesrovnalostem.

      32      Za takových okolností musí být na základě uvedeného ustanovení považována za promlčenou v zásadě každá částka subjektem neoprávněně
         získaná z důvodu nesrovnalosti, k níž došlo před vstupem nařízení č. 2988/95 v platnost, jestliže v následujících čtyřech
         letech poté, co k této nesrovnalosti došlo, nebyl učiněn žádný úkon, jehož účinkem je přerušení promlčecí lhůty, kterým se
         v souladu s čl. 3 odst. 1 třetím pododstavcem téhož nařízení rozumí úkon příslušného orgánu oznámený dané osobě, který se
         týká vyšetřování nebo řízení o této nesrovnalosti.

      33      Z toho plyne, že pokud k nesrovnalosti došlo, jako ve věcech v původních řízeních, během roku 1993 a v době účinnosti vnitrostátního
         pravidla stanovícího třicetiletou promlčecí lhůtu, spadá taková nesrovnalost pod obecné pravidlo Společenství o čtyřletém
         promlčení, a z toho důvodu bude promlčena během roku 1997 v závislosti na přesném datu, kdy k uvedené nesrovnalosti z roku
         1993 došlo, aniž by však byla dotčena možnost ponechaná členským státům podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 stanovit promlčecí
         lhůtu delší.

      34      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět tak, že za takové situace, jako je situace dotčená v původním
         řízení, se promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95:

      –        použije na nesrovnalosti, k nimž došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost;
      –        začne počítat od data vzniku dotčených nesrovnalostí.
       Ke třetí otázce
      35      Svou třetí předběžnou otázkou se předkládající soud snaží zjistit jednak to, zda se možnost ponechaná členským státům podle
         čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 uplatňovat delší promlčecí lhůtu, než jaká je stanovena v článku 1 téhož odstavce, může
         týkat i pravidla promlčení, které existovalo před přijetím uvedeného nařízení. Kromě toho se tento soud táže, zda taková delší
         promlčecí lhůta musí vyplývat ze zvláštního vnitrostátního předpisu pro zpětné vymáhání vývozních náhrad nebo obecně pro správní
         opatření, nebo zda může uvedená doba vyplývat rovněž z obecného předpisu.

      36      Za takových situací, jako jsou situace dotčené v původních řízeních, v nichž k nesrovnalostem, které jsou subjektům vytýkány,
         došlo v roce 1993 v době účinnosti vnitrostátního pravidla o třicetileté promlčecí lhůtě, jak bylo konstatováno v bodě 33
         tohoto rozsudku, mohou být částky neoprávněně získané z důvodu takových nesrovnalostí, jestliže nebyl proveden úkon, jehož
         účinkem je přerušení promlčecí lhůty, promlčeny během roku 1997, za podmínky, že členský stát, v němž k nesrovnalostem došlo,
         nevyužil možnosti, která se mu nabízí v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95.

      37      Z předkládacích rozhodnutí plyne, že ve věcech v původních řízeních vymáhaly příslušné vnitrostátní orgány vrácení dotčených
         vývozních náhrad prostřednictvím rozhodnutí ze dne 23. září 1999 (věc C‑278/07) a ze dne 13. října 1999 (věc C‑279/07 až C‑280/07).

      38      Z toho plyne, že dotčené částky by na základě obecné čtyřleté promlčecí lhůty stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci
         nařízení č. 2988/95 měly být v zásadě považovány za promlčené.

      39      Po vstupu tohoto nařízení v platnost však německé soudy, pokud jde o jednání směřující k vrácení náhrad, jež subjekty neoprávněně
         získaly, pokračovaly v uplatňování třicetileté promlčecí lhůty vyplývající z § 195 německého občanského zákoníku.

      40      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 uvádí „možnost“, která je „ponechána“ členským státům,
         stanovit delší promlčecí lhůtu, než je doba upravená v odst. 1 prvním pododstavci uvedeného článku.

      41      Ze znění čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 tak vyplývá, že se toto ustanovení neomezuje na to, že stanoví pro členské státy
         možnost zavést delší promlčecí lhůtu, než je doba upravená v odst. 1 prvním pododstavci téhož článku. Uvedený odstavec 3 jim
         totiž rovněž výslovně přiznává možnost ponechat delší promlčecí lhůtu, která existovala k datu vstupu tohoto nařízení v platnost.

      42      Z toho vyplývá, že podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 mohou členské státy jednak dále uplatňovat delší promlčecí lhůty,
         které existovaly k datu přijetí uvedeného nařízení, a jednak zavést nová pravidla promlčení, která stanoví takové promlčecí
         lhůty po tomto datu.

      43      Co se týče otázky, zda tyto vnitrostátní promlčecí lhůty musí být zvlášť upraveny vnitrostátním ustanovením použitelným na
         zpětné vymáhání vývozních náhrad nebo obecněji na správní opatření, je třeba poukázat na to, že znění čl. 3 odst. 3 nařízení
         č. 2988/95 neobsahuje nic, co by na takovou otázku výslovně odpovídalo.

      44      Článek 3 odst. 1 první pododstavec uvedeného nařízení sice stanoví, že odvětvové předpisy mohou upravit i kratší dobu, než
         je doba čtyř let, která však nesmí být kratší než tři roky. Na tomto místě jde však o ty odvětvové předpisy, které byly přijaty
         na úrovni Společenství, jak potvrzuje pátý bod odůvodnění tohoto nařízení, a nikoli o odvětvové předpisy vnitrostátní (v tomto
         smyslu viz výše uvedený rozsudek Handlbauer, bod 28).

      45      Kromě toho nestanoví nařízení č. 2988/95 žádný mechanismus informování či oznamování týkající se případů, kdy členské státy
         využily možnosti stanovit v souladu s jeho čl. 3 odst. 3 delší promlčecí lhůtu. Z toho plyne, že na úrovni Společenství nebyla
         upravena žádná forma kontroly, pokud jde jak o odchylné promlčecí lhůty uplatňované členskými státy podle tohoto ustanovení,
         tak o odvětví, v nichž se takové doby rozhodnou uplatňovat.

      46      Článek 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 tudíž nemůže být vykládán v tom smyslu, že členské státy musí v kontextu tohoto ustanovení
         stanovit uvedené delší promlčecí lhůty ve zvláštních nebo odvětvových předpisech.

      47      Vzhledem k výše uvedenému je na třetí otázku třeba odpovědět tak, že delší promlčecí lhůty, které mohou členské státy uplatňovat
         podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, mohou vyplývat z obecných předpisů, které existovaly před datem přijetí tohoto nařízení.

       K nákladům řízení
      48      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původních řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporům probíhajícím
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995
            o ochraně finančních zájmů Evropských společenství se použije na takové správní opatření, jakým je vrácení vývozcem neoprávněně
            získané vývozní náhrady z důvodu jím způsobených nesrovnalostí.
      2)      Za takové situace, jako je situace dotčená v původním řízení, se promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci
            nařízení č. 2988/95:
      –        použije na nesrovnalosti, k nimž došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost;
      –        začne počítat od data vzniku dotčených nesrovnalostí.
      3)      Delší promlčecí lhůty, které mohou členské státy uplatňovat podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, mohou vyplývat z obecných
            předpisů, které existovaly před datem přijetí tohoto nařízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 16. září 2009. # Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia proti Radě Evropské unie a Komise Evropských společenství. # Mimosmluvní odpovědnost - Celní unie - Důkaz o statusu Společenství produktů mořského rybolovu - Nemožnost předložit určité dokumenty jako důkaz - Dostatečně závažné porušení právní normy, která přiznává práva jednotlivcům - Odpovědnost Společenství v případě neexistence protiprávního jednání jeho orgánů. # Věc T-162/07.

text:
      Rozsudek Soudu (sedmého senátu) ze dne 16. září 2009 – Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia v. Rada a Komise
      (Věc T-162/07)
      „Mimosmluvní odpovědnost – Celní unie – Důkaz o statusu Společenství produktů mořského rybolovu – Nemožnost předložit určité dokumenty jako důkaz – Dostatečně závažné porušení právní normy, která přiznává práva jednotlivcům – Odpovědnost Společenství v případě neexistence protiprávního jednání jeho orgánů“
      1.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Dostatečně závažné porušení právní normy, která přiznává práva jednotlivcům (Článek 288
            druhý pododstavec ES) (viz body 45–47)
      2.                     Mimosmluvní odpovědnost – Článek 288 druhý pododstavec ES – Rozsah působnosti (Článek 288 druhý pododstavec ES) (viz body
            74–77)
      Předmět

               Žaloba na náhradu škody směřující k získání náhrady škody, která údajně vznikla žalobci z důvodu skutečnosti, že Rada a Komise
                  nepřijaly předpisy umožňující celním orgánům členského státu přijmout jako důkaz o statusu Společenství produktů mořského
                  rybolovu jiné dokumenty než formulář T2M stanovený nařízením Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí
                  nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3)

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Pigasosovi Alieftikiovi Naftikiovi Etaireie se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 23. listopadu 2010. # Fritz Harald Wenig proti Evropské komisi. # Veřejná služba - Úředníci. # Věc F-75/09.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 19. dubna 2016.#Spirig Pharma AG v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie Daylong – Absolutní důvody pro zamítnutí – Popisný charakter – Článek 7 odstavec 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-261/15.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího rozšířeného senátu) ze dne 14. května 1998. # SCA Holding Ltd proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Pokuta - Odůvodnění. # Věc T-327/94.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. října 1982. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Věc 148/81.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. června 1978. # Gabrielle Defrenne proti Société anonyme belge de navigation aérienne Sabena. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Belgie. # Věc 149/77.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (třetí senát) 26. března 2014.#CP v. Evropský parlament.#Veřejná služba – Úředník – Vedoucí oddělení – Zkušební období – Nepotvrzení ve funkci vedoucího oddělení – Přeřazení na jinou než vedoucí funkci – Vnitřní předpisy Parlamentu.#Věc F‑8/13.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. března 1979. # Salumificio di Cornuda SpA proti Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte suprema di Cassazione - Itálie. # Věc 130/78.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. října 1993. # A. M. van Gemert-Derks proti Nieuwe Industriële Bedrijfsvereniging. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Nizozemsko. # Sociální zabezpečení. # Věc C-337/91.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 22. června 2004. # Claude Ruiz-Picasso a další proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Nařízení (ES) č. 40/94 - Námitky - Nebezpečí záměny - Přihláška slovní ochranné známky PICARO - Starší slovní ochranná známka PICASSO. # Věc T-185/02.

text:
      Věc T-185/02
      Claude Ruiz-Picasso a další
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 40/94 – Námitky – Nebezpečí záměny – Přihláška slovní ochranné známky PICARO – Starší slovní ochranná známka PICASSO“
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 22. června 2004
      Shrnutí rozsudku
      1.     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Právnická osoba – Existence jakožto právnická osoba – Důkaz příslušející žalující entitě
            – Možnost při neexistenci důkazů považovat fyzické osoby tvořící entitu za žalobce
      (Jednací řád Soudu, čl. 44 odst. 5)
      2.     Ochranná známka Společenství – Ustanovení upravující řízení – Zkoumání skutečností z úřední povinnosti – Námitkové řízení
            – Zkoumání omezené na přednesené skutečnosti a důvody – Zohlednění všeobecně známých skutečností
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 1)
      3.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Podobnost dotčených ochranných známek – Analýza, kterou je třeba vykonat vzhledem ke vnímání relevantní
            veřejnosti
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      4.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Stupeň pozornosti relevantní veřejnosti – Okamžik, který má být zohledněn – Okamžik provedení výběru ve
            vztahu k dotčeným výrobkům nebo službám
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 40/94, čl. 8 odst.1 písm. b)]
      5.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Slovní ochranné známky „PICARO“ a „PICASSO“
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 40/94, čl. 8 odst.1 písm. b)]
      1.     Za účelem vyhovění požadavkům čl. 44 odst. 5 jednacího řádu Soudu týkajícího se návrhu na zahájení řízení podaného právnickou
         osobou, je taková entita jako je společenství dědiců ve spoluvlastnickém vztahu (indivision) ve smyslu francouzského občanského
         zákoníku, která podá žalobu svým jménem, povinna předložit důkaz o své existenci jakožto právnické osoby, který může potvrdit
         její nezávislost a odpovědnost, byť omezenou, a důkaz, že procesní plná moc byla jejímu advokátovi udělena řádně orgánem entity
         k tomu oprávněným. Skutečnost, že entita byla dříve zapsána jako majitelka ochranné známky Společenství, a že proto byla účastníkem
         řízení před Úřadem pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) nestačí k tomu, aby bylo možno dospět k závěru,
         že žaloba podaná jejím jménem je v souladu s požadavky článku 44.

      Nicméně to automaticky neznamená, že dotčená žaloba je nepřípustná. Pokud totiž výrazy v názvu společenství dědiců ve spoluvlastnickém
         vztahu označují skupinově spoluvlastníky, a pokud tito jakožto fyzické osoby nepodléhají povinnostem uvedeným v čl. 44 odst.
         5 jednacího řádu, je možné mít za to, že žaloba je podána spoluvlastníky. Skutečnost, že se tito spoluvlastníci rozhodli podat
         tuto žalobu pod společným označením společenství dědiců ve spoluvlastnickém vztahu, nemá vliv na její přípustnost, v rozsahu
         v němž je totožnost osob jednajících pod tímto společným označením nepochybná a v němž navíc za okolností této věci žádný
         oprávněný zájem dalších účastníků řízení nebrání tomu, aby Soud opravil i bez návrhu označení žalobců.

      (viz body 19–22)
      2.     Podle článku 74 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství „v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí se však
         zkoumání Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) omezí na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené
         účastníky“.

      Toto ustanovení omezuje přezkum prováděný Úřadem ve dvojím smyslu. Týká se jednak skutkového základu rozhodnutí Úřadu, tedy
         skutečností a důkazů, na nichž mohou být tato rozhodnutí založena, a jednak právního základu těchto rozhodnutí, tedy ustanovení,
         která je povinen použít orgán, jemuž je návrh předložen. Odvolací senát tudíž při rozhodování o odvolání proti rozhodnutí,
         kterým se ukončilo námitkové řízení, může založit své rozhodnutí pouze na relativních důvodech zamítnutí, jichž se dovolával
         dotčený účastník řízení, jakož i na jich se týkajících skutečnostech a důkazech, které tento účastník řízení předložil.

      Nicméně článek 74 nevylučuje, aby odvolací senát vzal v úvahu, kromě skutečností výslovně uváděných účastníky námitkového
         řízení, skutečnosti všeobecně známé, tedy skutečnosti, které může znát každý nebo se kterými se lze seznámit ze všeobecně
         přístupných zdrojů.

      (viz body 27–29)
      3.     Při použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, týkajícího se důvodu zamítnutí vycházejícího
         z nebezpečí záměny mezi dvěma ochrannými známkami je analýza podobnosti mezi dotčenými označeními podstatným prvkem celkového
         posouzení nebezpečí záměny. Musí být tedy provedena stejně jako výše uvedené celkové posouzení ve vztahu ke vnímání relevantní
         veřejnosti.

      (viz bod 53)
      4.     Zamítnutí zápisu ochranné známky na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 z důvodu nebezpečí záměny se starší ochrannou
         známkou je odůvodněno tím, že taková záměna může nenáležitě ovlivnit dotčené spotřebitele při provádění výběru uvedených výrobků
         či služeb. Z toho vyplývá, že pro účely posouzení nebezpečí záměny je namístě vzít v úvahu úroveň pozornosti průměrného spotřebitele
         v okamžiku, kdy připravuje a provádí svůj výběr mezi různými výrobky a službami, které jsou součástí kategorie, pro niž je
         ochranná známka zapisována. Možnost, že osoby, které tvoří relevantní veřejnost, mohou také vnímat dotčené výrobky v situacích,
         v nichž nejsou tak pozorné, nebrání tomu, aby bylo přihlédnuto ke stupni pozornosti.

      (viz bod 59)
      5.     Pro konečné spotřebitele Společenství neexistuje nebezpečí záměny mezi slovním označením PICARO, jehož zápis jakožto ochranné
         známky Společenství je požadován pro „Automobily a jejich části, autobusy“, spadající do třídy 12 ve smyslu Niceské dohody
         a slovním označením PICASSO, zapsaným dříve jakožto ochranná známka Společenství pro „Vozidla; dopravní prostředky pozemní,
         vzdušné nebo vodní, auta, autobusy, nákladní auta, dodávkové vozy, přívěsné obytné vozy, přívěsy“, spadající do téže třídy.
         Pokud jsou totiž výrobky, na které se vztahují kolidující ochranné známky zčásti totožné a zčásti podobné a pokud dvě stejná
         označení jsou vzhledově a foneticky podobná, při upřesnění, že stupeň fonetické podobnosti je malý, pojmové rozdíly, které
         odlišují dotčená označení mohou neutralizovat vzhledové a fonetické podobnosti, takže stupeň podobnosti mezi ochrannými známkami
         není  dostatečně vysoký na to, aby bylo možno dojít k závěru, že relevantní veřejnost se může domnívat, že dotčené výrobky
         pocházejí ze stejného podniku nebo případně z ekonomicky propojených podniků.

      (viz body 51–52, 54, 58, 62)
ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      22. června 2004 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 40/94 – Námitky – Nebezpečí záměny – Přihláška slovní ochranné známky PICARO – Starší slovní ochranná známka PICASSO“
      Ve věci T-185/02,
      Claude Ruiz-Picasso, s bydlištěm v Paříži (Francie),

      Paloma Ruiz-Picasso, s bydlištěm v Londýně (Spojené království),

      Maya Widmaier-Picasso, s bydlištěm v Paříži,

      Marina Ruiz-Picasso, s bydlištěm v Ženevě (Švýcarsko),

      Bernard Ruiz-Picasso, s bydlištěm v Paříži,

      zastoupení C. Gielenem, advokátem,
      žalobci,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému G. Schneiderem a U. Pflegharem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícím jako vedlejší účastník v řízení před Soudem, je
      DaimlerChrysler AG, se sídlem ve Stuttgartu (Německo), zastoupená S. Völkerem, advokátem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí odvolacího senátu OHIM ze dne 18. března 2002 (věc R 0247/2001-3) týkajícímu
         se námitkového řízení mezi „Picassovou pozůstalostí“ a DaimlerChrysler AG

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení  N. J. Forwood, předseda,  J. Pirrung a A. W. H. Meij, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: D. Christensen, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. listopadu 2003,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 11. září 1998 podal vedlejší účastník řízení u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
         na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1;
         Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů, přihlášku ochranné známky Společenství, sepsanou v němčině.

      2       Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení PICARO.
      3       Výrobky a služby, pro které byl zápis ochranné známky požadován, spadají do třídy 12 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním
         třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají tomuto popisu:
         „Automobily a jejich části, autobusy“.

      4       Dne 25. května 1999 byla přihláška ochranné známky Společenství zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství.
      5       Dne 19. srpna 1999 společenství Picassových dědiců, ve spoluvlastnickém vztahu ve smyslu článku 815 a následujících francouzského
         občanského zákoníku, se spoluvlastníky jakožto navrhovateli, podalo námitku na základě čl. 42 odst. 1 nařízení č. 40/94 směřující
         proti zápisu přihlašované ochranné známky pro všechny kategorie výrobků uvedené v přihlášce ochranné známky. Důvodem dovolávaným
         na podporu námitky bylo nebezpečí záměny uvedené v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Námitka byla založena na existenci
         ochranné známky Společenství č. 614 867, jejímž majitelem je společenství Picassových dědiců (dále jen „starší ochranná známka“).
         Starší ochranná známka, tj. slovní označení PICASSO, byla přihlášena dne 1. srpna 1997 a zapsána dne 26. dubna 1999 pro výrobky,
         které spadají do třídy 12 ve smyslu Niceské dohody a jež odpovídají tomuto popisu: „Vozidla; dopravní prostředky pozemní,
         vzdušné nebo vodní, auta, autobusy, nákladní auta, dodávkové vozy, přívěsné obytné vozy, přívěsy“.

      6       Rozhodnutím ze dne 11. ledna 2001 zamítlo námitkové oddělení námitku z toho důvodu, že neexistuje nebezpečí záměny mezi dotčenými
         ochrannými známkami.

      7       Dne 7. března 2001 podalo společenství Picassových dědiců u OHIM na základě článku 59 nařízení č. 40/94 odvolání směřující
         ke zrušení rozhodnutí námitkového oddělení a k zamítnutí přihlášky ochranné známky.

      8       Rozhodnutím ze dne 18. března 2002, oznámeným žalobcům dne 17. dubna 2002 (věc R 247/2001-3, dále jenom „napadené rozhodnutí“)
         zamítl třetí odvolací senát OHIM odvolání. Odvolací senát v podstatě shledal, že vzhledem k vysokému stupni pozornosti relevantní
         veřejnosti nejsou dotčené ochranné známky podobné foneticky ani vzhledově. Kromě toho usoudil, že pojmový dopad starší ochranné
         známky mohl neutralizovat jakoukoliv fonetickou nebo vzhledovou podobnost mezi dotčenými ochrannými známkami.

       Řízení a návrhy účastníků řízení
      9       Návrhem sepsaným v angličtině a doručeným kanceláři Soudu dne 13. června 2002 podali žalobci pod názvem „společenství Picassových
         dědiců“ tuto žalobu.

      10     Vzhledem k tomu, že vedlejší účastník řízení podal ve lhůtě stanovené k tomuto účelu kanceláří Soudu námitky proti tomu, aby
         jednacím jazykem byla angličtina, stala se v souladu s čl. 131 odst. 2 třetím pododstavcem jednacího řádu Soudu jednacím jazykem
         němčina jako jazyk, v němž byla sepsána přihláška ochranné známky Společenství.

      11     Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (druhý senát) o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních
         opatření upravených v článku 64 jednacího řádu položil otázky žalobcům a OHIM, kteří na ně ve lhůtě stanovené k tomuto účelu
         odpověděli.

      12     Řeči účastníků a jejich odpovědi na položené otázky byly předneseny během jednání konaného dne 11. listopadu 2003.
      13     Žalobci navrhují, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       vyhověl námitkám a zamítl přihlášku ochranné známky;
      –       uložil vedlejšímu účastníku řízení náhradu nákladů řízení.
      14     OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
      15     Vedlejší účastník řízení navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
       K přípustnosti žaloby
       Argumenty účastníků řízení
      16     Vedlejší účastník řízení namítá, že vzhledem k tomu, že společenství Picassových dědiců není fyzickou ani právnickou osobou,
         je žaloba nepřípustná. Žaloba podle něj neuvádí formu právnické osoby, jíž by tato entita, která v rozporu požadavky čl. 44
         odst. 5 jednacího řádu nepřiložila k návrhu žádný důkaz o své existenci jakožto právnické osoby, mohla být.

      17     V odpovědi na písemné otázky Soudu žalobci uvedli, že společenství dědiců ve spoluvlastnickém vztahu (indivision) ve smyslu
         článků 815 a následujících francouzského občanského zákoníku, přestože nemá právní subjektivitu, je entitou nezávislou na
         svých členech, která může být věřitelem nebo dlužníkem a má právo vystupovat před soudy. Podpůrně žalobci prohlásili, že je
         třeba mít za to, že žaloba byla podána jménem pěti spoluvlastníků. Kromě toho předložili prohlášení, která udělují Claude
         Ruiz-Picassovi plnou moc provádět jménem ostatních čtyř dědiců všechny úkony určené k ochraně jejich práv, pokud jde o dílo
         a jméno Pabla Picassa.

      18     OHIM uvedl, že společenství Picassových dědiců bylo zapsáno do rejstříku ochranných známek Společenství jakožto majitel starší
         ochranné známky, a proto mohlo být účastníkem námitkového řízení na základě použití čl. 8 odst. 2 písm. a) bod ii) ve spojení
         s čl. 42 odst. 1 písm. a) nařízení č. 40/94.

       Závěry Soudu
      19     K prokázání způsobilosti společenství Picassových dědiců jakožto entity nezávislé na jejích členech odkázali žalobci pouze
         na ustanovení článku 815 a následující francouzského občanského zákoníku. Poté, co byli vyzváni Soudem, aby doplnili svá prohlášení
         v tomto směru a předložili v souladu s čl. 44 odst. 5 jednacího řádu důkaz o existenci této entity jakožto právnické osoby,
         omezili se znovu na odkaz na články 815 a následující francouzského občanského zákoníku. Místo toho, aby spoludědici předložili
         dodatečné údaje, které by mohly pro splnění požadavků čl. 44 odst. 5 jednacího řádu potvrdit nezávislost a odpovědnost, byť
         omezenou, společenství Picassových dědiců, a předložili důkaz, že plná moc byla jejich advokátovi řádně udělena zástupcem
         této entity oprávněným k tomuto účelu, poskytli spoluvlastníci podpůrně svou adresu, plné moci, které čtyři z nich udělili
         Claude Ruiz-Picassovi, jakož i smlouvu o zastoupení, kterou vypracoval.

      20     Za těchto okolností skutečnost, že společenství Picassových dědiců bylo zapsáno jako majitel starší obchodní známky Společenství,
         a že proto bylo účastníkem námitkového řízení a řízení před odvolacím senátem, nestačí k tomu, aby bylo možno dospět k závěru,
         že žaloba podaná jeho jménem je v souladu s požadavky článku 44 jednacího řádu.

      21     V rozporu s tím, co tvrdí vedlejší účastník řízení,  to však neznamená, že žaloba je nepřípustná. Ve skutečnosti výraz „společenství
         Picassových dědiců“ označuje skupinově pět spoluvlastníků, kteří jakožto fyzické osoby nepodléhají povinnostem uvedeným v čl.
         44 odst. 5 jednacího řádu. Je tudíž namístě mít za to, že žaloba byla podána pěti spoluvlastníky.

      22     Skutečnost, že se spoluvlastníci rozhodli podat tuto žalobu pod společným označením „společenství Picassových dědiců“, nemá
         vliv na její přípustnost. Totožnost osob jednajících pod tímto společným označením je totiž nepochybná. Navíc za okolností
         této věci žádný oprávněný zájem dalších účastníků řízení nebrání tomu, aby Soud opravil bez návrhu označení žalobců pro účely
         tohoto rozsudku.

       K věci samé
      23     Žalobci předkládají dva žalobní důvody na podporu své žaloby vycházející jednak z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94 a jednak z nedodržení procesních zásad zakotvených v čl. 74 odst. 1 in fine nařízení č. 40/94, pokud jde o to, že odvolací senát překročil meze sporu mezi účastníky námitkového řízení. Je namístě nejdříve
         přezkoumat druhý žalobní důvod.

       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení procesních zásad a spočívajícímu v tom, že druhý odvolací senát překročil
            meze sporu mezi účastníky námitkového řízení
       Argumenty účastníků řízení
      24     Žalobci uplatňují, že domněnka vysokého stupně pozornosti relevantní veřejnosti, uvedená v bodě 15 napadeného rozhodnutí,
         jakož i dohady o dopadu starší ochranné známky na trh a vnímání této ochranné známky relevantní veřejností uvedené v bodech
         19 až 21 tohoto rozhodnutí se neopírají o skutečnosti uvedené účastníky námitkového řízení. Podle žalobců nebyl odvolací senát
         oprávněn založit své rozhodnutí na domněnkách a dohadech, které nebyly uváděny účastníky řízení.

      25     OHIM namítá, že odvolací senát tím, že založil své rozhodnutí na skutečnostech, ke kterým z úřední povinnosti v řízení přihlédl,
         neporušil čl. 74 odst. 1 in fine nařízení č. 40/94. Podle OHIM odvolací senát naopak náležitě provedl právní posouzení všeobecně známých skutečností, na nichž
         již založilo své rozhodnutí námitkové oddělení.

      26     Vedlejší účastník řízení se domnívá, že OHIM je oprávněn založit svá rozhodnutí na všeobecně známých skutečnostech i přesto,
         že se jich nedovolává žádný účastník řízení. Podle něj jsou skutečnosti, že auta jsou výrobky prodávané za vysokou cenu a
         že při koupi auta ovlivňuje rozhodnutí spotřebitele zvlášť velké množství faktorů, všeobecně známé.

       Závěry Soudu
      27     Podle článku 74 nařízení č. 40/94 „v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí se však zkoumání [OHIM] omezí na skutečnosti,
         důvody a návrhy přednesené účastníky“.

      28     Toto ustanovení omezuje přezkum prováděný OHIM ve dvojím smyslu. Týká se jednak skutkového základu rozhodnutí OHIM, tedy skutečností
         a důkazů, na nichž mohou být tato rozhodnutí založena [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 13. června 2002, Chef Revival
         USA v. OHIM – Massagué Marín (Chef), T‑232/00, Recueil s. II‑2749, bod 45], a jednak právního základu těchto rozhodnutí, tedy
         ustanovení, které je povinen použít orgán, jemuž je návrh předložen. Odvolací senát tudíž při rozhodování o odvolání proti
         rozhodnutí, kterým se ukončilo námitkové řízení, může založit své rozhodnutí pouze na relativních důvodech zamítnutí, jichž
         se dovolával dotčený účastník řízení, jakož i na skutečnostech a důkazech, které tento účastník řízení předložil [rozsudek
         Soudu ze dne 23. září 2003, Henkel v. OHIM – LHS (UK) (KLEENCARE), T-308/01, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod
         32].

      29     Nicméně toto omezení skutkového základu přezkumu prováděného odvolacím senátem nevylučuje, že odvolací senát vezme v úvahu,
         kromě skutečností výslovně uváděných účastníky námitkového řízení, skutečnosti všeobecně známé, tedy skutečnosti, které může
         znát každý nebo se kterými se lze seznámit ze všeobecně přístupných zdrojů.

      30     Je totiž vhodné vzít nejdříve v úvahu to, že právní pravidlo uvedené v čl. 74 odst. 1 in fine nařízení č. 40/94 zakotvuje výjimku ze zásady přezkumu skutečností z úřední povinnosti, zakotvenou in limine téhož ustanovení. Tato výjimka proto musí být předmětem zužujícího výkladu, který vymezí její dosah tak, aby nepřekročil
         dosah nezbytný pro dosažení jejího účelu.

      31     Pokud se jedná o právní pravidlo uvedené v čl. 74 odst. 1 in fine nařízení č. 40/94, je ratio legis ustanovení zprostit správní orgán povinnosti zjišťovat v rámci řízení inter partes z vlastní iniciativy rozhodné skutečnosti. Tento cíl není ohrožen, vezme-li OHIM v úvahu skutečnosti všeobecně známé.

      32     Článek 74 odst. 1 in fine  nařízení č. 40/94 naproti tomu nemůže mít za cíl přinutit námitkové oddělení nebo odvolací senát, aby vědomě přijaly rozhodnutí
         na základě skutkových předpokladů zjevně neúplných nebo odporujících skutečnosti. Jeho cílem není ani vyžadovat po účastnících
         námitkového řízení, aby uplatnili před OHIM všechny všeobecně známé skutečnosti, které mohou být případně podstatné pro rozhodnutí,
         jež má být přijato. Ve skutečnosti by výklad tohoto ustanovení, podle něhož by bylo vyloučeno přihlédnout z úřední povinnosti
         ke všeobecně známým skutečnostem, podněcoval účastníky řízení k tomu, aby do svých písemných vyjádření z opatrnosti začlenili
         podrobný výklad všeobecně známých skutečností, což by mohlo vést k značnému zatížení námitkového řízení.

      33     Ve světle předchozích úvah je třeba přezkoumat, zda odvolací senát překročil meze sporu mezi účastníky řízení, když vzal v úvahu
         jednotlivé skutečnosti uvedené v tomto žalobním důvodu.

      34     Zaprvé žalobci kritizují bod 15 napadeného rozhodnutí, který uvádí, že se stupeň pozornosti průměrného spotřebitele může měnit
         v závislosti na kategorii dotčených výrobků a že „je možno předpokládat, že v daném případě dotčený spotřebitel bude věnovat
         zvláštní pozornost koupi těchto výrobků“ (tj. automobilů a jejich částí, jakož i autobusů). Zadruhé žalobci vytýkají odvolacímu
         senátu, že v bodě 19 napadeného rozhodnutí přihlédl k pojmovému dopadu jména „Picasso“ na dotčený trh a potvrdil, „že je možno
         předpokládat, že většina evropských spotřebitelů si spojuje výraz ,PICASSO‘ s celosvětově nejproslulejším malířem 20. století:
         Pablem Picassem“. Zatřetí jsou žalobci toho názoru, že odvolací senát nemohl vycházet z tvrzení uvedených v bodech 20 a 21
         napadeného rozhodnutí, podle nichž „rozlišovací způsobilost označení PICASSO je tak vysoká, že jakákoliv vnímatelná odlišnost
         stačí k vyloučení jakéhokoliv nebezpečí záměny v mysli dotčených spotřebitelů“ a že „dotčený spotřebitel, který se setká se jménem
         PICASSO a s ochrannou známkou, kterou představuje, si nikdy nespojí ochrannou známku PICARO se španělským umělcem, k němuž
         se vztahuje ochranná známka PICASSO“.

      35     V částech napadeného rozhodnutí, které jsou citovány výše, odvolací senát neuvedl nové skutečnosti, ať všeobecně známé, nebo
         nikoliv, ale upřesnil a použil kritérium, které je podle ustálené judikatury relevantní pro vyhodnocení existence nebezpečí
         záměny mezi dotčenými ochrannými známkami, tedy předpokládané vnímání dotčené kategorie výrobků a služeb ze strany průměrného
         přiměřeně pozorného a informovaného spotřebitele (rozsudky Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C‑251/95, Recueil
         s. I‑6191, bod 23; ze dne 16. července 1998, Gut Springenheide a Tusky, C‑210/96, Recueil s. I‑4657, bod 31, a ze dne 22.
         června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil s. I‑3819, body 25 a 26). Jedná se tedy o podstatný prvek argumentace
         odvolacího senátu. Žalobci ovšem nemohou tvrdit, že odvolací senát použitím tohoto kritéria nezbytného k posouzení nebezpečí
         záměny překročil meze sporu mezi účastníky řízení.

      36     Pokud jde o druhou ze zmíněných skutečností, je namístě dodat, že samotné společenství Picassových dědiců uvedlo na straně
         3 písemného odůvodnění svého odvolání k odvolacímu senátu OHIM toto:

      „[OHIM] předně zdůrazňuje, že Picasso bude evropskými spotřebiteli rozpoznán jako proslulý španělský malíř. Odvolatel sdílí
         tento názor.“ („The Office firstly notes that PICASSO will be recognized by the European consumers as a famous Spanish painter.
         The Appellant shares this point of view.“)

      37     Za těchto okolností nemohou žalobci vytýkat odvolacímu senátu, že vzal v napadeném rozhodnutí v úvahu toto předpokládané vnímání
         veřejnosti, výslovně potvrzené společenstvím Picassových dědiců ve výše zmíněném písemném odůvodnění odvolání. Z tohoto hlediska
         nemá žalobní důvod oporu ani ve skutkovém stavu.

      38     Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod není opodstatněný.
       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      39     Žalobci předkládají šest tvrzení na podporu tohoto žalobního důvodu.
      40     Zaprvé žalobci vytýkají odvolacímu senátu, že založil své rozhodnutí na domněnce, podle níž je průměrný spotřebitel při koupi
         automobilů a jejich součástí zvlášť opatrný a pozorný. Vysvětlují, že tato domněnka se týká pouze okamžiku koupě, zatímco
         střetnou-li se i pozorní spotřebitelé s dotyčnými výrobky chráněnými dotčenými ochrannými známkami v jiných situacích než
         při koupi, například při  spatření těchto vozidel na silnici, mohou se domnívat, že jsou určitým způsobem shodné nebo že existují
         ekonomická nebo jiná propojení mezi jejich obchodním původem. Odvolací senát opomněl takto vzít v úvahu teorii zvanou „o zaměnitelnosti
         po prodeji“, i když je tato teorie všeobecně uznávána v právu ochranných známek, zejména rozsudkem Soudního dvora ze dne 12. listopadu
         2002, Arsenal Football Club (C‑206/01, Recueil s. I‑10273). Žalobci v této souvislosti zdůrazňují, že pojem nebezpečí záměny
         zahrnuje nebezpečí nepřímé záměny. Kromě toho vytýkají odvolacímu senátu, že neuvedl důvody, na kterých založil svou domněnku
         o zvláštní dbalosti a pozornosti relevantní veřejnosti.

      41     Zadruhé žalobci líčí, že dotčené ochranné známky jsou vzhledově a foneticky podobné.  Upozorňují, že vzhledová, fonetická
         a pojmová podobnost mezi oběma ochrannými známkami musí být posouzena na základě srovnání těchto ochranných známek, aniž by
         bylo vzato v úvahu složení relevantní veřejnosti, jelikož tento posledně jmenovaný faktor přichází v úvahu pouze při celkovém
         posouzení nebezpečí záměny.

      42     Zatřetí žalobci zpochybňují tvrzení, podle něhož pojmový dopad jména „Picasso“  převažuje nad fonetickou a vzhledovou podobností
         dotčených ochranných známek. Upřesňují, že slovní označení PICASSO nemá žádný význam ve vztahu k dotčeným výrobkům, tj. automobilům.
         Jsou toho názoru, že odvolací senát měl přezkoumat nebezpečí záměny pouze ve vztahu k těmto výrobkům a že není relevantní
         vzít v úvahu jiné významy, které může označení mít, jež nesouvisejí s automobily. v průběhu jednání dodali, že přístup, podle
         něhož je smysl výrazu „Picasso“ pojímán jako takový a je vždy chápan jako vztahující se k malíři, a nikoliv k vozidlům, může
         mít za následek popření způsobilosti této ochranné známky rozlišit výrobky, i když byla řádně zapsána OHIM. Navíc tento přístup
         omezuje ochranu ochranné známky v tom smyslu, že by bylo možno se jí dovolávat  pouze ve vztahu k označením v přísném slova
         smyslu totožným, protože významový obsah výrazu vždy neutralizuje vzhledové a fonetické podobnosti, které toto slovní označení
         může mít s označeními mírně odlišnými.

      43     Kromě toho žalobci tvrdí, že skutečnost, že dvě ochranné známky jsou podobné, pokud jde o jedno z podstatných kritérií, vzhledové,
         nebo fonetické, může stačit k prokázání existence nebezpečí záměny.

      44     Začtvrté žalobci namítají, že napadené rozhodnutí porušuje pravidlo, podle něhož musí být přihlédnuto k existenci nebezpečí
         záměny tím spíše, čím má starší ochranná známka vyšší rozlišovací způsobilost. Tvrdí, že slovní označení PICASSO má vysokou
         inherentní rozlišovací způsobilost, a proto skutečnost, že toto označení představuje také jméno proslulého malíře, je podle
         nich v tomto ohledu nerelevantní.

      45     Zapáté se žalobci domnívají, že odvolací senát si v bodě 21 napadeného rozhodnutí nesprávně  položil pouze otázku, zda relevantní
         veřejnost při setkání se starší ochrannou známkou může myslet na přihlašovanou ochrannou známku. Podle žalobců bylo nezbytné
         přezkoumat opačně, zda při setkání s přihlašovanou ochrannou známkou si ji může tato veřejnost spojit se starší ochrannou
         známkou. Žalobci tvrdí, že vzhledem k podobnosti dotčených ochranných známek tomu tak v tomto případě je.

      46     Zašesté a naposled žalobci uplatňují, že odvolací senát nepochopil správně tvrzení, podle něhož vedlejší účastník řízení měl
         v úmyslu získat výhodu ze starší ochranné známky a záměrně vytvořit záměnu mezi dotčenými ochrannými známkami. Uznávají, že
         námitka je založena na čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, a nikoliv na odstavci 5 téhož článku, ale upřesňují, že toto
         tvrzení je třeba chápat v souvislostech, v nichž společenství Picassových dědiců během odvolacího řízení uplatnilo okolnost,
         podle níž vedlejší účastník řízení v době předložení přihlášky ochranné známky věděl, že budou uvedeny na trh výrobky pod
         starší ochrannou známkou.

      47     OHIM a vedlejší účastník řízení se domnívají, že vzhledem k tomu, že mezi dotčenými ochrannými známkami je rozdíl dostatečný
         k vyloučení nebezpečí záměny, není žalobní důvod opodstatněný.

       Závěry Soudu
      48     Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se přihlašovaná ochranná známka k námitkám majitele starší ochranné známky
         nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a z důvodu totožnosti nebo podobnosti výrobků
         nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná
         známka chráněna.

      49     Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že veřejnost se může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby
         pocházejí z téhož podniku nebo popřípadě z podniků ekonomicky propojených.

      50     Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny posouzeno celkově podle toho, jak dotčená veřejnost vnímá určitá označení
         a určité výrobky nebo služby, přičemž musí být přihlédnuto ke všem faktorům relevantním v daném případě, zejména k vzájemné
         závislosti mezi podobností označení a podobností výrobků a služeb, na které se označení vztahují [viz rozsudek Soudu ze dne
         9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, dosud nezveřejněný ve
         Sbírce rozhodnutí, body 31 až 33 a uvedená judikatura].

      51     V projednávaném případě je starší ochranná známka ve smyslu čl. 8 odst. 2 písm. a) nařízení č. 40/94 ochrannou známkou Společenství.
         Proto je pro účely posouzení podmínek uvedených v předchozím bodě třeba vzít v úvahu, jak je nahlížena veřejností v celém
         Společenství. Vzhledem k povaze výrobků, na něž se vztahuje starší ochranná známka, je relevantní veřejnost složena z konečných
         spotřebitelů.

      52     Je nesporné, že výrobky uvedené v přihlášce ochranné známky a výrobky, na něž se vztahuje starší ochranná známka, jsou zčásti
         totožné a zčásti podobné.

      53     Je tudíž třeba přezkoumat, zda stupeň podobnosti mezi dotčenými označeními je dostatečně vysoký, aby bylo možno shledat, že
         existuje nebezpečí záměny mezi těmito ochrannými známkami. Jak vyplývá z ustálené judikatury, musí být celkové posouzení nebezpečí
         záměny, pokud jde o vzhledovou, fonetickou a pojmovou podobnost proti sobě stojících označení, založeno na celkovém dojmu,
         který vyvolávají, přičemž musí být vzaty v úvahu zejména jejich rozlišovací a převládající prvky [rozsudek Soudu ze dne 14.
         října 2003, Philips-Van Heusen v. OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T-292/01, dosud nezveřejněný ve Sbírce
         rozhodnutí, bod 47 a uvedená judikatura]. V tomto ohledu je namístě zamítnout tvrzení žalobců, podle něhož má být podobnost
         mezi dvěma označeními posouzena, aniž by bylo vzato v úvahu složení relevantní veřejnosti, přičemž toto posledně uvedené hledisko
         je vzato v úvahu až při celkovém posouzení nebezpečí záměny. Analýza podobnosti mezi dotčenými označeními je totiž podstatným
         prvkem celkového posouzení nebezpečí záměny. Musí být tedy provedena stejně jako výše uvedené celkové posouzení ve vztahu
         ke vnímání relevantní veřejnosti.

      54     Pokud jde o vzhledovou a fonetickou podobnost, žalobci výstižně podotkli, že dotčená označení jsou složena vždy ze tří slabik,
         že obsahují tytéž samohlásky na odpovídajících místech a ve stejném pořadí a že s výjimkou písmen „ss“ a „r“ obsahují rovněž
         tytéž souhlásky, které se navíc nacházejí na odpovídajících místech. Konečně skutečnost, že první dvě slabiky, jakož i poslední
         písmeno jsou totožné, má zvláštní význam. Naproti tomu výslovnost zdvojené souhlásky „ss“ se odlišuje velmi jasně od souhlásky
         „r“. Z toho vyplývá, že obě označení jsou podobná z hlediska vzhledového a fonetického, ale stupeň podobnosti z hlediska fonetického
         je malý.

      55     Z hlediska pojmového je slovní označení PICASSO relevantní veřejnosti zvlášť dobře známo jako jméno proslulého malíře Pabla
         Picassa. Slovní označení PICARO může být lidmi mluvícími španělsky chápáno jako označující zejména osobnost španělské literatury,
         kdežto pro část (většinovou) relevantní veřejnosti, která španělsky nemluví, nemá žádný významový obsah. Označení tedy nejsou
         podobná z hlediska pojmového.

      56     Takovéto pojmové rozdíly mohou za určitých okolností neutralizovat vzhledové a fonetické podobnosti mezi dotčenými označeními.
         Pro takovou neutralizaci je nezbytné, aby alespoň jedno z dotčených označení mělo z pohledu relevantní veřejnosti jasný a
         vymezený význam, takže jej tato veřejnost je schopna okamžitě zachytit (rozsudek BASS, bod 52 výše, bod 54).

      57     Slovní označení PICASSO má pro relevantní veřejnost jasný a vymezený významový obsah. v rozporu s tím, co tvrdí žalobci, relevance
         významu označení pro účely posouzení nebezpečí záměny není v projednávaném případě ovlivněna skutečností, že toto označení
         nemá vztah k dotčeným výrobkům. Ve skutečnosti pověst malíře Pabla Picassa je taková, že se při neexistenci konkrétních důkazů
         opaku nelze domnívat, že označení PICASSO jakožto ochranná známka pro vozidla by mohlo ve vnímání průměrného spotřebitele
         mít převahu nad jménem malíře v takovém rozsahu, že tento spotřebitel by si při setkání s označením PICASSO v souvislosti
         s dotčenými výrobky napříště nespojil význam označení se jménem malíře a vnímal by ho hlavně jako jednu z mnoha ochranných
         známek pro vozidla.

      58     Z toho vyplývá, že pojmové rozdíly, které odlišují dotčená označení mohou v projednávaném případě neutralizovat vzhledové
         a fonetické podobnosti uvedené výše v bodě 54.

      59     Při celkovém posouzení nebezpečí záměny je namístě mimoto vzít úvahu skutečnost, že vzhledem k povaze dotčených výrobků, a
         zejména jejich ceně a vysoce technologické povaze je při koupi stupeň pozornosti relevantní veřejnosti zvlášť vysoký. Možnost
         uváděná žalobci, že osoby, které tvoří relevantní veřejnost, mohou také vnímat dotčené výrobky v situacích, v nichž nejsou
         tak pozorní, nebrání tomu, aby bylo přihlédnuto ke stupni pozornosti. Zamítnutí zápisu ochranné známky z důvodu nebezpečí
         záměny se starší ochrannou známkou je totiž odůvodněno tím, že taková záměna může nenáležitě ovlivnit dotčené spotřebitele
         při provádění výběru uvedených výrobků či služeb. Z toho vyplývá, že pro účely posouzení nebezpečí záměny je namístě vzít
         v úvahu úroveň pozornosti průměrného spotřebitele v okamžiku, kdy připravuje a provádí svůj výběr mezi různými výrobky a službami,
         které jsou součástí kategorie, pro niž je ochranná známka zapisována.

      60     Je namístě dodat, že otázka stupně pozornosti relevantní veřejnosti, která má být vzata v úvahu pro vyhodnocení nebezpečí
         záměny, je odlišná od otázky, zda okolnosti, které nastanou po koupi, mohou být podstatné pro vyhodnocení, zdali došlo k porušení
         práva z ochranné známky, jak to bylo uznáno, pokud jde o použití označení totožného s ochrannou známkou, v rozsudku Arsenal
         Football Club (bod 40 výše) dovolávaném žalobci.

      61     Kromě toho se žalobci v projednávaném případě nesprávně dovolávají judikatury, podle níž ochranné známky, které mají vysokou
         rozlišovací způsobilost, požívají, ať už inherentně, nebo z důvodu známosti těchto ochranných známek na trhu, širší ochrany
         než ochranné známky, jejichž rozlišovací způsobilost je nižší (rozsudek SABEL, bod 35 výše, bod 24, a rozsudek Soudního dvora
         ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil s. I‑5507, bod 18). Ve skutečnosti proslulost slovního označení PICASSO jako
         jména slavného malíře Pabla Picassa nemůže zvýšit riziko záměny mezi oběma ochrannými známkami dotčených výrobků.

      62     Vzhledem ke všem těmto skutečnostem není stupeň podobnosti mezi dotčenými ochrannými známkami dostatečně vysoký na to, aby
         bylo možno dojít k závěru, že relevantní veřejnost se může domnívat, že dotčené výrobky pocházejí ze stejného podniku nebo
         případně z ekonomicky propojených podniků. Odvolací senát tedy správně usoudil, že mezi nimi neexistovalo nebezpečí záměny.

      63     Konečně co se týká tvrzení uvedeného v písemném odůvodnění odvolání k OHIM, podle něhož výběr přihlašované ochranné známky
         vedlejším účastníkem řízení mohl sloužit pouze k podvodnému získání nenáležitého prospěchu z obchodního úspěchu starší ochranné
         známky, odvolací senát správně usoudil, že toto tvrzení by bývalo bylo podstatné pouze v rámci čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94,
         na němž námitka nebyla založena.

      64     Je tudíž třeba zamítnout také první žalobní důvod.
      65     Z toho vyplývá, že je namístě zamítnout celou žalobu.
       K nákladům řízení
      66     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobci nebyli
         ve sporu úspěšní, je namístě jim uložit náhradu nákladů vynaložených OHIM a vedlejším účastníkem řízení v souladu s jejich
         návrhy.

      Z těchto důvodů
      SOUD (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobcům se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Forwood

                Pirrung

                Meij

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 22. června 2004.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jednací jazyk: němčina.