title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. července 2009.#Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) proti Cul de Sac Espacio Creativo SL a Acierta Product & Position SA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria - Španělsko.#Nařízení (ES) č. 6/2002 - (Průmyslové) vzory Společenství - Články 14 a 88 - Majitel práv k (průmyslovému) vzoru Společenství - Nezapsaný (průmyslový) vzor - (Průmyslový) vzor na objednávku.#Věc C-32/08.

text:
      Věc C-32/08
      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      v.
      Cul de Sac Espacio Creativo SL
      a
      Acierta Product & Position SA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria)
      „Nařízení (ES) č. 6/2002 – (Průmyslové) vzory Společenství – Články 14 a 88 – Majitel práv k (průmyslovému) vzoru Společenství – Nezapsaný (průmyslový) vzor – (Průmyslový) vzor na objednávku“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Průmyslové vzory Společenství – Právo k průmyslovému vzoru Společenství – Průmyslové vzory vyvinuté v rámci pracovního vztahu
            – Rozsah působnosti
      (Nařízení Rady č. 6/2002, čl. 14 odst. 3)
      2.        Průmyslové vzory Společenství – Právo k průmyslovému vzoru Společenství – Převod práva k průmyslovému vzoru Společenství původcem
            na jeho právního nástupce
      (Nařízení Rady č. 6/2002, čl. 14 odst. 1)
      1.        Článek 14, odst. 3 nařízení č. 6/2002 o (průmyslových) vzorech Společenství, podle něhož má právo k (průmyslovému) vzoru Společenství
         zaměstnavatel, je-li (průmyslový) vzor Společenství vyvinut zaměstnancem vykonávajícím své pracovní povinnosti nebo jednajícím
         na základě příkazů svého zaměstnavatele, pokud se nedohodnou jinak nebo není vnitrostátními právními předpisy stanoveno jinak,
         se nepoužije na (průmyslový) vzor Společenství vyvinutý na objednávku.

      Zákonodárce Společenství měl totiž v úmyslu vymezit zvláštní režim stanovený čl. 14 odst. 3 nařízení prostřednictvím specifického
         druhu smluvního vztahu, a to vztahu pracovního, což vylučuje použitelnost uvedeného odstavce na ostatní smluvní vztahy, jako
         je smluvní vztah týkající se (průmyslového) vzoru vytvořeného na objednávku.

       (viz body 44, 51, 55, výrok 1)
      2.        V případě, v němž se jednak jedná o nezapsané (průmyslové) vzory Společenství, jež byly vytvořeny na objednávku, a jednak
         vnitrostátní zákon nestaví takové (průmyslové) vzory na roveň (průmyslovým) vzorům vyvinutým v rámci pracovního vztahu, musí
         být čl. 14 odst. 1 nařízení č. 6/2002 o (průmyslových) vzorech Společenství vykládán v tom smyslu, že právo k (průmyslovému)
         vzoru Společenství náleží původci, nebylo-li smluvně převedeno na jeho právního nástupce.

      Možnost, aby původce smluvně převedl právo k (průmyslovému) vzoru Společenství na svého právního nástupce ve smyslu čl. 14
         odst. 1 nařízení, totiž jednak vyplývá ze samotného znění tohoto článku a jednak je v souladu s cíli sledovanými uvedeným
         nařízením. V tomto ohledu může přizpůsobení ochrany (průmyslových) vzorů Společenství potřebám všech hospodářských odvětví
         Společenství prostřednictvím smluvního převodu práva k (průmyslovému) vzoru Společenství přispět k zásadnímu účelu efektivního
         výkonu práv vyplývajících z (průmyslového) vzoru Společenství na celém území Společenství. Ostatně zvýšená ochrana průmyslového
         designu podporuje nejen přispění jednotlivých původců k celkové převaze Společenství v této oblasti, ale rovněž podporuje
         inovaci, vývoj nových výrobků a investice do jejich výroby.

      Vnitrostátnímu soudu však přísluší prověřit obsah takové smlouvy a určit v tomto ohledu, zda bylo případně právo k nezapsanému
         (průmyslovému) vzoru Společenství skutečně původcem na jeho právního nástupce převedeno, přičemž je důvodné, aby v rámci uvedeného
         přezkumu použil právní úpravu smluvního práva za účelem určení, kdo v souladu s čl. 14 odst. 1 nařízení právo k nezapsanému
         (průmyslovému) vzoru Společenství nabyl.

      (viz body 62, 77–82, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      2. července 2009(*)

      „Nařízení (ES) č. 6/2002 – (Průmyslové) vzory Společenství – Články 14 a 88 – Majitel práv k (průmyslovému) vzoru Společenství – Nezapsaný (průmyslový) vzor – (Průmyslový) vzor na objednávku“
      Ve věci C‑32/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Juzgado de lo Mercantil
         n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria (Španělsko) ze dne 18. ledna 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 28. ledna 2008,
         v řízení

      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      proti
      Cul de Sac Espacio Creativo SL,
      Acierta Product & Position SA,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič (zpravodaj), A. Tizzano, A. Borg Barthet a E. Levits, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. ledna 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) M. J. Sanmartín Sanmartín, abogada,
      –        za Cul de Sac Espacio Creativo SL O. L. Herreros Chicem, abogado,
      –        za Acierta Product & Position SA T. Sánchez Morgado, abogada,
      –        za vládu Spojeného království I. Rao, jako zmocněnkyní, ve spolupráci se S. Malyniczem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství I. Martínez del Peral a H. Krämerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. března 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 14 odst. 1 a 3 a čl. 88 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 6/2002 ze
         dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství (Úř. věst. 2002, L 3, s. 1; Zvl. vyd. 13/27, s. 142, dále jen
         „nařízení“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (dále jen „FEIA“) na
         jedné straně a společnostmi Cul de Sac Espacio Creativo SL (dále jen „Cul de Sac“) a Acierta Product & Position SA (dále jen
         „Acierta“) na straně druhé ve věci vlastnictví (průmyslových) vzorů Společenství pro nástěnné hodiny.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Z prvního bodu odůvodnění nařízení vyplývá, že je jeho účelem vytvořit „(průmyslový […]) vzor […] Společenství, kter[ému]
         je poskytována jednotná ochrana s jednotným účinkem na celém území Společenství“.

      4        Osmý bod odůvodnění nařízení stanoví:

      „Z toho plyne, že pro jednotlivá průmyslová odvětví [pro hospodářství] Společenství je klíčový přístupnější systém ochrany
         (průmyslových) vzorů, [lépe] přizpůsobený potřebám vnitřního trhu.“

      5        Devátý bod odůvodnění tohoto nařízení uvádí:

      „Důležitá [Hmotněprávní] ustanovení tohoto nařízení upravujícího [upravující] (průmyslové) vzory by měla být uvedena v soulad
         s příslušnými ustanoveními směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 98/71/ES [ze dne 13. října 1998 o právní ochraně (průmyslových)
         vzorů (Úř. věst. L 289, s. 28; Zvl. vyd. 13/25, s. 120)].“

      6        Podle šestnáctého bodu odůvodnění nařízení:

      „Některá tato odvětví [hospodářství Společenství] vytvářejí velké množství (průmyslových) vzorů na výrobky často mající krátkou
         tržní životnost, kde je ochrana nezatížená formalitami zápisu výhodou a doba trvání ochrany má menší význam. […]“

      7        Dvacátý první bod odůvodnění nařízení uvádí:

      „Je […] žádoucí, aby nezapsaný (průmyslový) vzor Společenství zajišťoval pouze právo zabraňující jeho kopírování. […]“
      8        Znění dvacátého pátého bodu odůvodnění nařízení je následující:

      „Pro ta odvětví průmyslu, která vyrábějí v krátkém čase velká množství (průmyslových) vzorů s možnou krátkou životností, z nichž
         pouze některé mohou být nakonec obchodně využity, budou výhodné nezapsané (průmyslové) vzory Společenství. Dále je nutné,
         aby tato odvětví mohla snadněji využívat zapsané (průmyslové) vzory Společenství. Tuto potřebu by proto vyřešila možnost spojit
         několik (průmyslových) vzorů do jedné společné přihlášky. Nicméně s (průmyslovými) vzory obsaženými v jedné společné přihlášce
         by bylo možno pro účely […] postoupení vlastnictví […] zacházet nezávisle na sobě.“

      9        Třicátý první bod odůvodnění nařízení stanoví:

      „Toto nařízení nebrání uplatňovat na (průmyslové) vzory chráněné (průmyslovými) vzory Společenství průmyslová majetková práva
         nebo jiná příslušná práva členských států, která se týkají ochrany (průmyslového vzoru) nabytého zápisem nebo ta, která se
         týkají nezapsaných (průmyslových) vzorů […]. [Toto nařízení nebrání uplatňovat na (průmyslové) vzory chráněné (průmyslovými)
         vzory Společenství právní úpravu průmyslového vlastnictví nebo jinou relevantní právní úpravu členských států, jako je právní
         úprava ochrany (průmyslového vzoru) nabyté zápisem nebo týkající se nezapsaných (průmyslových) vzorů] […].“

      10      V souladu s čl. 1 odst. 2 písm. a) nařízení:

      „(Průmyslový) vzor je chráněn
      a)      ,nezapsaným (průmyslovým) vzorem Společenství‘, je-li zpřístupněn veřejnosti způsobem stanoveným tímto nařízením.“
      11      Zatímco podle odstavce 3 tohoto článku:

      „(Průmyslový) vzor Společenství má jednotnou povahu. Má stejné účinky v celém Společenství: může být […] převeden […] pouze
         pro území celého Společenství. Tato zásada platí, nestanoví-li toto nařízení jinak.“

      12      Hlava II nařízení, nazvaná „Právo (průmyslových) vzorů“, se skládá zejména z oddílu 1, nazvaného „Požadavky na ochranu“, který
         obsahuje články 3 až 9, oddílu 3, nazvaného„Právo k (průmyslovému) vzoru Společenství“, který obsahuje články 14 až 18, a z oddílu
         5, nazvaného „Neplatnost“, který je tvořen články 24 až 36.

      13      Článek 3 písm. a) definuje „(průmyslový) vzor“ jako „vzhled výrobku jako celku nebo jeho části vyplývající z jeho znaků, zejména
         z linií, obrysů, barev, tvaru, struktury povrchu, a/nebo materiálu výrobku jako takového, a/nebo jeho dekoru“.

      14      Článek 11 nařízení, nazvaný „Počátek a doba ochrany nezapsaného (průmyslového) vzoru Společenství“, ve svém odstavci 1 stanoví:

      „(Průmyslový) vzor, který splňuje požadavky oddílu 1, je chráněn právem k nezapsanému (průmyslovému) vzoru po dobu tří let
         ode dne, kdy byl (průmyslový) vzor poprvé v rámci Společenství zpřístupněn veřejnosti.“

      15      Článek 14 nařízení, nazvaný „Právo k (průmyslovému) vzoru Společenství“, v odstavcích 1 a 3 stanoví:

      „1. Právo k (průmyslovému) vzoru Společenství má původce (průmyslového vzoru) [(průmyslového) vzoru] nebo jeho právní nástupce.

      […]
      3. Pokud je však (průmyslový) vzor Společenství vyvinut zaměstnancem vykonávajícím své pracovní povinnosti nebo na základě
         příkazů svého zaměstnavatele, právo k (průmyslovému) vzoru Společenství má zaměstnavatel, pokud se nedohodnou jinak nebo není
         vnitrostátními právními předpisy stanoveno jinak.“

      16      Článek 19 nařízení, nazvaný „Práva vyplývající ze vzoru“, stanoví v odstavci 2:

      „Nezapsaný (průmyslový) vzor však poskytuje svému majiteli právo zabránit krokům uvedeným v odstavci 1 pouze tehdy, pokud
         napadené užití vyplývá z kopírování chráněného (průmyslového) vzoru.“

      17      Článek 25 nařízení, nazvaný „Důvody neplatnosti“, v odstavci 1 písm. c) stanoví, že (průmyslový) vzor Společenství lze prohlásit
         neplatným pouze tehdy, „pokud na základě soudního rozhodnutí nemá majitel práva na (průmyslový) vzor Společenství podle článku
         14 nárok“.

      18      Článek 27, nazvaný „Zacházení s (průmyslovým) vzorem Společenství jako s národním (průmyslovým) vzorem“, v odstavci 1 stanoví:

      „Nestanoví-li články 28, 29, 30, 31 a 32 jinak, považuje se (průmyslový) vzor Společenství jako předmět vlastnictví za celek
         [jako celek] a na celém území Společenství za národní (průmyslový) vzor zapsaný v členském státě, ve kterém

      a)      má majitel k příslušnému dni své bydliště nebo sídlo, nebo
      b)      má majitel k příslušnému dni svou pobočku [provozovnu], nelze-li použít písmeno a).“
      19      Hlava IX nařízení, nazvaná „Příslušnost a řízení ve věcech žalob týkajících se (průmyslových) vzorů“, obsahuje oddíl 2, nazvaný
         „Spory týkající se porušení a platnosti (průmyslových) vzorů Společenství“, jehož součástí je článek 88.

      20      Tento článek, nazvaný „Rozhodné právo“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:

      „1.      Soudy pro (průmyslové) vzory Společenství se řídí ustanoveními tohoto nařízení.
      2.      Ve všech otázkách, které nejsou upraveny tímto nařízením, se řídí soud pro (průmyslové) vzory Společenství vnitrostátními
         právními předpisy, včetně mezinárodního práva soukromého.“

      21      Článek 96, nazvaný „Vztah k ostatním formám ochrany podle vnitrostátních právních předpisů“, v odstavci 1 stanoví:

      „Ustanoveními tohoto nařízení nejsou dotčena žádná ustanovení práva Společenství nebo právních předpisů členských států týkající
         se nezapsaných (průmyslových) vzorů […].“

      22      Účelem směrnice 98/71 je podle třetího bodu jejího odůvodnění sblížit právní předpisy členských států o ochraně (průmyslových)
         vzorů.

      23      V článku 2 této směrnice je upřesněno, že se vztahuje zejména na práva k (průmyslovým) vzorům zapsaným u ústředních úřadů
         průmyslového vlastnictví jednotlivých členských států nebo u Beneluxského úřadu pro vzory.

      24      Podle čl. 11 odst. 1 písm. c) směrnice 98/71:

      „Zápis (průmyslového) vzoru se zamítne nebo, v případě, že (průmyslový) vzor byl již zapsán, je prohlášen neplatným:
      […]
      c)      pokud přihlašovatel nebo majitel práva k (průmyslovému) vzoru k tomu není podle právních předpisů dotyčného členského státu
         oprávněn [...] [pokud přihlašovatel nebo ten, v jehož prospěch je (průmyslový) vzor zapsán, není podle právních předpisů dotyčného
         členského státu majitelem práva k (průmyslovému) vzoru].“

       Vnitrostátní právní úprava
      25      Zákon 20/2003 o právní ochraně (průmyslových) vzorů (ley 20/2003, de Protección Jurídica del Diseño Industrial) ze dne 7.
         července 2003 (BOE č. 162, ze dne 8. července 2003, s. 26348, dále jen „ZPOPV“) se vztahuje pouze na zapsané (průmyslové)
         vzory.

      26      Článek 14 odst. 1 ZPOPV stanoví, že „[p]rávo zápisu (průmyslového) vzoru má původce vzoru nebo jeho právní nástupce“.

      27      Článek 15 ZPOPV, nazvaný „(Průmyslové) vzory vyvinuté v rámci pracovního vztahu nebo při poskytování služeb“, stanoví:

      „Pokud byl (průmyslový) vzor vyvinut zaměstnancem vykonávajícím své pracovní povinnosti nebo podle příkazů jeho zaměstnavatele,
         nebo pokud byl vyvinut na objednávku v rámci smlouvy o poskytování služeb, má právo (průmyslový) vzor zapsat zaměstnavatel
         nebo ta strana smluvního vztahu, která objednala vytvoření vzoru, nebylo-li dohodnuto jinak.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      28      FEIA vypracovala projekt s názvem „D’ARTES“, v rámci něhož mohlo padesát řemeslných dílen z různých odvětví díky návrhu (průmyslového)
         vzoru vytvořeného odborníkem v oboru zhotovit škálu předmětů za účelem jejich uvedení na trh.

      29      Společnost AC&G SA (dále jen „AC&G“) jako organizátor projektu stanovila podmínky uskutečňování projektu D’ARTES a byla pověřena
         výběrem návrhářů a tím, aby s nimi uzavřela smlouvy.

      30      Na základě tohoto AC&G uzavřela s Cul de Sac ústní smlouvu, která nepodléhala španělskému zákoníku práce a podle níž byla
         Cul de Sac pověřena tím, aby vytvořila (průmyslový) vzor k nové kolekci výrobků a poskytla řemeslníkovi technickou asistenci
         při jejich zhotovování. Cul de Sac získala jako odměnu za tuto službu od AC&G částku 1800 eur bez daně.

      31      Cul de Sac navrhla kolekci nástěnných (kukačkových) hodin, které byly v rámci projektu D’ARTES zhotoveny řemeslnicí Verónicou
         Palomares a představeny v dubnu 2005 pod názvem kolekce „Santamaría“.

      32      Cul de Sac a Acierta následně vyrobily a uvedly na trh kolekci kukačkových hodin s názvem „TIMELESS“.

      33      FEIA měla za to, že tyto kukačkové hodiny jsou kopií nezapsaných (průmyslových) vzorů Společenství, které tvořily kolekci
         „Santamaría“ a za jejichž majitele se považuje jednak z pozice patronky a hlavní finanční garantky projektu D’ARTES, a jednak
         na základě toho, že AC&G na ni převedla výhradní práva k užívání výrobků vyvinutých v rámci první etapy projektu, a podala
         proto proti společnostem Cul de Sac a Acierta žalobu pro porušení práv k uvedeným (průmyslovým) vzorům, a podpůrně pro nekalosoutěžní
         praktiky.

      34      FEIA zejména tvrdí, že jí vlastnictví nezapsaných (průmyslových) vzorů Společenství týkajících se nástěnných hodin z kolekce
         „Santamaría“ náleží v souladu s článkem 15 ZPOPV, jelikož tyto vzory byly vyvinuty společností Cul de Sac na objednávku ze
         strany společnosti AC&G, která jednala v rámci smlouvy o úplatném poskytování služeb jako „zjevný“ zmocněnec FEIA.

      35      Cul de Sac a Acierta zpochybňují, že by AC&G nebo FEIA byly v minulosti nebo současnosti vlastníky uvedených (průmyslových)
         vzorů, v důsledku čehož tvrdí, že FEIA nemá aktivní legitimaci.

      36      Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria má za to, že se FEIA může dovolávat vlastnictví k (průmyslovým)
         vzorům dotčeným v původním řízení pouze tehdy, byla-li společnost AC&G, která jí vlastnictví postoupila, sama majitelkou práv
         k uvedených (průmyslovým) vzorům.

      37      Za těchto podmínek Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria rozhodl přerušit řízení a položit
         Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Má být čl. 14 odst. 3 nařízení č. 6/2002 vykládán v tom smyslu, že se vztahuje pouze na (průmyslové) vzory Společenství vyvinuté
         v rámci pracovněprávního vztahu, v němž je tvůrce/původce vázán smlouvou podléhající pracovnímu právu, jež nese znaky závislé
         činnosti a práce vykonávané na cizí účet? nebo

      2)      Mají být výrazy ‚zaměstnanec‘ a ‚zaměstnavatel‘ obsažené v čl. 14 odst. 3 nařízení č. 6/2002 vykládány v širším smyslu tak,
         aby zahrnovaly případy od pracovněprávního vztahu odlišné, jako jsou vztahy na základě občanskoprávní nebo obchodněprávní
         smlouvy (a tedy bez znaku závislosti, práce vykonávané na cizí účet a pravidelně), kterou se jedna osoba (původce) zavazuje
         vyvinout pro druhého (průmyslový) vzor za určitou cenu, a je v důsledku toho třeba mít za to, že právo k (průmyslovému) vzoru
         má osoba, která jej objednává, není-li dohodnut opak?

      3)      V případě záporné odpovědi na předchozí otázku z důvodu, že (průmyslové) vzory vyvinuté v rámci pracovněprávního vztahu a (průmyslové)
         vzory vyvinuté v nepracovním vztahu představují skutkově odlišné případy:

      a)      má být použito obecné pravidlo čl. 14 odst. 1 nařízení č. 6/2002, a je v důsledku toho třeba mít za to, že právo k (průmyslovým)
         vzorům má původce, nedohodnou-li se strany na opaku? nebo

      b)      má soud pro (průmyslové) vzory Společenství v souladu s čl. 88 odst. 2 nařízení č. 6/2002 použít vnitrostátní právní úpravu
         týkající se (průmyslových) vzorů?

      4)      V případě, že má být použito odkazu na vnitrostátní právní předpisy a tyto předpisy staví na roveň (jako je tomu ve španělském
         právu) (průmyslové) vzory vyvinuté v rámci pracovněprávního vztahu (náleží zaměstnavateli, nestanoví-li smlouva opak) a (průmyslové)
         vzory vyvinuté na objednávku (patří straně, která je objednává, nestanoví-li smlouva opak), je možné vnitrostátní právo použít?

      5)      V případě kladné odpovědi na předchozí otázku, není toto řešení ([průmyslové] vzory patří straně, která je objednává, nestanoví-li
         smlouva opak) v rozporu se zápornou odpovědí na druhou otázku?“

       K předběžným otázkám
       K první a druhé předběžné otázce, které se vztahují k rozsahu působnosti čl. 14 odst. 3 nařízení
      38      Prostřednictvím těchto otázek, které je třeba posuzovat společně, se překládající soud táže, zda se čl. 14 odst. 3 nařízení
         vztahuje rovněž na (průmyslové) vzory vytvořené na objednávku, mimo pracovní vztah.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      39      FEIA a vláda Spojeného království se vyjádřily ve prospěch použití čl. 14 odst. 3 nařízení na (průmyslové) vzory vytvořené
         na objednávku vzhledem k tomu, že podle jejich názoru toto ustanovení, a zejména pojmy „zaměstnavatel“ a „zaměstnanec“, na
         které odkazuje, musí být vykládány nikoliv pouze s ohledem na znění uvedeného ustanovení, ale také ve světle obecné systematiky
         a účelů mechanismu, jehož jsou součástí.

      40      Komise Evropských společenství, Cul de Sac a Acierta naproti tomu tvrdí, že se pravidlo stanovené čl. 14 odst. 3 nařízení
         vztahuje výhradně na (průmyslové) vzory vytvořené v rámci pracovněprávního vztahu nesoucího znaky závislé činnosti.

      41      Acierta a Komise mimoto uvádějí, že čl. 14 odst. 3 je odchylkou či výjimkou z obecného pravidla obsaženého v odstavci 1 uvedeného
         článku a že jako takový nemůže být ani vykládán extenzivně, ani za použití analogie vztažen na případy jiné než výslovně uvedené.

      42      Komise má konečně za to, že navrhovaný výklad je potvrzen přípravnými pracemi a procesem přijímání nařízení a že je v souladu
         s právní úpravou Společenství a mezinárodní právní úpravou týkající se jiných práv průmyslového vlastnictví.

       Odpověď Soudního dvora
      43      Jak vyplývá z čl. 14 odst. 1 nařízení, právo k (průmyslovému) vzoru Společenství má původce (průmyslového) vzoru nebo jeho
         právní nástupce.

      44      Naproti tomu podle odstavce 3 uvedeného článku, který je výjimkou vzhledem k odstavci 1, má právo k (průmyslovému) vzoru Společenství
         zaměstnavatel, je-li (průmyslový) vzor Společenství vyvinut zaměstnancem vykonávajícím své pracovní povinnosti nebo jednajícím
         na základě příkazů svého zaměstnavatele, pokud se nedohodnou jinak nebo není vnitrostátními právními předpisy stanoveno jinak.
         Jako výjimka musí být čl. 14 odst. 3 vykládán restriktivně.

      45      Je tedy třeba odmítnout argumentaci FEIA a vlády Spojeného království, podle níž mají být zejména pojmy „zaměstnavatel“ a „zaměstnanec“
         obsažené v uvedeném odstavci vykládány v širším smyslu za účelem použití tohoto ustanovení rovněž na (průmyslové) vzory vyvinuté
         na objednávku.

      46      V tomto ohledu je třeba uvést, že zákonodárce Společenství v tomto odstavci stanovil specifický režim pro (průmyslové) vzory
         vyvinuté v rámci pracovního vztahu.

      47      Toto vyplývá zejména ze skutečnosti, že zvolil při formulaci uvedeného odstavce pro majitele (průmyslového) vzoru vyvinutého
         v rámci pracovního vztahu výraz „zaměstnavatel“, a nikoliv výraz „komitent“ se zřejmě širším významem.

      48      Ze znění čl. 14 odst. 3 ostatně vyplývá, že „zaměstnavatel“ se stává majitelem (průmyslového) vzoru pouze tehdy, vyvine-li
         ho „zaměstnanec“ při výkonu svých pracovních povinností nebo na základě příkazů svého zaměstnavatele.

      49      Co se týče výrazu „zaměstnanec“ je ještě třeba uvést, že zákonodárce Společenství nezvolil v uvedeném ustanovení pro osobu,
         která (průmyslový) vzor zhotovuje, výraz „komisionář“, se zřejmě širším významem. Pojem „zaměstnanec“ tak má označovat osobu,
         která je při zhotovování (průmyslového) vzoru v rámci pracovního vztahu podřízena svému „zaměstnavateli“.

      50      Pokud jde o tu část uvedeného odstavce, kde se uvádí „pokud se nedohodnou jinak nebo není vnitrostátními právními předpisy
         stanoveno jinak“, je třeba upřesnit, že jednak dává stranám pracovní smlouvy možnost určit jako vlastníka (průmyslového) vzoru
         Společenství „zaměstnance“, a jednak dává členským státům možnost ve vnitrostátním právu stanovit, že vlastníkem (průmyslového)
         vzoru Společenství je „zaměstnanec“, v obou případech za podmínky, že tento (průmyslový) vzor byl vyvinut v rámci pracovního
         vztahu.

      51      Z toho vyplývá, že zákonodárce Společenství měl v úmyslu vymezit zvláštní režim stanovený čl. 14 odst. 3 nařízení prostřednictvím
         specifického druhu smluvního vztahu, a to vztahu pracovního, což vylučuje použitelnost uvedeného odstavce na ostatní smluvní
         vztahy, jako je smluvní vztah týkající se (průmyslového) vzoru vytvořeného na objednávku.

      52      Tento výklad je mimoto potvrzen přípravnými pracemi na nařízení.

      53      V tomto ohledu Komise uvádí, že v odůvodnění návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o (průmyslových) vzorech Společenství
         [KOM(93) 342 konečné ze dne 3. prosince 1993] je upřesněno, že zaměstnavatel je vlastníkem (průmyslového) vzoru, jestliže
         byl tento (průmyslový) vzor vyvinut zaměstnancem při výkonu jeho povinností, které vyplývají z pracovní smlouvy.

      54      Ostatně podle Komise – a jak vyplývá z bodů 27 až 32 stanoviska generálního advokáta – zatímco první předběžný návrh nařízení
         ze strany Komise obsahoval kromě ustanovení o vlastnictví (průmyslového) vzoru Společenství vyvinutého zaměstnancem výslovné
         ustanovení týkající se vlastnictví (průmyslového) vzoru Společenství vytvořeného na objednávku, posledně zmíněné ustanovení
         nebylo do nařízení převzato.

      55      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první a druhou předběžnou otázku odpovědět tak, že čl. 14 odst. 3 se nepoužije
         na (průmyslový) vzor Společenství vyvinutý na objednávku.

       K třetí předběžné otázce písm. a), týkající se výkladu čl. 14 odst. 1 nařízení
      56      Touto otázkou se předkládající soud v zásadě táže, zda musí být čl. 14 odst. 1 nařízení vykládán v tom smyslu, že právo k (průmyslovému)
         vzoru Společenství náleží původci, nebylo-li smluvně převedeno na jeho právního nástupce.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      57      FEIA má za to, že článek 14 musí být jako celek vykládán s ohledem na cíle sledované nařízením a na záměr zákonodárce zavést
         v této oblasti pouze minimální právní úpravu. Odvolává se zejména jednak na články 27, 88 a 96 nařízení, jež obsahují odkaz
         na vnitrostátní právní úpravu a opravňují státy k zavedení širší ochrany (průmyslových) vzorů, než je ochrana upravená nařízením,
         a jednak na šestý, osmý a devátý bod odůvodnění nařízení, které jsou připomenutím požadavků spojených s dodržováním zásad
         subsidiarity a proporcionality a uvádějí jako cíl zajištění souladu hmotněprávních ustanovení nařízení s odpovídajícími ustanoveními
         směrnice 98/71.

      58      FEIA mimoto navrhuje vykládat pojem „právní nástupce“ použitý v čl. 14 odst. 1 nařízení jako odkaz na různé možné způsoby
         nabytí práva k (průmyslovému) vzoru upravené právními řády členských států, včetně způsobu upraveného ZPOPV – nabytí práva
         osobou, která si (průmyslový) vzor objednala.

      59      Podle Komise, společnosti Acierta a Cul de Sac je čl. 14 odst. 1 obecným ustanovením, které přiznává právo k (průmyslovému)
         vzoru jeho původci. Jediná výjimka z tohoto pravidla je podle jejich názoru uvedena v odstavci 3 a týká se pouze případu,
         kdy jsou (průmyslové) vzory vyvíjeny zaměstnancem v rámci pracovního poměru vykazujícího znaky závislé činnosti. Co se týče
         určení majitele práv k (průmyslovému) vzoru Společenství, neexistuje tedy žádná otázka, pro kterou by v nařízení chyběla právní
         úprava.

      60      Acierta a Cul de Sac uvádějí, že právo k (průmyslovému) vzoru Společenství může být smluvně převedeno na právního nástupce.

      61      Vláda Spojeného království tvrdí, že čl. 14 odst. 1 nařízení neupravuje vlastnictví v případě, že je (průmyslový) vzor vytvářen
         na objednávku. Má tudíž za to, že členské státy mohou v souladu s třicátým prvním bodem odůvodnění a čl. 88 odst. 2 nařízení
         použít svou vnitrostátní úpravu týkající se nezapsaných (průmyslových) vzorů.

       Odpověď Soudního dvora
      62      Úvodem je třeba připomenout, že v projednávané věci je Soudnímu dvoru předložen pouze případ, ve kterém se jednak jedná o nezapsané
         (průmyslové) vzory Společenství, jež byly vytvořeny na objednávku, a jednak ZPOPV nestaví takové (průmyslové) vzory na roveň
         (průmyslovým) vzorům vyvinutým v rámci pracovního vztahu.

      63      Jak vyplývá z požadavků jak jednotného použití práva Společenství, tak zásady rovnosti, znění ustanovení práva Společenství,
         které neobsahuje za účelem vymezení svého smyslu a působnosti žádný výslovný odkaz na právo členských států, musí být zpravidla
         v celém Společenství vykládáno autonomním a jednotným způsobem, přičemž tento výklad musí být určen s přihlédnutím ke kontextu
         tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (viz zejména rozsudky ze dne 18. ledna 1984, Ekro, 327/82,
         Recueil, s. 107, bod 11; ze dne 19. září 2000, Linster, C‑287/98, Recueil, s. I‑6917, bod 43, a ze dne 14. prosince 2006,
         Nokia, C‑316/05, Sb. rozh. s. I‑12083, bod 21).

      64      O takový případ se jedná ohledně pojmů „původce“ a „právní nástupce“ uvedených v článku 14 nařízení.

      65      Přitom, pokud by uvedené pojmy byly vykládány v různých členských státech rozdílně, mohly by stejné okolnosti vést k tomu,
         že právo k (průmyslovému) vzoru Společenství by náleželo v některých státech původci a v jiných jeho právnímu nástupci. V takovém
         případě by ochrana přiznaná těmto (průmyslovým) vzorům nebyla jednotná na celém území Společenství (viz obdobně výše citovaný
         rozsudek Nokia, bod 27).

      66      Z tohoto důvodu je podstatné, aby výše uvedené pojmy byly v právním řádu Společenství předmětem jednotného výkladu.

      67      Takový výklad je potvrzen prvním bodem odůvodnění nařízení, podle něhož „[j]ednotný systém nabývání (průmyslových) vzorů Společenství,
         [požívá] jednotn[é] ochran[y] s jednotným účinkem na celém území Společenství […]“.

      68      Z článku 1 odst. 3 nařízení mimoto vyplývá, že uvedený (průmyslový) vzor může být převeden pouze s účinky pro území celého
         Společenství, nestanoví-li nařízení jinak.

      69      Pokud jde konkrétněji o převod práva k (průmyslovému) vzoru Společenství z původce na jeho právního nástupce ve smyslu čl. 14
         odst. 1 nařízení, je třeba uvést – v souladu s tím, co v podstatě tvrdí FEIA, Cul de Sac a Acierta – že možnost takového převodu
         vyplývá implicitně ze znění uvedeného článku.

      70      Krom toho takový výklad vyplývá doslovně z některých jazykových verzí pojmu „právní nástupce“, jako jsou verze německá, polská,
         slovinská, švédská a anglická, které obsahují v tomto pořadí výrazy „Rechtsnachfolger“, „następcy prawnemu“, „pravni naslednik“,
         „den till vilken rätten har övergått“ a „successor in title“.

      71      Takový převod zahrnuje převod smluvní.

      72      Vyplývá totiž z přípravných prací na nařízení, jak zdůrazňuje generální advokát v bodech 46 až 50 svého stanoviska, že původce
         může právo k (průmyslovému) vzoru smluvně převést na svého právního nástupce.

      73      Tento výklad je potvrzen osmým a patnáctým bodem odůvodnění nařízení, které zdůrazňují nutnost přizpůsobit ochranu (průmyslových)
         vzorů Společenství potřebám všech hospodářských odvětví Společenství.

      74      Mimoto je podstatné za účelem ochrany zejména nezapsaných (průmyslových) vzorů Společenství zajistit dodržování práva na zákaz
         kopií těchto (průmyslových) vzorů, v souladu s dvacátým prvním bodem odůvodnění a čl. 19 odst. 2 nařízení.

      75      Kromě původců z řad jednotlivců zmíněných v sedmém bodě odůvodnění nařízení totiž z šestnáctého a dvacátého pátého bodu odůvodnění
         tohoto nařízení vyplývá, že výrobci nezapsaných (průmyslových) vzorů Společenství mohou rovněž být určitá odvětví hospodářství
         Společenství.

      76      Za těchto podmínek nelze vyloučit, jak uvedla vláda Spojeného království, že právní nástupce je stranou ekonomicky silnější
         nežli původce a má k dispozici lepší prostředky pro zahájení řízení za účelem zabránění kopírování uvedených (průmyslových)
         vzorů.

      77      Z toho vyplývá, že přizpůsobení ochrany (průmyslových) vzorů Společenství potřebám všech hospodářských odvětví Společenství,
         které je zakotveno v osmém a patnáctém bodu odůvodnění nařízení, může prostřednictvím smluvního převodu práva k (průmyslovému)
         vzoru Společenství přispět k zásadnímu účelu efektivního výkonu práv vyplývajících z (průmyslového) vzoru Společenství na
         celém území Společenství, jak vyplývá z dvacátého devátého bodu odůvodnění nařízení.

      78      Ostatně zvýšená ochrana průmyslového designu v souladu se sedmým bodem odůvodnění nařízení podporuje nejen přispění jednotlivých
         původců k celkové převaze Společenství v této oblasti, ale rovněž podporuje inovaci, vývoj nových výrobků a investice do jejich
         výroby.

      79      Z výše uvedeného vyplývá, že možnost, aby původce smluvně převedl právo k (průmyslovému) vzoru Společenství na svého právního
         nástupce ve smyslu čl. 14 odst. 1 nařízení je v souladu jak se zněním uvedeného článku, tak s cíli sledovanými nařízením.

      80      Vnitrostátnímu soudu však přísluší prověřit obsah takové smlouvy a určit v tomto ohledu, zda bylo právo k nezapsanému (průmyslovému)
         vzoru Společenství skutečně původcem na jeho právního nástupce převedeno.

      81      Výše uvedené úvahy samozřejmě nebrání tomu, aby vnitrostátní soud v rámci uvedeného přezkumu použil právní úpravu smluvního
         práva za účelem určení, kdo v souladu s čl. 14 odst. 1 nařízení právo k nezapsanému (průmyslovému) vzoru Společenství nabyl.

      82      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku písm. a) odpovědět tak, že za takových okolností, jako jsou okolnosti
         v původním řízení, musí být čl. 14 odst. 1 uvedeného nařízení vykládán v tom smyslu, že právo k (průmyslovému) vzoru Společenství
         náleží původci, nebylo-li smluvně převedeno na jeho právního nástupce.

       Ke třetí otázce písm. b), čtvrté a páté otázce
      83      Vzhledem k odpovědi na třetí otázku písm. a) není třeba odpovídat na třetí otázku písm. b) ani na čtvrtou a pátou otázku.

       K nákladům řízení
      84      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 14 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 6/2002 ze dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství se nepoužije
            na (průmyslový) vzor Společenství vyvinutý na objednávku.
      2)      Za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, musí být čl. 14 odst. 1 nařízení č. 6/2002 vykládán v tom smyslu,
            že právo k (průmyslovému) vzoru Společenství náleží původci, nebylo-li smluvně převedeno na jeho právního nástupce.
      Podpisy.
      ** Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. května 2016.#Bookit, Ltd v. Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Řízení o předběžné otázce – Společný systém daně z přidané hodnoty – Směrnice 2006/112/ES – Osvobození od daně – Článek 135 odst. 1 písm. d) – Činnosti týkající se plateb a převodů – Pojem – Nákup vstupenek do kina po telefonu nebo přes internet – Platba debetní nebo kreditní kartou – Služby zvané ‚zpracování platby kartou‘.#Věc C-607/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      26. května 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Společný systém daně z přidané hodnoty — Směrnice 2006/112/ES — Osvobození od daně — Článek 135 odst. 1 písm. d) — Činnosti týkající se plateb a převodů — Pojem — Nákup vstupenek do kina po telefonu nebo přes internet — Platba debetní nebo kreditní kartou — Služby zvané ‚zpracování platby kartou‘“
      Ve věci C‑607/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím First-tier Tribunal (Tax Chamber) [soud prvního stupně (daňový senát), Spojené království] ze dne 22. prosince 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 29. prosince 2014, v řízení

         Bookit Ltd

      proti

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal a E. Jarašiūnas (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. prosince 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Bookit Ltd N. Gardnerem a S. Mardell, solicitors, jakož i Z. Yang, barrister, a A. Hitchmoughem, QC,

               —

               za vládu Spojeného království M. Holtem, jako zmocněncem, ve spolupráci s K. Bealem, QC,

               —

               za řeckou vládu S. Charitaki a A. Magrippi, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, A. Cunha a R. Campos Lairesem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi L. Lozano Palacios a R. Lyalem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Bookit Ltd a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňová a celní správa Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, dále jen „daňová správa“) ohledně odmítnutí osvobodit od daně z přidané hodnoty (DPH) některé služby poskytované společností Bookit.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Podle čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH je předmětem DPH „poskytnutí služby za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.

               4

               Článek 135 odst. 1 písm. b) až g) této směrnice stanoví v podstatě v totožném znění osvobození od daně, jež byla dříve stanovena v čl. 13 části B písm. d) bodech 1 až 6 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. 1977, L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23).

               5

               Článek 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH zní:
               „Členské státy osvobodí od daně tato plnění:
               [...]

                        d)

                        činnosti včetně sjednávání týkající se vkladových a běžných účtů, plateb, převodů, pohledávek, šeků a dalších převoditelných cenných papírů, s výjimkou vymáhání pohledávek [...]“

         Právo Spojeného království

               6

               Článek 31 Value Added Tax Act 1994 (zákon o dani z přidané hodnoty z roku 1994, dále jen „zákon z roku 1994“) v odstavci 1 stanoví, že „[d]odání zboží nebo poskytování služeb je osvobozeno od daně, pokud odpovídá popisu, jenž je v současnosti uveden v příloze č. 9“.

               7

               Příloha č. 9 uvádí několik skupin zboží a služeb, na které se vztahuje osvobození od DPH. Skupina 5 této přílohy se týká finanční oblasti. Stanoví osvobození od daně pro následující služby:
               „[...]

                        1.

                        Vydání, převod nebo přijetí peněz, peněz zajištěných cennými papíry, nebo jakékoli poukázky či příkazu k úhradě, jakož i jakékoli operace s nimi související.

                  [...]

                        5.

                        Poskytování zprostředkovatelských služeb týkajících se transakcí uvedených v bodech 1, 2, 3, 4 nebo 6 (bez ohledu na to, zda tyto transakce nakonec byly uzavřeny) osobou, která je v postavení zprostředkovatele.

                  [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               8

               Bookit je společnost, jejímž jediným vlastníkem je skupina Odeon Cinemas Holdings Limited (dále jen „Odeon“), která vlastní a provozuje řetězec kin ve Spojeném království. Podnikatelskou činností společnosti Bookit je zpracovávání plateb prováděných debetními a kreditními kartami (dále jen „zpracování platby kartou“) pro zákazníky skupiny Odeon. Spravuje též centrum pro telefonické dotazy na účet skupiny Odeon. Celkový příjem společnosti Bookit plyne z plnění souvisejících se skupinou Odeon a od návštěvníků těchto kin.

               9

               Rozhodnutím ze dne 24. prosince 2009 dospěla daňová správa k závěru, že plnění poskytovaná společností Bookit za úplatu, jež je zákazníkům kupujícím vstupenky do kin Odeon prezentována jako poplatky za službu zpracování platby kartou, nejsou plněními osvobozenými od daně podle skupiny 5 přílohy č. 9 zákona z roku 1994. Společnost Bookit podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k First-tier Tribunal (Tax Chamber) [soud prvního stupně (daňový senát), Spojené království].

               10

               Tento soud uvedl, že k prodeji vstupenek do kin Odeon dochází buď na pokladnách a v automatech na vstupenky v kinech, nebo telefonicky prostřednictvím centra pro telefonické dotazy, či přes internet.

               11

               Prodej na pokladnách provádějí zaměstnanci skupiny Odeon. V souvislosti s tímto prodejem, jakož i prodejem v automatech na vstupenky v kinech poskytuje společnost Bookit skupině Odeon služby zpracování plateb kartou, avšak za tyto služby není skupině Odeon ani zákazníkům účtován žádný poplatek. Prodeje po telefonu a přes internet provádí společnost Bookit, jednající jako zprostředkovatel skupiny Odeon. U těchto prodejů vede nákup vstupenek zaplacených debetní nebo kreditní kartou k tomu, že zákazník zaplatí cenu vstupenky spolu s výše uvedeným poplatkem za službu zpracování platby kartou. Během rozhodných období se tento poplatek pohyboval v rozmezí od 0,65 do 0,75 libry šterlinků (GBP) (přibližně 0,82 a 0,95 eura) za každou transakci.

               12

               Předkládající soud uvádí, že po celé rozhodné období byly platby debetní nebo kreditní kartou, jež společnost Bookit obdržela od zákazníků kupujících vstupenky do kin Odeon, zpracovávány její zúčtovací bankou na základě smlouvy o poskytování služeb. Tato smlouva stanovila, že zúčtovací banka připíše na účet společnosti Bookit celkovou částku odpovídající transakcím, k nimž jí byly předloženy údaje ohledně předmětných karetních platebních transakcí. Rovněž stanovila, že společnost Bookit nebo případně Odeon jsou před každým prodejem povinny získat od své zúčtovací banky autorizační kód – vydaný bankou držitele karty, tzv. „vydávající bankou“, jenž v zásadě potvrzuje platnost karty a existenci volných finančních prostředků – a dále zajistit, že tento kód je zahrnut do souboru zvaného „soubor pro vypořádání“, který obsahuje údaje o karetních platebních transakcích, jenž musí být na konci každého dne přeposlán uvedené zúčtovací bance za účelem uzavření plateb.

               13

               Skupina Odeon a společnost Bookit rovněž uzavřely samostatnou smlouvu o poskytování služeb se společností DataCash Limited, na základě které poskytovala společnost DataCash „standardní služby platby bankovní kartou“. Tyto služby zahrnovaly získání autorizačních kódů jménem a na účet společnosti Bookit na základě nezbytných žádostí o autorizaci podaných k zúčtovací bance a obdržení příslušných odpovědí, jakož i uchovávání autorizací v dávkovém souboru, jenž umožňuje zjistit, zda prodej uskutečnila skupina Odeon v kinech, nebo společnost Bookit na dálku, za účelem vypořádání se zúčtovací bankou.

               14

               Předkládající soud uvádí, že nákup vstupenky do kina po telefonu nebo přes internet zahrnuje v praxi následující etapy. Nejprve zákazník poskytne společnosti Bookit potřebné údaje o debetní nebo kreditní kartě, kterou hodlá použít, jako jsou jméno a adresa držitele karty, číslo karty a kryptogram na její zadní straně, a společnost Bookit tyto údaje zašle prostřednictvím společnosti DataCash zúčtovací bance. Zúčtovací banka předá uvedené údaje vydávající bance, která v případě akceptace těchto údajů uvolní peněžní prostředky a zúčtovací bance předá autorizační kód. Zúčtovací banka předá prostřednictvím společnosti DataCash uvedený kód společnosti Bookit, která po jeho obdržení prozkoumá, zda požadované vstupenky do kina jsou stále volné. Je-li tomu tak, vstupenky jsou přiděleny zákazníkovi a transakce je pro něj uzavřena, přičemž zákazník obdrží od skupiny Odeon potvrzení o rezervaci, v němž se uvádí, že částky odpovídající ceně rezervovaných vstupenek, jakož i rezervační poplatek připadající společnosti Bookit byly nebo budou z karty odečteny.

               15

               Následně v rámci procesu „na konci dne“ prováděného každým kinem předá společnost Bookit společnosti DataCash informace o platbách, které shromáždila, v podobě souborů pro vypořádání, které pro každou transakci obsahují údaje o platbě kartou, včetně autorizačního kódu vydávající banky, a společnost DataCash poté zašle zúčtovací bance dávkový soubor zahrnující veškeré transakce uzavřené během daného dne, za účelem jejich předání jednotlivým vydávajícím bankám, čímž dojde k aktivaci platby ze strany vydávajících bank zúčtovací bance. Zúčtovací banka poté připíše příslušné finanční částky na bankovní účet společnosti Bookit. Společnost Bookit nakonec převede výnosy z prodeje vstupenek skupině Odeon a ponechá si poplatky za služby zpracování platby kartou.

               16

               Předkládající soud uvádí, že úloha společnosti Bookit tak zahrnuje službu zprostředkovatele pro skupinu Odeon při prodeji vstupenek a také službu poskytovanou kupujícím při nákupu těchto vstupenek spočívající ve zpracování platby kartou, která zahrnuje získání údajů o kartě od zákazníka, předání těchto údajů zúčtovací bance, získání autorizačního kódu od posledně zmíněné banky a přeposlání údajů o kartě, včetně autorizačního kódu, zúčtovací bance v rámci procesu vypořádání.

               17

               Předkládající soud dodává, že zaprvé bez souborů pro vypořádání by zúčtovací banka nemohla vědět, že transakce byly uzavřeny. Zadruhé by společnost Bookit nemohla zpracovávat platby kartou bez využití služeb zúčtovací banky, neboť nemůže poskytovat údaje o kartách přímo vydávajícím bankám s cílem získat autorizační kódy. Zatřetí společnost Bookit potřebuje rovněž služby společnosti DataCash, aby údaje o kartách mohly být naformátovány do podoby, která je podporována platebním systémem. Tento soud uvádí, že není však sporu o tom, že vstup společnosti DataCash nemá vliv na povahu služby poskytované společností Bookit. Začtvrté poukazuje předkládající soud na to, že vztahy mezi skupinou Odeon, společností Bookit a jejich zákazníky jsou popsány na internetových stránkách skupiny Odeon, a je názoru, že po celé rozhodné období tito zákazníci věděli, že se společností Bookit uzavírají samostatnou smlouvu týkající se poskytování služby zpracování platby kartou, jejíž protihodnotou je zaplacení příslušného poplatku.

               18

               Společnost Bookit u předkládajícího soudu tvrdí, že služba zpracování platby kartou, kterou tato společnost poskytuje kupujícím při nákupu vstupenek do kin Odeon, představuje plnění osvobozené od daně podle bodu 1 skupiny 5 přílohy č. 9 zákona z roku 1994 a podle čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH, neboť předání údajů o kartách, včetně autorizačních kódů, zúčtovací bance, má za účinek to, že na účet společnosti Bookit vedený u této banky jsou převáděny finanční prostředky.

               19

               Daňová správa naproti tomu tvrdí, že společnost Bookit neprovádí v žádném okamžiku převod finančních prostředků pro zákazníky skupiny Odeon ve smyslu judikatury Soudního dvora, neboť tento převod provádí zúčtovací banka společně s vydávajícími bankami. Služby poskytované společností Bookit tudíž podléhají běžné sazbě DPH.

               20

               Předkládající soud uvádí, že stejně jako jiné soudy ve Spojeném království považuje i on za obtížné určit, na jaký druh činnosti se vztahuje osvobození od daně podle čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH.

               21

               Za těchto podmínek se First-tier Tribunal (Tax Chamber) [soud prvního stupně (daňový senát)] rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jaké relevantní zásady se musí s ohledem na osvobození od DPH v čl. 135 odst. 1 písm. d) [směrnice o DPH], tak jak byl vyložen Soudním dvorem v rozsudku ze dne 5. června 1997, SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278), uplatnit při určování, zda „služba zpracování platby [kartou]“ (jako je služba poskytovaná v projednávaném případě) má za „účinek převod finančních prostředků a vyvolává změny právní a finanční situace“ ve smyslu bodu 66 uvedeného rozsudku?

                        2)

                        Jaké faktory v zásadě odlišují a) službu, která spočívá v poskytování finančních údajů, bez níž by platba nemohla proběhnout, která ale nepodléhá osvobození od daně [jako v rozsudku ze dne 28. července 2011, Nordea Pankki Suomi (C‑350/10, EU:C:2011:532)], od b) služby zpracování údajů, jež má prakticky za účinek převod finančních prostředků, a kterou proto Soudní dvůr označil za službu, jež může podléhat osvobození od daně [jako v rozsudku ze dne 5. června 1997, SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278) v bodě 66]?

                        3)

                        Konkrétně v souvislosti se službami zpracování platby [kartou]:

                                 a)

                                 vztahuje se osvobození od daně na takové služby, jejichž výsledkem je převod finančních prostředků, ale jejichž součástí není odepsání určité částky z jednoho účtu a připsání odpovídající částky na jiný účet?

                                 b)

                                 závisí nárok na osvobození od daně na tom, zda poskytovatel služeb sám získává autorizační kódy přímo od vydávající banky, nebo zda tyto kódy získává prostřednictvím své zúčtovací banky?“

         K předběžným otázkám

         Úvodní poznámky

               22

               Předkládající soud vychází ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce z předpokladu, že služba zpracování platby kartou, kterou poskytuje společnost Bookit při nákupu vstupenky prostřednictvím společnosti Bookit osobou, jež si přeje navštívit kino Odeon, za kterou tato osoba zaplatí debetní nebo kreditní kartou, představuje oddělené a samostatné plnění ve vztahu k prodeji této vstupenky.

               23

               Soudní dvůr však již judikoval, že dodatečný poplatek, který poskytovatel služeb účtuje svým zákazníkům v případě, že zákazníci za tyto služby platí kreditní kartou, debetní kartou, šekem nebo v hotovosti na přepážce banky nebo na přepážce zástupce zmocněného k přijímání plateb na účet tohoto poskytovatele služeb, nepředstavuje protiplnění za plnění oddělené a samostatné ve vztahu k hlavnímu plnění, za které byla tato platba provedena (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, bod 32).

               24

               Soudní dvůr měl v této souvislosti předně za to, že poskytnutí ze strany poskytovatele hlavního plnění infrastruktury zákazníkům, která jim umožňuje platit cenu za uvedené plnění kreditní kartou, není samo o sobě pro tyto zákazníky konečným cílem a že údajné poskytování služeb, kterých by uvedení zákazníci nemohli využít nezávisle na využití hlavního plnění, nepředstavuje z jejich pohledu nic, co by bylo nezávislé na této službě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, bod 27).

               25

               Soudní dvůr dále dodal, že přijetí platby, jakož i její zpracování jsou vnitřně spjaty s každým poskytnutím služeb za úhradu a takovému plnění je vlastní, že poskytovatel služeb žádá o to, aby mu bylo zaplaceno, a vyvíjí nezbytné úsilí, aby zákazník mohl provést účinnou platbu jako protiplnění za poskytnuté plnění, neboť lze mít za to, že každý způsob platby za poskytnutí služeb v zásadě znamená, že poskytovatel učiní určité kroky, aby zpracoval platbu, i když rozsah těchto kroků se může v závislosti na způsobu platby lišit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, bod 28).

               26

               Soudní dvůr konečně uvedl, že okolnost, že oddělená cena za údajnou finanční službu je označena ve smluvní dokumentaci a samostatně specifikována ve fakturách vystavovaných zákazníkům, není v tomto směru rozhodující, neboť skutečnost, že je fakturována jediná cena nebo že byly smluvně dohodnuty oddělené ceny, nemá rozhodující význam pro účely určení, zda existují dvě nebo více oddělených plnění nebo jediné hospodářské plnění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, bod 29 a citovaná judikatura).

               27

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora je na vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda lze ze skutečností, které mu jsou předloženy, vyvodit s ohledem na hospodářskou a obchodní realitu předmětných plnění závěr o existenci jediného plnění, nehledě na smluvní strukturu plnění (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. února 2008, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, bod 54, a ze dne 20. června 2013, Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, body 42 až 45), přičemž vezme v úvahu všechny okolnosti, za kterých došlo k dotčenému plnění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, bod 26 a citovaná judikatura).

               28

               S ohledem na uvedené poznatky je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda ve věci v původním řízení má být služba zpracování platby kartou poskytovaná společností Bookit považována pro účely uplatnění DPH za vedlejší plnění ve vztahu k prodeji předmětných vstupenek do kina nebo za vedlejší plnění ve vztahu k některému jinému hlavnímu plnění poskytovanému společností Bookit kupujícím při nákupu těchto vstupenek, kterým může být rezervace nebo nákup vstupenek do kina předem a na dálku, a tedy jako tvořící s tímto hlavním plněním jediné plnění, takže by tato služba měla sdílet s uvedeným hlavním plněním stejný daňový režim (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. února 1999, CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, bod 32, a ze dne 16. dubna 2015, Wojskowa Agencja Mieszkaniowa w Warszawie, C‑42/14, EU:C:2015:229, bod 31).

               29

               S touto výhradou je třeba, aby Soudní dvůr v projednávané věci podal výklad unijního práva, o nějž žádá předkládající soud.

         K otázkám

               30

               Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je to, zda musí být čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH vykládán v tom smyslu, že se v něm stanovené osvobození od DPH vztahuje na takovou službu zvanou „zpracování platby kartou“, jako je ta, která je předmětem věci v původním řízení, již poskytuje osoba povinná k dani, kterou je poskytovatel této služby, v případě, kdy určitá osoba zakoupí prostřednictvím tohoto poskytovatele vstupenku do kina, kterou uvedený poskytovatel prodává jménem a na účet jiného subjektu a za kterou tato osoba zaplatí debetní nebo kreditní kartou.

               31

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že tato služba zpracování platby kartou se skládá předně ze získání údajů o debetní nebo kreditní kartě, kterou kupující hodlá použít, poskytovatelem této služby od kupujícího a z předání těchto údajů uvedeným poskytovatelem jeho zúčtovací bance, jež je předá vydávající bance. Dále se skládá z toho, že jakmile vydávající banka po obdržení uvedených údajů potvrdí zúčtovací bance, prostřednictvím předání autorizačního kódu zúčtovací bance, platnost karty a existenci potřebných volných finančních prostředků, tento poskytovatel obdrží prostřednictvím své zúčtovací banky uvedený kód, který jej opravňuje k uskutečnění prodeje. Konečně se skládá z toho, že uvedený poskytovatel přepošle své zúčtovací bance na konci dne soubor pro vypořádání, jenž shrnuje veškeré prodeje, k nimž během daného dne skutečně došlo, a zahrnuje příslušné údaje o použitých platebních kartách, včetně autorizačních kódů, za účelem jeho přeposlání zúčtovací bankou jednotlivým vydávajícím bankám, které pak provedou platby nebo převody této zúčtovací bance, jež převede předmětné finanční prostředky na účet uvedeného poskytovatele služeb.

               32

               Je třeba předeslat, že čl. 135 odst. 1 písm. b) až g) směrnice o DPH přebírá beze změny jejich podstaty osvobození od daně, jež byla dříve stanovena v čl. 13 části B písm. d) bodech 1 až 6 šesté směrnice 77/388. Judikatura týkající se posledně zmíněných ustanovení je tedy i nadále relevantní pro výklad obdobných ustanovení směrnice o DPH.

               33

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora představují osvobození od daně uvedená v čl. 135 odst. 1 směrnice o DPH autonomní pojmy unijního práva, jejichž účelem je zabránit rozdílům v používání režimu DPH mezi jednotlivými členskými státy (viz rozsudky ze dne 10. března 2011, Skandinaviska Enskilda Banken, C‑540/09, EU:C:2011:137, bod 19 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 22. října 2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, bod 33 a citovaná judikatura).

               34

               Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že výrazy použité pro označení uvedených osvobození od daně je třeba vykládat striktně vzhledem k tomu, že tato osvobození představují odchylky od obecné zásady, podle níž je DPH vybírána za každé úplatné poskytnutí služeb uskutečněné osobou povinnou k dani (viz zejména rozsudky ze dne 28. července 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, bod 23, a ze dne 22. října 2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, bod 34 a citovaná judikatura).

               35

               V tomto kontextu je třeba připomenout, že čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH stanoví, že členské státy osvobodí od daně „činnosti včetně sjednávání týkající se vkladových a běžných účtů, plateb, převodů, pohledávek, šeků a dalších převoditelných cenných papírů, s výjimkou vymáhání pohledávek“.

               36

               Plnění osvobozená od daně na základě uvedeného ustanovení jsou tedy vymezena v závislosti na povaze poskytovaných služeb, a nikoliv v závislosti na poskytovateli nebo příjemci služby. Osvobození od daně tedy nepodléhá podmínce, aby plnění byla uskutečňována určitým typem zařízení nebo právnické osoby, jakmile dotčená plnění spadají do oblasti finančních činností (viz rozsudek ze dne 28. října 2010, Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, bod 26 a citovaná judikatura).

               37

               V projednávaném případě je nesporné, že ve věci v původním řízení může být relevantní pouze osvobození od daně podle čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH ve prospěch „činnost[í] [...] týkající[ch] se [...] plateb [a] převodů“.

               38

               Soudní dvůr již v tomto ohledu judikoval, že převod je operace spočívající v provedení příkazu k převodu určité peněžní částky z jednoho bankovního účtu na jiný. Vyznačuje se zejména tím, že je spojen se změnou právní a finanční situace mezi osobou zadávající příkaz a příjemcem a dále mezi těmito stranami a jejich příslušnými bankami, jakož i v některých případech mezi bankami. Kromě toho operací, která vede k této změně, je pouze převod prostředků mezi účty, a to nezávisle na jeho důvodu. Vzhledem tedy k tomu, že převod je pouze prostředkem k převedení finančních prostředků, jsou funkční aspekty rozhodující pro určení, zda daná transakce představuje převod ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. června 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, bod 53, a ze dne 28. července 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, bod 25).

               39

               Kromě toho znění čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH v zásadě nebrání tomu, aby byl převod rozdělen na samostatné operace, které poté představují „činnosti týkající se“ převodů ve smyslu tohoto ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. června 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, bod 64). Jakkoli nelze vyloučit, že by se předmětné osvobození od daně mohlo vztahovat na služby, které nejsou inherentně převody, nic to nemění na tom, že se toto osvobození vztahuje pouze na činnosti, které tvoří samostatný celek, posuzovaný globálně, a jejich účinkem je plnit specifické a zásadní funkce těchto převodů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. června 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, body 66 až 68).

               40

               Z výše uvedeného vyplývá, že aby mohly být považovány za činnost týkající se převodů ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH, musí předmětné služby tvořit samostatný celek, posuzovaný globálně, jehož účinkem je plnit specifické a zásadní funkce převodu, a tudíž převádět finanční prostředky a vyvolávat změny právní a finanční situace. V tomto ohledu je třeba službu osvobozenou od daně ve smyslu směrnice o DPH odlišovat od pouhého materiálního či technického plnění. Za tímto účelem je třeba posoudit především rozsah odpovědnosti poskytovatele služeb, a zejména otázku, zda je tato odpovědnost omezena na technické aspekty, či se vztahuje na specifické a podstatné prvky činností (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. června 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, bod 66, a ze dne 28. července 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, bod 24).

               41

               Je rovněž třeba zdůraznit, že jelikož funkční aspekty jsou rozhodující pro určení, zda se daná činnost týká převodu ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH, kritérium umožňující odlišit činnost, jejímž účinkem je převedení finančních prostředků a změny právní a finanční situace ve smyslu judikatury citované v bodech 38 až 40 tohoto rozsudku, na kterou se vztahuje předmětné osvobození od daně, od činnosti, která takovéto účinky nemá, a tudíž se na ni uvedené osvobození nevztahuje, spočívá v tom, zda daná činnost skutečně či potenciálně převádí vlastnictví předmětných finančních prostředků nebo zda jejím účinkem je plnit specifické a zásadní funkce tohoto převodu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. července 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, bod 33).

               42

               V tomto ohledu je třeba uvést, že ačkoli skutečnost, že dotyčný poskytovatel služeb přímo sám zatíží nebo kredituje daný účet, nebo zasáhne prostřednictvím záznamů na účtech téhož majitele, v zásadě dovoluje považovat tuto podmínku za splněnou a dovodit, že dotyčná služba je osvobozena od daně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2014, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, body 80, 81 a 85), pouhá skutečnost, že tato služba přímo nezahrnuje takovýto úkol, však nemůže bez dalšího vyloučit, že se na ni může vztahovat předmětné osvobození od daně, neboť výklad připomenutý v bodě 38 tohoto rozsudku nepředjímá podrobnosti provedení převodů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2014, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, bod 80).

               43

               Kromě toho se podle ustálené judikatury Soudního dvora vztahuje analýza použitelná pro činnosti týkající se převodů i na činnosti týkající se plateb (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. června 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, bod 50, a ze dne 28. července 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, bod 26).

               44

               V projednávané věci je třeba poukázat na to, že jak vyplývá z popisu uvedeného v bodě 31 tohoto rozsudku, taková služba zpracování platby kartou, jako je ta, která je předmětem věci v původním řízení, vede k provedení platby nebo převodu a na tuto službu lze nahlížet jako na nezbytnou k tomuto provedení, neboť jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, právě předání souboru pro vypořádání na konci dne poskytovatelem této služby jeho zúčtovací bance aktivuje proces platby nebo převodu předmětných částek ze strany vydávajících bank ve prospěch uvedené zúčtovací banky a v poslední řadě na účet tohoto poskytovatele a za skutečně provedené se považují pouze platby nebo převody, ohledně kterých jsou potřebné informace uvedeny ve zmíněném souboru.

               45

               Zaprvé je však třeba uvést, že jelikož čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH musí být vykládán striktně, pouhá skutečnost, že daná služba je nezbytná pro uskutečnění plnění osvobozeného od daně, neumožňuje dospět k závěru o osvobození této služby od daně (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. června 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, bod 65, a ze dne 28. července 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, bod 31).

               46

               Zadruhé získání údajů o platební kartě, kterou kupující hodlá použít, poskytovatelem této služby od kupujícího, předání těchto údajů uvedeným poskytovatelem jeho zúčtovací bance, obdržení autorizačního kódu vydaného vydávající bankou uvedeným poskytovatelem, a dokonce ani přeposlání souboru pro vypořádání, který zahrnuje mimo jiné autorizační kódy vztahující se k uskutečněným prodejům, na konci dne uvedeným poskytovatelem jeho zúčtovací bance nelze samostatně nebo souhrnně považovat za plnící specifickou a zásadní funkci činnosti týkající se platby nebo převodu ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH.

               47

               Je nesporné, že s ohledem na tento popis poskytovatel takovéto služby sám přímo nezatěžuje ani nekredituje předmětné účty, ani do nich nezasahuje prostřednictvím záznamů na účtech, a dokonce ani nedává příkaz k takovému zatížení či kreditování, neboť je to kupující, který ke koupi použije platební kartu, kdo rozhoduje o tom, zda jeho účet bude zatížen ve prospěch účtu jiné osoby.

               48

               Navíc, jak na jednání uvedla Evropská komise, soubory pro vypořádání předložené obchodníkem poskytujícím služby jeho zúčtovací bance nejsou ničím jiným než žádostí o obdržení platby v elektronické podobě. Přeposlání tohoto souboru na konci dne má tedy za cíl pouze informovat daný platební systém o tom, že předem povolený prodej byl opravdu uskutečněn. Na toto přeposlání tudíž nelze nahlížet tak, že provádí předmětnou platbu nebo převod nebo že jeho účinkem je plnit specifické a zásadní funkce. Skutečnost, že se takovýto soubor omezuje na převzetí údajů a kódů vztahujících se ke skutečně realizovaným prodejům, a tedy prodejům, u nichž byla dostupnost vstupenky požadované zákazníkem potvrzena, nemá v tomto směru žádný vliv, neboť tato skutečnost je vlastní samotné povaze takovéhoto souboru.

               49

               Je rovněž třeba zdůraznit, že jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, autorizační kód – jenž si poskytovatel ostatně pouze vyžádá, obdrží jej a přepošle, a nad jehož vydáním tedy nemá žádnou kontrolu – který je obsažen v tomto souboru, představuje pouze autorizaci k provedení prodeje, kterou dotyčná vydávající banka udělí prostřednictvím zúčtovací banky poskytovateli. Nejedná se tedy ani o specifickou a zásadní funkci převodu vlastnictví předmětných finančních prostředků. Skutečnost, že poskytovatel této služby získá uvedený kód přímo od vydávající banky, nebo prostřednictvím své zúčtovací banky, nemá tedy vliv na určení, zda se na takovou službu zpracování platby kartou, jako je ta, která je předmětem věci v původním řízení, vztahuje předmětné osvobození od daně.

               50

               Zatřetí z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že by poskytovatel takovéto služby nesl odpovědnost ohledně změn právní a finanční situace, které jsou příznačné pro činnost převodu nebo platby osvobozenou od daně ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH, a tudíž ohledně specifických a zásadních funkcí procesu převodu finančních prostředků z vydávající banky na zúčtovací banku a následně ze zúčtovací banky na účet tohoto poskytovatele. Konkrétně, může-li se poskytovatel služby zpracování platby kartou zavázat – jak to společnost Bookit uvedla ve svém písemném vyjádření – vůči kupujícímu a případně vůči subjektu, na jehož účet prodej uskutečňuje, k řádné realizaci tohoto prodeje a s ním související služby zpracovávání platby kartou, a tudíž k uspokojivému poskytnutí této služby, uvedená odpovědnost neznamená, že zmíněný poskytovatel na sebe bere odpovědnost za změny právní a finanční situace, které jsou příznačné pro platbu nebo převod osvobozené od daně.

               51

               Ze všech výše uvedených poznatků vyplývá, že poskytovatel takové služby zpracování platby kartou, jako je ta, která je předmětem věci v původním řízení, nepřispívá specificky a zásadně ke změnám právní a finanční situace, které naplňují převod vlastnictví předmětných finančních prostředků a podle judikatury Soudního dvora charakterizují činnost týkající se plateb nebo převodů, jež je podle čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH osvobozena od daně, ale omezuje se na využití technických a administrativních prostředků, které mu umožňují získat informace a tyto informace předat své zúčtovací bance, jakož i týmž postupem obdržet informace, jež mu umožní uskutečnit prodej a obdržet tomu odpovídající finanční prostředky.

               52

               V této souvislosti je nutno připomenout, že automatická povaha takovéto služby, a zejména skutečnost, že předání souboru pro vypořádání vede k automatické aktivaci dotyčných plateb nebo převodů, nemůže změnit povahu poskytované služby, a na uplatnění předmětného osvobození od daně nemá tedy žádný vliv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. června 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, bod 37).

               53

               Na takovou službu zpracování platby kartou, jako je ta, která je předmětem věci v původním řízení a která tedy v podstatě tkví ve výměně informací mezi obchodníkem a jeho zúčtovací bankou za účelem obdržení platby za zboží nebo službu nabízené k prodeji, se nevztahuje osvobození od daně podle čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH ve prospěch činností týkajících se plateb a převodů.

               54

               Na takovouto službu nelze navíc nahlížet tak, že svojí povahou představuje finanční činnost ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. b) až g) směrnice o DPH, ledaže by se mělo za to, že každý obchodník, který podnikne nezbytné kroky k obdržení platby debetní nebo kreditní kartou, provádí finanční činnost ve smyslu těchto ustanovení, což by tento pojem zbavilo smyslu a bylo by v rozporu s požadavkem striktního výkladu osvobození od DPH.

               55

               Dále je třeba podotknout, že kdyby se osvobození od daně podle čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH uplatnilo na takovou službu zpracování platby kartou, jako je ta, která je předmětem věci v původním řízení, bylo by to v rozporu s cíli sledovanými osvobozením finančních činností od daně, kterými jsou zhojení obtíží spojených s určením daňového základu, jakož i částky odpočitatelné DPH a předcházení zvýšení ceny spotřebitelských úvěrů (rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, bod 24, a usnesení ze dne 14. května 2008, Tiercé Ladbroke a Derby, C‑231/07 a C‑232/07, nezveřejněné, EU:C:2007:332, bod 24).

               56

               Při podrobení takové služby zpracování platby kartou, jako je ta, která je předmětem věci v původním řízení, DPH totiž takové obtíže nevyvstávají. Konkrétně základ daně, který odpovídá protihodnotě obdržené za tuto službu, tj. poplatku účtovanému za uvedenou službu kupujícímu při nákupu vstupenky, může být snadno určen a taková operace nezahrnuje úvěr poskytovaný kupujícímu poskytovatelem této služby. Takováto služba není tedy předurčena k tomu, aby se na ni vztahovalo osvobození od daně podle čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH.

               57

               Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od DPH, které je v něm stanoveno pro činnosti týkající se plateb a převodů, nevztahuje na takovou službu zvanou „zpracování platby debetní nebo kreditní kartou“, jako je ta, která je předmětem věci v původním řízení a již poskytuje osoba povinná k dani, kterou je poskytovatel této služby, v případě, kdy určitá osoba zakoupí prostřednictvím tohoto poskytovatele vstupenku do kina, kterou uvedený poskytovatel prodává jménem a na účet jiného subjektu a za kterou tato osoba zaplatí debetní nebo kreditní kartou.

         K nákladům řízení

               58

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát), rozhodl takto:

                     Článek 135 odst. 1 písm. d) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně z přidané hodnoty, které je v něm stanoveno pro činnosti týkající se plateb a převodů, nevztahuje na takovou službu zvanou „zpracování platby debetní nebo kreditní kartou“, jako je ta, která je předmětem věci v původním řízení a již poskytuje osoba povinná k dani, kterou je poskytovatel této služby, v případě, kdy určitá osoba zakoupí prostřednictvím tohoto poskytovatele vstupenku do kina, kterou uvedený poskytovatel prodává jménem a na účet jiného subjektu a za kterou tato osoba zaplatí debetní nebo kreditní kartou.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 8. července 2010. # Stefano Sotgia proti Evropské komisi. # Veřejná služba - Úředníci. # Věc F-130/06.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1962. # Milchwerke Heinz Wöhrmann & Sohn KG a Alfons Lütticke GmbH proti Komisi Evropského hospodářského společenství. # Spojené věci 31/62 a 33/62.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. listopadu 1992. # Roland Teulie proti Cave coopérative "les Vignerons de Puissalicon". # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal d'instance de Béziers - Francie. # Věc C-251/91.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 1984. # Dansk Denkavit ApS proti Ministeriet for skatter og afgifter. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Østre Landsret - Dánsko. # Věc 42/83.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. května 1993. # H.J.J. van Doesselaar proti Minister van Verkeer en Waterstaat. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemsko. # Věc C-304/91.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 5. října 2016.#TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH v. Finanzamt Kassel II - Hofgeismar.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hessisches Finanzgericht.#Řízení o předběžné otázce – Daně – Daň z přidané hodnoty – Směrnice 2006/112/ES – Osvobození některých činností ve veřejném zájmu od daně – Článek 132 odst. 1 písm. d) – Dodání lidských orgánů, lidské krve a mateřského mléka – Rozsah – Zpracovaná a pro průmyslové účely použitá lidská krevní plazma.#Věc C-412/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      5. října 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Daně — Daň z přidané hodnoty — Směrnice 2006/112/ES — Osvobození některých činností ve veřejném zájmu od daně — Článek 132 odst. 1 písm. d) — Dodání lidských orgánů, lidské krve a mateřského mléka — Rozsah — Zpracovaná a pro průmyslové účely použitá lidská krevní plazma“
      Ve věci C‑412/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hessisches Finanzgericht (hesenský finanční soud, Německo) ze dne 24. března 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 28. července 2015, v řízení

         TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

      proti

         Finanzamt Kassel II – Hofgeismar,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, D. Šváby, J. Malenovský (zpravodaj), M. Safjan a M. Vilaras, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. dubna 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH T. Dennisenem a T. Ottem, Rechtsanwälte, jakož i U. Prinzem, Steuerberater,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jakož i K. Petersen, jako zmocněnci,

               —

               za maďarskou vládu M. Z. Fehérem, G. Koósem a M. Bórou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi R. Lyalem a B.‑R. Killmannem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 2. června 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH (dále jen „TMD“), která provozuje transfuzní zařízení se sídlem v Německu, a Finanzamt Kassel II – Hofgeismar (finanční úřad v Kasselu, Německo, dále jen „finanční úřad“) ve věci výběru daně z přidané hodnoty (DPH) z dodání plazmy určené k výrobě léčivých přípravků, která uskutečňuje společnost TMD.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 2 směrnice 2006/112 stanoví:
               „1.   Předmětem DPH jsou tato plnění:
               [...]

                        c)

                        poskytnutí služby za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;

                  [...]“

               4

               Hlava IX této směrnice, nadepsaná „Osvobození od daně“, zahrnuje mimo jiné kapitolu 2, jež se týká „Osvobození některých činností od daně ve veřejném zájmu“, a kapitolu 4, nadepsanou „Osvobození od daně vztahující se na plnění uvnitř Společenství“.

               5

               Článek 132 odst. 1 uvedené směrnice, který je obsažen v této kapitole 2, stanoví:
               „Členské státy osvobodí od daně tato plnění:
               [...]

                        b)

                        poskytnutí nemocniční a lékařské péče a s ní úzce související činnosti prováděné veřejnoprávními subjekty nebo za sociálních podmínek srovnatelných s podmínkami veřejnoprávních subjektů, nemocnicemi, léčebnými nebo diagnostickými ústavy a dalšími řádně uznanými zařízeními téže povahy;

                        c)

                        poskytnutí lékařské péče při výkonu lékařských a nelékařských zdravotnických povolání, jak jsou vymezeny v dotyčném členském státě;

                        d)

                        dodání lidských orgánů, lidské krve a mateřského mléka;

                        e)

                        poskytnutí služeb zubními techniky při výkonu jejich povolání a dodání zubních náhrad zubními lékaři a zubními techniky;

                  [...]“

         Německé právo

               6

               Ustanovení § 4 bodu 17 Umsatzsteuergesetz (zákon o dani z obratu, dále jen „UStG“), ve znění použitelném na spor v původním řízení, zní takto:
               „Z plnění uvedených v § 1 odst. 1 bodě 1 jsou od daně osvobozena:
               [...]

                        a)

                        dodání lidských orgánů, lidské krve a mateřského mléka.“

               7

               Ustanovení § 15 UStG upravuje nárok na odpočet daně zaplacené na vstupu. Ve znění použitelném na spor v původním řízení zní toto ustanovení následovně:
               „1)   Podnikatel může odpočíst následující daně zaplacené na vstupu:

                        1.

                        daň splatnou ze zákona za dodání a jiná plnění, která byla provedena jiným podnikatelem ve prospěch jeho podniku. [...]

                  2)   Z nároku na odpočet je vyloučena daň zaplacená na vstupu za dodání zboží, dovoz zboží a pořízení zboží uvnitř Společenství nebo za jiná plnění, která podnikatel používá k uskutečňování následujících plnění:

                        1.

                        plnění osvobozených od daně;

                  [...]
               3)   Vyloučení z nároku na odpočet podle odstavce 2 se neuplatní, pokud jsou plnění

                        1.

                        v případech uvedených v odst. 2 první větě bodě 1

                                 a)

                                 osvobozena od daně podle § 4 bodů 1 až 7, [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               8

               Společnost TMD provozuje transfuzní zařízení. Jeho činnost spočívá v tom, že je dárcům chemickým postupem odebrána krevní plazma, jež je poté smíchána s antikoagulačním roztokem, který obsahuje mimo jiné citrát sodný. Tato směs se následně vloží do centrifugy, aby se z ní oddělily některé elementy. Tyto elementy jsou shromažďovány a zmražené dodávány farmaceutickým společnostem.

               9

               V rámci své činnosti dodala společnost TMD tento typ plazmy společnosti X AG, jež má sídlo ve Švýcarsku. Posledně uvedená převzala dodávku plazmy od TMD a za účelem přípravy léčivých přípravků ji přepravila do svých výrobních závodů nacházejících se v ostatních členských státech Unie.

               10

               TMD měla za to, že na plazmu, kterou dodává výrobcům léčivých přípravků, se nevztahuje osvobození od daně stanovené pro dodání lidské krve. TMD tedy v přiznání k DPH za rok 2008 požádala finanční úřad o odpočet DPH zaplacené na vstupu z plnění souvisejících s jejími dodávkami plazmy.

               11

               Finanční úřad měl naproti tomu za to, že dodávání plazmy do jiných členských států Unie je plněním osvobozeným od DPH, a odmítl proto odpočet daně na vstupu.

               12

               Společnost TMD v přiznáních za rok 2009 a 2010, která finanční úřad přijal, neodpočetla daň na vstupu.

               13

               Dne 7. prosince 2012 požádala TMD o opravu výše DPH za období od roku 2008 do roku 2010. Požádala o uznání nároku na odpočet daní zaplacených na vstupu v souvislosti s dodáním plazmy. Na podporu své žádosti uvedla, že dodání plazmy uvnitř Společenství související s napříště uplatňovaným odpočtem daní zaplacených na vstupu nejsou plněními osvobozenými od daně podle § 4 bodu 17 písm. a) UStG, neboť se podle této společnosti ve skutečnosti jednalo o dodání tzv. „zdrojové“ plazmy farmaceutickým společnostem, jež je určena k frakcionaci za účelem výroby léčivých přípravků.

               14

               Finanční úřad zamítl žádosti o opravu rozhodnutím ze dne 7. května 2013, proti kterému podala TMD žalobu k předkládajícímu soudu.

               15

               Na podporu své žaloby TMD uvádí, že dodání plazmy určené k výrobě léčivých přípravků nepředstavují dodání krve ve smyslu § 4 bodu 17 písm. a) UStG nebo čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112.

               16

               Za těchto podmínek se Hessisches Finanzgericht (hesenský finanční soud, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí být čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu, že dodání lidské krve zahrnuje i dodání krevní plazmy získané z lidské krve?

                        2)

                        Platí to v případě kladné odpovědi na první otázku i pro krevní plazmu, která není určena k přímému terapeutickému využití, ale výlučně k výrobě léčivých přípravků?

                        3)

                        Je v případě záporné odpovědi na druhou otázku pro kvalifikaci plazmy jakožto ‚krve‘ rozhodující pouze její stanovené určení nebo je třeba zohlednit rovněž možné teoretické využití krevní plazmy?“

         K návrhu na znovuotevření ústní části řízení

               17

               Dopisem ze dne 13. června 2016 podala TMD návrh na znovuotevření ústní části řízení v podstatě z toho důvodu, že stanovisko generálního advokáta obsahuje v bodě 49 objektivní chybu.

               18

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že statut Soudního dvora Evropské unie ani jednací řád Soudního dvora nedávají účastníkům řízení možnost podat vyjádření v reakci na stanovisko přednesené generálním advokátem (usnesení ze dne 4. února 2000, Emesa Sugar, C‑17/98, EU:C:2000:69, bod 2, a rozsudek ze dne 6. září 2012, Döhler Neuenkirchen, C‑262/10, EU:C:2012:559, bod 29).

               19

               Je pravda, že Soudní dvůr může podle článku 83 svého jednacího řádu kdykoli po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení, zejména má-li za to, že věc není dostatečně objasněna, nebo předložil-li některý z účastníků řízení po ukončení této části řízení novou skutečnost, která může mít rozhodující vliv na rozhodnutí Soudního dvora, anebo má-li být věc rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení projednán.

               20

               Soudní dvůr je však po vyslechnutí generálního advokáta toho názoru, že má všechny poznatky nezbytné pro vydání rozhodnutí v této věci.

               21

               S ohledem na výše uvedené úvahy má Soudní dvůr za to, že není namístě nařídit znovuotevření ústní části řízení.

         K předběžným otázkám

               22

               Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že dodání lidské krve, která jsou členské státy povinny na základě tohoto ustanovení osvobodit od daně, zahrnují rovněž dodání plazmy získané z lidské krve, pokud tato plazma není určena k přímému terapeutickému využití, ale výlučně k výrobě léčivých přípravků.

               23

               Podle čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112 členské státy osvobodí od daně dodání lidských orgánů, lidské krve a mateřského mléka.

               24

               Úvodem je třeba připomenout, že pojmy obsažené v tomto článku 132 představují podle ustálené judikatury Soudního dvora autonomní pojmy unijního práva, jejichž účelem je zabránit rozdílům v používání režimu DPH mezi jednotlivými členskými státy (rozsudek ze dne 26. února 2015, VDP Dental Laboratory a další, C‑144/13, C‑154/13 a C‑160/13, EU:C:2015:116, bod 44).

               25

               Pojem „lidská krev“, jenž je uveden v čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112, však není v této směrnici definován.

               26

               Za těchto podmínek musí být význam a dosah tohoto pojmu určeny v souladu s jeho obvyklým smyslem v běžném jazyce, s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém je uvedený pojem použit, a cílům, které sleduje právní úprava, jíž je součástí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. října 2012, Ketelä, C‑592/11, EU:C:2012:673, bod 51 a citovaná judikatura).

               27

               Pokud jde o jeho obvyklý smysl, je třeba uvést, že pojem „lidská krev“ odkazuje na jednu složku lidského těla složenou z více neautonomních a vzájemně se doplňujících komponentů, jejichž synergické působení umožňuje prokrvovat všechny orgány a tkáně.

               28

               Jedním z těchto vzájemně se doplňujících komponentů je plazma, tedy roztok, který přenáší další komponenty lidské krve po celém těle.

               29

               Pokud jde nejprve o obecný kontext, je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 2 písm. c) Listiny základních práv Evropské unie je zakázáno využívat lidské tělo a jeho části jako takové jako zdroj finančního prospěchu.

               30

               Pokud jde dále o účel všech ustanovení článku 132 směrnice 2006/112, je třeba připomenout, že tento článek má osvobodit některé činnosti ve veřejném zájmu od DPH, aby byl usnadněn přístup k některým službám, jakož i dodání určitého zboží a bylo zabráněno vyšším cenám, které by byly důsledkem jejich zatížení DPH (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. února 2015, VDP Dental Laboratory a další, C‑144/13, C‑154/13 a C‑160/13, EU:C:2015:116, body 43 a 45 a citovaná judikatura).

               31

               Pokud jde konečně o čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112, je třeba uvést, že se toto ustanovení podobně jako písm. b), c) a e) téhož odstavce týká plnění, která přímo souvisejí s péčí o zdraví nebo mají terapeutický účel.

               32

               Osvobození dodání lidské krve od daně, jež je stanoveno v čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112, musí být tudíž chápáno tak, že má zajistit, že se dodání výrobků, které přispívají k péči o zdraví nebo mají terapeutický účel, nestane nedostupným z důvodu zvýšených cen těchto výrobků v případě, že by jejich dodání podléhalo DPH (obdobně viz rozsudek ze dne 26. února 2015, VDP Dental Laboratory a další, C‑144/13, C‑154/13 a C‑160/13, EU:C:2015:116, bod 46 a citovaná judikatura).

               33

               Vzhledem k výše uvedenému se na dodání lidské krve, včetně dodání plazmy, která je její součástí, musí vztahovat osvobození stanovené v čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112, pokud toto dodání přímo přispívá k činnostem ve veřejném zájmu, tedy pokud je dodaná plazma přímo použita pro péči o zdraví nebo k terapeutickým účelům.

               34

               Je však třeba připomenout, že výrazy použité k vymezení osvobození od daně uvedených v článku 132 směrnice 2006/112 je třeba vykládat striktně, jelikož představují odchylky od obecné zásady, podle níž je DPH vybírána z každého poskytnutí služeb uskutečněného osobou povinnou k dani za úplatu (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 28. července 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, bod 23, a ze dne 22. října 2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, bod 34 a citovaná judikatura).

               35

               Z toho plyne, že osvobození od daně uvedené v čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112 se naproti tomu nemůže vztahovat na tzv. „průmyslovou“ plazmu, tedy plazmu, jejíž dodání přímo nepřispívá k činnostem ve veřejném zájmu, jelikož je určena k použití v průmyslové výrobě, a to mimo jiné za účelem výroby léčivých přípravků.

               36

               Z toho důvodu se osvobození od daně stanovené v čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112 vztahuje pouze na plazmu skutečně určenou k přímému terapeutickému využití.

               37

               Vzhledem k tomu, že uplatnění tohoto osvobození je podmíněno tím, že je plazma použita pro určitý druh činnosti ve veřejném zájmu, okolnost, že plazma určená k průmyslovému využití může být teoreticky předmětem přímého terapeutického využití, nemůže znamenat, a to i kdyby byla prokázána, že se na tuto plazmu musí vztahovat režim osvobození od daně stanovený s cílem omezit cenu pouze u plazmy skutečně určené pro přímé terapeutické využití.

               38

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru však vyplývá, že plazma, o kterou jde ve věci v původním řízení, není určena pro účely péče o zdraví či terapeutické účely, ale výhradně pro farmaceutické účely.

               39

               Za těchto podmínek se na takovou plazmu nemůže vztahovat osvobození od daně stanovené v čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112.

               40

               S ohledem na výše uvedené je třeba na položené otázky odpovědět, že čl. 132 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že dodání lidské krve, která jsou členské státy povinny osvobodit od daně na základě tohoto ustanovení, nezahrnují dodání plazmy získané z lidské krve, pokud tato plazma není určena k přímému terapeutickému využití, ale výlučně k výrobě léčivých přípravků.

         K nákladům řízení

               41

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 132 odst. 1 písm. d) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že dodání lidské krve, která jsou členské státy povinny osvobodit od daně na základě tohoto ustanovení, nezahrnují dodání plazmy získané z lidské krve, pokud tato plazma není určena k přímému terapeutickému využití, ale výlučně k výrobě léčivých přípravků.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 11. listopadu 2015.#Řecká republika v. Evropská komise.#EZOZF – Záruční sekce – EZZF a EZFRV – Výdaje vyloučené z financování – Přiměřená lhůta – Absence klíčových kontrol – Extrapolace zjištěných nedostatků.#Věc T-550/13.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 15. září 2016.#Arrom Conseil v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie Roméo has a Gun by Romano Ricci – Starší slovní ochranné známky Evropské unie NINA RICCI a RICCI – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Neoprávněné těžení z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starších ochranných známek – Poškození dobrého jména – Článek 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009.#Věc T-359/15.