title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 2. června 2005.#Mediakabel BV proti Commissariaat voor de Media.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van State - Nizozemsko.#Směrnice 89/552/EHS - Článek 1 písm. a) - Služby televizního vysílání - Rozsah působnosti- Směrnice 98/34/ES - Článek 1 bod 2 - Služby informační společnosti - Rozsah působnosti.#Věc C-89/04.

text:
      Věc C-89/04
      Mediakabel BV
      v.
      Commissariaat voor de Media
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State)
      „Směrnice 89/552/EHS – Článek 1 písm. a) – Služby televizního vysílání – Rozsah působnosti– Směrnice 98/34/ES – Článek 1 bod 2 – Služby informační společnosti – Rozsah působnosti“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 10. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 2. června 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Volný pohyb služeb – Provozování televizního vysílání – Směrnice 89/552 – Pojem „televizní vysílání“ – Samostatná definice
            v čl. 1 písm. a) směrnice 89/552, bez ohledu na pojem „služba informační společnosti“ uvedený ve směrnici 98/34 – Služby spadající
            pod uvedený pojem – Kritéria určení
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34, čl. 1 bod 2; směrnice Rady 89/552, čl. 1 písm. a))
      2.     Volný pohyb služeb – Provozování televizního vysílání – Směrnice 89/552 – Pojem „služby televizního vysílání“ – Služba, která
            sestává z vysílání televizních programů určených veřejnosti a která není poskytována na individuální žádost příjemce – Zahrnutí
            – Způsob splnění povinnosti vyhradit většinu vysílacího času pro evropská díla – Neexistence dopadu
      (Směrnice Rady 89/552, čl. 1 písm. a) a čl. 4 odst. 1)
      1.     Pojem „televizní vysílání“ uvedený v čl. 1 písm. a) směrnice 89/552 týkající se provozování televizního vysílání, ve znění
         směrnice 97/36, je definován tímto ustanovením samostatně. Není definován vůči pojmu „služba informační společnosti“ ve smyslu
         čl. 1 bodu 2 směrnice 98/34 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a pravidel týkajících
         se služeb informační společnosti, ve znění směrnice 98/48, a nezahrnuje tedy nutně služby, které nejsou pokryty posledně uvedeným
         pojmem.

      Služba spadá pod pojem „televizní vysílání“, pokud sestává z prvotního vysílání televizních programů určených veřejnosti,
         tedy neomezenému počtu možných televizních diváků, u nichž je současně přenášen tentýž obraz. Technika přenosu není při tomto
         posouzení určujícím prvkem.

      (viz body 25, 33, výrok 1-2)
      2.     Služba, která sestává z vysílání televizních programů určených veřejnosti a která není poskytována na individuální žádost
         příjemce služeb, je službou televizního vysílání ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 89/552 týkající se provozování televizního
         vysílání, ve znění směrnice 97/36. Pohled ze strany poskytovatele služby musí být při analýze pojmu „služba televizního vysílání“
         upřednostněn, protože určujícím prvkem uvedeného pojmu je skutečnost, že jde o vysílání televizních programů „určených veřejnosti“.
         Naopak situace služeb konkurujících dotčené službě nemá na toto posouzení vliv.

      Krom toho podmínky, za kterých poskytovatel takové služby splňuje povinnost, uvedenou v čl. 4 odst. 1 směrnice 89/552, vyhradit
         většinový podíl svého vysílacího času pro evropská díla, nemají vliv na kvalifikaci této služby jako služby televizního vysílání.

      (viz body 42, 45, 52, výrok 3–4)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      2. června 2005(*)

      „Směrnice 89/552/EHS – Článek 1 písm. a) – Služby televizního vysílání – Rozsah působnosti– Směrnice 98/34/ES – Článek 1 bod 2 – Služby informační společnosti – Rozsah působnosti“
      Ve věci C‑89/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Raad van State (Nizozemsko)
         ze dne 18. února 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 20. února 2004, v řízení

      Mediakabel BV
      proti
      Commissariaat voor de Media,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda, A. Borg Barthet, J.‑P. Puissochet (zpravodaj), S. von Bahr a J. Malenovský, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: M. M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. ledna 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Mediakabel BV M. Geusem a E. Steygerem, advocaten,
      –       za Commissariaat voor de Media G. Weesingem, advocaat,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a C. Wissels, jako zmocněnkyněmi,
      –       za belgickou vládu A. Goldmanem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. Berenboomem a A. Joachimowiczem, avocats,
      –       za francouzskou vládu G. de Berguesem a S. Ramet, jako zmocněnci,
      –       za vládu Spojeného království C. Jackson, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství W. Wilsem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 písm. a) směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci
         některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23;
         Zvl. vyd. 06/01, s. 224), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/36/ES ze dne 30. června 1997 (Úř. věst. L 202,
         s. 60; Zvl. vyd. 06/02, s. 321, dále jen „směrnice 89/552“), a čl. 1 bodu 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES
         ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů (Úř. věst. L 204, s. 37;
         Zvl. vyd. 13/20, s. 337), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998 (Úř. věst. L 217,
         s. 18; Zvl. vyd. 13/21, s. 8, dále jen „směrnice 98/34“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci řízení zahájeného Mediakabel BV (dále jen „Mediakabel“) ohledně rozhodnutí Commissariaat voor
         de Media (komisariát pro média), jímž se posledně jmenovaný domníval, že služba „Filmtime“ nabízená Mediakabel jejím zákazníkům
         byla službou televizního vysílání podléhající povolovacímu řízení, které se vztahuje na tyto služby v Nizozemsku.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Směrnice 89/552 zejména stanoví v čl. 4 odst. 1 povinnost pro subjekty televizního vysílání vyhradit většinový podíl svého
         vysílacího času pro evropská díla.

      4       Článek 1 uvedené směrnice stanoví:
      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      a)      ‚televizním vysíláním‘ prvotní šíření po drátě nebo bezdrátové šíření, šíření pomocí vysílačů nebo družice, kódované či nikoli,
         televizních pořadů určených veřejnosti. Zahrnuje přenos pořadů mezi podniky s cílem jejich dalšího vysílání pro veřejnost.
         Nezahrnuje komunikační služby poskytující na individuální žádost informace nebo jiná plnění, jako faxové služby, služby elektronické
         databanky a jiné obdobné služby;

      […]“
      5       Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti,
         zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/26,
         s. 310), stanoví právní rámec Společenství použitelný na služby informační společnosti. Podle čl. 2 písm. a) uvedené směrnice
         se „službami informační společnosti“ rozumí „služby ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 98/34/ES, ve znění směrnice 98/48/ES“.

      6       Podle článku 1 směrnice 98/34:
      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      […]
      2)      ‚službou‘ jakákoli služba informační společnosti, tj. každá služba poskytovaná zpravidla za úplatu, na dálku, elektronicky
         a na individuální žádost příjemce služeb.

      Pro účely této definice se rozumí:
      –       ‚službou poskytovanou na dálku‘ služba poskytovaná bez současné přítomnosti stran,
      –       ‚službou poskytovanou elektronicky‘ služba odeslaná z výchozího místa a přijatá v místě jejího určení prostřednictvím elektronického
         zařízení pro zpracování a uchovávání dat (včetně digitální komprese) a jako celek odeslaná, přenesená nebo přijatá drátově,
         rádiově, opticky nebo jinými elektromagnetickými prostředky,

      –       ‚službou na individuální žádost příjemce služeb‘ služba poskytovaná přenosem dat na individuální žádost.
      Příklady služeb, které nejsou zahrnuty do této definice, jsou uvedeny v příloze V.
      Tato směrnice se nevztahuje na
      –       služby rozhlasového vysílání,
      –       služby televizního vysílání podle čl. 1 písm. a) směrnice 89/552/EHS.
      […]“
      7       Příloha V směrnice 98/34, nazvaná „Příklady služeb, na něž se nevztahuje čl. 1 bod 2 druhý pododstavec“ obsahuje bod 3 týkající
         se „služeb, které nejsou poskytovány ,na individuální žádost příjemce služeb‘“, který se týká „služeb, které jsou poskytovány
         současně přenosem dat bez individuální žádosti neomezenému počtu jednotlivých příjemců (přenos ,z jednoho místa do mnoha míst‘)“.
         Uvedený bod 3 písm. a) zmiňuje „služby televizního vysílání (včetně časového videa na žádost) podle čl. 1 písm. a) směrnice
         89/522/EHS“.

      8       Podle šesté a sedmé věty osmnáctého bodu odůvodnění směrnice o elektronickém obchodu:
      „Televizní vysílání ve smyslu směrnice 89/552/EHS ani rozhlasové vysílání nejsou službami informační společnosti, neboť nejsou
         poskytovány na individuální žádost. Naopak službami informační společnosti jsou služby, které jsou poskytovány z místa na
         místo, jako je video na žádost nebo poskytování obchodního sdělení elektronickou poštou.“

       Vnitrostátní právní úprava
      9       Podle čl. 1 písm. f) zákona o hromadných sdělovacích prostředcích (Mediawet) se „programem“ rozumí „elektronický produkt s obrazovým
         nebo zvukovým obsahem určený k vysílání a přijímaný širokou veřejností nebo její částí, s výjimkou informačních služeb poskytovaných
         pouze na individuální žádost a jiných interaktivních služeb“. Tentýž článek písm. l) definuje „program zvláštního vysílání“
         jako „kódovaný program určený k příjmu částí široké veřejnosti, která s vysílacím subjektem zabývajícím se programem uzavřela
         smlouvu o jeho přijímání“.

      10     Článek 71a odst. 1 uvedeného zákona stanoví, že obchodní vysílací subjekt je oprávněn vysílat nebo nechat vysílat program,
         který zhotovil, pouze získal‑li povolení od Commissariaat voor de Media, aniž jsou dotčena ustanovení zákona o telekomunikacích
         (Telecommunicatiewet).

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11     Od konce roku 1999 nabízí Mediakabel svým předplatitelům jednak službu „Mr. Zap“ prostřednictvím určitých vysílacích sítí
         provozovaných třetími osobami. Tato služba povolená Commissariaat voor de Media v souladu se zákonem o hromadných sdělovacích
         prostředcích umožňuje prostřednictvím měsíčního předplatného přijímat díky dekodéru a čipové kartě televizní programy, které
         doplňují programy vysílané provozovatelem sítě. Krom toho Mediakabel nabízí svým předplatitelům služby „Mr. Zap“ placený přístup
         („pay per view“) k doplňkovým programům v rámci služby nazvané „Filmtime“. Pokud si předplatitel služby „Mr. Zap“ přeje objednat
         film z katalogu „Filmtime“, objedná si jej odděleně na dálku nebo telefonicky a poté, co se prokáže osobním kódem a zaplatí
         automatickým inkasem, obdrží individuální klíč, který mu v čase vyznačeném na televizní obrazovce nebo v přehledu programů
         umožní sledovat jeden nebo více z 60 měsíčně nabízených filmů.

      12     Rozhodnutím ze dne 15. března 2001 Commissariaat voor de Media informoval Mediakabel, že službu „Filmtime“ považuje za program
         zvláštního vysílání ve smyslu článku 1 zákona o hromadných sdělovacích prostředcích, který tedy podléhá písemné žádosti o povolení
         ve smyslu čl. 71a odst. 1 uvedeného zákona. Mediakabel předložila uvedenou žádost Commissariaat voor de Media, ale při jejím
         podání ohlásila, že se jí použitý postup nejeví použitelným na dotčenou službu, která je podle ní interaktivní službou spadající
         do kategorie služeb informační společnosti, a vymykající se proto z kontrolní pravomoci žalovaného v původním řízení. Ten
         rozhodnutím ze dne 19. června 2001 povolil vysílání televizního programu zvláštního vysílání „Filmtime“ na dobu pěti let,
         aniž jsou dotčena ustanovení zákona o telekomunikacích.

      13     Mediakabel podala proti uvedenému rozhodnutí stížnost, kterou Commissariaat voor de Media zamítl dne 20. listopadu 2001. Žaloba,
         kterou Mediakabel podala před Rechtbank te Rotterdam, byla rovněž zamítnuta rozhodnutím ze dne 27. září 2002.

      14     Mediakabel se tedy obrátila na Raad van State, před nímž tvrdila, že služba „Filmtime“ není programem ve smyslu článku 1 zákona
         o hromadných sdělovacích prostředcích. Uplatnila zejména, že uvedená služba byla přístupná pouze na individuální žádost, a měla
         být tedy analyzována nikoli jako služba televizního vysílání, ale jako telekomunikační služba poskytovaná na individuální
         žádost ve smyslu třetí věty čl. 1 písm. a) směrnice 89/552, čímž se vymyká rozsahu působnosti uvedené směrnice. Pokud jde
         o filmy, které nejsou vždy okamžitě k dispozici na požádání, je podle Mediakabel uvedená služba časovým videem na žádost,
         kterou právě proto, že je dostupná na individuální žádost předplatitelů, nelze považovat za podléhající požadavkům směrnice
         89/552, zejména povinnosti vyhradit určitý procentuální podíl vysílacího času pro evropská díla.

      15     Raad van State uvádí, že pojem „program“ ve smyslu čl. 1 písm. f) zákona o hromadných sdělovacích prostředcích musí být vykládán
         v souladu s pojmem „služby televizního vysílání“ uvedeným v čl. 1 písm. a) směrnice 89/552. Uvádí, že směrnice 98/34, konkrétně
         bod 3 písm. a) její přílohy V, která do služeb televizního vysílání zahrnuje časové video na žádost, zdá se uvádí přesnější
         definici posledně uvedeného pojmu, než je definice uvedená v čl. 1 písm. a) směrnice 89/552, což činí obtížnějším určit rozsah
         působnosti posledně uvedené směrnice a směrnice o elektronickém obchodu. Předkládající soud rovněž konstatuje, že služba „Filmtime“
         má jak vlastnosti služby informační společnosti, zejména tím, že je dostupná na individuální žádost předplatitele, tak vlastnosti
         služby televizního vysílání, protože Mediakabel vybírá dostupné filmy a určuje četnost a čas jejich vysílání.

      16     Za těchto podmínek se Raad van State rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)      a)     Musí být pojem ‚televizní vysílání‘ ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 89/552/EHS vykládán v tom smyslu, že nezahrnuje ‚službu
         informační společnosti‘ uvedenou v čl. 1 bodě 2 směrnice 98/34/ES, ve znění směrnice 98/48/ES, ale naopak zahrnuje služby
         popsané v demonstrativním seznamu v příloze V směrnice 98/34/ES, týkajícím se služeb nezahrnutých v čl. 1 bodě 2 směrnice
         98/34/ES, a zejména služby popsané v bodě 3 uvedeného seznamu, který uvádí časové video na žádost, které tedy nejsou ‚službami
         informační společnosti‘?

      b)      V případě záporné odpovědi na otázku 1a, jak je třeba rozlišit pojem ‚televizní vysílání‘ ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice
         89/552/EHS od pojmu ‚komunikační služby poskytující na individuální žádost informace‘ uvedeného v témže článku?

      2)      a)     Na základě jakých kritérií lze odpovědět na otázku, zda služba, jako je dotčená služba, pro kterou mohou být signály filmů
         vybraných poskytovatelem služby, kódované signály vysílané po síti, po zaplacení zvlášť za každý film, dekódovány předplatiteli
         za pomoci klíče zaslaného na individuální žádost poskytovatelem služby a sledovány v různých časech stanovených poskytovatelem
         – služba, která tedy obsahuje zvláštní aspekty (individuální) služby informační společnosti a zároveň charakteristické prvky
         služby televizního vysílání – je službou televizního vysílání nebo službou informační společnosti?

      b)      Je třeba upřednostnit pohled ze strany předplatitele nebo ze strany poskytovatele služby? Mají v dané oblasti význam služby
         konkurující dotčené službě?

      3)       Je v projednávaném případě třeba přikládat význam skutečnosti, že
      –       jednak, pokud je dotčená služba kvalifikována jako ‚služba informační společnosti‘ nezahrnutá směrnicí 89/552/EHS, může tato
         kvalifikace podlomit účinnost uvedené směrnice, zejména s ohledem na cíl uložené povinnosti vyhradit určitý procentuální podíl
         vysílacího času pro evropská díla, a

      –       jednak, pokud je směrnice 89/552/EHS použitelná, povinnost, kterou stanoví, vyhradit určitý procentuální podíl vysílacího
         času pro evropská díla má málo smyslu, protože předplatitelé platí za jednotlivé filmy a mohou se dívat pouze na film, za
         který zaplatili?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce písm. a)
      17     Podstatou první otázky písm. a) předkládajícího soudu je, zda pojem „televizní vysílání“ ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice
         89/552 zahrnuje služby, které se vymykají pojmu „služba informační společnosti“ ve smyslu čl. 1 bodu 2 směrnice 98/34 a které
         jsou uvedeny v příloze V bodě 3 posledně uvedené směrnice.

      18     Jak také právem tvrdí belgická vláda, rozsah působnosti pojmu „služba televizního vysílání“ je určen samostatně čl. 1 písm. a)
         směrnice 89/552, který obsahuje veškeré k tomu účelu relevantní prvky. Rovněž pod uvedený pojem spadají veškeré služby sestávající
         z prvotního šíření po drátě nebo bezdrátového šíření, šíření pomocí vysílačů nebo družice, kódovaného či nikoli, televizních
         pořadů určených veřejnosti.

      19     Směrnice 98/34 a směrnice o elektronickém obchodu mají odlišný předmět od směrnice 89/552. Stanoví právní rámec Společenství
         vztahující se pouze na služby informační společnosti, uvedené v čl. 1 bodu 2 směrnice 98/34, tedy na veškeré služby poskytované
         elektronicky na dálku a na individuální žádost příjemce služeb. Směrnice 98/34 stanoví výslovně v uvedeném ustanovení, že
         „se nevztahuje […] na služby televizního vysílání podle čl. 1 písm. a) směrnice 89/552/EHS“. Směrnice 98/34 se tedy v tomto
         bodě omezuje na odkaz na směrnici 89/552 a, jako směrnice o elektronickém obchodu, neobsahuje žádnou definici pojmu služeb
         televizního vysílání.

      20     Zdá se sice, že příloha V směrnice 98/34, týkající se služeb neuvedených v definici služby informační společnosti, obsahuje
         přesnější definiční prvky pojmu „služby televizního vysílání“, než jsou ty uvedené ve směrnici 89/552. Jednak se v této příloze
         v bodě 3 vyskytují služby televizního vysílání mezi službami, „které jsou poskytovány současně přenosem dat bez individuální
         žádosti neomezenému počtu jednotlivých příjemců (přenos z jednoho místa do mnoha míst)“. Krom toho ve stejném bodě písm. a)
         je uvedeno, že služby televizního vysílání zahrnují „časové video na žádost“.

      21     Nicméně uvedená příloha má v souladu se svým názvem a čl. 1 bodem 2 směrnice 98/34 pouze demonstrativní povahu a jejím účelem
         je pouze vyloučením definovat pojem „služba informační společnosti“. Jejím předmětem ani účelem tedy není upřesnit meze pojmu
         „služba televizního vysílání“, jehož definice spočívá pouze na kritériích stanovených v čl. 1 písm. a) směrnice 89/552.

      22     Krom toho nelze žádným způsobem odvodit rozsah působnosti pojmu „televizní vysílání“ vyloučením z rozsahu působnosti pojmu
         „služba informační společnosti“. Směrnice 98/34 totiž uvádí v čl. 1 bodě 2, jakož i v příloze V služby, které nejsou zahrnuty
         pojmem „služba informační společnosti“ a které přesto nejsou službami televizního vysílání. Jedná se zejména o služby radiového
         vysílání. Rovněž nelze služby televizního vysílání omezit na služby, „které jsou poskytovány současně přenosem dat bez individuální
         žádosti neomezenému počtu jednotlivých příjemců“, uvedené v příloze V bodě 3 směrnice 98/34. Při dodržení uvedeného výkladu
         by se služby, jako předplacená televize, poskytované omezenému počtu příjemců, vymykaly pojmu „služby televizního vysílání“,
         přestože pod uvedený pojem spadají na základě kritérií stanovených v čl. 1 písm. a) směrnice 89/552.

      23     Konečně, v úmyslu zákonodárce Společenství při přijímání směrnic 98/34 a 98/48 nebylo změnit směrnici 89/552, která byla sama
         pozměněna méně než rok předtím směrnicí 97/36. V tomto duchu dvacátý bod odůvodnění směrnice 98/48, která změnila směrnici
         98/34, stanoví, že směrnice 98/48 „se nedotýká oblasti působnosti směrnice Rady 89/552/EHS“.

      24     Směrnice 98/34 se tedy nedotýká rozsahu působnosti směrnice 89/552.
      25     S ohledem na výše uvedené, je třeba odpovědět na první otázku písm. a) tak, že pojem „televizní vysílání“ uvedený v čl. 1
         písm. a) směrnice 89/552 je definován tímto ustanovením samostatně. Není definován vůči pojmu „služba informační společnosti“
         ve smyslu čl. 1 bodu 2 směrnice 98/34, a nezahrnuje tedy nutně služby, které nejsou pokryty posledně uvedeným pojmem.

       K první otázce písm. b)
      26     Podstatou první otázky písm. b) předkládajícího soudu je, jaká jsou kritéria umožňující určit, zda služba spadá pod pojem
         „televizní vysílání“ ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 89/552 nebo pod pojem „komunikační služby poskytující na individuální
         žádost informace“ uvedený v témže článku.

      27     Kritéria tohoto rozlišení jsou výslovně uvedena v čl. 1 písm. a) směrnice 89/552.
      28     Služba spadá pod pojem „televizní vysílání“, pokud sestává z prvotního vysílání televizních programů určených veřejnosti.
      29     Nejdříve je třeba uvést, že technika přenosu obrazu není při tomto posouzení určujícím prvkem, o čemž svědčí v čl. 1 písm. a)
         směrnice 89/552 použití výrazů „po drátě nebo bezdrátové šíření, šíření pomocí vysílačů nebo družice, kódované či nikoli“.
         Soudní dvůr tak rozhodl, že kabelové televizní vysílání spadá do rozsahu působnosti uvedené směrnice, i když tato technika
         byla v okamžiku přijetí této směrnice málo rozšířená (viz rozsudek ze dne 10. září 1996, Komise v. Belgie, C‑11/95, Recueil,
         s. I‑4115, body 15 až 25).

      30     Dále dotčená služba musí sestávat z vysílání televizních programů určených veřejnosti, tedy neomezenému počtu možných televizních
         diváků, u nichž je současně přenášen tentýž obraz.

      31     Konečně, z vyloučení „komunikačních služeb poskytovaných na individuální žádost“ z pojmu „televizní vysílání“ je naopak třeba
         vyvodit, že tento pojem zahrnuje služby, které nejsou poskytované na individuální žádost. Kritérium, podle kterého musejí
         být televizní programy „určeny veřejnosti“, aby spadaly pod uvedený pojem, posiluje uvedenou analýzu.

      32     Službu placené televize, i když je přístupná omezenému počtu předplatitelů, ale přináší pouze programy vybrané poskytovatelem
         a vysílané v jím určených časech, nelze tak považovat za poskytovanou na individuální žádost. Spadá v důsledku toho pod pojem
         „televizní vysílání“. Skutečnost, že obraz je v rámci takové služby dostupný prostřednictvím osobního kódu nemá v tomto ohledu
         význam, pokud předplatitelé přijímají vysílání současně.

      33     Je tedy namístě na první otázku písm. b) odpovědět tak, že služba spadá pod pojem „televizní vysílání“ uvedený v čl. 1 písm. a)
         směrnice 89/552, pokud sestává z prvotního vysílání televizních programů určených veřejnosti, tedy neomezenému počtu možných
         televizních diváků, u nichž je současně přenášen tentýž obraz. Technika přenosu obrazu není při tomto posouzení určujícím
         prvkem.

       Ke druhé otázce písm. a) a b)
      34     Podstatou druhé otázky písm. a) a b) předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda služba, jako je služba
         „Filmtime“ dotčená ve věci v původním řízení, je službou televizního vysílání spadající do rozsahu působnosti směrnice 89/552
         nebo službou informační společnosti spadající zejména pod směrnici o elektronickém obchodu a jaká kritéria mají být zohledněna
         při takové analýze.

      35     Jak právem tvrdí Commissariaat voor de Media, nizozemská, belgická a francouzská vláda a vláda Spojeného království, jakož
         i Komise, z prvků obsažených v předkládacím rozhodnutí vyplývá, že služba jako služba „Filmtime“ odpovídá kritériím pojmu
         „služba televizního vysílání“, která byla připomenuta v odpovědi na první otázku písm. b).

      36     Taková služba sestává z vysílání filmů určených televizním divákům. Týká se tedy televizních programů vysílaných vůči neomezenému
         počtu možných televizních diváků.

      37     Nelze přijmout argumentaci Mediakabel, podle které je tento druh služby, dostupné pouze na individuální žádost prostřednictvím
         zvláštního klíče osobně přiděleného každému z předplatitelů, díky uvedené skutečnosti službou informační společnosti „poskytovanou
         na individuální žádost“.

      38     Pokud totiž taková služba splňuje první dvě kritéria pojmu „služba informační společnosti“ ve smyslu čl. 1 bodu 2 směrnice
         98/34, tedy je poskytovaná na dálku a přenášena částečně elektronickým zařízením, nesplňuje třetí kritérium uvedeného pojmu,
         na základě kterého musí být uvedená služba poskytována „na individuální žádost příjemce služeb“. Seznam filmů nabízených v rámci
         služby, jako je služba „Filmtime“, je stanoven poskytovatelem služeb. Tento výběr filmů je nabízen všem předplatitelům za
         stejných podmínek, buď prostřednictvím novin nebo prostřednictvím informací na televizní obrazovce, a uvedené filmy jsou dostupné
         ve vysílacím čase stanoveném poskytovatelem. Osobní klíč umožňující přístup k filmům je pouhým prostředkem dekódování obrazu,
         jehož signál je určen současně všem předplatitelům.

      39     Taková služba tedy není objednávána individuálně jednotlivými příjemci, kteří by měli možnost volby programu v interaktivním
         rámci. Je třeba ji považovat za službu časového videa na žádost, poskytovanou „z jednoho místa do mnoha míst“, a nikoli „na
         individuální žádost příjemce služeb“.

      40     Mediakabel před Soudním dvorem uvedla, že před Raad van State nesouhlasila s kvalifikací služby, jako je služba „Filmtime“,
         jako služby časového videa na žádost. Nicméně toto tvrzení nemá dopad na uvedenou kvalifikaci, která vyplývá ze zohlednění
         objektivních vlastností druhu dotčených služeb.

      41     Mimoto, v rozporu s tvrzeními Mediakabel, není pojem „časové video na žádost“ zákonodárci Společenství neznámý. Je‑li pravda,
         že není v právu Společenství přesně definovaný, je uvedený pojem zmíněn v demonstrativním seznamu přílohy V směrnice 98/34
         mezi službami televizního vysílání. Rovněž z bodů 83 a 84 důvodové zprávy připojené k evropské úmluvě o přeshraniční televizi
         ze dne 5. května 1989, vypracované ve stejné době jako směrnice 89/552 a na kterou posledně uvedená odkazuje ve čtvrtém bodě
         odůvodnění, vyplývá, že časové video na žádost není „komunikační službou poskytovanou na individuální žádost“, přičemž tento
         pojem odpovídá pojmu uvedenému v čl. 1 písm. a) směrnice 89/552, a spadá tedy do rozsahu působnosti uvedené úmluvy (viz v tomto
         smyslu, ohledně dalších bodů důvodové zprávy evropské úmluvy o přeshraniční televizi, rozsudky ze dne 12. prosince 1996, RTI
         a další, C‑320/94, C‑328/94, C‑329/94 a C‑337/94 až C‑339/94, Recueil, s. I‑6471, bod 33, a rozsudek ze dne 23. října 2003,
         RTL Television, C‑245/01, Recueil, s. I‑12489, bod 63).

      42     Určujícím kritériem pojmu „služba televizního vysílání“ je tedy kritérium vysílání televizních programů „určených veřejnosti“.
         Pohled ze strany poskytovatele služby musí být v důsledku toho při analýze upřednostněn.

      43     Oproti tomu, jak již bylo řečeno v odpovědi na první otázku písm. b), technika přenosu obrazu není při tomto posouzení určujícím
         prvkem.

      44     Pokud jde o situaci služeb konkurujících dotčené službě, nemusí být zohledněna, neboť každá z těchto služeb je upravena zvláštním
         právním rámcem a žádná zásada neukládá stanovit stejný právní režim pro služby, jež mají odlišné vlastnosti.

      45     Je tedy třeba na druhou otázku písm. a) a b) odpovědět tak, že služba, jako je služba „Filmtime“, která sestává z vysílání
         televizních programů určených veřejnosti a která není poskytovaná na individuální žádost příjemce služby, je službou televizního
         vysílání ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 89/552. Pohled ze strany poskytovatele služby musí být při analýze pojmu „služba
         televizního vysílání“ upřednostněn. Naopak situace služeb konkurujících dotčené službě nemá na toto posouzení vliv.

       Ke třetí otázce
      46     Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda obtíž pro poskytovatele služby, jako je služba „Filmtime“, dodržet povinnost
         uvedenou v čl. 4 odst. 1 směrnice 89/552 vyhradit určitý procentuální podíl vysílacího času pro evropská díla, může zabránit
         kvalifikaci této služby jako služby televizního vysílání.

      47     Na tuto otázku je třeba odpovědět záporně ze dvou důvodů.
      48     Jednak proto, že dotčená služba splňuje kritéria umožňující ji kvalifikovat jako službu televizního vysílání, není namístě
         zohlednit důsledky této kvalifikace pro poskytovatele služby.

      49     Rozsah působnosti právní úpravy totiž nemůže záviset na jejích případných škodlivých důsledcích pro hospodářské subjekty,
         na které ji zákonodárce Společenství zamýšlel uplatňovat. Mimoto, restriktivní výklad pojmu „služba televizního vysílání“,
         jehož následkem by bylo vyloučení služby, jako je služba dotčená v původním řízení, z rozsahu působnosti směrnice, by zasáhl
         cíle sledované touto úpravou, a nemůže být tedy přijat.

      50     Krom toho poskytovateli služby, jako je služba „Filmtime“, není znemožněno dodržovat čl. 4 odst. 1 směrnice 89/552.
      51     Toto ustanovení, které stanoví kvótu pro evropská díla ve „vysílacím čase“ dotčeného subjektu televizního vysílání, a nikoli
         v „čase skutečné sledovanosti“, totiž ukládá subjektům televizního vysílání dodržovat vysílací kvótu pro evropská díla, ale
         nemůže mít za cíl uložit televizním divákům, aby se na uvedená díla skutečně dívali. Pokud je nepopiratelné, že poskytovatel
         služby, jako je služba dotčená v původním řízení, neurčuje díla, která jsou ve skutečnosti vybrána a sledována předplatiteli,
         zachovává si nicméně uvedený poskytovatel na díla, která vysílá, stejný vliv jako jakýkoli jiný provozovatel vysílající televizní
         programy určené veřejnosti. Filmy na seznamu, které uvedený poskytovatel nabízí předplatitelům služby, vedou všechny k vysílání
         signálů, vysílaných za stejných podmínek pro předplatitele, přičemž ti mají na výběr, zda takto přenášený obraz dekódují,
         či nikoli. Poskytovatel tak zná svůj celkový vysílací čas, a může tedy dodržet uloženou povinnost „vyhradit většinový podíl
         [svého] vysílacího času pro evropská díla“.

      52     S ohledem na výše uvedené je namístě odpovědět na třetí otázku tak, že podmínky, za kterých poskytovatel služby, jako je služba
         „Filmtime“, splňuje povinnost uvedenou v čl. 4 odst. 1 směrnice 89/552 vyhradit většinový podíl svého vysílacího času pro
         evropská díla, nemají vliv na kvalifikaci této služby jako služby televizního vysílání.

       K nákladům řízení
      53     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Pojem „televizní vysílání“ uvedený v čl. 1 písm. a) směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních
            a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání, ve znění směrnice Evropského parlamentu
            a Rady 97/36/ES ze dne 30. června 1997, je definován tímto ustanovením samostatně. Není definován vůči pojmu „služba informační
            společnosti“ ve smyslu čl. 1 bodu 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování
            informací v oblasti norem a technických předpisů a pravidel týkajících se služeb informační společnosti, ve znění směrnice
            Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998, a nezahrnuje tedy nutně služby, které nejsou pokryty posledně
            uvedeným pojmem.
      2)      Služba spadá pod pojem „televizní vysílání“ uvedený v čl. 1 písm. a) směrnice 89/552, ve znění směrnice 97/36, pokud sestává
            z prvotního vysílání televizních programů určených veřejnosti, tedy neomezenému počtu možných televizních diváků, u nichž
            je současně přenášen tentýž obraz. Technika přenosu obrazu není při tomto posouzení určujícím prvkem.
      3)      Služba, jako je služba „Filmtime“, která sestává z vysílání televizních programů určených veřejnosti a která není poskytována
            na individuální žádost příjemce služeb, je službou televizního vysílání ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 89/552, ve znění
            směrnice 97/36. Pohled ze strany poskytovatele služby musí být při analýze pojmu „služba televizního vysílání“ upřednostněn.
            Naopak situace služeb konkurujících dotčené službě nemá na toto posouzení vliv.
      4)      Podmínky, za kterých poskytovatel služby, jako je služba „Filmtime“, splňuje povinnost uvedenou v čl. 4 odst. 1 směrnice 89/552,
            ve znění směrnice 97/36, vyhradit většinový podíl svého vysílacího času pro evropská díla, nemají vliv na kvalifikaci této
            služby jako služby televizního vysílání.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 7. září 2005. # Nathalie Heinen proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Vnitřní výběrové řízení - Rovné zacházení. # Věc T-181/04.