Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 6. listopadu 2014. # Evropská komise proti Dánskému království. # Věc C-190/14.


title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 9. září 2010.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Evropské monitorovací centrum pro drogy a drogovou závislost (EMCDDA).#Veřejné zakázky na služby - Nabídkové řízení EMCDDA - Poskytování služeb programování softwaru a poradenských služeb - Odmítnutí nabídky jednoho uchazeče - Kritéria pro zadání zakázky - Zjevně nesprávné posouzení - Rovné zacházení - Transparentnost - Zásada řádné správy - Povinnost uvést odůvodnění.#Věc T-63/06.

text:
      Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 9. září 2010 – Evropaïki Dynamiki v. EMCDDA
      (Věc T-63/06)
      „Veřejné zakázky na služby – Nabídkové řízení EMCDDA – Poskytování služeb programování softwaru a poradenských služeb – Odmítnutí nabídky jednoho uchazeče – Kritéria pro zadání zakázky – Zjevně nesprávné posouzení – Rovné zacházení – Transparentnost – Zásada řádné správy – Povinnost uvést odůvodnění“
      1.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení (Nařízení Rady č. 1605/2002, článek 89 a čl. 97 odst. 1; nařízení
            Komise č. 2342/2002, články 135 až 138) (viz body 37–38, 56)
      2.                     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Stručný popis žalobních důvodů (Jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst.
            1) (viz bod 80)
      3.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Zadání zakázky na základě nabídkového řízení (viz body 73, 89, 91)
      4.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení (Nařízení Komise č. 2342/2002, čl. 148 odst. 1 a 3) (viz body 96–98,
            101–102, 104)
      5.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah (Článek 253 ES; Nařízení Rady č. 1605/2002, čl. 100 odst. 2; nařízení Komise
            č. 2342/2002, čl. 149 odst. 2) (viz body 109–114, 120)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Evropského monitorovacího centra pro drogy a drogovou závislost ze dne 5. prosince 2005 vyloučit
                  nabídku předloženou žalobkyní v rámci nabídkového řízení na poskytování služeb programování softwaru a poradenských služeb
                  (Úř. věst. S 187), jakož i zadat zakázku jinému uchazeči, a dále návrh na náhradu škody

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE nese vlastní náklady řízení a nahradí
                     náklady řízení vynaložené Evropským monitorovacím centrem pro drogy a drogovou závislost (EMCDDA).


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 12. listopadu 2009.#Komise Evropských společenství proti Řecké republice.#Nesplnění povinnosti státem - Veřejné zakázky - Směrnice 93/38/EHS - Oznámení o vyhlášení zakázky - Vypracování studie - Kritéria pro automatické vyloučení - Kvalitativní kritéria výběru a kritéria pro zadání zakázky.#Věc C-199/07.

text:
      Věc C-199/07
      Komise Evropských společenství
      v.
      Řecká republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Veřejné zakázky – Směrnice 93/38/EHS – Oznámení o vyhlášení zakázky – Vypracování studie – Kritéria pro automatické vyloučení – Kvalitativní kritéria výběru a kritéria pro zadání zakázky“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství,
            energetiky, dopravy a telekomunikací – Směrnice 93/38 – Zásada zákazu diskriminace mezi uchazeči
      (Směrnice Rady 93/38, čl. 4 odst. 2)
      2.        Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství,
            energetiky, dopravy a telekomunikací – Směrnice 93/38 – Zadávání zakázek
      [Směrnice Rady 93/38, čl. 34 odst. 1 písm. a)]
      1.        Skutečnost, že zadavatel vylučuje na základě ustanovení oznámení o vyhlášení zakázky zahraniční projektové kanceláře a projektanty,
         kteří vyjádřili zájem o účast ve veřejných soutěžích vyhlášených stejným zadavatelem v období šesti měsíců předcházejícím
         datu vyjádření zájmu z jejich strany o účast ve veřejné soutěži, která je předmětem uvedeného oznámení, a kteří uvedli kvalifikace
         odpovídající kategoriím osvědčení odlišným od těch, které jsou vyžadovány v této soutěži, představuje nesplnění povinností
         dotyčným státem, které pro něj vyplývají z čl. 4 odst. 2 směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty
         působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací.

      Takové ustanovení, které jednoznačně vede k přesvědčení zahraničních projektových kanceláří a projektantů, že případný rozdíl
         mezi kvalifikacemi uvedenými v předcházejícím řízení vyhlášeném stejným zadavatelem a kvalifikacemi požadovanými pro řízení,
         ke kterému se vztahuje sporné oznámení o vyhlášení zakázky, má za následek automatické vyloučení z účasti na tomto řízení,
         může totiž pro ně mít odrazující účinek.

      I když se uvedené ustanovení používá v tom smyslu, že jakýkoli zájemce v případě pochybností ohledně své situace může požádat
         dotyčného zadavatele o vyjasnění a může prokázat, že splňuje podmínky účasti v dotčeném řízení jakýmkoli vhodným způsobem,
         musí se případní uchazeči nacházet ve stejné situaci, pokud jde o rozsah informací obsažených v oznámení o vyhlášení zakázky.
         Není v souladu se zásadami rovného zacházení a transparentnosti, jestliže se jedna kategorie těchto uchazečů musí obrátit
         na uvedeného zadavatele se žádostí o vyjasnění a poskytnutí dodatečných informací ohledně skutečného významu obsahu oznámení
         o vyhlášení zakázky, jelikož formulace posledně uvedeného oznámení nevyvolává žádné pochybnosti u přiměřeně obezřetného uchazeče,
         který si počíná s náležitou péčí.

      Článek 4 odst. 2 směrnice 93/38 tím, že zakazuje jakoukoli diskriminaci mezi uchazeči, rovněž v tomto ohledu chrání ty, kteří
         jsou odrazeni od své účasti, protože jsou znevýhodněni zadavatelem uplatňovaným postupem.

      (viz body 36–41, 58 a výrok)
      2.        Vzhledem k tomu, že v oznámení o vyhlášení zakázky, která se týkala vypracování studie související s výstavbou železniční
         stanice, byla použita namísto „kritérií pro zadání zakázky“ kvalitativní kritéria výběru, dotyčný členský stát nesplnil povinnosti,
         které pro něj vyplývají z čl. 34 odst. 1 písm. a) směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími
         v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací.

      I když platí, že čl. 34 odst. 1 písm. a) směrnice 93/38 nestanoví taxativní výčet kritérií, která mohou zadavatelé při zadávání
         zakázky zvolit, a tudíž ponechává na zadavatelích volbu kritérií pro zadání zakázky, která zamýšlejí přijmout, nemění to nic
         na tom, že tato volba se může týkat jen kritérií směřujících k určení ekonomicky nejvýhodnější nabídky. Jako „kritéria pro
         zadání zakázky“ jsou tudíž vyloučena kvalitativní kritéria výběru, která souvisí hlavně s posouzením vhodnosti uchazečů provést
         dotčenou zakázku.

      (viz body 54–55 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      12. listopadu 2009(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Veřejné zakázky – Směrnice 93/38/EHS – Oznámení o vyhlášení zakázky – Vypracování studie – Kritéria pro automatické vyloučení – Kvalitativní kritéria výběru a kritéria pro zadání zakázky“
      Ve věci C‑199/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 12. dubna 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Patakia a D. Kukovcem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Řecké republice, zastoupené D. Tsagkaraki, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s K. Christodoulouem, dikigoros, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda třetího senátu a zastupující předseda čtvrtého senátu, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász (zpravodaj),
         G. Arestis a J. Malenovský, soudci,

      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. července 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 9. července 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým návrhem se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že zavedla v neprospěch
         zahraničních projektových kanceláří de facto dodatečné kritérium pro automatické vyloučení, mimo kritéria stanovená v čl. 31 odst. 2 směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993
         o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací
         (Úř. věst. L 199, s. 84; Zvl. vyd. 06/02, s. 194), a tím, že ve sporném zadávacím řízení nerozlišovala mezi kvalitativními
         kritérii výběru a kritérii pro zadání zakázky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z právních předpisů Společenství
         o zadávání veřejných zakázek, zejména pak z čl. 4 odst. 2, čl. 31 odst. 1 a 2 a čl. 34 odst. 1 písm. a) této směrnice, jak
         jsou vykládány Soudním dvorem, ze zásady vzájemného uznávání odborných kvalifikací, kterou se řídí právo Společenství o zadávání
         veřejných zakázek, jakož i z článků 12 ES a 49 ES.

       Právní rámec
      2        Článek 2 směrnice 93/38 ve znění, které se uplatní na skutkové okolnosti projednávané věci, stanovil:

      „1.      Tato směrnice se vztahuje na zadavatele, kteří:
      a)      jsou orgány veřejné moci nebo veřejnými [veřejnoprávními] podniky a vykonávají některou z činností uvedených v odstavci 2;
      […]
      2.      Činnosti, na něž se vztahuje tato směrnice, jsou:
      […]
      c)      provozování sítí poskytujících služby veřejnosti v odvětví železniční dopravy, automatizovaných systémů, tramvajové, trolejbusové,
         autobusové nebo lanové dopravy.

      […]“
      3        Článek 14 odst. 1 písm. c) téže směrnice stanovil:

      „Tato směrnice se vztahuje na:
      […]
      c)      zakázky zadávané zadavateli, kteří vykonávají činnosti uvedené v přílohách III, IV, V a VI, za předpokladu, že jejich odhadovaná
         hodnota bez DPH není menší než:

      i)      400 000 [eur] v případě zakázek na dodávky a služby;
      […]“
      4        Podle čl. 4 odst. 2 směrnice 93/38:

      „Zadavatelé zajistí, aby nedocházelo k diskriminaci mezi jednotlivými dodavateli, zhotoviteli nebo poskytovateli služeb.“

      5        Článek 31 téže směrnice zněl následovně:

      „1.      Zadavatelé, kteří vybírají zájemce pro účast v omezených nebo vyjednávacích řízeních, tak činí podle objektivních kritérií
         a pravidel, která stanovili písemně a která zpřístupní dodavatelům, zhotovitelům a poskytovatelům služeb, kteří projeví zájem.

      2.      Použitá kritéria mohou zahrnovat kritéria pro vyloučení uvedená v článku 23 směrnice 71/305/EHS [ze dne 26. července 1971
         o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce (Úř. věst. L 185, s. 5)] a v článku 20 směrnice 77/62/EHS
         [ze dne 21. prosince 1976 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky (Úř. věst. L 13, s. 1)].

      3.      Kritéria mohou být založena na objektivní potřebě zadavatele snížit počet zájemců na úroveň, která je odůvodněná potřebou
         vyvážení zvláštních znaků zadávacího řízení a prostředků nezbytných pro jeho uskutečnění. Počet vybraných zájemců však musí
         brát v úvahu nutnost zajištění dostatečné soutěže.“

      6        Článek 23 směrnice 71/305/EHS a článek 20 směrnice 77/62/EHS, které jsou stejného znění, upravily v rámci hlavy IV kapitoly
         I, nazvané „Kvalitativní kritéria výběru“, případy, ve kterých mohou být podnikatelé vyloučeni z nabídkových řízení. Tyto
         případy se týkají jednak osobní situace podnikatele, jako je konkurz, likvidace, ukončení činnosti, soudní vyrovnání nebo
         odsouzení pro trestný čin, a jednak jednání podnikatele, jako je vážné profesní pochybení, nesplnění povinností vztahujících
         se k placení příspěvků na sociální zabezpečení a daní nebo zkreslení požadovaných údajů.

      7        Znění výše uvedeného článku 23 bylo převzato článkem 24 směrnice Rady 93/37/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů
         při zadávání veřejných zakázek na stavební práce (Úř. věst. L 199, s. 54; Zvl. vyd. 06/02, s. 163) a znění výše uvedeného
         článku 20 bylo převzato článkem 20 směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných
         zakázek na dodávky (Úř. věst. L 199, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 110). Těmito směrnicemi byla provedena kodifikace směrnic 71/305
         a 77/62.

      8        Článek 34 odst. 1 směrnice 93/38 stanovil:

      „1.      Aniž jsou dotčeny právní a správní předpisy o odměňování určitých služeb, vycházejí zadavatelé při zadávání zakázek z těchto
         kritérií:

      a)      ekonomicky nejvýhodnější nabídka, která zahrnuje nejrůznější kritéria podle dané zakázky, například: dodací lhůta a lhůta
         pro dokončení, provozní náklady, efektivnost nákladů, kvalita, estetické a funkční charakteristiky, technická úroveň, záruční
         servis a technická pomoc, závazky s ohledem na náhradní díly, zabezpečení dodávek a ceny; nebo

      b)      pouze nejnižší cena.“
      9        Konečně, čl. 2 odst. 6 směrnice Rady 92/13/EHS ze dne 25. února 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících
         se uplatňování pravidel Společenství pro postupy při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství,
         energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. L 76, s. 14; Zvl. vyd. 06/01, s. 315), ve znění, které se uplatní na skutkové
         okolnosti projednávané věci, s názvem „Náležitosti přezkumného řízení“, zněl následovně:

      „Účinky výkonu pravomocí uvedených v odstavci 1 na uzavření smlouvy po udělení zakázky se řídí vnitrostátními předpisy. S výjimkou
         případu, kdy je třeba rozhodnutí před přiznáním náhrady škody zrušit, může členský stát dále stanovit, že poté, co byla uzavřena
         smlouva po udělení zakázky, je pravomoc orgánů příslušných k přezkumnému řízení omezena na přiznání náhrady škody osobám poškozeným
         protiprávním jednáním.“

      10      Znění uvedeného ustanovení je prakticky totožné se zněním čl. 2 odst. 6 směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989
         o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební
         práce (Úř. věst. L 395, s. 33; Zvl. vyd. 06/01, s. 246), ve znění směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 (Úř. věst.
         L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322).

       Sporné oznámení o vyhlášení zakázky a postup před zahájením soudního řízení
      11      V projednávané věci vycházejí žalobní důvody Komise zejména z určitých ustanovení a podmínek uvedených v oznámení o vyhlášení
         zakázky vydaném ERGA OSE AE (dále jen „ERGA OSE“), veřejnoprávním podnikem, jehož vlastníkem je řecký subjekt provozující
         železniční dopravu. Toto oznámení se týkalo vypracování studie v souvislosti se stavebními a elektromechanickými projekty
         v rámci výstavby železniční stanice.

      12      Sporné oznámení o vyhlášení zakázky, které bylo označeno čísly 2003/S 205-185214 a 2003/S 206-186119, bylo zveřejněno dne
         16. října 2003. Ustanovení a podmínky tohoto oznámení vycházely z tehdy platné vnitrostátní právní úpravy, tedy ze zákona
         č. 716 z roku 1977.

      13      Pro účely přezkumu projednávané věci jsou relevantní následující ustanovení sporného oznámení o vyhlášení zakázky:

      „Část III:  Právní, ekonomické, finanční a technické informace
      […]
      2.1)      Informace týkající se individuální situace […] poskytovatelů služeb a formální údaje nezbytné k posouzení jejich minimální
         hospodářské a technické způsobilosti:

      […]
      2.1.3) Technická způsobilost – Požadované podklady: A. Vyjádření zájmu budou přijata od
      a)      řeckých projektových kanceláří, které jsou zapsány v příslušném vnitrostátním rejstříku a jsou držiteli osvědčení:
      […]
      b)      zahraničních projektové kanceláře založené podle právních předpisů členského státu Evropské unie nebo [Evropského hospodářského
         prostoru (EHP)], jejichž ústředí, hlavní místo podnikání nebo sídlo leží v Evropské unii nebo EHP […]. Zahraniční projektanti
         musí mít formální a věcnou kvalifikaci pro každou projektovou kategorii odpovídající kvalifikaci požadované pro řecké projektanty,
         kteří jsou zapsáni v řeckém rejstříku projektantů, a projektové kanceláře musí pro každou projektovou kategorii disponovat
         odbornými pracovníky, kteří odpovídají pracovníkům požadovaným pro řecké projektové kanceláře […].

      Upozorňuje se, že zahraniční projektové kanceláře nebo projektanti, kteří podali žádost o vyjádření zájmu o účast ve veřejných
         soutěžích organizovaných [ERGA OSE] v období šesti měsíců předcházejícím datu vyjádření zájmu z jejich strany o účast v této
         soutěži a kteří uvedli kvalifikaci odpovídající kategoriím osvědčení odlišným od těch, které jsou vyžadovány v tomto řízení,
         nebudou přijati.

      […]
      Část IV: Řízení
      IV.1) Povaha řízení: otevřené
      […]
      IV.2) Kritéria pro zadání zakázky:
      Ekonomicky nejvýhodnější nabídka v souladu s následujícími kritérii […]:
      S přihlédnutím k čl. 34 odst. 1 písm. a) směrnice 93/38 bude zakázka zadána v souladu […] s následujícími kritérii:
      1.      Konkrétní a obecná praxe a, zejména, studie skutečně vypracované v rámci obdobných projektů buď projektanty nebo projektovými
         kancelářemi a jejich odbornými pracovníky.

      2.      Reálná schopnost vypracovat studii ve stanovené lhůtě, a to společně s přijatými závazky k provedení jiných studií, a konkrétní
         odborný a provozní personál navrhovaný pro vypracování předmětné studie, jakož i vybavení potřebné k předmětu studie,

      aniž by bylo stanoveno jejich pořadí.
      […]“
      14      Podle řeckého systému jsou osvědčení projektových kanceláří a projektantů rozdělena do jednotlivých kategorií v závislosti
         na získané odborné praxi a absolvovaném studiu a jsou zapsána do rejstříků odpovídajících této praxi. Zahraniční projektové
         kanceláře a projektanti nemusí být v těchto rejstřících zapsáni. Pro každý trh jsou požadovány konkrétní kategorie osvědčení
         v závislosti na odborné praxi vyžadované pro tento trh.

      15      Zákon č. 716 z roku 1977 byl zrušen a nahrazen zákonem č. 3316 z roku 2005.

      16      Na základě stížnosti zaslala Komise dne 28. června 2005 příslušným řeckým orgánům dopis, ve kterém zdůraznila, že určitá ustanovení
         sporného oznámení o vyhlášení zakázky jsou v rozporu s určitými ustanoveními směrnice 93/38 a zásadou zákazu diskriminace
         na základě státní příslušnosti. Řecké orgány odpověděly dopisem ze dne 22. července 2005. Po posouzení této odpovědi zaslala
         Komise dne 18. října 2005 Řecké republice výzvu dopisem. Dvě výtky uvedené v tomto dopise se týkaly jednak diskriminace v neprospěch
         zahraničních projektových kanceláří a projektantů z důvodu formulace části III bodu 2.1.3 písm. b) druhého pododstavce sporného
         oznámení o vyhlášení zakázky, a jednak skutečnosti, že v témže oznámení se v části IV bodu 2 nerozlišuje mezi kritérii výběru
         a kritérii pro zadání zakázky.

      17      Vzhledem k tomu, že nepovažovala odpověď řeckých úřadů ze dne 14. prosince 2005 na tuto výzvu dopisem za uspokojivou, zaslala
         Komise dne 4. července 2006 Řecké republice odůvodněné stanovisko, na které tento stát odpověděl dopisem ze dne 30. srpna
         2006. Jelikož ji tato odpověď nepřesvědčila, rozhodla se Komise podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K přípustnosti
      18      Řecká republika vznáší námitku nepřípustnosti žaloby.

      19      Tvrdí, zaprvé, že zákon č. 716 z roku 1977, ze kterého vychází sporné oznámení o vyhlášení zakázky, byl zrušen novým zákonem
         před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, tedy před časovým okamžikem, který je časovým limitem, podle kterého
         se posuzuje existence porušení povinnosti. Oznámení o vyhlášení zakázky vydaná na základě tohoto nového zákona již podle Řecké
         republiky neobsahují taková ustanovení, jaká jsou předmětem tohoto sporu. Cílem řízení o nesplnění povinnosti přitom podle
         ní není stigmatizace členského státu, ale má mu umožnit, aby přijal právní úpravu, která je v souladu s právem Společenství,
         čehož bylo dosaženo zákonem č. 3316 z roku 2005.

      20      Podstatou dalšího tvrzení Řecké republiky je, že čl. 2 odst. 6 směrnice 92/13 byl proveden do řeckého práva čl. 4 odst. 2
         zákona č. 2252 z roku 1997, podle kterého po přidělení zakázky, již nelze toto přidělení zpochybnit. Zrušení a posteriori smlouvy uzavřené na základě sporného oznámení o vyhlášení zakázky, která je okamžitou zakázkou, jelikož se týká vypracování
         studie, je vyloučeno, a to tím spíše, že udělení této zakázky bylo potvrzeno třemi soudními rozhodnutími na vnitrostátní úrovni,
         vydanými v rámci řízení o předběžném opatření. Řecká republika tak ve skutečnosti naznačuje, že se žaloba Komise stala bezpředmětnou.

      21      Tuto argumentaci nelze přijmout.

      22      Je totiž třeba jednak uvést, že z návrhu i repliky Komise vyplývá, jak posledně uvedená potvrdila na jednání před Soudním
         dvorem, že předmětem žaloby není neúplné nebo nesprávné provedení směrnice 93/38 do vnitrostátního práva ani ustálená správní
         praxe vycházející ze zákona č. 716 z roku 1977 odporující této směrnice, ale týká se nesprávného použití této směrnice v daném
         zadávacím řízení.

      23      Komise je přitom jako jediná příslušná k rozhodnutí o tom, zda je příhodné zahájit řízení o nesplnění povinnosti, a na základě
         jakého konání či opomenutí přičitatelného dotyčnému členskému státu má být toto řízení zahájeno. Může se tedy domáhat toho,
         aby Soudní dvůr konstatoval nesplnění povinnosti, které spočívá v nedosažení výsledku, který je směrnicí sledován, v určitém
         případě (rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, C‑20/01 a C‑28/01, Recueil, s. I‑3609, bod 30 a citovaná judikatura).
         Zrušení zákona č. 716 z roku 1977 a přijetí nového zákona před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku tedy nečiní
         projednávanou žalobu bezpředmětnou.

      24      Krom toho je třeba zdůraznit, že v souladu s judikaturou Soudního dvora nemůže mít čl. 2 odst. 6 směrnice 89/665, jehož obsah
         je totožný s obsahem čl. 2 odst. 6 směrnice 92/13, dopad na žalobu podanou na základě článku 226 ES (rozsudek ze dne 18. července
         2007, Komise v. Německo, C‑503/04, Sb. rozh. s. I‑6153, bod 34). V případě uvedených směrnic totiž nelze mít za to, že tím,
         že ukládají členským státům povinnost přijmout opatření nezbytná pro zajištění účinného přezkumu rozhodnutí učiněných zadavateli,
         upravují rovněž vztah mezi členskými státy a Společenstvím, a mají tak vliv na uplatňování článku 226 ES (viz, v tomto smyslu,
         rozsudek ze dne 15. října 2009, Komise v. Německo, C‑275/08, body 33 a 35).

      25      V každém případě, skutečnost, že sporná smlouva již nemůže být případně zrušena, nečiní řízení o nesplnění povinnosti bezpředmětným.

      26      Mimoto je třeba konstatovat, že ke dni uplynutí dvouměsíční lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, tedy 4. září 2006, u dotčené
         zakázky ještě nedošlo k vyčerpání jejích účinků, přičemž takové vyčerpání účinků představuje podmínku vyžadovanou ustálenou
         judikaturou Soudního dvora, aby byla žaloba Komise považována za nepřípustnou (viz, zejména, rozsudky ze dne 2. června 2005,
         Komise v. Řecko, C‑394/02, Sb. rozh. s. I‑4713, bod 18 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 11. října 2007, Komise v. Řecko,
         C‑237/05, Sb. rozh. s. I‑8203, bod 29).

      27      Ze spisu k projednávané věci vyplývá, že dotčená smlouva zněla na dvě studie, které měly být vypracovány úspěšným uchazečem.
         Nehledě na skutečnost, že, jak tvrdí Řecká republika, první studie byla případně předpokladem studie druhé, nebylo popřeno,
         že tyto studie tvořily celek, pokud jde o výkon povinností úspěšného uchazeče. Podle samotných vyjádření Řecké republiky na
         jednání před Soudním dvorem nebyla druhá studie dne 4. září 2006 ještě dokončena, a tedy odevzdána zadavateli. K tomuto dni
         tedy u dotčené zakázky ještě nedošlo k vyčerpání veškerých jejích účinků.

      28      Na základě výše uvedených úvah je třeba dojít k závěru, že je žaloba Komise přípustná.

       K věci samé
      29      Úvodem je třeba upřesnit, že je, jak vyplývá ze spisu k projednávané věci, ERGA OSE veřejnoprávním podnikem, jehož činnost
         spočívá v provozování sítí k poskytování veřejných služeb v oblasti železniční dopravy. Je tedy zadavatelem ve smyslu čl. 2
         odst. 1 písm. a) a odst. 2 písm. c) směrnice 93/38. Mimoto je odhadovaná hodnota zakázky, které se týká sporné oznámení o vyhlášení
         zakázky, 3 240 000 eur, takže značně přesahuje hranici stanovenou v čl. 14 odst. 1 písm. c) bodu i) téže směrnice. Dotčené
         zadávací řízení tedy spadá do rozsahu působnosti uvedené směrnice.

      30      Žalobní důvody uvedené v projednávané žalobě se zaměřují jednak na ustanovení uvedené v části III bodu 2.1.3 písm. b) druhém
         pododstavci sporného oznámení o vyhlášení zakázky, a jednak na část IV, bod 2 uvedeného oznámení.

       K ustanovení uvedenému v části III bodu 2.1.3 písm. b) druhém pododstavci sporného oznámení o vyhlášení zakázky
      31      Komise tvrdí, že ustanovení uvedené v části III bodu 2.1.3 písm. b) druhém pododstavci sporného oznámení o vyhlášení zakázky
         – podle kterého zahraniční projektové kanceláře nebo projektanti, kteří vyjádřili zájem o účast ve veřejných soutěžích organizovaných
         ERGA OSE v období šesti měsíců předcházejícím datu vyjádření zájmu z jejich strany o účast ve veřejné soutěži, která je předmětem
         uvedeného oznámení, a kteří uvedli kvalifikace odpovídající kategoriím osvědčení odlišným od těch, které jsou vyžadovány v tomto
         řízení, nebudou přijati – porušuje čl. 31 odst. 1 a 2 téže směrnice tím, že stanoví dodatečný důvod pro vyloučení, mimo důvodů
         taxativně stanovených právem Společenství v oblasti veřejných zakázek. Uvedené ustanovení zavádí rovněž diskriminaci vůči
         zahraničním projektovým kancelářím a projektantům v rozporu se zásadou rovného zacházení uvedenou v čl. 4 odst. 2 směrnice
         93/38 a vyplývající z článků 12 ES a 49 ES. Porušuje rovněž zásadu vzájemného uznávání diplomů a jiných dokladů o dosažené
         kvalifikaci.

      32      Úvodem je třeba zdůraznit, že Komise nezpochybňuje řecký systém třídění osvědčení projektových kanceláří a projektantů do
         kategorií v závislosti na získané odborné praxi a absolvovaném studiu ani zápis těchto subjektů do rejstříků odpovídajících
         této praxi. Nenapadá ani skutečnost, že členské státy mohou požadovat doklady prokazující tuto praxi nebo skutečnost, že zahraniční
         projektové kanceláře a projektanti nemusí být v těchto rejstřících zapsáni a že mohou prokázat svoji praxi jakýmkoli způsobem.

      33      Po tomto úvodním upřesnění je třeba uvést, zaprvé, že řízení, kterého se týkalo sporné oznámení o vyhlášení zakázky, bylo
         otevřeným řízením. Když byla Komise na jednání ohledně této skutečnosti dotazována, připustila přitom, že je sporné, zda se
         článek 31 směrnice 93/38 vztahuje na řízení této povahy vzhledem ke skutečnosti, že ve svém odstavci 1 výslovně uvádí omezená
         a vyjednávací řízení, a nikoli řízení otevřená. Komise při této příležitosti upřesnila, že její žalobní důvod s ohledem na
         sporné ustanovení vychází hlavně z porušení čl. 4 odst. 2 uvedené směrnice.

      34      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že Komise vzala zpět svůj žalobní důvod vycházející z porušení článku 31 směrnice 93/38
         sporným ustanovením.

      35      Zadruhé je třeba konstatovat, že uvedené jednoznačně formulované ustanovení, musí být chápáno v tom smyslu, že pokud se zahraniční
         projektové kanceláře nebo projektanti zúčastnili řízení vyhlášeného stejným zadavatelem, tedy ERGA OSE, v období šesti měsíců
         předcházejícím datu nového zadávacího řízení a pokud v rámci předchozího řízení uvedli kvalifikace odpovídající kategoriím
         osvědčení odlišným od těch, které jsou vyžadovány v novém řízení, nebude jim povolena účast v tomto novém řízení.

      36      Řecká republika nicméně tvrdí, že toto ustanovení se vždy používalo v tom smyslu, že jakýkoli zájemce v případě pochybností
         ohledně své situace mohl požádat dotyčného zadavatele o vyjasnění a mohl prokázat, že splňuje podmínky účasti v dotčeném řízení
         jakýmkoli vhodným způsobem.

      37      V tomto ohledu je třeba uvést, že v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora zahrnuje v sobě zásada rovného zacházení
         zásadu transparentnosti. Tyto zásady, které představují základ směrnic Společenství v oblasti veřejných zakázek, zejména znamenají,
         že se uchazeči, včetně potenciálních uchazečů, musí obecně nacházet na stejné úrovni a mít stejné příležitosti při formulaci
         svých žádostí o účast nebo nabídek (viz, v tomto smyslu, rozsudky ze dne 12. prosince 2002, Universale-Bau a další, C‑470/99,
         Recueil, s. I‑11617, bod 93, a ze dne 16. prosince 2008, Michaniki, C‑213/07, Sb. rozh. s. I-9999, body 44 a 45, jakož i citovaná
         judikatura).

      38      Konkrétně se případní uchazeči musí nacházet ve stejné situaci, pokud jde o dosah informací obsažených v oznámení o vyhlášení
         zakázky. Není v souladu s těmito zásadami, jestliže se jedna kategorie těchto uchazečů musí obrátit na dotyčného zadavatele
         se žádostí o vyjasnění a poskytnutí dodatečných informací ohledně skutečného významu obsahu oznámení o vyhlášení zakázky,
         jelikož formulace posledně uvedeného oznámení nevyvolává žádné pochybnosti u přiměřeně obezřetného uchazeče, který si počíná
         s náležitou péčí.

      39      Mimoto Soudní dvůr rozhodl, že čl. 4 odst. 2 směrnice 93/38 tím, že zakazuje jakoukoli diskriminaci mezi uchazeči, rovněž
         chrání ty, kteří jsou odrazeni od své účasti, protože jsou znevýhodněni postupem uplatňovaným zadavatelem (rozsudek ze dne
         5. října 2000, Komise v. Francie, C‑16/98, Recueil, s. I‑8315, bod 109).

      40      Nelze popřít, že sporné ustanovení může mít vzhledem ke své jednoznačné formulaci odrazující účinek na projektové kanceláře
         nebo projektanty, jak tomu ostatně v daném případě skutečně bylo.

      41      Uvedené ustanovení jednoznačně vede k přesvědčení, že případný rozdíl mezi kvalifikacemi uvedenými v předcházejícím řízení
         vyhlášeném stejným zadavatelem a kvalifikacemi požadovanými pro řízení, ke kterému se vztahuje sporné oznámení o vyhlášení
         zakázky, má za následek automatické vyloučení z účasti na tomto řízení.

      42      Takový zahraniční uchazeč, jako je autor stížnosti předložené Komisi, tedy nemá stejné příležitosti jako domácí uchazeči,
         a to v důsledku odrazujícího jednoznačného znění uvedeného ustanovení, a v důsledku nutnosti provést navzdory tomuto znění
         dodatečné kroky k objasnění vstupních podmínek tohoto výběrového řízení.

      43      Je tedy třeba konstatovat, že způsob, jakým je formulováno sporné oznámení o vyhlášení zakázky, má za následek rozdíl v zacházení
         v závislosti na členském státu původu uchazeče v neprospěch zahraničních uchazečů, což je rozdíl, který Řecká republika nijak
         neodůvodnila.

      44      Zatřetí je třeba uvést, že podle bodu 34 odůvodnění směrnice 93/38 „požaduje-li se pro účast v zadávacím řízení nebo veřejné
         soutěži na projekt doklad o zvláštní odborné způsobilosti, platí příslušné předpisy Společenství o vzájemném uznávání diplomů,
         osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci“.

      45      V projednávané věci ze znění ustanovení obsaženého v části III bodu 2.1.3 písm. b) druhém pododstavci sporného oznámení o vyhlášení
         zakázky jednoznačně vyplývá, že zahraniční uchazeči, kteří předtím vyjádřili zájem v jiných řízeních vyhlášených stejným zadavatelem,
         nemají podle všeho na rozdíl od domácích uchazečů možnost dovolávat se u uvedeného zadavatele svých diplomů nebo odborných
         kvalifikací.

      46      Na druhé straně, z toho, jak uvedené ustanovení zní, nelze učinit závěr, že tento zadavatel zásadně odmítá přihlížet k diplomům
         nebo jiným dokladům o odborné kvalifikaci vydaným jiným členským státem.

      47      Z toho vyplývá, že žalobní důvod Komise týkající se porušení pravidel Společenství o vzájemném uznávání dokladů o dosažené
         kvalifikaci není opodstatněný.

      48      Vzhledem k předchozím úvahám je třeba dojít k závěru, že sporné ustanovení není v souladu s čl. 4 odst. 2 směrnice 93/38.

      49      Za těchto podmínek není nutné přezkoumat ostatní tvrzení Komise směřující rovněž k prokázání takovéhoto diskriminačního zacházení.

       K části IV bodu 2 sporného oznámení o vyhlášení zakázky
      50      Komise tvrdí, že bod 2 části IV sporného oznámení o vyhlášení zakázky, nazvaný „Kritéria pro zadání zakázky“, nepřípustně
         zaměňuje kvalitativní kritéria výběru uchazečů s kritérii pro zadání zakázky. Tvrdí, že směrnice 93/38 zavádí systém obdobný
         systému zavedenému směrnicí 92/50, podle kterého je třeba rozlišovat mezi dvěma fázemi řízení, první fází spočívající ve stanovení
         kritérií výběru uchazečů a druhou fází spočívající ve stanovení kritérií pro zadání zakázky. Jedná se tak o dvě samostatné
         fáze zadávacího řízení, které mají odlišné cíle, i když není podle Komise zakázáno současně posuzovat vhodnost uchazečů a zadávat
         zakázky.

      51      V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že i když směrnice Společenství v oblasti veřejných zakázek teoreticky nevylučují, že
         potvrzení vhodnosti uchazečů a zadání zakázky mohou probíhat souběžně, nemění to nic na tom, že se tyto dvě operace od sebe
         liší a že se řídí rozdílnými pravidly (viz, obdobně, rozsudky ze dne 20. září 1988, Beentjes, 31/87, Recueil, s. 4635, body
         15 a 16, jakož i ze dne 24. ledna 2008, Lianakis a další, C‑532/06, Sb. rozh. s. I‑251, bod 26).

      52      Potvrzení vhodnosti uchazečů je totiž prováděno zadavateli v souladu s kritérii hospodářské, finanční a technické způsobilosti
         (tzv. „kvalitativními kritérii výběru“), uvedenými v projednávané věci v článcích 30 a 31 směrnice 93/38 (viz, obdobně, výše
         uvedené rozsudky Beentjes, bod 17, a Lianakis a další, bod 27).

      53      Naproti tomu zadání zakázky je založeno na kritériích stanovených v projednávané věci v čl. 34 odst. 1 téže směrnice, a sice
         buď nejnižší ceně, nebo ekonomicky nejvýhodnější nabídce (viz, obdobně, výše uvedené rozsudky Beentjes, bod 18, a Lianakis
         a další, bod 28).

      54      I když platí, že v tomto posledně uvedeném případě, jak dokazuje použití výrazu „například“, nestanoví ustanovení čl. 34 odst. 1
         písm. a) směrnice 93/38 taxativní výčet kritérií, která mohou zadavatelé zvolit, a tudíž ponechává na zadavatelích volbu kritérií
         pro zadání zakázky, která zamýšlejí přijmout, nemění to nic na tom, že tato volba se může týkat jen kritérií směřujících k určení
         ekonomicky nejvýhodnější nabídky (viz, obdobně, výše uvedený rozsudek Beentjes, bod 19; rozsudky ze dne 18. října 2001, SIAC
         Construction, C‑19/00, Recueil, s. I‑7725, body 35 a 36; ze dne 17. září 2002, Concordia Bus Finland, C‑513/99, Recueil, s. I‑7213,
         body 54 a 59; ze dne 19. června 2003, GAT, C‑315/01, Recueil, s. I‑6351, body 63 a 64, jakož i výše uvedený rozsudek Lianakis
         a další, bod 29).

      55      Jako „kritéria pro zadání zakázky“ jsou tudíž vyloučena kritéria, jejichž cílem není určení ekonomicky nejvýhodnější nabídky,
         nýbrž v zásadě souvisí s posouzením vhodnosti uchazečů provést dotčenou zakázku (výše uvedený rozsudek Lianakis a další, bod
         30).

      56      V projednávané věci se kritéria zvolená zadavatelem jako „kritéria pro zadání zakázky“ v části IV bodě 2 sporného oznámení
         o vyhlášení zakázky týkají zkušenosti a skutečné schopnosti zajistit řádné provedení dotčené zakázky. Jedná se o kritéria,
         která se týkají vhodnosti uchazečů provést tuto zakázku, a tudíž nemají povahu „kritérií pro zadání zakázky“ ve smyslu čl. 34
         odst. 1 směrnice 93/38, což ostatně řecké orgány ve skutečnosti nepopřely.

      57      Vzhledem k předchozím úvahám je třeba dojít k závěru, že bod 2 části IV sporného oznámení o vyhlášení zakázky není v souladu
         s čl. 34 odst. 1 písm. a) směrnice 93/38.

      58      Vzhledem k výše uvedenému je třeba konstatovat, že Řecká republika jednak tím, že vyloučila na základě části III bodu 2.1.3
         písm. b) druhého pododstavce sporného oznámení o vyhlášení zakázky zahraniční projektové kanceláře a projektanty, kteří vyjádřili
         zájem o účast ve veřejných soutěžích vyhlášených ERGA OSE v období šesti měsíců předcházejícím datu vyjádření zájmu z jejich
         strany o účast ve veřejné soutěži, která je předmětem uvedeného oznámení, a kteří uvedli kvalifikace odpovídající kategoriím
         osvědčení odlišným od těch, které jsou vyžadovány v této soutěži, a jednak tím, že v části IV bodě 2 uvedeného oznámení nečinila
         rozdíl mezi kvalitativními kritérii výběru a kritérií pro zadání předmětné zakázky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
         z čl. 4 odst. 2 a čl. 34 odst. 1 písm. a) směrnice 93/38.

      59      Ve zbývající části se žaloba zamítá.

       K nákladům řízení
      60      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. V souladu s odst. 3 prvním pododstavcem téhož článku může Soudní dvůr
         nicméně rozdělit náklady nebo rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve
         věci částečně úspěch i neúspěch. Jelikož Komise i Řecká republika neměly částečně ve věci úspěch, je namístě rozhodnout, že
         ponesou vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Řecká republika jednak tím, že vyloučila na základě části III bodu 2.1.3 písm. b) druhého pododstavce oznámení o vyhlášení
            zakázky vydaného společností ERGA OSE AE dne 16. října 2003 pod čísly 2003/S 205-185214 a 2003/S 206-186119 zahraniční projektové
            kanceláře a projektanty, kteří vyjádřili zájem o účast ve veřejných soutěžích vyhlášených ERGA OSE AE v období šesti měsíců
            předcházejícím datu vyjádření zájmu z jejich strany o účast ve veřejné soutěži, která je předmětem uvedeného oznámení, a kteří
            uvedli kvalifikace odpovídající kategoriím osvědčení odlišným od těch, které jsou vyžadovány v této soutěži, a jednak tím,
            že v části IV bodě 2 uvedeného oznámení nečinila rozdíl mezi kvalitativními kritérii výběru a kritérií pro zadání předmětné
            zakázky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 4 odst. 2 a čl. 34 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 93/38/EHS ze
            dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky,
            dopravy a telekomunikací.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Komise Evropských společenství a Řecká republika ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 14. března 2017.#Bank Tejarat v. Rada Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vůči Íránu s cílem zabránit šíření jaderných zbraní – Zmrazení finančních prostředků – Opětovné zařazení názvu žalobkyně na seznamy – Povinnost uvést odůvodnění – Zjevně nesprávné posouzení – Překážka věci pravomocně rozsouzené – Zneužití pravomoci – Základní práva.#Věc T-346/15.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. dubna 2006. # General Motors BV proti Komisi Evropských společenství. # Kasační opravný prostředek - Kartelové dohody - Článek 81 ES - Nařízení (EHS) č. 123/85 a (ES) č. 1475/95 - Distribuce motorových vozidel značky Opel - Rozdělení trhu - Omezení vývozu - Systém omezování prémií - Pokuta - Pokyny o metodě stanovování pokut. # Věc C-551/03 P.

text:
      Věc C-551/03 P
      General Motors BV, původně
      General Motors Nederland BV et Opel Nederland BV
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Dohody narušující hospodářskou soutěž –Článek 81 ES – Nařízení (EHS) č. 123/85 a (ES) č. 1475/95 – Distribuce motorových vozidel značky Opel – Rozdělení trhu – Omezení vývozu – Systém omezování prémií – Pokuta – Pokyny o metodě stanovování pokut“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 25. října 2005          I ‑ 0000
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. dubna 2006          I ‑ 0000
      Shrnutí rozsudku
      1.     Kasační opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Nesprávné posouzení skutkového stavu – Nepřípustnost – Přezkum
            posouzení důkazních materiálů Soudním dvorem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslování
      (Článek 225 odst. 1 ES; Statut Soudního dvora, čl. 58 odst. 1)
      2.     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      3.     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Narušení hospodářské soutěže
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      4.     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      5.     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      6.     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      1.     Z článku 225 ES a z prvního pododstavce článku 58 statutu Soudního dvora v tomto ohledu vyplývá, že jedině Soud je příslušný
         jednak zjistit skutkový stav, kromě případu, kdy věcná nesprávnost těchto zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu
         byly předloženy, a jednak tento skutkový stav posoudit. Pokud Soud zjistil nebo posoudil skutkový stav, Soudní dvůr je na
         základě článku 225 ES příslušný k výkonu přezkumu právní kvalifikace těchto skutkových okolností a právních důsledků, které
         z nich Soud vyvodil.

      Soudní dvůr tedy není příslušný ke zjišťování skutkového stavu ani v zásadě k přezkoumávání důkazů, které Soud přijal na podporu
         tohoto skutkového stavu. Pokud totiž tyto důkazy byly řádně získány a byly dodrženy obecné právní zásady a procesní pravidla
         použitelná v oblasti důkazního břemene a zajišťování důkazů, přísluší samotnému Soudu posoudit hodnotu, kterou je třeba přidělit
         důkazům, které mu byly předloženy. Takové posouzení tudíž nepředstavuje, s výhradou případu zkreslování těchto důkazů, právní
         otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora.

      V tomto ohledu takové zkreslení musí zjevně vyplývat z písemností ve spisu, aniž by bylo nutné provést nové posouzení skutkového
         stavu a důkazů.

      (viz body 51–52, 54)
      2.     Dohodu lze považovat za dohodu s omezujícím cílem i tehdy, pokud omezení hospodářské soutěže není jejím jediným účelem, ale
         sleduje také jiné legitimní cíle.

      (viz bod 64)
      3.     Pro zjištění, zda dohoda má omezující cíl ve smyslu článku 81 ES, je namístě brát zřetel nejen na její znění, ale s ohledem
         na ekonomický a právní kontext i na další faktory, jako jsou cíle sledované dohodou jako takovou.

      (viz bod 66)
      4.     Dohoda v oblasti distribuce má omezující cíl ve smyslu článku 81 ES, pokud jasně vyjadřuje vůli znevýhodňovat prodej na vývoz
         oproti vnitrostátnímu prodeji, a vede tak k rozdělování relevantního trhu.

      Uvedeného cíle může být dosaženo nejen přímým omezováním vývozu, ale rovněž nepřímými opatřeními, například když dodavatel
         motorových vozidel zavádí v rámci smluv o autorizovaném prodeji opatření, která ze systému prémií poskytovaných autorizovaným
         prodejcům vylučují prodej na vývoz, jelikož taková opatření působí na ekonomické podmínky uvedených operací.

      (viz body 67–68)
      5.     Pro posouzení, zda dohoda má být považována za zakázanou z důvodu narušování hospodářské soutěže, které je jejím důsledkem,
         je třeba přezkoumat hospodářskou soutěž ve skutečném rámci, který by vznikl nebýt sporné dohody.

      Proto za takové situace, jako v případě, že dodavatel motorových vozidel zavede v rámci smluv o autorizovaném prodeji opatření,
         která ze systému prémií poskytovaných autorizovaným prodejců vylučují prodej na vývoz, bylo namístě prošetřit chování těchto
         prodejců a soutěžní situaci na relevantním trhu za předpokladu, že by prodej na vývoz nebyl z politiky v oblasti prémií vyloučen.

      (viz body 72–73)
      6.     Důkaz o úmyslu účastníků dohody o omezování hospodářské soutěže není rozhodující pro zjištění, zda tato dohoda má za cíl takové
         omezování.

      Naproti tomu, ačkoli úmysl účastníků není pro určení omezující povahy dohody nezbytný, Komisi ani soudům Společenství nic
         nezakazuje, aby tento úmysl zohlednily.

      (viz body 77–78)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. dubna 2006 (*)

      „Kasační opravný prostředek – Dohody narušující hospodářskou soutěž – Článek 81 ES – Nařízení (EHS) č. 123/85 a (ES) č. 1475/95 – Distribuce motorových vozidel značky Opel – Rozdělení trhu – Omezení vývozu – Systém omezování prémií – Pokuta – Pokyny o metodě stanovování pokut“
      Ve věci C‑551/03 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 29. prosince 2003,
      General Motors BV, dříve General Motors Nederland BV a Opel Nederland BV, se sídlem v Lage Mosten (Nizozemsko), zastoupená D. Vandermeerschem
         a R. Sneldersem, advocaten, jakož i T. Graf, Rechtsanwalt, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      účastník řízení podávající kasační opravný prostředek,
      přičemž dalším účastníkem řízení je:
      Komise Evropských společenství, zastoupená W. Möllsem a A. Whelanem, jako zmocněnci, ve spolupráci s J. Flynnem, QC, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Malenovský, S. von Bahr (zpravodaj), A. Borg Barthet a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 14. července 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. října 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svým kasačním opravným prostředkem se General Motors BV domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství
         ze dne 21. října 2003, General Motors Nederland a Opel Nederland v. Komise (T‑368/00, Recueil, s. II‑4491, dále jen „napadený
         rozsudek“), kterým Soud částečně zrušil rozhodnutí Komise 2001/146/ES ze dne 20. září 2000 v řízení podle článku 81 Smlouvy
         o ES (věc COMP/36.356 – Opel) (Úř. věst. L 59, s. 1, dále jen „sporné rozhodnutí“).

       Skutkový základ sporu
      2       Skutkový základ a právní rámec, jak vyplývají z napadeného rozsudku, lze shrnout následovně.
      3       Opel Nederland BV (dále jen „Opel Nederland“) byla založena dne 30. prosince 1994 jako 100% dceřiná společnost General Motors
         Nederland BV (dále jen „General Motors Nederland“). Je jedinou tuzemskou společností prodávající pod značkou Opel v Nizozemsku.
         Předmět její činnosti zahrnuje dovoz, vývoz a velkoobchod s motorovými vozidly, jakož i náhradními díly a příslušenstvím.
         Tato společnost uzavřela smlouvy o autorizovaném prodeji a servisu s přibližně 150 autorizovanými prodejci, kteří se díky
         tomu stali součástí distribuční sítě Opel v Evropě jakožto autorizovaní další prodejci.

      4       Smlouvy o autorizovaném prodeji jsou za určitých podmínek vyňaty z použití čl. 85 odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 81 odst.
         1 ES), a to na základě nařízení Komise (EHS) č. 123/85 ze dne 12. prosince 1984 o použití čl. [81] odst. 3 Smlouvy o EHS na
         kategorie dohod o distribuci a servisu motorových vozidel (Úř. věst. 1985, L 15, s. 16). Uvedené nařízení bylo k 1. říjnu
         1995 nahrazeno nařízením Komise (ES) č. 1475/95 ze dne 28. června 1995 (Úř. věst. L 145, s. 25).

      5       Článek 3 odst. 10 písm. a) obou nařízení opravňuje výrobce nebo jeho dovozce, aby zakázal autorizovaným prodejcům dodávat
         smluvní zboží a odpovídající zboží dalšímu prodejci, který není součástí prodejní sítě. Naproti tomu ani jedno z nařízení
         neopravňuje výrobce či jeho dovozce, aby zakázal autorizovaným prodejcům dodávat smluvní zboží a odpovídající zboží konečným
         spotřebitelům, jejich zmocněným zprostředkovatelům či jiným autorizovaným prodejcům distribuční sítě výrobce nebo dovozce.

      6       Ve dnech 28. a 29. srpna 1996 Opel Nederland zaslala dopis 18 autorizovaným prodejcům, kteří v prvním pololetí roku 1996 vyvezli
         nejméně 10 vozidel. Dopis zněl takto:

      „[...] Zjistili jsme, že vaše společnost prodala v prvním pololetí roku 1996 značný počet motorových vozidel Opel do zahraničí.
         Jejich počet je natolik významný, že v nás vyvolává silné podezření, že tyto prodeje nejsou v souladu se zněním ani smyslem
         současné nebo budoucí smlouvy o autorizovaném prodeji Opel. [...] Máme v úmyslu porovnat vaši odpověď s údaji ve vašem účetnictví.
         O dalším postupu vás budeme informovat. Výše uvedené nemění nic na tom, že vaší zásadní povinností je dosahovat příznivých
         obchodních výsledků ve své oblasti odborného působení [...]“.

      7       Na schůzce dne 26. září 1996 vedení společnosti Opel Nederland rozhodlo o přijetí několika opatření týkajících se vývozu z Nizozemska.
         Zápis z této schůzky popisuje tato opatření následovně:

      „[...] Přijatá rozhodnutí:
      1)      Opel Nederland BV provede audit u všech autorizovaných prodejců (20), o nichž je známo, že uskutečňují vývozy. Pořadí priorit
         je sestupné, jak je uvedeno na seznamu vyvážejících autorizovaných prodejců ze dne 26. září 1996. Pan Naval [finanční ředitel]
         se postará o provedení auditu.

      2)      Pan de Heer [ředitel prodeje a marketingu] odpoví všem autorizovaným prodejcům, kteří odpověděli na první dopis o vývozních
         činnostech, jejž jim Opel zaslala. Budou tak informováni o provedení auditu i o potížích s dodáváním, které mají za následek
         omezené příděly motorových vozidel.

      3)      Regionální vedoucí prodeje budou v následujících dvou týdnech jednat s vyvážejícími autorizovanými prodejci o vývozních činnostech.
         Autorizovaným prodejcům se oznámí, že v důsledku problémů s dostupností zboží jim bude dodáno pouze (až do odvolání) takové
         množství výrobků, jež uvádí jejich norma hodnocení prodeje. Budou vyzváni, aby regionálnímu vedoucímu oznámili, které z objednávek
         v pořadníku si skutečně přejí obdržet. Bude pak na samotných autorizovaných prodejcích, aby vyřešili problémy, které by mohly
         nastat ve vztahu k jejich kupujícím.

      4)      Autorizovaní prodejci, kteří oznámí regionálnímu vedoucímu, že nehodlají ukončit vývoz motorových vozidel ve velkém měřítku,
         budou pozváni na setkání s pány De Leeuw [generálním ředitelem] a De Heer dne 22. října 1996.

      5)      Pan Notenboom [ředitel pro prodejní personál] požádá GMAC, aby ověřila stavy zásob autorizovaných prodejců za účelem stanovení
         přesného množství zbývajících výrobků. Lze očekávat, že v mezidobí bude značná část vyvezena.

      6)      Do budoucna nebude brán zřetel na motorová vozidla prodaná v rámci prodejních kampaní, která však nebudou zaregistrována v Nizozemsku.
         Naše konkurence uplatňuje podobná pravidla.

      7)      Pan Aukema [vedoucí pro podporu prodeje výrobků] vymaže jména vyvážejících autorizovaných prodejců ze seznamů sestavených
         pro propagační kampaně. Jejich další účast bude záviset na výsledcích auditu.

      8)      Pan Aelen [finanční personální ředitel] napíše autorizovaným prodejcům dopis, kterým je informuje o tom, že od 1. října 1996
         jim bude Opel Nederland BV účtovat 150 NLG za dodání (na požádání) úředních dovozních prohlášení, jako je schválení typu,
         i za přípravu celních dokladů pro některá motorová vozidla osvobozena od daně (určená například pro diplomaty).“

      8       Po dopisech ze dnů 28. a 29. srpna 1996 a odpovědích autorizovaných prodejců na ně zaslala Opel Nederland dne 30. září 1996
         dotyčným 18 autorizovaným prodejcům nový dopis. Ten zněl následovně:

      „[...] Jsme zklamáni vaší odpovědí, protože znamená, že nemáte sebemenší představu o společných zájmech všech autorizovaných
         prodejců Opel a Opel Nederland. Naše oddělení auditu ověří vaše prohlášení. Před obdržením výsledků kontroly nebudete dostávat
         informace o kampaních, jelikož si nemůžeme být jisti správností vašich údajů [...]“

      9       Plánované audity byly provedeny v období od 19. září do 27. listopadu 1996.
      10     Dne 24. října 1996 rozeslala Opel Nederland všem autorizovaným prodejcům oběžník o prodeji konečným uživatelům v zahraničí.
         Podle tohoto oběžníku mohli autorizovaní prodejci volně prodávat konečným uživatelům s pobytem či sídlem na území Evropské
         unie, kteří rovněž mohli využít služeb zprostředkovatele.

      11     V návaznosti na informace, podle nichž Opel Nederland sledovala strategii spočívající v systematickém narušování vývozů nových
         motorových vozidel z Nizozemska do jiných členských států, Komise Evropských společenství dne 4. prosince 1996 nařídila rozhodnutím
         provést šetření podle čl. 14 odst. 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články
         [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3). Tato šetření byla provedena ve dnech 11. a 12. prosince
         1996 u Opel Nederland a u de Van Twist, autorizovaného prodejce Opel v Dordrechtu (Nizozemsko).

      12     Dne 12. prosince 1996 Opel Nederland rozeslal autorizovaným prodejcům pokyny k prodeji nových motorových vozidel dalším prodejcům
         a zprostředkovatelům.

      13     Oběžníkem ze dne 20. ledna 1998 Opel Nederland informovala své autorizované prodejce o tom, že vyloučení vyplácení prémií
         v případě prodeje na vývoz bylo se zpětnou účinností zrušeno.

      14     Dne 21. dubna 1999 Komise doručila společnostem General Motors Nederland a Opel Nederland oznámení námitek.
      15     Dne 20. září 2000 Komise přijala sporné rozhodnutí.
       Sporné rozhodnutí
      16     Sporným rozhodnutím Komise žalobkyním uložila pokutu ve výši 43 milionů eur za porušení čl. 81 odst. 1 ES. V tomto rozhodnutí
         Komise dospěla k závěru, že Opel Nederland uzavřela s autorizovanými prodejci Opel usazenými v Nizozemsku smlouvy směřující
         k omezování či zákazu prodeje motorových vozidel Opel na vývoz konečným uživatelům s pobytem či sídlem v jiných členských
         státech a autorizovaným prodejcům Opel rovněž usazeným v jiných členských státech.

      17     Uvedený závěr se zakládal na následujících základních tvrzeních: zaprvé, v září 1996 Opel Nederland schválila obecnou strategii
         pro omezování či bránění veškerému prodeji na vývoz z Nizozemska; zadruhé, obecná strategie Opel Nederland byla uskutečňována
         prostřednictvím individuálních opatření prováděných po společné dohodě s autorizovanými prodejci v rámci obvyklého plnění
         smluv o autorizovaném prodeji, která se stala nedílnou součástí smluvních vztahů udržovaných Opel Nederland s autorizovanými
         prodejci své sítě selektivní distribuce v Nizozemsku.

      18     Podle sporného rozhodnutí zahrnovala obecná strategie zejména následující opatření:
      –       politiku omezující zásobování;
      –       politiku omezující prémie s vyloučením prodeje na vývoz konečným spotřebitelům z prémiových kampaní na maloobchodní prodej,
         uplatňovanou od 1. října 1996 do 20. ledna 1998;

      –       přímý zákaz vývozu bez rozdílu uplatňovaný od 31. srpna do 24. října 1996, pokud šlo o prodej konečným spotřebitelům, a od
         31. srpna do 12. prosince 1996, pokud šlo o prodej jiným autorizovaným prodejcům Opel.

      19     Co se týče stanovení výše pokuty, sporné rozhodnutí uvádí, že Komise byla na základě ustanovení článku 15 nařízení č. 17 povinna
         vzít v úvahu všechny okolnosti projednávaného případu, zvláště pak závažnost a délku trvání protiprávního jednání.

      20     Ve sporném rozhodnutí Komise kvalifikovala protiprávní jednání jako velmi závažné, jelikož Opel Nederland bránila dosažení
         cíle jednotného trhu. Vzala v úvahu významné postavení značky Opel na relevantních trzích v Unii. Podle tohoto rozhodnutí
         se účinky protiprávního jednání rozšířily i na trhy jiných členských států. Opel Nederland údajně jednala úmyslně, jelikož
         nemohla přehlédnout skutečnost, že účelem dotčených opatření bylo omezovat hospodářskou soutěž. V závěru měla Komise za to,
         že částka 40 milionů eur byla přiměřeným základem pro stanovení výše pokuty.

      21     Pokud jde o délku trvání protiprávního jednání, Komise se domnívala, že protiprávní jednání trvalo od konce srpna či začátku
         září 1996 do ledna 1998, tedy 17 měsíců, což představuje střednědobé protiprávní jednání. Po zohlednění délky trvání tří zvláštních
         opatření považovala Komise za odůvodněné zvýšit částku 40 milionů eur o 7,5 %, tj. o 3 miliony eur, aby výše pokuty činila
         43 milionů eur.

      22     Nakonec se Komise domnívala, že v projednávaném případě nebylo polehčujících okolností, zejména proto, že Opel Nederland i po
         šetřeních uskutečněných ve dnech 11. a 12. prosince 1996 pokračovala v provádění základního prvku předmětného protiprávního
         jednání, a sice politiky omezující prémie.

       Napadený rozsudek
      23     Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 30. listopadu 2000 General Motors Nederland a Opel Nederland podaly žalobu, kterou se domáhaly
         zrušení sporného rozhodnutí a podpůrně zrušení či snížení pokuty uložené tímto rozhodnutím.

      24     V rámci prvního žalobního důvodu General Motors Nederland a Opel Nederland popřely, že by Opel Nederland někdy schválila strategii
         pro omezování či bránění veškerému vývozu bez rozdílu. Z přesného znění dokumentů, z nichž Komise vycházela, zejména ze zápisu
         ze schůzky ze dne 26. září 1996, vyplývá, že jediným cílem strategie bylo omezit nepovolený prodej na vývoz neautorizovaným
         dalším prodejcům, který tehdy platné smlouvy o autorizovaném prodeji zakazovaly, a nikoli omezit dovolený vývoz ke konečným
         spotřebitelům či jiným autorizovaným prodejcům.

      25     Soud v bodě 45 napadeného rozsudku konstatoval, že tvrzení Komise se zakládala na zápisu ze schůzky vedení ze dne 26. září
         1996, který je výsledným dokumentem týkajícím se opatření přijatých nejvyššími vedoucími pracovníky Opel Nederland.

      26     V bodě 47 napadeného rozsudku Soud uvedl, že tvrzení žalobkyň, podle nichž Opel Nederland pouze usilovala o omezení vývozu
         odporujícího smlouvám o autorizovaném prodeji, text zápisu nijak nedokládá.

      27     V bodě 48 napadeného rozsudku Soud dodal, že tento výklad potvrdilo studium několika interních dokumentů, které prokazují,
         že vedoucí pracovníci Opel Nederland byli znepokojeni nárůstem vývozu a že uvažovali o opatřeních zaměřených na omezení, ne-li
         zastavení veškerého vývozu.

      28     Soud dále v bodě 49 napadeného rozsudku poukázal na to, že rozhodnutí Opel Nederland ukončit poskytování prémií za prodej
         na vývoz se ze své povahy mohlo týkat pouze prodeje, který byl v souladu se smlouvami o autorizovaném prodeji, protože prémie
         nikdy nebyly poskytovány za prodej jiným příjemcům než konečným spotřebitelům.

      29     Soud v bodě 50 napadeného rozsudku dodal, že výklad Komise byl podložen i skutečností, že v okamžiku přijetí rozhodnutí nebyl
         audit u autorizovaných prodejců, kteří byli podezíráni z prodeje na vývoz, prozatím proveden, a že Opel Nederland tudíž nemohla
         vědět, zda „vyvážející“ autorizovaní prodejci skutečně umožnili prodej neautorizovaným dalším prodejcům.

      30     V bodě 56 napadeného rozsudku Soud konstatoval, že Komise oprávněně dospěla k závěru, že Opel Nederland schválila dne 26.
         září 1996 obecnou strategii zaměřenou na narušování veškerého vývozu.

      31     V rámci svého druhého žalobního důvodu General Motors Nederland a Opel Nederland uplatňovaly, že se Komise dopustila nesprávného
         právního posouzení a nesprávného skutkového zjištění, když konstatovala, že Opel Nederland zavedla politiku omezující zásobování
         v rozporu s článkem 81 ES.

      32     V bodě 88 napadeného rozsudku Soud konstatoval, že nebylo dostatečně právně prokázáno, že by opatření omezující zásobování
         bylo autorizovaným prodejcům sděleno tím spíše, že by se opatření stalo součástí smluvních vztahů mezi Opel Nederland a jejími
         autorizovanými prodejci.

      33     Za těchto podmínek měl Soud za to, že druhý žalobní důvod byl opodstatněný. Zrušil proto část sporného rozhodnutí, která konstatovala
         existenci opatření omezujícího zásobování v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES.

      34     V rámci třetího žalobního důvodu General Motors Nederland a Opel Nederland tvrdily, že se Komise dopustila nesprávného skutkového
         zjištění a nesprávného právního posouzení, když se domnívala, že Opel Nederland zavedla systém omezování prémií v maloobchodě
         v rozporu s článkem 81 ES.

      35     V bodě 98 napadeného rozsudku Soud nejprve uvedl, že vyloučení prodeje na vývoz ze systému prémií, které se stalo nedílnou
         součástí smluv o autorizovaném prodeji mezi Opel Nederland a jejími autorizovanými prodejci, představovalo dohodu podle čl.
         81 odst. 1 ES.

      36     Soud poté v bodě 99 a následujících přezkoumal, zda účelem dotčeného opatření bylo omezit hospodářskou soutěž.
      37     V bodě 100 napadeného rozsudku Soud měl za to, že Komise oprávněně tvrdila, že v důsledku ukončení poskytování prémií za prodej
         na vývoz se hospodářský prostor, jímž autorizovaní prodejci disponovali při uskutečňování takového prodeje, ve srovnání s prostorem,
         jímž disponovali při uskutečňování vnitrostátního prodeje, zmenšil. V tomto ohledu uvedl, že autorizovaní prodejci byli donuceni
         buď uplatňovat vůči zahraničním zákazníkům méně výhodné podmínky než vůči zákazníkům tuzemským, anebo se spokojit s nižším
         ziskem z prodeje na vývoz. Podle Soudu mělo zrušení prémií za prodej na vývoz za následek nižší atraktivitu tohoto prodeje
         pro zahraniční zákazníky anebo pro autorizované prodejce. Soud se proto domníval, že opatření ze své povahy mohlo negativně
         ovlivnit prodej na vývoz, aniž by bylo omezeno zásobování.

      38     S odkazem na posouzení prvního žalobního důvodu Soud v bodě 101 napadeného rozsudku dodal, že opatření přijatá vedením společnosti
         Opel Nederland byla vyvolána zvýšením prodeje na vývoz a směřovala k jeho snížení.

      39     S ohledem na povahu opatření i jeho cíle a na hospodářské okolnosti, za nichž mělo být prováděno, se Soud v bodě 102 napadeného
         rozsudku domníval, že v souladu s ustálenou judikaturou uvedené opatření představovalo dohodu, jejímž cílem je omezování hospodářské
         soutěže (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 1. února 1978, Miller v. Komise, 19/77, Recueil, s. 131, bod 7;
         ze dne 8. listopadu 1983, IAZ a další v. Komise, 96/82 až 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 a 110/82, Recueil, s. 3369, body
         23 až 25, a ze dne 28. března 1984, CRAM a Rheinzink v. Komise, 29/83 a 30/83, Recueil, s. 1679, bod 26).

      40     Podpůrně General Motors Nederland a Opel Nederland uplatňovaly, že uložená pokuta ve výši 43 milionů eur nebyla přiměřená
         závažnosti ani délce trvání protiprávního jednání. Navíc Komise údajně nevzala do úvahy chybějící úmysl dopustit se protiprávního
         jednání, omezený dopad tohoto jednání na obchod uvnitř Společenství ani nápravná opatření, která Opel Nederland přijala z vlastní
         iniciativy.

      41     V bodě 199 napadeného rozsudku Soud považoval základní částku pokuty stanovenou na 40 milionů eur, za předpokladu existence
         tří dovolávaných opatření, za opodstatněnou a ve sporném rozhodnutí řádně odůvodněnou. Soud se ovšem v bodě 200 napadeného
         rozsudku domníval, že bylo namístě snížit tuto částku vzhledem ke skutečnosti, že existence opatření o zásobování nebyla prokázána.
         Za těchto okolností Soud stanovil základní částku pokuty vzhledem k závažnosti protiprávního jednání na 33 milionů eur. V bodě
         203 napadeného rozsudku se Soud domníval, že zvýšení částky o 7,5 % provedené Komisí s ohledem na délku trvání protiprávních
         jednání bylo rovněž opodstatněné. Výše pokuty byla proto stanovena na 35 475 000 eur.

       Ke kasačnímu opravnému prostředku
      42     General Motors Nederland a Opel Nederland navrhují, aby Soudní dvůr:
      –       zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž se týká údajné obecné strategie Opel Nederland omezující vývoz, jakož i politiky
         Opel Nederland v oblasti prémií a v němž v tomto ohledu potvrzuje pokutu;

      –       zrušil sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž doposud nebylo zrušeno napadeným rozsudkem a v němž se týká údajné strategie vývozu
         Opel Nederland a politiky Opel Nederland v oblasti prémií a v němž v tomto ohledu ukládá pokutu;

      –       v každém případě snížil pokutu ve výši 35 475 000 eur;
      –       podpůrně vrátil věc Soudu, aby ji v souladu s rozsudkem Soudního dvora opětovně přezkoumal;
      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      43     Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek a aby uložil společnostem General Motors Nederland a Opel
         Nederland náhradu nákladů řízení.

      44     Dopisem ze dne 20. června 2005 byl Soudní dvůr společnostmi General Motors Nederland a Opel Nederland informován o skutečnosti,
         že uvedené společnosti fúzovaly a utvořily jedinou společnost s obchodní firmou „General Motors BV“ (dále jen „General Motors“).

       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace General Motors
      45     Prvním důvodem kasačního opravného prostředku General Motors uplatňuje, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení,
         když potvrdil zjištění Komise, podle nějž Opel Nederland prováděla obecnou politiku omezování veškerého vývozu.

      46     General Motors zaprvé tvrdí, že úvahy Soudu zjevně zkreslily text zápisu ze schůzky ze dne 26. září 1996, který neobsahuje
         žádnou zmínku o jakékoli obecné strategii pro omezování veškerého vývozu.

      47     General Motors zadruhé uplatňuje, že Soud porušil povinnost uvést odůvodnění jednak tím, že se domníval, že Komise nezaložila
         svá tvrzení na interních dokumentech Opel Nederland, a jednak tím, že pro učinění závěru o existenci obecné strategie pro
         omezování veškerého vývozu sám ve skutečnosti vycházel z týchž dokumentů.

      48     General Motors má zatřetí za to, že úvahy Soudu jsou uvažováním v kruhu. Tvrdí, že Soud pro učinění závěru o existenci obecné
         strategie pro omezování vývozu motorových vozidel nejprve vycházel z politiky v oblasti prémií a následně se pro stanovení
         omezující povahy politiky v oblasti prémií opřel o údajnou obecnou strategii.

      49     General Motors nakonec uplatňuje, že Soud porušil povinnost uvést odůvodnění a že zkreslil důkazy, když v bodě 50 napadeného
         rozsudku tvrdil, že výklad Komise byl podložen skutečností, že v okamžiku konání schůzky dne 26. září 1996 nebyl prozatím
         proveden audit u autorizovaných prodejců, kteří byli podezíráni z prodeje na vývoz, a že Opel Nederland tudíž nemohla vědět,
         zda „vyvážející“ autorizovaní prodejci skutečně umožnili prodej neautorizovaným dalším prodejcům. Podle General Motors byl
         totiž před schůzkou dne 26. září 1996 proveden přinejmenším jeden audit. Krom toho před touto schůzkou byl autorizovaným prodejcům
         zaslán dopis, ve kterém Opel Nederland údajně žádala informace o dodržování pravidel prodeje, ale na který z jejich strany
         neobdržela žádnou uspokojivou odpověď.

       Závěry Soudního dvora
      50     Jak zdůrazňuje generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, General Motors svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku
         ve skutečnosti usiluje, ačkoli se dovolává nesprávného odůvodnění, o zpochybnění posouzení skutkového stavu provedeného Soudem,
         a zejména o zpochybnění důkazní hodnoty některých skutečností a dokumentů, které Soud vedly k závěru, že Opel Nederland schválila
         obecnou strategii pro bránění veškerému vývozu.

      51     ZZ článku 225 ES a z prvního pododstavce článku 58 Statutu Soudního dvora v tomto ohledu vyplývá, že jedině Soud je příslušný
         jednak zjistit skutkový stav, kromě případu, kdy věcná nesprávnost těchto zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu
         byly předloženy, a jednak tento skutkový stav posoudit. Pokud Soud zjistil nebo posoudil skutkový stav, Soudní dvůr je na
         základě článku 225 ES příslušný k výkonu přezkumu právní kvalifikace těchto skutkových okolností a právních důsledků, které
         z nich Soud vyvodil (viz zejména rozsudek ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417,
         bod 23).

      52     Soudní dvůr tedy není příslušný ke zjišťování skutkového stavu ani v zásadě k přezkoumávání důkazů, které Soud přijal na podporu
         tohoto skutkového stavu. Pokud totiž tyto důkazy byly řádně získány a byly dodrženy obecné právní zásady a procesní pravidla
         použitelná v oblasti důkazního břemene a zajišťování důkazů, přísluší samotnému Soudu posoudit hodnotu, kterou je třeba přidělit
         důkazům, které mu byly předloženy (viz zejména usnesení ze dne 17. září 1996, San Marco v. Komise, C‑19/95 P, Recueil, s. I‑4435,
         bod 40). Takové posouzení tudíž nepředstavuje, s výhradou případu zkreslování těchto důkazů, právní otázku, která by jako
         taková podléhala přezkumu Soudního dvora (výše uvedený rozsudek Baustahlgewebe v. Komise, bod 24).

      53     Je proto třeba přezkoumat pouze argumenty General Motors směřující k prokázání toho, že Soud zkreslil důkazy.
      54     V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že takové zkreslení musí zjevně vyplývat z písemností ve spisu, aniž by bylo nutné
         provést nové posouzení skutkového stavu a důkazů (usnesení ze dne 9. července 2004, Fichtner v. Komise, C‑116/03 P, nezveřejněné
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 34).

      55     Pokud jde o argument General Motors, podle kterého Soud zkreslil text zápisu ze schůzky ze dne 26. září 1996, když potvrdil,
         že zápis prokazuje obecnou strategii pro omezování prodeje na vývoz, je nesporné, že General Motors Nederland a Opel Nederland
         před Soudem uznaly, že dokumenty, z nichž vycházela Komise, zejména pak uvedený zápis, prokazují existenci strategie pro omezování
         prodeje na vývoz neautorizovaným dalším prodejcům, který smlouvy o autorizovaném prodeji zakazují.

      56     Jelikož zápis ze dne 26. září 1996 uvádí různá opatření zaměřená na omezování vývozu, a zejména na vyloučení prodeje na vývoz
         z prémiových kampaní, aniž by rozlišoval mezi vývozem řádným a vývozem, který je v rozporu s pravidly, General Motors neprokázala,
         že by Soud uvedený dokument zjevně zkreslil.

      57     Pokud jde o argument General Motors, podle něhož Soud zkreslil důkazy, když v bodě 50 napadeného rozsudku přiznal určitou
         důležitost okolnosti, že veškerý audit u autorizovaných prodejců proběhl po 26. září 1996, postačí konstatovat, že tvrzení
         Soudu v tomto bodě v žádném případě nemůže představovat takové zkreslení důkazů, které by mohlo ovlivnit závěr Soudu o existenci
         výše uvedené obecné strategie.

      58     Za těchto okolností musí být první důvod kasačního opravného prostředku zamítnut zčásti jako nepřípustný a zčásti jako neopodstatněný.
       K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace General Motors
      59     Druhým důvodem kasačního opravného prostředku General Motors uplatňuje, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení,
         když potvrdil tvrzení Komise, podle nějž Opel Nederland zavedla systém omezování prémií v maloobchodě v rozporu s článkem
         81 ES.

      60     General Motors zaprvé tvrdí, že dohodu lze považovat za dohodu s omezujícím cílem ve smyslu článku 81 ES pouze tehdy, pokud
         je zjevně na první pohled jejím jediným cílem anebo zjevným důsledkem citelně omezit hospodářskou soutěž. Podle General Motors
         nemůže být politika Opel Nederland v oblasti prémií za takovou dohodu považována.

      61     Zadruhé General Motors tvrdí, že judikatura týkající se zákazu vývozu či jiných překážek vývozu uvedená Soudem v bodě 102
         napadeného rozsudku, nepodporuje závěr Soudu, podle kterého má být politika Opel Nederland v oblasti prémií kvalifikována
         jako dohoda s omezujícím cílem ve smyslu článku 81 ES. Příliš široký výklad tohoto pojmu by mimoto mohl vést k postihu dohod
         zcela neškodných pro hospodářskou soutěž a, bez možnosti jeho vyvrácení, k porušení presumpce neviny a porušení práva být
         vyslechnut.

      62     Zatřetí se General Motors domnívá, že srovnání vnitrostátního prodeje s prodejem na vývoz provedené Soudem v bodě 100 napadeného
         rozsudku je irelevantní. General Motors uvádí, že jelikož autorizovaní prodejci mohli dosáhnout zisku nezávisle na zaplacení
         prémií a jelikož zásobování vozidly nebylo omezeno, nesnížila politika Opel Nederland v oblasti prémií zájem nizozemských
         autorizovaných prodejců o vývoz během prémiových kampaní. V každém případě General Motors uplatňuje, že vzhledem k velkým
         rozdílům v ekonomických podmínkách vnitrostátního prodeje v Nizozemsku a prodeje na vývoz, zejména s ohledem na vysoké nizozemské
         zdanění motorových vozidel, nevede vyloučení prodeje na vývoz z prémiových kampaní nutně ke zvýšení cen či ke snížení zisků
         z prodeje na vývoz oproti vnitrostátními prodeji.

      63     Začtvrté General Motors uplatňuje, že Soud v bodě 101 napadeného rozsudku pro učinění závěru o existenci dohody s omezujícím
         cílem ve smyslu článku 81 ES nesprávně vycházel z úmyslu Opel Nederland. Cíl dohody ve smyslu tohoto článku přitom musí být
         posouzen objektivně, a nikoli s odkazem na subjektivní úmysl účastníka.

       Závěry Soudního dvora
      64     Pokud jde o první část tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, postačí konstatovat, jak uvádí generální advokát v bodě
         67 svého stanoviska, že na rozdíl od tvrzení General Motors dohodu lze považovat za dohodu s omezujícím cílem i tehdy, pokud
         omezení hospodářské soutěže není jejím jediným účelem, ale sleduje také jiné legitimní cíle (viz rozsudky ze dne 13. července
         1966, Consten a Grundig v. Komise, 56/64 a 58/64, Recueil, s. 429, 496; IAZ a další v. Komise, bod 25 výše; ze dne 8. července
         1999, Montecatini v. Komise, C‑235/92 P, Recueil, s. I‑4539, bod 122, a ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij
         a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375,
         bod 491).

      65     Z toho vyplývá, že první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta.
      66     Pokud jde o druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku, z judikatury uvedené v bodě 102 napadeného rozsudku,
         jak také Soud v tomto bodě správně zdůrazňuje, vyplývá, že pro zjištění, zda dohoda má omezující cíl ve smyslu článku 81 ES,
         je namístě brát zřetel nejen na její znění, ale s ohledem na ekonomický a právní kontext i na další faktory, jako jsou cíle
         sledované dohodou jako takovou.

      67     Přestože se judikatura uvedená v bodě 102 napadeného rozsudku týká zákazu vývozu či obdobných omezení, vyplývá z ní, že dohoda
         v oblasti distribuce má omezující cíl ve smyslu článku 81 ES, pokud jasně vyjadřuje vůli znevýhodňovat prodej na vývoz oproti
         vnitrostátnímu prodeji, a vede tak k rozdělování relevantního trhu (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený rozsudek IAZ,
         bod 23).

      68     Jak uvádí generální advokát v bodě 72 svého stanoviska, uvedeného cíle může být dosaženo nejen přímým omezováním vývozu, ale
         rovněž takovými nepřímými opatřeními, jaká jsou předmětem projednávaného případu, jelikož působí na ekonomické podmínky těchto
         operací.

      69     Zdá se proto, že Soud mohl podepřít své úvahy odkazem na judikaturu uvedenou v bodě 102 napadeného rozsudku.
      70     Za těchto okolností se nelze ani domnívat, že by tento rozsudek obsahoval příliš rozšiřující definici pojmu dohody s omezujícím
         cílem ve smyslu článku 81 ES, porušuje přitom presumpci neviny či právo být vyslechnut.

      71     Je proto třeba druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout.
      72     Pokud jde dále o třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku, je namístě poukázat na to, že podle ustálené judikatury
         je třeba pro posouzení, zda dohoda má být považována za zakázanou z důvodu narušování hospodářské soutěže, které je jejím
         důsledkem, přezkoumat hospodářskou soutěž ve skutečném rámci, který by vznikl nebýt sporné dohody (viz rozsudky ze dne 28.
         května 1998, Deere v. Komise, C‑7/95 P, Recueil, s. I‑3111, bod 76, a New Holland Ford v. Komise, C‑8/95 P, Recueil, s. I‑3175,
         bod 90).

      73     Jak uvádí generální advokát v bodě 74 svého stanoviska, za takové situace, jaká je v projednávaném případě, bylo namístě prošetřit
         chování nizozemských autorizovaných prodejců a soutěžní situaci na relevantním trhu za předpokladu, že by prodej na vývoz
         nebyl z politiky v oblasti prémií vyloučen.

      74     Zdá se, že Soud takové šetření skutečně provedl, když zejména v bodě 100 napadeného rozsudku konstatoval, že v důsledku ukončení
         poskytování prémií za prodej na vývoz se hospodářský prostor, jímž autorizovaní prodejci disponovali při uskutečňování takového
         prodeje, ve srovnání s prostorem, jímž disponovali při uskutečňování vnitrostátního prodeje, zmenšil.

      75     Skutečnost, že vnitrostátní prodej v Nizozemsku a prodej na vývoz se při chybějící daňové harmonizaci neřídí stejnými podmínkami,
         nemá na uvedený závěr vliv.

      76     S přihlédnutím k výše uvedenému je namístě zamítnout třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku jako neopodstatněnou.
      77     Nakonec, pokud jde o čtvrtou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku, podle níž se Soud v bodě 101 napadeného rozsudku
         dopustil nesprávného posouzení, když vycházel z úmyslu Opel Nederland omezovat hospodářskou soutěž, je namístě upřesnit, že
         důkaz o takovém úmyslu není rozhodující pro zjištění, zda dohoda má za cíl takové omezování (viz v tomto smyslu výše uvedené
         rozsudky Miller v. Komise, bod 18, jakož i CRAM a Rheinzink v. Komise, bod 26).

      78     Naproti tomu, ačkoli úmysl účastníků není pro určení omezující povahy dohody nezbytný, Komisi ani soudům Společenství nic
         nezakazuje, aby tento úmysl zohlednily (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek IAZ a další v. Komise, body 23 až 25).

      79     Z toho vyplývá, jak uvádí i generální advokát v bodě 79 svého stanoviska, že Soud za účelem zjištění, zda vyloučení prodeje
         na vývoz sledovalo omezující cíl ve smyslu článku 81 ES, mohl oprávněně vycházet také z úmyslů Opel Nederland.

      80     Je proto třeba zamítnout i čtvrtou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku, potažmo druhý důvod kasačního opravného
         prostředku v plném rozsahu.

       Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace General Motors
      81     General Motors uplatňuje, že Soud se dopustil nesprávného právního posouzení, když v podstatě potvrdil výpočet pokuty provedený
         Komisí ve sporném rozhodnutí.

      82     Zaprvé se domnívá, že odůvodnění napadeného rozsudku týkající se pokuty porušuje čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, jelikož se
         zakládá na nesprávných závěrech o existenci údajné obecné strategie pro omezování vývozu a o souladu politiky v oblasti prémií
         s článkem 81 ES.

      83     Zadruhé General Motors tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení a zkreslil důkazy, když se domníval, že úkony
         Opel Nederland nepředstavovaly ukončení protiprávního jednání po prvním zásahu Komise.

      84     Zatřetí General Motors uplatňuje, že Komise v několika dalších případech uznala, že rychlé ukončení protiprávního jednání
         představuje polehčující okolnost, která odůvodňuje snížení pokuty. Zejména se odkazuje na rozhodnutí Komise 2002/405/ES ze
         dne 20. června 2001 v řízení podle článku 82 Smlouvy o ES (věc COMP/E‑2/36.041/PO – Michelin) (Úř. věst. 2002, L 143, s. 1),
         v němž ukončení protiprávního jednání, ke kterému došlo před oznámením námitek, ale tři roky po zahájení šetření a jeden a půl
         roku poté, co Komise provedla šetření na místě, vedlo ke vzniku „práva na polehčující okolnosti“.

       Závěry Soudního dvora
      85     Je třeba nejprve konstatovat, že první část třetího důvodu kasačního opravného prostředku přímo souvisí s argumenty, které
         General Motors uvedla na podporu prvních dvou důvodů, podle nichž systém prémií neporušuje článek 81 ES. Jelikož tyto argumenty
         byly zamítnuty v rámci přezkoumání uvedených důvodů, je proto třeba první část třetího důvodu kasačního opravného prostředku
         zamítnout.

      86     Pokud jde o druhou a třetí část třetího důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba poukázat na skutečnost, že pokyny
         o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO stanoví, že základní
         částka může být snížena z důvodů polehčujících okolností, jako například ukončení protiprávního jednání po prvním zásahu Komise.

      87     Je nesporné, že Opel Nederland zrušila systém prémií až dne 20. ledna 1998, tj. více než rok po prvním zásahu Komise.
      88     Za těchto okolností, přestože Komise ve srovnatelné situaci pokutu snížila, Soud mohl v bodě 204 napadeného rozsudku oprávněně
         konstatovat, že Komise nebyla povinna zohlednit polehčující okolnosti ve sporném rozhodnutí.

      89     Je proto namístě zamítnout druhou i třetí část třetího důvodu kasačního opravného prostředku, potažmo třetí důvod kasačního
         opravného prostředku v plném rozsahu.

      90     Protože žádný z důvodů, jichž se General Motors na podporu svého kasačního opravného prostředku dovolávala, není opodstatněný,
         je namístě kasační opravný prostředek zamítnout.

       K nákladům řízení
      91     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, který se na řízení o opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož jednacího
         řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve
         věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od General Motors požadovala a že posledně uvedená
         neměla ve věci úspěch, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      General Motors BV se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.