title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 20. května 2008. # Brigitte Bosmann proti Bundesagentur für Arbeit - Familienkasse Aachen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Köln - Německo. # Sociální zabezpečení - Rodinné přídavky - Pozastavení nároku na dávky - Článek 13 odst. 2 písm. a) nařízení (EHS) č. 1408/71 - Článek 10 nařízení (EHS) č. 574/72 - Použitelné právní předpisy - Poskytování dávek v členském státě bydliště, který není příslušným státem. # Věc C-352/06.

text:
      Věc C-352/06
      Brigitte Bosmann
      v.
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Köln)
      „Sociální zabezpečení – Rodinné přídavky – Pozastavení nároku na dávky – Článek 13 odst. 2 písm. a) nařízení (EHS) č. 1408/71 – Článek 10 nařízení (EHS) č. 574/72 – Použitelné právní předpisy – Poskytování dávek v členském státě bydliště, který není příslušným státem“
      Shrnutí rozsudku
      Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Použitelné právní předpisy – Právní předpisy členského státu zaměstnání
      [Článek 42 ES; nařízení Rady č. 1408/71, ve znění nařízení č. 647/2005, čl. 13 odst. 2 písm. a)]
      Článek 13 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71, ve znění nařízení č. 647/2005, podle nějž podléhá osoba zaměstnaná na území
         jednoho členského státu právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu, je nutno vykládat
         ve světle článku 42 ES, který směřuje k usnadnění volného pohybu pracovníků a znamená zejména, že migrující pracovníci nesmějí
         ztratit své nároky na dávky sociálního zabezpečení ani jim nesmí být snížena částka těchto dávek z důvodu, že využili právo
         na volný pohyb, které jim přiznává Smlouva.

      Z toho vyplývá, že uvedený článek nebrání tomu, aby migrující pracovník, který podléhá systému sociálního zabezpečení členského
         státu zaměstnání, pobíral na základě vnitrostátních právních předpisů členského státu bydliště rodinné dávky v posledně uvedeném
         státě.

      Předkládajícímu soudu přísluší určit, zda je otázka, zda se pracovník po každém pracovním dni vrací do místa bydliště rodiny
         v dotyčném členském státě, rozhodná pro účely posouzení, zda takovýto pracovník splňuje podmínky pro přiznání dotčené rodinné
         dávky v tomto státě podle jeho právních předpisů.

       (viz body 29, 33, 37, výrok 1–2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      20. května 2008(*)

      „Sociální zabezpečení – Rodinné přídavky – Pozastavení nároku na dávky – Článek 13 odst. 2 písm. a) nařízení (EHS) č. 1408/71 – Článek 10 nařízení (EHS) č. 574/72 – Použitelné právní předpisy – Poskytování dávek v členském státě bydliště, který není příslušným státem“
      Ve věci C‑352/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Finanzgericht Köln
         (Německo) ze dne 10. srpna 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 25. srpna 2006, v řízení

      Brigitte Bosmann
      proti
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, A. Tizzano, předsedové senátů, K. Schiemann
         (zpravodaj), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský a J. Klučka, soudci,

      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za B. Bosmann H. Knopsem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a C. Schulze‑Bahr, jako zmocněnci,
      –        za španělskou vládu F. Díezem Morenou, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství V. Kreuschitzem a I. Kaufmann‑Bühler, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. listopadu 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června
         1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky
         pohybující se v rámci Společenství, jakož i článku 10 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví
         prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71, v jejich znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne
         2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES)
         č. 647/2005 ze dne 13. dubna 2005 (Úř. věst. L 117, s. 1, dále jen „nařízení č. 1408/71“ a „nařízení č. 574/72“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi B. Bosmann a Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen (spolkový úřad
         práce – pokladna rodinných přídavků Cáchy, dále jen „Bundesagentur“) ve věci odmítnutí poskytnout rodinné přídavky v Německu.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Nařízení č. 1408/71
      3        První a pátý bod odůvodnění nařízení č. 1408/71 zní takto:

      „vzhledem k tomu, že pravidla pro koordinaci vnitrostátních právních předpisů v oblasti sociálního zabezpečení spadají do
         rámce volného pohybu pracovníků, kteří jsou státními příslušníky členských států, a měla by proto přispívat ke zlepšení jejich
         životní úrovně a pracovních podmínek;

      […]
      vzhledem k tomu, že je nezbytné v rámci uvedené koordinace zaručit uvnitř Společenství pracovníkům žijícím v členských státech
         a osobám jimi vyživovaným a pozůstalým po nich rovnost zacházení s ohledem na různé vnitrostátní právní předpisy“.

      4        Osmý až desátý bod odůvodnění tohoto nařízení uvádí:

      „vzhledem k tomu, že zaměstnané osoby a osoby samostatně výdělečně činné pohybující se ve Společenství by měly podléhat systému
         sociálního zabezpečení pouze jednoho členského státu, aby se zamezilo souběhu použitelných vnitrostátních právních předpisů
         a složitostem, které by z toho mohly vyplývat;

      vzhledem k tomu, že je třeba omezit, jak je to jen možné, počet a dosah případů, kdy osoba odchylně od obecného pravidla podléhá
         současně právním předpisům dvou členských států;

      vzhledem k tomu, že k co nejúčinnějšímu zaručení rovnosti zacházení pro všechny pracovníky působící na území členského státu
         je vhodné jako obecné pravidlo stanovit, že se použijí právní předpisy členského státu, ve kterém dotyčná osoba vykonává zaměstnání
         nebo samostatnou výdělečnou činnost“.

      5        Článek 13 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Obecná pravidla“, stanoví:

      „1.      S výhradou článků 14c a 14f podléhají osoby, na které se vztahuje toto nařízení, pouze právním předpisům jediného státu. Tyto
         právní předpisy se určují v souladu s touto hlavou.

      2.      S výhradou článků 14 až 17:
      a)      osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného
         členského státu nebo i když podnik nebo zaměstnavatel, který ji zaměstnává, má sídlo nebo místo podnikání na území jiného
         členského státu;

      […]“
      6        Článek 73 tohoto nařízení, nazvaný „Zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, jejichž rodinní příslušníci mají
         bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát“, stanoví:

      „Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná podléhající právním předpisům členského státu má nárok pro své rodinné
         příslušníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, na rodinné dávky stanovené právními předpisy prvního členského státu,
         jako by měli bydliště na jeho území, není-li v příloze VI stanoveno jinak.“

       Nařízení č. 574/72
      7        Článek 10 odst. 1 nařízení č. 574/72, nazvaný „Pravidla použitelná na zaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou
         v případě souběhu nároků na rodinné dávky nebo přídavky“, stanoví:

      „1.      a)     Nárok na rodinné dávky nebo přídavky náležející podle právních předpisů, podle kterých nepodléhá získání nároku na ně podmínce
         pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, se pozastavuje, jestliže po stejnou dobu a pro stejného rodinného
         příslušníka dávky náležejí buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů jiného členského státu, nebo podle článků 73,
         74, 77 nebo 78 nařízení [č. 1408/71], do výše těchto dávek.

               b)     Pokud je však výdělečná činnost vykonávána na území prvního členského státu:
      i)      v případě dávek náležejících buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů jiného členského státu, nebo podle článků 73
         nebo 74 nařízení [č. 1408/71], osobou mající nárok na rodinné dávky nebo osobou, které jsou dávky vypláceny, pozastavuje se
         nárok na rodinné dávky náležející buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů uvedeného jiného členského státu, nebo
         podle uvedených článků, do výše částky rodinných dávek stanovených právními předpisy členského státu, na jehož území má rodinný
         příslušník bydliště. Náklady na dávky vyplácené členským státem, na jehož území má rodinný příslušník bydliště, nese uvedený
         členský stát;

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      8        Ustanovení § 62 odst. 1 bodu 1 zákona o dani z příjmů (Einkommensteuergesetz) stanoví:

      „Nárok na rodinné přídavky na děti […] má podle tohoto zákona osoba s bydlištěm nebo obvyklým místem pobytu v tuzemsku.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      9        Brigitte Bosmann, belgická státní příslušnice bydlící v Německu, je matkou samoživitelkou dvou dětí narozených v roce 1983
         a v roce 1985. Tyto děti bydlí rovněž v Německu a studují zde.

      10      Brigitte Bosmann má v zásadě nárok na německé rodinné přídavky upravené v § 62 zákona o dani z příjmů, které jí také nejprve
         byly Bundesagentur přiznány. Nicméně poté, co B. Bosmann začala dne 1. září 2005 vykonávat výdělečnou činnost v Nizozemsku,
         jí bylo vyplácení těchto přídavků od října 2005 odmítnuto rozhodnutím ze dne 18. října 2005. Bundesagentur vyložila příslušná
         ustanovení práva Společenství v tom smyslu, že B. Bosmann podléhá pouze předpisům členského státu zaměstnání, tedy předpisům
         Nizozemska, takže Spolková republika Německo již nadále nemůže být považována za příslušný stát, který je povinen poskytovat
         uvedené přídavky.

      11      Brigitte Bosmann nemůže v Nizozemsku pobírat žádné odpovídající rodinné přídavky, protože podle nizozemské právní úpravy nejsou
         tyto přídavky poskytovány na děti starší 18 let.

      12      Předkládající soud poukazuje na to, že není zřejmé, zda se B. Bosmann vrací do Německa po každém pracovním dnu, nebo pouze
         o víkendech a volných dnech.

      13      Za těchto podmínek se Finanzgericht Köln rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      1)      Je třeba čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení […] č. 1408/71 […] vykládat restriktivně v tom smyslu, že nebrání tomu, aby matka
         samoživitelka, která ve státě zaměstnání (Nizozemské království) nepobírá žádné rodinné přídavky z důvodu věku svých dětí,
         měla nárok na rodinné přídavky ve státě bydliště (Spolková republika Německo)?

      2)      Pro případ záporné odpovědi na první otázku:
      Je třeba článek 10 nařízení [...] č. 574/72 [...] vykládat restriktivně v tom smyslu, že nebrání tomu, aby matka samoživitelka,
         která ve státě zaměstnání (Nizozemské království) nepobírá žádné rodinné přídavky z důvodu věku svých dětí, měla nárok na
         rodinné přídavky ve státě bydliště (Spolková republika Německo)?

      3)      Pro případ záporné odpovědi na první a druhou otázku:
      Vyplývá nárok zaměstnankyně, která je matkou samoživitelkou, na uplatnění příznivějších pravidel jejího státu bydliště upravujících
         poskytování rodinných přídavků přímo ze Smlouvy o ES nebo z obecných právních zásad?

      4)      Závisí odpověď na výše uvedené otázky na tom, zda se zaměstnankyně vrací po každém pracovním dni do místa bydliště rodiny?
       K předběžným otázkám
       K první otázce
      14      Svou první otázkou se předkládající soud táže, zda lze čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 vykládat v tom smyslu,
         že zaměstnanec nacházející se v situaci B. Bosmann, který spadá do působnosti nařízení č. 1408/71 a který podléhá systému
         sociálního zabezpečení členského státu svého zaměstnání, v projednávaném případě Nizozemského království, může pobírat rodinné
         dávky v členském státě svého bydliště, v projednávaném případě ve Spolkové republice Německo, jestliže je zjištěno, že mu
         tyto dávky nemohou být v příslušném členském státě poskytnuty z důvodu věku jeho dětí.

      15      Před zodpovězením této otázky je třeba připomenout obecná pravidla, na jejichž základě je podle nařízení č. 1408/71 třeba
         určit, které právní předpisy se použijí na pracovníky pohybující se v rámci Společenství.

      16      Cílem ustanovení hlavy II nařízení č. 1408/71, která určují právní předpisy, jež se použijí na pracovníky pohybující se v rámci
         Společenství, je, aby dotčené osoby podléhaly systému sociálního zabezpečení pouze jediného členského státu, aby se tak zabránilo
         souběhu použitelných vnitrostátních právních předpisů a komplikacím, které by z něho mohly vyplynout. Tato zásada je vyjádřena
         v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71, který stanoví, že pracovníci, na které se vztahuje uvedené nařízení, podléhají pouze
         právním předpisům jediného členského státu (viz rozsudek ze dne 12. června 1986, Ten Holder, 302/84, Recueil, s. 1821, body
         19 a 20).

      17      Podle čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 podléhá osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu právním předpisům
         uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu. Určení, že právní předpisy jednoho členského státu jsou
         na základě tohoto ustanovení právními předpisy použitelnými na pracovníka, má za následek, že se na něj vztahují pouze právní
         předpisy tohoto členského státu (viz výše uvedený rozsudek Ten Holder, bod 23).

      18      Pokud jde o specifický kontext rodinných dávek, článek 73 nařízení č. 1408/71 stanoví, že pracovník podléhající právním předpisům
         členského státu má nárok pro své rodinné příslušníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, na rodinné dávky stanovené
         právními předpisy prvního členského státu, jako by měli bydliště na jeho území.

      19      V důsledku toho, jak právem konstatoval předkládající soud, jsou právními předpisy použitelnými na situaci B. Bosmann v zásadě
         právní předpisy členského státu jejího zaměstnání, tedy nizozemské právní předpisy.

      20      Právo použitelné na situaci pracovníka, který se nachází v některé ze situací pokrytých ustanoveními hlavy II nařízení č. 1408/71,
         je třeba určit na základě uvedených ustanovení, nicméně použití ustanovení jiného právního řádu není vždy zcela vyloučeno
         (viz rozsudek ze dne 20. ledna 2005, Laurin Effing, C‑302/02, Sb. rozh. s. I‑553, bod 39).

      21      Komise Evropských společenství tvrdí, že v situaci, jako je situace B. Bosmann, je na základě čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení
         č. 574/72 možné nepoužít ustanovení právního řádu členského státu zaměstnání, který byl podle čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení
         č. 1408/71 určen jako příslušný stát, aby mohly být použity právní předpisy členského státu bydliště dotčené osoby. Existence
         vazby na dva členské státy, a sice na stát bydliště a stát zaměstnání, tak umožňuje zejména kumulovat nároky na dávky. Podle
         čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 574/72 by tedy vzhledem k tomu, že v členském státě zaměstnání neexistuje srovnatelný
         nárok na rodinné přídavky, měly být tyto přídavky poskytnuty bez omezení členským státem bydliště, v projednávaném případě
         Spolkovou republikou Německo. Na podporu tohoto tvrzení se Komise odvolává na rozsudek ze dne 9. prosince 1992, McMenamin
         (C‑119/91, Recueil, s. I‑6393). Ve stejném smyslu poukazuje předkládající soud na rozsudek ze dne 7. června 2005, Dodl a Oberhollenzer
         (C‑543/03, Sb. rozh. s. I‑5049).

      22      V této souvislosti je nutno podotknout, že věci, ve kterých byly vydány oba výše uvedené rozsudky, byly rozhodnuty na základě
         čl. 10 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 574/72, který se vztahuje na situace, kdy je výdělečná činnost vykonávána rovněž
         v členském státě bydliště. Jak uvedl generální advokát v bodech 51 a 52 svého stanoviska, byla ve výše uvedených rozsudcích
         McMenamin, jakož i Dodl a Oberholzener změna v pořadí priorit ve prospěch příslušnosti členského státu bydliště vyvolána skutečností,
         že výdělečná činnost byla vykonávána v členském státě bydliště manželem osoby, jež měla nárok na dávky podle článku 73 nařízení
         č. 1408/71.

      23      Z předkládacího rozhodnutí nicméně vyplývá, že B. Bosmann se v takovéto situaci nenachází.

      24      Co se týče čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 574/72, z jeho znění vyplývá, že jeho cílem je upravit případy souběhu nároků
         na rodinné dávky, které nastávají, pokud tyto dávky mají být vyplaceny v členském státě bydliště dotyčného dítěte nezávisle
         na podmínkách pojištění nebo zaměstnání a současně podle článku 73 nařízení č. 1408/71 v členském státě zaměstnání.

      25      Jak uvedla německá vláda a předkládající soud, z okolností věci v původním řízení není patrný „souběh“ rodinných dávek tohoto
         typu, protože nárok na rodinné přídavky v členském státě zaměstnání je v projednávaném případě podle právních předpisů tohoto
         státu vyloučen vzhledem k věku dětí žalobkyně v původním řízení.

      26      Vzhledem k tomu, že změnu pořadí priorit ve prospěch použití právních předpisů členského státu bydliště tedy není možné založit
         na zvláštních kolizních pravidlech uvedených v nařízení č. 574/72, je nutno konstatovat, že situace B. Bosmann se řídí obecným
         pravidlem určení použitelných právních předpisů stanoveným v čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71.

      27      Z toho plyne, že právo Společenství neukládá příslušným německým orgánům povinnost přiznat B. Bosmann dotčenou rodinnou dávku.

      28      Není však možné ani vyloučit, aby byla taková dávka přiznána, a to tím spíše, že ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá,
         že podle německých právních předpisů může mít B. Bosmann nárok na rodinné přídavky již z důvodu svého bydliště v Německu,
         což musí ověřit předkládající soud.

      29      V této souvislosti je třeba připomenout, že ustanovení nařízení č. 1408/71 je nutno vykládat ve světle článku 42 ES, který
         směřuje k usnadnění volného pohybu pracovníků a znamená zejména, že migrující pracovníci nesmějí ztratit své nároky na dávky
         sociálního zabezpečení ani jim nesmí být snížena částka těchto dávek z důvodu, že využili právo na volný pohyb, které jim
         přiznává Smlouva (viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2006, Nemec, C‑205/05, Sb. rozh. s. I‑10745, body 37 a 38).

      30      Stejně tak první bod odůvodnění nařízení č. 1408/71 uvádí, že pravidla pro koordinaci vnitrostátních právních předpisů v oblasti
         sociálního zabezpečení, která jsou v tomto nařízení obsažena, spadají do rámce volného pohybu pracovníků, kteří jsou státními
         příslušníky členských států, a měla by proto přispívat ke zlepšení jejich životní úrovně a pracovních podmínek.

      31      Ve světle těchto skutečností je třeba konstatovat, že za okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, nelze členský
         stát bydliště zbavit možnosti poskytovat rodinné přídavky osobám bydlícím na jeho území. Podle čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení
         č. 1408/71 sice podléhá osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště
         na území jiného členského státu, nicméně státu bydliště nemá být tímto nařízením bráněno v tom, aby této osobě přiznal nárok
         na rodinné přídavky podle svých právních předpisů.

      32      Výše uvedený rozsudek Ten Holder, na který se ve svém písemném vyjádření odvolává německá vláda, ani rozsudek ze dne 10. července
         1986, Luijten (60/85, Recueil, s. 2365), na který poukázal předkládající soud, nemohou tento výklad nařízení č. 1408/71 zpochybnit.
         Výše uvedený rozsudek Ten Holder se týkal případu, kdy bylo poskytnutí dávky odmítnuto orgány příslušného členského státu,
         a v této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že určení, že právní předpisy jednoho členského státu jsou podle nařízení č. 1408/71
         právními předpisy použitelnými na pracovníka, má za následek, že se na něj vztahují pouze tyto právní předpisy (výše uvedený
         rozsudek Ten Holder, bod 23). Tatáž zásada byla Soudním dvorem zopakována ve výše uvedeném rozsudku Luijten s ohledem na riziko
         současného použití právních předpisů státu zaměstnání a státu bydliště, které pojištěným osobám umožňují pobírat rodinnou
         dávku. V důsledku toho nemohou uvedené rozsudky vzhledem ke svému specifickému kontextu, který je odlišný od kontextu věci
         v původním řízení, sloužit jako základ pro vyloučení možnosti členského státu, který není příslušným státem a který neváže
         nárok na přiznání rodinné dávky na podmínky zaměstnání nebo pojištění, poskytnout takovou dávku osobě s bydlištěm na jeho
         území, pokud možnost takového poskytnutí skutečně vyplývá z jeho právních předpisů.

      33      S ohledem na výše uvedené úvahy je na první otázku třeba odpovědět, že čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 nebrání
         tomu, aby migrující pracovník, který podléhá systému sociálního zabezpečení členského státu zaměstnání, pobíral na základě
         vnitrostátních právních předpisů členského státu bydliště rodinné dávky v posledně uvedeném státě.

       K druhé a třetí otázce
      34      Vzhledem k odpovědi na první otázku není nutné na druhou a třetí otázku odpovídat.

       K čtvrté otázce
      35      Předkládající soud se dále táže, zda má na odpověď na první až třetí otázku vliv skutečnost, zda se B. Bosmann po každém pracovním
         dni vrací do místa bydliště rodiny v Německu.

      36      Jak v podstatě vyplývá z odpovědi na první otázku, nebrání čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 tomu, aby migrující
         pracovník nacházející se v situaci B. Bosmann pobíral rodinné dávky v členském státě bydliště, pokud podle vnitrostátních
         právních předpisů tohoto státu splňuje nezbytné podmínky pro přiznání takových dávek. Vzhledem k tomu, že jak vyplývá z předkládacího
         rozhodnutí, je nárok B. Bosmann na rodinné přídavky v Německu vázán na podmínku, že dotčená osoba má bydliště na území tohoto
         členského státu, kterou tato osoba patrně skutečně splňuje, je na předkládajícím soudu, aby určil, zda otázka, zda se B. Bosmann
         po každém pracovním dni vrací do místa bydliště rodiny v Německu, je rozhodná pro účely posouzení, zda ve smyslu německých
         právních předpisů „bydlí“ v uvedeném státě.

      37      V důsledku toho je na čtvrtou otázku třeba odpovědět, že předkládajícímu soudu přísluší určit, zda je otázka, zda se pracovník
         nacházející se v situaci žalobkyně v původním řízení po každém pracovním dni vrací do místa bydliště rodiny v dotyčném členském
         státě, rozhodná pro účely posouzení, zda takovýto pracovník splňuje podmínky pro přiznání dotčené rodinné dávky v tomto státě
         podle jeho právních předpisů.

       K nákladům řízení
      38      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 13 odst. 2 písm. a) nařízení Rady č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na
            zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, v jeho
            znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, ve znění nařízení Evropského parlamentu
            a Rady (ES) č. 647/2005 ze dne 13. dubna 2005, nebrání tomu, aby migrující pracovník, který podléhá systému sociálního zabezpečení
            členského státu zaměstnání, pobíral na základě vnitrostátních právních předpisů členského státu bydliště rodinné dávky v posledně
            uvedeném státě.
      2)      Předkládajícímu soudu přísluší určit, zda je otázka, zda se pracovník nacházející se v situaci žalobkyně v původním řízení
            po každém pracovním dni vrací do místa bydliště rodiny v dotyčném členském státě, rozhodná pro účely posouzení, zda takovýto
            pracovník splňuje podmínky pro přiznání dotčené rodinné dávky v tomto státě podle jeho právních předpisů.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 8. července 2004.#Silke Gaumain-Cerri proti Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse a Maria Barth proti Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Sozialgericht Hannover (C-502/01) a Sozialgericht Aachen (C-31/02) - Německo.#Sociální zabezpečení - Volný pohyb pracovníků - Smlouva o ES - Nařízení (EHS) č. 1408/71 - Dávky určené k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího - Platba příspěvků na starobní pojištění třetí osoby poskytující péči osobě odkázané na její péči v rámci pojištění pro případ odkázanosti.#Spojené věci C-502/01 a C-31/02.

text:
      Spojené věci C-502/01 a C-31/02
      Silke Gaumain-Cerri
      v.
      Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse a Maria Barth v. Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Sozialgericht Hannover  a Sozialgericht Aachen)
      „Sociální zabezpečení – Volný pohyb pracovníků – Smlouva o ES – Nařízení  (EHS) č. 1408/71 – Dávky určené k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího – Platba příspěvků na starobní pojištění třetí osoby poskytující péči osobě odkázané na její péči v rámci pojištění pro případ
         odkázanosti“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Právní úprava Společenství – Rozsah věcné působnosti – Dávky na základě vnitrostátního
            systému sociálního zabezpečení pokrývající riziko odkázanosti na třetího - Platba příspěvků na starobní pojištění třetí osoby
            poskytující péči osobě odkázané na její péči  – Pojetí jako dávky v nemoci
      (Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 4 odst. 1 písm. a))
      2.        Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Rovné zacházení – Vnitrostátní systém pojištění pro případ odkázanosti odmítající
            platbu příspěvků na starobní pojištění příslušníka jiného než příslušného členského státu – Systém obsahující diskriminaci
            občana Unie zakázanou právem Společenství
      (Článek 17 ES; nařízení Rady č. 1408/71)
      1.        Plnění, jako je platba subjektem poskytujícím pojištění pro případ odkázanosti příspěvků na starobní pojištění třetí osoby
         poskytující domácí péči osobě odkázané na její péči, je dávkou v nemoci ve prospěch osoby odkázané na péči třetího podléhající
         nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97.

      2.        Článek 17 ES, jakož i nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, brání tomu, aby dávky
         pojištění pro případ odkázanosti spočívající v platbě příspěvků na starobní pojištění příslušníka jednoho členského státu,
         který zajišťuje úlohu třetí osoby poskytující péči pojištěnci, byly odmítnuta příslušným orgánem pouze z důvodu, že tato třetí
         osoba nebo osoba, na niž se pojištění vztahuje, má bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát.

      Postavení občana Unie totiž umožňuje těm státním příslušníkům členských států, kteří se nacházejí ve stejné situaci, požívat
         v oblasti působnosti Smlouvy stejného právního zacházení, aniž jsou dotčeny výjimky výslovně stanovené v tomto ohledu. V této
         souvislosti se totiž vzhledem k účelu činnosti vykonávané třetími osobami poskytujícími péči osobám odkázaným na jejich péči
         jeví kritérium bydliště, na němž je založeno odmítnutí uvedené dávky z pojištění pro případ odkázanosti, jako rozdílnost v zacházení
         ve srovnatelných situacích, a nikoliv jako faktor objektivně vytvářející rozdílnost v jejich situacích a odůvodňující rozdílné zacházení,
         a tudíž představuje diskriminaci zakázanou právem Společenství.

      (viz body 34–36, výrok 2)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)8. července 2004(1)

               Sociální zabezpečení  –  Volný pohyb pracovníků  –  Smlouva o ES  –  Nařízení (EHS) č. 1408/71  –  Dávky určené k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího  –  Platba příspěvků na starobní pojištění třetí osoby poskytující péči osobě odkázané na její péči v rámci pojištění pro případ
                  odkázanosti

             Ve spojených věcech C-502/01 a C-31/02,
             jejichž předmětem jsou žádosti Sozialgericht Hannover (Německo) (C-502/01) a Sozialgericht Aachen (Německo) (C-31/02) zaslané
            Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES, směřující k získání, ve sporech probíhajících před těmito soudy mezi

            Silke Gaumain-Cerri

            a

            Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse, za přítomnosti:za přítomnosti:Bundesversicherungsanstalt für Angestellte,

            Marií Barth

            a

            Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz, za přítomnosti:za přítomnosti:PAX Familienfürsorge Krankenversicherung,Bundesministerium für Gesundheit und Soziale Sicherung,
             rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu ustanovení Smlouvy o ES a sekundárního práva týkajících se volného pohybu
            občanů Unie, a zejména nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení
            na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve
            znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1),

            SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),,

             ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.-P. Puissochet (zpravodaj) a R. Schintgen, F. Macken a N. Colneric, soudci,

             generální advokát: A. Tizzano,vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,

            s ohledem na písemná vyjádření předložená:

               –
                za Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekasse K. Böttcherem, jako zmocněncem,

               –
                za německou vládu C.-D. Quassowskim a M. Lummou, jako zmocněnci (C-31/02),

               –
                za řeckou vládu D. Kalogirosem a G. Alexaki, jako zmocněnci (C-31/02),

               –
                za Komisi Evropských společenství H. Michard a H. Kreppelem, jako zmocněnci,

            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 2. prosince 2003,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

          Usnesením ze dne 12. prosince 2001 došlým Soudnímu dvoru dne 27. prosince 2001 (C-502/01) a usnesením ze dne 18. ledna 2002
         došlým Soudnímu dvoru dne 4. února 2002 (C-31/02) položily Sozialgericht Hannover a Sozialgericht Aachen na základě článku
         234 ES předběžnou otázku týkající se výkladu ustanovení Smlouvy o ES a sekundárního práva týkajících se volného pohybu občanů
         Unie, a zejména nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
         osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném
         a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1, dále jen „nařízení č.
         1408/71“).

         2

          Tyto otázky vyvstaly v rámci sporu mezi S. Gaumain-Cerri a Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekasse (dále jen „pojišťovna
         pro případ odkázanosti KKH“) a M. Barth a Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz ve věci rozhodnutí těchto dvou společností,
         kterými jim odmítají platit příspěvky na starobní pojištění, na které mají podle nich nárok jako třetí osoby, které pomáhají
         osobě odkázané na jejich péči, jež je příjemcem dávek z německého sociálního pojištění proti riziku odkázanosti na péči třetího
         (dále jen „pojištění pro případ odkázanosti“).

               Vnitrostátní právní rámec

         3

          V Německu bylo pojištění pro případ odkázanosti zavedeno od 1. ledna 1995 Pflegeversicherungsgesetz (zákon o sociálním pojištění
         proti riziku odkázanosti), který vytváří knihu XI Sozialgesetzbuch (kodex sociálního zabezpečení, dále jen „SGB“). Toto pojištění
         je určeno k pokrytí výdajů vzniklých stavem odkázanosti pojištěných osob, a sice trvalou potřebou uchýlit se ve velkém měřítku
         k pomoci jiných osob za účelem vykonávání činností běžného života (osobní hygiena, výživa, pohyblivost, údržba obydlí atd.).

         4

          Všechny osoby dobrovolně nebo povinně pojištěné v rámci nemocenského pojištění musejí přispívat do režimu pojištění pro případ
         odkázanosti.

         5

          Zaprvé pojištění pro případ odkázanosti zřizuje nárok na dávky určené k pokrytí výdajů na péči poskytovanou v místě bydliště
         třetími osobami. Tyto dávky nazývané „domácí péče“, jejichž výše závisí na stupni odkázanosti dotyčné osoby, mohou být poskytovány
         podle výběru příjemce buď v podobě péče poskytované uznanými institucemi, nebo v podobě měsíčního příspěvku nazvaného „příspěvek
         ve stavu odkázanosti“, což příjemci umožňuje vybrat si druh pomoci, který považuje za nejvhodnější vzhledem ke svému stavu.

         6

          Zadruhé pojištění pro případ odkázanosti zřizuje nárok na poskytnutí péče pojištěnci v ubytovacích centrech nebo v pečovatelských
         zařízeních, na příspěvky určené k nahrazení nepřítomnosti třetí osoby v období dovolené, která se obvykle stará o pojištěnce,
         na příspěvky a náhrady pokrývající různé výdaje vzniklé stavem odkázanosti pojištěnce, jako jsou koupě a instalace zvláštních
         přístrojů nebo provedení upravovacích prací v obydlí.

         7

          Konečně pojištění pro případ odkázanosti platí za určitých podmínek příspěvky na starobní a invalidní pojištění, jakož i na
         úrazové pojištění třetí osoby, která pomáhá osobě pojištěné.

         8

          Tyto dva spory v původním řízení vznikly z důvodu této platby příspěvků na starobní pojištění.

         Spory v původním řízení a předběžné otázky

         9

          S. Gaumain-Cerri, německé státní příslušnosti, a její manžel, francouzské státní příslušnosti, mají bydliště ve Francii a
         vykonávají své povolání na částečný úvazek jako příhraniční pracovníci v podniku se sídlem v Německu. Z tohoto důvodu podléhají
         německému pojištění pro případ odkázanosti. Jejich syn, který bydlí s nimi, trpí zdravotním postižením a jelikož je odkázaný
         na péči svých rodičů, pobírá dávky z pojištění pro případ odkázanosti, zejména příspěvek ve stavu odkázanosti. Rodiče v místě
         bydliště a bezplatně plní úlohu třetí osoby, která pomáhá osobě odkázané na jejich péči. Pojišťovna pro případ odkázanosti
         KKH, pojišťovací společnost proti riziku odkázanosti na péči třetího v této věci, nicméně odmítá platit příspěvky na starobní
         pojištění S. Gaumain-Cerri a jejího manžela, pokud se jedná o jejich pomoc osobě odkázané na jejich péči, z toho důvodu, že
         nemají bydliště na německém území. Z relevantních ustanovení SGB vyplývá, že vzhledem k neprofesnímu charakteru této činnosti
         a při neexistenci bydliště na vnitrostátním území, nemají ani povinnost zákonného starobního pojištění, ani na něj nemají
         právo. Z důvodu neprofesního charakteru dotčené činnosti nemají ani postavení pracovníka, který může využívat ustanovení nařízení
         č. 1408/71.

         10

          Co se týče M. Barth, která má německou státní příslušnost, má bydliště v Belgii v blízkosti německé hranice a poskytuje svou
         pomoc v Německu úředníkovi ve výslužbě. Přijímá od něho měsíční odměnu přibližně 400 EUR. Z hlediska relevantních ustanovení
         SGB je pomoc M. Barth rovněž posuzována jako neprofesní. M. Barth krom toho nevykonává žádnou profesní činnost. Osoba odkázaná
         na péči třetího, které pomáhá, pobírá dávky z pojištění pro případ odkázanosti od dvou pojišťovacích společností: Landesamt
         für Besoldung und Versorgung Nordrhein-Westfalen jako pojistitele základního sociálního pojištění pro úředníky ve výslužbě
         a PAX Familienfürsorge Krankenversicherung (dále jen „PAX“) jako pojistitele doplňkového pojištění na základě soukromoprávní
         smlouvy, jejíž uzavření je povinné a jejíž podmínky jsou ze zákona analogické podmínkám použitelným na základní sociální pojištění.
         Ze stejných důvodů jako těch, které byly předloženy S. Gaumain-Cerri, týkajících se jejího bydliště mimo Německo, Landesversicherungsanstalt
         Rheinprovinz přerušil placení příspěvků umožňujících M. Barth získat nárok na starobní důchod, tedy placení, které až do té
         doby prováděly PAX a Landesamt.

         11

          S. Gaumain-Cerri zahájila u Sozialgericht Hannover a M. Barth u Sozialgericht Aachen řízení ve věci rozhodnutí, ve kterých
         bylo rozhodnuto v jejich neprospěch, a domáhají se, aby jim byly placeny příspěvky na starobní pojištění pojištěním pro případ
         odkázanosti z důvodu jejich činnosti, která spočívá v péči o osobu na ně odkázanou.

         12

          Za těchto okolností se Sozialgericht Hannover rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

         „1)
            Zahrnují pojmy „dávky v nemoci“ a „starobní důchod“ ve smyslu článku 1 nařízení č. 1408/71 dávky, které platí pojišťovací
               společnost jiné pojišťovací společnosti, pokud z nich pojištěnec má pouze abstraktní a nepřímý prospěch (platba příspěvků
               na starobní pojištění pojišťovnou pro případ odkázanosti osobě, která bezplatně poskytuje péči osobě na ní odkázané), a případně
               za jakých podmínek?

         2)
            Vyžaduje zásada zákazu diskriminace, jak vyplývá z primárního nebo sekundárního práva Společenství, aby dávky popsané v bodě
               1 výše byly poskytovány bez ohledu na to, zda činnost, ze které plyne nárok na dávku, je vykonávána v Německu nebo v jiném
               členském státě Evropské unie a bez ohledu na to, kde má pojištěnec nebo přímý příjemce této dávky své bydliště?“

         13

          Co se týče Sozialgericht Aachen, také rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

         „1)
            Jsou ustanovení nařízení [...] č. 1408/71 [...] rovněž použitelná na německý systém pojištění proti riziku odkázanosti, pokud
               krytí proti riziku odkázanosti vyplývá (případně částečně) v souladu se spojenými ustanoveními článků 23 a 110 Sozialgesetzbuch
               (kodex německého sociálního zabezpečení) – soziale Pflegeversicherung (sociální pojištění proti riziku odkázanosti) – (SGB
               XI) z uzavření soukromoprávní pojistné smlouvy proti riziku odkázanosti?

         2)
            Představují příspěvky do zákonného systému starobního pojištění, které pojišťovací společnosti proti riziku odkázanosti musejí
               platit ve prospěch osob, které vykonávají činnost spočívající v péči o osobu na ně odkázanou, jež nemá profesní charakter,
               v souladu se spojenými ustanoveními článku 44 SGB XI a čl. 3 bodem 1 písm. a) první větou a čl. 166 odst. 2 Sozialgesetzbuch
               – Gesetzliche Rentenversicherung (zákonný systém starobního pojištění) – (SGB VI), „dávky v nemoci“ ve smyslu čl. 4 odst.
               1 písm. a) nařízení [...] č. 1408/71? V případě kladné odpovědi může být tato dávka rovněž vyplacena osobám, které pečují
               o osobu na ně odkázanou ve státě příslušné sociální pojišťovací společnosti, které však mají bydliště v jiném členském státě?

         3)
            Jsou osoby vykonávající činnost spočívající v péči o osobu na ně odkázanou ve smyslu článku 19 SGB XI pracovníky ve smyslu
               článku 39 ES? V případě kladné odpovědi je v důsledku toho zabráněno, aby jim bylo odepřeno právo na „platbu příspěvků na
               starobní pojištění“ z důvodu, že tyto osoby nemají své obvyklé bydliště na území příslušného státu?“

         K předběžným otázkámK přípustnosti

         14

          Německá vláda tvrdí, že otázky předložené Sozialgericht Aachen jsou irelevantní. Podle této vlády M. Barth přísluší právo
         na platbu příspěvků na zákonné starobní pojištění již podle vnitrostátní právní úpravy z důvodu skutečnosti, že péče je poskytována
         v Německu. Místo bydliště M. Barth je irelevantní a její žalobě je třeba vyhovět.

         15

          Jak Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, postup stanovený v článku 234 ES je nástrojem spolupráce mezi ním a vnitrostátními soudy,
         který mu umožňuje poskytnout uvedeným soudům poznatky týkající se výkladu práva Společenství, které jsou pro ně nezbytné pro
         řešení sporů, které jim jsou předloženy. Naproti tomu Soudnímu dvoru nepřísluší v rámci tohoto postupu podávat výklad vnitrostátního
         práva členského státu a kromě výjimečných případů přísluší vnitrostátnímu soudci, který jako jediný přímo zná  skutkové okolnosti
         věci, jakož i argumenty předložené účastníky řízení a který na sebe musí vzít odpovědnost za vydané soudní rozhodnutí, posoudit
         s úplnou znalostí věci relevanci právních otázek vznesených ve sporu u tohoto soudu a nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce
         za tím účelem, aby mohl vydat svůj rozsudek (viz zejména rozsudek ze dne 14. února 1980, Damiani, 53/79, Recueil, s. 273,
         bod 5). V projednávaném případě se nejeví, že by se u otázek předložených Sozialgericht Aachen jednalo o výjimečný případ,
         který by odůvodňoval je nepřezkoumat.

         K věci samé

         16

          Otázky předložené oběma postupujícími soudy se v podstatě týkají dvou hlavních aspektů.

         17

          Zaprvé se tyto soudy tážou, zda plnění, jako je platba subjektem poskytujícím pojištění pro případ odkázanosti sociálních
         příspěvků na starobní pojištění třetí osoby poskytující domácí péči osobě odkázané na její péči za podmínek věcí v původních
         řízeních, je dávkou v nemoci nebo starobním důchodem ve smyslu nařízení č. 1408/71. Sozialgericht Aachen se zejména táže,
         zda je skutečnost, že uvedená dávka je poskytována subjektem soukromého práva jednajícím za podmínek PAX ve vztahu k osobě,
         o kterou M. Barth pečuje, relevantní pro odpověď (první otázka Sozialgericht Hannover a Sozialgericht Aachen a první část
         druhé otázky Sozialgericht Aachen).

         18

          Zadruhé se postupující soudy tážou, zda Smlouva, a zejména článek 39 ES, nařízení č. 1408/71 nebo jiná ustanovení sekundárního
         práva brání tomu, aby uvedená dávka byla odmítnuta z důvodu, že osoba odkázaná na péči třetího nebo třetí osoba, která o ni
         pečuje, za podmínek věcí v původních řízeních, mají bydliště mimo příslušný stát, a sice stát pojišťovací společnosti, u které
         je osoba odkázaná na péči třetího pojištěna pro případ odkázanosti (druhá otázka Sozialgericht Hannover, druhá část druhé
         otázky a třetí otázka Sozialgericht Aachen).
          K použití nařízení č. 1408/71 na platbu příspěvků na starobní pojištění třetí osoby poskytující péči osobě odkázané na její
         péči za podmínek věcí v původních řízeních

         19

          V rozsudku ze dne 5. března 1998, Molenaar (C-160/96, Recueil, s. I-843), vydaném v odpovědi na předběžnou otázku vznesenou
         v rámci sporu týkajícího se odmítnutí vyplatit příspěvek ve stavu odkázanosti osobám krytým pojištěním pro případ odkázanosti
         z důvodu, že tyto osoby neměly bydliště v Německu, Soudní dvůr uvedl:

         „22
            [...] ze spisu plyne, že dávky z pojištění pro případ odkázanosti jsou určeny k rozvinutí samostatnosti osob odkázaných na
               péči třetího, a to zejména z finančního hlediska. Zavedený systém směřuje k podněcování prevence a znovupřizpůsobení se před péčí
               a k podpoře domácí péče před péčí v pečovatelských zařízeních.

         23
            Pojištění pro případ odkázanosti zřizuje nárok na úplnou nebo částečnou platbu určitých výdajů způsobených stavem odkázanosti
               pojištěnce, jako je péče poskytovaná v místě bydliště, ve specializovaných pečovatelských centrech nebo zařízeních, koupě
               přístrojů pro pojištěnce nezbytných, provedení prací v jeho obydlí, jakož i na platbu měsíčního finančního příspěvku, který
               pojištěnci umožňuje vybrat si druh pomoci a například v nějaké formě odměnit třetí osoby, které o něj pečují. Systém pojištění
               pro případ odkázanosti mimoto poskytuje některým z těchto třetích osob krytí proti riziku úrazu, staroby a invalidity.

         24
            Cílem dávek tohoto druhu je tedy v podstatě doplnit dávky nemocenského pojištění, se kterými jsou ostatně spojeny na organizační
               úrovni, za účelem zlepšení zdravotního stavu a kvality života osob odkázaných na péči třetího.

         25
            Za těchto podmínek, přestože mají své vlastní rysy, je třeba na tyto dávky nahlížet jako na ‚dávky v nemoci‘ ve smyslu čl.
               4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.“

         20

          Z tohoto rozsudku vyplývá, že dávky určené k pokrytí rizika staroby třetí osoby poskytující péči osobě odkázané na její péči,
         jako jsou dávky stanovené pojištěním pro případ odkázanosti, rovněž představují „dávky v nemoci“ ve prospěch osoby odkázané
         na péči třetího ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71. Žádná zvláštní okolnost v projednávaném případě neodůvodňuje přezkoumání
         tohoto závěru.

         21

          Konkrétně okolnost, že třetí osoba poskytující péči osobě odkázané na její péči je osobně příjemcem této dávky, jak zdůrazňuje
         PAX, nic nemění na skutečnosti, že osobě, jejíž stav odkázanosti odůvodňuje přiznání všech těchto dávek ve stavu odkázanosti,
         přísluší právo ze systému určeného jí pomoci obdržet za co možná nejvýhodnějších podmínek péči, kterou vyžaduje její stav.
         Uvedená dávka tudíž z tohoto důvodu plně spadá do rozsahu nemocenského pojištění. Totéž lze mimoto konstatovat ve vztahu k příspěvku
         ve stavu odkázanosti ve vlastním slova smyslu, pokud je v celé výši nebo částečně používán na odměňování třetí osoby poskytující
         péči osobě odkázané na její péči, jako je tomu v případě M. Barth.

         22

          Stejně tak skutečnost, že pojištění pro případ odkázanosti je někdy poskytováno celkově nebo částečně soukromým pojistitelem
         na základě soukromoprávní smlouvy, ho nemůže v takovém případě vyloučit z oblasti působnosti nařízení č. 1408/71, neboť uzavření
         takové smlouvy přímo vyplývá z použití dotčených právních předpisů v oblasti sociálního zabezpečení. V tomto ohledu v rozporu
         s tím, co tvrdí řecká vláda ve svých vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru, neplyne dotčená povinnost ze smluvních ustanovení,
         jak je uvedeno v čl. 1 písm. j) druhém pododstavci nařízení č. 1408/71, která jsou v zásadě vyloučena z oblasti působnosti
         uvedeného nařízení.

         23

          Je tudíž namístě na první sérii otázek postupujících soudů, jak jsou shrnuty v bodě 17 tohoto rozsudku, odpovědět, že plnění,
         jako je platba subjektem poskytujícím pojištění pro případ odkázanosti příspěvků na starobní pojištění třetí osoby poskytující
         domácí péči osobě odkázané na její péči za podmínek věcí v původních řízeních, je dávkou v nemoci ve prospěch osoby odkázané
         na péči třetího podléhající nařízení č. 1408/71.
          K možnosti odmítnout platbu příspěvků na starobní pojištění třetí osoby poskytující péči osobě odkázané na její péči z důvodu,
         že jedna z těchto osob má bydliště na území jiného členského státu, než je příslušný stát

         24

          Nejprve je třeba, v případě, jako je případ S. Gaumain-Cerri, přezkoumat, zda se musí platba příspěvků na starobní pojištění
         třetí osoby poskytující péči osobě odkázané na její péči provádět podle právních předpisů státu bydliště osoby odkázané na
         péči třetího nebo podle právních předpisů příslušného státu, které jsou v projednávaném případě odlišné.

         25

          V tomto ohledu byl Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Molenaar veden k přezkoumání, zda jednotlivé dávky z pojištění pro
         případ odkázanosti jsou dávkami v nemoci „věcnými“ nebo dávkami v nemoci „peněžitými“. Ve smyslu článků 19 a 20 nařízení č.
         1408/71, které se týkají, v oblasti nemocenského pojištění a mateřství zaměstnaných osob, osob samostatně výdělečně činných
         a jejich rodinných příslušníků, situací, ve kterých dotyčné osoby mají bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát,
         zejména jako příhraniční pracovníci, může mít skutečnost, že dávky jsou dávkami „věcnými“ nebo dávkami „peněžitými“, vliv
         na to, jaké právní předpisy se použijí.

         26

          Ve výše uvedeném rozsudku Molenaar Soudní dvůr rozhodl takto:

         „31
            V rozsudku ze dne 30. června 1966, Vaassen-Göbbels (61/65, Recueil, s. 377, zejména s. 400) Soudní dvůr již v souvislosti
               s nařízením Rady č. 3 ze dne 25. září 1958 o sociálním zabezpečení migrujících pracovníků (Úř. věst. 1958, č. 30, s. 561),
               které předcházelo nařízení č. 1408/71 a používalo tutéž terminologii, uvedl, že pojem „věcné dávky“ nevylučuje dávky spočívající
               v platbách prováděných dlužnou institucí, zejména ve formě platby nebo náhrady výdajů, a že pojem „peněžité dávky“ se týká
               především dávek určených k vyrovnání ztráty příjmu nemocného pracovníka.

         32
            Jak bylo uvedeno výše [...], dávky z pojištění pro případ odkázanosti spočívají jednak v platbě nebo náhradě výdajů vzniklých
               stavem odkázanosti dotyčné osoby, a zejména  lékařských výloh vzniklých z tohoto stavu. Dávky tohoto druhu určené k pokrytí
               péče obdržené pojištěncem, jak v jeho bydlišti, tak ve specializovaném zařízení, koupě přístrojů a provádění prací nepochybně
               spadají do definice „věcných dávek“ uvedených [v čl.] 19 odst. 1 písm. a) [...] nařízení č. 1408/71.

         33
            Přestože je příspěvek ve stavu odkázanosti též určen k pokrytí určitých výdajů způsobených stavem odkázanosti, zejména výdajů
               týkajících se pomoci poskytované třetí osobou, a nikoliv k vyrovnání ztráty příjmu na straně příjemce, vyznačuje se však vlastnostmi,
               které ho odlišují od věcných dávek nemocenského pojištění.

         34
            Zaprvé platba příspěvku je periodická a není podřízena ani předchozímu uskutečnění určitých výdajů, jako jsou výdaje na péči,
               tím spíše ani předložení potvrzení o uskutečněných výdajích. Zadruhé výše příspěvku je pevná a nezávislá na výdajích příjemcem
               skutečně vynaložených při uspokojování jeho běžných potřeb. Zatřetí má příjemce značnou míru volnosti při nakládání s částkami,
               které mu jsou přiděleny. Jak uvedla německá vláda, příspěvek ve stavu odkázanosti může být příjemcem použit   zejména k odměnění
               jeho rodinného příslušníka nebo jiných osob, které mu bezplatně pomáhají.

         35
            Příspěvek ve stavu odkázanosti tak představuje finanční pomoc, která celkově umožňuje zlepšit životní úroveň osob odkázaných
               na péči třetího tím způsobem, že vyrovnává dodatečné náklady způsobené stavem, ve kterém se nacházejí.

         36
            Je tedy namístě mít za to, že dávka, jako je příspěvek ve stavu odkázanosti, spadá do definice ‚peněžních dávek‘ nemocenského
               pojištění uvedených [v čl.] 19 odst. 1 písm. b) [...] nařízení č. 1408/71.“

         27

          Platbu příspěvků na starobní pojištění třetí osoby poskytující domácí péči osobě odkázané na její péči je třeba rovněž kvalifikovat
         jako peněžní dávku nemocenského pojištění z důvodu její akcesorické povahy k příspěvku ve stavu odkázanosti ve vlastním slova
         smyslu v tom smyslu, že ji přímo doplňuje ve vztahu k jednomu z jejích možných účelů, a to k platbě za domácí péči poskytovanou
         třetí osobou, kterou má usnadňovat.

         28

          Z čl. 19 odst. 1 písm. b) a odst. 2 nařízení č. 1408/71 přitom plyne, že rodinní příslušníci pracovníka, kteří mají bydliště
         na území jiného členského státu, než je příslušný členský stát, požívají práva v členském státě, kde mají bydliště, na peněžité
         dávky nemocenského pojištění poskytované příslušnou institucí jiného členského státu podle právních předpisů, které používá,
         pokud nemají nárok na tyto dávky podle právních předpisů státu, na jehož území mají bydliště. Platba příspěvků na starobní
         pojištění třetí osoby poskytující péči osobě odkázané na její péči, která má bydliště ve Francii a která je rodinným příslušníkem
         pracovníka, na kterého se vztahuje německé pojištění pro případ odkázanosti, musí být tudíž zajištěna příslušnou německou
         institucí podle německých právních předpisů o pojištění pro případ odkázanosti, jako by uvedená osoba odkázaná na péči třetího
         měla bydliště v Německu, pokud tato osoba odkázaná na péči třetího nemá nárok na stejnou dávku podle francouzských právních
         předpisů.

         29

          Ze spisu neplyne, že se v první věci v původním řízení pojišťovna pro případ odkázanosti KKH odvolávala na to, že francouzské
         právní předpisy umožňovaly platbu příspěvků na starobní pojištění ve prospěch S. Gaumain-Cerri z titulu péče, kterou poskytuje
         svému synovi odkázanému na její péči. Při neexistenci této možnosti se tudíž použijí právní předpisy příslušného státu, v tomto
         případě právní předpisy Německa, za podmínek uvedených v předcházejícím bodě.

         30

          Co se týče případu, jako je případ osoby odkázané na péči M. Barth, je nesporné, že se použijí právní předpisy příslušného
         státu, v tomto případě rovněž Německa, kde má tato osoba odkázaná na péči třetího bydliště.

         31

          Zbývá tudíž v situaci, kde se použijí právní předpisy příslušného státu, přezkoumat, zda příslušná instituce může odmítnout
         přiznání zvláštní dávky z pojištění pro případ odkázanosti, a to platby příspěvků na starobní pojištění třetí osoby poskytující
         péči osobě odkázané na její péči, z důvodu, že tato třetí osoba nemá bydliště na území příslušného členského státu.

         32

          V případech, jako jsou věci, jež jsou předmětem sporů v původních řízeních, je třeba v každém případě odpovědět záporně, aniž
         je potřeba vyslovit se, tak jak to učinili někteří vedlejší účastníci řízení, kteří předložili vyjádření Soudnímu dvoru, k otázce,
         zda je třeba na dotyčné třetí osoby nahlížet jako na pracovníky ve smyslu článku 39 ES nebo nařízení č. 1408/71.

         33

          Je totiž nesporné, že ve věcech v původních řízeních mají tyto třetí osoby občanství Unie svěřené článkem 17 ES.

         34

          Postavení občana Unie umožňuje těm státním příslušníkům členských států, kteří se nacházejí ve stejné situaci, požívat v oblasti
         působnosti Smlouvy stejného právního zacházení, aniž jsou dotčeny výjimky výslovně stanovené v tomto ohledu (viz zejména rozsudek
         ze dne 11. července 2002, D’Hoop, C-224/98, Recueil, s. I-6191, bod 28).

         35

          V případech, jako jsou případy, jež jsou předmětem věcí v původních řízeních, přitom vede odmítnutí platby příspěvků na starobní
         pojištění třetí osoby poskytující péči osobě odkázané na její péči z pouhého důvodu, že nemá bydliště na území příslušného
         státu, jehož právní předpisy se použijí, k rozdílnému zacházení s osobami nacházejícími se ve stejné situaci, která spočívá
         v poskytování péče, jež nemá profesní charakter ve smyslu právních předpisů příslušného státu, příjemcům dávek z pojištění
         pro případ odkázanosti, na které se vztahují tytéž právní předpisy. V této souvislosti se totiž vzhledem k účelu činnosti
         vykonávané třetími osobami poskytujícími péči osobám odkázaným na jejich péči jeví kritérium bydliště těchto třetích osob
         jako rozdílnost v zacházení ve srovnatelných situacích, a nikoliv jako faktor objektivně vytvářející rozdílnost v jejich situacích
         a odůvodňující rozdílné zacházení, a tudíž vytváří diskriminaci zakázanou právem Společenství.

         36

          Je tudíž namístě na druhou sérii otázek postupujících soudů, jak jsou shrnuty v bodě 18 tohoto rozsudku, odpovědět, že pokud
         jde o dávky, jako jsou dávky německého pojištění pro případ odkázanosti vyplácené za podmínek věcí v původních řízeních pojištěnci,
         který má bydliště na území příslušného státu, nebo osobě, která má bydliště na území jiného členského státu a na kterou se
         vztahuje toto pojištění jakožto na rodinného příslušníka pracovníka, brání Smlouva, a zejména článek 17 ES, jakož i nařízení
         č. 1408/71 tomu, aby platba příspěvků na starobní pojištění příslušníka jednoho členského státu, který zajišťuje úlohu třetí
         osoby poskytující péči příjemci těchto dávek, byla odmítnuta příslušnou institucí z důvodu, že tato třetí osoba nebo zmíněný
         příjemce má bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát.

         K nákladům řízení
         37

          Výdaje vzniklé německé a řecké vládě, jakož i Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem
         k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporům probíhajícím před
         postupujícími soudy, jsou k rozhodnutí o nákladech řízení příslušné uvedené soudy.

         Z těchto důvodů

            SOUDNÍ DVŮR (druhý senát)

          o otázkách, které mu předložil Sozialgericht Hannover a Sozialgericht Aachen usneseními ze dne 12. prosince 2001 a 18. ledna
         2002, rozhodl takto:

               1)
                  Plnění, jako je platba subjektem poskytujícím pojištění pro případ odkázanosti příspěvků na starobní pojištění třetí osoby
                     poskytující domácí péči osobě odkázané na její péči za podmínek věcí v původních řízeních, je dávkou v nemoci ve prospěch
                     osoby odkázané na péči třetího podléhající nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního
                     zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství,
                     ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996.

               2)
                  Pokud jde o dávky, jako jsou dávky německého pojištění pro případ odkázanosti vyplácené za podmínek věcí v původních řízeních
                     pojištěnci, který má bydliště na území příslušného státu, nebo osobě, která má bydliště na území jiného členského státu a
                     na kterou se vztahuje toto pojištění jakožto na rodinného příslušníka pracovníka, brání Smlouva, a zejména článek 17 ES, jakož
                     i nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, tomu, aby platba příspěvků na starobní pojištění
                     příslušníka jednoho členského státu, který zajišťuje úlohu třetí osoby poskytující péči příjemci těchto dávek, byla odmítnuta
                     z důvodu, že tato třetí osoba nebo zmíněný příjemce má bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát.

                  Timmermans

                  Puissochet

                  Schintgen

                  Macken

                  Colneric

          Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 8. července 2004.

                  Vedoucí soudní kanceláře

                  Předseda druhého senátu

                  R. Grass

                  C. W. A. Timmermans

          1 –

            Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 5. července 2016.#Trestní řízení proti Atanasi Ogňanovovi.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sofijski gradski sad.#Řízení o předběžné otázce – Článek 267 SFEU – Článek 94 jednacího řádu Soudního dvora – Obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce – Vnitrostátní pravidlo, které ukládá vnitrostátnímu soudu povinnost vyloučit se z rozhodování z důvodu, že v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyjádřil předběžné stanovisko tím, že v ní vylíčil skutkový a právní rámec – Listina základních práv Evropské unie – Článek 47 druhý pododstavec a čl. 48 odst. 1.#Věc C-614/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      5. července 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Článek 267 SFEU — Článek 94 jednacího řádu Soudního dvora — Obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce — Vnitrostátní pravidlo, které ukládá vnitrostátnímu soudu povinnost vyloučit se z rozhodování z důvodu, že v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyjádřil předběžné stanovisko tím, že v ní vylíčil skutkový a právní rámec — Listina základních práv Evropské unie — Článek 47 druhý pododstavec a čl. 48 odst. 1 Listiny“
      Ve věci C‑614/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Sofijski gradski sad (městský soud v Sofii, Bulharsko) ze dne 15. prosince 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 31. prosince 2014, v trestním řízení proti

         Atanasovi Ogňanovovi

      za přítomnosti:

         Sofijska gradska prokuratura

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát)
      ve složení K. Lenaerts, předseda, A. Tizzano, místopředseda, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadžev, C. Toader a F. Biltgen, předsedové senátů, J. C. Bonichot, M. Safjan, M. Berger (zpravodajka), E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda a S. Rodin, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. ledna 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za nizozemskou vládu M. Bulterman, C. Schillemans a M. Gijzen, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi W. Bogensbergerem, R. Troostersem a V. Solovejčikem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 23. února 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 267 SFEU a článku 94 jednacího řádu Soudního dvora, jakož i čl. 47 druhého pododstavce a čl. 48 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci řízení o uznání rozsudku vydaného v trestním řízení a o výkonu trestu odnětí svobody, k němuž byl Atanas Ogňanov odsouzen dánským soudem, v Bulharsku.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 94 jednacího řádu Soudního dvora, nadepsaný „Obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce“, stanoví:
               „Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce obsahuje kromě znění předběžných otázek položených Soudnímu dvoru:

                        a)

                        stručné vylíčení předmětu sporu, jakož i rozhodných skutečností tak, jak byly zjištěny předkládajícím soudem, nebo alespoň vylíčení skutkových okolností, na kterých jsou otázky založeny;

                        b)

                        znění vnitrostátních předpisů, jejichž použití přichází v projednávané věci v úvahu, a případně příslušnou vnitrostátní judikaturu;

                        c)

                        uvedení důvodů, na základě kterých má předkládající soud pochybnosti o výkladu nebo platnosti určitých ustanovení práva Unie, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení.“

         Bulharské právo

               4

               Z předkládacího rozhodnutí plyne, že podle článku 29 nakazatelno procesualen kodeks (trestní řád, dále jen „NPK“) nesmí v soudním kolegiu zasedat soudce, který by mohl být mj. považován za podjatého. Podle judikatury Varchoven kasacionen sad (nejvyšší kasační soud, Bulharsko) musí být vyjádření předběžného stanoviska ve věci samé, jež učiní soudce před vydáním konečného rozhodnutí, považováno za zvláštní případ podjatosti.

               5

               V případě podjatosti je soudní kolegium povinno vyloučit se z rozhodování, což znamená, zaprvé že toto kolegium musí ukončit jednání v dané věci, zadruhé že tato věc je přidělena jiným soudcům příslušného soudu a zatřetí že nově pověřené kolegium dotčenou věc znovu projedná od začátku.

               6

               Pokud se soudce nevyloučí, pokračuje v řízení a vydá konečné rozhodnutí, je toto rozhodnutí stiženo vadou, neboť bylo vydáno s „podstatnými procesními vadami“. Vyšší stupeň toto rozhodnutí zruší a dotčenou věc je pak třeba vrátit k novému projednání jinému soudnímu kolegiu.

               7

               Předkládající soud upřesňuje, že bulharská judikatura je při výkladu pojmu „podjatost“ zvláště striktní. V této souvislosti zejména uvádí, že ke zkoumání tohoto kritéria dochází ex officio, a dokonce i zcela nevýznamné vyjádření ke skutkovým okolnostem dotčeného řízení nebo jejich právní kvalifikaci vede automaticky k tomu, že je dán důvod pro vyloučení soudce z rozhodování.

               8

               Z předkládacího rozhodnutí rovněž vyplývá, že pokud soudce vyjádřil předběžné stanovisko, nevede to pouze k jeho vyloučení z rozhodování a ke zrušení jeho konečného rozhodnutí, ale i k zahájení řízení proti danému soudci, a to z důvodu kárného provinění. Z bodů 2.3 a 7.4 Kodeks za etično povedenie (etický kodex) totiž vyplývá, že soudci je zakázáno se veřejně vyjadřovat k výsledku věci, jejímž projednáním byl pověřen, nebo vyjadřovat předběžné stanovisko. Bod 7.3 etického kodexu kromě toho stanoví, že soudce smí objasňovat základní právní problémy, aniž přitom odkazuje na konkrétní skutečnosti a na jejich právní kvalifikaci.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Rozsudkem ze dne 28. listopadu 2012 uložil Retten i Glostrup (soud v Glostrupu, Dánsko) A. Ogňanovovi, který je bulharským státním příslušníkem, úhrnný trest odnětí svobody na dobu patnácti let za vraždu a krádež s přitěžujícími okolnostmi. Poté, co část trestu vykonal v Dánsku, byl A. Ogňanov dne 1. října 2013 předán bulharským orgánům, aby vykonal zbytek trestu v Bulharsku.

               10

               Svojí žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce ze dne 25. listopadu 2014, podanou ve věci C‑554/14, Ogňanov, následně znovu předloženou a doplněnou dvěma žádostmi ze dne 15. prosince 2014, položil Sofijski gradski sad (městský soud v Sofii, Bulharsko) Soudnímu dvoru různé otázky týkající se výkladu rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24).

               11

               Po předložení uvedených předběžných otázek ve věci C‑554/14, Ogňanov, Sofijska gradska prokuratura (státní zastupitelství v Sofii), které je účastníkem věci v původním řízení, mj. požádalo, aby se soudní kolegium Sofijského gradského sadu (městský soud v Sofii) pověřené projednáním věci vyloučilo z rozhodování z důvodu, že vyjádřilo předběžné stanovisko ke skutkovým a právním otázkám ještě před zahájením porady ve věci, a to tím, že v bodech 2 až 4 své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vylíčilo skutkový a právní rámec dané věci ještě před zahájením porady o ní.

               12

               Předkládající soud vyjadřuje pochybnosti ohledně přípustnosti takového vnitrostátního pravidla, jako je pravidlo dotčené ve věci v původním řízení, které ukládá soudnímu kolegiu povinnost vyloučit se z rozhodování ve věci z důvodu, že v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané k Soudnímu dvoru uvedlo předběžné stanovisko tím, že vylíčilo skutkový a právní rámec věci v původním řízení.

               13

               Za těchto okolností se Sofijski gradski sad (městský soud v Sofii) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Dochází k porušení unijního práva (čl. 267 odst. 2 SFEU ve spojení se článkem 94 jednacího řádu, články 47 a 48 Listiny [...] a dalšími použitelnými ustanoveními), pokud soud, který předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, pokračuje po vydání rozhodnutí o předběžné otázce v řízení a vydá sám rozhodnutí ve věci samé, a nevyloučí se tak z rozhodování? Důvod pro vyloučení by byl ten, že soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyjádřil předběžné stanovisko ve věci samé (tím, že považoval určitý skutkový stav za prokázaný a určité právní ustanovení za použitelné na tento skutkový stav).
                        Tato otázka je položena s tím předpokladem, že při určování skutkových okolností a použitelných právních předpisů za účelem předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce byla dodržena všechna procesněprávní ustanovení na ochranu práv účastníků řízení, tak aby mohli uvést důkazní prostředky a vyjádřit se.

                        2)

                        V případě, že bude první předběžná otázka zodpovězena tak, že pokračování v řízení je v souladu s právem, dochází k porušení unijního práva, pokud:

                                 a)

                                 předkládající soud vše, co konstatoval v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, zopakuje beze změn ve svém konečném rozhodnutí a ohledně těchto skutkových a právních závěrů odmítne shromažďovat nové důkazy a vyslechnout účastníky řízení? Fakticky by předkládající soud připustil nové důkazy a vyslechl účastníky řízení pouze k takovým otázkám, které nebyly v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce považovány za prokázané;

                                 b)

                                 předkládající soud ke všem relevantním otázkám bude shromažďovat nové důkazy a vyslechne účastníky řízení, včetně otázek, ke kterým vyjádřil své stanovisko již v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, a ve svém konečném rozhodnutí vyjádří konečné stanovisko na základě všech shromážděných důkazů a po zhodnocení všech vyjádření účastníků řízení, nezávisle na tom, zda k tomuto shromáždění a hodnocení došlo před předložením žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, nebo po vydání rozhodnutí o ní?

                        3)

                        Bude-li první otázka zodpovězena tak, že pokračování v řízení je slučitelné s unijním právem, je pak s unijním právem slučitelné, pokud se soud rozhodne nepokračovat v projednávání věci, nýbrž se vyloučí z důvodu podjatosti, protože pokračování v řízení by bylo v rozporu s vnitrostátními právními předpisy, které poskytují větší míru ochrany zájmů účastníků řízení a spravedlnosti? Vyloučení přitom spočívá na tom, že:

                                 a)

                                 předkládající soud v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyjádřil předběžné stanovisko k věci před vydáním konečného rozhodnutí, což je sice přípustné podle unijního práva, nikoli však podle vnitrostátních právních předpisů;

                                 b)

                                 předkládající soud by přijal konečné stanovisko dvěma rozhodnutími, a nikoli jedním jediným (vycházíme-li z toho, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepředstavuje předběžné, nýbrž konečné stanovisko), což je sice přípustné podle unijního práva, nikoli však podle vnitrostátních právních předpisů.“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               14

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba článek 267 SFEU a článek 94 jednacího řádu vykládané ve světle čl. 47 druhého pododstavce a čl. 48 odst. 1 Listiny vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu pravidlu vykládanému tak, že předkládajícímu soudu ukládá povinnost vyloučit se z rozhodování o projednávané věci z důvodu, že v rámci své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vylíčil skutkový a právní rámec této věci.

               15

               Nejprve je třeba připomenout, že řízení o předběžné otázce, zakotvené článkem 267 SFEU, představuje úhelný kámen soudního systému v Evropské unii a má za cíl prostřednictvím nastoleného dialogu mezi Soudním dvorem a soudy členských států zajistit jednotný výklad unijního práva, čímž umožňuje zaručit jeho soudržnost, plný účinek a autonomii a v konečném důsledku i specifický charakter práva zavedeného Smlouvami (viz posudek č. 2/132/13 ze dne 18. prosince 2014, EU:C:2014:2454, bod 176 a citovaná judikatura).

               16

               Z ustálené judikatury plyne, že postup zavedený článkem 267 SFEU je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které mají tyto soudy rozhodnout (viz usnesení ze dne 8. září 2011, Abdallah, C‑144/11, nezveřejněné, EU:C:2011:565, bod 9 a citovaná judikatura, a ze dne 19. března 2015, Andre, C‑23/15, nezveřejněné, EU:C:2015:194, bod 4 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 6. října 2015, Capoda Import-Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, bod 23).

               17

               Rovněž podle ustálené judikatury článek 267 SFEU přiznává vnitrostátním soudům co nejširší možnost obrátit se na Soudní dvůr, mají-li za to, že věc, kterou projednávají, vyvolává otázky vyžadující výklad či posouzení platnosti ustanovení unijního práva nezbytných pro vyřešení sporu, který jim byl předložen. Vnitrostátní soudy ostatně této možnosti mohou využít v jakémkoli okamžiku řízení, který považují za vhodný (viz rozsudky ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 26 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 11. září 2014, A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 39 a citovaná judikatura). Rozhodnutí o nejvhodnějším okamžiku pro podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru totiž spadá do jejich výlučné pravomoci (viz rozsudky ze dne 15. března 2012, Sibilio, C‑157/11, nezveřejněný, EU:C:2012:148, bod 31 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 7. dubna 2016, Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, bod 16).

               18

               Potřeba dospět k výkladu unijního práva, který by byl pro vnitrostátní soud užitečný, vyžaduje, aby tento vymezil skutkový a právní rámec, ze kterého vychází otázky, které pokládá, nebo alespoň vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž jsou tyto otázky založeny (viz usnesení ze dne 8. září 2011, Abdallah, C‑144/11, nezveřejněné, EU:C:2011:565, bod 10 a citovaná judikatura, a ze dne 19. března 2015, Andre, C‑23/15, nezveřejněné, EU:C:2015:194, bod 5 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 10. března 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, bod 114).

               19

               Požadavky na obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce jsou výslovně uvedeny v článku 94 jednacího řádu, který má předkládající soud v rámci spolupráce zavedené článkem 267 SFEU znát a který je povinen náležitě dodržovat (viz usnesení ze dne 3. července 2014, Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, bod 21).

               20

               Kromě toho není sporu o tom, že informace obsažené v předkládacích rozhodnutích mají umožnit Soudnímu dvoru nejen to, aby dal užitečné odpovědi, ale mají rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným možnost předložit vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora Evropské unie, a že je na Soudním dvoru, aby zajistil, aby tato možnost byla zachována s ohledem na to, že na základě uvedeného článku jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí (viz usnesení ze dne 8. září 2011, Abdallah, C‑144/11, nezveřejněné, EU:C:2011:565, bod 11 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 10. března 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, bod 116).

               21

               Konečně, nevylíčení relevantního skutkového a právního rámce věci může být považováno za důvod zjevné nepřípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 8. září 2011, Abdallah, C‑144/11, nezveřejněné, EU:C:2011:565, bod 12; ze dne 4. července 2012, Abdel, C‑75/12, nezveřejněné, EU:C:2012:412, body 6 a 7; ze dne 19. března 2014, Grimal, C‑550/13, nezveřejněné, EU:C:2014:177, bod 19, jakož i ze dne 19. března 2015, Andre, C‑23/15, nezveřejněné, EU:C:2015:194, body 8 a 9).

               22

               Pokud předkládající soud, jakým je Sofijski gradski sad (městský soud v Sofii), v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vylíčil skutkový a právní rámec věci v původním řízení, splnil tím tedy pouze požadavky, jež stanoví článek 267 SFEU a článek 94 jednacího řádu Soudního dvora.

               23

               Za těchto podmínek skutečnost, že takový předkládající soud, jako je soud dotyčný ve věci v původním řízení, vylíčí ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce skutkový a právní rámec věci v původním řízení, odpovídá požadavku spolupráce vážícímu se k mechanismu předběžných otázek a nemůže sama o sobě porušovat právo na přístup k nestrannému soudu, které je zakotveno v článku 47 Listiny, ani právo na presumpci neviny, které je zaručeno čl. 48 odst. 1 Listiny.

               24

               V projednávaném případě z použití článku 29 NPK, tak jak je vykládán Varchoven kasacionen sad (nejvyšší kasační soud), ve spojení s body 2.3, 7.3 a 7.4 etického kodexu plyne, že vylíčení skutkového a právního rámce věci v původním řízení bulharským soudem v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je považováno za vyjádření předběžného stanoviska tohoto soudu, které vede nejen k jeho vyloučení z rozhodování a ke zrušení jeho konečného rozhodnutí, ale i k zahájení řízení proti dotyčným soudcům, a to z důvodu kárného provinění.

               25

               Z toho plyne, že takové vnitrostátní pravidlo, jako je pravidlo dotčené v původním řízení, může mít mj. za následek, že vnitrostátní soudce raději Soudnímu dvoru předběžné otázky nepoloží, aby se vyhnul tomu, že bude vyloučen z rozhodování a budou mu hrozit disciplinární sankce, nebo že předloží nepřípustnou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Takové pravidlo proto zasahuje do výsad přiznaných vnitrostátním soudům článkem 267 SFEU, a tudíž i do účinnosti spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené mechanismem předběžných otázek.

               26

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první položenou otázku odpovědět, že článek 267 SFEU a článek 94 jednacího řádu, vykládané ve světle čl. 47 druhého pododstavce a čl. 48 odst. 1 Listiny, je třeba vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu pravidlu vykládanému tak, že předkládajícímu soudu ukládá povinnost vyloučit se z rozhodování v projednávané věci z důvodu, že v rámci své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vylíčil skutkový a právní rámec této věci.

         Ke druhé otázce

               27

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda unijní právo, zejména jeho článek 267 SFEU, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby po vydání rozsudku v řízení o předběžné otázce předkládající soud nezměnil skutková a právní konstatování učiněná v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, nebo naopak aby po uvedeném vyhlášení uvedený soud znovu vyslechl účastníky řízení a provedl nové dokazování, které by mohlo vést ke změně jeho konstatování.

               28

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury článek 267 SFEU vyžaduje, aby předkládající soud zajistil plný účinek výkladu unijního práva, který podal Soudní dvůr (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. dubna 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, body 38 až 40 a citovaná judikatura).

               29

               Tento článek ani žádné jiné ustanovení unijního práva naopak nevyžaduje, aby předkládající soud po vydání rozsudku v řízení o předběžné otázce změnil skutková a právní konstatování učiněná v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Žádné ustanovení unijního práva ale ani uvedenému soudu nezakazuje, aby po tomto vydání pozměnil své posouzení relevantního skutkového a právního rámce.

               30

               Vzhledem k předchozím poznatkům je třeba na druhou položenou otázku odpovědět, že unijní právo, zejména článek 267 SFEU, musí být vykládáno v tom smyslu, že nevyžaduje ani nezakazuje, aby po vydání rozsudku v řízení o předběžné otázce předkládající soud znovu vyslechl účastníky řízení a provedl nové dokazování, které by mohlo vést ke změně jeho skutkových a právních konstatování učiněných v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jestliže uvedený soud zajistí plný účinek výkladu unijního práva, který podal Soudní dvůr.

         Ke třetí otázce

               31

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být unijní právo vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby dotyčný soud uplatnil takové vnitrostátní pravidlo, jako je pravidlo dotčené v původním řízení, které je považováno za neslučitelné s unijním právem z důvodu, že toto pravidlo poskytuje větší míru ochrany základních práv účastníků řízení.

               32

               V tomto ohledu je třeba bez dalšího uvést, že předpoklad, na němž je uvedená otázka založena, a sice že vnitrostátní pravidlo dotčené v původním řízení poskytuje procesním subjektům větší míru ochrany jejich práva mít přístup k nestrannému soudu ve smyslu článku 47 Listiny, nelze přijmout. Jak totiž bylo uvedeno v bodě 23 tohoto rozsudku, skutečnost, že vnitrostátní soud v souladu s požadavky plynoucími z článku 267 SFEU a článku 94 jednacího řádu ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vylíčí skutkový a právní rámec této věci v původním řízení, není samo o sobě s uvedeným základním právem v rozporu. V důsledku toho povinnost vyloučit se z rozhodování, kterou uvedené pravidlo ukládá předkládajícímu soudu, který takové vylíčení uvedl v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, nemůže být považována za povinnost přispívající k ochraně uvedeného práva.

               33

               Kromě toho je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že rozsudkem, který Soudní dvůr vydá v řízení o předběžné otázce, je vnitrostátní soud pro účely vyřešení sporu v původním řízení vázán, pokud jde o výklad či platnost dotčených aktů orgánů Unie (viz rozsudky ze dne 20. října 2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, bod 36 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 5. dubna 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, bod 38).

               34

               Mimoto je třeba zdůraznit, že podle ustálené judikatury platí, že vnitrostátní soud, jenž má v rámci své pravomoci aplikovat ustanovení unijního práva, má povinnost zajistit plný účinek těchto ustanovení tak, že na základě své vlastní pravomoci podle potřeby upustí od použití jakéhokoli odporujícího vnitrostátního ustanovení, aniž by nejprve musel žádat o jeho odstranění legislativní cestou nebo jakýmkoliv jiným ústavním postupem či na toto odstranění čekat (viz rozsudky ze dne 20. října 2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, bod 38 a citovaná judikatura; ze dne 4. června 2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, bod 32 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 5. dubna 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, bod 40 a citovaná judikatura).

               35

               A konečně je třeba dodat, že k požadavku na zajištění plného účinku unijního práva patří i povinnost vnitrostátních soudů změnit případně ustálenou judikaturu, vychází-li z výkladu vnitrostátního práva, který je neslučitelný s unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. dubna 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, bod 33 a citovaná judikatura).

               36

               Z toho plyne, že v projednávaném případě je předkládající soud povinen zajistit plný účinek článku 267 SFEU tím, že na základě své vlastní pravomoci podle potřeby upustí od použití článku 29 NPK, tak jak ho vykládá Varchoven kasacionen sad (nejvyšší kasační soud), jelikož uvedený výklad není slučitelný s unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. dubna 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, bod 34).

               37

               Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na třetí položenou otázku odpovědět, že unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby předkládající soud uplatnil takové vnitrostátní pravidlo, jako je pravidlo dotčené v původním řízení, které je považováno za neslučitelné s uvedeným právem.

         K nákladům řízení

               38

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 267 SFEU a článek 94 jednacího řádu Soudního dvora, vykládané ve světle čl. 47 druhého pododstavce a čl. 48 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, je třeba vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu pravidlu vykládanému tak, že předkládajícímu soudu ukládá povinnost vyloučit se z rozhodování v projednávané věci z důvodu, že v rámci své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vylíčil skutkový a právní rámec této věci.

                           2)

                           Unijní právo, zejména článek 267 SFEU, musí být vykládáno v tom smyslu, že nevyžaduje ani nezakazuje, aby po vydání rozsudku v řízení o předběžné otázce předkládající soud znovu vyslechl účastníky řízení a provedl nové dokazování, které by mohlo vést ke změně jeho skutkových a právních konstatování učiněných v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jestliže uvedený soud zajistí plný účinek výkladu unijního práva, který podal Soudní dvůr Evropské unie.

                           3)

                           Unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby předkládající soud uplatnil takové vnitrostátní pravidlo, jako je pravidlo dotčené v původním řízení, které je považováno za neslučitelné s uvedeným právem.

                     Podpisy

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: bulharština.