title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 10. května 2005. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Státní podpory - Opatření ohledně podniků námořní dopravy - Zakázky na veřejné služby - Neexistence podpory, existující podpory nebo nové podpory - Zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES - Povinnost pozastavení. # Věc C-400/99.

text:
      Věc C-400/99
      Italská republika
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Žaloba na neplatnost – Státní podpory – Opatření ohledně podniků námořní dopravy – Zakázky na veřejné služby – Neexistence podpory, existující podpory nebo nové podpory – Zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES – Povinnost pozastavení“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba na neplatnost – Předmětnost – Návrh na zrušení rozhodnutí o zahájení formálního přezkumného řízení ohledně státní podpory
            stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES směřující ke zpochybnění povinnosti pozastavit přezkoumávaná opatření, dokud uvedené řízení
            nebude ukončeno – Přijetí rozhodnutí o ukončení řízení, které se stalo konečným – Žaloba, která se nestala bezpředmětnou
      2.        Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí o zahájení formálního přezkumného řízení stanoveného v čl. 88 odst.
            2 ES
      (Článek 88 odst. 2 ES a článek 253 ES; nařízení Rady č. 659/1999)
      3.        Podpory poskytované státy – Přezkoumání Komisí – Rozhodnutí o zahájení formálního přezkumného řízení stanoveného v čl. 88
            odst. 2 ES – Povinnost předběžně projednat podporu s dotčeným členským státem a posuzovat situaci s ohledem na jím předložené
            důkazy – Povinnost loajální spolupráce uvedeného členského státu
      (Článek 10 ES a čl. 88 odst. 2 ES; nařízení Rady č. 659/1999, články 10 a 13)
      4.        Žaloba na neplatnost – Žalobní důvody – Zneužití pravomoci – Pojem
      (Článek 230 ES)
      5.        Podpory poskytované státy – Přezkoumání Komisí – Obtíže s posuzováním, pokud jde o slučitelnost podpory se společným trhem
            či existence pochybností o charakteru podpory – Povinnost Komise zahájit formální přezkumné řízení stanovené v čl. 88 odst.
            2 ES
      (Článek 87 ES a čl. 88 odst. 2 a 3 ES)
      6.        Podpory poskytované státy – Přezkoumání Komisí – Procesní rámec vymezený předběžnou kvalifikací dotčených opatření jakožto
            existujících podpor anebo nových podpor – Neexistence diskreční pravomoci Komise – Povinnost loajální spolupráce členského
            státu, který se domáhá kvalifikace jakožto existujících podpor
      (Články 10 ES a 88 ES)
      7.        Podpory poskytované státy – Obecný režim podpor schválený Komisí – Individuální podpora vydávaná za spadající do rámce schválení
            – Přezkoumání Komisí – Přednost posuzování s ohledem na rozhodnutí o schválení a pouze podpůrně s ohledem na Smlouvu
      (Články 87 ES a 88 ES)
      8.        Podpory poskytované státy – Existující podpory a nové podpory – Platby přijímané společnostmi lodní dopravy zajišťujícími
            v rámci zakázek na veřejné služby pravidelné dopravní spojení s ostrovy – Článek 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92 – Uplatnění
            režimu nových podpor pouze na platby, které nejsou nezbytné pro zachování rovnováhy zakázek
      (Článek 88 odst. 1 a 3 ES; čl. 4 odst. 3 nařízení Rady č. 3577/92)
      1.        Žaloba proti rozhodnutí Komise zahájit přezkumné řízení ohledně státní podpory stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, v podstatě směřující
         k tomu, aby bylo rozhodnuto, že dotyčná opatření není třeba pozastavovat, dokud nebude uvedené řízení ukončeno, se nestala
         bezpředmětnou ani v důsledku rozhodnutí ukončit tohoto řízení, které bylo po podání žaloby přijato a které se mezitím stalo
         konečným.

      (viz body 15–18)
      2.        Povinnost uvést odůvodnění v rozhodnutí, kterým je jeho adresát zkrácen na svých právech, stanovená v článku 253 ES, má za
         cíl umožnit Soudnímu dvoru vykonávat svou kontrolu legality rozhodnutí a poskytnout dotčené osobě dostatečnou informaci k
         posouzení, zda je rozhodnutí opodstatněné, či zda je stiženo vadou umožňující zpochybnit jeho legalitu.

      Pokud jde o rozhodnutí o zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES vůči předpokládaným státním podporám, může neuvedení
         odkazu na nařízení č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES], nebo na určitá jeho ustanovení, případně
         představovat nedostatek odůvodnění pouze tehdy, pokud Komise uplatnila ustanovení tohoto nařízení, která nevyplývají přímo
         ze Smlouvy.

      (viz body 22–23)
      3.        Vzhledem k právním důsledkům rozhodnutí o zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES musí Komise při předběžném posouzení
         sledovaných opatření jakožto nových podpor v případě, že je možné, že dotčený členský stát s takovou kvalifikací nebude souhlasit,
         předběžně projednat dotyčná opatření s dotčeným členským státem, aby měl tento příležitost oznámit případně Komisi, že podle
         něho uvedená opatření nepředstavují podpory nebo že představují existující podpory. Články 10 a 13 nařízení č. 659/1999, kterým
         se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES], jsou slučitelné s tímto požadavkem, a tudíž Komisi nezprošťují povinnosti
         projednat opatření s dotčeným členským státem před zahájením řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES.

      V případě zpochybnění charakteru podpor Komise musí provést dostatečné zkoumání otázky na základě informací, které jí byly
         poskytnuty v tomto stadiu uvedeným státem, a to i pokud toto zkoumání nevyústí v konečné posouzení. V rámci zásady loajální
         spolupráce mezi členskými státy a orgány Společenství, která vyplývá z článku 10 ES, a také proto, aby se řízení nezdržovalo,
         přísluší členskému státu, který se domnívá, že dotčená opatření nepředstavují podporu, aby co nejdříve od okamžiku, kdy se
         na něj Komise obrátí v souvislosti s těmito opatřeními, poskytl Komisi podklady odůvodňující toto stanovisko. Pokud tyto podklady
         umožňují odstranit pochybnosti ve smyslu absence prvků podpory ve zkoumaných opatřeních, Komise nemůže zahájit řízení stanovené
         v čl. 88 odst. 2 ES. Naproti tomu, pokud tyto prvky neumožňují odstranit pochybnosti o existenci prvků podpory a pokud existují
         též pochybnosti o slučitelnosti se společným trhem, Komise musí zahájit uvedené řízení.

      (viz body 29–30, 48)
      4.        Pojem zneužití pravomoci označuje skutečnost, že správní orgán využil své pravomoci s jiným cílem než s tím, s ohledem na
         který mu byly svěřeny. Rozhodnutí je stiženo zneužitím pravomoci pouze tehdy, pokud je na základě objektivních, relevantních
         a shodujících se indicií zjevné, že bylo přijato k takovému účelu.

      (viz bod 38)
      5.        Pokud Komise zkoumá podpůrná opatření s ohledem na článek 87 ES pro určení, zda jsou slučitelná se společným trhem, je povinna
         zahájit řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, jestliže po fázi předběžného přezkoumání nemůže vyloučit všechny pochybnosti
         o slučitelnosti těchto opatření se společným trhem. Stejné zásady se musí přirozeně uplatnit, jestliže má Komise nadále pochybnosti
         o samotné kvalifikaci zkoumaného opatření jakožto podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

      (viz bod 47)
      6.        Povinnost zahájit za určitých okolností řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES nepředjímá procesní rámec, do kterého je třeba
         toto rozhodnutí zařadit, přičemž půjde buď o průběžné zkoumání režimů existujících podpor, jak vyplývá z kombinace ustanovení
         odstavců 1 a 2 článku 88 ES, nebo o kontrolu nových podpor, jak vyplývá z kombinace ustanovení odstavců 3 a 2 téhož článku.

      Vzhledem k právním důsledkům této procesní volby tehdy, kdy jde o opatření, která jsou již uskutečňována, Komise nemůže automaticky
         zvolit druhý procesní rámec, pokud dotčený členský stát tvrdí, že je třeba uplatnit první z nich. V takovém případě musí Komise
         provést dostatečné zkoumání otázky na základě informací, které jí byly v tomto stadiu sděleny členským státem, a to i když
         toto zkoumání nevyústí v konečné posouzení zkoumaných opatření.

      Stejně jako je třeba postupovat, pokud vyvstane otázka samotné existence prvků podpory, je v rámci zásady loajální spolupráce
         mezi členskými státy a orgány, jak vyplývá z článku 10 ES, a též proto, aby se řízení nezdržovalo, úlohou členského státu,
         který se domnívá, že dotčená podpora je existující podporou, dodat Komisi co nejdříve od okamžiku, kdy se na něj Komise obrátí
         v souvislosti s dotyčným opatřením, podklady odůvodňující toto stanovisko. Pokud tyto podklady umožňují v rámci předběžného
         hodnocení usoudit, že je pravděpodobné, že dotčená opatření představují skutečně existující podpory, Komise se jimi musí zabývat
         v procesním rámci odstavců 1 a 2 článku 88 ES. Naproti tomu, pokud prvky dodané členským státem neumožňují dospět k tomuto
         předběžnému závěru nebo pokud členský stát nedodá v tomto směru žádné podklady, musí se Komise zabývat těmito opatřeními v
         procesním rámci odstavců 3 a 2 téhož článku.

      (viz body 53–55)
      7.        Pokud Komise schválila režim podpor, bylo by v rozporu se zásadami legitimního očekávání a právní jistoty, aby znovu zkoumala
         opatření přijatá na základě tohoto režimu jakožto nové podpory. Z toho vyplývá, že pokud dotyčný členský stát tvrdí, že opatření
         se poskytují na základě předem schváleného režimu, nemůže Komise bez dalšího ohledně těchto opatření zahájit řízení stanovené
         v čl. 88 odst. 2 ES a považovat je přitom za nové podpory, což by znamenalo jejich pozastavení, avšak musí předběžně určit,
         zda tato opatření odpovídají dotčenému režimu, či nikoliv, a v případě, že tomu tak je, určit, zda splňují podmínky určené
         v rozhodnutí o schválení tohoto režimu. Pouze v případě negativního závěru na konci tohoto zkoumání může tedy Komise zahájit
         řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, posuzujíc dotčená opatření jakožto nové podpory. Naproti tomu v případě kladného závěru
         musí Komise nahlížet na tato opatření jakožto na existující podpory podle řízení stanoveného v čl. 88 odst. 1 a 2 ES.

      (viz bod 57)
      8.        Vzhledem k tomu, že zakázky na veřejné služby podle článku 4 nařízení č. 3577/92 o uplatňování zásady volného pohybu služeb
         v námořní dopravě v členských státech (námořní kabotáž) přirozeně obsahují finanční ustanovení nutná pro zajištění závazků
         veřejné služby, které stanoví, a že znění odstavce 3 téhož článku směřuje k zachování dotčených zakázek až do uplynutí doby,
         na kterou byly uzavřeny, bez omezení rozsahu tohoto ustanovení na určité aspekty uvedených zakázek, vztahuje se na finanční
         ustanovení nutná pro zajištění závazků veřejné služby uvedený článek 4 odst. 3.

      Naproti tomu případné podpory překračující to, co je nutné pro zajištění závazků veřejné služby, které jsou předmětem dotčených
         zakázek, nemohou spadat do rozsahu působnosti uvedeného ustanovení právě proto, že nejsou nezbytné pro rovnováhu, a tedy zachování
         těchto zakázek, a že je tedy nelze na základě tohoto ustanovení považovat za existující podpory.

      (viz body 64–65)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      10. května 2005(1)

      „Žaloba na neplatnost – Státní podpory – Opatření ohledně podniků námořní dopravy – Zakázky na veřejné služby – Neexistence podpory, existující podpory nebo nové podpory – Zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES – Povinnost pozastavení“
      Ve věci C‑400/99,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES, podaná dne 18. října 1999,
      Italská republika, původně zastoupená U. Leanzou, poté I. M. Bragugliou, jako zmocněnci, ve spolupráci s P. G. Ferrim a M. Fiorillim, avvocati
         dello Stato, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené E. De Persio, jakož i D. Triantafyllouem a V. Di Bucci, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans a A. Rosas, předsedové senátů, J.‑P. Puissochet (zpravodaj)
         a R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr a J. N. Cunha Rodrigues, soudci,

      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 10. června 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou navrhuje Italská republika zrušení rozhodnutí Komise Evropských společenství, oznámeného dopisem SG(99) D/6463
         ze dne 6. srpna 1999, zahájit řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES ohledně státní podpory C 64/99 (ex NN 68/99) – Itálie –
         poskytnuté podnikům skupiny Gruppo Tirrenia di Navigazione (Úř. věst. C 306, s. 2, dále jen „napadené rozhodnutí“), v rozsahu,
         v němž toto rozhodnutí pozastavuje dotčenou podporu.

       Skutkový stav a řízení
      2        Poté, co služby Komise obdržely stížnosti, podle kterých italské orgány poskytly nedovolené státní podpory pro vnitřní přepravní
         služby trajektem, které byly provozovány podniky Gruppo Tirrenia di Navigazione (dále jen „skupina Tirrenia“), dotázaly se
         italských orgánů na tuto věc dopisem ze dne 12. března 1999.

      3        Tato žádost o informace se týkala zvláště závazků veřejné služby uložených podnikům skupiny Tirrenia a podmínek stanovení
         a úhrady vícenákladů vyplývajících z těchto povinností.

      4        Po různých výměnách korespondence s italskými orgány se Komise domnívala, že existují závažné pochybnosti o slučitelnosti
         opatření způsobilých představovat státní podpory ve prospěch podniků skupiny Tirrenia se společným trhem. Proto napadeným
         rozhodnutím zahájila s ohledem na tyto předpokládané podpory řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES. V tomto rámci projednávala
         Komise dotčená opatření jako nové podpory nebo změny existujících podpor ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES (dále jen „nové podpory“),
         a nikoliv jako existující podpory ve smyslu čl. 88 odst. 1 ES (dále jen „existující podpory“). Potom toto rozhodnutí oznámila
         italským orgánům.

      5        V části tohoto rozhodnutí nazvané „Závěry“ Komise zejména uvedla, že si vyhrazuje právo požadovat od italských orgánů pozastavit
         platbu jakékoli podpory překračující čisté dodatečné náklady vynaložené na poskytování služeb obecného hospodářského zájmu.
         Potom vyzvala italské orgány, aby potvrdily do deseti pracovních dnů pozastavení této platby, a poukázala na to, že pokud
         by podpory vyplacené navíc nebyly pozastaveny a pozastavená částka nebyla odůvodněna, mohla by vůči italským orgánům v tomto
         smyslu vydat příkaz. Komise upřesnila, že pozastavení je nutné pro omezení dopadů narušení hospodářské soutěže, ale že nezahrnuje
         rovněž pozastavení služeb jako takových, které mohou být nadále zajišťovány za podmínek v souladu s právem Společenství. Především
         upozornila italské orgány na odkladný účinek čl. 88 odst. 3 ES, jakož i na dopis zaslaný členským státům dne 22. února 1995,
         ve kterém uvedla, že u veškerých podpor poskytnutých protiprávně může být požadováno jejich navrácení od příjemce.

      6        Dne 18. října 1999 podala Italská republika tuto žalobu směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí „v části, ve které pozastavuje
         podpory prohlášené za protiprávní“.

      7        Dne 19. října 1999 podaly Tirrenia di Navigazione SpA, Adriatica di Navigazione SpA, Caremar SpA, Toremar SpA, Siremar SpA
         a Saremar SpA, společnosti skupiny Tirrenia, kanceláři Soudu prvního stupně Evropských společenství žalobu zapsanou do rejstříku
         pod číslem T‑246/99, směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu.

      8        Samostatným podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 25. listopadu 1999 Komise požádala na základě čl. 91 odst. 1 jednacího
         řádu Soudní dvůr, aby prohlásil, že není namístě vydat rozhodnutí ve věci, nebo vyhověl námitce nepřípustnosti bez projednání
         věci samé.

      9        Rozsudkem ze dne 9. října 2001, Itálie v. Komise (C‑400/99, Recueil, s. I‑7303, dále jen „mezitímní rozsudek“) zamítl Soudní
         dvůr tuto žádost a řízení pokračovalo ve věci samé. Podstatou tohoto rozsudku bylo, že Soudní dvůr prohlásil žalobu za přípustnou
         z důvodu, že Komise kvalifikovala opatření v projednávaném případě jako nové podpory, které byly uskutečněny protiprávně,
         zatímco italská vláda tvrdí, pokud jde o některé z nich, že se jedná o existující a legálně poskytnuté podpory, a pokud jde
         o ostatní z nich, že neobsahují prvky podpory, což znamená, že na rozdíl od toho, co vyplývá z napadeného rozhodnutí, tato
         opatření nemusí být pozastavena. S ohledem na tyto souvislosti Soudní dvůr určil, že toto rozhodnutí má autonomní právní účinky,
         a že představuje v důsledku toho napadnutelný akt. Pro podrobnosti rozboru, který vedl Soudní dvůr k tomuto závěru, se odkazuje
         na mezitímní rozsudek.

      10      Usnesením ze dne 25. března 2003 zastavil Soud, pokud jde o něj, na základě čl. 54 třetího pododstavce Statutu Soudního dvora
         řízení probíhající před ním ve věci T‑246/99 až do vydání rozsudku Soudního dvora v projednávané věci.

      11      Mezitím Komise ukončila řízení zahájené napadeným rozhodnutím ohledně opatření poskytnutých jednomu z podniků skupiny Tirrenia,
         a to námořní společnosti Tirrenia di Navigazione SpA, v rámci režimu vyplývajícího z úmluvy uzavřené s italským státem v roce
         1991 týkající se závazku veřejné služby tohoto podniku [rozhodnutí ze dne 21. června 2001 ohledně státních podpor poskytnutých
         Itálií námořní společnosti Tirrenia di Navigazzione (Úř. věst. L 318, s. 9), dále jen „rozhodnutí ze dne 21. června 2001“].
         Komise prohlásila financování poskytnuté v tomto rámci z titulu kompenzace za veřejnou službu ode dne 1. ledna 1990 do 31. prosince
         2000 za slučitelné se společným trhem a za určitých podmínek povolila stejné druhy financování na období od 1. ledna 2001
         do 31. prosince 2004. V tomto rozhodnutí Komise nicméně zachovala kvalifikaci těchto opatření jako nových podpor, kterou jim
         přisoudila již v napadeném rozhodnutí, které je zpochybňováno v této žalobě Italskou republikou.

      12      Druhým rozhodnutím přijatým po ukončení písemné části řízení v projednávané věci Komise ukončila řízení, které bylo zahájeno
         napadeným rozhodnutím ohledně jiných podniků skupiny Tirrenia [rozhodnutí Komise 2005/163/ES ze dne 16. března 2004 o státních
         podporách poskytnutých Itálií ve prospěch námořních společností Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar a Toremar (Gruppo Tirrenia)
         (Úř. věst. 2005 L 53, s. 29)]. Komise prohlásila financování poskytnuté těmto podnikům z titulu kompenzace za veřejnou službu
         od 1. ledna 1992 za slučitelné se společným trhem a podřídila jejich další vyplácení od roku 2004 určitým podmínkám. Komise
         nicméně prohlásila financování poskytnuté podniku Adriatica na námořní spojení v období mezi lednem 1992 a červencem 1994
         za neslučitelné se společným trhem a zrušila financování poskytnuté podniku Caremar na rychlé spojení osobní přepravy od 1. září
         2004. V tomto druhém rozhodnutí o ukončení Komise rovněž setrvala na kvalifikaci veškerých výše uvedených opatření jako nových
         podpor, uvedené již v napadeném rozhodnutí.

       Návrhy účastníků řízení
      13      Italská republika navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil dopis Komise ze dne 6. srpna 1999 „v části, ve které pozastavuje podpory prohlášené za protiprávní“;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      14      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        určil, že žaloba se stala bezpředmětnou pro část napadeného rozhodnutí týkající se podpor ve prospěch Tirrenia di Navigazione;
      –        ve zbývající části žalobu zamítl;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       K návrhu na nevydání rozhodnutí ve věci
      15      Ve své duplice Komise tvrdí, že žaloba se stala bezpředmětnou co se týče podpor společnosti Tirrenia di Navigazione SpA. Jelikož
         rozhodnutí ze dne 21. června 2001 nebylo napadeno v rámci lhůty pro podání žaloby, je již s konečnou platností prokázáno,
         že ačkoliv jsou slučitelná se společným trhem, představují opatření přijatá ve prospěch tohoto podniku protiprávní podpory,
         a sice nové podpory uskutečněné bez předchozího schválení vyžadovaného čl. 88 odst. 3 ES. V tomto ohledu ztratilo napadené
         rozhodnutí veškerý samostatný právní význam a italská vláda již nemá právní zájem na zrušení tohoto rozhodnutí.

      16      Argument Komise je třeba odmítnout.

      17      Zajisté, v rozhodnutí ze dne 21. června 2001 částečně ukončujícím probíhající řízení zahájené napadeným rozhodnutím potvrdila
         Komise své předběžné posouzení, podle kterého dotace poskytnuté Tirrenia di Navigazione SpA z důvodu jejích závazků veřejné
         služby představují novou podporu, na kterou se vztahuje čl. 88 odst. 3 ES, a toto rozhodnutí, které nebylo napadeno ve lhůtě
         pro podání žaloby, se stalo konečným. Žaloba proti napadenému rozhodnutí nicméně směřuje v podstatě k tomu, aby bylo rozhodnuto,
         že opatření, jejichž pozastavení požadovala Komise v tomto rozhodnutí, není třeba pozastavovat, dokud nebude přijato nebo
         nebudou přijata rozhodnutí ukončující řízení zahájené napadeným rozhodnutím. Taková otázka přitom není předmětem rozhodnutí
         o ukončení řízení, jak vyplývá z čl. 88 odst. 2 prvního pododstavce ES, jakož i z čl. 7 odst. 2 až 5 a článku 14 nařízení
         Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1;
         Zvl. vyd. 08/01, s. 339, dále jen „nařízení o řízení o státních podporách“).

      18      Z předchozího vyplývá, že žaloba se v žádném ohledu nestala bezpředmětnou.

       K věci samé
      19      Italská vláda vznáší v podstatě čtyři žalobní důvody pro zrušení. Zaprvé tvrdí, že napadené rozhodnutí je stiženo nedostatkem
         odůvodnění. Zadruhé Komise neposkytla italským orgánům příležitost předložit své připomínky před přijetím napadeného rozhodnutí.
         Zatřetí se dopustila zneužití pravomoci. Nakonec napadené rozhodnutí z různých důvodů porušuje čl. 87 odst. 1 ES a čl. 88
         odst. 1 a 3 ES.

       K odůvodnění
       Argumenty účastníků řízení
      20      Italská vláda vytýká Komisi, že v napadeném aktu opomenula odkázat na nařízení o řízení o státních podporách, i když toto
         nařízení již vstoupilo v platnost.

      21      Komise odpovídá, že právní základ rozhodnutí o zahájení řízení upraveného v čl. 88 odst. 2 ES, jako je napadené rozhodnutí,
         je obsažen přímo ve Smlouvě o ES, a že nařízení o řízení o státních podporách tedy nemuselo být uvedeno.

       Závěry Soudního dvora
      22      Článek 253 ES stanoví zejména, že rozhodnutí přijatá Komisí musí obsahovat odůvodnění. Povinnost uvést odůvodnění v rozhodnutí,
         kterým je jeho adresát zkrácen na svých právech, má za cíl umožnit Soudnímu dvoru vykonávat svou kontrolu legality rozhodnutí
         a poskytnout dotčené osobě dostatečnou informaci k posouzení, zda je rozhodnutí opodstatněné, či zda je stiženo vadou umožňující
         zpochybnit jeho legalitu (viz zejména rozsudek ze dne 26. listopadu 1981, Michel v. Parlament, 195/80, Recueil, s. 2861, bod 22).

      23      V projednávaném případě může neuvedení odkazu na nařízení o řízení o státních podporách nebo určitá jeho ustanovení v napadeném
         rozhodnutí případně představovat nedostatek odůvodnění pouze tehdy, pokud Komise uplatnila ustanovení tohoto nařízení, která
         nevyplývají přímo ze Smlouvy. V tomto ohledu je namístě poznamenat, že toto nařízení je v dosti značné míře podrobnou kodifikací
         výkladu procesních ustanovení Smlouvy týkajících se státních podpor provedeného soudy Společenství před přijetím tohoto nařízení.

      24      Za daných okolností napadené rozhodnutí neprovádí žádné procesní ustanovení týkající se kontroly státních podpor, které by
         nevyplývalo přímo ze Smlouvy. Tímto rozhodnutím Komise vyzvala italské orgány k předložení jejich připomínek k opatřením,
         která jsou v něm uvedena, na základě čl. 88 odst. 2 ES a formulovala tuto výzvu tak, že předběžně kvalifikovala posledně uvedená
         opatření jako nové podpory, což s sebou neslo jejich pozastavení v rozsahu upřesněném v uvedeném rozhodnutí (viz rozsudky
         ze dne 30. června 1992, Španělsko v. Komise, C‑312/90, Recueil, s. I‑4117, bod 17, a Itálie v. Komise, C‑47/91, Recueil, s. I‑4145,
         bod 25, jakož i mezitímní rozsudek, bod 56). Žádné řízení ani žádný právní účinek vyplývající z tohoto rozhodnutí nejsou založeny
         na novém ustanovení nařízení o řízení o státních podporách.

      25      Žalobní důvod vycházející z nedostatku odůvodnění napadeného rozhodnutí tedy musí být zamítnut.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z toho, že italské vládě nebyla poskytnuta příležitost předložit připomínky
       Argumenty účastníků řízení
      26      Italská vláda tvrdí, že Komise jí měla poskytnout příležitost předložit své připomínky před přijetím napadeného rozhodnutí,
         které s sebou nese pozastavení určitých plateb. Tvrdí, že nedostatek takového postupu je zvláště závažný, co se týče dvou
         typů opatření, jichž se týká napadené rozhodnutí, a sice doprovodných opatření k průmyslovému projektu skupiny Tirrenia za
         období 1999‑2002 a fiskálních opatření vztahujících se k zásobování pohonnými hmotami a motorovým olejem, které s italskými
         orgány nebyly projednávány nikdy předtím, než se staly předmětem napadeného rozhodnutí.

      27      Komise připomíná, že toto rozhodnutí neobsahuje příkaz pozastavit dotčená opatření. Ustanovení čl. 11 odst. 1 nařízení o řízení
         o státních podporách uvedené italskou vládou v její žalobě, které ukládá před vydáním takového příkazu povinnost poskytnout
         dotyčnému členskému státu příležitost předložit jeho připomínky, tedy podle ní nebylo třeba použít. Naproti tomu napadené
         rozhodnutí obsahuje právě výzvu k formulování připomínek k případnému následnému příkazu k pozastavení.

      28      Komise dodává, že v případě nových neoznámených a uskutečněných podpor („protiprávní“ podpory stanovené v kapitole III nařízení
         o řízení o státních podporách) rozhodnutí zahájit řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES nemusí předcházet korespondence s dotčeným
         členským státem. Článek 10 odst. 2 tohoto nařízení totiž sice umožňuje Komisi předem si vyžádat informace od dotyčného státu,
         avšak není k tomu povinna. Článek 13 odst. 1 uvedeného nařízení povoluje zahájení uvedeného řízení bez uložení jakékoliv předcházející
         povinnosti.

       Závěry Soudního dvora
      29      Vzhledem k právním důsledkům rozhodnutí o zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES musí Komise při předběžném posouzení
         sledovaných opatření jakožto nových podpor v případě, že je možné, že dotčený členský stát s takovou kvalifikací nebude souhlasit
         (viz mezitímní rozsudek, body 59 a 60), předběžně projednat  dotyčná opatření s dotčeným členským státem, aby měl tento příležitost
         oznámit případně Komisi, že podle něho uvedená opatření nepředstavují podpory nebo že představují existující podpory.

      30      Články 10 a 13 nařízení o řízení o státních podporách, kterých se dovolává Komise, jsou slučitelné s tímto požadavkem. Tak
         v článku 10, který se vztahuje na situaci, kdy Komise má k dispozici informace týkající se údajné protiprávní podpory, bez
         ohledu na jejich zdroj, je výraz „v případě nutnosti”, užitý v odstavci 2, který uvádí větu „[V případě nutnosti si Komise]
         vyžádá informace od dotyčného členského státu“, vyhrazen pro případ, kdy Komise již odpovídajícím způsobem projednala dotčené
         opatření s uvedeným členským státem, například pokud je to on, kdo informoval Komisi o existenci tohoto opatření. Tento výraz
         neznamená, že Komise může  upustit od projednání opatření s dotčeným členským státem před zahájením řízení stanoveného v čl. 88
         odst. 2 ES vůči němu. Rovněž článek 13, který určuje, že přezkoumání možné protiprávní podpory může být zakončeno rozhodnutím
         o zahájení tohoto řízení, nezprošťuje Komisi povinnosti projednat dotčené opatření s dotyčným členským státem před přijetím
         takového rozhodnutí.

      31      V projednávaném případě Komise neprojednala s italskými orgány daňový režim, jehož požívala skupina Tirrenia v souvislosti
         se zásobováním svých plavidel pohonnými hmotami a motorovým olejem před přijetím napadeného rozhodnutí, které předpokládalo
         přinejmenším částečné pozastavení tohoto režimu. Jestliže by to Komise učinila, mohly italské orgány bez dalšího uplatnit
         skutečnosti směřující k prokázání, že není třeba tento režim pozastavit jakožto protiprávní podporu. V tomto ohledu je namístě
         uvést, že v rozhodnutí o částečném ukončení řízení ze dne 21. června 2001 týkajícího se Tirrenia di Navigazione vzala Komise
         na vědomí, že italské orgány rozšířily od 2. března 1996, tedy před napadeným rozhodnutím, tento režim na všechny lodě zakotvené
         v přístavu, určené k údržbě.

      32      Co se naopak týče průmyslového plánu skupiny Tirrenia na období 1999‑2002, vyplývá ze spisu, že Komise se ve své žádosti o informace
         formulované dopisem ze dne 12. března 1999 zabývala mechanismem víceletých hospodářských plánů, které musí skupina Tirrenia
         předložit italským orgánům. Jestliže se tudíž nový plán nebo opatření směřující k doplnění předcházejícího plánu připravovaly
         a následně byly skupinou prezentovány během fáze předběžného přezkoumání opatření zmíněných v tomto dopise, mohly italské
         orgány očekávat, že tento nový plán nebo jeho dodatky budou zahrnuty do případného rozhodnutí o zahájení řízení stanoveného
         v čl. 88 odst. 2 ES. Samy o tom mohly rovněž Komisi informovat tím, že by případně předložily podklady způsobilé zabránit
         jejich zahrnutí do takového rozhodnutí jakožto údajné nové podpory.

      33      Co se týče dotací vyplacených skupině Tirrenia z titulu jejího závazku veřejné služby, vyplývá ze spisu, že těmito opatřeními
         se zabývaly jak služby Komise, tak i italské orgány, a to v žádosti Komise o informace ze dne 12. března 1999, v odpovědi
         dané italskými orgány a během dvoustranné schůzky, přičemž vše předcházelo přijetí napadeného rozhodnutí. S ohledem na ně
         tedy italská vláda již nemůže uplatňovat, že neměla možnost předložit relevantní podklady před přijetím napadeného rozhodnutí.

      34      Napadené rozhodnutí je tak třeba zrušit v rozsahu, ve kterém s sebou neslo pozastavení daňového režimu vztahujícímu se na
         skupinu Tirrenia v souvislosti se zásobováním jejích plavidel pohonnými hmotami a motorovým olejem.

      35      V tomto stadiu tohoto rozsudku se tedy následující rozbor týká pouze dotací vyplacených podnikům skupiny Tirrenia z titulu
         jejich závazků veřejné služby, o kterých italská vláda tvrdí, že i když dotace obsahují prvky podpory, představují každopádně
         existující podpory, jakož i průmyslového plánu skupiny Tirrenia na období 1999‑2002.

       K zneužití pravomoci
       Argumentace účastníků řízení
      36      Italská vláda se domnívá, že napadené rozhodnutí, kterým byla dotčená opatření posouzena jako protiprávní podpory a které
         předpokládá jejich pozastavení, neobsahuje odůvodnění ospravedlňující takové posouzení. Jediné odůvodnění týkající se pozastavení
         se vztahuje k újmě, kterou by pokračování v provádění dotčených opatření způsobilo soutěžitelům Tirrenia, ale neprokazuje,
         že se jedná o podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES a o nové podpory. Komise tedy přijala pouze rozhodnutí o preventivním pozastavení
         pro případ, že by sledovaná opatření byla skutečně novými protiprávními podporami, ovšem toto rozhodnutí není nikterak založeno
         na dostatečném zkoumání dovolujícím dospět k takovému závěru.

      37      Komise v tomto ohledu zdůrazňuje, že napadené rozhodnutí neobsahuje příkaz k pozastavení, který by vyžadoval prokázání existence
         protiprávních podpor. Vyjadřuje pouze pochybnosti o existenci podpor, o jejich protiprávním charakteru a o jejich slučitelnosti
         se společným trhem. Úvahy týkající se případných škod, které by dotčená opatření mohla způsobit soutěžitelům skupiny Tirrenia,
         pouze souvisí s možností pozdějšího příkazu pozastavení, ke kterému byly italské orgány vyzvány předložit své připomínky.

       Závěry Soudního dvora
      38      Pojem zneužití pravomoci označuje skutečnost, že správní orgán využil své pravomoci s jiným cílem než s tím, s ohledem na
         který mu byly svěřeny (viz zejména rozsudek ze dne 4. února 1982, Buyl a další v. Komise, 817/79, Recueil, s. 245, bod 28).
         Rozhodnutí je stiženo zneužitím pravomoci pouze tehdy, pokud je na základě objektivních, relevantních a shodujících se indicií
         zjevné, že bylo přijato k takovému účelu (viz zejména rozsudek ze dne 5. května 1966, Gutmann, 18/65 a 35/65, Recueil, s. 149,
         170).

      39      V projednávaném případě tomu tak není. Jak Soudní dvůr vyslovil v mezitímním rozsudku, pozastavení vykonávaných opatření,
         které Komise kvalifikuje jako nové podpory v rozhodnutí o zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES, vyplývá přímo z této
         kvalifikace ve spojení s ustanoveními čl. 88 odst. 3 poslední věty ES. Zneužití pravomoci tudíž mohlo být dáno pouze tehdy,
         jestliže by se prokázalo, že Komise úmyslně posoudila jako nové podpory opatření, u kterých bylo nepochybné, že se jedná o existující
         podpory, podléhající režimu kontroly stanovenému v čl. 88 odst. 1 ES, nebo o opatření, která dokonce ani nepatří do oblasti
         působnosti článků 87 ES a 88 ES, to znamená, jestliže by bylo prokázáno, že Komise chtěla úmyslně v krátké lhůtě dosáhnout
         pozastavení opatření, o kterých nemohla pochybovat, že mohou být ještě legálně prováděny přinejmenším do ukončení řízení.

      40      K datu přijetí napadeného rozhodnutí a s ohledem na informace, kterými disponovala Komise, však nebylo nepochybně zřejmé,
         že dotace poskytnuté skupině Tirrenia, které přesahovaly čisté dodatečné náklady vynaložené na poskytování služeb obecného
         hospodářského zájmu a které byly předmětem pozastavení vyplývajícího z tohoto rozhodnutí, představovaly buď existující podpory
         ve smyslu výše uvedeného, nebo opatření neobsahující prvky podpor.

      41      Žalobní důvod vycházející ze zneužití pravomoci není v důsledku toho opodstatněný.

       K porušení čl. 87 odst. 1 ES a čl. 88 odst. 1 a 3 ES
       Argumentace účastníků řízení
      42      Italská vláda zdůrazňuje, že Komise v napadeném rozhodnutí uvádí, že se není možné v tomto stadiu vyslovit k existenci prvků
         podpory. Takový stupeň nejistoty neumožňuje zahájit řízení, jehož důsledkem je pozastavení dotčených opatření. V tomto ohledu
         italská vláda odkazuje na rozsudek Soudního dvora ze dne 5. října 1994, Itálie v. Komise (C‑47/91, Recueil, s. I‑4635), ve
         kterém Soudní dvůr, co se týče otázky slučitelnosti jednotlivých podpor s rozhodnutím o schválení režimu podpor, rozhodl:

      „33      […] vzhledem k tomu, že [čl. 88 odst. 3 ES] opravňuje Komisi nařídit pouze pozastavení poskytování nových podpor, nestačí,
         aby měla pouhé pochybnosti o slučitelnosti jednotlivých podpor se svým rozhodnutím o schválení režimu podpor.

      34      Jestliže má Komise pochybnosti o slučitelnosti jednotlivých podpor se svým rozhodnutím o schválení režimu podpor, přísluší
         jí přikázat dotčenému členskému státu, aby jí dodal ve lhůtě, kterou stanoví, všechny dokumenty, informace a údaje nutné pro
         vyslovení se ke slučitelnosti sporné podpory s jejím rozhodnutím o schválení režimu podpor.“

      43      Kromě toho podle italské vlády Komise v napadeném rozhodnutí připustila, že podpory nutné na pokrytí vícenákladů na veřejné
         služby, vynaložené z titulu zakázek na veřejné služby existujících před nabytím účinnosti nařízení Rady (EHS) č. 3577/92 ze
         dne 7. prosince 1992 o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě v členských státech (námořní kabotáž) (Úř. věst.
         L 364, s. 7; Zvl. vyd. 06/02, s. 10) jsou povoleny z důvodu čl. 4 odst. 3 tohoto nařízení, které stanoví: „Stávající zakázky
         na veřejné služby mohou zůstat v platnosti do uplynutí doby, na kterou byly uzavřeny“.

      44      V tomto ohledu uvádí italská vláda, že vše, co bylo poskytnuto podnikům skupiny Tirrenia jako protihodnota jejich úkolů ve
         veřejné službě, je stanoveno v zakázce na veřejné služby zadané dne 30. července 1991 ministerstvem dopravy ve prospěch uvedených
         podniků, že Komise obdržela oznámení o těchto zakázkách již v roce 1991 a že určité související podklady jí byly předány mezi
         roky 1991 a 1997. Ve své replice zdůrazňuje, že případné podpory byly tedy uskutečněny před liberalizací zavedenou nařízením
         č. 3577/92, přičemž podstatné náležitosti závazků veřejné služby a příslušných kompenzací pocházejí ještě z období před přijetím
         Římské smlouvy, a že v každém případě Komise vzhledem k tomu, že obdržela oznámení o uvedených zakázkách, uvedené podpory
         výslovně či konkludentně schválila. V důsledku toho pokud uskutečněné platby ve prospěch podniků skupiny Tirrenia měly být
         posouzeny jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, představují v každém případě existující podpory.

      45      Podle italské vlády však Komise ignorovala podklady, které jí byly oznámeny mezi lety 1991 a 1997, pro určení, zda se jedná
         o existující podpory, či nové podpory. Komise se hned bez odůvodnění rozhodla přiklonit se ke druhému předpokladu.

      46      Komise vysvětluje, že skutečnost, že vyjádřila nejistotu o existenci prvků podpor ve zkoumaných opatřeních, je v rámci rozhodnutí
         o zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES obvyklá. Tvrdí, že v napadeném rozhodnutí naproti tomu nevyjádřila žádnou
         pochybnost, co se týče nového charakteru dotčených opatření, protože v jejich korespondenci předcházející přijetí tohoto rozhodnutí
         italské orgány nijak netvrdily, že se jedná o existující podpory. V důsledku toho nebyla situace srovnatelná s tou, která
         vedla k výše uvedenému rozsudku Itálie v. Komise.

       Závěry Soudního dvora
      47      Jak Soudní dvůr ustáleným způsobem rozhoduje, pokud Komise zkoumá podpůrná opatření s ohledem na článek 87 ES pro určení,
         zda jsou slučitelná se společným trhem, je povinna zahájit řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, jestliže po fázi předběžného
         přezkoumání nemůže vyloučit všechny pochybnosti o slučitelnosti těchto opatření se společným trhem (rozsudek ze dne 20. března
         1984, Německo v. Komise, 84/82, Recueil, s. 1451, bod 13). Stejné zásady se musí přirozeně uplatnit, jestliže má Komise nadále
         pochybnosti o samotné kvalifikaci zkoumaného opatření jakožto podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Nelze tedy vytýkat Komisi
         zahájení uvedeného řízení i tehdy, pokud vyjádřila v rozhodnutí přijatém za tímto účelem pochybnosti o tom, zda opatření,
         která jsou jeho předmětem, mají charakter podpor ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

      48      S ohledem na právní důsledky zahájení řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES, co se týče opatření posuzovaných jakožto nové
         podpory, musí Komise nicméně v případě, kdy dotyčný členský stát tvrdí, že opatření nepředstavují podpory ve smyslu čl. 87
         odst. 1 ES, provést dostatečné zkoumání otázky na základě informací, které jí byly poskytnuty v tomto stadiu uvedeným státem,
         a to i pokud toto zkoumání nevyústí v konečné posouzení. V rámci zásady loajální spolupráce mezi členskými státy a orgány
         Společenství, která vyplývá z článku 10 ES, a také proto, aby se řízení nezdržovalo, přísluší členskému státu, který se domnívá,
         že dotčená opatření nepředstavují podporu, aby co nejdříve od okamžiku, kdy se na něj Komise obrátí v souvislosti s těmito
         opatřeními, poskytl Komisi podklady odůvodňující toto stanovisko. Pokud tyto podklady umožňují odstranit pochybnosti ve smyslu
         absence prvků podpory ve zkoumaných opatřeních, Komise nemůže zahájit řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES. Naproti tomu pokud
         tyto prvky neumožňují odstranit pochybnosti o existenci prvků podpory a pokud existují též pochybnosti o slučitelnosti se
         společným trhem, Komise musí zahájit uvedené řízení.

      49      V projednávaném případě vyplývá ze spisu, že italské orgány v odpověď na první žádost Komise o informace tvrdily, že dotace
         vyplývající ze zakázek na veřejné služby zadaných podnikům skupiny Tirrenia v roce 1991 nepředstavují státní podporu. Nicméně
         v tomto stadiu při neexistenci možnosti ověření přiměřenosti dotací ve vztahu k vícenákladům vyplývajícím ze závazků veřejných
         služeb bylo legitimní, že měla Komise i nadále pochybnosti o existenci prvků podpory v těchto dotacích. Navíc Komise provedla
         pozastavení těchto dotací pouze v rozsahu, ve kterém přesahovaly čisté dodatečné náklady vynaložené na poskytnutí služeb obecného
         hospodářského zájmu. V rámci této žaloby italská vláda ostatně uvedla, že nepokládá za nutné zaujmout stanovisko k použitelnosti
         článku 87 ES na své vztahy ke skupině Tirrenia jakožto úspěšnému uchazeči zakázky na veřejné služby. Pokud jde o průmyslový
         plán skupiny Tirrenia na období 1999‑2002, nepředložily italské orgány Komisi před přijetím napadeného rozhodnutí příslušné
         podklady, které by případně mohly vyloučit existenci státních podpor mezi opatřeními, které tento plán stanovil. Za těchto
         podmínek tato vláda nemůže Komisi vytýkat, že zahájila řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, když měla pochybnosti o existenci
         prvků podpory ve zkoumaných opatřeních.

      50      Konečně co se týče výtky, podle které Komise neoprávněně kvalifikovala dotčená opatření jakožto nové podpory, ačkoliv jí byly
         známy skutečnosti umožňující posoudit je jako podpory existující, týká se pouze financování vyplývajícího ze zakázek na veřejné
         služby zadaných podnikům skupiny Tirrenia v roce 1991. V tomto stadiu tohoto rozsudku se tedy zkoumání již netýká průmyslového
         plánu na období 1999‑2002. Po upřesnění tohoto je tedy třeba částečně zamítnout argument uvedený Komisí na její obranu, podle
         kterého italské orgány neuplatňovaly uvedené skutečnosti před zahájením řízení.

      51      Ze spisu totiž vyplývá, že italské orgány, již počínajíce svou odpovědí na první žádost Komise o informace, uváděly, že zakázky
         na veřejné služby poskytnuté podnikům skupiny Tirrenia se řídily čl. 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92, čímž v podstatě tvrdily,
         že financování vyplývající z těchto zakázek je legální, a že tedy nepředstavuje nové podpory, ale podpory existující. Naproti
         tomu pouhý odkaz na různou korespondenci s Komisí v letech 1991 až 1997 uvedený v této odpovědi, aniž by bylo prokázáno jakékoliv
         spojení mezi podklady poskytnutými v této korespondenci a případnou kvalifikací dotčených opatření jakožto existujících podpor,
         nepostačuje k tomu, aby italská vláda mohla vytýkat Komisi, že nezohlednila tyto podklady při posouzení nového, nebo existujícího
         charakteru dotčených opatření před zahájením řízení stanoveného v čl. 88 odst. 2 ES.

      52      Žalobní důvod uvedený italskou vládou je tedy dále zkoumán jen v rozsahu, ve kterém se opírá o skutečnost, že Komise nezohlednila
         ustanovení čl. 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92, když se rozhodla, že na dotčená opatření bude nazírat jako na nové podpory,
         a nikoliv jako na existující podpory.

      53      Povinnost zahájit za určitých okolností řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, připomenutá v bodě 47 tohoto rozsudku, neovlivňuje
         procesní rámec, do kterého je třeba toto rozhodnutí zařadit, přičemž půjde buď o průběžné zkoumání režimů existujících podpor,
         jak vyplývá z kombinace ustanovení odstavců 1 a 2 článku 88 ES, či o kontrolu nových podpor, jak vyplývá z kombinace ustanovení
         odstavců 3 a 2 téhož článku.

      54      Vzhledem k právním důsledkům této procesní volby tehdy, kdy jde o opatření, která jsou již uskutečňována (viz mezitímní rozsudek,
         body 56 až 63), Komise nemůže automaticky zvolit druhý procesní rámec, pokud dotčený členský stát tvrdí, že je třeba uplatnit
         první z nich. V takovém případě musí Komise provést dostatečné zkoumání otázky na základě informací, které jí byly v tomto
         stadiu sděleny členským státem, a to i když toto zkoumání nevyústí v konečné posouzení zkoumaných opatření.

      55      Stejně jako je třeba postupovat, pokud vyvstane otázka samotné existence prvků podpory, je i v rámci zásady loajální spolupráce
         mezi členskými státy a orgány, jak vyplývá z článku 10 ES, a též proto, aby se řízení nezdržovalo, úlohou členského státu,
         který se domnívá, že dotčená podpora je existující podporou, dodat Komisi co nejdříve od okamžiku, kdy se na něj Komise obrátí
         v souvislosti s dotyčným opatřením, podklady odůvodňující toto stanovisko. Pokud tyto podklady umožňují v rámci předběžného
         hodnocení usoudit, že je pravděpodobné, že dotčená opatření představují skutečně existující podpory, Komise se jimi musí zabývat
         v procesním rámci odstavců 1 a 2 článku 88 ES. Naproti tomu pokud prvky dodané členským státem neumožňují dospět k tomuto
         předběžnému závěru nebo pokud členský stát nedodá v tomto směru žádné podklady, musí se Komise zabývat těmito opatřeními v procesním
         rámci odstavců 3 a 2 téhož článku.

      56      Projednávaný případ je proto třeba zkoumat s ohledem na tyto zásady.

      57      Situace není zcela srovnatelná s tou, která vedla k výše uvedenému rozsudku Itálie v. Komise, kterého se dovolává italská
         vláda. V tomto rozsudku určil Soudní dvůr, že pokud Komise schválila režim podpor, bylo by v rozporu se zásadami legitimního
         očekávání a právní jistoty, aby znovu zkoumala opatření přijatá na základě tohoto režimu jakožto nové podpory. To je důvodem
         toho, proč Soudní dvůr rozhodl, že pokud dotyčný členský stát tvrdí, že opatření se poskytují na základě předem schváleného
         režimu, nemůže Komise bez dalšího ohledně těchto opatření zahájit řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES a považovat je přitom
         za nové podpory, což by znamenalo jejich pozastavení, avšak musí předběžně určit, zda tato opatření odpovídají dotčenému režimu,
         či nikoliv, a v případě, že tomu tak je, určit, zda splňují podmínky určené v rozhodnutí o schválení tohoto režimu. Pouze
         v případě negativního závěru na konci tohoto zkoumání může tedy Komise zahájit řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, posuzujíc
         dotčená opatření jakožto nové podpory. Naproti tomu v případě kladného závěru musí Komise nahlížet na tato opatření jakožto
         na existující podpory podle řízení stanoveného v čl. 88 odst. 1 a 2 ES.

      58      V projednávaném případě nicméně případná kvalifikace dotčených opatření jakožto existujících podpor nevyplývá z rozhodnutí,
         u kterého by se účastníci řízení shodli, že představuje schválení režimu podpory. Italská vláda totiž tvrdí, že čl. 4 odst. 3
         nařízení č. 3577/92 představuje schválení režimů podpor stanovených v zakázkách na veřejné služby, které jsou v něm uvedené,
         avšak Komise tvrdí opak. Není tudíž možné tvrdit, že Komise měla ihned zkoumat soulad uvedených opatření z hlediska tohoto
         nařízení, pokud zpochybňuje, že by toto nařízení představovalo schválení režimu podpor.

      59      V tomto případě je třeba při procesní volbě, zda posuzovat dotčená opatření jako existující podporu, nebo jako novou podporu,
         v první řadě odpovědět na otázku, zda článek 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92 představuje schválení veškerých podpor stanovených
         v zakázkách na veřejné služby, které jsou v něm uvedené.

      60      Komise provedla zkoumání této otázky. Napadené rozhodnutí tak obsahuje část, která zní: „Článek 4 odst. 3 umožňuje, aby stávající
         zakázky na veřejné služby zůstaly v platnosti až do uplynutí doby, na kterou byly uzavřeny. Tato ,přechodná ustanovení‘ musí
         být vykládána restriktivně, neboť představují výjimku z obecného pravidla, podle kterého zakázky [na veřejné služby] musí
         být dostupné všem dotyčným hospodářským subjektům z Evropské unie. V důsledku toho se tato ustanovení mohou vztahovat pouze
         na podpory nutné pro zajištění nabídky veřejných služeb. Podpora, která přesahuje tyto meze nebo u které hrozí jejich překročení,
         musí být zkoumána Komisí na základě ustanovení o státních podporách podle běžného řízení“. Z tohoto úryvku vyplývá, že Komise
         kvalifikovala jako nové podpory pouze financování, které překračuje náklady vyplývající z povinnosti poskytovat veřejné služby.
         Tato analýza je ostatně zcela v souladu s tím, že napadené rozhodnutí obsahuje výzvu pozastavit jen takové financování, které
         přesahuje čisté dodatečné náklady spojené s poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu, avšak nikoliv veškeré financování
         zakázek na veřejné služby poskytnutých skupině Tirrenia.

      61      Italská vláda tedy nemůže vytýkat Komisi, že bez dalšího považovala opatření, jejichž pozastavení vyplývá z napadeného rozhodnutí,
         za nové podpory ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES, aniž by předtím zkoumala podklady předložené italskými orgány na podporu jejich
         stanoviska, podle kterého měla být dotčená opatření považována za existující podpory.

      62      Ve věci samé je tedy nutné zkoumat otázku, zda článek 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92 měl v rozporu se stanoviskem Komise vést
         Komisi k tomu, aby posoudila dotčená opatření jakožto existující podpory ve stadiu řízení, ve kterém je třeba rozhodnout,
         zda se jimi bude zabývat jako existující podporou, nebo jako novou podporou.

      63      Komise popírá, že by článek 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92 mohl povolit státní podpory a učinit z nich existující podpory z jediného
         důvodu, že byly stanoveny v existující zakázce na veřejné služby, která existovala v okamžiku nabytí platnosti tohoto nařízení.
         Toto nařízení, přijaté na základě článku 84 smlouvy ES (nyní po změně článek 80 ES), se podle Komise týká volného poskytování
         služeb v oblasti námořní přepravy a státní podpory mohl povolit pouze akt, jehož právním základem byl článek 94 ES (nyní článek 89
         ES). Článek 4 uvedeného nařízení měl tedy jediný účel, a to umožnit dočasné zachování určitých překážek volného pohybu služeb
         odůvodněné nutností chránit určité přepravní služby obecného zájmu. Komise zdůrazňuje, že každopádně mezinárodní spojení zajišťovaná
         určitými podniky skupiny Tirrenia nepatří do oblasti působnosti nařízení č. 3577/92, které se týká pouze námořní kabotáže.

      64      Argumentace Komise je správná pouze zčásti. Článek 4 nařízení č. 3577/92, který se v souvislosti s touto problematikou týká
         zakázek na veřejné služby se společnostmi lodní dopravy podílejícími se na pravidelné přepravě na ostrovy, z ostrovů a mezi
         ostrovy, ve svém odstavci 3 stanoví, že zakázky na veřejné služby existující ode dne 1. ledna 1993 mohou zůstat v platnosti
         do uplynutí doby, na kterou byly uzavřeny. Zakázky tohoto typu však přirozeně obsahují finanční ustanovení nutná pro zajištění
         závazků veřejné služby, které stanoví. V míře, v jaké znění článek 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92 směřuje k zachování dotčených
         zakázek bez omezení rozsahu tohoto ustanovení na určité aspekty uvedených zakázek, vztahuje se na finanční ustanovení nutná
         pro zajištění závazků veřejné služby uvedený článek 4 odst. 3. Komise tedy nesprávně tvrdí, že tento se omezuje jen na povolení
         zachování případných výhradních práv nebo zvláštních práv vyplývajících z uvedených zakázek. V napadeném rozhodnutí navíc
         Komise nezaujala až tak restriktivní postoj, neboť tam uznala, že mechanismy financování dotčených zakázek jsou v mezích financování
         vícenákladů na povinnosti veřejné služby zahrnuty v čl. 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92.

      65      V rozporu s tím, co nicméně v podstatě tvrdí italská vláda, případné podpory, překračující to, co je nutné pro zajištění závazků
         veřejné služby, které jsou předmětem dotčených zakázek, nemohou spadat do rozsahu působnosti čl. 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92
         právě proto, že nejsou nezbytné pro rovnováhu, a tedy zachování těchto zakázek. Nelze je tedy na základě tohoto ustanovení
         považovat za existující podpory.

      66      V projednávaném případě se však žaloba italské vlády týká pouze opatření, jejichž pozastavení Komise nastolila v napadeném
         rozhodnutí, a to pouze „jakékoliv podpory přesahující čisté dodatečné náklady spojené s poskytováním služeb obecného hospodářského
         zájmu, v souladu se [závazky veřejné služby] stanovenými italskými orgány v závislosti na obecném hospodářském zájmu“. Jedná
         se o případné podpory, které nejsou nutné pro zajištění uvedených závazků, a které tedy nemohou být považovány za existující
         podpory na základě čl. 4 odst. 3 nařízení č. 3577/92. Komise tedy v rozporu s tím, co tvrdí italská vláda, právem mohla nakládat
         s těmito případnými podporami jako s novými podporami.

      67      Žalobní důvod vycházející z porušení čl. 87 odst. 1 ES a čl. 88 odst. 1 a 3 ES je v důsledku toho neopodstatněný.

      68      Ze všeho, co bylo uvedeno, vyplývá, že napadené rozhodnutí je třeba zrušit v rozsahu, ve kterém z něho vyplývá pozastavení
         daňového režimu uplatňovaného na zásobování plavidel skupiny Tirrenia pohonnými hmotami a motorovým olejem až do okamžiku
         oznámení rozhodnutí o ukončení řízení týkajícího se dotyčného podniku italským orgánům, a že žalobu je třeba zamítnout ve
         zbývající části.

       K nákladům řízení
      69      Podle čl. 69 odst. 3 jednacího řádu může Soudní dvůr rozdělit náklady řízení mezi účastníky nebo rozhodnout, že každý z účastníků
         řízení ponese své vlastní náklady, pokud byli účastníci řízení současně neúspěšní v jednom nebo více žalobních důvodech. V projednávaném
         případě je namístě, aby účastníci řízení nesli vlastní náklady.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí Komise, oznámené italským orgánům dopisem SG (99) D/6463 ze dne 6. srpna 1999 o zahájení řízení stanoveného v čl. 88
            odst. 2 ES týkajícího se státní podpory C 64/99 (ex NN 68/99) (Úř. věst. 1999, C 306, s. 2), se zrušuje v rozsahu,  ve kterém
            z něho vyplývá pozastavení daňového režimu uplatňovaného na zásobování plavidel Gruppo Tirrenia di Navigazione pohonnými hmotami
            a motorovým olejem až do okamžiku oznámení rozhodnutí o ukončení řízení týkajícího se dotyčného podniku [rozhodnutí Komise
            K(2001) 1684, ze dne 21. června 2001, nebo rozhodnutí Komise K(2004) 470 konečné, ze dne 16. března 2004], italským orgánům.

      2)      Žaloba se ve zbývající části zamítá.
      3)      Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      1 Jednací jazyk: italština


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 4. července 1996. # Řecká republika proti Komisi Evropských společenství. # Kontrola účtů EZOZF. # Věc C-50/94.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 24. listopadu 2005. # Georg Schwarz proti Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg - Rakousko. # Volný pohyb zboží - Množstevní omezení - Opatření s rovnocenným účinkem - Vnitrostátní ustanovení zakazující prodej nebalených cukrovinek v prodejních automatech - Hygiena potravin. # Věc C-366/04.

text:
      Věc C-366/04
      Georg Schwarz
      v.
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg)
      „Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem – Vnitrostátní ustanovení zakazující prodej nebalených cukrovinek v prodejních automatech – Hygiena potravin“
      Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 28. června 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 24. listopadu 2005
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem – Hygiena potravin – Směrnice 93/43 – Vnitrostátní
            právní úprava zakazující prodej nebalených cukrovinek v prodejních automatech – Odůvodnění – Ochrana veřejného zdraví
      (Články 28 ES a 30 ES; směrnice Rady 93/43, čl. 7)
      Ustanovení článků 28 ES, 30 ES a článku 7 směrnice 93/43 o hygieně potravin nebrání vnitrostátnímu ustanovení přijatému před
         vstupem této směrnice v platnost, které zakazuje nabízet k prodeji v prodejních automatech nebalené cukrovinky nebo výrobky
         vyrobené za použití náhražek cukru.

      Takové ustanovení totiž, i když v zásadě představuje opatření s rovnocenným účinkem ve smyslu článku 28 ES, může být odůvodněno
         na základě článku 30 ES z důvodů ochrany veřejného zdraví, jestliže představuje opatření vhodné a přiměřené k dosažení sledovaného
         cíle.

      (viz body 29, 33, 36, 38 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      24. listopadu 2005(*)

      „Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem – Vnitrostátní ustanovení zakazující prodej nebalených cukrovinek v prodejních automatech – Hygiena potravin“
      Ve věci C‑366/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Unabhängiger Verwaltungssenat
         Salzburg (Rakousko) ze dne 16. srpna 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 23. srpna 2004, v řízení

      Georg Schwarz
      proti
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász (zpravodaj), M. Ilešič a E. Levits, soudci,
      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za G. Schwarze J. Denggem, M. Vavrouskem a T. Hölberem, Rechtsanwälte,
      –       za Komisi Evropských společenství J.‑P. Keppennem a B. Schimou, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. června 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 28 ES až 30 ES, jakož i článku 7 směrnice Rady 93/43/EHS ze
         dne 14. června 1993 o hygieně potravin (Úř. věst. L 175, s. 1; Zvl. vyd. 13/12, s. 125; dále jen „směrnice“).

      2       Projednávaná žádost byla podána v rámci sporu mezi G. Schwarzem a Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg, který zahájil
         správní řízení trestní povahy proti tomuto jednotlivci za to, že v prodejních automatech uváděl na trh nebalené cukrovinky.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 28 ES zakazuje mezi členskými státy množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem.
      4       V souladu s článkem 30 ES článek 28 ES nevylučuje zákazy nebo omezení dovozu odůvodněné zejména ochranou zdraví a života lidí
         a zvířat za podmínky, že tyto zákazy nebo omezení neslouží jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování
         obchodu mezi členskými státy.

      5       První bod odůvodnění směrnice uvádí, že volný pohyb potravin je základním předpokladem pro dotvoření vnitřního trhu.
      6       V souladu s druhým bodem odůvodnění je ochrana lidského zdraví prvořadou záležitostí.
      7       Podle čtvrtého bodu odůvodnění musí být obecná hygienická pravidla pro potraviny harmonizována tak, aby chránila lidské zdraví.
      8       Článek 1 směrnice stanoví:
      „1.      Tato směrnice stanoví obecná hygienická pravidla pro potraviny a postupy pro ověřování dodržování těchto pravidel.
      2.      Tato směrnice se použije, aniž jsou dotčena opatření přijatá v souvislosti s podrobnějšími pravidly Společenství o hygieně
         potravin. […]“

      9       Článek 3 odst. 1 směrnice stanoví:
      „Příprava, zpracování, výroba, balení, skladování, přeprava, distribuce, manipulace a nabízení k prodeji nebo dodávání potravin
         se provádějí hygienickým způsobem.“

      10     V souladu s čl. 3 odst. 2 směrnice jsou potravinářské podniky povinny určit každý krok v rámci svých činností, který je kritický
         [určující] pro zajištění bezpečnosti potravin, a zajistit stanovení odpovídajících bezpečnostních opatření, jejich zavádění,
         dodržování, posuzování na základě těchto zásad použitých při vývoji systému HACCP (analýza rizik a kritické kontrolní body),
         zásad, které jsou uvedeny ve stejném odstavci.

      11     Článek 3 odst. 3 směrnice stanoví:
      „Potravinářské podniky musejí dodržovat hygienická pravidla stanovaná v příloze. […]“
      12     Článek 7 odst. 1 směrnice stanoví:
      „Pokud Smlouva nestanoví jinak, mohou členské státy zachovat, změnit nebo zavést vnitrostátní hygienické předpisy, které jsou
         podrobnější než ustanovení této směrnice, pokud tyto předpisy:

      –       nejsou méně přísné než ustanovení uvedená v příloze,
      –       nevytvářejí omezení, zábranu nebo překážku obchodu s potravinami vyráběnými v souladu s touto směrnicí.“
      13     Příloha směrnice v části III uvádí následující požadavky použitelné zejména na pojízdné nebo přenosné provozy, jakož i na
         prodejní automaty:

      „1.      Provozy a prodejní automaty musejí být umístěny, navrženy, konstruovány a udržovány v čistotě a v dobrém stavu tak, aby v prakticky
         dosažitelné míře nedocházelo k riziku kontaminace potravin a nevznikalo příznivé prostředí pro výskyt škůdců.

      2.      Zejména a je-li to nezbytné:
      […]
      b)      musejí být povrchy přicházející do styku s potravinami v bezvadném stavu a snadno čistitelné, a je‑li to nezbytné, snadno
         dezinfikovatelné. To vyžaduje použití hladkých, omyvatelných a netoxických materiálů, pokud potravinářské podniky nepřesvědčí
         příslušný orgán o vhodnosti použití jiných materiálů;

      […]
      d)      musí být odpovídajícím způsobem zajištěno čištění [zachování čistoty] potravin;
      […]
      h)      potraviny musejí být ukládány tak, aby v prakticky dosažitelné míře nedocházelo k riziku kontaminace.“
      14     Část IX téže přílohy, nazvaná „Ustanovení týkající se potravin“, ve svém bodu 3 uvádí:
      „Všechny potraviny, se kterými se manipuluje, které jsou skladovány, baleny, nabízeny k prodeji a přepravovány, musejí být
         chráněny proti jakékoliv kontaminaci, která by mohla způsobit, že potraviny budou nevhodné k lidské spotřebě, budou zdraví
         škodlivé nebo budou kontaminovány takovým způsobem, že by bylo nesmyslné očekávat [že by bylo nemožné se rozumně domnívat],
         že by se mohly v takovém stavu konzumovat [že by mohly být v takovém stavu konzumovány]. Potraviny musejí být uloženy nebo
         chráněny zejména takovým způsobem, aby bylo minimalizováno jakékoliv riziko kontaminace. Musejí být používány odpovídající
         postupy pro zajištění kontroly [zamezení] výskytu škůdců.“

       Vnitrostátní právní úprava
      15     Ustanovení směrnice byla do rakouského práva provedena nařízením o hygieně potravin (Lebensmittelhygieneverordnung) ze dne
         3. února 1998 (BGBl. II, 31/1998, ve znění zveřejněném v BGBl. II, 33/1999). Ustanovení směrnice v něm byla převzata prakticky
         totožnými výrazy.

      16     Článek 1 odst. 1 a odst. 2 nařízení o hygieně cukrovinek v prodejních automatech (Verordnung über die Hygiene bei Zuckerwaren
         aus Automaten) ze dne 10. února 1988 (BGBl. 127/1988, dále jen „nařízení o hygieně cukrovinek“) zní takto:

      „1.      Prodejními automaty na cukrovinky ve smyslu tohoto nařízení jsou prodejní automaty, které po vložení určité peněžní částky
         vydají cukrovinky nebo výrobky vyrobené za použití náhražek cukru. Tyto cukrovinky, které jsou uloženy v uzavřeném zásobníku,
         jsou vydány výdejní trubicí opatřenou výdejním otvorem (otvorem pro odběr).

      2.      Prodejní automaty na cukrovinky musí být umístěny nebo instalovány tak, aby nebyly přímo vystaveny slunečnímu záření. Aby
         bylo zabráněno jakémukoliv znečištění, musí být výdejní otvor (otvor pro odběr) chráněn proti nepříznivým vlivům počasí.“

      17     Podle článku 2 nařízení o hygieně cukrovinek:
      „Je zakázáno nabízet k prodeji v prodejních automatech nebalené cukrovinky nebo výrobky vyrobené za použití náhražek cukru.“
       Původní řízení a předběžná otázka
      18     Starosta města Salzburg vydal proti G. Schwarzovi správní rozhodnutí trestní povahy, v nichž mu vytýká, že uváděl na trh prostřednictvím
         prodejních automatů různé druhy nebalených žvýkaček, v rozporu s požadavky článku 2 nařízení o hygieně cukrovinek.

      19     Georg Schwarz podal proti uvedeným rozhodnutím odvolání k Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg, ve kterém uplatňuje, že
         nařízení o hygieně cukrovinek, zejména jeho článek 2, je neslučitelné s právem Společenství, a zejména s ustanoveními směrnice.

      20     Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg, maje za to, že spor, který rozhoduje, vyžaduje výklad práva Společenství, se rozhodl
         přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Brání ustanovení článků 28 ES až 30 ES, ve spojení s ustanoveními článku 7 směrnice 93/43 [...] vnitrostátnímu ustanovení
         přijatému před vstupem směrnice v platnost, které zakazuje nabízet k prodeji nebalené cukrovinky nebo výrobky vyrobené za
         použití náhražek cukru, v prodejních automatech?“

       K předběžné otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      21     Georg Schwarz uplatňuje, že požadavek individuálního balení žvýkaček na základě článku 2 nařízení o hygieně cukrovinek brání
         volnému pohybu potravin a není v souladu s článkem 7 směrnice. Toto vnitrostátní ustanovení znamená, že dotčené zboží určené
         pro rakouský trh musí být speciálně zabaleno, a proto nemůže být již uváděno na trh v prodejních automatech v současnosti
         používaných v Rakousku. V praxi z něj vyplývá zákaz uvádění výrobků nepocházejících z Rakouska na trh, jelikož zahraniční
         výrobci nejsou nakloněni tomu, aby vyráběli balené výrobky pouze pro uvedený trh.

      22     Podle G. Schwarze tato překážka dovozu není odůvodněna důvody uvedenými v článku 30 ES, a zejména ochranou zdraví lidí. Má
         za to, že pokud by tato ochrana odůvodňovala stanovení takových opatření, jako jsou ustanovení uvedená v článku 2 nařízení
         o hygieně cukrovinek, nebalené žvýkačky by nemohly být prodávány v prodejních automatech v Německu nebo Itálii, kde jsou vnější,
         zejména klimatické, podmínky srovnatelné s podmínkami v Rakousku. Krom toho žalobce v původním řízení uplatňuje, že i kdyby
         zboží bylo zabaleno, spotřebitel by stále musel odstranit jeho obal, zpravidla holýma rukama, takže by riziko potenciální
         kontaminace výdejním otvorem přesto existovalo.

      23     Komise Evropských společenství se domnívá, že takové ustanovení, jako je ustanovení článku 2 nařízení o hygieně cukrovinek,
         představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu ve smyslu článku 28 ES. Účinkem tohoto článku 2 je
         zdražení dovozu výrobků, které jsou legálně uváděny na trh v jiných členských státech, do Rakouska.

      24     Komise, neznajíc konkrétní důvody, které rakouského zákonodárce vedly k zákazu prodeje nebalených cukrovinek v prodejních
         automatech, má za to, že se nemůže definitivně vyjádřit k existenci případného rizika pro zdraví osob a v důsledku toho k odůvodnění
         uvedeného vnitrostátního ustanovení s ohledem na článek 30 ES. Nicméně uplatňuje, že vyhodnocení rizika nemůže být založeno
         na ryze hypotetických úvahách a že dovolávané skutečné riziko pro veřejné zdraví se musí jevit jako dostatečné prokázané na
         základě vědeckých poznatků dostupných v době přijetí omezujícího opatření.

       Odpověď Soudního dvora
      25     Je třeba upřesnit, že článek 29 ES, na který odkazuje předkládající soud, není pro účely odpovědi na žádost o rozhodnutí o předběžné
         otázce relevantní. Soudní dvůr se v důsledku toho omezí na výklad článků 28 ES a 30 ES, jakož i na výklad směrnice.

      26     Směrnice neupravuje požadavek balit potraviny vydávané prodejními automaty. Vnitrostátní opatření týkající se této otázky
         tedy nejsou předmětem harmonizace na úrovni Společenství.

      27     Taková vnitrostátní opatření musí být v důsledku toho posuzována podle ustanovení Smlouvy o ES týkajících se volného pohybu
         zboží.

      28     Zákaz opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením stanovený v článku 28 ES se vztahuje na všechna opatření způsobilá
         bránit, přímo či nepřímo, skutečně či potenciálně, obchodu uvnitř Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 11. července 1974,
         Dassonville, C‑8/74, Recueil, s. 837, bod 5; ze dne 12. března 1987, Komise v. Německo, zvaný „Zákon o čistotě piva“, C‑178/84,
         Recueil, s. 1227, bod 27; ze dne 23. září 2003, Komise v. Dánsko, C‑192/01, Recueil, s. I‑9693, bod 39, a ze dne 5. února
         2004, Komise v. Itálie, C‑270/02, Recueil, s. I‑1559, bod 18).

      29     Není sporné, že článek 2 nařízení o hygieně cukrovinek vyžaduje, aby žvýkačky prodávané v Rakousku v prodejních automatech
         byly zabalené, ačkoliv ze spisu předloženého Soudnímu dvoru předkládajícím soudem vyplývá, že stejné zboží může být v zahraničí,
         zejména v Německu, uváděno na trh nebalené. Z toho vyplývá, že dovozci hodlající nabízet uvedené zboží k prodeji v Rakousku
         jsou povinni jej zabalit, což činí jeho dovoz do tohoto členského státu dražším. Ze spisu rovněž vyplývá, že prodejní automaty
         určené pro nebalené zboží nemohou být používány pro balené zboží. Z toho vyplývá, že výše uvedené vnitrostátní ustanovení
         v zásadě představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením ve smyslu článku 28 ES.

      30     Nicméně z ustálené judikatury vyplývá, že vnitrostátní právní úprava, která brání volnému pohybu zboží, není nutně v rozporu
         s právem Společenství, pokud může být odůvodněna jedním z důvodů obecného zájmu uvedených v článku 30 ES nebo jedním z kategorických
         požadavků zakotvených judikaturou Soudního dvora v případě, kdy se vnitrostátní právní úprava použije bez rozdílu (viz, v tomto
         smyslu, rozsudky ze dne 20. února 1979, Rewe‑Zentral, zvaný „Cassis de Dijon“, C‑120/78, Recueil, s. I‑649, bod 8, a výše
         uvedený Komise v. Itálie, bod 21).

      31     Vzhledem k tomu, že podle předkládajícího soudu článek 2 nařízení o hygieně cukrovinek nachází své odůvodnění zejména v požadavku
         ochrany veřejného zdraví, který je výslovně stanoven v článku 30 ES, je třeba vzhledem k tomuto ustanovení práva Společenství
         zkoumat, zda posledně uvedené nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jakou je uvedený článek 2.

      32     Pokud jde o uvádění potravin na trh, Soudní dvůr rozhodl, že při neexistenci harmonizace přísluší členským státům, aby rozhodly
         o úrovni, v jaké chtějí zajistit ochranu zdraví a života osob při současném zohlednění požadavků volného pohybu zboží ve Společenství
         (viz, v tomto smyslu, rozsudky ze dne 14. července 1983, Sandoz, C‑174/82, Recueil, s. 2445, bod 16; ze dne 25. července 1991,
         Aragonesa de Publicidad Exterior a Publivía, C‑1/90 a C‑176/90, Recueil, s. I‑4151, bod 16; ze dne 25. května 1993, LPO, C‑271/92,
         Recueil, s. I‑2899, bod 10; výše uvedený Komise v. Dánsko, bod 42, a ze dne 2. prosince 2004, Komise v. Nizozemsko, C‑41/02,
         Recueil, s. I‑11375, bod 42).

      33     Přijatá opatření nicméně musí být způsobilá k dosažení jednoho nebo více cílů uvedených v článku 30 ES, v projednávané věci
         ochrany veřejného zdraví, a přiměřená, tedy nesmí nepřekračovat meze toho, co je k dosažení sledovaného cíle nezbytné (viz
         zejména výše uvedený rozsudek LPO, bod 12, a rozsudek ze dne 8. června 1993, Komise v Belgie, C‑373/92, Recueil, s. I‑3107,
         bod 8).

      34     Z předkládacího usnesení vyplývá, že podle Österreichische Agentur für Gesundheit und Ernährungssicherheit GmbH (Rakouská
         agentura pro zdraví a bezpečnost potravin) je zákaz uvedený v článku 2 nařízení o hygieně cukrovinek odůvodněný důvody ochrany
         veřejného zdraví, jelikož v minulosti byly nebalené výrobky v zásobníku prodejních automatů poškozovány vlhkostí nebo hmyzem,
         zejména mravenci.

      35     Předkládající soud rovněž uvádí, že uvedený zákaz podstatným způsobem zvyšuje bezpečnost dotyčných potravin. V tomto ohledu
         konstatuje, že spotřebitelé, kteří kupují nebalené cukrovinky v prodejních automatech, se nutně musí dotýkat zboží i výdejního
         otvoru holýma rukama, aniž by si je předem umyli. Uvedený soud se domnívá, že kontaminace zboží patogenními zárodky a přenos
         posledně uvedených na zboží vybrané spotřebitelem nejsou nikterak teoretické.

      36     Je tedy třeba určit, že z důvodů relevantně uvedených Österreichische Agentur für Gesundheit und Ernährungssicherheit GmbH,
         jakož i předkládajícím soudem, představuje zákaz stanovený v článku 2 nařízení o hygieně cukrovinek vhodné a přiměřené opatření
         za účelem ochrany veřejného zdraví.

      37     Ve zbývající části je namístě uvést, že žádná část spisu neumožňuje dojít k závěru, že důvody veřejného zdraví dovolávané
         za účelem odůvodnění článku 2 nařízení o hygieně potravin byly neoprávněně použity v rozporu s jejich účelem a použity způsobem
         zakládajícím diskriminaci zboží z jiných členských států nebo nepřímou ochranu některých tuzemských výrobků (viz, v tomto
         smyslu, rozsudky ze dne 14. prosince 1979, Henn a Darby, C‑34/79, Recueil, s. 3795, bod 21, jakož i výše uvedený Aragonesa
         de Publicidad Exterior a Publivía, bod 20).

      38     S přihlédnutím ke všem předcházejícím úvahám je namístě odpovědět na položenou otázku tak, že ustanovení článků 28 ES a 30 ES
         a článku 7 směrnice nebrání vnitrostátnímu ustanovení přijatému před vstupem této směrnice v platnost, které zakazuje nabízet
         k prodeji v prodejních automatech nebalené cukrovinky nebo výrobky vyrobené za použití náhražek cukru.

       K nákladům řízení
      39     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Ustanovení článků 28 ES a 30 ES a článku 7 směrnice Rady 93/43/EHS ze dne 14. června 1993 o hygieně potravin nebrání vnitrostátnímu
            ustanovení přijatému před vstupem této směrnice v platnost, které zakazuje nabízet k prodeji v prodejních automatech nebalené
            cukrovinky nebo výrobky vyrobené za použití náhražek cukru.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. května 1989. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem - Volný pohyb zboží. # Věc 76/86.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 6. listopadu 1991. # Charlotte von Bonkewitz-Lindner proti Evropskému parlamentu. # Úředníci - Posudek. # Věc T-33/90.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. listopadu 1973. # NV Nederlandse Spoorwegen proti Minister van Verkeer en Waterstaat. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van State - Nizozemsko. # Věc 36-73.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 22. března 2017.#Karl Hoffmann v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie Genius – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-425/16.


Rozsudek Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 15. března 2017.#Evropská komise v. Španělské království.#Nesplnění povinnosti státem – Životní prostředí – Směrnice 2008/98/ES – Články 13 a 15 – Nakládání s odpady – Ochrana lidského zdraví a životního prostředí – Odpovědnost – Skládky.#Věc C-563/15.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 17. června 1998. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-214/97.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 10. září 2015.#H&M Hennes & Mauritz BV & Co. KG v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#„(Průmyslový) vzor Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Zapsaný (průmyslový vzor) Společenství znázorňující kabelky – Starší (průmyslový) vzor – Důvod neplatnosti – Individuální povaha – Článek 6 nařízení (ES) č. 6/2002 – Povinnost uvést odůvodnění“.#Věc T-526/13.