title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. listopadu 2014.#Ute Reindl v. Bezirkshauptmannschaft Innsbruck.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol.#Řízení o předběžné otázce – Sbližování právních předpisů v oblasti veterinárních a hygienických předpisů – Nařízení (ES) č. 2073/2005 – Příloha I – Mikrobiologická kritéria pro potraviny – Salmonely v čerstvém drůbežím mase – Nedodržení mikrobiologických kritérií zjištěné ve fázi distribuce – Vnitrostátní právní úprava sankcionující provozovatele potravinářského podniku působícího pouze ve fázi maloobchodu – Soulad s unijním právem – Účinný, odrazující a přiměřený charakter sankce.#Věc C‑443/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      13. listopadu 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Sbližování právních předpisů v oblasti veterinárních a hygienických předpisů — Nařízení (ES) č. 2073/2005 — Příloha I — Mikrobiologická kritéria pro potraviny — Salmonely v čerstvém drůbežím mase — Nedodržení mikrobiologických kritérií zjištěné ve fázi distribuce — Vnitrostátní právní úprava sankcionující provozovatele potravinářského podniku působícího pouze ve fázi maloobchodu — Soulad s unijním právem — Účinný, odrazující a přiměřený charakter sankce“
      Ve věci C‑443/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol (Rakousko) ze dne 1. srpna 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 7. srpna 2013, v řízení

         Ute Reindl, trestně odpovědná zástupkyně společnosti MPREIS Warenvertriebs GmbH,
      proti

         Bezirkshauptmannschaft Innsbruck,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen (zpravodaj), předseda senátu, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal a K. Jürimäe, soudci,
      generální advokát: M. Szpunar,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. června 2014,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za U. Reindl M. Waldmüllerem a M. Baldaufem, Rechtsanwälte,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a J. Vitákovou, jako zmocněnci,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a C. Candat, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi D. Bianchim a G. von Rintelenem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Komise (ES) č. 2073/2005 ze dne 15. listopadu 2005 o mikrobiologických kritériích pro potraviny (Úř. věst. L 338, s. 1), ve znění nařízení Komise (EU) č. 1086/2011 ze dne 27. října 2011 (Úř. věst. L 281, s. 7, dále jen „nařízení č. 2073/2005“), vykládaného ve spojení s řádkem 1.28 kapitoly I přílohy I uvedeného nařízení.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi U. Reindl a Bezirkshauptmannschaft Innsbruck (správní orgán prvního stupně v Innsbrucku) (Rakousko) ve věci peněžitého trestu uloženého U. Reindl z důvodu nedodržení mezní hodnoty Salmonella Thyphimurium uvedené v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Nařízení (ES) č. 178/2002

               3

               Článek 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin (Úř. věst. L 31, s. 1; Zvl. vyd. 15/06, s. 463), nadepsaný „Účel a oblast působnosti“, v odst. 1 stanoví:
               „Toto nařízení obsahuje základní ustanovení umožňující zajistit vysokou úroveň ochrany lidského zdraví a zájmů spotřebitelů, pokud jde o potraviny, zejména s přihlédnutím k rozmanitosti nabídky potravin včetně tradičních výrobků, a současně zajišťovat účinné fungování vnitřního trhu. Stanoví jednotné zásady a povinnosti, prostředky pro vytvoření silné vědecké základny, účinná organizační opatření a postupy, z nichž se má vycházet při rozhodování v otázkách bezpečnosti potravin a krmiv.
               [...]“

               4

               Článek 3 uvedeného nařízení, nadepsaný „Další definice“, stanoví:
               „Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
               [...]

                        3)

                        ‚provozovatelem potravinářského podniku‘ fyzická nebo právnická osoba odpovědná za plnění požadavků potravinového práva v potravinářském podniku, který řídí;

                  [...]

                        8)

                        ‚uváděním na trh‘ držení potravin nebo krmiv za účelem prodeje, včetně nabízení k prodeji nebo jakékoli jiné formy převodu, zdarma nebo za úplatu, jakož i prodej, distribuce a další formy převodu jako takové;

                  [...]“

               5

               Článek 14 nařízení č. 178/2002, nadepsaný „Požadavky na bezpečnost potravin“, stanoví:
               „1.   Potravina nesmí být uvedena na trh, není-li bezpečná.
               2.   Potravina se nepovažuje za bezpečnou, je-li považována za:

                        a)

                        škodlivou pro zdraví;

                        b)

                        nevhodnou k lidské spotřebě.

                  [...]
               5.   Při rozhodování o tom, zda potravina není vhodná k lidské spotřebě, se bere v úvahu skutečnost, zda není potravina s ohledem na své zamýšlené použití nepřijatelná pro lidskou spotřebu z důvodu kontaminace cizorodými nebo jinými látkami nebo z důvodu hniloby, kažení nebo rozkladu.
               [...]“

               6

               Článek 17 tohoto nařízení, nadepsaný „Povinnosti“, stanoví:
               „1.   Provozovatelé potravinářských a krmivářských podniků ve všech fázích výroby, zpracování a distribuce zajistí v podnicích, které řídí, aby potraviny a krmiva splňovaly požadavky potravinového práva, které se týkají jejich činnosti, a kontrolují plnění těchto požadavků.
               2.   [...]
               Členské státy rovněž stanoví pravidla pro opatření a sankce použitelné při porušení potravinového práva a právních předpisů týkajících se krmiv. Tato opatření a tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.“

         Nařízení č. 2160/2003

               7

               Článek 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2160/2003 ze dne 17. listopadu 2003 o tlumení salmonel a některých jiných původců zoonóz vyskytujících se v potravním řetězci (Úř. věst. L 325, s. 1, Zvl. vyd. 03/41, s. 328), ve znění nařízení č. 1086/2011 (dále jen „nařízení č. 2160/2003“), nadepsaný „Účel a oblast působnosti“, stanoví:
               „1.   Cílem tohoto nařízení je zajistit, aby byla přijata vhodná a účinná opatření na zjišťování a tlumení salmonel a jiných původců zoonóz na všech úrovních produkce, zpracování a distribuce, zejména pak na úrovni primární produkce, včetně krmiv, aby se snížil jejich výskyt a riziko, jež představují pro veřejné zdraví.
               2.   Toto nařízení se týká:

                        a)

                        přijetí cílů zaměřených na snížení výskytu určitých zoonóz v populacích zvířat:

                                 i)

                                 na úrovni primární produkce a

                                 ii)

                                 v případě potřeby u dotyčné zoonózy nebo původce zoonózy, na jiných stupních potravního řetězce, zahrnujícího též potraviny a krmivo;

                  [...]“

               8

               V souladu s článkem 5 nařízení č. 2160/2003 národní programy pro tlumení musí stanovit požadavky a minimální pravidla pro odběr vzorků stanovené v příloze II tohoto nařízení. Uvedená příloha, nadepsaná „Tlumení zoonóz a původců zoonóz vyjmenovaných v příloze I“, obsahuje část E o zvláštních požadavcích týkajících se čerstvého masa, která v bodě 1 stanoví:
               „Čerstvé drůbeží maso pocházející z populací zvířat vyjmenovaných v příloze I musí ode dne 1. prosince 2011 splňovat příslušné mikrobiologické kritérium stanovené v řádku 1.28 kapitoly 1 přílohy I nařízení Komise (ES) č. 2073/2005.“

               9

               V příloze I nařízení č. 2160/2003 je uvedeno několik druhů drůbeže, mezi nimiž jsou zmíněny i krůty.

         Nařízení č. 2073/2005

               10

               Body 1 až 3 odůvodnění nařízení zní následovně:

                        „(1)

                        Jedním ze základních cílů potravinového práva je vysoký stupeň ochrany veřejného [lidského] zdraví [a zdraví zvířat], jak je stanoveno v nařízení [...] č. 178/2002 [...]. Mikrobiologická nebezpečí v potravinách představují hlavní zdroj onemocnění z potravin u lidí.

                        (2)

                        Potraviny nesmějí obsahovat mikroorganismy nebo jejich toxiny či metabolity v množstvích, která představují nepřijatelné riziko pro lidské zdraví.

                        (3)

                        Nařízení (ES) č. 178/2002 stanoví obecné požadavky na bezpečnost potravin, podle nichž potravina nesmí být uvedena na trh, není-li bezpečná. Provozovatelé potravinářských podniků jsou povinni stáhnout potravinu, která není bezpečná, z trhu. Ve snaze přispět k ochraně veřejného zdraví a zabránit rozdílným výkladům je vhodné stanovit harmonizovaná bezpečnostní kritéria přijatelnosti potravin, zejména s ohledem na přítomnost některých patogenních mikroorganismů.“

               11

               Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“, stanoví:
               „Toto nařízení stanoví mikrobiologická kritéria pro některé mikroorganismy a prováděcí pravidla, která musí provozovatelé potravinářských podniků dodržovat při provádění obecných a zvláštních hygienických opatření podle článku 4 nařízení (ES) č. 852/2004. [...]“

               12

               Článek 2 uvedeného nařízení, nadepsaný „Definice“, stanoví:

                        „a)

                        ‚mikroorganismy‘ se rozumí bakterie, viry, kvasinky, plísně, řasy, cizopasní prvoci, mikroskopičtí cizopasní helminti a jejich toxiny a metabolity;

                        b)

                        ‚mikrobiologickým kritériem‘ se rozumí kritérium vymezující přijatelnost produktu, partie potravin nebo procesu na základě nepřítomnosti, přítomnosti či počtu mikroorganismů a/nebo na základě množství jejich toxinů/metabolitů na jednotku/y hmotnosti, objemu, plochy či partie;

                        c)

                        ‚kritériem bezpečnosti potravin‘ se rozumí kritérium vymezující přijatelnost produktu nebo partie potraviny, které se vztahuje na produkty uváděné na trh;

                        d)

                        ‚kritériem hygieny výrobního procesu‘ se rozumí kritérium udávající přijatelné fungování výrobního procesu. Toto kritérium se nevztahuje na produkty uváděné na trh. Stanoví orientační hodnotu kontaminace, při jejímž překročení jsou vyžadována nápravná opatření s cílem udržet hygienu procesu v souladu s potravinovým právem;

                  [...]

                        f)

                        ‚dobou údržnosti‘ se rozumí období předcházející buď datu ‚spotřebujte do‘, nebo datu minimální trvanlivosti podle článků 9 a 10 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2000/13/ES [ze dne 20. března 2000 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se označování potravin, jejich obchodní úpravy a související reklamy (Úř. věst. L 109, s. 29)];

                  [...]“

               13

               Článek 3 nařízení č. 2073/2005, nadepsaný „Obecné požadavky“, stanoví:
               „1.   Provozovatelé potravinářských podniků musí zajistit, aby potraviny splňovaly příslušná mikrobiologická kritéria podle přílohy I. Za tímto účelem musí provozovatelé potravinářských podniků ve všech fázích výroby, zpracování a distribuce potravin, včetně maloobchodu, v rámci svých postupů založených na zásadách HACCP [‚hazard analysis and critical control point‘] spolu s uplatňováním správné hygienické praxe přijímat opatření k zajištění toho,

                        a)

                        aby suroviny a potraviny podléhající jejich kontrole byly dodávány, zpracovávány a bylo s nimi manipulováno tak, že se dodrží kritéria hygieny výrobního procesu;

                        b)

                        aby kritéria bezpečnosti potravin platná po celou dobu údržnosti produktů mohla být dodržena za rozumně předvídatelných podmínek distribuce, skladování a používání.

                  2.   Provozovatelé potravinářských podniků odpovědní za výrobu produktu musí v případě potřeby provádět studie podle přílohy II s cílem prověřit, zda jsou po celou dobu údržnosti dodržována příslušná kritéria. [...]
               [...]“

               14

               Příloha I nařízení č. 2073/2005 obsahuje kapitolu I, nadepsanou „Kritéria bezpečnosti potravin“, která v řádku 1.28 stanoví:

                  „1.28
                  Čerstvé drůbeží maso
                  (20)

                  Salmonella
                  Typhimurium
                  (21)
                  Salmonella
                  enteritidis

                  5

                  0

                  nepřítomnost v 25 g

                  EN/ISO 6579 (pro zjišťování) postup White-Kaufmann-Le Minor (pro sérotypizaci)

                  produkty uvedené na trh během doby údržnosti

                  (20) Toto kritérium se použije pro čerstvé maso z chovných hejn Gallus gallus, nosnic, brojlerů a z chovných a výkrmových hejn krůt.
                  (21) Pokud jde o monofázické kmeny Salmonella typhimurium, zahrne se pouze kmen s antigenním vzorcem 1,4,[5],12:i:-.“

         Rakouské právo

               15

               Ustanovení § 5 odst. 1 a 5 spolkového zákona o bezpečnostních požadavcích a dalších požadavcích na potraviny, předměty denní spotřeby a kosmetické prostředky za účelem ochrany spotřebitelů (Bundesgesetz über Sicherheitsanforderungen und weitere Anforderungen an Lebensmittel, Gebrauchsgegenstände und kosmetische Mittel zum Schutz der Verbraucherinnen und Verbraucher) (BGBI. I, 13/2006, ve znění BGBI. I, 80/2013, dále jen „LMSVG“) stanoví:
               „1.   Je zakázáno uvádět do prodeje potraviny,

                        1)

                        které nejsou bezpečné podle článku 14 nařízení (ES) č. 178/2002, tzn., že jsou škodlivé pro zdraví nebo nevhodné k lidské spotřebě,

                  [...]
               5.   Potraviny jsou

                        1)

                        škodlivé pro zdraví, pokud jsou způsobilé ohrozit nebo poškodit zdraví;

                        2)

                        nevhodné k lidské spotřebě, pokud není zaručena možnost jejich použití v souladu s jejich účelem;

                  [...]“

               16

               Ustanovení § 90 odst. 1 LMSVG stanoví:
               „Ten, kdo uveden na trh
               1.   potraviny, které nejsou vhodné k lidské spotřebě [...]
               [...]
               se dopustí [...] správního přestupku, za který mu správní orgán příslušný pro danou oblast [Bezirksverwaltungsbehörde] uloží peněžitý trest do výše 20000 eur a v případě opakovaného protiprávního jednání do výše 40000 eur, přičemž v případě nedobytnosti stanoveného peněžitého trestu mu uloží náhradní trest odnětí svobody v délce trvání až 6 týdnů.
               [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               17

               U. Reindl je vedoucí pobočky MPREIS Warenvertriebs GmbH (dále jen „MPREIS“), společnosti působící v oblasti maloobchodního prodeje potravin. Z tohoto důvodu odpovídá za to, že uvedená pobočka dodržuje veškerá pravidla, která se na ni vztahují v potravinářské oblasti.

               18

               Dne 29. března 2012 orgán potravinářského dozoru odebral během kontroly provozu provedené u uvedené pobočky vzorek vakuově balených čerstvých krůtích prs, která vyrábí a balí třetí podnik. Společnost MPREIS v případě tohoto vzorku působí pouze ve fázi distribuce.

               19

               Uvedený vzorek byl mikrobiologicky prozkoumán rakouskou agenturou pro bezpečnost potravin v Innsbrucku. Ve svém odborném posudku tato agentura dospěla k závěru, že v tomto vzorku je možné zjistit kontaminaci Salmonella Typhimurium a že je uvedený vzorek tudíž „nevhodný k lidské spotřebě“ ve smyslu ustanovení § 5 odst. 5 bodu 2 LMSVG a zároveň není bezpečný podle čl. 14 odst. 2 písm. b) nařízení č. 178/2002. Kritériem bezpečnosti potravin použitým touto agenturou v jejím odborném posudku je kritérium bezpečnosti potravin stanovené v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005.

               20

               Na základě tohoto posudku Bezirkshauptmannschaft Innsbruck zahájil proti U. Reindl stíhání z důvodu nedodržení ustanovení § 5 odst. 5 bodu 2 LMSVG. Bezirkshauptmannschaft Innsbruck určil, že se U. Reindl dopustila protiprávního jednání z důvodu nedodržení mezní hodnoty týkající se Salmonella Typhimurium vyplývající z řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005 a uložil jí peněžitý trest v souladu s ustanovením § 90 odst. 1 bodu 1 LMSVG.

               21

               Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol, u něhož U. Reindl podala proti rozhodnutí Bezirkshauptmannschaft Innsbruck odvolání, si klade otázku týkající se rozsahu odpovědnosti provozovatelů potravinářských podniků, kteří činnosti vykonávají pouze ve fázi distribuce, s ohledem na režim nařízení č. 2073/2005.

               22

               Za těchto podmínek se Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí být článek 1 nařízení [...] č. 2073/2005 chápán tak, že čerstvé drůbeží maso musí splňovat mikrobiologické kritérium uvedené v [řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005] ve všech fázích distribuce?

                        2)

                        Spadají pod režim stanovený v nařízení (ES) č. 2073/2005 v plném rozsahu i provozovatelé potravinářských podniků, kteří působí na úrovni distribuce potravin?

                        3)

                        Musí být mikrobiologické kritérium uvedené v [řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005] dodržováno také ve všech etapách distribuce provozovateli potravinářských podniků, kteří nemají výrobní činnost (kteří působí výlučně na úrovni distribuce)?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               23

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda příloha II část E bod 1 nařízení č. 2160/2003 musí být vykládána v tom smyslu, že čerstvé drůbeží maso pocházející z populací zvířat vyjmenovaných v příloze I tohoto nařízení musí splňovat mikrobiologické kritérium uvedené v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005 ve všech fázích distribuce, včetně fáze maloobchodu.

               24

               Je třeba připomenout, že na základě přílohy II části E bodu 1 nařízení č. 2160/2003 čerstvé drůbeží maso pocházející z populací zvířat vyjmenovaných v příloze I tohoto nařízení musí ode dne 1. prosince 2011 splňovat příslušné mikrobiologické kritérium stanovené v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005.

               25

               V tomto ohledu je třeba uvést, že řádek 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005 výslovně stanoví, že se toto kritérium vztahuje na „produkty uvedené na trh během doby údržnosti“.

               26

               Pojem „uvádění na trh“ je definován v nařízení č. 178/2002 a pojem „doba údržnosti“ je definován v nařízení č. 2073/2005. Článek 3 bod 8 nařízení č. 178/2002 tak pojem „uvádění na trh“ definuje jako držení potravin nebo krmiv za účelem prodeje, včetně nabízení k prodeji nebo jakékoli jiné formy převodu, zdarma nebo za úplatu, jakož i prodej, distribuce či další formy převodu jako takové. Článek 2 písm. f) nařízení č. 2073/2005 pojem „doba údržnosti“ definuje jako období předcházející buď datu „spotřebujte do“, nebo datu minimální trvanlivosti podle článků 9 a 10 směrnice 2000/13.

               27

               Z těchto definic vyplývá, že se pojem „produkty uvedené na trh během doby údržnosti“ týká takových potravin, jako je výrobek z čerstvého drůbežího masa dotčený ve věci v původním řízení, které jsou drženy za účelem prodeje, distribuce či další formy převodu během období předcházejícího buď datu „spotřebujte do“, nebo datu minimální trvanlivosti.

               28

               Ostatně pokud by se nevyžadovalo, aby takové čerstvé drůbeží maso, jako je maso dotčené ve věci v původním řízení, dodržovalo mikrobiologické kritérium stanovené v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005 ve všech fázích distribuce, včetně fáze maloobchodu, byl by v případě uvedení na trh potravin obsahujících mikroorganismy v množstvích, která představují nepřijatelné riziko pro lidské zdraví, ohrožen jeden ze základních cílů potravinového práva, a sice vysoký stupeň ochrany lidského zdraví, na který odkazuje bod 1 odůvodnění nařízení č. 2073/2005.

               29

               Z toho vyplývá, že jak ze znění řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005, tak z cíle sledovaného potravinovým právem vyplývá, že se mikrobiologické kritérium použije na takový výrobek z čerstvého drůbežího masa, jako je výrobek dotčený ve věci v původním řízení, ve fázi distribuce.

               30

               Na první otázku je tudíž třeba odpovědět tak, že příloha II část E bod 1 nařízení č. 2160/2003 musí být vykládána v tom smyslu, že čerstvé drůbeží maso pocházející z populací zvířat vyjmenovaných v příloze I tohoto nařízení musí splňovat mikrobiologické kritérium uvedené v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005 ve všech fázích distribuce, včetně fáze maloobchodu.

         Ke druhé a třetí otázce

               31

               Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda unijní právo, konkrétně nařízení č. 178/2002 a č. 2073/2005, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která sankcionuje provozovatele potravinářského podniku, který působí pouze ve fázi distribuce za účelem uvedení potraviny na trh, z důvodu nedodržení mikrobiologického kritéria uvedeného v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005.

               32

               Je třeba uvést, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2073/2005 stanoví, že provozovatelé potravinářských podniků musí zajistit, aby potraviny splňovaly příslušná mikrobiologická kritéria podle přílohy I tohoto nařízení ve všech fázích distribuce, včetně fáze maloobchodu.

               33

               Nařízení č. 2073/2005 sice stanoví mikrobiologická kritéria, která musí potraviny splňovat ve všech fázích potravního řetězce, toto nařízení však neobsahuje ustanovení týkající se režimu odpovědnosti provozovatelů potravinářských podniků.

               34

               V tomto ohledu je třeba odkázat na nařízení č. 178/2002. Článek 17 odst. 1 tohoto nařízení stanoví, že provozovatelé potravinářských podniků ve všech fázích výroby, zpracování a distribuce zajistí v podnicích, které řídí, aby potraviny splňovaly požadavky potravinového práva, které se týkají jejich činnosti.

               35

               Pokud jde o čl. 17 odst. 2 nařízení č. 178/2002, ten stanoví, že členské státy stanoví pravidla pro sankce použitelné při porušení potravinového práva a že tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.

               36

               Z toho vyplývá, že unijní právo, a konkrétně nařízení č. 178/2002 a č. 2073/2005, musí být vykládáno v tom smyslu, že v zásadě nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která sankcionuje provozovatele potravinářského podniku, který působí pouze ve fázi distribuce za účelem uvedení potraviny na trh, z důvodu nedodržení mikrobiologického kritéria uvedeného v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005.

               37

               Členské státy jsou však při stanovení pravidel pro sankce použitelné při nedodržení uvedeného mikrobiologického kritéria povinny dodržovat podmínky a meze stanovené unijním právem, k nimž patří podmínka stanovená v projednávané věci v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 178/2002, která vyžaduje, aby sankce byly účinné, přiměřené a odrazující.

               38

               Podle ustálené judikatury musí členské státy, byť si zachovávají výběr sankcí, dbát na to, aby porušení unijního práva byla sankcionována za hmotněprávních a procesních podmínek, které jsou obdobné podmínkám použitelným na porušení vnitrostátního práva podobné povahy a závažnosti a dávají sankci účinný, přiměřený a odrazující charakter (v tomto smyslu viz rozsudky Lidl Italia, C‑315/05, EU:C:2006:736, bod 58, jakož i Berlusconi a další, C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, EU:C:2005:270, bod 65 a citovaná judikatura).

               39

               V projednávaném případě represivní opatření, dovolená vnitrostátními právními předpisy dotčenými ve věci v původním řízení, nesmí překračovat meze toho, co je vhodné a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných těmito právními předpisy, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi několika vhodnými opatřeními, je třeba zvolit opatření nejméně omezující a že způsobené nepříznivé následky nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (viz rozsudek Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, bod 24 a citovaná judikatura).

               40

               Za účelem posouzení toho, zda je dotčená sankce v souladu se zásadou proporcionality, musí předkládající soud zohlednit zejména povahu a závažnost porušení povinnosti, za které má být tato sankce uložena, jakož i způsoby určení výše této sankce (viz rozsudek Equoland, C‑272/13, EU:C:2014:2091, bod 35).

               41

               Taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která stanoví peněžitý trest v případě uvedení potravin nevhodných k lidské spotřebě na trh, přitom může přispět k dosažení základního cíle potravinového práva, a sice vysokého stupně ochrany lidského zdraví, jak bylo připomenuto v bodě 28 tohoto rozsudku.

               42

               I za předpokladu, že by systém sankcí ve věci v původním řízení byl systémem objektivní odpovědnosti, je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora takový systém sám o sobě není nepřiměřený ve vztahu ke sledovaným cílům, pokud tento systém může vést dotyčné osoby k dodržování ustanovení nařízení a pokud cíle, o něž je usilováno, sledují obecný zájem, který může odůvodnit zavedení takového systému (viz rozsudek Urbán, EU:C:2012:64, bod 48 a citovaná judikatura).

               43

               Bude příslušet vnitrostátnímu soudu, aby s ohledem na tyto skutečnosti posoudil, zda sankce dotčená ve věci v původním řízení odpovídá zásadě proporcionality stanovené v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 178/2002.

               44

               S ohledem na vše předcházející je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že unijní právo, konkrétně nařízení č. 178/2002 a č. 2073/2005, musí být vykládáno v tom smyslu, že v zásadě nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která sankcionuje provozovatele potravinářského podniku, který působí pouze ve fázi distribuce za účelem uvedení potraviny na trh, z důvodu nedodržení mikrobiologického kritéria uvedeného v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby posoudil, zda sankce dotčená ve věci v původním řízení odpovídá zásadě proporcionality stanovené v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 178/2002.

         K nákladům řízení

               45

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Příloha II část E bod 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2160/2003 ze dne 17. listopadu 2003 o tlumení salmonel a některých jiných původců zoonóz vyskytujících se v potravním řetězci, ve znění nařízení Komise (EU) č. 1086/2011 ze dne 27. října 2011, musí být vykládána v tom smyslu, že čerstvé drůbeží maso pocházející z populací zvířat vyjmenovaných v příloze I tohoto nařízení, musí splňovat mikrobiologické kritérium uvedené v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení Komise (ES) č. 2073/2005 ze dne 15. listopadu 2005 o mikrobiologických kritériích pro potraviny, ve znění nařízení č. 1086/2011, ve všech fázích distribuce, včetně fáze maloobchodu.

                           2)

                           Unijní právo, konkrétně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin, a nařízení (ES) č. 2073/2005, ve znění nařízení č. 1086/20011, musí být vykládáno v tom smyslu, že v zásadě nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která sankcionuje provozovatele potravinářského podniku, který působí pouze ve fázi distribuce za účelem uvedení potraviny na trh, z důvodu nedodržení mikrobiologického kritéria uvedeného v řádku 1.28 kapitoly I přílohy I nařízení č. 2073/2005. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby posoudil, zda sankce dotčená ve věci v původním řízení odpovídá zásadě proporcionality stanovené v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 178/2002.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. dubna 2007. # Komise Evropských společenství proti Finské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Veřejná zakázka na dodávku zařízení hromadného stravování - Článek 28 ES - Množstevní omezení dovozu - Opatření s rovnocenným účinkem - Zásada zákazu diskriminace - Povinnost transparentnosti. # Věc C-195/04.

text:
      Věc C-195/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Finská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Veřejná zakázka na dodávku zařízení hromadného stravování – Článek 28 ES – Množstevní omezení dovozu – Opatření s rovnocenným účinkem – Zásada zákazu diskriminace – Povinnost transparentnosti“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět sporu – Určení během postupu před zahájením soudního řízení
      (Článek 226 ES)
      2.        Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky
      [Jednací řád Soudního dvora, čl. 38 odst. 1 písm. c)]
      1.        I když je pravda, že předmět žaloby podané na základě článku 226 ES je vymezen postupem před zahájením soudního řízení stanoveným
         tímto ustanovením, a že v důsledku toho musí být odůvodněné stanovisko Komise a žaloba založeny na stejných žalobních důvodech,
         nemůže nicméně tento požadavek vést až k vyžadování dokonalé shody v jejich formulaci, pokud předmět řízení nebyl rozšířen
         nebo změněn, ale byl naopak pouze omezen. Komise tak může upřesnit původní vytýkané skutečnosti v žalobě, za podmínky, že
         nezmění předmět sporu.

      (viz bod 18)
      2.        Z článku 38 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora a ze související judikatury vyplývá, že každý návrh na zahájení
         řízení musí uvádět předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů a že tyto údaje musí být natolik jasné a přesné, aby umožnily
         žalovanému připravit si obhajobu a Soudnímu dvoru vykonávat přezkum. Z toho vyplývá, že základní skutkové a právní okolnosti,
         na kterých je žaloba založena, musí uceleně a srozumitelně vyplývat ze samotného znění žaloby a že návrhová žádaní žaloby
         musí být formulována jasně, aby se předešlo tomu, že Soudní dvůr rozhodne nad rámec návrhových žádání nebo opomene rozhodnout
         o některém z žalobních důvodů.

      (viz bod 22)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      26. dubna 2007 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Veřejná zakázka na dodávku zařízení hromadného stravování – Článek 28 ES – Množstevní omezení dovozu – Opatření s rovnocenným účinkem – Zásada zákazu diskriminace – Povinnost transparentnosti“
      Ve věci C‑195/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES podaná dne 29. dubna 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Huttunenem a K. Wiednerem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Finské republice, zastoupené T. Pynnä a E. Bygglin, jako zmocněnkyněmi, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      podporované:
      Dánským královstvím, zastoupeným J. Moldem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Spolkovou republikou Německo, zastoupenou A. Tiemann a M. Lummou, jako zmocněnci,

      Nizozemským královstvím, zastoupeným H. G. Sevenster a C. M. Wissels, jakož i P. van Ginnekenem, jako zmocněnci,

      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen, P. Kūris, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), a G. Arestis, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. června 2006,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. ledna 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Finská republika tím, že umožnila Senaatti-kiinteistöt
         (dříve Valtion kiinteistölaitos), orgánu pověřenému správou nemovitostí finské státní správy porušit, v rámci smlouvy týkající
         se zařízení hromadného stravování, základní pravidla Smlouvy o ES, a zejména zásadu zákazu diskriminace, která implikuje povinnost
         transparentnosti, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 28 ES.

       Skutkové okolnosti sporu a postup před zahájením soudního řízení
      2        V březnu 1998 Senaatti-kiinteistöt zveřejnil v rámci omezeného nabídkového řízení v Úředním věstníku Evropských společenství a v Virallinen lehti (Úřední věstník Finské republiky) výzvu k podávání nabídek týkající se veřejné zakázky na práce na obnově a přestavbě budov regionální správy v Turku (dále
         jen „počáteční výzva“).

      3        Uvedená zakázka byla rozdělena na položky, jejichž individuální hodnota se pohybovala mezi 1 000 000 a 22 000 000 FIM. Nabídky
         se mohly týkat jedné položky, více položek nebo celé zakázky. Jedna z uvedených položek se týkala dodání a instalace zařízení
         hromadného stravování určeného pro kuchyni v restauraci uvedené regionální správy.

      4        Účastníci řízení si odporují v otázce, zda byla v uvedeném stádiu zadávacího řízení zadavateli předložena nabídka ohledně
         uvedené položky. Podle Finské republiky byla předložena jediná nabídka společností Kopal Markkinointi Oy, zatímco podle Komise
         tomu tak nebylo.

      5        Na počátku roku 2000 se zadavatel přímo obrátil na čtyři podniky, které vyzval k předložení nabídek týkajících se dodání a instalace
         zařízení hromadného stravování.

      6        Dopisem ze dne 14. února 2000 zadavatel informoval jeho adresáty o tom, že se z důvodu příliš vysokých cen obdržených nabídek
         rozhodl všechny nabídky odmítnout. Finská republika a Komise se neshodují v tom, zda byl uvedený dopis zaslán všem podnikům,
         které předložily nabídky týkající se dodání a instalace zařízení hromadného stravování v rámci počáteční výzvy.

      7        V tomtéž dopise zadavatel rovněž uvedl, že pověřil společnost Amica Ravintolat Oy, nájemce restaurace regionální správy v Turku,
         aby na účet uvedeného zadavatele a v maximální výši 1 050 000 FIM provedla nákup zařízení hromadného stravování a vyzval adresáty
         uvedeného dopisu, aby předložili své nabídky přímo uvedené společnosti.

      8        Amica Ravintolat Oy nakonec nakoupila dotčené zařízení od společnosti Hackman-Metos Oy.

      9        Na základě stížnosti týkající se regulérnosti postupu Senaatti-kiinteistöt, Komise zaslala dne 17. července 2002 Finské republice
         výzvu dopisem, ve které ji vyzvala, aby předložila své vyjádření ve lhůtě dvou měsíců od přijetí tohoto dopisu.

      10      Finské orgány na uvedenou výzvu dopisem odpověděly dopisem ze dne 3. září 2002.

      11      Vzhledem k tomu, že Finská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 28 ES, Komise jí zaslala dne 19. prosince
         2002 odůvodněné stanovisko, kterým ji vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověla ve lhůtě
         dvou měsíců od jeho oznámení.

      12      Dopisem ze dne 12. února 2003 finské orgány zpochybnily nesplnění povinnosti vytýkané Komisí a uvedly, že v projednávané věci
         byl dodržen jak článek 28 ES, tak zásada zákazu diskriminace a z ní plynoucí povinnost transparentnosti.

      13      Jelikož se Komise domnívala, že vysvětlení podané finskými orgány není uspokojivé, rozhodla se podat projednávanou žalobu.

      14      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 14. října 2004 bylo Dánskému království, Spolkové republice Německo a Nizozemskému
         království povoleno vstoupit do řízení na podporu návrhových žádání Finské republiky.

       K přípustnosti žaloby
      15      Finská republika uplatňuje, že žaloba Komise je nepřípustná.

      16      Podle uvedeného členského státu totiž odůvodněné stanovisko neuvádí tytéž důvody, které jsou uvedeny v žalobě. V daném stanovisku
         Komise uvedla, že zadavatel měl dohlédnout na dostatečné zveřejnění a že vytýkané nesplnění povinnosti bylo důsledkem toho,
         že nájemce restaurace regionální správy v Turku, jako zmocněnec uvedeného zadavatele, uzavřel smlouvu týkající se dodání zařízení
         hromadného stravování, zatímco ve své žalobě Komise uplatnila, že zadavatel měl zorganizovat nabídkové řízení a že nesplnění
         povinnosti vyplývá z toho, že počáteční výzva nebyla úspěšná a, následně, dotčená zakázka nebyla předmětem veřejného nabídkového
         řízení.

      17      Komise tím rozšířila předmět sporu definovaný v rámci postupu před zahájením soudního řízení.

      18      V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když je pravda, že předmět žaloby podané na základě článku 226 ES je vymezen postupem
         před zahájením soudního řízení stanoveným tímto ustanovením, a že v důsledku toho musí být odůvodněné stanovisko Komise a žaloba
         založeny na stejných žalobních důvodech, nemůže nicméně tento požadavek vést až k vyžadování dokonalé shody v jejich formulaci,
         pokud předmět řízení nebyl rozšířen nebo změněn, ale byl naopak pouze omezen (rozsudky ze dne 12. června 2003, Komise v. Finsko,
         C‑229/00, Recueil, s. I‑5727, body 44 a 46; ze dne 14. července 2005, Komise v. Německo, C‑433/03, Sb. rozh. s. I‑6985, bod
         28; a ze dne 30. ledna 2007, Komise v. Dánsko, C‑150/04, Sb. rozh. s. I-1163, bod 67). Komise tak může upřesnit své původní
         vytýkané skutečnosti v žalobě, za podmínky, že nezmění předmět sporu (rozsudky ze dne 11. září 2001, Komise v. Irsko, C‑67/99, Recueil, s. I‑5757, bod 23; ze dne 12. října 2004, Komise v. Řecko, C‑328/02, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 32, a ze dne 26. dubna 2005, Komise v. Irsko, C‑494/01, Sb. rozh. s. I‑3331, bod 38).

      19      Přitom je třeba konstatovat, že v projednávané věci Komise nerozšířila, nezměnila ani neomezila předmět sporu definovaný v odůvodněném
         stanovisku ze dne 19. prosince 2002.

      20      Nejenže totiž vyplývá ze znění návrhů odůvodněného stanoviska a z žaloby Komise, jejíž formulace je téměř totožná, že jsou
         založeny na týchž důvodech, ale zdá se rovněž, že uplatněním v žalobě, že zadavatel měl zorganizovat nabídkové řízení, Komise
         pouze upřesnila důvod původně uvedený v odůvodněném stanovisku, tedy že zakázka týkající se dodání zařízení hromadného stravování
         určeného pro regionální správu v Turku měla být předmětem dostatečného zveřejnění.

      21      Nicméně Soudní dvůr může i bez návrhu zkoumat, zda jsou splněny podmínky stanovené v článku 226 ES pro podání žaloby pro nesplnění
         povinnosti (viz zejména rozsudky ze dne 31. března 1992, Komise v. Itálie, C‑362/90, Recueil, s. I‑2353, bod 8; ze dne 15. ledna 2002, Komise v. Itálie, C‑439/99, Recueil, s. I‑305, bod 8, a ze dne 4. května 2006, Komise v. Spojené království, C‑98/04, Sb. rozh. s. I‑4003, bod 16).

      22      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z čl. 38 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora a související judikatury vyplývá,
         že každý návrh na zahájení řízení musí uvádět předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů a že tyto údaje musí být natolik
         jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit si obhajobu a Soudnímu dvoru vykonávat přezkum. Z toho vyplývá, že základní
         skutkové a právní okolnosti, na kterých je žaloba založena, musí uceleně a srozumitelně vyplývat ze samotného znění žaloby
         (rozsudky ze dne 9. ledna 2003, Itálie v. Komise, C‑178/00, Recueil, s. I‑303, bod 6, a ze dne 14. října 2004, Komise v. Španělsko,
         C‑55/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 23, a ze dne 15. září 2005, Irsko v. Komise, C‑199/03, Sb. rozh. s. I‑8027, bod 50) a že návrhová žádaní žaloby musí být formulována jasně, aby se předešlo tomu, že Soudní dvůr
         rozhodne nad rámec návrhových žádání nebo opomene rozhodnout o některém z žalobních důvodů (rozsudky ze dne 20. listopadu
         2003, Komise v. Francie, C‑296/01, Recueil, s. I‑13909, bod 121, a ze dne 15. června 2006, Komise v. Francie, C‑255/04, Sb. rozh. s. I‑5251, bod 24).

      23      V projednávané věci však žaloba Komise uvedené požadavky nesplňuje.

      24      Svou žalobou se Komise domáhá, aby bylo určeno, že Finská republika nesplnila povinnosti, které jí ukládá článek 28 ES, z toho
         důvodu, že Senaatti-kiinteistöt v souvislosti se smlouvou týkající se zařízení hromadného stravování porušila základní pravidla
         Smlouvy a zejména zásadu zákazu diskriminace, která implikuje povinnost transparentnosti.

      25      Jak uvedla generální advokátka v bodě 45 svého stanoviska, návrhová žádání žaloby, tak jak jsou formulována, jsou nejasná
         a neumožňují jasně a přesně určit, co Komise vytýká Finské republice, neboť uvádějí současně článek 28 ES, základní ustanovení
         Smlouvy, zásadu zákazu diskriminace, jakož i povinnost transparentnosti.

      26      Mimoto i za předpokladu, že cílem žaloby Komise bylo určit porušení článku 28 ES, ani návrhová žádání žaloby, ani její znění
         neuvádějí jasně a přesně, jaké opatření představuje v projednávané věci množstevní omezení dovozu nebo opatření s rovnocenným
         účinkem ve smyslu uvedeného článku.

      27      Komise se totiž omezuje na zpochybnění přístupu zadavatele „v souvislosti se smlouvou týkající se zařízení hromadného stravování“.

      28      Navíc Komise v žádné z fází řízení nepředložila souvislý a přesný výklad skutkových důkazů, na nichž se zakládají žalobní
         důvody, kterých se dovolává na podporu své žaloby.

      29      Ve své žalobě neposkytuje žádné upřesnění ve věci počáteční výzvy, ale omezuje se výhradně na uvedení, že „nebyla úspěšná
         ohledně získání zařízení hromadného stravování“.

      30      V tomto ohledu ani znění žaloby, ani odpovědi Komise na otázky položené Soudním dvorem v průběhu jednání, neumožňují s jistotou
         určit, zda nabídka týkající se dodání a instalace zařízení hromadného stravování byla předložena zadavateli v rámci uvedeného
         nabídkového řízení.

      31      Stejně tak v replice Komise tvrdí, aniž by to však prokázala, jednak že nejméně jeden z podniků, které předložily takovou
         nabídku, nebyl mezi čtyřmi podniky kontaktovanými zadavatelem v roce 2000, a jednak že položka týkající se dodání a instalace
         zařízení hromadného stravování, která byla součástí zakázky vyhlášené v rámci počáteční výzvy, neměla stejný předmět jako
         zakázka, na jejímž základě došlo ke kontaktům v průběhu téhož roku.

      32      Za těchto podmínek Soudní dvůr nemá k dispozici dostatek skutečností, aby mohl přesně pojmout rozsah porušení práva Společenství
         vytýkaného Finské republice a ověřit existenci porušení povinností tvrzeného Komisí (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Komise v. Spojené království, bod 18).

      33      V důsledku toho musí být žaloba odmítnuta jako nepřípustná.

       K nákladům řízení
      34      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Finská republika požadovala náhradu nákladů řízení
         Komisí a žaloba podaná Komisí byla prohlášena za nepřípustnou, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
      2)      Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: finština.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 9. října 2014.#Traum EOOD v. Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenje na Nacionalnata agencia za prichodite.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Administrativen sad Varna.#Řízení o předběžné otázce – Daně – DPH – Směrnice 2006/112/ES – Článek 138 odst. 1 – Osvobození od daně vztahující se na plnění uvnitř Společenství – Pořizovatel neidentifikovaný pro účely DPH – Povinnost prodávajícího prokázat pravost podpisu pořizovatele nebo jeho zástupce – Zásady proporcionality, právní jistoty a ochrany legitimního očekávání – Přímý účinek.#Věc C‑492/13.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑492/13,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Administrativen sad Varna (Bulharsko) ze dne 2. září 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 13. září 2013, v řízení
            Traum EOOD
            proti
            Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prichodite,
            SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
            ve složení T. von Danwitz (zpravodaj), předseda senátu, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
            generální advokát: N. Wahl,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prichodite D. Željazkovem, jako zmocněncem,
            – za Evropskou komisi S. Petrova a L. Lozano Palacios, jako zmocněnkyněmi,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento

            Odůvodnění rozsudku
            Rozsudek
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 138 odst. 1 a druhého pododstavce čl. 139 odst. 1 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1), ve znění směrnice Rady 2010/88/EU ze dne 7. prosince 2010 (Úř. věst. L 326, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Traum EOOD (dále jen „Traum“) a Direktorem na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prichodite (ředitel ředitelství „Odvolání, daňová agenda a záležitosti sociálního zabezpečení“ pro město Varna při ústřední správě Agentury pro veřejné příjmy, dále jen „Direktor“), ve věci opravného daňového výměru, jímž byl zamítnut nárok společnosti Traum na osvobození od daně z přidané hodnoty (dále jen „TVA“) u plnění, které tato společnost kvalifikovala jako „dodání zboží uvnitř Společenství“.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Článek 131 směrnice o DPH stanoví:
            „Osvobození od daně podle kapitol 2 až 9 [hlavy IX směrnice o DPH] se uplatňují, aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, a za podmínek, které členské státy stanoví k zajištění správného a jednoduchého uplatňování těchto osvobození a k zamezení veškerých daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu.“
            4. Článek 138 odst. 1, který je součástí kapitoly 4 nadepsané „Osvobození od daně vztahující se na plnění uvnitř Společenství“, jež je obsažena v hlavě IX této směrnice, stanoví:
            „Členské státy osvobodí od daně dodání zboží, které bylo odesláno nebo přepraveno mimo jejich území, avšak uvnitř Společenství, prodávajícím nebo pořizovatelem nebo na účet jednoho z nich, uskutečněné pro jinou osobu povinnou k dani nebo právnickou osobu nepovinnou k dani, která jedná jako taková, v jiném členském státě než ve státě zahájení odeslání nebo přepravy zboží.“
            5. Článek 139 odst. 1 uvedené směrnice zní:
            „Osvobození od daně podle čl. 138 odst. 1 se nevztahuje na dodání zboží uskutečněné osobou povinnou k dani, na kterou se vztahuje osvobození pro malé podniky podle článků 282 až 292.
            Osvobození od daně se dále nevztahuje na dodání zboží osobám povinným k dani nebo právnickým osobám nepovinným k dani, jejichž pořízení zboží uvnitř Společenství není předmětem daně podle čl. 3 odst. 1.“
            Bulharské právo
            6. Článek 7 odst. 1 zákona o dani z přidané hodnoty (Zakon za danak varchu dobavenata stojnost, DV č. 63 ze dne 4. srpna 2006), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „ZDDS“), stanoví:
            „Dodáním zboží uvnitř Společenství je dodání zboží přepraveného z tuzemska na území jiného členského státu prodávajícím, který je v souladu s tímto zákonem osobou identifikovanou pro účely DPH, nebo na jeho účet či na účet pořizovatele, pokud je pořizovatel osobou povinnou k dani nebo právnickou osobou, která není povinná k dani, identifikovanou pro účely DPH v jiném členském státě.“
            7. Článek 45 prováděcího nařízení k ZDDS stanoví:
            „K prokázání dodání zboží uvnitř Společenství musí mít dodavatel k dispozici následující dokumenty:
            1. dodací list:
            a) fakturu za dodání, na které je v případě, že je pořizovatel identifikovanou osobou pro účely DPH v jiném členském státě, uvedeno jeho číslo pro účely DPH přidělené členským státem, pod kterým mu bylo zboží dodáno;
            b) protokol uvedený v čl. 117 odst. 2 [ ZDDS], jedná-li se o dodání uvnitř Společenství v smyslu čl. 7 odst. 4 [ZDDS];
            [...]
            2. dokumenty prokazující odeslání nebo přepravu zboží z tuzemska na území jiného členského státu:
            a) přepravní dokument nebo písemné potvrzení pořizovatele nebo jím zmocněné osoby osvědčující, že zboží bylo převzato na území jiného členského státu – pokud přeprava byla uskutečněna na účet dodavatele nebo pořizovatele, avšak prostřednictvím třetí osoby [...]
            [...]“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            8. V průběhu září a října 2009 vykonávala společnost Traum činnost v oblasti obecných a inženýrských stavebních prací. V přiznání k DPH za období od 1. září do 31. října 2009 uvedla, že uskutečnila pro společnost Evangelos gaitadzis, jež má sídlo v Řecku, dodání uvnitř Společenství osvobozená od DPH, jejichž předmětem byly držáky čepelí a obrobky, přičemž předložila dokumenty uvedené v článku 45 prováděcího nařízení k ZDDS, a sice dvě faktury s řeckým identifikačním číslem společnosti Evangelos gaitadzis pro účely DPH, protokoly o dodání, mezinárodní nákladní listy a podepsané potvrzení o přijetí zboží.
            9. Poté, co bulharský finanční úřad provedl dne 7. října 2009 ověření v elektronické databázi systému výměny informací o DPH (VIES) („VAT Information Exchange Systém“, dále jen „databáze VIES“), vydal dne 2. listopadu 2009 rozhodnutí o zápočtu nebo vrácení DPH týkající se společnosti Traum. V tomto rozhodnutí uvedl, že z ověření v databázi VIES vyplynulo, že společnost Evangelos gaitadzis byla identifikovanou osobou pro účely DPH a měla přidělené daňové identifikační číslo platné od 15. listopadu 2005.
            10. Společnost Evangelos gaitadzis však v daňovém přiznání neuvedla, že došlo k plnění uvnitř Společenství, ani v Řecku neodvedla DPH.
            11. Při následné finanční kontrole bulharský finanční úřad nahlédl znovu do databáze VIES a při této příležitosti zjistil, že společnost Evangelos gaitadzis již nebyla od 15. ledna 2006 identifikovanou osobou pro účely DPH. Tento orgán vydal tedy dne 17. května 2011 opravný výměr týkající se společnosti Traum, v němž rozhodl o uložení DPH u prodejů pro společnost Evangelos gaitadzis z toho důvodu, že tato společnost nebyla identifikována pro účely DPH v jiném členském státě, takže podmínka osvobození od této daně odvíjející se od postavení nabyvatele jakožto osoby povinné k dani, upravená v čl. 7 odst. 1 ZDDS, nebyla splněna.
            12. Při podání správního odvolání proti tomuto opravnému výměru u Direktora předložila společnost Traum rozhodnutí o zápočtu nebo vrácení DPH vydané bulharským finančním úřadem, v němž bylo uvedeno, že společnost Evangelos gaitadzis měla v době plnění platné číslo pro účely DPH.
            13. Direktor rozhodnutím ze dne 5. srpna 2011 opravný výměr potvrdil a odůvodnil jej skutečností, že nebylo prokázáno, že došlo k přepravě zboží mimo bulharské území, a že nebylo ani písemně potvrzeno přijetí zboží pořizovatelem. Direktor uvedl, že předložený dodací list a protokoly o dodání neobsahovaly ani údaje o přesné adrese doručení tohoto zboží ani identitě, funkci a zmocnění k zastupování osoby, která je ve společnosti Evangelos gaitadzis převzala, takže tyto dokumenty nebyly průkazné.
            14. Na podporu žaloby podané u Administrativen sad Varna (správní soud ve Varně) proti tomuto rozhodnutí Direktora společnost Traum tvrdí, že bulharskému finančnímu úřadu poskytla všechny dokumenty, které požaduje jak ZDDS, tak i prováděcí nařízení k ZDDS, a které prokazují existenci dodání uvnitř Společenství. Kromě toho uvádí, že provedla dotyčná plnění v dobré víře, jelikož před jejich uskutečněním ověřila identifikační číslo DPH společnosti Evangelos gaitadzis v databázi VIES.
            15. Předkládající soud uvádí, že bulharské soudy vydaly v oblasti působnosti čl. 7 odst. 1 ZDDS, který upravuje důkazy o přepravě zboží uvnitř Společenství a jejich přijetí v jiném členském státě, protichůdná rozhodnutí ohledně důkazní síly mezinárodních nákladních listů. V tomto ohledu se tento soud táže, zda jsou podmínky ukládané pro účely dokazování na základě bulharského práva v souladu s unijním právem.
            16. Za těchto podmínek se Administrativen sad Varna rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Je třeba mít za to, že podmínka pro osvobození od daně stanovená v čl. 138 odst. 1 směrnice [o DPH] je splněna a že se neuplatní výjimka stanovená v čl. 139 odst. 1 druhém pododstavci [této směrnice] v takovém případě, jako je případ ve věci v původním řízení, kdy bylo zjištěno, že skutečnost, že pořizovatel zboží nemá postavení „osoby identifkované pro účely DPH“, byla uvedena v [databázi VIES] po uskutečnění dodání, [kdy pozdější zápis jako „osoby, která již není osobou identifikovanou pro účely DPH“ vyplývá z informací získaných bulharským finančním úřadem], a kdy žalobkyně tvrdí, že vynaložila nezbytnou péči, když si z tohoto systému vyžádala informace, které však nejsou podložené?
            2) Je vnitrostátní správní praxe a judikatura, podle níž je prodejce (odesílatel podle smlouvy o přepravě) povinen prokázat pravost podpisu pořizovatele, a pokud se jedná o podpis osoby zastupující společnost, některého z jejích zaměstnanců s příslušnou funkcí nebo zmocněné osoby, v rozporu se zásadami daňové neutrality, proporcionality a legitimního očekávání?
            3) Má ustanovení čl. 138 odst. 1 směrnice [o DPH] v takovém případě, jako je případ, v němž došlo ke sporu v původním řízení, přímý účinek a může jej vnitrostátní soud přímo použít?“
            K předběžným otázkám
            K přípustnosti
            17. Direktor zpochybňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a tvrdí, že předkládající soud popsal skutkový stav věci v původním řízení chybně. Podle názoru Direktora předkládající soud nesprávně považoval za prokázanou skutečnost, že zboží bylo přepraveno do Řecka a předáno společnosti Evangelos gaitadzis.
            18. V této souvislosti je nutné poznamenat, že předkládající soud odkázal pouze na dokumenty, které společnost Traum předložila k prokázání toho, že došlo k dodání zboží uvnitř Společenství, aniž sám určil, zda zboží bylo skutečně přepraveno do Řecka nebo předáno pořizovateli, a že se otázky předložené Soudnímu dvoru naopak týkají požadavků na důkazy, jimž mohou členské státy podřídit osvobození od DPH z titulu dodání uvnitř Společenství.
            19. Podle ustálené judikatury platí, že v rámci řízení podle článku 267 SFEU založeného na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem je Soudní dvůr oprávněn rozhodovat pouze o výkladu nebo platnosti právního předpisu Unie, a to na základě skutečností, které mu sdělil vnitrostátní soud (viz rozsudky WWF a další, C‑435/97, EU:C:1999:418, bod 31, jakož i Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, bod 19 a citovaná judikatura). Pokud jde konkrétně o údajné mezery a skutkové omyly obsažené v předkládacím rozhodnutí, stačí připomenout, že není na Soudním dvoru, nýbrž na vnitrostátním soudu, aby zjistil skutečnosti, které vedly ke sporu, a vyvodil z nich důsledky pro rozhodnutí, které má vydat (rozsudek PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, bod 40).
            20. Z toho vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
            K první a druhé otázce
            21. Podstatou první a druhé otázky, které je třeba posoudit společně, se předkládající soud táže, zda čl. 138 odst. 1 a čl. 139 odst. 1 druhý pododstavec směrnice o DPH musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, zamítl daňový orgán členského státu nárok na osvobození od DPH z titulu dodání uvnitř Společenství z důvodu, že pořizovatel nebyl v jiném členském státě identifikovanou osobou k DPH a že dodavatel neprokázal ani pravost podpisu na dokumentech předložených na podporu svého prohlášení o dodání, které mělo být osvobozené od daně, ani zplnomocnění osoby, která tyto dokumenty podepsala jménem pořizovatele.
            22. K odpovědi na tyto otázky je třeba připomenout, že dodání zboží uvnitř Společenství, jež je logickým následkem pořízení zboží uvnitř Společenství, je osvobozeno od DPH, pokud splňuje podmínky stanovené v čl. 138 odst. 1 směrnice o DPH (rozsudek Mecsek-Gabona C‑273/11, EU:C:2012:547, bod 29 a citovaná judikatura).
            23. Na základě tohoto ustanovení osvobodí členské státy od daně dodání zboží, které bylo odesláno nebo přepraveno mimo jejich území, avšak uvnitř Evropské unie, prodávajícím nebo pořizovatelem nebo na účet jednoho z nich, uskutečněné pro jinou osobu povinnou k dani nebo právnickou osobu nepovinnou k dani, která jedná jako taková, v jiném členském státě než ve státě zahájení odeslání nebo přepravy zboží.
            24. Podle ustálené judikatury platí, že osvobození dodání zboží uvnitř Společenství od DPH lze uplatnit pouze tehdy, jestliže právo nakládat s tímto zbožím jako vlastník bylo převedeno na pořizovatele, jestliže dodavatel prokáže, že uvedené zboží bylo odesláno nebo přepraveno do jiného členského státu a opustilo-li toto zboží v důsledku tohoto odeslání nebo přepravy fyzicky území členského státu dodání (viz zejména rozsudek Teleos a další, C‑409/04, EU:C:2007:548, bod 42).
            25. Kromě toho, jak vyplývá z čl. 139 odst. 1 druhého pododstavce směrnice o DPH, osvobození od této daně podléhá podmínce, že dodání zboží nebylo uskutečněné pro osobu povinnou k dani nebo právnickou osobu nepovinnou k dani, jejichž pořízení zboží uvnitř Společenství není předmětem DPH podle čl. 3 odst. 1 této směrnice.
            26. Otázky položené předkládajícím soudem se přitom týkají úpravy důkazních prostředků, které by mohly být požadovány od dodavatele k prokázání toho, že jsou podmínky osvobození od DPH při dodání zboží uvnitř Společenství splněny.
            27. V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že vzhledem k tomu, že směrnice o DPH neobsahuje konkrétní ustanovení ohledně důkazů, které musí osoby povinné k dani předložit, aby mohly mít nárok na osvobození od DPH, přísluší členským státům, aby v souladu s článkem 131 této směrnice stanovily podmínky, za kterých osvobodí dodání uvnitř Společenství od daně, za účelem zajištění správného a jednoduchého uplatňování uvedených osvobození a zabránění jakýmkoli daňovým únikům, vyhýbáním se daňovým povinnostem a jakýmkoli případným zneužitím. Při výkonu svých pravomocí však členské státy musí dodržovat obecné právní zásady, které jsou součástí unijního právního řádu, jako jsou zejména zásady právní jistoty a proporcionality (rozsudek Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, bod 36 a citovaná judikatura).
            28. Zásada právní jistoty, jejímž logickým důsledkem je zásada ochrany legitimního očekávání, vyžaduje, aby právní pravidla byla jasná a přesná a aby jejich použití bylo pro právní subjekty předvídatelné (rozsudek Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, bod 46 a citovaná judikatura).
            29. Je nutné připomenout, že tato zásada se uplatní obzvláště tehdy, jde-li o právní úpravu, jež by mohla obsahovat finanční zátěž, aby dotčeným osobám bylo umožněno seznámit se přesně s rozsahem povinností, které jim ukládá. Z toho vyplývá, že je nezbytné, aby osobám povinným k dani byly známy jejich daňové povinnosti před uzavřením transakce (viz rozsudek Teleos a další, EU:C:2007:548, bod 48 a citovaná judikatura).
            30. V této souvislosti Soudní dvůr upřesnil, že povinnosti, které má osoba povinná k dani v souvislosti s dokazováním, musí být určeny v závislosti na podmínkách, které jsou v tomto ohledu výslovně stanoveny vnitrostátním právem, a na obvyklé ustálené praxi pro podobná plnění (viz rozsudek Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, bod 38).
            31. Bylo by tedy v rozporu se zásadou právní jistoty, pokud by členský stát, který stanovil podmínky pro uplatnění osvobození dodání zboží uvnitř Společenství od DPH tím, že zejména upravil seznam dokumentů, jež je třeba předložit příslušným orgánům, a který nejprve přijal dokumenty předložené dodavatelem jako důkazy nároku na osvobození od daně, mohl později uložit tomuto dodavateli povinnost zaplatit DPH související s tímto dodáním, jestliže vyjde najevo, že z důvodu daňového úniku, kterého se dopustil pořizovatel, přičemž dodavatel si jej nebyl ani nemohl být vědom, dotčené zboží ve skutečnosti neopustilo území členského státu dodání (viz rozsudek Teleos a další, EU:C:2007:548, bod 50).
            32. Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž platí, že ačkoli v takové situaci zjevně neexistuje žádný hmatatelný důkaz umožňující dovodit, že dotyčné zboží bylo přemístěno z území členského státu dodání, skutečnost, že je osobě povinné k dani uložena povinnost, aby poskytla takový důkaz, nezaručuje správné a jednoznačné uplatnění osvobození od DPH. Tato povinnost staví tuto osobu povinnou k dani naopak do situace nejistoty ohledně možnosti uplatnit osvobození od daně na dodání zboží uvnitř Společenství nebo ohledně nutnosti zahrnout DPH do kupní ceny (viz rozsudky Teleos a další, EU:C:2007:548, body 49 a 51, jakož i Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, bod 41).
            33. V daném případě vyplývá z předkládacího rozhodnutí, že bulharský finanční úřad vydal rozhodnutí o zápočtu nebo vrácení DPH, přičemž v něm vycházel z dokumentů, které mu předložila společnost Traum v souladu s článkem 45 prováděcího nařízení k ZDDS, nepožadoval však důkaz o pravosti podpisu pořizovatele na těchto dokumentech nebo předložení plné moci podepisovatele k zastupování. Tyto požadavky, které jsou podle předkládajícího soudu „dodatečnými podmínkami“, byly tímto orgánem formulovány až v rámci následné daňové kontroly.
            34. Bylo by přitom v rozporu se zásadou právní jistoty, kdyby byl u plnění dotčených ve věci v původním řízení zamítnut nárok na osvobození od DPH z důvodu, že dodavatel nepředložil tyto dodatečné důkazy při následné kontrole těchto plnění, když dokumenty předložené společností Traum k jejímu daňovému přiznání byly v souladu se seznamem dokumentů, které měly být předloženy bulharskému finančnímu úřadu podle článku 45 prováděcího nařízení k ZDDS, a byly tímto orgánem akceptovány nejprve jako skutečnosti prokazující nárok na osvobození od daně, což musí ověřit předkládající soud.
            35. Pokud jde o zamítnutí přiznání osvobození dodání dotčených v původním řízení od DPH z důvodu, že pořizovatel nebyl v okamžiku dodání zboží identifikovanou osobou pro účely DPH v jiném členském státě, je zajisté pravda, že přidělení identifikačního čísla pro účely DPH prokazuje daňový status osoby povinné k dani pro účely použití této daně a zjednodušuje daňovou kontrolu plnění uvnitř Společenství (v tomto smyslu viz rozsudek Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, bod 60).
            36. Vzhledem k tomu, že povinnost ověřovat status osoby povinné k dani má příslušný vnitrostátní orgán před tím, než této osobě přidělí identifikační číslo pro účely DPH, nemůže vést případná nesrovnalost v rejstříku osob povinných k dani k tomu, aby zbavila subjekt, který se spoléhal na údaje v něm obsažené, jeho nároku na osvobození od DPH. Soudní dvůr tedy judikoval, že by bylo v rozporu se zásadou proporcionality, kdyby byl dodavatel považován za osobu, která má povinnost uhradit DPH, pouze z toho důvodu, že identifikační číslo pro DPH pořizovatele bylo se zpětným účinkem z rejstříku vyškrtnuto (v tomto smyslu viz rozsudek Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, body 63 a 64).
            37. Ve sporu v původním řízení předala společnost Traum bulharskému finančnímu úřadu dvě faktury uvádějící řecké daňové číslo společnosti Evangelos gaitadzis, aby prokázala svůj nárok na osvobození od DPH v souladu s čl. 45 odst. 1 písm. a) prováděcího nařízení ZDDS. Tyto údaje byly po ověření tímto orgánem v databázi VIES potvrzeny v rozhodnutí o zápočtu nebo vrácení DPH ze dne 2. listopadu 2009. Uvedený orgán tudíž souhlasil a akceptoval, že v souladu s podmínkou upravenou v čl. 7 odst. 1 ZDDS byl pořizovatel osobou povinnou k DPH v jiném členském státě. Skutečnost, že tato posledně uvedená podmínka nebyla splněna, zjistil tento orgán až při následné kontrole. Za těchto podmínek by odepření nároku na osvobození od DPH z titulu dodání uvnitř Společenství bylo v rozporu se zásadami právní jistoty a proporcionality.
            38. Pokud jde o okolnost, na niž poukazuje Direktor v písemném vyjádření, že společnost Traum měla prokázat prostřednictvím jiných důkazů, že společnost Evangelos gaitadzis je osobou povinnou k dani, která jedná jako taková, v jiném členském státě, v němž pořízení uvnitř Společenství podléhají DPH, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že tento požadavek není upraven ve vnitrostátních právních předpisech dotčených ve věci v původním řízení a nebyl ani formulován před vydáním rozhodnutí o zápočtu nebo vrácení DPH bulharským finančním úřadem, což musí ověřit předkládající soud.
            39. Ve svém písemném vyjádření Direktor také uvádí, že společnost Traum nejednala v dobré víře a neprokázala nezbytnou péči k ujištění se o pravosti dokumentů předložených na podporu své žádosti o osvobození od DPH. Direktor rovněž poukazuje na daňový únik, jehož se dopustila společnost Evangelos gaitadzis vůči řecké daňové správě. V tomto ohledu Direktor zejména uvádí, že vzhledem k odpovědím přepravců při daňové kontrole, jíž bylo podrobeno dodání dotčené ve věci v původním řízení, existují pochybnosti o tom, že předložené přepravní dokumenty odpovídaly skutečnosti.
            40. Předkládací rozhodnutí však neobsahuje údaje umožňující dospět k závěru, že dodání dotčené ve věci v původním řízení bylo součástí daňového úniku nebo že společnost Traum nejednala v dobré víře v souvislosti s případným daňovým únikem, jehož se dopustil pořizovatel.
            41. V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci řízení zahájeného na základě článku 267 SFEU nemá Soudní dvůr pravomoc ověřovat ani posuzovat skutkové okolnosti věci v původním řízení. Je tedy na vnitrostátním soudu, aby provedl celkové posouzení všech skutečností a skutkových okolností této věci za účelem určení toho, zda společnost Traum jednala v dobré víře a přijala veškerá opatření, která lze po ní rozumně požadovat k zajištění toho, aby plnění, které uskutečnila, nevedlo k její účasti na daňovém úniku (viz obdobně rozsudek Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, bod 53).
            42. Kdyby tento soud dospěl k závěru, že je s ohledem na objektivní skutečnosti prokázáno, že společnost Traum věděla nebo měla vědět, že plnění, které uskutečnila, bylo součástí daňového úniku, jehož se dopustil pořizovatel, a že nepřijala veškerá opatření, která po ní mohla být rozumně požadována k zabránění tomuto daňovému úniku, může být zamítnut její nárok na osvobození od DPH (v tomto smyslu viz rozsudek Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, bod 54).
            43. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že čl. 138 odst. 1 a čl. 139 odst. 1 druhý pododstavec směrnice o DPH musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, odepřel daňový orgán členského státu nárok na osvobození od DPH z titulu dodání uvnitř Společenství z důvodu, že pořizovatel nebyl v jiném členském státě identifikovanou osobou k DPH a dodavatel neprokázal pravost podpisu na dokumentech předložených na podporu svého prohlášení o dodání, které podle něho mělo být osvobozeno od daně, ani zmocnění osoby, která tyto dokumenty podepsala jménem pořizovatele, přestože doklady prokazující nárok na osvobození od daně předložené dodavatelem na podporu jeho daňového přiznání, splňovaly požadavky uvedené ve výčtu dokumentů, které musí být předloženy uvedenému orgánu, jenž je upraven ve vnitrostátním právu, a tyto důkazy byly tímto orgánem nejprve akceptovány jako průkazné doklady, což musí ověřit předkládající soud.
            Ke třetí otázce
            44. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 138 odst. 1 směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že má přímý účinek, takže se jej osoby povinné k dani mohou dovolávat u vnitrostátních soudů vůči státu a domáhat se nároku na osvobození od DPH z titulu dodání uvnitř Společenství.
            45. Podle ustálené judikatury Soudního dvora jsou ve všech případech, kdy se ustanovení směrnice z hlediska obsahu jeví jako bezpodmínečná a dostatečně přesná, jednotlivci oprávněni dovolávat se jich před vnitrostátními soudy vůči státu, bez ohledu na to, v jakém postavení stát jedná (v tomto smyslu viz rozsudky Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, body 18 a 23, jakož i Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, bod 31 a citovaná judikatura).
            46. V projednávaném případě upravuje čl. 138 odst. 1 směrnice o DPH povinnost členských států osvobodit od daně dodání zboží splňující podmínky, které jsou v něm uvedeny.
            47. I když článek 131 této směrnice ponechává členským státům určitý prostor pro uvážení při přijímání podmínek pro osvobození od DPH upravených v jejím článku 138 k zajištění správného a jednoduchého uplatňování těchto osvobození, nemá tato okolnost nicméně vliv na přesnou a bezpodmínečnou povahu povinnosti k osvobození od daně upravené v posledně uvedeném článku (obdobně viz rozsudek Association de médiation sociale, EU:C:2014:2, bod 33).
            48. Z toho vyplývá, že čl. 138 odst. 1 směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že má přímý účinek, takže se jej osoby povinné k dani mohou dovolávat u vnitrostátních soudů vůči státu a domáhat se nároku na osvobození od DPH z titulu dodání uvnitř Společenství.
            K nákladům řízení
            49. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
            1) Článek 138 odst. 1 a čl. 139 odst. 1 druhý pododstavec směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty, ve znění směrnice Rady 2010/88/EU ze dne 7. prosince 2010, musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, odepřel daňový orgán členského státu nárok na osvobození od daně z přidané hodnoty z titulu dodání uvnitř Společenství z důvodu, že pořizovatel nebyl v jiném členském státě identifikovanou osobou k DPH a dodavatel neprokázal pravost podpisu na dokumentech předložených na podporu svého prohlášení o dodání, které mělo být podle něj osvobozeno od daně, ani zmocnění osoby, která tyto dokumenty podepsala jménem pořizovatele, přestože doklady prokazující nárok na osvobození od daně předložené dodavatelem na podporu jeho daňového přiznání, splňovaly požadavky uvedené ve výčtu dokumentů, které musí být předloženy uvedenému orgánu, jenž je upraven ve vnitrostátním právu, a tyto důkazy byly tímto orgánem nejprve akceptovány jako průkazné doklady, což musí ověřit předkládající soud.
            2) Článek 138 odst. 1 směrnice 2006/112, ve znění směrnice 2010/88, musí být vykládán v tom smyslu, že má přímý účinek, takže se jej osoby povinné k dani mohou dovolávat u vnitrostátních soudů vůči státu a domáhat se nároku na osvobození od DPH z titulu dodání uvnitř Společenství.