title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. července 2005.#Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo.#Nesplnění povinnosti státem - Sjednávání, uzavírání, ratifikace a provádění dvoustranných dohod členským státem - Přeprava zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách - Vnější pravomoc Společenství - Článek 10 ES - Nařízení (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96.#Věc C-433/03.

text:
      Věc C-433/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Spolková republika Německo
      „Nesplnění povinnosti státem – Sjednávání, uzavírání, ratifikace a provádění dvoustranných dohod členským státem – Přeprava zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách – Vnější pravomoc Společenství – Článek 10 ES – Nařízení (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 10. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. července 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět řízení – Určení během postupu před zahájením soudního řízení – Pozdější změna v
            restriktivním smyslu – Přípustnost
      (Článek 226 ES)
      2.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, k němuž se má přihlédnout – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku
      (Článek 226 ES)
      3.     Mezinárodní dohody – Pravomoc Společenství – Založení výlučné vnější pravomoci Společenství na základě skutečnosti, že vykonává
            svou vnitřní pravomoc – Podmínky – Přeprava po vnitrozemských vodních cestách – Nařízení č. 3921/91 – Nedostatečnost právní
            úpravy Společenství k tomu, aby byla přenesena výlučná vnější pravomoc na Společenství
      (Článek 71 odst. 1 ES a čl. 80 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 3921/91)
      4.     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Předmět řízení – Definice – Změna v průběhu řízení – Zákaz
      5.     Členské státy – Povinnosti – Povinnost spolupráce – Rozhodnutí opravňující Komisi sjednat mnohostrannou dohodu jménem Společenství
            – Povinnosti členských států – Povinnosti jednat a zdržet se jednání – Dosah
      (Článek 10 ES)
      1.     I když je pravda, že předmět žaloby podané na základě článku 226 ES je vymezen postupem před zahájením soudního řízení stanoveným
         tímto ustanovením, a že v důsledku toho musí být odůvodněné stanovisko Komise a žaloba založeny na stejných žalobních důvodech,
         nemůže tento požadavek nicméně vést až k vyžadování dokonalé shody v jejich formulaci, pokud předmět řízení nebyl rozšířen
         nebo změněn, ale byl naopak pouze omezen.

      (viz bod 28)
      2.     Existence nesplnění povinnosti se posuzuje vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená
         v odůvodněném stanovisku, a změny, ke kterým došlo následně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu.

      (viz bod 32)
      3.     Společenství získává výlučnou vnější pravomoc na základě skutečnosti, že vykonává svou vnitřní pravomoc v případě, že mezinárodní
         závazky spadají do oblasti působnosti společných pravidel nebo každopádně do oblasti pokryté již z větší části takovými pravidly,
         a to i tehdy, pokud neexistuje žádný rozpor mezi uvedenými pravidly a závazky.

      Pokud tak Společenství zahrnulo do svých vnitřních legislativních aktů ustanovení týkající se zacházení se státními příslušníky
         třetích zemí nebo výslovně udělilo svým orgánům pravomoc jednat se třetími zeměmi, získalo výlučnou vnější pravomoc v rozsahu
         pokrytém těmito akty.

      To rovněž platí při neexistenci výslovných ustanovení opravňujících orgány Společenství jednat se třetími zeměmi, jestliže
         Společenství provedlo v určité oblasti úplnou harmonizaci právních předpisů, protože takto přijatá společná pravidla by mohla
         být dotčena, pokud by si členské státy ponechaly pravomoc jednat se třetími zeměmi.

      Pokud jde o stanovení podmínek, za kterých mohou dopravci, kteří nejsou usazeni na území Společenství, vykonávat vnitrostátní
         přepravu po vnitrozemských vodních cestách, Společenství nezískalo výlučnou vnější pravomoc. Nařízení č. 3921/91, kterým se
         stanoví podmínky, za nichž může dopravce nerezident provozovat přepravu zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách
         uvnitř členského státu, totiž neupravuje postavení uvedených dopravců v rozsahu, v němž se týká pouze dopravců usazených v
         členském státě a v němž harmonizace provedená tímto nařízením nemá z tohoto důvodu úplný charakter.

      (viz body 44–48, 50, 52-53)
      4.     Účastník řízení nemůže v průběhu řízení změnit samotný předmět sporu, takže opodstatněnost žaloby je třeba přezkoumat pouze
         z hlediska návrhů obsažených v žalobě nebo jiném návrhu, kterým se zahajuje řízení.

      (viz bod 61)
      5.     Povinnost loajální spolupráce uložená článkem 10 ES se uplatní obecně a nezávisí na výlučné, či nevýlučné povaze dotyčné pravomoci
         Společenství ani na případném právu členských států sjednávat závazky se třetími zeměmi.

      Zejména mají členské státy zvláštní povinnosti jednat a zdržet se jednání v situaci, ve které Komise předložila Radě návrhy,
         které, ačkoliv nebyly Radou přijaty, představují výchozí bod pro společné jednání na úrovni Společenství.

      Z toho vyplývá, že skutečnost, že Rada přijala rozhodnutí opravňující Komisi sjednat mnohostrannou dohodu jménem Společenství,
         jež značí začátek společného jednání Společenství na mezinárodní úrovni, zahrnuje z tohoto titulu, ne-li povinnost zdržet
         se jednání ze strany členských států, pak přinejmenším povinnost úzké spolupráce mezi nimi a orgány Společenství, aby bylo
         Společenství usnadněno plnění jeho poslání a zaručena jednota a soudržnost jednání a zastupování Společenství na mezinárodní
         úrovni.

      (viz body 64–66)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      14. července 2005 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Sjednávání, uzavírání, ratifikace a provádění dvoustranných dohod členským státem – Přeprava zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách – Vnější pravomoc Společenství – Článek 10 ES – Nařízení (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96“
      Ve věci C‑433/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 10. října 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená C. Schmidt, W. Wilsem a A. Manvillem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené W.-D. Plessingem, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Schohem, Rechtsanwalt,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), C. Gulmann, J. Makarczyk a P. Kūris, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím, že:
      a)      individuálně sjednala, uzavřela, ratifikovala a prováděla
      –       dohodu mezi vládou Spolkové republiky Německo a vládou Rumunska o vnitrozemské vodní dopravě, podepsanou v Bonnu dne 22. října
         1991 (BGBl. 1993 II, s. 770, dále jen „dohoda uzavřená s Rumunskem“),

      –       dohodu mezi vládou Spolkové republiky Německo a vládou Polské republiky o vnitrozemské vodní dopravě, podepsanou ve Varšavě
         dne 8. listopadu 1991 (BGBl. 1993 II, s. 779, dále jen „dohoda uzavřená s Polskem“), a

      –       dohodu mezi vládou Spolkové republiky Německo a vládou Ukrajiny o vnitrozemské vodní dopravě, podepsanou v Bonnu dne 14. července
         1992 (BGBl. 1994 II, s. 258, dále jen „dohoda uzavřená s Ukrajinou“), a

      b)      odmítla vypovědět dohody uzavřené s Rumunskem, Polskem a Ukrajinou, jakož i
      –       dohodu mezi vládou Spolkové republiky Německo a vládou Československé socialistické republiky o vnitrozemské vodní dopravě,
         podepsanou v Praze dne 26. ledna 1988 (BGBl. 1989 II, s. 1035, dále jen „dohoda uzavřená s Československem“), a

      –       dohodu mezi vládou Spolkové republiky Německo a vládou Maďarské lidové republiky o vnitrozemské vodní dopravě, podepsanou
         v Budapešti dne 15. ledna 1988 (BGBl. 1989 II, s. 1026, dále jen „dohoda uzavřená s Maďarskem“),

      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 10 ES a z nařízení Rady (EHS) č. 3921/91 ze dne 16. prosince 1991, kterým
         se stanoví podmínky, za nichž může dopravce nerezident provozovat přepravu zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách
         uvnitř členského státu (Úř. věst. L 373, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 345), co se týče dohod uvedených pod písmenem a), jakož
         i nařízení Rady (ES) č. 1356/96 ze dne 8. července 1996 o společných pravidlech, která se vztahují na přepravu zboží a cestujících
         po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými státy s cílem zavedení svobody poskytování těchto přepravních služeb (Úř.
         věst. L 175, s. 7; Zvl. vyd. 06/02, s. 295), co se týče dohod uvedených pod písmenem b).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Ustanovení Smlouvy o ES
      2       Článek 10 ES zní následovně:
      „Členské státy přijmou veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z této smlouvy nebo jsou
         důsledkem činnosti orgánů Společenství. Usnadňují mu plnění jeho poslání.

      Zdrží se jakýchkoli opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů této smlouvy.“
      3       Co se týče oblasti dopravy, stanoví článek 70 ES, že členské státy sledují cíle Smlouvy v rámci společné dopravní politiky.
      4       Článek 71 odst. 1 ES stanoví:
      „K provedení článku 70 a s přihlédnutím ke zvláštnostem dopravy stanoví Rada postupem podle článku 251 po konzultaci s Hospodářským
         a sociálním výborem a Výborem regionů:

      a)      společná pravidla pro mezinárodní dopravu do nebo z některého členského státu anebo procházející přes území jednoho nebo několika
         členských států;

      b)      podmínky, za nichž mohou dopravci, kteří nejsou rezidenty tohoto státu, provozovat dopravu uvnitř některého členského státu;
      c)      opatření ke zlepšení bezpečnosti dopravy;
      d)      veškeré jiné potřebné předpisy.“
      5       Na základě tohoto posledního ustanovení přijala Rada nařízení č. 3921/91 a 1356/96.
       Nařízení č. 3921/91
      6       Podle svého třetího bodu odůvodnění je cílem nařízení č. 3921/91 to, aby se dopravcům nerezidentům povolilo provádět vnitrostátní
         dopravu za stejných podmínek, jaké ukládá příslušný členský stát vlastním dopravcům.

      7       Za tímto účelem stanoví čl. 1 první pododstavec tohoto nařízení, že od 1. ledna 1993 smí každý dopravce provozující přepravu
         zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách provozovat vnitrostátní přepravu zboží nebo cestujících po vnitrozemských
         vodních cestách pro cizí potřebu ve členském státě, ve kterém není usazen, dále jen „kabotáž“, pokud je usazen ve členském
         státě v souladu s jeho právními předpisy a případně je tam oprávněn provozovat mezinárodní přepravu zboží nebo cestujících
         po vnitrozemských vodních cestách. Druhý pododstavec tohoto článku stanoví, že splňuje-li uvedený dopravce tyto podmínky,
         může dočasně provozovat kabotáž v dotyčném členském státě, aniž by v něm měl sídlo nebo provozovnu.

      8       Mimoto čl. 2 odst. 1 stejného nařízení stanoví, že dopravce smí provozovat kabotáž, pouze pokud k tomuto účelu používá výlučně
         plavidla, jejichž vlastník nebo vlastníci jsou fyzické osoby s trvalým bydlištěm v některém členském státě, které jsou státními
         příslušníky členských států, nebo právnické osoby, které mají sídlo v některém členském státě a většinový podíl v nich drží
         státní příslušníci členských států.

      9       Konečně podle článku 6 nařízení č. 3921/91 nejsou tímto nařízením dotčena práva existující na základě Revidované úmluvy pro
         plavbu na Rýně, podepsané v Mannheimu dne 17. října 1868 (dále jen „Mannheimská úmluva“).

       Nařízení č. 1356/96
      10     Jak vyplývá z jeho názvu a z jeho druhého bodu odůvodnění, cílem nařízení č. 1356/96, svoboda poskytování dopravních služeb
         v oblasti mezinárodní přepravy zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými státy zrušením všech omezení
         uložených poskytovateli těchto služeb v závislosti na jeho státní příslušnosti nebo na skutečnosti, že je usazen v jiném členském
         státě, než ve kterém má být uvedená služba poskytována.

      11     Články 1 a 2 tohoto nařízení stanoví, že každý provozovatel přepravující zboží nebo cestující po vnitrozemských vodních cestách
         může provozovat dopravní operace mezi členskými státy po vnitrozemských vodních cestách a tranzit po nich bez diskriminace
         na základě státní příslušnosti nebo místa svého usazení. Uvedený článek 2 rovněž uvádí podmínky tohoto povolení.

      12     Podle článku 3 stejného nařízení tímto nařízením „nejsou dotčena práva dopravců třetích zemí podle Revidované úmluvy o plavbě
         na Rýně (Mannheimská úmluva), Úmluvy o režimu plavby na Dunaji (Bělehradská úmluva) ani práva vyplývající z mezinárodních
         závazků Společenství“.

       Dvoustranné dohody uzavřené Spolkovou republikou Německo
      13     Dohody zmíněné v bodě 1 tohoto rozsudku (dále jen společně „dvoustranné dohody“) obsahují ustanovení týkající se vzájemného
         využívání vnitrozemských vodních cest plavidly smluvních stran pro přepravu zboží nebo cestujících po jejich vnitrozemských
         vodních cestách.

      14     Tyto dohody stanoví zvláště, že přeprava cestujících nebo zboží plavidly jedné smluvní strany mezi dvěma přístavy druhé smluvní
         strany (kabotáž) a přeprava cestujících nebo zboží plavidly jedné smluvní strany mezi přístavy druhé smluvní strany a třetí
         země (spojení se třetími zeměmi) podléhají zvláštnímu povolení příslušných orgánů dotyčných smluvních stran.

      15     Dohody uzavřené s Maďarskem a Československem byly ratifikovány dvěma zákony ze dne 14. prosince 1989. Dohoda s Maďarskem
         vstoupila v platnost dne 31. ledna, dohoda s Československem 4. května 1990. Dohody uzavřené s Rumunskem a Polskem byly ratifikovány
         dvěma zákony ze dne 19. dubna 1993. Dohoda s Rumunskem vstoupila v platnost dne 9. července, dohoda s Polskem 1. listopadu
         1993. Dohoda uzavřená s Ukrajinou byla ratifikována zákonem ze dne 2. února 1994 a vstoupila v platnost dne 1. července 1994.

       Okolnosti předcházející sporu a postup před zahájením soudního řízení
      16     Dne 28. června 1991 předložila Komise Radě doporučení k rozhodnutí týkající se zahájení jednání o uzavření mnohostranné dohody
         mezi Společenstvím a třetími zeměmi v oblasti přepravy cestujících a zboží po vnitrozemských vodních cestách.

      17     Rozhodnutím ze dne 7. prosince 1992 Rada „oprávnila Komisi ke sjednání mnohostranné dohody týkající se pravidel říční přepravy
         cestujících a zboží mezi jednak Evropským hospodářským společenstvím a jednak Polskem a smluvními státy Dunajské úmluvy (Maďarsko,
         Československo, Rumunsko, Bulharsko a bývalý SSSR, bývalá Jugoslávie a Rakousko)“ (dále jen „rozhodnutí Rady ze dne 7. prosince
         1992“).

      18     Po vydání rozhodnutí Rady požádala Komise dopisem ze dne 20. dubna 1993 několik členských států, mezi nimi i Spolkovou republiku
         Německo, „aby se zdržely veškerých iniciativ, které by mohly ohrozit průběh jednání zahájených na úrovni Společenství, a zvláště
         aby upustily od ratifikace již parafovaných nebo podepsaných dohod, jakož i od zahájení nových jednání se zeměmi střední a východní
         Evropy v oblasti vnitrostátní v oblasti plavby po vnitrozemských vodních cestách“.

      19     Dne 8. dubna 1994 rozhodla Rada, že se má dát přednost jednáním s Českou republikou, Maďarskou republikou, Polskou republikou
         a Slovenskou republikou.

      20     Mnohostranná jednání vedená Komisí byla ukončena dne 5. srpna 1996 parafováním návrhu mnohostranné dohody, na základě kterého
         Komise předložila Radě dne 13. prosince 1996 návrh rozhodnutí o uzavření dohody stanovující podmínky přepravy zboží a cestujících
         po vnitrozemských vodních cestách mezi jednak Evropskými společenstvími a jednak Českou republikou, Polskou republikou a Slovenskou
         republikou.

      21     Až do dnešního dne však Společenství neuzavřelo s dotyčnými zeměmi žádnou mnohostrannou dohodu.
      22     Výzvou dopisem ze dne 10. dubna 1995 a doplňující výzvou dopisem ze dne 24. listopadu 1998 Komise zahájila řízení o nesplnění
         povinnosti stanovené v článku 226 ES a vyzvala Spolkovou republiku Německo, aby vypověděla dvoustranné dohody.

      23     Poté, co německá vláda zpochybnila ve svých odpovědích ze dne 23. června 1995 a 26. února 1999, že by uzavření dvoustranných
         dohod mělo představovat porušení práva Společenství, vydala Komise dne 28. února 2000 odůvodněné stanovisko, kterým Spolkovou
         republiku Německo vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověla ve lhůtě dvou měsíců od jeho
         oznámení.

      24     Jelikož byla situace z pohledu Komise nadále neuspokojivá, rozhodla se Komise podat tuto žalobu.
       K přípustnosti
      25     Německá vláda nejprve tvrdí, že žaloba je nepřípustná, co se týče dohod uzavřených s Maďarskem a Československem. Tyto posledně
         uvedené totiž podle ní nebyly přezkoumány v odůvodněném stanovisku.

      26     V tomto ohledu postačí uvést, že, co se týče žalobního důvodu týkajícího se neslučitelnosti dvoustranných dohod s nařízením
         č. 1356/96, uvádí odůvodněné stanovisko jednoznačně a několikrát dohody uzavřené s Maďarskem a Československem a že Spolková
         republika Německo k tomuto bodu výslovně zaujala stanovisko v bodě 2 své odpovědi na odůvodněné stanovisko.

      27     Německá vláda dále zpochybňuje přípustnost žaloby v rozsahu, v němž se v ní Komise odvolává na rozsudky ze dne 5. listopadu
         2002, zvané „otevřené nebe“, Komise v. Spojené království (C‑466/98, Recueil, s. I‑9427); Komise v. Dánsko (C‑467/98, Recueil,
         s. I‑9519); Komise v. Švédsko (C‑468/98, Recueil, s. I‑9575); Komise v. Finsko (C‑469/98, Recueil, s. I‑9627); Komise v. Belgie
         (C‑471/98, Recueil, s. I‑9681); Komise v. Lucembursko (C‑472/98, Recueil, s. I‑9741); Komise v. Rakousko (C‑475/98, Recueil,
         s. I‑9797) a Komise v. Německo (C‑476/98, Recueil, s. I‑9855), když tyto posledně uvedené rozsudky byly rozhodnuty po skončení
         postupu před zahájením soudního řízení. Podle německé vlády se měla Komise před podáním žaloby pro nesplnění povinnosti obrátit
         na Spolkovou republiku Německo s novým odůvodněným stanoviskem poukazujícím na tento nový kontext judikatury.

      28     I když je pravdou, že předmět žaloby podané na základě článku 226 ES je vymezen postupem před zahájením soudního řízení stanoveným
         tímto ustanovením, a že v důsledku toho musí být odůvodněné stanovisko Komise a žaloba založeny na stejných žalobních důvodech,
         nemůže nicméně tento požadavek vést až k vyžadování dokonalé shody v jejich formulaci, pokud předmět řízení nebyl rozšířen
         nebo změněn, ale byl naopak pouze omezen (viz zejména rozsudky ze dne 16. září 1997, Komise v. Itálie, C‑279/94, Recueil,
         s. I‑4743, body 24 a 25; ze dne 25. dubna 2002, Komise v. Francie, C‑52/00, Recueil, s. I‑3827, bod 44, a ze dne 11. července
         2002, Komise v. Španělsko, C‑139/00, Recueil, s. I‑6407, body 18 a 19).

      29     Tím, že ve své žalobě odkázala na výše uvedené rozsudky „otevřené nebe“, přitom Komise zamýšlela pouze poukázat na nejnovější
         judikaturu týkající se zásad upravujících výlučnou vnější pravomoc Společenství, aniž by rozšířila, změnila, ba i omezila
         předmět sporu tak, jak je vymezen v odůvodněném stanovisku ze dne 28. února 2000.

      30     Z předcházejícího vyplývá, že žaloba je přípustná.
       K žalobě
      31     Úvodem se německá vláda domáhá, aby Soudní dvůr určil, že žaloba se stala bezpředmětnou, co se týče dohod uzavřených s Československem,
         Maďarskem a Polskem z důvodu přistoupení České republiky, Maďarské republiky, Polské republiky a Slovenské republiky k Evropské
         unii dne 1. května 2004.

      32     V tomto ohledu postačí připomenout, že podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti posuzuje vzhledem ke stavu,
         v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo
         následovně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz zejména rozsudky ze dne 11. října 2001, Komise v. Rakousko, C‑110/00,
         Recueil, s. I‑7545, bod 13, a ze dne 19. února 2004, Komise v. Lucembursko, C‑310/03, Recueil, s. I‑1969, bod 7).

      33     V projednávaném případě uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku dne 28. dubna 2000, takže přistoupení České republiky,
         Maďarské republiky, Polské republiky a Slovenské republiky k Evropské unii nemá na projednávaný spor dopad.

      34     Komise vznáší tři žalobní důvody na podporu své žaloby. Zaprvé vytýká Spolkové republice Německo, že porušila výlučnou vnější
         pravomoc Společenství ve smyslu rozsudku ze dne 31. března 1971, Komise v. Rada, zvaném „AETR“ (22/70, Recueil, s. 263). Zadruhé
         se dovolává porušení článku 10 ES. Zatřetí tvrdí, že dvoustranné dohody jsou neslučitelné s nařízením č. 1356/96.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení výlučné vnější pravomoci Společenství
       Argumentace účastníků řízení
      35     Svým prvním žalobním důvodem Komise tvrdí, že sjednáním, uzavřením, ratifikací a prováděním dohod uzavřených s Polskem, Rumunskem
         a Ukrajinou porušila Spolková republika Německo výlučnou pravomoc Společenství ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR. Tyto
         dohody totiž zasahují do společných pravidel přijatých Společenstvím nařízením č. 3921/91.

      36     Komise se zvláště domnívá, že tím, že uvedené dohody umožňují prostřednictvím zvláštního povolení přístup dopravců z dotčených
         třetích zemí ke kabotáži v Německu, zasahují do společných pravidel obsažených v nařízení č. 3921/91 v rozsahu, v němž tato
         pravidla s účinností od 1. ledna 1993 zcela harmonizují podmínky výkonu kabotáže v členských státech Společenství.

      37     Komise uplatňuje v tomto ohledu, že nařízení č. 3921/91 se týká nejen dopravců ze Společenství, ale také dopravců ze třetích
         zemí, protože svým článkem 6 přiznává právo přístupu švýcarským dopravcům ve smyslu Mannheimské úmluvy.

      38     Německá vláda tvrdí, že ustanovení stanovená ve dvoustranných dohodách s Polskem, Rumunskem a Ukrajinou nespadají do oblasti
         působnosti nařízení č. 3921/91 nebo do oblasti jím již z větší části pokryté, takže těmito dohodami nejsou dotčena společná
         pravidla přijatá Společenstvím v tomto nařízení.

      39     Německá vláda se totiž domnívá, že nařízení č. 3921/91 má čistě vnitřní povahu. Toto nařízení upravuje pouze kabotáž po vnitrozemských
         vodních cestách členského státu dopravci usazenými v jiných členských státech a neobsahuje žádné ustanovení týkající se podmínek,
         za kterých může být dopravcům ze třetích zemí povoleno poskytovat kabotážní služby po vnitrozemských vodních cestách Společenství.

      40     V tomto ohledu uplatňuje německá vláda, že odkaz na Mannheimskou úmluvu, obsažený v článku 6 nařízení č. 3921/91 nemůže být
         vykládán jako ustanovení týkající se zacházení se státními příslušníky třetích zemí. Toto ustanovení se týká pouze Švýcarska
         a potvrzuje pouze práva vyplývající z uvedené úmluvy pro Švýcarsko.

       Závěry Soudního dvora
      41     Je namístě uvést, že jestliže Smlouva nepřiznává Společenství výslovně vnější pravomoc v oblasti přepravy po vnitrozemských
         vodních cestách, stanovují čl. 71 odst. 1 a 80 odst. 1 ES nicméně pravomoc Společenství jednat v této oblasti.

      42     V bodech 16 až 18 a 22 svého výše uvedeného rozsudku AETR přitom Soudní dvůr rozhodl, že pravomoc Společenství uzavírat mezinárodní
         smlouvy vyplývá nejen z jejího výslovného udělení Smlouvou, ale může vyplývat rovněž z jiných ustanovení Smlouvy a aktů přijatých
         orgány Společenství v rámci těchto ustanovení; že zvláště pokaždé, když Společenství přijalo za účelem provádění společné
         politiky stanovené ve Smlouvě ustanovení zavádějící v určité formě společná pravidla, členské státy již nejsou oprávněny,
         bez ohledu na to, zda jednají individuálně nebo dokonce kolektivně, smluvně sjednávat se třetími zeměmi závazky dotýkající
         se těchto pravidel; že totiž po zavedení společných pravidel je pouze Společenství způsobilé přijmout a vykonávat smluvně
         sjednané závazky vůči třetím zemím s účinkem pro celou oblast použití právního řádu Společenství; a že v rozsahu, v němž jsou
         pravidla Společenství ustanovena k dosažení cílů Smlouvy, nemohou na sebe členské státy mimo rámec společných orgánů brát
         závazky, které by se mohly dotknout uvedených pravidel nebo narušit jejich dosah.

      43     Pokud by totiž členské státy mohly přijímat mezinárodní závazky dotýkající se společných pravidel, ohrozilo by to dosažení
         cílů sledovaných těmito pravidly, jakož i úkolů Společenství a cílů Smlouvy (rozsudek ze dne 2. června 2005, Komise v. Lucembursko,
         C‑266/03, Sb. rozh. s. I‑4805, bod 41).

      44     Podmínky, za kterých může být dosah společných pravidel přijatých členskými státy dotčen nebo narušen, a tedy podmínky, za
         kterých Společenství získává výlučnou vnější pravomoc na základě skutečnosti, že vykonává svou vnitřní pravomoc, připomněl
         Soudní dvůr ve svých výše uvedených rozsudcích „otevřené nebe“.

      45     Tak je tomu v případě, že mezinárodní závazky spadají do oblasti působnosti společných pravidel nebo každopádně do oblasti
         pokryté již z větší části takovými pravidly, a to i tehdy, pokud neexistuje žádný rozpor mezi uvedenými pravidly a závazky
         (výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 108).

      46     Pokud tak Společenství zahrnulo do svých vnitřních legislativních aktů ustanovení týkající se zacházení se státními příslušníky
         třetích zemí nebo výslovně udělilo svým orgánům pravomoc jednat se třetími zeměmi, získalo výlučnou vnější pravomoc v rozsahu
         pokrytém těmito akty (výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 109).

      47     To rovněž platí při neexistenci výslovných ustanovení opravňujících orgány Společenství jednat se třetími zeměmi, jestliže
         Společenství provedlo v určité oblasti úplnou harmonizaci právních předpisů, protože takto přijatá společná pravidla by mohla
         být dotčena ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR, pokud by si členské státy ponechaly pravomoc jednat se třetími zeměmi
         (výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 110).

      48     Jak vyplývá z názvu a z článků 1 a 2 nařízení č. 3921/91, stanovuje toto nařízení podmínky provozování vnitrostátní přepravy
         zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách v členském státě, pouze co se týče dopravců Společenství. Tato ustanovení
         se tedy týkají pouze dopravců zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách usazených v členském státě, kteří užívají
         plavidla, jejichž vlastník nebo vlastníci jsou fyzické osoby, které mají bydliště v členském státě a kteří jsou státními příslušníky
         členského státu, nebo právnické osoby, které mají sídlo v členském státě a většinový podíl v nich drží státní příslušníci
         členských států (výše uvedený rozsudek ze dne 2. června 2005, Komise v. Lucembursko, bod 46).

      49     Odkaz na práva existující podle Mannheimské úmluvy uvedený v článku 6 nařízení č. 3921/91 nemůže vést k odlišnému závěru,
         neboť tímto ustanovením Společenství pouze bere na vědomí práva vyplývající z této úmluvy pro Švýcarsko (výše uvedený rozsudek
         ze dne 2. června 2005, Komise v. Lucembursko, bod 47).

      50     Z toho vyplývá, že nařízení č. 3921/91 neupravuje podmínky, za kterých mohou dopravci, kteří nejsou usazeni na území Společenství,
         vykonávat vnitrostátní přepravu zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách v členském státě (výše uvedený rozsudek
         ze dne 2. června 2005, Komise v. Lucembursko, bod 48).

      51     Jelikož dohody uzavřené s Polskem, Rumunskem a Ukrajinou nespadají do oblasti již pokryté nařízením č. 3921/91, nemohou být
         považovány za dohody týkající se tohoto nařízení z důvodů uvedených Komisí.

      52     Mimoto samotná skutečnost, že nařízení č. 3921/91 neupravuje postavení dopravců usazených ve třetích zemích poskytujících
         své služby v rámci Společenství, prokazuje, že harmonizace provedená tímto nařízení nemá úplný charakter.

      53     Komise tudíž není oprávněna tvrdit, že Společenství získalo v oblasti upravené dohodami uzavřenými s Polskem, Rumunskem a Ukrajinou
         výlučnou vnější pravomoc ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR.

      54     Za těchto podmínek je třeba zamítnout první žalobní důvod.
       Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 10 ES
       Argumentace účastníků řízení
      55     Svým druhým žalobním důvodem Komise tvrdí, že Spolková republika Německo tím, že ratifikovala a prováděla dohody uzavřené
         s Polskem, Rumunskem a Ukrajinou poté, co Rada dne 7. prosince 1992 rozhodla o zmocnění Komise k uzavření mnohostranné dohody
         jménem Společenství, poté, co ve svém dopise ze dne 20. dubna 1993 požádala německou vládu o upuštění od ratifikace těchto
         dohod, ohrozila výkon tohoto rozhodnutí, a nesplnila tak povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 10 ES. Jednání Komise
         o mnohostranné dohodě jménem Společenství, jakož i pozdější uzavření dohody Radou, se totiž v důsledku vzájemných působení
         individuálních iniciativ členského státu staly složitějšími.

      56     Ve své replice Komise dodává, že zachování v platnosti dohody uzavřené s Československem oznámením ze dne 24. března 1993,
         vyhlášeným dne 22. dubna v Bundesgesetzblatt (BGBl. 1993 II, s. 762), rovněž představuje porušení článku 10 ES.

      57     Německá vláda tvrdí, že členské státy nejsou na základě zásady loajální spolupráce nuceny vypovědět již uzavřené dvoustranné
         dohody se třetími státy z důvodu skutečnosti, že byla Komisí ve stejné oblasti, jako je oblast upravená dohodami, zahájena
         jednání. Jelikož jsou výsledek takových jednání i uzavření mnohostranné dohody jménem Společenství přirozeně nejisté, měla
         by totiž taková výpověď až do případného vstupu takové mnohostranné dohody v platnost za následek vytvoření právního vakua.

      58     V každém případě se uvedená vláda domnívá, že vyhověla požadavkům článku 10 ES, neboť se poté, co konzultovala Komisi během
         sjednávání dvoustranných dohod, zavázala k jejich vypovězení ihned po uzavření dohody Společenství a zkrátila lhůtu pro jejich
         vypovězení na šest měsíců.

      59     Německá vláda rovněž uplatňuje, že dvoustranné dohody byly podepsány před přijetím rozhodnutí Rady ze dne 7. prosince 1992.
       Závěry Soudního dvora
      60     Co se zaprvé týče přípustnosti žalobního důvodu týkajícího se zachování dohody uzavřené s Československem v platnosti, je
         namístě konstatovat, že byl Komisí uplatněn v její replice, a že tedy nemůže být předmětem zkoumání Soudního dvora. Takový
         žalobní důvod totiž nebyl Komisí zmíněn v její žalobě (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. července 1988, Komise v. Belgie,
         298/86, Recueil, s. 4343, bod 8).

      61     Podle ustálené judikatury přitom účastník řízení nemůže v průběhu řízení změnit samotný předmět sporu, takže opodstatněnost
         žaloby je třeba přezkoumat pouze z hlediska návrhů obsažených v žalobě nebo jiném návrhu, kterým se zahajuje řízení (viz zejména
         rozsudky ze dne 25. září 1979, Komise v. Francie, 232/78, Recueil, s. 2729, bod 3, a ze dne 6. dubna 2000, Komise v. Francie,
         C‑256/98, Recueil, s. I‑2487, bod 31).

      62     V důsledku toho je třeba žalobní důvod Komise odmítnout jako nepřípustný v rozsahu, v němž se týká zachování v platnosti dohody
         uzavřené s Československem.

      63     Co se zadruhé týče opodstatněnosti uvedeného žalobního důvodu, je třeba připomenout, že článek 10 ES ukládá členským státům,
         aby Společenství usnadnily plnění jeho poslání a aby se zdržely jakýchkoli opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy.

      64     Je třeba rovněž připomenout, že tato povinnost loajální spolupráce se uplatní obecně a nezávisí na výlučné, či nevýlučné povaze
         dotyčné pravomoci Společenství ani na případném právu členských států sjednávat závazky se třetími zeměmi (výše uvedený rozsudek
         ze dne 2. června 2005, Komise v. Lucembursko, bod 58).

      65     V tomto ohledu Soudní dvůr již rozhodl, že členské státy mají zvláštní povinnosti jednat a zdržet se jednání v situaci, ve
         které Komise předložila Radě návrhy, které, ačkoliv nebyly Radou přijaty, představují výchozí bod pro společné jednání na
         úrovni Společenství (viz rozsudek ze dne 5. května 1981, Komise v. Spojené království, 804/79, Recueil, s. I‑1045, bod 28,
         a výše uvedený rozsudek ze dne 2. června 2005, Komise v. Lucembursko, bod 59).

      66     Přijetí rozhodnutí opravňujícího Komisi sjednat mnohostrannou dohodu jménem Společenství přitom značí začátek společného jednání
         Společenství na mezinárodní úrovni a zahrnuje z tohoto titulu ne-li povinnost zdržet se jednání ze strany členských států,
         pak přinejmenším povinnost úzké spolupráce mezi nimi a orgány Společenství, aby bylo Společenství usnadněno plnění jeho poslání
         a zaručena jednota a soudržnost jednání a zastupování Společenství na mezinárodní úrovni (výše uvedený rozsudek ze dne 2.
         června 2005, Komise v. Lucembursko, bod 60).

      67     V projednávaném případě, jak uvádí generální advokát v bodě 92 svého stanoviska, s sebou přijetí rozhodnutí Rady ze dne 7. prosince
         1992 přineslo podstatnou změnu právního rámce, do kterého spadají dohody uzavřené s Polskem, Rumunskem a Ukrajinou, a učinilo
         nezbytnou užší spolupráci a součinnost s Komisí před ratifikací, jakož i před prováděním výše uvedených smluv.

      68     Přitom, jak kromě toho zdůraznil generální advokát v bodech 90 a 91 svého stanoviska, jestliže konzultace mezi německou vládou
         a Komisí skutečně probíhaly v okamžiku sjednávání a podpisu dohod uzavřených s Polskem, Rumunskem a Ukrajinou, to znamená
         před přijetím rozhodnutí Rady dne 7. prosince 1992, je nesporné, že Spolková republika Německo po tomto datu provedla ratifikaci
         a pokračovala v provádění uvedených smluv bez spolupráce nebo součinnosti s Komisí.

      69     Tímto svým jednáním tento členský stát ohrozil provedení rozhodnutí Rady ze dne 7. prosince 1992, a tedy plnění poslání Společenství,
         jakož i dosažení cílů Smlouvy.

      70     Konzultace s Komisí byla nutná tím spíše, že se Komise a Rada dohodly, co se týče postupu jednání o mnohostranné dohodě ve
         jménu Společenství, že uplatní pravidla chování použitá v džentlmenské dohodě připojené ke zmocnění k jednání ze dne 7. prosince
         1992, která stanoví úzkou koordinaci mezi Komisí a členskými státy. V tomto ohledu hlava II bod 3 písm. d) této džentlmenské
         dohody stanoví, že „během jednání se Komise vyjadřuje jménem Společenství a zástupci členských států zasahují pouze na žádost
         Komise“ a že „se zástupci členských států zdrží všech jednání, která by mohla zasáhnout do řádného plnění úkolů Komisí“.

      71     I když je pravdou, jak zdůrazňuje německá vláda, že dvoustranné dohody byly podepsány před přijetím rozhodnutí Rady ze dne
         7. prosince 1992, nic to nemění na tom, že dohody uzavřené s Polskem, Rumunskem a Ukrajinou byly ratifikovány a prováděny
         po tomto datu.

      72     Konečně okolnost, že se německá vláda zavázala vypovědět dvoustranné dohody po uzavření mnohostranné dohody jménem Společenství,
         není s to prokázat, že byla dodržena povinnost loajální spolupráce stanovená v článku 10 ES. Jestliže by totiž vypovězení
         nastalo po sjednání a uzavření uvedené dohody, bylo by zbaveno veškerého užitečného účinku, neboť by nijak neusnadnilo mnohostranná
         jednání vedená Komisí.

      73     Z předcházejícího vyplývá, že Spolková republika Německo tím, že ratifikovala a prováděla dohody uzavřené s Rumunskem, Polskem
         a Ukrajinou bez spolupráce nebo součinnosti s Komisí, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 10 ES.

      74     Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod je opodstatněný v rozsahu uvedeném v předchozím bodě.
       Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti dvoustranných dohod s nařízením č. 1356/96
       Argumentace účastníků řízení
      75     Svým třetím žalobním důvodem Komise tvrdí, že po přijetí nařízení č. 1356/96 je zachování ustanovení dvoustranných dohod,
         která stanoví možnost plavidlům registrovaným v dotyčných třetích zemích poskytovat přepravní služby po vnitrozemských vodních
         cestách mezi Spolkovou republikou Německo a jinými členskými státy Společenství prostřednictvím zvláštního povolení příslušného
         orgánu, neslučitelné s články 1 a 2 uvedeného nařízení, jakož i s jeho obecnými cíli.

      76     Umožněním jednostranného udělení práva přístupu Spolkovou republikou Německo nebo přinejmenším vyhrazením tomuto členskému
         státu práva jednostranně udělovat práva přístupu dopravcům, kteří nesplňují podmínky stanovené v nařízení č. 1356/96, sporné
         dvoustranné dohody jednostranně a mimo kontrolu Společenství mění povahu a dosah pravidel týkajících se svobody poskytování
         přepravních služeb po vnitrozemských vodních cestách uvnitř Společenství mezi členskými státy. Podle Komise je přitom nesporné,
         že dopravci a české, maďarské, polské, rumunské slovenské a ukrajinské plavební podniky, kterým by mohlo být za použití těchto
         dohod povoleno poskytovat přepravní služby mezi Spolkovou republikou Německo a jinými členskými státy Společenství, nesplňují
         žádnou z těchto podmínek.

      77     Německá vláda tvrdí, že dvoustranné dohody nespadají do oblasti působnosti nařízení č. 1356/96 nebo do oblasti jím z velké
         části pokryté.

      78     Podle této vlády je totiž jediným cílem nařízení č. 1356/96 zavedení vnitřního trhu tím, že se vymezí společná pravidla použitelná
         pro přepravu zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými státy, a neobsahuje žádné ustanovení
         upravující přístup podniků ze třetích zemí k poskytování přepravy zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách
         na území Společenství.

       Závěry Soudního dvora
      79     Je třeba připomenout, že hlavním cílem nařízení č. 1356/96 je zavedení svobody poskytování služeb v oblasti přepravy zboží
         a cestujících po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými státy s vyloučením veškerých omezení a diskriminace vůči poskytovateli
         služeb na základě jeho státní příslušnosti nebo místa jeho usazení.

      80     Podle článku 2 nařízení č. 1356/96 je tento režim svobody poskytování služeb přepravy zboží nebo cestujících po vnitrozemských
         vodních cestách oprávněn využívat každý provozovatel přepravující zboží, který:

      –       je usazen v některém členském státě v souladu s jeho právními předpisy,
      –       je v tomto členském státě oprávněn provozovat mezinárodní přepravu zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách,
      –       využívá pro tyto dopravní operace lodě [plavidla] pro plavbu po vnitrozemských vodních cestách registrovaná v některém členském
         státě a, nejsou-li registrována, vlastní osvědčení o příslušnosti k loďstvu některého členského státu a

      –       splňuje podmínky stanovené v článku 2 nařízení Rady (EHS) č. 3921/91, tj. používá výlučně plavidla, jejichž vlastníci jsou
         fyzické osoby s trvalým bydlištěm v některém členském státě, které jsou státními příslušníky členských států, nebo právnické
         osoby, které mají sídlo v některém členském státě a většinový podíl v nich drží příslušníci členských států.

      81      Jestliže nařízení č. 1356/96 upravuje režim svobody poskytování přepravy po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými
         státy Společenství ve prospěch dopravců usazených v těchto státech, je třeba konstatovat, že cílem nebo účinkem systému zavedeného
         tímto nařízením není zabránit dopravcům usazeným ve třetích zemích nebo plavidlům v nich registrovaných vykonávat tyto služby
         mezi členskými státy Společenství (viz výše uvedený rozsudek ze dne 2. června 2005, Komise v. Lucembursko, bod 73).

      82     Kromě toho dvoustranné dohody nezavádějí systém svobody poskytování přepravy zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních
         cestách mezi členskými státy ve prospěch českých, maďarských, polských, slovenských, rumunských a ukrajinských dopravců, ale
         omezují se na stanovení možnosti prostřednictvím zvláštního povolení příslušných orgánů smluvních stran uvedených dohod pro
         plavidla registrovaná v dotyčných třetích zemích vykonávat tyto služby mezi Spolkovou republikou Německo a jinými členskými
         státy Společenství.

      83     Z toho vyplývá, že v rozporu s tím, co tvrdí Komise, nemění ustanovení dvoustranných dohod ani povahu, ani dosah pravidel
         nařízení č. 1356/96.

      84     Za těchto podmínek je namístě zamítnout třetí žalobní důvod.
      85     Vzhledem ke všem předcházejícím úvahám je jednak třeba konstatovat, že Spolková republika Německo tím, že ratifikovala a prováděla
         dvoustranné dohody bez spolupráce nebo součinnosti s Komisí, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 10 ES,
         a jednak žalobu ve zbývající části zamítnout.

       K nákladům řízení
      86     Podle čl. 69 odst. 3 prvního pododstavce jednacího řádu může Soudní dvůr rozdělit náklady řízení mezi účastníky nebo rozhodnout,
         že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady, pokud jsou účastníci řízení současně neúspěšní v jednom či více bodech.
         Vzhledem k tomu, že žalobě Komise se vyhovuje pouze částečně, je namístě rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese vlastní
         náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Spolková republika Německo tím, že ratifikovala a prováděla
      –       dohodu mezi vládou Spolkové republiky Německo a vládou Rumunska o vnitrozemské vodní dopravě, podepsanou v Bonnu dne 22. října
            1991,
      –       dohodu mezi vládou Spolkové republiky Německo a vládou Polské republiky o vnitrozemské vodní dopravě, podepsanou ve Varšavě
            dne 8. listopadu 1991, a
      –       dohodu mezi vládou Spolkové republiky Německo a vládou Ukrajiny o vnitrozemské vodní dopravě, podepsanou v Bonnu dne 14. července
            1992,
      bez spolupráce nebo součinnosti s Komisí Evropských společenství, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 10 ES.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Komise Evropských společenství a Spolková republika Německo ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. října 2000. # Angelo Ferlini proti Centre hospitalier de Luxembourg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal d'arrondissement de Luxembourg - Lucemburské velkovévodství. # Věc C-411/98.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 29. dubna 2004. # Harald Weigel a Ingrid Weigel proti Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof - Rakousko. # Volný pohyb pracovníků - Šestá směrnice o DPH. # Věc C-387/01.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 8. října 1986. # S. R. Industries proti Administration des douanes. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal d'instance de Béthune - Francie. # Původ zboží. # Věc 385/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 26. května 2005. # Finanzamt Arnsberg proti Stadt Sundern. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Šestá směrnice o DPH - Článek 25 - Společný režim daňového paušálu pro zemědělce - Pronájem honebních pozemků v rámci obecního lesnického podniku - Pojem ,zemědělské služby‛. # Věc C-43/04.

text:
      Věc C-43/04
      Finanzamt Arnsberg
      v.
      Stadt Sundern
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 25 – Společný režim daňového paušálu pro zemědělce – Pronájem honebních pozemků v rámci obecního lesnického podniku – Pojem ,zemědělské služby‘ “
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 26. května 2005
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Režim daňového
            paušálu pro zemědělce – Rozsah působnosti – Operace nepředstavující ani dodávky zemědělských produktů, ani poskytování zemědělských
            služeb – Vyloučení – Zemědělské služby – Pojem – Pronájem honebních pozemků – Vyloučení
      (Směrnice Rady 77/388, článek 25)
      Článek 25 šesté směrnice 77/388, který členským státům umožňuje použít na zemědělce, pro které by použití běžného režimu daně
         z přidané hodnoty nebo zjednodušeného režimu podle článku 24 vedlo k obtížím, režim daňového paušálu, musí být vykládán v
         tom smyslu, že se tento režim použije pouze na dodávky zemědělských produktů a na poskytování zemědělských služeb, jak jsou
         vymezeny v odstavci 2 článku 25, a že ostatní činnosti vykonávané zemědělci podléhajícími daňovému paušálu jsou podrobeny
         běžnému režimu této směrnice.

      V tomto ohledu musí být pátá odrážka čl. 25 odst. 2 směrnice ve spojení s přílohou B této směrnice vykládána v tom smyslu,
         že pronájem honebních pozemků zemědělcem podléhajícím daňovému paušálu nepředstavuje zemědělské služby ve smyslu této směrnice.
         V první řadě není nájem honebních pozemků těmito ustanoveními výslovně uveden a nesplňuje podmínky jimi stanovené. Dále společný
         režim daňového paušálu představuje výjimku z běžného režimu šesté směrnice, a musí být tedy použit pouze v míře nezbytné pro
         dosažení jeho cíle. Konečně vykládat pojem „zemědělské služby“ v tom smyslu, že pokrývá nájem, jako je nájem honebních pozemků,
         který není určen pro zemědělské účely a který se netýká zařízení, která se obvykle používají v zemědělských, lesnických nebo
         rybářských podnicích, by nebylo v souladu ani s povahou, ani s cílem tohoto režimu.

      (viz body 21, 26–27, 29, 31, výrok 1–2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      26. května 2005(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 25 – Společný režim daňového paušálu pro zemědělce – Pronájem honebních pozemků v rámci obecního lesnického podniku – Pojem ,zemědělské služby‘ “
      Ve věci C‑43/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo)
         ze dne 27. listopadu 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 4. února 2004, v řízení

      Finanzamt Arnsberg
      proti
      Stadt Sundern,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení  A. Rosas (zpravodaj), předseda senátu, A. Borg Barthet, A. La Pergola, J. Malenovský a A. Ó Caoimh, soudci,
      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za německou vládu C.-D. Quassowskim a A. Tiemann, jako zmocněnci,
      –       za řeckou vládu E. Svolopoulou a K. Marinou, jako zmocněnkyněmi,
      –       za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllouem a K. Grossem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 25 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977, o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně
         (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci řízení mezi Stadt Sundern (obec  Sundern) na jedné straně a Finanzamt Arnsberg (dále jen „Finanzamt“)
         na straně druhé ve věci použití společného režimu daňového zemědělského paušálu, stanoveného uvedeným článkem, na pronájem
         honebních pozemků v rámci obecního lesnického podniku.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 25 šesté směrnice nazvaný „Společný režim daňového paušálu pro zemědělce“ stanoví:
      „1. Jestliže by použití běžného režimu daně z přidané hodnoty nebo zjednodušeného režimu podle článku 24 vedlo k obtížím,
         mohou členské státy na zemědělce použít režim daňového paušálu, jehož účelem je náhrada daně z přidané hodnoty zaplacené při
         nákupu zboží a služeb zemědělcům, na něž se vztahuje režim daňového paušálu podle tohoto článku.

      2.     Pro účely tohoto článku se:
      –       ,zemědělcem‘ rozumí osoba povinná k dani, která vykonává svou činnost v některém z níže uvedených podniků,
      –       ,zemědělským, lesnickým nebo rybářským podnikem‘ rozumí podnik považovaný za zemědělský, lesnický nebo rybářský v daném členské
         státě v rámci činností zemědělské produkce, které jsou uvedeny v příloze A,

      –       ,zemědělcem podléhajícím daňovému paušálu‘ rozumí zemědělec, na nějž se vztahuje režim daňového paušálu uvedený v odstavci
         3 a následujících,

      –       ,zemědělským produktem‘ rozumí zboží vyprodukované zemědělským, lesnickým nebo rybářským podnikem v daném členské státě v rámci
         činností uvedených v příloze A,

      –       ,zemědělskou službou‘ rozumí kterákoliv služba uvedená v příloze B, kterou poskytuje zemědělec za použití vlastní pracovní
         síly a/nebo vybavení, které bývá běžně k dispozici v zemědělském, lesnickém nebo rybářském podniku, jejž zemědělec provozuje,

      […]
      5. Sazba paušální náhrady podle odstavce 3 se uplatní na ceny bez daně […]. Tato náhrada vylučuje všechny jiné formy odpočtu.
      […]
      9. Každý členský stát může vyloučit z režimu daňového paušálu určité kategorie zemědělců a zemědělce, u kterých uplatňování
         běžného režimu daně z přidané hodnoty nebo zjednodušeného režimu podle čl. 24 odst. 1 nevede k administrativním obtížím.

      […]“
      4       Příloha B téže směrnice nazvaná „Seznam zemědělských služeb“ uvádí:
      „Poskytování zemědělských služeb, které se obvykle uplatňují při zemědělské produkci, se považuje za poskytnutí zemědělských
         služeb, a patří mezi ně zejména:

      –       […]
      –       nájem zařízení, které se obvykle používá v zemědělských, lesnických nebo rybářských podnicích, pro zemědělské účely,
      –       […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      5       Článek 2 zákona o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz, dále jen „UStG“), ve svém znění platném v době rozhodné z hlediska skutečností
         původního sporu, stanoví:

      „1)      Podnikatel je ten, kdo vykonává samostatně průmyslovou,  obchodní nebo profesní činnost. Podnikem se rozumí veškeré průmyslové,
         obchodní nebo profesní činnosti podnikatele. […]

      […]
      3)      Právnické osoby veřejného práva vykonávají průmyslovou, obchodní nebo profesní činnost pouze v rámci svých provozoven průmyslového
         nebo obchodního charakteru (čl. 1 odst. 1 bod 6 a článek 4 Körperschaftsteuergesetz) a svých zemědělských nebo lesnických
         podniků.

      6       Článek 24 UStG stanoví:
      „1)      Pro činnosti zemědělského a lesnického podniku je daň, aniž je tím dotčena druhá, třetí a čtvrtá věta, stanovena následovně:
      1.      pro dodávky produktů pocházejících z lesnického podniku, s výjimkou pilařských produktů, na  5 % vyměřovacího základu,
      […]
      3.      pro jiné činnosti ve smyslu čl. 1 odst. 1 bodu 1 na 9 % vyměřovacího základu. […] Částky daně na vstupu jsou stanoveny na
         5 % pro činnosti uvedené v první větě bodu 1, respektive pro jiné činnosti ve smyslu první věty na 9 % vyměřovacího základu
         pro tyto činnosti. Jiný odpočet daně na vstupu neexistuje. […]

      2)      Zemědělským nebo lesnickým podnikem se rozumí:
      1.      zemědělské hospodářství, lesní hospodářství, vinařství, zahradnictví, sadařství, pěstování zeleniny, školky, všechny podniky,
         které pěstují plodiny a části plodin přírodním způsobem, sladkovodní rybolov a rybníkářství, chov ryb pro sladkovodní rybolov
         a rybníkářství, včelařství, sezónní pastva stád, jakož i pěstování osiva;

      2.      […]
      K zemědělským a lesnickým podnikům zároveň patří přidružené podniky, určené k tomu, aby sloužily zemědělským a lesnickým podnikům.
         […]

      3)      Jestliže podnikatel vedle činností uvedených v odstavci 1 provádí rovněž jiné činnosti, musí být zemědělský nebo lesnický
         podnik považován za podnik vedený v rámci struktury podniku odděleně.

      […]“
       Původní řízení a předběžné otázky
      7       Od roku 1994 až do roku 1999 pobírala Stadt Sundern příjmy z prodeje dřeva a lesnického podniku, jakož i z pronájmu soukromých
         honebních pozemků. Protože podřadila tyto pronájmy pod činnosti ve smyslu „režimu daňového paušálu“  stanoveného článkem 24
         UStG, nepřiznala z tohoto titulu daň z obratu.

      8       V důsledku kontroly na místě měl Finanzamt za to, že dotčené pronájmy honebních pozemků nespadají pod zemědělské a lesnické
         činnosti ve smyslu tohoto ustanovení, ale musí být zdaňovány běžnou daní v souladu s běžným režimem zdanění. Proto vymáhal
         od Stadt Sundern platbu daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) za příjmy pocházející z těchto pronájmů.

      9       Stadt Sundern podala žalobu před Finanzgericht proti dotčeným daňovým výměrům. Tento soud vyhověl uvedené žalobě, maje za
         to, že pronájem honebních pozemků se neuskutečňuje ani v rámci zemědělského a lesnického podniku, ani v rámci podniku průmyslového
         nebo obchodního charakteru ve smyslu čl. 2 odst. 3 UStG. Tento pronájem totiž nepřesahuje prostou správu majetku.

      10     Finanzamt podal opravný prostředek „Revision“ před Bundesfinanzhof. Tvrdil, že uvedené pozemky byly v souladu s čl. 2 odst.
         3 UStG dány do nájmu v rámci lesnického podniku Stadt Sundern, ale že tyto pronájmy nepředstavují zemědělské činnosti ve smyslu
         článku 24 UStG. V důsledku toho navrhuje, aby uvedený pronájem byl podroben běžnému režimu zdanění.

      11     Bundesfinanzhof se táže, zda jeho judikatura, podle které pronájem honebních pozemků nespadá do režimu daňového paušálu pro
         zemědělce a je podroben běžnému režimu zdanění, je slučitelná s ustanoveními článku 25 šesté směrnice, když pozemky, se kterými
         je spojeno právo honby, jsou součástí zemědělského nebo lesnického podniku. Za těchto podmínek se tento soud rozhodl přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázky:

      „1)      Mají členské státy, které provedly do svého vnitrostátního práva společný režim daňového paušálu pro zemědělce stanovený článkem
         25 [šesté] směrnice […], možnost nebo povinnost osvobodit v konečném důsledku zemědělce podléhající daňovému paušálu od daně
         z obratu?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku: Platí toto pouze pro dodávky zemědělských produktů a zemědělské služby nebo také
         pro ostatní činnosti zemědělce podléhajícímu daňovému paušálu, nebo jsou jiné činnosti podrobeny běžnému režimu [šesté] směrnice
         […]?

      Co z toho vyplývá pro pronájem honitby poskytnutý zemědělcem podléhajícím daňovému paušálu?“
       Úvodní poznámky
      12     Úvodem je třeba konstatovat, že přesný dosah první otázky a její vztah ke druhé otázce nevyplývají  jasně z předkládacího
         rozhodnutí.

      13     Nicméně první otázka může být chápána tak, že směřuje k určení, zda členský stát, který využil v souladu s článkem 25 šesté
         směrnice možnost použít na zemědělce režim daňového paušálu, má povinnost podrobit tyto zemědělce danému režimu, když tito
         zemědělci vykonávají činnosti spadající do uvedeného režimu, nebo zda se jedná spíše o možnost.

      14     Co se týče druhé otázky, tato v podstatě obsahuje dvě části. Jednak se předkládající soud táže, zda činnosti vykonávané zemědělcem
         podléhajícím daňovému paušálu, jiné než dodávky zemědělských produktů a poskytování zemědělských služeb, jsou podrobeny společnému
         režimu daňového paušálu. Kromě toho chce předkládající soud zjistit, zda pronájem honebních pozemků představuje zemědělskou
         službu ve smyslu článku 25 šesté směrnice.

      15     Přitom je třeba odpovědět na první otázku, jak je vykládána v bodě 13 tohoto rozsudku, jen tehdy, když bude druhá část druhé
         otázky zodpovězena kladně.

      16     Za takových podmínek je třeba obrátit pořadí otázek a zkoumat nejdříve dvě části druhé otázky a následně případně první otázku.
       K první části druhé otázky
      17     První částí své druhé otázky se předkládající soud táže, zda musí být článek 25 šesté směrnice vykládán v tom smyslu, že společný
         režim daňového paušálu pro zemědělce se použije pouze na dodávky zemědělských produktů a poskytování zemědělských služeb,
         jak jsou vymezeny v odstavci 2 tohoto článku, a zda jiné činnosti vykonávané zemědělci podléhajícími daňovému paušálu jsou
         podrobeny běžnému režimu DPH.

      18     Německá a řecká vláda, jakož i Komise Evropských společenství navrhují přijmout kladnou odpovědět na tuto otázku.
      19     Je třeba konstatovat, že Soudní dvůr již měl příležitost vyjádřit se  ke vztahu mezi společným režimem daňového paušálu pro
         zemědělce a běžným režimem DPH ve věci, jež vedla k rozsudku ze dne 15. července 2004, Harbs (C‑321/02, Sb. rozh. s. I‑7101).

      20     Z tohoto rozsudku vyplývá, že činnosti jiné než dodávky zemědělských produktů a poskytování zemědělských služeb ve smyslu
         článku 25 odst. 2 šesté směrnice vykonávané zemědělcem podléhajícím daňovému paušálu v rámci zemědělského podniku zůstávají
         podrobeny běžnému režimu šesté směrnice (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Harbs, body 31 a 36).

      21     V důsledku toho je na místě odpovědět na první část druhé otázky, že článek 25 šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu,
         že se společný režim daňového paušálu pro zemědělce použije pouze na dodávky zemědělských produktů a na poskytování zemědělských
         služeb, jak jsou vymezeny v odstavci 2 tohoto článku, a že ostatní činnosti vykonávané zemědělci podléhajícími daňovému paušálu
         jsou podrobeny běžnému režimu uvedené směrnice.

       K druhé části druhé otázky
      22     Podstatou druhé části druhé otázky předkládající soudu je, zda pronájem honebních pozemků zemědělcem podléhajícím daňovému
         paušálu představuje zemědělské služby ve smyslu páté odrážky čl. 25 odst. 2 šesté směrnice, ve spojení s přílohou B této směrnice,
         ve které jsou uvedeny zemědělské služby.

      23     Německá vláda a Komise mají za to, že tato otázka má být odpovězena záporně, když pronájem honebních pozemků není uveden v příloze
         B šesté směrnice. V tomto ohledu zdůrazňují, že článek 25 této směrnice musí být vykládán restriktivně, v souladu s jeho povahou
         coby výjimky.

      24     Je třeba připomenout, že pro určení dosahu ustanovení práva Společenství  je na místě vzít do úvahy zároveň jeho znění, jeho
         kontext a jeho cíle (rozsudky ze dne 15. října 1992, Tenuta il Bosco, C‑162/91, Recueil s. I‑5279, bod 11, a výše uvedený
         Harbs, bod 28). Kromě toho z požadavků jak jednotného používání práva Společenství, tak zásady rovnosti vyplývá, že znění
         ustanovení práva Společenství, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení smyslu a rozsahu tohoto
         ustanovení, musí být běžně vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celém Společenství, přičemž tento výklad je třeba nalézt
         s přihlédnutím ke kontextu  ustanovení a cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (viz zejména rozsudky ze dne 18. ledna 1984,
         Ekro, 327/82, Recueil s. 107, bod 11, a ze dne 17. března 2005, Feron, C‑170/03, Sb. rozh. s. I‑2299, bod 26).

      25     Musí být konstatováno, že výklad obhajovaný německou vládou a Komisí je potvrzen zněním dotčených ustanovení, kontextem, v němž
         se nachází, jakož i cíli sledovanými společným režimem daňového paušálu.

      26     Nejdříve je třeba poznamenat, že podle páté odrážky čl. 25 odst. 2 šesté směrnice a přílohy B této směrnice se poskytování
         zemědělských služeb, které se obvykle uplatňují při zemědělské produkci, považuje za poskytnutí zemědělských služeb a patří
         mezi ně mimo jiné „nájem zařízení, které se obvykle používá v zemědělských, lesnických nebo rybářských podnicích, pro zemědělské
         účely“. Přitom nájem honebních pozemků není těmito ustanoveními výslovně uveden a kromě toho nesplňuje podmínky jimi stanovené.

      27     Co se týče následně kontextu, v němž se tato ustanovení nachází, je třeba konstatovat, že se tato ustanovení týkají zvláštního
         režimu, který představuje výjimku z běžného režimu šesté směrnice. Je ustálenou judikaturou, že každá odchylka nebo výjimka
         z obecného pravidla musí být vykládána restriktivně (viz zejména rozsudky ze dne 12. prosince 1995, Oude Luttikhuis a další,
         C‑399/93, Recueil s. I‑4515, bod 23, a ze dne 12. prosince 2002, Belgie v. Komise, C‑5/01, Recueil s. I‑11991, bod 56). Přitom
         jako jiné zvláštní režimy stanovené šestou směrnicí musí být tedy tento režim použit pouze v míře nezbytné pro dosažení jeho
         cíle (viz výše uvedený rozsudek Harbs, bod 27).

      28     Konečně co se týče přezkoumání cílů sledovaných společným režimem daňového paušálu, je na místě připomenout, že tento odpovídá
         požadavku zjednodušení. Jak vyplývá z bodu 29 výše uvedeného rozsudku Harbs, tento režim směřuje k náhradě daně při nákupech
         zboží a služeb ze strany zemědělců vyplacením paušální náhrady zemědělcům vykonávajícím svou činnost v rámci zemědělského,
         lesnického nebo rybářského podniku, pokud dodávají zemědělské produkty nebo poskytují zemědělské služby.

      29     Použití společného režimu daňového paušálu nespočívá na jediném kritériu, že se formálně jedná o  zemědělce, ale závisí rovněž
         na povaze ekonomických činností uskutečňovaných tímto zemědělcem (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Harbs, bod 31).
         Přitom vykládat pojem „zemědělské služby“ uvedený v páté odrážce čl. 25 odst. 2 šesté směrnice v tom smyslu, že pokrývá nájem,
         jako je nájem honebních pozemků, který není určen pro zemědělské účely a který se netýká zařízení, které se obvykle používá
         v zemědělských, lesnických nebo rybářských podnicích, by nebylo v souladu ani s povahou, ani s cílem tohoto režimu.

      30     Když tedy v situaci, jako je ta dotčená v původním řízení, dá zemědělec do nájmu honební pozemky, nemůže být považován za
         osobu poskytující zemědělské služby ve smyslu páté odrážky čl. 25 odst. 2 šesté směrnice, ve spojení s přílohou B této směrnice.

      31     Je tedy třeba odpovědět na druhou část druhé otázky, že pátá odrážka čl. 25 odst. 2 šesté směrnice ve spojení s přílohou B
         této směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že pronájem honebních pozemků zemědělcem podléhajícím daňovému paušálu nepředstavuje
         zemědělské služby ve smyslu této směrnice.

      32     S ohledem na odpověď přijatou na druhou část druhé otázky a z důvodů uvedených v bodech 12 až 16 tohoto rozsudku není na místě
         odpovídat na první otázku.

       K nákladům řízení
      33     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 25 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977, o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
            se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, musí být vykládán v tom smyslu, že se společný
            režim daňového paušálu pro zemědělce použije pouze na dodávky zemědělských produktů a na poskytování zemědělských služeb,
            jak jsou vymezeny v odstavci 2 tohoto článku, a že ostatní činnosti vykonávané zemědělci podléhajícími daňovému paušálu jsou
            podrobeny běžnému režimu uvedené směrnice.
      2)      Pátá odrážka čl. 25 odst. 2 směrnice 77/388 ve spojení s přílohou  B této směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že pronájem
            honebních pozemků zemědělcem podléhajícím daňovému paušálu nepředstavuje zemědělské služby ve smyslu této směrnice.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.