title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 18. října 2007. # Erika Krcova proti Soudnímu dvoru Evropských společenství. # Veřejná služba. # Věc F-112/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      18. října 2007
      Věc F-112/06
      Erika Krčová
      v.
      Soudní dvůr Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředník ve zkušební době – Článek 34 služebního řádu – Propuštění úředníka ve zkušební době – Posuzovací pravomoc – Povinnost uvést odůvodnění – Povinnost řádné péče – Zásada řádné správy“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se E. Krčová domáhá zrušení rozhodnutí Soudního dvora ze dne 17. října
         2005 o jejím propuštění na konci zkušební doby, a pokud to bude nezbytné, zrušení rozhodnutí Soudního dvora ze dne 16. září
         2005 o druhém prodloužení její zkušební doby na dobu dvou měsíců, od 1. srpna 2005, jakož i její třetí zprávy o zkušební době
         ze dne 12. září 2005, ve které bylo stanoveno, že orgánu oprávněnému ke jmenování nelze navrhnout její jmenování.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Přijetí – Zkušební doba – Zpráva na konci zkušební doby – Opožděné vyhotovení
      (Služební řád, článek 34)
      2.      Úředníci – Přijetí – Zkušební doba – Předmět – Podmínky průběhu
      (Služební řád, článek 34)
      3.      Úředníci – Přijetí – Zkušební doba – Posouzení výsledků
      (Služební řád, článek 34)
      4.      Úředníci – Přijetí – Zkušební doba – Negativní hodnocení schopností dotyčné osoby – Prodloužení zkušební doby a nové přidělení

      (Služební řád, článek 34)
      1.      Pokud mohl úředník ve zkušební době uplatnit své stanovisko k posouzením obsaženým v jeho zprávě o zkušební době, nemůže její
         opožděné vyhotovení nebo opožděné stanovisko zpravodajského výboru, ať je tato nesrovnalost vzhledem k požadavkům uvedeným
         v článku 34 služebního řádu jakkoli politováníhodná, zpochybnit její platnost nebo případně platnost rozhodnutí o propuštění.

      (viz bod 35)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 8. října 1981, Tither v. Komise, 175/80, Recueil, s. 2345, bod 13; 25. března 1982, Munk v. Komise, 98/81, Recueil,
         s. 1155, bod 8

      Soud prvního stupně: 1. dubna 1992, Kupka-Floridi v. HSV, T‑26/91, Recueil, s. II‑1615, bod 20; 5. března 1997, Rozand-Lambiotte
         v. Komise, T‑96/95, Recueil FP, s. I‑A‑35 a II‑97, bod 68; 21. září 1999, Trigari-Venturin v. Překladatelské středisko, T‑98/98,
         Recueil FP, s. I‑A‑159 a II‑821, bod 74

      2.      Ačkoli zkušební doba uvedená v článku 34 služebního řádu nemůže být postavena na roveň době vzdělávání, musí být nicméně dotyčná
         osoba schopná během této doby prokázat své schopnosti. Tato podmínka odpovídá požadavkům řádné správy a rovného zacházení,
         jakož i povinnosti řádné péče, která odráží rovnost vzájemných práv a povinností, které služební řád vytvořil ve vztazích
         mezi veřejným orgánem a zaměstnanci veřejné služby. V praxi znamená, že úředníkovi ve zkušební době musejí být poskytnuty
         nejen přiměřené hmotné pracovní podmínky, ale podle povahy jím vykonávaných funkcí i vhodné pokyny a rady, aby byl schopen
         přizpůsobit se specifickým požadavkům jím zastávaného pracovního místa.

      (viz bod 48)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 12. prosince 1956, Mirossevich v. Vysoký úřad, 10/55, Recueil, s. 365, 387 a další; 15. května 1985, Patrinos
         v. HSV, 3/84, Recueil, s. 1421, body 20 a 21

      Soud prvního stupně: Kupka-Floridi v. HSV, uvedený výše, bod 44; 30. listopadu 1994, Correia v. Komise, T‑568/93, Recueil
         FP, s. I‑A‑271 a II‑857, bod 34; Rozand-Lambiotte v. Komise, uvedený výše, bod 95; 27. června 2002, Tralli v. ECB, T‑373/00,
         T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01, Recueil FP, s. I‑A‑97 a II‑453, bod 69

      3.      Správa disponuje rozsáhlou pravomocí, pokud jde o posouzení schopností a výkonu úředníka ve zkušební době s ohledem na služební
         zájem. Soudu tedy nepřísluší, aby posouzení orgánů nahrazoval svým posouzením, pokud jde o výsledek zkušební doby a schopnosti
         kandidáta na konečné jmenování ve veřejné službě Společenství, jelikož se jeho přezkum omezuje na zjištění, zda neexistuje
         zjevně nesprávné posouzení nebo zneužití pravomoci.

      (viz bod 62)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: Munk v. Komise, uvedený výše, bod 16; 17. listopadu 1983, Tréfois v. Soudní dvůr, 290/82, Recueil, s. 3751, bod
         29; 5. dubna 1984, Alvarez v. Parlament, 347/82, Recueil, s. 1847, bod 16; Patrinos v. HSV, uvedený výše, bod 25; 13. prosince
         1989, Patrinos v. HSV, C‑17/88, Recueil, s. 4249, bod 33

      Soud prvního stupně: Kupka-Floridi v. HSV, uvedený výše, bod 52; Rozand-Lambiotte v. Komise, uvedený výše, bod 112; Tralli
         v. ECB, uvedený výše, bod 76

      4.      Postup podle článku 34 služebního řádu nedává úředníkovi ve zkušební době příležitost vyslovit se k rozhodnutí, které má být
         přijato jako důsledek negativního charakteru zprávy o zkušební době, která se jej týká. Krom toho z čl. 34 odst. 3 třetího
         pododstavce služebního řádu nijak nevyplývá, že pokud úředník ve zkušební době svou prací dostatečně neprokázal, že je vhodné
         jej jmenovat úředníkem, má orgán oprávněný ke jmenování povinnost prodloužit mu jeho zkušební dobu a přeřadit jej do jiného
         oddělení. Použití výrazu „za výjimečných okolností“ v uvedeném ustanovení naopak jasně ukazuje, že tento orgán disponuje širokou
         posuzovací pravomocí k tomu, aby podle skutečností projednávaného případu a konkrétních okolností stanovil, v jaké situaci
         je prodloužení zkušební doby žádoucí. V případě prodloužení zkušební doby to platí tím spíše, pokud jde o samotné nové přidělení,
         které je nastíněno jako pouhá možnost, přičemž celková délka zkušební doby nemůže podle čtvrtého odstavce stejného článku
         za žádných okolností přesáhnout patnáct měsíců.

      (viz body 75 a 77)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 12. července 1973, Di Pillo v. Komise, 10/72 a 47/72, Recueil, s. 763, bod 16


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. března 1986. # Tezi Textiel BV proti Komisi Evropských společenství. # Společná obchodní politika - Ochranná opatření. # Věc 59/84.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 23. dubna 2009. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2005/29/ES - Nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům na vnitřním trhu - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-321/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 23. dubna 2009 – Komise v. Španělsko
      (Věc C‑321/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům na vnitřním trhu – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      1.                     Členské státy – Povinnosti – Provedení směrnic – Nesplnění povinnosti – Odůvodnění vycházející z vnitrostátního právního řádu
            – Nepřípustnost (Článek 226 ES) (viz bod 9)
      2.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 10)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí předpisů nezbytných pro dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady
                  2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice
                  Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady
                  (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. L 149, s. 22) ve stanovené lhůtě

            Výrok

                  1)

                  	Španělské království tím, že ve stanovené lhůtě nepřijalo právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí
                     Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním
                     trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského
                     parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají
                     z této směrnice.

                  2)

                  	Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. prosince 2010.#Evropská komise proti Italské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Státní podpory - Podpory ve prospěch společností nedávno kótovaných na burze - Navrácení podpory.#Věc C-304/09.

text:
      Věc C-304/09
      Evropská komise
      v.
      Italská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Státní podpory – Podpory ve prospěch společností nedávno kótovaných na burze – Navrácení podpory“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Nesplnění povinnosti zajistit navrácení protiprávní podpory – Důvody obrany – Absolutní
            nemožnost výkonu
      (Článek 10 ES, čl. 88 odst. 2 ES a článek 249 ES)
      2.        Podpory poskytované státy – Navrácení protiprávní podpory – Použití vnitrostátního práva – Přijetí předběžných opatření spočívajících
            v odkladu vykonatelnosti – Přípustnost – Podmínky
      (Nařízení Rady č. 659/1999, čl. 14 odst. 3)
      1.        Členský stát, kterému je určeno rozhodnutí, jež ho zavazuje k zajištění navrácení protiprávních podpor, je podle článku 249
         ES povinen přijmout veškerá opatření směřující k zajištění výkonu tohoto rozhodnutí. Členský stát musí dosáhnout skutečného
         navrácení dlužných částek. Opožděné navrácení, tedy navrácení po stanovených lhůtách, jakož i legislativní opatření určená
         k zajištění výkonu rozhodnutí Komise, které ukládá členskému státu povinnost zajistit navrácení protiprávní podpory, vnitrostátními
         soudy, která jsou přijata opožděně nebo se ukáží jako neúčinná, nemohou splňovat požadavky Smlouvy.

      Členský stát, který nepřijme ve stanovených lhůtách všechna opatření nezbytná pro zrušení režimu podpor, který byl prohlášen
         za protiprávní a neslučitelný se společným trhem rozhodnutím Komise, a pro zajištění navrácení podpor poskytnutých na základě
         uvedeného režimu ze strany příjemců, totiž nesplní povinnosti, které pro něj vyplývají z tohoto rozhodnutí.

      Jediný důvod, kterého by se mohl členský stát dovolávat na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí na základě
         čl. 88 odst. 2 ES, je takový, jenž vychází z absolutní nemožnosti řádného výkonu předmětného rozhodnutí.

      Podmínka absolutní nemožnosti výkonu rozhodnutí není splněna, pokud žalovaný členský stát pouze sdělí Komisi právní, politické
         nebo praktické obtíže výkonu uvedeného rozhodnutí, aniž přijme skutečná opatření vůči dotčeným podnikům za účelem navrácení
         podpory nebo navrhne Komisi alternativní způsoby výkonu rozhodnutí, které by umožnily překonání obtíží.

      Když se členský stát během výkonu rozhodnutí Komise o státní podpoře potýká s nepředvídanými nebo nepředvídatelnými obtížemi
         nebo si uvědomí důsledky nepředvídané Komisí, musí sdělit tyto problémy Komisi, aby je posoudila, a navrhnout vhodné změny
         dotčeného rozhodnutí. V takovém případě členský stát a Komise musí – podle pravidla, které ukládá členským státům a orgánům
         Unie vzájemnou povinnost loajální spolupráce a na němž je založen zejména článek 10 ES – spolupracovat v dobré víře za účelem
         překonání obtíží a zároveň dodržovat ustanovení Smlouvy a zejména ta, která se týkají podpor.

      (viz body 31–32, 35–37, 42, 58 a výrok)
      2.        Vnitrostátní soudy jsou podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999 povinny zajistit plnou účinnost rozhodnutí nařizujícího
         vrácení protiprávní podpory a dospět k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným tímto rozhodnutím.

      Pokud jde o předběžná opatření spočívající v odkladu vykonatelnosti přijatá vnitrostátními soudy, taková opatření mohou být
         nařízena za předpokladu, že jsou splněny určité podmínky, a sice: zaprvé, tento soud má vážné pochybnosti o platnosti unijního
         aktu a jestliže v případě, že Soudnímu dvoru nebyla dosud předložena otázka platnosti napadeného aktu, mu tuto otázku sám
         předloží; zadruhé, existuje naléhavá potřeba v tom smyslu, že předběžná opatření jsou nezbytná k zabránění tomu, aby účastník
         řízení, který se jich domáhá, utrpěl vážnou a nenapravitelnou újmu; zatřetí, soud náležitě zohlední unijní zájem; začtvrté,
         vnitrostátní soud při posuzování všech těchto podmínek respektuje rozhodnutí Soudního dvora a Tribunálu o legalitě unijního
         aktu nebo usnesení o předběžných opatřeních, jehož cílem je nařízení obdobných předběžných opatření na úrovni Evropské unie.
         V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že vnitrostátní soud nemůže pouze předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné
         otázce směřující k posouzení platnosti aktu, ale musí v okamžiku nařízení předběžného opatření uvést důvody, na základě kterých
         se domnívá, že by Soudní dvůr měl konstatovat neplatnost unijního aktu.

      (viz body 44–46)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      22. prosince 2010(*)

      „Nesplnění povinnosti státem - Státní podpory – Podpory ve prospěch společností nedávno kótovaných na burze – Navrácení podpory“
      Ve věci C‑304/09,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě čl. 88 odst. 2 ES, podaná dne 30. července 2009,
      Evropská komise, zastoupená L. Flynnem a V. Di Buccim, jakož i E. Righini, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

       žalobkyně,
      proti
      Italské republice, zastoupené G. Palmieri, jako zmocněnkyni, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits a M. Safjan (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. září 2010,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že nepřijala ve stanovených
         lhůtách všechna opatření nezbytná pro zrušení režimu podpor, který byl prohlášen za protiprávní a neslučitelný se společným
         trhem rozhodnutím Komise 2006/261/ES ze dne 16. března 2005 o režimu podpor č. C 8/2004 (ex NN 164/2003), který Itálie začala
         uskutečňovat ve prospěch společností nedávno kótovaných na burze (Úř. věst. 2006, L 94, s. 42), a pro zajištění navrácení
         podpor poskytnutých na základě uvedeného režimu ze strany příjemců, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze Smlouvy
         o ES a z ustanovení článků 2 až 4 tohoto rozhodnutí.

       Právní rámec
      2        Třináctý bod odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku
         [88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), zní následovně:

      „vzhledem k tomu, že by v případech protiprávní podpory, která není slučitelná se společným trhem, měla být obnovena účinná
         hospodářská soutěž; že za tímto účelem je nutné, aby byla podpora bez odkladu navrácena včetně úroků; že je vhodné, aby navrácení
         podpory bylo uskutečňováno v souladu s postupy vnitrostátního práva; že použití těchto postupů by nemělo být překážkou obnovení
         účinné hospodářské soutěže tím, že by bránilo okamžité[mu] a účinné[mu] výkonu rozhodnutí Komise; že k dosažení tohoto výsledku
         by měly členské státy učinit všechna nezbytná opatření zajišťující účinnost rozhodnutí Komise.“

      3        Článek 14 nařízení č. 659/1999, nazvaný „Navrácení podpory“, uvádí:

      „1. Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna
         nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil (dále jen ‚rozhodnutí o navrácení‘). Komise nebude vyžadovat navrácení podpory,
         pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.

      2. Podpora, která má být navrácena podle rozhodnutí o navrácení, zahrnuje úroky v přiměřené výši stanovené Komisí. Úroky jsou
         splatné od data, kdy byla protiprávní podpora k dispozici příjemci, do data jejího navrácení.

      3. Aniž je dotčen příkaz Soudního dvora Evropských společenství podle článku [242 ES], navrácení se provede bezodkladně a v souladu
         s postupy vnitrostátního práva dotyčného členského státu za předpokladu, že umožňují okamžitý a účinný výkon rozhodnutí Komise.
         Aniž je dotčeno právo Společenství, učiní za tímto účelem a v případě řízení před vnitrostátními soudy dotyčné členské státy
         všechny nezbytné kroky v rámci jejich právních řádů, včetně dočasných opatření.“

      4        Článek 23 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:

      „Neplní-li dotyčný členský stát podmínečné nebo záporné rozhodnutí, zejména v případech uvedených v článku 14, může Komise
         předložit záležitost přímo Soudnímu dvoru Evropských společenství v souladu s čl. [88 odst. 2 ES].“

       Skutkový rámec a rozhodnutí 2006/261
      5        V článku 1 svého rozhodnutím 2006/261 Komise prohlásila, že režim státních podpor poskytnutých v podobě daňových pobídek společnostem,
         jež byly přijaty ke kótování na některém evropském regulovaném trhu, jejž Itálie začala uskutečňovat, je neslučitelný se společným
         trhem.

      6        Jak vyplývá z uvedeného rozhodnutí, dotčený režim podpor poskytuje dva druhy hospodářských výhod. Ve prospěch společností
         přijatých ke kótování na regulované burze cenných papírů především zavádí o 20 % sníženou sazbu daně z příjmu právnických
         osob, a tím na tři roky zvyšuje čistý příjem těchto společností bez ohledu na jejich hospodářskou činnost. Zadruhé režim snižuje
         zdanitelný příjem za daňové období, během něhož došlo k přijetí ke kótování na burze. Tato snížení se kromě jiného projeví
         v uplatňování nižší skutečné daňové sazby z příjmů v roce 2004.

      7        Poté, co Komise zahájila formální šetření, upozornily italské orgány potenciální příjemce z režimu podpor na možné důsledky,
         jestliže by Komise zjistila, že uvedený režim představuje podporu, jež je neslučitelná se společným trhem. Komise měla za
         to, že je v každém případě nezbytné, aby podpory, které již případně byly příjemcům poskytnuty, byly vráceny.

      8        Konkrétněji články 2 až 4 rozhodnutí 2006/261 stanoví následující:

      „Článek 2
      Itálie zruší režim podpor […] s účinkem od daňového období, na které připadá datum oznámení tohoto rozhodnutí.
      Článek 3
      1. Itálie přijme veškerá nezbytná opatření, aby od příjemců […] zpětně získala podpory […], které jim byly protiprávně poskytnuty.
      2. K navrácení dojde neprodleně a postupem podle vnitrostátních právních předpisů, pokud podle těchto postupů lze neprodleně
         a účinně provádět toto rozhodnutí.

      3. Navrácení proběhne v co nejkratší lhůtě. Pokud již podpora byla poskytnuta v podobě snížení plateb daní dlužných za probíhající
         daňové období, musí Itálie vybrat celou dlužnou daň s poslední stanovenou platbou za rok 2004. Ve všech ostatních případech
         Itálie vybere dlužnou daň nejpozději do konce daňového období, na něž připadá datum oznámení tohoto rozhodnutí.

      4. Podpory, které mají být navráceny, jsou úročeny ode dne, kdy byly pro příjemce uvolněny, do dne jejich skutečného navrácení.
      5. Úroky se vypočítávají podle kapitoly V nařízení (ES) č. 794/2004.
      6. Do dvou měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí Itálie nařídí všem příjemcům podpor uvedených v článku 1, aby uhradili
         protiprávní podpory včetně úroků.

      Článek 4
      Itálie do dvou měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí Komisi sdělí opatření, která byla přijata k dosažení souladu s tímto
         rozhodnutím. Tyto informace budou sděleny prostřednictvím dotazníku uvedeného v příloze 1 tohoto rozhodnutí. Itálie ve stejné
         lhůtě předloží všechny doklady potvrzující, že vůči příjemcům protiprávních podpor bylo zahájeno řízení o navrácení podpory.“

       Žaloba podaná proti rozhodnutí 2006/261
      9        Dne 26. května 2005 Italská republika podala k Soudu prvního stupně Evropských společenství (nyní Tribunálu Evropské unie)
         žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí 2006/261. Italská republika nepodala návrh na předběžná opatření.

      10      Rozsudkem ze dne 4. září 2009, Itálie v. Komise (T‑211/05, Sb. rozh. s. II‑2777), Soud uvedenou žalobu zamítl. Dne 16. listopadu
         2009 podala Italská republika proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek. Uvedený kasační opravný prostředek zapsaný
         pod číslem C‑458/09 P je v současné době projednáván před Soudním dvorem.

       Postup před zahájením soudního řízení
      11      Dne 17. března 2005 bylo rozhodnutí 2006/261 oznámeno Italské republice.

      12      Za účelem výkonu tohoto rozhodnutí přijaly italské orgány několik opatření a informovaly o tom Komisi. Výkon tak probíhal
         zejména tímto způsobem:

      –        byl vypracován návrh zákona za účelem výkonu rozhodnutí 2006/261;
      –        vzhledem k obtížím v legislativním procesu přijetí zákona italské orgány zvolily v červenci 2006 zajištění navrácení protiprávních
         podpor správní cestou;

      –        Agenzia delle Entrate (dále jen „Agenzia“) předběžně oznámila dotyčným daňovým poplatníkům sdělení přikazující zaplacení dlužných
         částek do 60 dnů a stanovila příslušná pravidla, aby příjemcům umožnila dobrovolné navrácení obdržené podpory, jakož i úroků;
         speciální služební zprávy byly zaslány ředitelstvím a úřadům pověřeným prováděním souvisejících kontrolních řízení a řízení
         o navrácení podpory přede dnem 30. září 2006;

      –        dvě společnosti podaly k italským daňovým soudům žalobu proti aktům, jejichž cílem je navrácení podpor; jedna společnost neměla
         v prvním stupni úspěch, a v důsledku toho zaplatila dne 1. dubna 2009 dlužné částky v plné výši; v případě druhé společnosti,
         která byla hlavním příjemcem podpory, Commissione tributaria provinciale di Modena odložil vykonatelnost aktu s příkazem k zaplacení,
         přičemž rozhodujícím důvodem tohoto odkladu byla skutečnost, že uvedený akt s příkazem k zaplacení byl přijat bez právního
         základu; Commissione tributaria regionale di Bologna, jenž rozhodoval o odvolání proti rozhodnutí prvního stupně, kterým byl
         zrušen uvedený akt s příkazem k zaplacení, rozhodl o přerušení řízení, přičemž zejména tvrdil, že žaloba domáhající se zrušení
         rozhodnutí 2006/261 je projednávána u Soudu (výše uvedená věc T‑211/05);

      –        italský zákonodárce se snažil vyřešit procesní problém vyplývající z odložení vykonatelnosti příkazů směřujících k navrácení
         podpor, které byly vydány vnitrostátními soudy legislativní cestou, a to přijetím vládního nařízení č. 59 ze dne 8. dubna
         2008 (GURI č. 84, ze dne 9. dubna 2008, s. 3, dále jen „vládní nařízení č. 59/2008“), které bylo přeměněno na zákon zákonem
         č. 101 ze dne 6. června 2008 (GURI č. 132, ze dne 7. června 2008, s. 4).

      13      Komise trvala po celou dobu fáze předcházející zahájení soudního řízení na okamžitém a účinném výkonu rozhodnutí 2006/261.
         Komise krom toho opakovaně žádala o další informace a objasnění týkající se příjemců podpory a způsobů přijetí právních předpisů
         o navrácení. Žádosti Komise byly odůvodněny buď tím, že informace poskytnuté italskými orgány byly podle jejího názoru nedostatečné,
         nebo potřebou aktualizace údajů o tom, v jaké fázi se nachází navrácení podpor. V několika po sobě jdoucích dopisech italské
         orgány informovaly Komisi o stavu a způsobech výkonu rozhodnutí 2006/261.

      14      Komise upozornila Italskou republiku na nedostatečnou povahu řízení o navrácení protiprávní podpory, jelikož výše podpor,
         které byly obdrženy protiprávně a nebyly dosud zaplaceny, dosahovala v říjnu 2008 částky v celkové výši 4 365 265,04 eur (podpory
         a úroky). V důsledku toho navrácení podpor podle názoru Komise navzdory legislativním zásahům nepokročilo. Za těchto podmínek
         se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       Argumentace účastnic řízení
      15      Komise ve své žalobě tvrdí, že členský stát, kterému je určeno rozhodnutí zavazující ho k zajištění navrácení protiprávních
         podpor, je podle článku 249 ES povinen přijmout veškerá opatření směřující k zajištění výkonu uvedeného rozhodnutí.

      16      Povinnost navrátit podporu představuje podle Komise skutečnou povinnost dosáhnout výsledku. Navrácení podpory musí být navíc
         nejenom účinné, ale i okamžité.

      17      Pokud jde o původní návrh zákona, který Italská republika zamýšlela přijmout za účelem výkonu rozhodnutí 2006/261, Komise
         opakovaně připomněla, že výběr legislativního nástroje nepředstavuje nejvhodnější způsob k zajištění okamžitého a účinného
         výkonu tohoto rozhodnutí.

      18      Použití vnitrostátních postupů by přitom nemělo být překážkou obnovení účinné hospodářské soutěže. Tyto postupy by měly být
         naopak přijaty s cílem zajistit účinnost rozhodnutí 2006/261.

      19      Komise dále uvádí, že jediným důvod, kterého by se mohla Italská republika dovolávat v projednávané věci, je takový, jenž
         vychází z absolutní nemožnosti řádného výkonu rozhodnutí 2006/261. Italské orgány přitom v tomto ohledu nikdy neuplatnily
         jakoukoli absolutní nemožnost.

      20      Podmínka existence absolutní nemožnosti výkonu není splněna, pokud žalovaný členský stát pouze sdělí Komisi, stejně jako v projednávané
         věci, právní, politické nebo praktické obtíže výkonu rozhodnutí 2006/261, aniž přijme skutečná opatření vůči dotčeným podnikům
         za účelem navrácení podpory nebo navrhne Komisi alternativní způsoby výkonu tohoto rozhodnutí, které by umožnily překonání
         těchto obtíží.

      21      Pokud jde o rozhodnutí vnitrostátních soudů, kterými byla nařízena opatření spočívající v odkladu vykonatelnosti, Komise zdůrazňuje,
         že zásada efektivity se musí uplatnit i na vnitrostátní soudy. Je-li podán případný návrh na odklad vykonatelnosti opatření
         k navrácení podpory podaném příjemcem podpory je vnitrostátní soud povinen použít podmínky stanovené judikaturou k zabránění
         tomu, aby bylo rozhodnutí o navrácení zbaveno svého užitečného účinku. Přitom opatření spočívající v odkladu použitá vnitrostátními
         soudy nesplnila v projednávané věci požadavky, které vyplývají z uvedené judikatury.

      22      Ačkoli podle vládního nařízení č. 59/2008 uvedeného v bodě 12 tohoto rozsudku vnitrostátní soud musí v případě odkladu vykonatelnosti
         založeném na důvodech, které se týkají protiprávnosti rozhodnutí o navrácení podpory, v zásadě rozhodnout o neprodleném podání
         žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce k Soudnímu dvoru, je Komise toho názoru, že se zdá, že tyto vnitrostátní právní předpisy
         neměly významný účinek na procesní praxi vnitrostátních soudů. Komise zdůrazňuje, že totiž více než čtyři roky po přijetí
         rozhodnutí 2006/261 italské orgány zajistily navrácení pouze 25,91 % podpor, jejichž zpětné zaplacení přikázaly.

      23      Pokud jde o žalobu domáhající se zrušení rozhodnutí 2006/261, která byla podána k Soudu, Komise zdůrazňuje, že Italská republika
         napadla toto rozhodnutí, aniž však podala návrh na odklad jeho vykonatelnosti. Usnesení Commissione tributaria provinciale
         di Modena nicméně neobsahuje žádný odkaz na existenci řízení před Tribunálem ani na případné vady uvedeného rozhodnutí, ale
         vychází pouze z údajné neexistence právního základu příkazu k navrácení podpory vydaného italskými orgány.

      24      Co se konečně týče dvou společností, které jsou příjemci podpory, Komise uvádí, že ode dne 31. října 2008 nebyla sdělena žádná
         změna situace v řízení probíhajícím ve druhém stupni, jakož i stavu navrácení podpory. Tato situace představuje porušení informační
         povinností, která pro italské orgány vyplývá jak z článku 4 rozhodnutí 2006/261, tak z článku 10 ES.

      25      Italská republika uvádí, že právo Unie neukládá povinnost vést zvláštní řízení pro účely zajištění navrácení státních podpor,
         ale pouze vyžaduje, aby použití vnitrostátních řízení podléhalo podmínce, že umožňuje okamžitý a účinný výkon rozhodnutí 2006/261.

      26      Podle italské ústavy může pouze normativní opatření upravit správní činnost navrácení podpory a částky, které mají být v tomto
         rámci zaplaceny. Krom toho návrh zákona uvedený v bodě 17 tohoto rozsudku upřednostňuje dobrovolné navrácení podpory, právě
         za účelem urychlení fáze navrácení podpory.

      27      Italská republika rovněž uvádí, že skutečnost, že členský stát, kterému je určeno rozhodnutí, nemůže uplatnit jiné důvody
         než existenci absolutní nemožnosti výkonu, nebrání tomu, aby členský stát, který se při výkonu takového rozhodnutí, jako je
         rozhodnutí, jež vedlo k projednávanému sporu, potýká s neočekávanými a nepředvídatelnými potížemi nebo si uvědomí následky,
         které Komise nevzala v úvahu, předložil tyto problémy Komisi k posouzení a navrhl vhodné změny dotčeného rozhodnutí.

      28      V rozsáhlé korespondenci mezi Komisí a italskými orgány přitom tyto orgány uvedly jak důvody, na základě kterých se domnívají,
         že musí přijmout zvláštní pravidlo, tak nepředvídané okolnosti, které vedly později k přijetí odlišného postupu navrácení
         podpor, než byl postup původně zamýšlený, tedy výkon uskutečněný správní cestou.

      29      Co se týče soudních opatření spočívajících v odkladu vykonatelnosti, Italská republika tvrdí, že rozhodnutí Commissione tributaria
         provinciale di Modena o odkladu vykonatelnosti aktu s příkazem k zaplacení bylo vydáno i když Agenzia trvala na zákonné povaze
         vrácení, jakož i na přímé použitelnosti rozhodnutí 2006/261 v italském právním řádu. Pokud jde o řízení před Commissione tributaria
         regionale di Bologna, podala Agenzia k tomuto soudu návrh na zrušení usnesení o přerušení řízení vydaného posledně uvedeným
         soudem. Po vyhlášení rozsudku ve věci T‑211/05, kterým Soud zamítl žalobu podanou proti rozhodnutí 2006/261, Agenzia znovu
         žádala zrušení dotčeného usnesení.

      30      Konečně pokud jde o žalobní důvod Komise vycházející z porušení informační povinnosti, Italská republika poskytla ve své žalobní
         odpovědi dodatečný přehled o stavu obdržených částek, jakož i o probíhajícím soudním řízení v dané oblasti.

       Závěry Soudního dvora
      31      Z ustálené judikatury vyplývá, že členský stát, kterému je určeno rozhodnutí, jež ho zavazuje k zajištění navrácení protiprávních
         podpor, je podle článku 249 ES povinen přijmout veškerá opatření směřující k zajištění výkonu tohoto rozhodnutí (viz rozsudek
         ze dne 5. října 2006, Komise v. Francie, C‑232/05, Sb. rozh. s. I‑10071, bod 42 a citovaná judikatura).

      32      Členský stát musí dosáhnout skutečného navrácení dlužných částek (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Francie, bod 42). Opožděné
         navrácení, tedy navrácení po stanovených lhůtách, nemůže splňovat požadavky Smlouvy (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. února
         2008, Komise v. Řecko, C‑419/06, body 38 a 61).

      33      Podle čl. 3 odst. 3 rozhodnutí 2006/261 Italská republika zruší dotčený režim podpor v co nejkratší lhůtě. Konkrétně, pokud
         již podpora byla poskytnuta v podobě snížení plateb daní dlužných za probíhající daňové období, musí uvedený členský stát
         vybrat celou dlužnou daň i s úroky během poslední stanovené platby za rok 2004. Ve všech ostatních případech musí být dlužná
         daň včetně úroků vybrána nejpozději do konce probíhajícího daňového období ke dni oznámení uvedeného rozhodnutí, tedy ke dni
         17. března 2005.

      34      V projednávané věci přitom není zpochybňováno, že několik let po oznámení rozhodnutí 2006/261 Italskou republikou a po uplynutí
         veškerých lhůt stanovených uvedeným rozhodnutím tento členský stát stále nezajistil navrácení podstatné části protiprávních
         podpor. Taková situace je zjevně neslučitelná s povinností tohoto členského státu dosáhnout skutečného navrácení dlužných
         částek a představuje porušení povinnosti okamžitě a účinně vykonat rozhodnutí 2006/261.

      35      Pokud jde o argumenty Italské republiky, které předložila na svou obhajobu, je třeba uvést, že podle ustálené judikatury je
         jediný důvod, kterého by se mohl členský stát dovolávat na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí na základě
         čl. 88 odst. 2 ES, takový, jenž vychází z absolutní nemožnosti řádného výkonu předmětného rozhodnutí (viz zejména rozsudky
         ze dne 20. září 2007, Komise v. Španělsko, C‑177/06, Sb. rozh. s. I‑7689, bod 46, a ze dne 13. listopadu 2008, Komise v. Francie,
         C‑214/07, Sb. rozh. s. I‑8357, bod 44).

      36      Podmínka absolutní nemožnosti výkonu rozhodnutí není splněna, pokud žalovaný členský stát pouze sdělí Komisi právní, politické
         nebo praktické obtíže výkonu uvedeného rozhodnutí, aniž přijme skutečná opatření vůči dotčeným podnikům za účelem navrácení
         podpory nebo navrhne Komisi alternativní způsoby výkonu rozhodnutí, které by umožnily překonání obtíží (viz zejména rozsudek
         ze dne 14. prosince 2006, Komise v. Španělsko, C‑485/03 až C‑490/03, Sb. rozh. s. I‑11887, bod 74, a výše uvedený rozsudek
         ze dne 13. listopadu 2008, Komise v. Francie, bod 46).

      37      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že když se členský stát během výkonu rozhodnutí Komise o státní podpoře potýká s nepředvídanými
         nebo nepředvídatelnými obtížemi nebo si uvědomí důsledky nepředvídané Komisí, musí sdělit tyto problémy Komisi, aby je posoudila,
         a navrhnout vhodné změny dotčeného rozhodnutí. V takovém případě členský stát a Komise musí – podle pravidla, které ukládá
         členským státům a orgánům Unie vzájemnou povinnost loajální spolupráce a na němž je založen zejména článek 10 ES – spolupracovat
         v dobré víře za účelem překonání obtíží a zároveň dodržovat ustanovení Smlouvy a zejména ta, která se týkají podpor (viz zejména
         rozsudky ze dne 4. dubna 1995, Komise v. Itálie, C‑348/93, Recueil, s. I‑673, bod 17; ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Itálie,
         C‑99/02, Recueil, s. I‑3353, bod 17; ze dne 1. června 2006, Komise v. Itálie, C‑207/05, bod 47, a ze dne 6. prosince 2007,
         Komise v. Itálie, C‑280/05, bod 20).

      38      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Italská republika při svých jednáních s Komisí, jakož i v rámci řízení před Soudním
         dvorem, neuplatnila absolutní nemožnost výkonu rozhodnutí 2006/261, tedy jediný přípustný důvod obhajoby podle judikatury
         uvedené v bodě 35 tohoto rozsudku.

      39      Italská vláda ve skutečnosti pouze Komisi sdělila právní, politické nebo praktické obtíže výkonu uvedeného rozhodnutí.

      40      Je pravda, že italský zákonodárce přijal v průběhu řízení o navrácení podpory řádné opatření s cílem zajistit účinnost tohoto
         navrácení podpory, a to vládní nařízení č. 59/2008. Ze spisu zvláště vyplývá, že cílem uvedeného nařízení, které mělo vyřešit
         procesní problém odkladu vykonatelnosti příkazů k navrácení podpor, jež vydaly vnitrostátní soudy, je urychlit vyřešení již
         probíhajících sporů.

      41      Vládní nařízení č. 59/2008 však neumožnilo zhojit zpoždění v navrácení podpory uvedené v rozhodnutí 2006/261. Bylo totiž přijato
         dne 8. dubna 2007, tedy po 7. únoru 2007, datu přijetí rozhodnutí Commissione tributaria provinciale di Modena, kterým byla
         odložena vykonatelnost aktu s příkazem k zaplacení určeného hlavnímu příjemci protiprávní podpory. Krom toho bylo navzdory
         vstupu uvedeného vládního nařízení v platnost řízení týkající se výše uvedeného hlavního příjemce podpory přerušeno odvolacím
         soudem.

      42      Je přitom třeba poznamenat, že legislativní opatření určená k zajištění výkonu rozhodnutí Komise, které ukládá členskému státu
         povinnost zajistit navrácení protiprávní podpory, vnitrostátními soudy, která jsou přijata opožděně nebo se ukáží jako neúčinná,
         nesplňují požadavky vyplývající z judikatury uvedené v bodech 31 a 32 tohoto rozsudku.

      43      Je třeba dodat, že italské orgány každopádně nepodaly návrh na změnu nebo zrušení rozhodnutí Commissione tributaria provinciale
         di Modena ze dne 7. února 2007, kterým byl nařízen odklad vykonatelnosti aktu s příkazem k zaplacení, přestože  taková žádost
         může být v tomto typu řízení podána, jak připustila Italská republika na jednání, na němž byly předneseny řeči. Konečně ke
         dni jednání v projednávané věci Italská republika stále nepřijala opatření za účelem pokračování v odvolacím řízení, které
         bylo přerušeno rozhodnutím Commissione tributaria regionale di Bologna dne 21. ledna 2010.

      44      Pokud jde dále o argument Komise, který se týká možnosti vnitrostátních soudů přijmout opatření spočívající v odkladu vykonatelnosti
         během řízení o navrácení podpory, je třeba připomenout, že uvedené soudy jsou podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999 povinny
         zajistit plnou účinnost rozhodnutí nařizujícího vrácení protiprávní podpory a dospět k výsledku, který bude v souladu s cílem
         sledovaným tímto rozhodnutím (viz rozsudek ze dne 20. května 2010, Scott a Kimberly Clark, C‑210/09, Sb. rozh. s. I‑4613,
         bod 29).

      45      Pokud jde o předběžná opatření spočívající v odkladu vykonatelnosti přijatá italskými soudy, je třeba připomenout, že podle
         ustálené judikatury (viz zejména rozsudky ze dne 21. února 1991, Zuckerfabrik Süderdithmarschen a Zuckerfabrik Soest, C‑143/88
         a C‑92/89, Recueil, s. I‑415, a ze dne 9. listopadu 1995, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft a další (I), C‑465/93, Recueil,
         s. I‑3761) mohou být taková opatření nařízena za předpokladu, že jsou splněny určité podmínky, a sice:

      –        tento soud má vážné pochybnosti o platnosti aktu Unie a jestliže v případě, že Soudnímu dvoru nebyla dosud předložena otázka
         platnosti napadeného aktu, mu tuto otázku sám předloží;

      –        existuje naléhavá potřeba v tom smyslu, že předběžná opatření jsou nezbytná k zabránění tomu, aby účastník řízení, který se
         jich domáhá, utrpěl vážnou a nenapravitelnou újmu;

      –        soud náležitě zohlední zájem Unie;
      –        vnitrostátní soud při posuzování všech těchto podmínek respektuje rozhodnutí Soudního dvora a Tribunálu o legalitě aktu Unie
         nebo usnesení o předběžných opatřeních, jehož cílem je nařízení obdobných předběžných opatření na úrovni Evropské unie.

      46      Je třeba rovněž zdůraznit, že vnitrostátní soud nemůže pouze předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce
         směřující k posouzení platnosti aktu, ale musí v okamžiku nařízení předběžného opatření uvést důvody, na základě kterých se
         domnívá, že by Soudní dvůr měl konstatovat neplatnost aktu Unie (výše uvedený rozsudek Atlanta Fruchthandellsgeselschaft a další
         (I), bod 36).

      47      Požadavky uvedené v předchozích dvou bodech jsou rovněž použitelné na jakýkoliv úkon směřující k přerušení odvolacího řízení,
         v jehož rámci je zpochybněno zrušení vnitrostátního aktu, jehož cílem je navrácení protiprávní podpory, v prvním stupni.

      48      V projednávané věci je třeba přezkoumat, zda rozhodnutí italských soudů splňují uvedené požadavky.

      49      Akty o odkladu vykonatelnosti a přerušení řízení byly v rámci řízení o navrácení týkajícího se hlavního příjemce protiprávní
         podpory přijaty italskými soudy ze dvou důvodů. Zaprvé Commissione tributaria provinciale di Modena svým rozhodnutím ze dne
         7. února 2007 nařídil odklad vykonatelnosti aktu s příkazem k zaplacení podpory, přičemž rozhodujícím důvodem tohoto odkladu
         byla skutečnost, že uvedený akt s příkazem k zaplacení byl přijat bez právního základu. Zadruhé rozhodnutími ze dne 26. května
         2009 a 21. ledna 2010 přerušil Commissione tributaria regionale di Bologna odvolací řízení, v jehož rámci bylo zpochybněno
         zrušení uvedeného aktu v prvním stupni, z důvodu, že žaloba domáhající se zrušení rozhodnutí 2006/261 je projednávána u Soudu
         (věc T‑211/05).

      50      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že první ze dvou důvodů uvedených výše nemůže ve světle judikatury vycházející z výše
         uvedených rozsudků Zuckerfabrik Süderdithmarschen a Zuckerfabrik Soest a Atlanta Fruchthandelsgesellschaft a další (I) odůvodnit
         odklad vykonatelnosti aktu, jehož cílem je navrácení protiprávní podpory.

      51      Pokud jde o druhý z uvedených důvodů, je třeba konstatovat, že rozhodnutí vnitrostátního soudu, který hodlá přerušit řízení
         nezbytné k zajištění účinného výkonu rozhodnutí Komise, jež ukládá členskému státu povinnost zajistit navrácení protiprávní
         podpory, z důvodu, že legalita uvedeného rozhodnutí je zpochybňována před Soudem, má odůvodnit toto přerušení, jak bylo připomenuto
         v bodě 46 tohoto rozsudku, tím, že uvede argumenty prokazující neplatnost dotčeného rozhodnutí.

      52      Tento požadavek je potvrzen skutečností, že žaloba podaná k Tribunálu domáhající se zrušení rozhodnutí, jež nařizuje navrácení
         podpory, nemá odkladný účinek na povinnost provést výkon tohoto rozhodnutí (viz výše uvedený rozsudek ze dne 6. prosince 2007,
         Komise v. Itálie, bod 21). Je tomu tak i v případě, kdy je rozsudek Tribunálu vydaný v rámci této žaloby předmětem kasačního
         opravného prostředku u Soudního dvora. V tomto ohledu je třeba dodat, že v projednávaném případě Italská republika nepodala
         v rámci uvedené žaloby na neplatnost návrh na předběžná opatření.

      53      V projednávaném případě přitom italské soudy ve svých rozhodnutích neuvádí důvody, na jejichž základě by soudy Unie měly konstatovat
         neplatnost rozhodnutí 2006/261. Řízení bylo navíc přerušeno rozhodnutím ze dne 21. ledna 2010 z důvodu, že proti rozhodnutí
         2006/261 byla k Tribunálu podána žaloba, navzdory skutečnosti, že Tribunál tuto žalobu zamítl rozsudkem ze dne 4. září 2009.

      54      Co se konečně týče ostatních podmínek, které musí být podle judikatury uvedené v bodě 45 tohoto rozsudku splněny, stačí konstatovat,
         že dotčená vnitrostátní rozhodnutí neodkazují na zájem Unie a že Commissione tributaria regionale di Bologna se ve svých rozhodnutích
         ze dne 26. května 2009 a 21. ledna 2010 nezabýval otázkou naléhavosti nařízených opatření.

      55      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že rozhodnutí italských soudů o odkladu vykonatelnosti a přerušení řízení byla přijata
         ve zjevném rozporu s požadavky práva Unie v oblasti navrácení státních podpor.

      56      Z výše uvedeného vyplývá, že projednávaná žaloba je opodstatněná v rozsahu, v němž Komise Italské republice vytýká, že nepřijala
         ve stanovených lhůtách všechna opatření nezbytná pro zrušení režimu podpor, který byl prohlášen za protiprávní a neslučitelný
         se společným trhem rozhodnutím 2006/261, a pro zajištění navrácení podpor poskytnutých na základě uvedeného režimu ze strany
         příjemců.

      57      S ohledem na závěr uvedený v předcházejícím bodě není třeba rozhodovat o návrhových žádáních Komise směřujících k rozhodnutí
         konstatujícího odpovědnost Italské republiky kvůli tomu, že neinformovala Komisi o opatřeních uvedených v předcházejícím bodě,
         jelikož tento členský stát neprovedl řádně výkon rozhodnutí 2006/261 ve stanovených lhůtách (viz výše uvedené rozsudky ze
         dne 4. dubna 1995, Komise v. Itálie, bod 31; ze dne 14. prosince 2006, Komise v. Španělsko, bod 82; ze dne 20. září 2007,
         Komise v. Španělsko, bod 54; ze dne 6. prosince 2007, Komise v. Itálie, bod 30, a ze dne 13. listopadu 2008, Komise v. Francie,
         bod 67).

      58      Je tedy třeba konstatovat, že Italská republika tím, že nepřijala ve stanovených lhůtách všechna opatření nezbytná pro zrušení
         režimu podpor, který byl prohlášen za protiprávní a neslučitelný se společným trhem rozhodnutím 2006/261, a pro zajištění
         navrácení podpor poskytnutých na základě uvedeného režimu ze strany příjemců, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
         z článků 2 a 3 tohoto rozhodnutí.

       K nákladům řízení
      59      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Italská
         republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Italská republika tím, že nepřijala ve stanovených lhůtách všechna opatření nezbytná pro zrušení režimu podpor, který byl
            prohlášen za protiprávní a neslučitelný se společným trhem rozhodnutím Komise 2006/261/ES ze dne 16. března 2005 o režimu
            podpor č. C 8/2004 (ex NN 164/2003), který Itálie začala uskutečňovat ve prospěch společností nedávno kótovaných na burze
            [oznámeno pod číslem K(2005) 591], a pro zajištění navrácení podpor poskytnutých na základě uvedeného režimu ze strany příjemců,
            nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2 a 3 tohoto rozhodnutí.
      2)      Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 16. ledna 2014.#Secretary of State for the Home Department v. M. G.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2004/38/ES – Článek 28 odst. 3 písm. a) – Ochrana proti vyhoštění – Způsob výpočtu doby deseti let – Zohlednění dob odnětí svobody.#Věc C‑400/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      16. ledna 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2004/38/ES — Článek 28 odst. 3 písm. a) — Ochrana proti vyhoštění — Způsob výpočtu doby deseti let — Zohlednění dob odnětí svobody“
      Ve věci C‑400/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Spojené království) ze dne 24. srpna 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 31. srpna 2012, v řízení

         Secretary of State for the Home Department

      proti

         M. G.,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), předsedkyně senátu, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. června 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za M. G. R. Drabblem, QC, L. Hirstem, barrister, a E. Sibleym,

               —

               za vládu Spojeného království A. Robinsonem, jako zmocněncem, ve spolupráci s R. Palmerem, barrister,

               —

               za estonskou vládu M. Linntam a N. Grünberg, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Irsko E. Creedon, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s D. Conlan Smythem, barrister,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou a M. Szpunarem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi M. Wilderspinem a C. Tufvesson, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46, a oprava v Úř. věst. L 327, s. 70).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Secretary of State for the Home Department (ministr vnitra, dále jen „Secretary of State“) a paní G. ve věci rozhodnutí o jejím vyhoštění z území Spojeného království.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 23 a 24 odůvodnění směrnice 2004/38 znějí:

                        „(23)

                        Vyhoštění občanů [Evropské u]nie a jejich rodinných příslušníků z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti představuje opatření, které může vážně ohrozit osoby, jež se poté, co využily práv a svobod přiznaných jim Smlouvou, skutečně integrovaly do hostitelského členského státu. Rozsah využití těchto opatření by tedy měl být omezen v souladu se zásadou přiměřenosti tak, aby byl brán v potaz stupeň integrace dotyčných osob, délka jejich pobytu v hostitelském členském státě, jejich věk, zdravotní stav, rodinné a ekonomické poměry a vazby na jejich zemi původu.

                        (24)

                        Proto by s rostoucím stupněm integrace občanů Unie a jejich rodinných příslušníků v hostitelském členském státě měla růst i úroveň jejich ochrany před vyhoštěním. Vůči občanům Unie, kteří na území hostitelského členského státu pobývají již mnoho let, a zejména vůči těm, kteří se zde narodili a pobývali zde po celý svůj život, by vyhoštění mělo směřovat pouze z důvodu výjimečných okolností souvisejících s veřejnou bezpečností. Těmito výjimečnými okolnostmi by mělo být navíc podmíněno také vyhoštění nezletilých osob, aby byly v souladu s Úmluvou OSN ze dne 20. prosince 1989 o právech dítěte chráněny jejich vazby na rodinu.“

               4

               Pod nadpisem „Definice“ článek 2 směrnice 2004/38 uvádí:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:

                        1)

                        ‚občanem Unie‘ osoba, která je státním příslušníkem některého členského státu;

                        2)

                        ‚rodinným příslušníkem‘:

                                 a)

                                 manžel nebo manželka;

                           [...]

                        3)

                        ‚hostitelským členským státem‘ členský stát, do něhož se občan Unie stěhuje za účelem výkonu svého práva volného pohybu a pobytu.“

               5

               Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Oprávněné osoby“, zní:
               „1.   Tato směrnice se vztahuje na všechny občany Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu, než jehož jsou státními příslušníky, nebo v takovém členském státě pobývají, a na jejich rodinné příslušníky ve smyslu čl. 2 bodu 2, kteří je doprovázejí nebo následují.
               [...]“

               6

               Kapitola III uvedené směrnice, nadepsaná „Právo pobytu“, obsahuje články 6 až 15 této směrnice. Článek 6 se týká „[p]ráv[a] pobytu po dobu do tří měsíců“. Článek 7 stanoví za určitých podmínek „[p]rávo pobytu po dobu delší než tři měsíce“.

               7

               V kapitole IV téže směrnice, nadepsané „Právo trvalého pobytu“, článek 16, nadepsaný „Obecné pravidlo pro občany Unie a jejich rodinné příslušníky“, uvádí:
               „1.   Právo trvalého pobytu v hostitelském členském státě mají občané Unie, kteří tam nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let. Toto právo není vázáno na splnění podmínek stanovených v kapitole III.
               2.   Odstavec 1 se vztahuje rovněž na rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a s občanem Unie v hostitelském členském státě nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let.
               3.   Nepřetržitost pobytu není dotčena dočasnou nepřítomností po dobu nepřesahující celkem šest měsíců v roce, nepřítomností delšího trvání z důvodu plnění povinné vojenské služby ani souvislou nepřítomností po dobu nejvýše dvanácti měsíců z důležitých důvodů, například z důvodu těhotenství nebo narození dítěte, vážné nemoci, studia či odborné přípravy nebo vyslání do jiného členského státu nebo třetí země zaměstnavatelem.
               4.   Již nabyté právo trvalého pobytu může být ztraceno pouze z důvodu nepřítomnosti v hostitelském členském státě po dobu delší než dva po sobě jdoucí roky.“

               8

               Kapitola VI této směrnice, nadepsaná „Omezení práva vstupu a práva pobytu z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví“, obsahuje článek 27, nadepsaný „Obecné zásady“, který zní:
               „1.   S výhradou této kapitoly smějí členské státy omezit svobodu pohybu a pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků bez ohledu na státní příslušnost z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví. Tyto důvody nesmějí být uplatňovány k hospodářským účelům.
               2.   Opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být v souladu se zásadou přiměřenosti a musí být založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby. Předchozí odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových opatření neodůvodňuje.
               Osobní chování dotyčného jednotlivce musí představovat skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti. Odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná.
               3.   Ke zjištění, zda dotyčná osoba představuje ohrožení veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti, může hostitelský členský stát, považuje-li to za nezbytné, při vydávání osvědčení o registraci, nebo nemá-li systém registrace, do tří měsíců od příjezdu dotyčné osoby na jeho území nebo od ohlášení její přítomnosti na jeho území ve smyslu čl. 5 odst. 5 nebo při vystavování pobytové karty požádat členský stát původu nebo v případě potřeby jiné členské státy o poskytnutí informací o případných minulých policejních záznamech o dotyčné osobě. Tato šetření nesmějí být prováděna systematicky. Konzultovaný členský stát odpoví do dvou měsíců.
               4.   Členský stát, který vydal cestovní pas nebo průkaz totožnosti, umožní držiteli dokladu, který byl z jiného členského státu vyhoštěn z důvodu veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví, opětovný vstup na své území bez jakýchkoliv formalit, a to i když doklad pozbyl platnosti nebo státní příslušnost držitele je sporná.“

               9

               Článek 28 uvedené směrnice, nadepsaný „Ochrana před vyhoštěním“, který se rovněž nachází v kapitole VI, zní:
               „1.   Před přijetím rozhodnutí o vyhoštění z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti vezme hostitelský členský stát v úvahu skutečnosti, jako je délka pobytu dotyčné osoby na jeho území, věk, zdravotní stav, rodinné a ekonomické poměry, společenská a kulturní integrace v hostitelském členském státě a intenzita vazeb na zemi původu.
               2.   Hostitelský členský stát nesmí, s výjimkou závažných důvodů týkajících se veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti, vydat rozhodnutí o vyhoštění proti občanům Unie nebo jejich rodinným příslušníkům bez ohledu na jejich státní příslušnost, kteří mají právo trvalého pobytu na jeho území.
               3.   Rozhodnutí o vyhoštění nesmí, s výjimkou naléhavých důvodů týkajících se veřejné bezpečnosti vymezených členskými státy, být vydáno proti občanům Unie, kteří

                        a)

                        posledních deset let měli pobyt v hostitelském členském státě; nebo

                        b)

                        jsou nezletilými osobami, kromě případů, kdy je vyhoštění v nejlepším zájmu dítěte, jak je stanoveno v Úmluvě OSN o právech dítěte ze dne 20. listopadu 1989.“

         Právo Spojeného království

               10

               Nařízení o přistěhovalectví z roku 2006 (Evropský hospodářský prostor) [Immigration (European Economic Area) Regulations 2006] provádí ustanovení směrnice 2004/38 do práva Spojeného království.

               11

               Článek 21 uvedeného nařízení, nadepsaný „Rozhodnutí z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví“, zajišťuje provedení článků 27 a 28 této směrnice.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               12

               Paní M. G. je portugalskou státní příslušnicí. Dne 12. dubna 1998 vstoupila na území Spojeného království se svým manželem, rovněž portugalským státním příslušníkem. Od května 1998 do března 1999 byla G. zaměstnána. V průběhu posledně uvedeného měsíce přestala pracovat, protože se jí v červnu téhož roku narodilo první dítě. V letech 2001 a 2004 se G. a jejímu manželi narodily další dvě děti. Po dobu, kdy nepracovala, a až do odluky páru v prosinci 2006 byla G. finančně podporována manželem. Přes tuto odluku G. a její manžel zůstali manželi.

               13

               V dubnu roku 2008 byly děti G. svěřeny do pěstounské péče v návaznosti na zprávu personálu nemocnice, podle které zranění, která jedno z dětí utrpělo, nebyla způsobena nehodou. Dne 21. listopadu 2008 soudce v rodinných záležitostech došel k závěru, že G. je odpovědná za zranění způsobená jednomu ze svých dětí. G. byla shledána vinnou v jednom bodě obžaloby z týrání a ve třech bodech obžaloby z ublížení na zdraví osobě mladší 16 let a dne 27. srpna 2009 byla odsouzena k 21 měsícům odnětí svobody.

               14

               Po odsouzení G. byly děti svěřeny do péče jejímu manželovi. Když byla ve vězení, bylo G. přiznáno právo navštěvovat děti pod dohledem a na veřejnosti. V dubnu 2010 však místní orgány tyto návštěvy přerušily a v srpnu téhož roku požádaly o pozastavení tohoto práva. Dne 5. července 2011 soudce v rodinných záležitostech rozhodl o zachování dohledu, omezení návštěv ve formě nepřímých kontaktů, zakázal určité úkony a zároveň uvedl, že G. musí prokázat, že je schopna vést spořádaný život bez požívání omamných látek.

               15

               Dne 11. května 2010, během svého pobytu ve vězení, podala G. Secretary of State žádost o vydání povolení k trvalému pobytu ve Spojeném království. Dne 8. července 2010 Secretary of State tuto žádost zamítl a nařídil vyhoštění G. z důvodu veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti podle článku 21 nařízení z roku 2006 o přistěhovalectví (Evropský hospodářský prostor).

               16

               Dne 11. července 2010 si G. odpykala trest, zůstala však zadržena, jelikož bylo vydáno rozhodnutí Secretary of State o jejím vyhoštění. V tomto rozhodnutí měl Secretary of State zaprvé za to, že zvýšená ochrana před vyhoštěním stanovená v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 je založena na integraci občana do hostitelského členského státu a že k takové integraci nemůže docházet během jeho pobytu ve vězení. Zadruhé měl za to, že G. nemůže požívat ani prozatímní ochrany před vyhoštěním, jelikož neprokázala, že nabyla právo trvalého pobytu, a kromě toho každopádně existují naléhavé důvody týkající se veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti, které odůvodňují vyhoštění dotyčné osoby. Zatřetí Secretary of State konstatoval, že G. nemohla požívat ani základní ochrany před vyhoštěním.

               17

               G. podala odvolání k First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber). Tento soud dne 10. ledna 2011 odvolání vyhověl, když měl za to, že G. pobývala ve Spojeném království před rozhodnutím o vyhoštění po dobu delší deseti let a že Secretary of State neprokázal existenci závažných důvodů týkajících se veřejné bezpečnosti. First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) měl nicméně za to, že G. neprokázala nabytí práva trvalého pobytu ve smyslu směrnice 2004/38, jelikož nebylo prokázáno, že její manžel byl zaměstnán nebo jinak vykonával práva přiznaná Smlouvou o FEU.

               18

               Secretary of State podal proti rozhodnutí First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) odvolání k předkládajícímu soudu. Rozhodnutím oznámeným dne 13. srpna 2011 tento soud zrušil rozhodnutí First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) z důvodu, že je v rozporu s vnitrostátní judikaturou.

               19

               V rámci řízení zahájeného před předkládajícím soudem Secretary of State připustil, že G. nabyla právo trvalého pobytu ve smyslu směrnice 2004/38 v květnu 2003 a že toto právo poté neztratila. Stanoviska účastníků původního řízení se však liší, pokud jde o způsob výpočtu období deseti let uvedeného v čl. 28 odst. 2 písm. a) směrnice 2004/38 a pokud jde o posouzení naléhavých důvodů týkajících se veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti ve smyslu čl. 28 odst. 1 a 2 této směrnice v projednávané věci.

               20

               V průběhu řízení před First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) a předkládajícím soudem skončila v září 2011, po přestěhování manželů G. do Manchesteru (Spojené království), řízení zahájená v oblasti rodinného práva. G. byla nadále uvězněna až do března 2012.

               21

               Za těchto podmínek se Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Přerušuje doba odnětí svobody občana Unie navazující na jeho odsouzení za trestný čin dobu pobytu v hostitelském členském státě, která je nezbytná pro to, aby se na tuto osobu vztahovala nejvyšší úroveň ochrany před vyhoštěním podle čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38, nebo jinak brání tomu, aby osoba mohla požívat této úrovně ochrany?

                        2)

                        Znamená odkaz na ‚posledních deset let‘ v čl. 28 odst. 3 písm. a) [směrnice 2004/38], že pobyt musí být nepřetržitý, aby se na občana Unie mohla vztahovat nejvyšší úroveň ochrany před vyhoštěním?

                        3)

                        Vypočte se pro účely [uvedeného] čl. 28 odst. 3 písm. a) požadovaná doba deseti let, po kterou musí občan Unie pobývat v hostitelském členském státě,

                                 a)

                                 nazpět ode dne, kdy bylo vydáno rozhodnutí o vyhoštění, nebo

                                 b)

                                 od zahájení pobytu tohoto občana v hostitelském členském státě?

                        4)

                        V případě, že odpovědí na [třetí otázku písm. a)] je, že se doba deseti let počítá nazpět, je situace odlišná, pokud osoba dosáhla deseti let pobytu před takovým odnětím svobody?“

         K předběžným otázkám

         Ke druhé a třetí otázce

               22

               Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat na prvním místě, je, zda doba pobytu deseti let uvedená v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 musí být počítána nazpět ode dne, kdy bylo vydáno rozhodnutí o vyhoštění dotyčné osoby, nebo zda naopak musí být počítána od počátku pobytu této osoby, a dále zda tato doba musí být nepřetržitá.

               23

               K tomuto je třeba zaprvé připomenout, že Soudní dvůr již měl příležitost konstatovat, že i když je pravda, že body 23 a 24 odůvodnění směrnice 2004/38 hovoří o zvláštní ochraně osob, které jsou skutečně integrovány v hostitelském členském státě, zejména pokud se tam narodily a pobývaly tam po celý svůj život, nic to nemění na tom, že vzhledem ke znění čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38 je rozhodujícím kritériem to, zda občan Unie měl pobyt v tomto členském státě po dobu posledních deseti let před rozhodnutím o vyhoštění (rozsudek ze dne 23. listopadu 2010, Tsakouridis, C-145/09, Sb. rozh. s. I-11979, bod 31).

               24

               Z toho vyplývá, že na rozdíl od doby vyžadované pro nabytí trvalého pobytu, která začíná legálním pobytem dotyčné osoby v hostitelském členském státě, doba deseti let vyžadovaná pro poskytnutí zvýšené ochrany stanovené v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 musí být vypočítána nazpět ode dne, kdy bylo vydáno rozhodnutí o vyhoštění této osoby.

               25

               Zadruhé měl Soudní dvůr rovněž za to, že čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že za účelem určení, zda občan Unie měl pobyt v hostitelském členském státě po dobu posledních deseti let před rozhodnutím o vyhoštění, což je rozhodujícím kritériem pro přiznání zvýšené ochrany, kterou toto ustanovení stanoví, je v každém jednotlivém případě třeba vzít v úvahu všechny rozhodující aspekty, zejména dobu trvání každé z nepřítomností dotyčné osoby v hostitelském členském státě, celkovou dobu a frekvenci těchto nepřítomností, jakož i důvody, které měla dotyčná osoba k opuštění tohoto členského státu a které mohou prokázat, zda tyto nepřítomnosti znamenají přesunutí centra osobních, rodinných nebo profesních zájmů dotyčné osoby do jiného státu (výše uvedený rozsudek Tsakouridis, bod 38).

               26

               Tyto úvahy směřovaly k odpovědi na otázku, do jaké míry brání nepřítomnost na území hostitelského členského státu během doby uvedené v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 tomu, aby se na uvedenou osobu vztahovala zvýšená ochrana stanovená v tomto ustanovení, a vycházely z předchozího zjištění, že totéž ustanovení neříká nic o tom, jaké okolnosti mohou vést k přerušení desetiletého pobytu pro účely získání nároku na uvedenou ochranu (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Tsakouridis, body 22 a 29).

               27

               Vzhledem k tomu, že rozhodující kritérium pro poskytnutí zvýšené ochrany stanovené v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 spočívá ve skutečnosti, že dotčená osoba pobývala v hostitelském členském státě po dobu deseti let před vydáním rozhodnutí o vyhoštění a že nepřítomnosti na území tohoto státu mohou ovlivnit poskytnutí této ochrany, je třeba mít za to, že doba pobytu uvedená v tomto ustanovení musí být v zásadě nepřetržitá.

               28

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět, že čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že doba deseti let uvedená v tomto ustanovení musí být v zásadě nepřetržitá a počítá se nazpět ode dne, kdy bylo vydáno rozhodnutí o vyhoštění dotyčné osoby.

         K první a čtvrté otázce

               29

               Podstatou první a čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 vykládán v tom smyslu, že doba, kdy byla dotyčná osoba ve výkonu trestu odnětí svobody, může přerušit nepřetržitost pobytu ve smyslu tohoto ustanovení, a v důsledku toho mít vliv na poskytnutí zvýšené ochrany, kterou stanoví, včetně případu, kdy tato osoba pobývala v hostitelském členském státě po dobu deseti let před výkonem trestu odnětí svobody.

               30

               V tomto ohledu je třeba uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že režim ochrany před vyhoštěním zavedený směrnicí 2004/38 je založen na stupni integrace dotčených osob v hostitelském členském státě, takže by s rostoucím stupněm integrace občanů Unie a jejich rodinných příslušníků v hostitelském členském státě měla růst i úroveň jejich ochrany před vyhoštěním, vzhledem k tomu, že toto vyhoštění může vážně ohrozit osoby, jež se poté, co využily práv a svobod přiznaných jim Smlouvou o FEU, skutečně integrovaly do hostitelského členského státu (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Tsakouridis, body 24 a 25).

               31

               Soudní dvůr již měl příležitost při výkladu čl. 16 odst. 2 směrnice 2004/38 potvrdit, že uložení nepodmíněného trestu odnětí svobody vnitrostátním soudem může prokázat, že dotyčná osoba nerespektovala hodnoty, které společnost hostitelského členského státu vyjádřila v trestním právu, takže zohlednění doby odnětí svobody pro účely nabytí práva trvalého pobytu rodinnými příslušníky občana Unie, kteří nemají státní příslušnost členského státu, ve smyslu čl. 16 odst. 2 směrnice 2004/38, by se zjevně příčilo cíli, který tato směrnice zavedením tohoto práva pobytu sleduje (rozsudek ze dne 16. ledna 2014, Onuekwere, C‑378/12, bod 26).

               32

               Jelikož na stupni integrace dotyčných osob je založeno jak právo trvalého pobytu, tak i ochrana před vyhoštěním stanovené směrnicí 2004/38, musí se důvody pro nezohlednění dob odnětí svobody pro účely nabytí práva trvalého pobytu nebo důvody k tomu, že tyto doby přerušují nepřetržitost pobytu pro účely tohoto nabytí, uplatnit i v rámci výkladu čl. 28 odst. 3 písm. a) této směrnice.

               33

               Z toho vyplývá, že doby odnětí svobody nemohou být zohledněny pro účely poskytnutí zvýšené ochrany stanovené v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 a že tyto doby v zásadě přerušují nepřetržitost pobytu ve smyslu tohoto ustanovení.

               34

               Co se týče nepřetržitosti pobytu, v bodě 28 tohoto rozsudku bylo připomenuto, že doba pobytu deseti let vyžadovaná pro poskytnutí zvýšené ochrany stanovené v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 musí být v zásadě nepřetržitá.

               35

               Pokud jde o otázku, do jaké míry brání přerušení pobytu během posledních deseti let před rozhodnutím o vyhoštění dotyčné osoby tomu, aby se na uvedenou osobu vztahovala zvýšená ochrana, je třeba posoudit celkově situaci dotyčné osoby pokaždé v konkrétním okamžiku, kdy vyvstává otázka vyhoštění (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Tsakouridis, bod 32).

               36

               Jelikož doby odnětí svobody v zásadě přerušují nepřetržitost pobytu ve smyslu čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38, mohou spolu s ostatními okolnostmi, které představují veškeré relevantní aspekty v každém konkrétním případě, být zohledněny vnitrostátními orgány, které jsou pověřeny uplatňováním čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38, při celkovém posuzování vyžadovaném pro určení, zda byly předtím vytvořené integrační vazby na hostitelský členský stát přerušeny, takže zvýšená ochrana podle uvedeného ustanovení bude či nebude přiznána (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Tsakouridis, bod 34).

               37

               Co se konečně týče vlivu okolnosti, že dotyčná osoba pobývala v hostitelském členském státě po dobu deseti let před odnětím svobody, je třeba připomenout, že i když, jak bylo připomenuto v bodech 24 a 25 tohoto rozsudku, musí být doba pobytu deseti let vyžadovaná pro poskytnutí zvýšené ochrany stanovené v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 počítána nazpět ode dne, kdy bylo vydáno rozhodnutí o vyhoštění této osoby, přičemž výpočet provedený podle tohoto ustanovení je odlišný od toho, který byl proveden pro účely poskytnutí práva trvalého pobytu, taková okolnost může být vzata v úvahu při celkovém posouzení zmíněném v předcházejícím bodě.

               38

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první a čtvrtou otázku odpovědět, že čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že doba, kdy byla dotyčná osoba ve výkonu trestu odnětí svobody, může v zásadě přerušit nepřetržitost pobytu ve smyslu uvedeného ustanovení, a mít vliv na poskytnutí zvýšené ochrany, kterou stanoví, včetně případů, kdy tato osoba pobývala v hostitelském členském státě po dobu deseti let před výkonem trestu odnětí svobody. Tato okolnost však může být vzata v úvahu při celkovém posuzování, které se vyžaduje pro určení, zda byly předtím vytvořené integrační vazby na hostitelský členský stát přerušeny či nikoliv.

         K nákladům řízení

               39

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 28 odst. 3 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, musí být vykládán v tom smyslu, že doba deseti let uvedená v tomto ustanovení musí být v zásadě nepřetržitá a počítá se nazpět ode dne, kdy bylo vydáno rozhodnutí o vyhoštění dotyčné osoby.

                           2)

                           Článek 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že doba, kdy byla dotyčná osoba ve výkonu trestu odnětí svobody, může v zásadě přerušit nepřetržitost pobytu ve smyslu uvedeného ustanovení, a mít vliv na poskytnutí zvýšené ochrany, kterou stanoví, včetně případů, kdy tato osoba pobývala v hostitelském členském státě po dobu deseti let před výkonem trestu odnětí svobody. Tato okolnost však může být vzata v úvahu při celkovém posuzování, které se vyžaduje pro určení, zda byly předtím vytvořené integrační vazby na hostitelský členský stát přerušeny či nikoliv.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 25. září 2014. # CEWE Stiftung & Co. KgaA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-484/12.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. února 1971. # Sirena S.r.l. proti Eda S.r.l. a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale civile e penale di Milano - Itálie. # Věc 40-70.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 22. prosince 2008. # Komise Evropských společenství proti Finské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2004/35/ES - Odpovědnost za životní prostředí - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-328/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 22. prosince 2008 – Komise v. Finsko
      (Věc C‑328/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2004/35/ES – Odpovědnost za životní prostředí – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Členské státy – Povinnosti – Provedení směrnic – Nezpochybňované nesplnění povinnosti (Článek 226 ES) (viz body 9–10)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí ustanovení nezbytných k dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady
                  2004/35/ES ze dne 21. dubna 2004 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním
                  prostředí (Úř. věst. L 143, s. 56; Zvl. vyd. 15/08, s. 357) ve stanovené lhůtě

            Výrok

                  1)

                  	Finská republika tím, že nepřijala právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu
                     a Rady 2004/35/ES ze dne 21. dubna 2004 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním
                     prostředí nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

                  2)

                  	Finské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 28. dubna 1971. # Alfons Lütticke GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Věc 4-69.