title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 1. února 2005. # Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství HOOLIGAN - Starší slovní ochranné známky OLLY GAN - Skutkové a právní poznatky, které nebyly předloženy OHIM - Přípustnost - Nebezpečí záměny. # Věc T-57/03.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      1. února 2005 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství HOOLIGAN – Starší slovní ochranné známky OLLY GAN – Skutkové a právní poznatky, které nebyly předloženy OHIM – Přípustnost – Nebezpečí záměny“
      Ve věci T‑57/03,
      Société provençale d’achat a de gestion (SPAG) SA, se sídlem v Marseille (Francie), zastoupená K. Manhaevem, advokátem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému U. Pflegharem a G. Schneiderem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      přičemž dalšími účastníky řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícími jako vedlejší účastníci před Soudem, jsou
      Frank Dann a Andreas Backer, s bydlištěm ve Frankfurtu nad Mohanem (Německo), zastoupení P. Baronikiansem, advokátem,

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 5. prosince 2002 (věc R 1072/2000‑2),
         týkajícímu se námitkového řízení ohledně ochranných známek HOOLIGAN a OLLY GAN,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚEVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),

      ve složení J. Pirrung, předseda, N. J. Forwood a S. Papasavvas, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 20. února 2003,
      s přihlédnutím k žalobní odpovědi OHIM došlé kanceláři Soudu dne 12. září 2003,
      s přihlédnutím k žalobní odpovědi vedlejších účastníků došlé kanceláři Soudu dne 12. září 2003,
      po jednání konaném dne 28. září 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 1. dubna 1996 Frank Dann a Andreas Backer (dále jen „vedlejší účastnící“) podali u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu
         (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství podle nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince
         1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2       Ochrannou známkou, o jejíž zápis bylo žádáno, je slovní označení HOOLIGAN.
      3       Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, náležejí do třídy 25 podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků
         a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „oděvy
         a pokrývky hlavy“.

      4       Dne 31. srpna 1998 byla tato přihláška zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 65/98.

      5       Dne 30. listopadu 1998 podala Société provençale d’achat et de gestion (SPAG) SA (dále jen „žalobkyně“) proti přihlašované
         ochranné známce námitky na základě čl. 42 nařízení č. 40/94 pro všechny výrobky, kterých se přihlašovaná ochranná známka týká,
         opírajíc se o dvě starší ochranné známky, jejichž je majitelkou, a sice:

      –       mezinárodní slovní ochrannou známku OLLY GAN č. 575552, s účinkem zejména v Německu, ve Španělsku, Itálii a Portugalsku, týkající
         se zejména oděvů, které náležejí do třídy 25;

      –       slovní francouzské ochranné známky OLLY GAN č. 1655245, týkající se zejména oděvů, které náležejí do třídy 25.
      6       Dne 26. května 1999 požádali vedlejší účastníci žalobkyni o doklad o řádném užívání starších ochranných známek, kterých se
         dovolává.

      7       Rozhodnutím ze dne 15. září 2000 námitkové oddělení OHIM vyhovělo námitkám s odůvodněním, že ve Francii a v Portugalsku existuje
         nebezpečí záměny z důvodu totožnosti výrobků, kterých se týkají kolidující ochranné známky, a fonetické podobnosti mezi dotčenými
         slovními označeními, která má za důsledek též pojmovou podobnost.

      8       Dne 9. listopadu 2000 podali vedlejší účastníci u OHIM odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení.
      9       Rozhodnutím ze dne 5. prosince 2002 (věc R 1072/2000‑2, dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát OHIM zrušil rozhodnutí
         námitkového oddělení.

      10     Odvolací senát měl v podstatě za to, že průměrný francouzský nebo portugalský spotřebitel zná běžný význam anglického slova
         „hooligan“ a jeho pravopis a vyslovuje kolidující ochranné známky odlišně. Odvolací senát proto došel k závěru, že neexistuje
         vzhledová, fonetická nebo pojmová podobnost mezi kolidujícími označeními, a že tedy neexistuje žádné nebezpečí záměny mezi
         kolidujícími ochrannými známkami.

       Návrhy účastníků řízení
      11     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      12     OHIM a vedlejší účastníci navrhují, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       K přípustnosti skutkových a právních poznatků předložených Soudu
       Argumenty účastníků řízení
      13     Úvodem OHIM uplatňuje, že Soudu nepřísluší v rámci přezkumu legality napadeného rozhodnutí znovu zkoumat skutkové okolnosti
         ve světle důkazů předložených poprvé až před ním. Stejně tak, jelikož žalobkyně nezpochybnila před odvolacím senátem totožnost
         dotčených výrobků, užívání ochranných známek, relevanci pouze francouzského a portugalského území, jakož i absenci vzhledové
         podobnosti mezi kolidujícími označeními a poprvé až před Soudem uplatnila vysokou rozlišovací způsobilost dotčených starších
         ochranných známek, nemůže se Soud zabývat těmito otázkami, aniž by byl změněn předmět řízení v rozporu s čl. 135 odst. 4 jednacího
         řádu Soudu.

      14     Žalobkyně má za to, že argument týkající se pojmového významu ochranné známky OLLY GAN byl již předložen před OHIM. Ponechává
         Soudu, aby rozhodl o přípustnosti nově mu předložených důkazů, ale požaduje, aby se zacházelo stejně s důkazy nově předloženými
         vedlejšími účastníky.

       Závěry Soudu
      15     Článek 63 nařízení č. 40/94 stanoví:
      „1. Proti rozhodnutí odvolacího senátu o odvolání lze podat žalobu k Soudnímu dvoru.
      2. Žalobu lze podat pro nepříslušnost, podstatné porušení procesních ustanovení, porušení Smlouvy, tohoto nařízení nebo prováděcích
         předpisů nebo zneužití pravomoci.

      3. Soudní dvůr má pravomoc napadené rozhodnutí zrušit nebo je změnit.
      4. Žalobu může podat každý účastník řízení před odvolacím senátem, pokud rozhodnutí nevyhovělo jeho požadavkům.
      [...]“
      16     Článek 74 nařízení č. 40/94 stanoví:
      „1. V průběhu řízení zkoumá úřad skutečnosti z moci úřední; v řízení týkajícím se relativních důvodů pro zamítnutí se však
         úřad při zkoumání omezí na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky.

      2. Úřad nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili.“
      17     Je třeba připomenout, že žaloba předložená Soudu podle čl. 63 odst. 2 nařízení č. 40/94 se vztahuje ke kontrole legality rozhodnutí
         odvolacích senátů [viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 12. prosince 2002 eCopy v. OHIM (ECOPY), T‑247/01, Recueil, s. II‑5301,
         bod 46, a ze dne 22. října 2003, Éditions Albert René v. OHIM – Trucco (Starix), T‑311/01, Recueil, s. II‑4625, bod 70, a v nich
         uvedená judikatura]. V rámci nařízení č. 40/94, podle jeho článku 74, se tato kontrola musí provést s ohledem na skutkový
         a právní rámec řízení, jak byl předložen odvolacímu senátu [viz obdobně rozsudek Soudu ze dne 5. března 2003, Unilever v. OHIM
         (Vejčitá tableta), T‑194/01, Recueil, s. II‑383, bod 16].

      18     Je třeba rovněž připomenout, že z funkční kontinuity mezi jednotlivými orgány OHIM vyplývá, že v rozsahu působnosti článku
         74 nařízení č. 40/94 je odvolací senát povinen založit své rozhodnutí s uvážením všech skutkových a právních poznatků, které
         jsou uvedeny v rozhodnutí u něho napadeném, a s ohledem na ty poznatky, které byly předloženy účastníkem nebo účastníky buď
         v řízení před oddělením, které rozhodovalo v prvním stupni, nebo, avšak s výhradou odstavce 2 tohoto ustanovení, v odvolacím
         řízení. Konkrétně v zásadě není rozsah přezkumu, který je povinen provést odvolací senát vzhledem k rozhodnutí u něho napadenému,
         určen výhradně důvody uvedenými účastníkem nebo účastníky v řízení před ním [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 23. září
         2003, Henkel v. OHIM – LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, Recueil, s. II‑3253, body 29 a 32].

      19     Co se týče skutkového rámce, z čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94 vyplývá, že je věcí účastníků řízení, aby doložili včas před
         OHIM skutkové poznatky, kterých se zamýšlejí dovolávat. Z toho vyplývá, že OHIM nelze vytknout nezákonnost, co se týče skutkových
         poznatků, které mu nebyly předloženy.

      20     Skutkové poznatky uplatňované před Soudem, které předtím nebyly předloženy některému orgánu OHIM, tedy nelze přijmout [viz
         v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 5. března 2003, Alcon v. OHIM – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Recueil, s. II‑411,
         body 61 a 62, potvrzený v řízení o opravném prostředku usnesením Soudního dvora ze dne 5. října 2004, Alcon v. OHIM, C‑192/03 P,
         Sb. rozh. s. I‑8993; rozsudky Soudu ze dne 6. března 2003, DaimlerChrysler v. OHIM (Maska chladiče), T‑128/01, Recueil, s. II‑701,
         bod 18; ze dne 3. července 2003, Alejandro v. OHIM – Anheuser‑Busch (BUDMEN), T‑129/01, Recueil, s. II‑2251, bod 67; ze dne
         4. listopadu 2003, Díaz v. OHIM – Granjas Castelló (CASTILLO), T‑85/02, Recueil, s. II‑4835, bod 46, a ze dne 13. července
         2004, Samar v. OHIM – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Sb. rozh. s. II‑2939, bod 13].

      21     Co se týče právního rámce, je třeba poznamenat, že v řízení týkajícím se relativních důvodů pro zamítnutí je OHIM podle znění
         čl. 74 odst. 1 in fine při zkoumání skutečností omezen na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky. Tak musí odvolací senát, když rozhoduje
         o odvolání proti rozhodnutí ukončujícím námitkové řízení, založit své rozhodnutí pouze na relativních důvodech pro zamítnutí,
         kterých se dovolával dotyčný účastník nebo na souvisejících skutečnostech a důkazech předložených účastníky [viz rozsudek
         Soudu ze dne 22. června 2004, Ruiz‑Picasso a další v. OHIM – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Sb. rozh. s. II-1739, bod 28,
         a v něm uvedená judikatura]. Kritéria použití relativního důvodu pro zamítnutí nebo ostatních ustanovení uplatňovaných na
         podporu návrhů podaných účastníky jsou přirozeně součástí právních poznatků předložených OHIM k přezkumu. V tomto ohledu je
         třeba upřesnit, že OHIM může být povinen rozhodnout právní otázku, i když nebyla předložena účastníky, pokud je zodpovězení
         této otázky nezbytné pro zajištění správné aplikace nařízení č. 40/94 s ohledem na skutečnosti, důvody a návrhy předložené
         účastníky. Součástí právních poznatků předložených odvolacímu senátu je tedy rovněž právní otázka, která musí být nezbytně
         přezkoumána pro posouzení důvodů, kterých se účastníci dovolávají, a pro vyhovění nebo zamítnutí návrhů, i když se účastníci
         k této otázce nevyjádřili a i když se OHIM zdržel rozhodnutí o tomto aspektu. Právě tak pokud se OHIM dopustil nesprávného
         zacházení s návrhy účastníků, jako například porušení zásady kontradiktornosti, je toto nesprávné zacházení rovněž součástí
         právního rámce věci.

      22     Z toho vyplývá, že právní poznatky uplatňované před Soudem, aniž by předtím byly předloženy před orgány OHIM, nemohou ovlivnit
         legalitu rozhodnutí odvolacího senátu, které se týká použití relativního důvodu pro zamítnutí, vztahují‑li se k právní otázce,
         která nebyla nezbytná pro zajištění správné aplikace nařízení č. 40/94 s ohledem na skutečnosti, důvody a návrhy předložené
         účastníky, neboť nepatří do právního rámce řízení, jak byl předložen odvolacímu senátu. Jsou tedy nepřípustné. Oproti tomu,
         pokud musí být dodrženo právní pravidlo nebo rozhodnuta nějaká právní otázka, aby mohla být zajištěna správná aplikace nařízení
         č. 40/94 s ohledem na skutečnosti, důvody a návrhy předložené účastníky, lze se právního poznatku týkajícího se této otázky
         dovolávat poprvé až před Soudem.

      23     Je konečně namístě upřesnit, že stejná pravidla přípustnosti, pokud jde o skutkové poznatky, platí rovněž pro OHIM a vedlejší
         účastníky vystupující před Soudem podle článku 134 jednacího řádu [pokud jde o důkazy předložené vedlejším účastníkem viz
         rozsudek Soudu ze dne 18. února 2004, Koubi v. OHIM – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03, Recueil, s. II‑719, bod 52]. Pokud jde
         o právní poznatky, platí pro vedlejší účastníky stejná pravidla přípustnosti jako pro žalobce. Zásada rovnosti zbraní totiž
         vyžaduje, aby žalobci a vedlejší účastníci měli před Soudem k dispozici stejné prostředky.

      24     V projednávaném případě lze uvést, že žalobkyně nepředložila před odvolacím senátem žádná vyjádření. OHIM trvá na tom, že
         Soud již nemůže zkoumat otázky, které nebyly předloženy odvolacímu senátu a které se týkají totožnosti dotčených výrobků,
         území, pro které bylo doloženo řádné užívání starších ochranných známek, relevance území použitých k analýze a absence vzhledové
         podobnosti mezi kolidujícími označeními. Z důvodů uvedených v bodě 18 výše musí být tento argument odmítnut.

      25     Je totiž třeba shledat, že tyto otázky byly částí skutkového a právního rámce před odvolacím senátem. Všemi těmito otázkami
         se zabývalo námitkové oddělení ve svém rozhodnutí, v odpovědi na argumenty účastníků nebo z vlastního podnětu, neboť bylo
         jeho povinností tyto otázky zodpovědět, aby mohlo rozhodnout o námitkách. Odvolací senát tedy nezbytně odůvodnil nebo měl
         odůvodnit své rozhodnutí s ohledem na všechny okolnosti skutkového a právního stavu, které vedly k rozhodnutí u něho napadenému.
         Tyto otázky tedy mohou být věcně projednány před Soudem.

      26     Oproti tomu, pokud jde o vysokou rozlišovací způsobilost starších ochranných známek, jednak jim vnitřní a jednak způsobenou
         jejich proslulostí, které se dovolává žalobkyně, je s přihlédnutím ke spisu v  řízení před OHIM nutno konstatovat, že žalobkyně
         nikdy neuplatnila tuto vysokou rozlišovací způsobilost před OHIM ani před námitkovým oddělením, a tím spíše ani před odvolacím
         senátem, před kterým nebyla přítomna.

      27     V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že rozlišovací způsobilost starší ochranné známky, a především její dobré jméno, musí
         být vzaty v úvahu při posuzování nebezpečí záměny (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil,
         s. I‑5507, bod 24 a výrok rozsudku). V tomto rozsudku Soudní dvůr poskytl přesný výklad čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice Rady
         89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989,
         L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), jehož znění je velmi podobné znění čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Mimoto sedmý
         bod odůvodnění nařízení č. 40/94 uvádí, že posouzení nebezpečí záměny závisí zejména na tom, „jak je ochranná známka známá
         na trhu“.

      28     Nicméně na rozdíl od této směrnice zákonodárce upravil v nařízení č. 40/94 pravidla pro činnost správní jednotky odpovědné
         za ochranné známky, jakož i práva a povinnosti osob vystupujících před touto správní jednotkou. Tak je podle čl. 74 odst.
         1 in fine tohoto nařízení přezkum v oblasti relevantních důvodů pro zamítnutí omezen na skutečnosti, důvody a návrhy předložené účastníky.
         Podle čl. 74 odst. 2 téhož nařízení OHIM nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které
         včas nepředložili. Jestliže uvedení vysoké rozlišovací způsobilosti představuje žalobní důvod částečně skutkový a částečně
         právní, je nutno provést rozlišení podle toho, zda je OHIM schopen rozhodnout o návrzích účastníků s přihlédnutím k dokumentům,
         které předložili, nebo nikoliv.

      29     Zaprvé, co se týče rozlišovací způsobilosti vyplývající z proslulosti starších ochranných známek, je třeba uvést, že této
         způsobilosti se žalobkyně dovolává výhradně v rámci posouzení nebezpečí záměny na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94.

      30     S ohledem na článek 74 nařízení č. 40/94 přísluší OHIM zkoumat všechny žalobní důvody týkající se rozlišovací způsobilosti
         ochranné známky z důvodu jejího dobrého jména. Oproti tomu, pokud se žádný účastník nedovolával ani dobrého jména starších
         ochranných známek, ani důkazů předložených na podporu tohoto dobrého jména, nelze OHIM vytýkat, že z úřední moci o tomto aspektu
         nerozhodl. Jelikož je totiž dobré jméno ochranné známky založeno a priori čistě na domněnkách, je úkolem účastníků řízení dostatečně upřesnit svůj návrh, aby umožnili OHIM plně rozhodnout o jejich
         požadavcích. Kromě toho spočívá posouzení dobrého jména v zásadě na skutkových poznatcích, jejichž předložení je úkolem účastníků
         řízení. Jestliže se účastník, který podal námitky, chce dovolávat skutečnosti, že je jeho ochranná známka dobře známá, musí
         uvést skutkové poznatky a, pokud je to namístě, předložit důkazy umožňující OHIM ověřit pravdivost takového tvrzení [rozsudek
         Soudu ze dne 22. června 2004 „Drie Mollen sinds 1818“ v. OHIM – Nabeiro Silveira (Galáxia), T‑66/03, Sb. rozh. s. II‑1765,
         bod 32].

      31     Je tedy namístě mít za to, že OHIM nebyl povinen zkoumat dobré jméno dotčených starších ochranných známek. Toto dobré jméno
         totiž nebylo součástí námitek, které mu byly předloženy. Žalobní důvod žalobkyně týkající se dobrého jména jejích starších
         ochranných známek a související dokumenty tedy musí být odmítnuty jako nepřípustné.

      32     Zadruhé, co se týče vnitřní rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky, je třeba naopak konstatovat, že OHIM byl povinen
         zkoumat tento poznatek v důsledku námitek, případně i z úřední moci. Na rozdíl od dobrého jména totiž posouzení vnitřní rozlišovací
         způsobilosti nepředpokládá žádný skutkový poznatek, jehož uvedení by bylo úkolem účastníků řízení. Navíc toto posouzení není
         podmíněno tím, aby účastníci předložili žalobní důvody nebo argumenty směřující k prokázání této vnitřní rozlišovací způsobilosti,
         neboť sám OHIM je schopen zjistit a posoudit její existenci s přihlédnutím ke starší ochranné známce, na které jsou založeny
         námitky.

      33     Z toho v projednávaném případě vyplývá, že vnitřní rozlišovací způsobilost starších ochranných známek žalobkyně byla při analýze
         nebezpečí záměny součástí právních poznatků nezbytných pro zajištění správné aplikace nařízení č. 40/94 s ohledem na skutečnosti,
         důvody a návrhy přednesené žalobkyní před OHIM. V důsledku toho musí být s ní související argument žalobkyně věcně přezkoumán.

      34     Konečně, pokud jde o skutkové poznatky předložené poprvé až Soudu, neoznačil OHIM žádné přílohy žaloby, které by se týkaly
         jiného aspektu než aspektu dobrého jména starších ochranných známek, jehož zohlednění bylo již odmítnuto výše. Nicméně ze
         spisu vyplývá, že přílohy A 7 a A 8, které se snaží prokázat, že evokace pojmu chuligán staršími ochrannými známkami OLLY
         GAN již byla zaznamenána, se věnují především prokázání nesprávnosti posouzení odvolacího senátu, podle kterého jsou dotčené
         ochranné známky pojmově rozdílné. I když tyto přílohy potvrzují kritiku skutkových a právních poznatků obsažených v napadeném
         rozhodnutí, nebyly předloženy OHIM. Tyto přílohy tedy nejsou součástí skutkového rámce předloženého odvolacímu senátu, a jsou
         tedy nepřípustné.

      35     Stejně tak je třeba odmítnout nový skutkový poznatek předložený vedlejšími účastníky, a sice výsledek hledání na internetové
         stránce Google, neboť tento poznatek nebyl předložen během správního řízení před OHIM. Je třeba rovněž odmítnout tvrzení vedlejších
         účastníků, že přihlašovaná ochranná známka požívá vysoké rozlišovací způsobilosti z důvodu svého intenzivního užívání, neboť
         tento argument nebyl předložen před OHIM.

       K věci samé
       Argumenty účastníků řízení
      36     Podle žalobkyně je nepochybné, že výrobky, na které se vztahují kolidující ochranné známky, jsou totožné.
      37     Žalobkyně má za to, že kolidující označení vykazují určitou vzhledovou podobnost, protože obě obsahují písmena „ol“ a končí
         slabikou „gan“.

      38     Uplatňuje, že tato označení jsou foneticky totožná nebo velmi podobná. Popírá relevanci výslovností podle francouzského a španělského
         slovníku, které uvádí odvolací senát, jednak proto, že francouzské slovo zní „houligan“, a jednak proto, že akademická povaha
         těchto výslovností se nehodí pro běžné až hovorové slovo. Relevantní veřejnost, a sice průměrní spotřebitelé, zejména francouzští,
         španělští a portugalští, nemluví z dostatečně velké části anglicky. V důsledku toho není samozřejmé, že umí správně vyslovit
         a napsat slovo „hooligan“. Navíc ti z těchto spotřebitelů, kteří mluví anglicky, mluví s výrazným latinským přízvukem, který
         stírá rozdíly mezi výslovností kolidujících slovních označení, pokud jde o dyšné „h“, dvojité „o“ nebo pomlku mezi slovy „Olly“
         a „Gan“. Obě kolidující označení se tedy vyslovují velmi podobně.

      39     Žalobkyně tvrdí, že kolidující označení jsou pojmově totožná nebo velmi podobná. Vzhledem ke své fonetické podobnosti tato
         označení nezbytně evokují stejný pojem chuligána.

      40     Má za to, v souladu s judikaturou a normativními předpisy, že nebezpečí záměny je tím vyšší, čím je vnitřní rozlišovací způsobilost
         starší ochranné známky vyšší. Dotčené starší ochranné známky přitom mají vysokou vnitřní rozlišovací způsobilost.

      41     S ohledem na skutečnost, že průměrný spotřebitel má pouze zřídka příležitost přímo srovnat kolidující ochranné známky, je
         nebezpečí záměny prokázáno [rozsudek Soudu ze dne 15. ledna 2003, Mystery Drinks v. OHIM – Karlsberg Brauerei (MYSTERY), T‑99/01,
         Recueil, s. II‑43].

      42     OHIM k argumentu, že kolidující označení jsou si vzhledově podobná, vzhledem k vznesené námitce nepřípustnosti pro jistotu
         podotýká, že tato označení jsou rozdílná, pouze s výjimkou částí „ol“ a „gan“.

      43     Vedlejší účastníci tvrdí, že mezi dotčenými označeními není vzhledová podobnost. Přihlašovaná ochranná známka je složena z jednoho
         slova a obsahuje jako dominantní prvek dvojité „o“, zatímco starší ochranné známky jsou složeny ze dvou slov a obsahují jako
         dominantní prvek „oll“.

      44     OHIM tvrdí, že kolidující označení jsou foneticky rozdílná. Anglické slovo „hooligan“ je srozumitelné v celém Společenství
         a především ve Francii, zemi, kde se stalo součástí jazyka hlavně kvůli používání v oblasti fotbalu. Toto slovo se vyznačuje
         anglickou výslovností, nebo alespoň výslovností málo odlišnou. Mezi kolidujícími označeními existují tedy jasné sluchové rozdíly,
         zejména pokud jde o výslovnost první slabiky a pomlky mezi oběma slovy, ze kterých se skládají starší ochranné známky.

      45     Vedlejší účastníci mají za to, že neexistuje ani fonetická podobnost. Slovo „hooligan“ je ve Francii, jakož i ve Španělsku
         známé a běžné, i když se píše mírně odlišně, a vyslovuje se správně anglicky. Výrazy „hooligan“ a „Olly Gan“ se tedy skládají
         z rozdílných sledů samohlásek, a sice [u‑i‑ä] respektive [o‑i‑a], a hlavní přízvuk je umístěn na rozdílném místě, a sice na
         první slabice v prvním případě a na druhém slovu ve druhém případě. Navíc pomlka mezi oběma slovy, ze kterých se skládají
         starší ochranné známky, představuje dostatečný fonetický rozdíl.

      46     Podle OHIM je vzhledem k tomu, že starší ochranné známky nemají žádný význam, vyloučena jakákoliv pojmová podobnost mezi kolidujícími
         označeními. Kvůli znalosti slova „hooligan“ nebo „houligan“ a vzhledovým a fonetickým rozdílům mezi dotčenými ochrannými známkami
         totiž relevantní veřejnost nemůže zaměnit slovo „hooligan“ s výrazy „Olly Gan“ [rozsudek Soudu ze dne 14. října 2003, Phillips‑Van
         Heusen v. OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Recueil, s. II‑4335].

      47     Podle vedlejších účastníků neexistuje pojmová podobnost mezi dotčenými ochrannými známkami. OLLY GAN je vnímáno jako mužské
         jméno a příjmení a je, podle praxe běžné v oblasti módy, chápáno jako jméno určitého „designera“, což vylučuje další asociace.
         Slovo „hooligan“ je naopak ve francouzských, italských, portugalských a španělských textech široce užíváno. Jakákoliv záměna
         pojmů je tedy vyloučena.

      48     OHIM tvrdí, že jelikož je namístě vzít v úvahu pouze průměrnou rozlišovací způsobilost starších ochranných známek, rozdíly
         mezi kolidujícími označeními vylučují jakékoliv nebezpečí záměny (rozsudek MYSTERY, uvedený výše v bodě 41).

      49     Vedlejší účastníci popírají skutečnost, že starší ochranné známky jsou obzvláště známé.
       Závěry Soudu
      50     Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka
         nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo
         služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná
         známka chráněna.

      51     Podle ustálené judikatury musí být nebezpečí záměny, pokud jde o obchodní původ výrobků nebo služeb, posuzováno celkově podle
         toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení a výrobky nebo služby, s ohledem na  všechny okolnosti projednávaného
         případu, zejména na vzájemnou závislost mezi podobností označení a podobností jimi označovaných výrobků nebo služeb [viz rozsudek
         Soudu ze dne 9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil,
         s. II‑2821, body 29 až 33, a v nich uvedená judikatura].

      52     Co se týče vymezení relevantní veřejnosti v projednávaném případě, všichni účastníci se shodují na tom, že ji tvoří alespoň
         průměrní francouzští a portugalští spotřebitelé.

      53     Dále je třeba shledat, že totožnost výrobků, na které se vztahují dotčené ochranné známky, není před Soudem zpochybňována.

      54     Co se týče podobnosti kolidujících označení, z judikatury vyplývá, že celkové posouzení nebezpečí záměny, pokud jde o vzhledovou,
         sluchovou nebo pojmovou podobnost dotčených označení, musí vycházet z celkového dojmu, který vyvolávají, s ohledem zejména
         na jejich rozlišující a převládající prvky (rozsudky Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C‑251/95, Recueil, s.
         I‑6191, bod 23, a ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 25). Při určování stupně
         jejich vzhledové, sluchové a pojmové podobnosti je rovněž namístě popřípadě posoudit význam, který je třeba přičítat jejich
         jednotlivým prvkům, s přihlédnutím ke kategorii dotčených výrobků nebo služeb a podmínkám, za jakých jsou uváděny na trh (výše
         uvedený rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 27).

      55     V projednávaném případě, pokud jde nejprve o vzhledovou podobnost kolidujících označení, potvrdil odvolací senát posouzení
         námitkového oddělení, že tato označení jsou vzhledově odlišná (bod 20 napadeného rozhodnutí). Žalobkyně pouze uvádí, že kolidující
         označení mají společná písmena „ol“ a poslední slabiku „gan“.

      56     Je třeba podotknout, že vzhledová podobnost se omezuje na společné prvky uvedené žalobkyní. Oproti tomu se kolidující označení
         vyznačují značnými vzhledovými rozdíly. Starší ochranné známky se skládají ze dvou slov, začínají na „o“ a obsahují dvojité
         „l“ a jedno „y“. Přihlašovaná ochranná známka se skládá z jediného slova, začíná na „h“ a obsahuje dvojité „o“ a jedno „i“.
         Je tedy nutné dojít k závěru, že odvolací senát měl správně za to, že kolidující označení jsou vzhledově odlišná.

      57     Dále, pokud jde o fonetickou podobnost kolidujících označení, odvolací senát měl za to, že jejich výslovnost je podle španělských
         a francouzských slovníků rozdílná. Během jednání OHIM uvedl, že odvolací senáty mají „interní“ znalost výslovnosti v jednotlivých
         jazycích vzhledem k různým národnostem svých členů. Odvolací senát měl rovněž za to, že jelikož průměrní francouzští a portugalští
         spotřebitelé znají v souvislosti s fotbalem význam slova „hooligan“, znají rovněž jeho výslovnost. Pomlka mezi slovy, kterou
         se vyznačuje výslovnost starších ochranných známek a která chybí ve výslovnosti přihlašované ochranné známky, představuje
         rovněž fonetický rozdíl (body 21 a 22 napadeného rozhodnutí).

      58     Je namístě poznamenat, že je obtížné s jistotou zjistit, jak průměrný spotřebitel vyslovuje cizí slovo ve svém mateřském jazyce.
         Zaprvé není jisté, že je toto slovo rozpoznáno jako cizí, zejména když bylo, jako v projednávaném případě co se týče francouzského
         spotřebitele, upraveno podle způsobu psaní jazyka, který je převzal. Anglické slovo „hooligan“ tak existuje ve francouzštině
         ve tvaru  „houligan“. Zadruhé, i když je cizí původ dotčeného slova rozpoznán, jeho výslovnost nemusí být taková jako v jazyce
         původu. Správná výslovnost jako v jazyce původu totiž předpokládá nejen znalost této výslovnosti, ale rovněž schopnost vyslovit
         dotčené slovo se správným přízvukem. Zatřetí bude třeba v rámci posouzení nebezpečí záměny také prokázat, že většina relevantní
         veřejnosti má tuto schopnost.

      59     V tomto ohledu mohou být v zásadě jak prvním stupněm OHIM, tak odvolacími senáty vzaty v úvahu slovníky jazyka relevantní
         veřejnosti, i když nebyly předloženy účastníkům, neboť jsou a priori všeobecně známé. Tyto slovníky poskytují relevantní údaj o správné výslovnosti dotčeného slova v  jazyce, který je převzal,
         i když nic nezaručuje, že tato správná výslovnost je skutečně v běžném jazyce používána. Mimoto může znalost, kterou mají
         orgány jednotlivých stupňů OHIM vzhledem k různým národnostem svých zaměstnanců nebo členů popřípadě potvrdit údaje použité
         k prokázání výslovnosti průměrného spotřebitele.

      60     Pokud jde o fonetickou znalost slova „hooligan“ u relevantní veřejnosti, odvolací senát mohl mít právem za to, že tato veřejnost
         zná toto slovo z jeho běžného užívání v oblasti fotbalu. Rovněž se právem domníval, že první slabika tohoto slova se a priori francouzsky vyslovuje „ou [u]“. Odvolací senát mohl mít správně za to, že francouzský spotřebitel zná buď anglický výraz
         „hooligan“ a jeho základní výslovnost, nebo francouzský výraz „houligan“, uvedený ve francouzském slovníku, na který se odkazuje
         v napadeném rozhodnutí. Naopak část relevantní francouzské veřejnosti, která nezná francouzské slovo a vyslovuje anglické
         slovo francouzsky nehledě na jeho zjevně cizí původ, je pravděpodobně malá. I když jsou si tedy samohlásky „ou [u]“ a „o“
         blízké, zakládají fonetický rozdíl mezi kolidujícími ochrannými známkami. Co se oproti tomu týče portugalského spotřebitele,
         odůvodnění odvolacího senátu je oslabeno skutečností, že je nesprávně doložil španělským slovníkem, který není relevantní
         vzhledem k jazyku, kterým mluví tento spotřebitel. Mimoto odvolací senát správně zdůraznil, že skutečnost, že starší ochranné
         známky jsou tvořeny dvěma slovy, zatímco přihlašovaná ochranná známka je složena ze slova jediného, zakládá rovněž fonetický
         rozdíl mezi kolidujícími ochrannými známkami.

      61     Je nicméně třeba uvést, že nic nepoukazuje na to, že by slabiky „li“ přihlašované ochranné známky a „ly“ starších ochranných
         známek byly vyslovovány relevantní veřejností rozdílně. Stejně tak, ať již se vyslovuje jakkoliv, je slabika „gan“, která
         je společná oběma kolidujícím ochranným známkám, relevantní veřejností vnímána jako totožná. Nic také nepoukazuje na to, že
         by začáteční písmeno „h“ přihlašované ochranné známky a skutečný rozdíl v hlavním přízvuku při vyslovování kolidujících ochranných
         známek v angličtině umožňovaly francouzské a portugalské relevantní veřejnosti foneticky rozlišit kolidující ochranné známky
         tak, jak je sama vyslovuje.

      62     Z toho plyne závěr, že jelikož fonetické podobnosti převažují nad rozdíly, vykazují ochranné známky HOOLIGAN a OLLY GAN pro
         relevantní veřejnost fonetickou podobnost. Odvolací senát se tedy dopustil nesprávného posouzení, když měl za to, že kolidující
         označení jsou pro průměrné francouzské a portugalské spotřebitele foneticky rozdílná.

      63     Konečně, pokud jde o pojmovou podobnost mezi kolidujícími označeními, odvolací senát měl za to, že tato podobnost byla v rozhodnutí
         námitkového oddělení založena na fonetické podobnosti, a neexistence fonetické podobnosti tedy způsobí odmítnutí jakékoliv
         pojmové podobnosti.

      64     Jelikož toto odůvodnění vychází z předpokladu, který je, jak je uvedeno výše, považován za nesprávný, je třeba konstatovat,
         že napadené rozhodnutí je nesprávné rovněž v tomto bodě.

      65     Nicméně závěr odvolacího senátu, že kolidující ochranné známky jsou pojmově odlišné, je správný.
      66     Jednak je nepochybné, že přihlašovaná ochranná známka je vnitřně založena na pojmu chuligán. Mimoto není zpochybněno, že tento
         pojem je průměrným francouzským a portugalským spotřebitelům znám, zejména vzhledem k jeho užívání v oblasti fotbalu. Relevantní
         veřejnost tedy přihlašovanou ochrannou známku pochopila a zapamatovala si ji v tomto smyslu. Na druhou stranu, slova tvořící
         starší ochranné známky nemají a priori žádný význam a evokují především jméno a příjmení. Takový koncept je v oboru oděvů široce rozšířen a relevantní veřejností
         je plně asimilován, takže starší ochranné známky budou známy v tomto smyslu. Pouze nepřímo, a čistě z pohledu fonetického
         může relevantní veřejnost případně učinit asociaci mezi staršími ochrannými známkami a pojmem chuligán. Tato asociace by nicméně
         byla vyvolána předchozí záměnou kolidujících ochranných známek kvůli jejich fonetické podobnosti. Vizuálním vjemem je přitom
         možno u starších ochranných známek okamžitě zjistit rozdíl mezi pojmem chuligán a těmito ochrannými známkami. V tomto ohledu
         měl odvolací senát správně za to, že nákup oděvů obyčejně předpokládá vizuální přezkum ochranných známek (bod 23 napadeného
         rozhodnutí). Průměrný spotřebitel si tedy starší ochranné známky zapamatuje jako jméno a příjmení.

      67     V této fázi odůvodnění je třeba přezkoumat argument žalobkyně, že starší ochranné známky mají vysokou vnitřní rozlišovací
         způsobilost. Jak bylo uvedeno výše, jsou starší ochranné známky vytvořeny tak, že je relevantní veřejnost chápe jako spojení
         jména a příjmení. Tento koncept je v sektoru oděvů běžný. Nic nepoukazuje na to, že vybrané jméno a příjmení by v očích relevantní
         veřejnosti mohlo být obzvláště významné. Nelze tedy tvrdit, že starší ochranné známky mají vysokou vnitřní rozlišovací způsobilost.

      68     Vzhledem k tomu je tedy třeba mít za to, že odvolací senát v rámci celkového posouzení podobnosti kolidujících označení právem
         došel k závěru, i přes nesprávné posouzení týkající se nedostatku fonetické podobnosti, že vzhledová odlišnost těchto označení
         a nedostatek pojmové podobnosti způsobují nedostatek podobnosti mezi nimi.

      69     V rámci celkového posouzení kolidujících ochranných známek tedy odvolací senát správně došel k závěru, v bodě 23 napadeného
         rozhodnutí, že relevantní veřejnost nebude zaměňovat přihlašovanou ochrannou známku se staršími ochrannými známkami, především
         v odvětví oděvů.

      70     S přihlédnutím k výše uvedenému je namístě žalobu zamítnout.
       K nákladům řízení
      71     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu
         neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy OHIM a vedlejších účastníků.

      Z těchto důvodů
      SOUD (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Pirrung

                Forwood

                Papasavvas

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 1. února 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. června 2017.#Stichting Brein v. Ziggo BV a XS4All Internet BV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden.#Řízení o předběžné otázce – Duševní a průmyslové vlastnictví – Směrnice 2001/29/ES – Harmonizace určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících – Článek 3 odst. 1 – Sdělování veřejnosti – Pojem – Online platforma pro sdílení – Sdílení chráněných souborů bez svolení nositele práv.#Věc C-610/15.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
14. června 2017 (*)
„Řízení o předběžné otázce – Duševní a průmyslové vlastnictví – Směrnice 2001/29/ES – Harmonizace určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících – Článek 3 odst. 1 – Sdělování veřejnosti – Pojem – Online platforma pro sdílení – Sdílení chráněných souborů bez svolení nositele práv“
Ve věci C‑610/15,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud, Nizozemsko) ze dne 13. listopadu 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 18. listopadu 2015, v řízení

Stichting Brein

proti

Ziggo BV,

XS4ALL Internet BV,

SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení M. Ilešič (zpravodaj), předseda senátu, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
generální advokát: M. Szpunar,
vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. října 2016,
s ohledem na vyjádření předložená:
–        za Stichting Brein J. C. H. van Manenem, advocaat,
–        za společnost Ziggo BV F. E. Vermeulenem a E. A. de Groot, advocaten,
–        za společnost XS4ALL Internet BV C. Alberdingk Thijmem a C. F. M. de Vries, advocaten,
–        za španělskou vládu V. Ester Casas a A. Gavela Llopis, jako zmocněnkyněmi,
–        za francouzskou vládu D. Segoinem, jako zmocněncem,
–        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s F. Di Matteem, avvocato dello Stato,
–        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a M. Figueiredem, jako zmocněnci, ve spolupráci s T. Rendasem, právním poradcem,
–        za vládu Spojeného království G. Brown a J. Kraehling, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s N. Saundersem, barrister,
–        za Evropskou komisi J. Samnadda, jakož i T. Scharfem a F. Wilmanem, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. února 2017,
vydává tento

Rozsudek

1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu jednak čl. 3 odst. 1 a čl. 8 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230) a jednak článku 11 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (Úř. věst. 2004, L 157, s. 45; Zvl. vyd. 17/02, s. 32).

2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Stichting Brein, nadací zastupující zájmy nositelů autorských práv, a společnostmi Ziggo BV a XS4ALL Internet BV (dále jen „XS4ALL“), které jsou poskytovateli přístupu k internetu, ohledně návrhů předložených Stichting Brein směřujících k tomu, aby těmto společnostem bylo nařízeno blokovat doménová jména a IP adresy online platformy pro sdílení „The Pirate Bay“ (dále jen „online platforma pro sdílení TPB“).
 Právní rámec

3        V bodech 9, 10, 23 a 27 odůvodnění směrnice 2001/29 se uvádí:
„(9)      Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. Jejich ochrana napomáhá zajistit udržení a rozvoj tvořivosti v zájmu autorů, výkonných umělců, výrobců, spotřebitelů, kultury, průmyslu a široké veřejnosti. Duševní vlastnictví bylo proto uznáno za nedílnou součást vlastnictví.
(10)      Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. Investice vyžadovaná na produkci výrobků, jako jsou zvukové záznamy, filmy nebo multimediální výrobky, a služeb, jako jsou služby na požádání, jsou značné. Odpovídající právní ochrana duševního vlastnictví je nezbytná pro zajištění dostupnosti takové odměny a pro možnost uspokojivé návratnosti takové investice.
[…]
(23)      Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos [jakýkoli přenos nebo další přenos] díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.
[…]
(27)      Pouhé poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování není samo o sobě sdělováním ve smyslu této směrnice.“

4        Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.“

5        Článek 8 uvedené směrnice, nadepsaný „Sankce a ochranné prostředky“, v odstavci 3 stanoví:
„Členské státy zajistí, aby nositelé práv měli možnost žádat o soudní zákaz ve vztahu ke zprostředkovatelům, jejichž služby jsou třetí stranou využívány k porušování autorského práva nebo práv s ním souvisejících.“

6        Bod 23 odůvodnění směrnice 2004/48 zní:
„Aniž jsou dotčena jiná opatření, řízení a nápravná opatření, měli by mít nositelé práv možnost požádat o soudní zákaz vůči zprostředkovateli, jehož služeb využívá třetí osoba k porušování průmyslových práv nositele práv. Podmínky a řízení týkající se těchto soudních zákazů by měly být upraveny vnitrostátním právem členských států. Pokud jde o porušení autorského práva a práv s ním souvisejících, zajišťuje směrnice 2001/29/ES vysoký stupeň harmonizace. Touto směrnicí by tudíž neměl být dotčen čl. 8 odst. 3 směrnice 2001/29/ES.“

7        Článek 11 směrnice 2004/48, nadepsaný „Soudní zákazy“, uvádí:
„Členské státy zajistí, aby v případě vydání soudního rozhodnutí zjišťujícího porušení práva duševního vlastnictví mohly soudní orgány vydat vůči porušovateli práv soudní zákaz dalšího porušování. Stanoví-li tak vnitrostátní právo, může být za nedodržení tohoto zákazu případně uloženo penále k zajištění jeho dodržování. Aniž je dotčen čl. 8 odst. 3 směrnice 2001/29/ES, zajistí členské státy, aby nositelé práv mohli požádat o vydání soudního zákazu vůči prostředníkům, jejichž služby jsou užívány třetími osobami k porušování práva duševního vlastnictví.“
 Spor v původním řízení a předběžné otázky

8        Stichting Brein je nizozemská nadace zastupující zájmy nositelů autorských práv.

9        Společnosti Ziggo a XS4ALL jsou poskytovateli přístupu k internetu. Podstatná část jejich klientů využívá online platformu pro sdílení TPB, která vytváří odkazy na soubory BitTorrent. BitTorrent je protokol, prostřednictvím kterého uživatelé (nazývaní „rovní členi“ nebo „peers“) mohou sdílet soubory. Základním znakem BitTorrent je to, že sdílené soubory jsou rozčleněny na malé díly, takže pro ukládání uvedených souborů není třeba využívat centralizovaný server, což zmírňuje zatížení individuálních serverů při procesu sdílení. Ke sdílení souborů si musí uživatelé nejprve stáhnout zvláštní software, zvaný „BitTorrent klient“, který není poskytován online platformou pro sdílení TPB. Tento „BitTorrent klient“ je software umožňující vytváření souborů torrent.

10      Uživatelé (nazývaní „seeders“), kteří chtějí dát určitý soubor, jenž se nachází v jejich počítači, k dispozici jiným uživatelům (nazývaným „leechers“), musí vytvořit soubor torrent prostřednictvím svého BitTorrent klientu. Soubory torrent odkazují na centralizovaný server (nazývaný „tracker“), který identifikuje uživatele připravené sdílet konkrétní soubor torrent, jakož i příslušný multimediální soubor. Tyto soubory torrent jsou „seeders“ nahrávány („upload“) na takovou online platformu pro sdílení, jako je TPB, která následně provede jejich indexaci, aby tak uživatelé online platformy pro sdílení mohli tyto soubory nacházet a díla, na která tyto soubory torrent odkazují, mohla být stažena („download“) do počítačů těchto uživatelů v několika fragmentech prostřednictvím jejich BitTorrent klientu.

11      Namísto souborů torrent jsou často užívány „magnet links“. Tyto odkazy identifikují obsah souboru torrent a odkazují na něj prostřednictvím digitální stopy.

12      Soubory torrent nabízené na online platformě pro sdílení TPB odkazují v převážné většině na díla chráněná autorským právem, aniž nositelé práv udělili provozovatelům a uživatelům této platformy svolení k předmětnému sdílení.

13      V rámci původního řízení se Stichting Brein domáhá primárně toho, aby bylo společnostem Ziggo a XS4ALL přikázáno blokovat doménová jména a IP adresy online platformy pro sdílení TPB, aby se tak předešlo tomu, že služby těchto poskytovatelů přístupu k internetu mohou být využívány k porušování autorského práva a práv s ním souvisejících, jež náleží nositelům práv, jejichž zájmy Stichting Brein chrání.

14      Soud rozhodující v prvním stupni vyhověl návrhům Stichting Brein. Tyto návrhy však byly zamítnuty v odvolacím řízení.

15      Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud, Nizozemsko) poukazuje na to, že v projednávané věci je prokázáno, že prostřednictvím online platformy pro sdílení TPB jsou veřejnosti zpřístupňována chráněná díla bez svolení nositelů práv. Je rovněž prokázáno, že klienti společností Ziggo a XS4ALL zpřístupňují prostřednictvím této platformy chráněná díla bez svolení nositelů práv, a tím porušují autorské právo a práva s ním související uvedených nositelů.

16      Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud, Nizozemsko) však podotýká, že judikatura Soudního dvora neumožňuje s jistotou odpovědět na otázku, zda online platforma pro sdílení TPB rovněž uskutečňuje sdělování děl veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, a to konkrétně tím, že:
–        vytváří a udržuje systém, v rámci něhož se uživatelé internetu mezi sebou propojují za účelem sdílení fragmentů děl nacházejících se v jejich vlastních počítačích;
–        provozuje internetovou stránku, z níž mohou uživatelé zpřístupňovat online soubory torrent, které odkazují na fragmenty těchto děl, a
–        indexuje soubory torrent umístěné online na této internetové stránce, a tím, že je kategorizuje tak, že fragmenty těchto děl, na něž odkazují, mohou být nalezeny a uživatelé si tato díla mohou stáhnout (jako celek) do svých počítačů.

17      Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud, Nizozemsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Jedná se o sdělování veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 provozovatelem internetové stránky, jestliže tato internetová stránka neobsahuje žádná chráněná díla, avšak existuje systém […], prostřednictvím něhož se indexují a kategorizují metainformace o chráněných dílech, jež se nacházejí v zařízeních uživatelů, aby uživatelé následně na základě těchto informací dokázali nacházet, nahrávat a stahovat chráněná díla?
2)      V případě záporné odpovědi na první otázku:
Lze na základě čl. 8 odst. 3 směrnice 2001/29 a článku 11 směrnice 2004/48 vydat soudní příkaz vůči zprostředkovateli či prostředníku ve smyslu těchto ustanovení, kteří způsobem uvedeným v první otázce usnadňují třetím osobám protiprávní jednání?“
 K předběžným otázkám

 K první otázce

18      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 vykládán v tom smyslu, že za takových okolností jako ve věci v původním řízení zahrnuje zpřístupnění a správu platformy pro sdílení na internetu, která prostřednictvím indexace metadat týkajících se chráněných děl a poskytování vyhledávače umožňuje uživatelům této platformy tato díla nacházet a sdílet je v rámci sítě „peer-to-peer“.

19      Z článku 3 odst. 1 směrnice 2001/29 vyplývá, že členské státy jsou povinny zajistit, aby měli autoři výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení svých děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění svých děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.

20      Podle tohoto ustanovení mají tak autoři právo preventivní povahy, které jim umožňuje zasáhnout vůči případným uživatelům jejich děl, kteří by mohli zamýšlet sdělení těchto děl veřejnosti, a toto sdělení zakázat (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 25 a citovaná judikatura).

21      Vzhledem k tomu, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 neupřesňuje pojem „sdělování veřejnosti“, je třeba jeho smysl a dosah určit s ohledem na cíle sledované touto směrnicí, jakož i s ohledem na kontext, do něhož vykládané ustanovení zapadá (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 26 a citovaná judikatura).

22      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z bodů 9 a 10 odůvodnění směrnice 2001/29 vyplývá, že jejím hlavním cílem je zavedení vysoké úrovně ochrany autorů, která jim umožní obdržet odpovídající odměnu za užívání jejich děl, zejména při jejich sdělování veřejnosti. Z toho plyne, že pojem „sdělování veřejnosti“ je třeba chápat v širokém smyslu, jak výslovně uvádí bod 23 odůvodnění této směrnice (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 27 a citovaná judikatura).

23      Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že pokud jde o pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, tento pojem předpokládá individuální posouzení (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 28 a citovaná judikatura).

24      Z článku 3 odst. 1 směrnice 2001/29 vyplývá, že pojem „sdělování veřejnosti“ zahrnuje dva kumulativní prvky, a sice „sdělování“ díla a sdělování tohoto díla „veřejnosti“ (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 29 a citovaná judikatura).

25      Pro účely posouzení toho, zda je jednání uživatele „sdělováním veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, je nutno přihlédnout k několika doplňujícím kritériím, která nejsou autonomní povahy a navzájem spolu souvisí. Je tudíž třeba je použít jak individuálně, tak ve vzájemném spojení, jelikož se v různých konkrétních situacích mohou vyskytovat s velmi proměnlivou intenzitou (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 30 a citovaná judikatura).

26      Mezi těmito kritérii Soudní dvůr nejprve zdůraznil nepominutelnou úlohu uživatele a vědomou povahu jeho zásahu. Jednání tohoto uživatele totiž představuje sdělování, pokud tento uživatel při plné znalosti důsledků svého jednání zprostředkuje svým klientům přístup k chráněnému dílu, a zejména pokud by bez takového zprostředkování tito klienti nemohli šířeného díla využít, nebo by jej mohli využít jen stěží (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 31 a citovaná judikatura).

27      Soudní dvůr dále upřesnil, že se pojem „veřejnost“ týká blíže neurčeného počtu potenciálních adresátů a kromě toho vyžaduje dosti vysoký počet osob (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 32 a citovaná judikatura).

28      Soudní dvůr rovněž připomněl, že aby mohlo být sdělování chráněného díla kvalifikováno jako „sdělování veřejnosti“, musí být podle ustálené judikatury sděleno specifickou technologií odlišnou od technologií, které byly dosud používány, nebo „nové veřejnosti“, tj. veřejnosti, kterou nositelé autorského práva nebrali v potaz při udílení svolení k prvotnímu sdělení jejich díla veřejnosti (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 33 a citovaná judikatura).

29      Konečně Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, že bez významu není ani výdělečná povaha sdělování ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 34 a citovaná judikatura).

30      Pokud jde zaprvé o otázku, zda zpřístupnění a správa takové online platformy pro sdílení, o jakou jde ve věci v původním řízení, představuje „sdělování“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, je třeba podotknout, že jak vyplývá z bodu 23 odůvodnění směrnice 2001/29, právo autora na sdělování veřejnosti ve smyslu uvedeného čl. 3 odst. 1 by mělo zahrnovat jakýkoli přenos nebo další přenos díla pro veřejnost nepřítomnou v místě, ze kterého sdělování vychází, po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání.

31      Z článku 3 odst. 1 směrnice 2001/29 mimoto vyplývá, že k tomu, aby se jednalo o „sdělování“, postačuje zejména, aby dílo bylo zpřístupněno veřejnosti takovým způsobem, že osoby, které ji tvoří, mohou mít k tomuto dílu přístup v místě a okamžiku, jež si individuálně zvolí, a není rozhodující, zda této možnosti využijí či nikoliv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 36 a citovaná judikatura).

32      Soudní dvůr v této souvislosti již judikoval, že skutečnost, že jsou na internetové stránce uvedeny hypertextové odkazy na chráněná díla zveřejněná bez jakéhokoli omezení přístupu na jiné stránce, poskytuje uživatelům první stránky přímý přístup k uvedeným dílům (rozsudek ze dne 13. února 2014, Svensson a další, C‑466/12, EU:C:2014:76, bod 18; v tomto smyslu viz též usnesení ze dne 21. října 2014, BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, bod 15, a rozsudek ze dne 8. září 2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, bod 43).

33      Soudní dvůr též judikoval, že tak je tomu i v případě prodeje multimediálního přehrávače, na kterém byly předem nainstalovány doplňky dostupné na internetu, jež obsahují hypertextové odkazy na veřejnosti volně dostupné internetové stránky, na kterých byla díla chráněná autorským právem zpřístupněna bez svolení nositelů tohoto práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, body 38 a 53).

34      Z uvedené judikatury lze tedy dovodit, že jakékoli jednání uživatele, který při plné znalosti věci zpřístupní svým klientům chráněná díla, může v zásadě představovat „sdělování“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

35      V projednávané věci je nejprve třeba konstatovat – jak to v podstatě uvedl generální advokát v bodě 45 stanoviska – že je nesporné, že díla chráněná autorským právem jsou prostřednictvím online platformy pro sdílení TPB zpřístupňována uživatelům této platformy takovým způsobem, aby k nim každý uživatel mohl mít přístup z místa a v době, které si zvolí.

36      Dále je pravda – jak to zdůraznil předkládající soud – že díla takto zpřístupňovaná uživatelům online platformy pro sdílení TPB nebyla zpřístupněna onlinena této platformě jejím provozovatelem, nýbrž jejími uživateli. Nic to však nemění na tom, že zpřístupněním a správou takové online platformy pro sdílení, o jakou jde ve věci v původním řízení, jednají tito provozovatelé s plnou znalostí důsledků svého jednání s cílem poskytnout přístup ke chráněným dílům prostřednictvím indexace a sestavení seznamu souborů torrent na uvedené platformě, které uživatelům této platformy umožňují tato díla nacházet a sdílet je v rámci sítě „peer-to-peer“. V této souvislosti je třeba podotknout – jak to v podstatě uvedl generální advokát v bodě 50 stanoviska – že pokud by uvedení provozovatelé takovouto platformu nezpřístupnili a nespravovali, uvedená díla by nemohla být uživateli sdílena, nebo by přinejmenším jejich sdílení na internetu bylo složitější.

37      Je tedy třeba dovodit, že zpřístupněním a správou online platformy pro sdílení TPB poskytují provozovatelé této platformy svým uživatelům přístup k předmětným dílům. Lze tedy mít za to, že tito provozovatelé hrají nepominutelnou úlohu při zpřístupňování předmětných děl.

38      Konečně nelze mít za to, že provozovatelé online platformy pro sdílení TPB uskutečňují „pouhé poskytnutí“ fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování ve smyslu bodu 27 odůvodnění směrnice 2001/29. Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že uvedená platforma provádí indexaci souborů torrent, tak aby uživatelé uvedené platformy pro sdílení mohli díla, na která tyto soubory torrent odkazují, snadno nacházet a stahovat. Kromě toho z vyjádření předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že online platforma pro sdílení TPB nabízí vedle vyhledávače i rejstřík, v němž jsou díla zařazena do různých kategorií podle povahy děl, jejich druhu nebo oblíbenosti, v nichž jsou roztříděna zpřístupněná díla, přičemž dohled nad umístěním díla do patřičné kategorie zajišťují provozovatelé této platformy. Uvedení provozovatelé mimoto odstraňují zastaralé nebo chybné soubory torrent a aktivně filtrují některý obsah.

39      S ohledem na tyto úvahy musí být poskytování a správa takové online platformy pro sdílení, o jakou jde ve věci v původním řízení, považováno za sdělování ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

40      Zadruhé, aby se na chráněná díla vztahoval pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, je rovněž nezbytné, aby byla tato díla skutečně sdělována veřejnosti (rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 43 a citovaná judikatura).

41      V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že pojem „veřejnost“ zahrnuje určitý minimální práh, což z tohoto pojmu vylučuje příliš malou, či dokonce zanedbatelnou skupinu dotčených osob. Dále pak upřesnil, že je třeba přihlédnout ke kumulativním účinkům vyplývajícím ze zpřístupnění chráněných děl potenciálním adresátům. Je tedy třeba zjistit nejen kolik osob má přístup k témuž dílu souběžně, ale i kolik z těchto osob k němu má přístup postupně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 44 a citovaná judikatura).

42      V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že si podstatná část klientů společností Ziggo a XS4ALL stahovala multimediální soubory prostřednictvím online platformy pro sdílení TPB. Z vyjádření předložených Soudnímu dvoru rovněž vyplývá, že tato platforma je užívána značným počtem osob, přičemž provozovatelé TPB uváděli na své online platformě pro sdílení několik desítek milionů „peers“. V tomto ohledu je sdělování dotčené ve věci v původním řízení určeno přinejmenším všem uživatelům této platformy. Tito uživatelé mají kdykoli a současně přístup k chráněným dílům, která jsou sdílena prostřednictvím uvedené platformy. Toto sdělování se tedy týká blíže neurčeného počtu potenciálních adresátů a je do něj zapojen vysoký počet osob (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 45 a citovaná judikatura).

43      V důsledku toho je třeba konstatovat, že prostřednictvím takového sdělování, o jaké jde ve věci v původním řízení, jsou chráněná díla skutečně sdělována „veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

44      Pokud jde dále o otázku, zda byla tato díla sdělována „nové“ veřejnosti ve smyslu judikatury citované v bodě 28 tohoto rozsudku, je třeba podotknout, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 13. února 2014, Svensson a další (C‑466/12, EU:C:2014:76, body 24 a 31), jakož i v usnesení ze dne 21. října 2014, BestWater International (C‑348/13, EU:C:2014:2315, bod 14), judikoval, že za novou veřejnost je třeba považovat takovou veřejnost, kterou nositelé autorského práva nebrali v potaz při udílení svolení k prvotnímu sdělení.

45      V projednávané věci vyplývá z vyjádření předložených Soudnímu dvoru jednak to, že provozovatelé online platformy pro sdílení TPB byli informováni o skutečnosti, že tato platforma, kterou poskytují uživatelům a kterou spravují, umožňuje přístup k dílům zveřejněným bez svolení nositelů práv, a jednak to, že titíž provozovatelé na blozích a fórech dostupných na uvedené platformě výslovně uvádějí, že jejich cílem je zpřístupnit chráněná díla uživatelům, a tyto uživatele podněcují k pořízení rozmnoženin těchto děl. Z předkládacího rozhodnutí každopádně vyplývá, že s přihlédnutím k okolnosti, kterou výslovně zdůraznil předkládající soud, že značná část souborů torrent nacházejících se na online platformě pro sdílení TPB odkazuje na díla zveřejněná bez svolení nositelů práv, nemohli provozovatelé online platformy TPB nevědět, že tato platforma umožňuje přístup k dílům zveřejněným bez svolení nositelů práv. Za těchto podmínek je třeba shledat, že jde o sdělování „nové veřejnosti“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 50).

46      Kromě toho je nesporné, že zpřístupnění a správa takové online platformy pro sdílení, o jakou jde ve věci v původním řízení, jsou uskutečňovány za účelem dosahování zisku, neboť tato platforma je zdrojem značných příjmů z reklamy, jak vyplývá z vyjádření předložených Soudnímu dvoru.

47      Je tedy třeba dospět k závěru, že zpřístupnění a správa takové online platformy pro sdílení, o jakou jde ve věci v původním řízení, představují „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

48      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je na první otázku třeba odpovědět tak, že pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností jako ve věci v původním řízení zahrnuje zpřístupnění a správu platformy pro sdílení na internetu, která prostřednictvím indexace metadat týkajících se chráněných děl a poskytování vyhledávače umožňuje uživatelům této platformy tato díla nacházet a sdílet je v rámci sítě „peer-to-peer“.
 Ke druhé otázce

49      S ohledem na odpověď podanou na první otázku není namístě odpovídat na druhou otázku.
 K nákladům řízení

50      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

Pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností jako ve věci v původním řízení zahrnuje zpřístupnění a správu platformy pro sdílení na internetu, která prostřednictvím indexace metadat týkajících se chráněných děl a poskytování vyhledávače umožňuje uživatelům této platformy tato díla nacházet a sdílet je v rámci sítě „peer-to-peer“.

Podpisy.

*Jednací jazyk: nizozemština.