title: Věc C-117/16: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Østre Landsret (Dánsko) dne 25. února 2016 – Skatteministeriet v. Y Denmark Aps

text:
               25.7.2016

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 270/22

         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Østre Landsret (Dánsko) dne 25. února 2016 – Skatteministeriet v. Y Denmark Aps
   (Věc C-117/16)
   (2016/C 270/30)
   Jednací jazyk: dánština

      Předkládající soud

   Østre Landsret

      Účastníci původního řízení

      Žalobce: Skatteministeriet

      Žalovaná: Y Denmark Aps

      Předběžné otázky

               1.

               Je podmínkou k tomu, aby se členský stát mohl dovolávat čl. 1 odst. 2 směrnice (1) týkajícího se použití vnitrostátních předpisů nezbytných k potlačení daňových úniků a zneužívání daňových předpisů, že dotyčný členský stát přijal zvláštní vnitrostátní předpis provádějící čl. 1 odst. 2 směrnice nebo že vnitrostátní právní úprava obsahuje obecná ustanovení či zásady týkající se daňových úniků a zneužití daňových předpisů, které lze vykládat v souladu s čl. 1 odst. 2?

                           1.1

                           V případě kladné odpovědi na otázku 1, lze § 2 odst. 1 písm. c) zákona o korporační dani, který stanoví, že „podmínkou je osvobození od zdanění dividend […] podle ustanovení směrnice Rady 90/435/EHS o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států“, považovat za zvláštní vnitrostátní předpis ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice?

               2.

               Je ustanovení ve smlouvě o zamezení dvojímu zdanění, která byla sepsána podle vzorové úmluvy OECD o daních z příjmu a majetku, kterou uzavřely dva členské státy a podle níž jsou vyplacené dividendy zdaňovány v závislosti na tom, zda je příjemce dividend považován za skutečného vlastníka dividend, smluvním ustanovením, které zamezuje zneužívání daňových předpisů ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice?

                           2.1.

                           Pokud ano, má se výraz „smluvní“ v čl. 1 odst. 2 směrnice vykládat v tom smyslu, že se členský stát může podle svého vnitrostátního práva dovolávat smlouvy o zamezení dvojímu zdanění na úkor daňového poplatníka?

               3.

               Odpoví-li Soudní dvůr na otázku 2 kladně, mají obsah pojmu „skutečný vlastník“ vymezit vnitrostátní soudy, nebo má být daný pojem při uplatnění směrnice 90/435/EHS vykládán tak, že je třeba pojmu, o kterém má rozhodnout Soudní dvůr EU, přisoudit v rámci unijního práva specifický význam?

               4.

               Odpoví-li Soudní dvůr na otázku 2 kladně a na otázku 3 odpoví tak, že není na vnitrostátních soudech, aby vymezily obsah pojmu „skutečný vlastník“, má se daný pojem vykládat tak, že společnost, která je rezidentem jednoho členského státu, jež za takových okolností, jaké nastaly v projednávané věci, získá dividendy od dceřiné společnosti z druhého členského státu, je „skutečným vlastníkem“ těchto dividend ve smyslu výkladu tohoto pojmu v rámci unijního práva?

                           a)

                           Má být pojem „skutečný vlastník“ vykládán v souladu s příslušným pojmem nacházejícím se v čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/49/ES („směrnice o úrocích a licenčních poplatcích“), ve spojení s čl. 1 odst. 4 této směrnice?

                           b)

                           Je třeba tento pojem vykládat pouze s ohledem na komentář k článku 10 vzorové úmluvy OECD o daních z příjmu a majetku z roku 1977 (odstavec 12), anebo lze při výkladu použít i následné komentáře včetně dodatků z roku 2003 týkajících se „prostřednických společností“ a dodatků z roku 2014 týkajících se „smluvních či zákonných povinností“?

                           c)

                           Jaký význam má pro posouzení otázky, zda je nutno příjemce dividend považovat za „skutečného vlastníka“, skutečnost, že příjemce dividend má smluvní nebo zákonem stanovenou povinnost převést úroky na jinou osobu?

                           d)

                           Jaký význam má pro posouzení otázky, zda je nutno příjemce dividend považovat za „skutečného vlastníka“, skutečnost, že předkládající soud dospěl po posouzení skutkového stavu k závěru, že příjemce — který nemá povinnost převést přijatý úrok na jinou osobu na základě smlouvy ani zákona — nemá „plné“ právo na to „požívat a užívat“ úrok ve smyslu komentáře z roku 2014 ke vzorové úmluvě o daních z příjmu a majetku z roku 1977?

               5.

               Za předpokladu, že existují „vnitrostátní předpisy nezbytné k potlačení daňových úniků a zneužívání daňových předpisů“, viz čl. 1 odst. 2 směrnice 90/435/EHS, že společnost (A), která je rezidentem jednoho členského státu, vyplatila dividendy mateřské společnosti (B) z druhého členského státu, která je převedla své mateřské společnosti (C) se sídlem mimo EU/EHP, která obratem převedla finanční prostředky své mateřské společnosti (D), která má sídlo také mimo EU/EHP, že mezi prvně uvedeným státem a státem, ve kterém má sídlo společnost C, nebyla uzavřena žádná smlouva o zamezení dvojímu zdanění, že nebyla uzavřena žádná smlouva o zamezení dvojímu zdanění mezi prvně uvedeným státem a státem, ve kterém má sídlo společnost D, a že prvně uvedený stát by tedy podle svých právních předpisů nemohl uvalit srážkovou daň z dividend vyplacených společností A společnosti D, pokud by byla společnost D přímým vlastníkem společnosti A, dochází ke zneužívání daňových předpisů ve smyslu směrnice, takže společnost B není touto směrnicí chráněna?

               6.

               Pokud se má za to, že společnost, která je rezidentem jednoho členského státu (mateřská společnost), není podle čl. 1 odst. 2 směrnice 90/435/EHS osvobozena od srážkové daně z dividend přijatých od společnosti, která je rezidentem druhého členského státu (dceřiná společnost), brání článek 43 ES ve spojení s článkem 48 ES (či článek 56 ES) právní úpravě, podle které posledně uvedený členský stát zdaňuje dividendy mateřské společnosti, která je rezidentem druhého členského státu, přičemž dotyčný členský stát považuje rezidentní mateřské společnosti za jinak podobných okolností za osvobozené od daně z takových dividend?

               7.

               Pokud se má za to, že společnost, která je rezidentem jednoho členského státu (mateřská společnost), není podle čl. 1 odst. 2 směrnice 90/435/EHS osvobozena od srážkové daně z dividend přijatých od společnosti, která je rezidentem druhého členského státu (dceřiná společnost), a mateřská společnost v tomto druhém členském státě zde má omezenou povinnost k dani z těchto dividend, brání článek 43 ES ve spojení s článkem 48 ES (či článek 56 ES) právní úpravě, podle níž tento druhý členský stát vyžaduje, aby společnost, která má povinnost srazit daň u zdroje (dceřiná společnost), zaplatila v případě prodlení s platbou srážkové daně úrok z prodlení ve vyšší úrokové sazbě, než je sazba úroku z prodlení, kterou tento členský stát stanoví pro pohledávky z korporační daně za společností, která je rezidentem téhož členského státu?

               8.

               Odpoví-li Soudní dvůr na otázku 2 kladně a na otázku 3 odpoví tak, že není na vnitrostátních soudech, aby vymezily obsah pojmu „skutečný vlastník“, a nelze-li na tomto základě považovat společnost (mateřskou společnost), která je rezidentem jednoho členského státu, za osvobozenou od srážkové daně z dividend přijatých od společnosti, která je rezidentem druhého členského státu (dceřiná společnost), podle směrnice 90/435/EHS, je posledně uvedený členský stát povinen podle směrnice 90/435/EHS nebo článku 10 ES určit, koho v takovém případě považuje za skutečného vlastníka?

               9.

               Pokud se má za to, že společnost, která je rezidentem jednoho členského státu (mateřská společnost), není podle směrnice 90/435/EHS osvobozena od srážkové daně z dividend přijatých od společnosti, která je rezidentem druhého členského státu (dceřiná společnost), brání článek 43 ES ve spojení s článkem 48 (a subsidiárně článek 56 ES) jako celek či zvlášť takové právní úpravě, podle níž:

                           a)

                           druhý členský stát vyžaduje, aby dceřiná společnost srazila u zdroje daň z těchto dividend, a stanoví, že tato osoba má povinnost odvést orgánům daň, kterou nesrazila u zdroje, jestliže povinnost srazit daň u zdroje neplatí v případě, že je mateřská společnost rezidentem tohoto druhého členského státu?

                           b)

                           druhý členský stát vypočte z dlužné srážkové daně úrok z prodlení?
                           Soudní dvůr EU je žádán, aby odpověď na otázky 6 a 7 zahrnul do odpovědi na otázku 9.

               10.

               Za okolností, kdy:

                           1)

                           společnost (mateřská společnost), která je rezidentem jednoho členského státu, splňuje požadavek stanovený ve směrnici 90/435/EHS, který spočívá v tom, že (v letech 2005 a 2006) vlastnila alespoň 20 % kapitálu společnosti (dceřiné společnosti), která je rezidentem druhého členského státu;

                           2)

                           se má za to, že mateřská společnost není osvobozena od srážkové daně z dividend vyplacených dceřinou společností podle čl. 1 odst. 2 směrnice 90/435/EHS;

                           3)

                           se (přímý či nepřímý) akcionář, resp. (přímí či nepřímí) akcionáři se sídlem v zemi mimo EU/EHS, považují za skutečného vlastníka (skutečné vlastníky) předmětných dividend;

                           4)

                           výše uvedený (přímý či nepřímý) akcionář, resp. výše uvedení (přímí či nepřímí) akcionáři, rovněž nesplňují výše zmíněný kapitálový požadavek;
                           brání článek 56 ES právní úpravě, podle které členský stát, ve kterém sídlí dceřiná společnost, zdaňuje předmětné dividendy, pokud má za to, že rezidentní společnosti, které splňují kapitálový požadavek stanovený ve směrnici 90/435/EHS, tj. že ve zdaňovacích obdobích 2005 a 2006 vlastní alespoň 20 % kapitálu ve společnosti vyplácející dividendy (15 % v letech 2007 a 2008 a poté 10 %), jsou osvobozeny od daně z takových dividend?

      (1)  Směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států (Úř. věst. 1990, L 225, s. 6; Zvl. vyd. 09/01, s. 147).


title: Věc T-122/15: Žaloba podaná dne 12. března 2015 – Landeskreditbank Baden- Württemberg v. ECB

text:
               1.6.2015

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 178/17

         Žaloba podaná dne 12. března 2015 – Landeskreditbank Baden- Württemberg v. ECB
   (Věc T-122/15)
   (2015/C 178/18)
   Jednací jazyk: němčina

      Účastníci řízení

      Žalobkyně: Landeskreditbank Baden-Württemberg – Förderbank (Karlsruhe, Německo) (zástupci: Rechtsanwälte A. Glos, K. Lackhoff a M. Benzing)

      Žalovaná: Evropská centrální banka

      Návrhová žádání

   Žalobce navrhuje, aby Tribunál:

               —

               zrušil rozhodnutí ECB ze dne 5. ledna 2015 (č.j.: ECB/SSM/15/1 – 0SK1ILSPWNVBNQWU0W18/3) a nařídil zachování účinků nahrazení rozhodnutí ECB ze dne 1. září 2014 (č.j.: ECB/SSM/14/1 – 0SK1ILSPWNVBNQWU0W18/1);

               —

               uložil žalované náhradu nákladů řízení.

      Žalobní důvody a hlavní argumenty

   Na podporu žaloby předkládá žalobkyně pět žalobních důvodů.

               1.

               První žalobní důvod: použití nesprávných kritérií pro přezkum při posuzování zvláštních okolností ze strany ECB

                           —

                           Žalobkyně na tomto místě uplatňuje, že ECB založila posouzení, zda je žalobkyni navzdory splnění kritéria velikosti na základě zvláštních okolností podle čl. 6 odst. 4 druhého pododstavce nařízení (EU) č. 1024/2013 (1) ve spojení s čl. 70 odst. 1 nařízení (EU) č. 468/2014 (2) třeba kvalifikovat jako méně významný subjekt, na čtyřech různých a vzájemně neslučitelných kritériích. Každé z těchto kritérií je samo o sobě nesprávné.

                           —

                           Žalobkyně dále uvádí, že podle čl. 70 odst. 1 nařízení č. 468/2014 závisí existence zvláštních okolností na tom, nastanou-li „zvláštní a skutkové okolnosti“, kvůli nimž jsou klasifikace subjektu jako významného a s tím spojený jednotný dohled ECB „nepřiměřené“. Podle názoru žalobkyně je kvalifikace subjektu jako významného pouze na základě kritéria velkosti „nepřiměřená“ ve smyslu čl. 70 odst. 1 nařízení č. 468/2014, není-li to nutné k dosažení cílů nařízení č. 1024/2013, a postačí-li k dosažení cíle dohled příslušného vnitrostátního orgánu pod systémovým dohledem ECB.

               2.

               Druhý žalobní důvod: Zjevně nesprávné posouzení skutkového stavu

                           —

                           V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně uplatňuje, že ECB nepřihlédla k tomu, že kvalifikace žalobkyně jakožto významného subjektu není vzhledem k tvrzením žalobkyně na jednání a v řízení před správní revizní komisí za žádných okolností nezbytná k dosažení cílů nařízení č. 1024/2013, a že kvalifikace žalobkyně jakožto méně významného subjektu je slučitelná i se zásadami nařízení č. 1024/2013. Posouzení ECB, podle kterého nejsou dány zvláštní okolnosti, je zjevně nesprávné.

               3.

               Třetí žalobní důvod: Porušení povinnosti uvést odůvodnění

                           —

                           Žalobkyně na tomto místě uplatňuje argument, že odůvodnění napadeného rozhodnutí není soudržné a že si vnitřně odporuje. ECB uvádí celkem čtyři na sobě nezávislá a vzájemně neslučitelná kritéria posouzení.

                           —

                           Z rozhodnutí nevyplývají podstatné důvody. Skutečnosti uvedené ECB se naopak omezují na prostá tvrzení a popírání skutečností.

                           —

                           Rozhodnutí se dále nezabývá tvrzením žalobkyně v rámci správního řízení. ECB zejména neuvádí důvody, proč by neměly být skutkové a právní okolnosti uplatňované žalobkyní dostačující k vyvrácení domněnky uvedené v čl. 6 odst. 4 druhém pododstavci nařízení č. 1024/2013.

               4.

               Čtvrtý žalobní důvod: zneužití pravomoci protiprávním nevyužitím prostoru k uvážení

                           —

                           V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně uvádí, že ECB porušila povinnost využít v jednotlivém případě prostor k uvážení, stanovený v čl. 6 odst. 4 nařízení č. 1024/2013 a v článku 70 nařízení č. 468/2014. Tím se ECB dopustil zneužití pravomoci.

               5.

               Pátý žalobní důvod: Porušení povinnosti zkoumat a zohlednit veškeré relevantní okolnosti jednotlivého případu

                           —

                           Žalobkyně na tomto místě uplatňuje, že ECB při výkonu své posuzovací pravomoci porušila svou povinnost zkoumat pečlivě a nestranně veškeré skutkové a právní okolnosti jednotlivého případu a zohlednit je. Zejména nezkoumala veškeré skutkové a právní okolnosti uváděné žalobkyní.

      (1)  Nařízení Rady (EU) č. 1024/2013 ze dne 15. října 2013 , kterým se Evropské centrální bance svěřují zvláštní úkoly týkající se politik, které se vztahují k obezřetnostnímu dohledu nad úvěrovými institucemi (Úř. věst. L 287, s. 63).

      (2)  Nařízení Evropské centrální banky (EU) č. 468/2014 ze dne 16. dubna 2014 , kterým se stanoví rámec spolupráce Evropské centrální banky s vnitrostátními příslušnými orgány a vnitrostátními pověřenými orgány v rámci jednotného mechanismu dohledu (nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu) (Úř. věst. L 141, s. 1).


title: Věc T-235/15 R: Usnesení předsedy Tribunálu ze dne 23. května 2016 – Pari Pharma v. EMA „Řízení o předběžných opatřeních — Přístup k dokumentům — Nařízení (ES) č. 1049/2001 — Dokumenty, které má k dispozici EMA a které obsahují informace předložené podnikem v rámci jeho žádosti o registraci léčivého přípravku — Usnesení, kterým se odkládá vykonatelnost rozhodnutí o zpřístupnění dokumentů třetí osobě — Návrh na zrušení — Absence změny okolnosti — Článek 159 jednacího řádu Tribunálu“

text:
               18.7.2016

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 260/39

         Usnesení předsedy Tribunálu ze dne 23. května 2016 – Pari Pharma v. EMA
   (Věc T-235/15 R)
   („Řízení o předběžných opatřeních - Přístup k dokumentům - Nařízení (ES) č. 1049/2001 - Dokumenty, které má k dispozici EMA a které obsahují informace předložené podnikem v rámci jeho žádosti o registraci léčivého přípravku - Usnesení, kterým se odkládá vykonatelnost rozhodnutí o zpřístupnění dokumentů třetí osobě - Návrh na zrušení - Absence změny okolnosti - Článek 159 jednacího řádu Tribunálu“)
   (2016/C 260/49)
   Jednací jazyk: angličtina

      Účastnice řízení

      Žalobkyně: Pari Pharma GmbH (Starnberg, Německo) (zástupci: M. Epping a W. Rehmann, advokáti)

      Žalovaná: Evropská agentura pro léčivé přípravky (EMA) (zástupci: T. Jabłoński, N. Rampal Olmedo, A. Spina, A. Rusanov a S. Marino, zmocněnci)

      Vedlejší účastnice podporující žalovanou: Novartis Europharm Ltd (Camberley, Spojené království) (zástupce: C. Schoonderbeek, advokát)

      Předmět věci

   Návrh podle článku 159 jednacího řádu Tribunálu na zrušení usnesení ze dne 1. září 2015, Pari Pharma/EMA (T-235/15 R, EU:T:2015:587), kterým se odkládá vykonatelnost rozhodnutí Evropské agentury pro léčivé přípravky EMA/271043/2015 ze dne 24. dubna 2015, kterým byly na základě nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331) zpřístupněny třetí osobě jisté dokumenty obsahující informace předložené v rámci žádosti o registraci léčivého přípravku Vantobra.

      Výrok

               1)

               Návrh na zrušení usnesení ze dne 1. září 2015, Pari Pharma/EMA (T-235/15 R, EU:T:2015:587), se zamítá.

               2)

               O nákladech řízení bude rozhodnuto později.


title: Věc T-172/05: Žaloba podaná dne 29. dubna 2005 proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) Armacell Enterprise GmbH

text:
               9.7.2005

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 171/30

         Žaloba podaná dne 29. dubna 2005 proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) Armacell Enterprise GmbH
   (Věc T-172/05)
   (2005/C 171/50)
   Jednací jazyk: bude určen v souladu s čl. 131 odst. 2 jednacího řádu – Jazyk, ve kterém byla sepsána žaloba: angličtina
   Soudu prvního stupně Evropských společenství byla dne 29. dubna 2005 předložena žaloba směřující proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) podaná Armacell Enterprise GmbH, se sídlem v Münsteru (Německo).
   Žalobkyně je zastoupena O. Spuhlerem, právníkem.
   Druhým účastníkem řízení před odvolacím senátem byla NMC, Société Anonyme se sídlem v Raeren (Belgie).
   Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

               —

               zrušil rozhodnutí prvního odvolacího senátu žalovaného ze dne 23. února 2005 ve věci R 552/2004-1;

               —

               uložil žalovanému náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Armacell Enterprises GmbH

               Dotčená ochranná známka:

               Slovní ochranná známka ARMAFOAM pro výrobky náležející do třídy 20 (pěnové výrobky z elastomerů, thermoplastů nebo thermosetů jako součásti systému nebo jako konečný výrobek) – přihláška č. 2 487 338

               Majitel ochranné známky nebo označení, uvedených v námitkovém řízení:

               NMC, Société Anonyme

               Ochranná známka nebo označení uvedené v námitkovém řízení:

               Slovní ochranná známka Společenství NOMAFOAM pro zboží nebo služby náležející do tříd 17, 19, 20, 27 a 28 (výrobky z umělých hmot jako polotovarů; polyethylenová pěna; nekovové stavební materiály; …) Ochranná známka Společenství č. 672 816

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Zamítnutí námitek

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zrušení rozhodnutí, proti němuž bylo odvolání podáno, a zamítnutí přihlášky ochranné známky Společenství

               Žalobní důvody:

               Porušení čl. 43 odst. 5 věty druhé a čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 40/94, jelikož neexistuje nebezpečí záměny dotčených ochranných známek a výrobků.


title: Věc C-441/11 P: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 6. prosince 2012 — Evropská komise v. Verhuizingen Coppens NV ( „Kasační opravný prostředek — Hospodářská soutěž — Kartelové dohody — Článek 81 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP — Belgický trh mezinárodních stěhovacích služeb — Kartelová dohoda, která se skládá ze tří jednotlivých dohod — Jediné a pokračující protiprávní jednání — Chybějící důkaz o tom, že účastník jedné kartelové dohody věděl o dalších jednotlivých dohodách — Částečné nebo úplné zrušení rozhodnutí Komise — Články 263 SFEU a 264 SFEU“ )

text:
               26.1.2013

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 26/14

         Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 6. prosince 2012 — Evropská komise v. Verhuizingen Coppens NV
   (Věc C-441/11 P) (1)

   (Kasační opravný prostředek - Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Článek 81 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP - Belgický trh mezinárodních stěhovacích služeb - Kartelová dohoda, která se skládá ze tří jednotlivých dohod - Jediné a pokračující protiprávní jednání - Chybějící důkaz o tom, že účastník jedné kartelové dohody věděl o dalších jednotlivých dohodách - Částečné nebo úplné zrušení rozhodnutí Komise - Články 263 SFEU a 264 SFEU)
   2013/C 26/24
   Jednací jazyk: nizozemština

      Účastnice řízení

      Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek: Evropská komise (zástupci: A. Bouquet, S. Noë a F. Ronkes Agerbeek, zmocněnci)

      Další účastnice řízení: Verhuizingen Coppens NV (zástupci: J. Stuyck a I. Buelens, advocaten)

      Předmět věci

   Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Tribunálu (osmého senátu) ze dne 16. června 2011, Verhuizingen Coppens v. Komise (T-210/08), kterým Tribunál zrušil čl. 1 písm. i) a čl. 2 písm. k) rozhodnutí Komise C(2008) 926 final ze dne 11. března 2008 v řízení podle článku [81 ES] a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/38.543 — Mezinárodní stěhovací služby)

      Výrok

               1)

               Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 16. června 2011, Verhuizingen Coppens v. Komise (T-210/08), se zrušuje.

               2)

               Článek 1 písm. i) rozhodnutí Komise C (2008) 926 final ze dne 11. března 2008 v řízení podle článku [81 ES] a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/38.543 — Mezinárodní stěhovací služby) se zrušuje v rozsahu, v němž tímto ustanovením Evropská komise — aniž se omezila na konstatování účasti společnosti Verhuizingen Coppens NV na dohodě o mechanismu fiktivních nabídek, zvaných „předstírané nabídky“, za období od 13. října 1992 do 29. července 2003 — shledala tuto společnost odpovědnou za dohodu o mechanismu finančních náhrad za odmítnuté nebo nepodané nabídky, takzvaných „provizí“, a přičetla jí odpovědnost za jediné a pokračující protiprávní jednání.

               3)

               Výše pokuty uložená společnosti Verhuizingen Coppens NV v čl. 2 písm. k) uvedeného rozhodnutí C(2008) 926 final se stanoví na 35 000 eur.

               4)

               Evropské komisi se ukládá, že ponese vlastní náklady řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku a uhradí dvě třetiny nákladů řízení vynaložených společností Coppens v obou těchto stupních.

               5)

               Společnost Coppens ponese třetinu vlastních nákladů řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku.

      (1)  Úř. věst. C 331, 12.11.2011.


title: Vec C-368/15: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. června 2017 (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Korkein hallinto-oikeus – Finsko) – řízení zahájené Ilves Jakelu Oy „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 97/67/ES — Článek 9 — Volný pohyb služeb — Poštovní služby — Pojmy všeobecné služby a základní požadavky — Všeobecná a individuální oprávnění — Oprávnění k poskytování poštovních služeb na základě individuálně sjednaných smluv — Stanovené podmínky“

text:
               21.8.2017

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 277/3

         Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. června 2017 (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Korkein hallinto-oikeus – Finsko) – řízení zahájené Ilves Jakelu Oy
   (Vec C-368/15) (1)

   („Řízení o předběžné otázce - Směrnice 97/67/ES - Článek 9 - Volný pohyb služeb - Poštovní služby - Pojmy všeobecné služby a základní požadavky - Všeobecná a individuální oprávnění - Oprávnění k poskytování poštovních služeb na základě individuálně sjednaných smluv - Stanovené podmínky“)
   (2017/C 277/03)
   Jednací jazyk: finština

      Předkládající soud

   Korkein hallinto-oikeus

      Účastníci původního řízení

   Ilves Jakelu Oy

      za přítomnosti: Liikenne- ja viestintäministeriö

      Výrok

               1)

               Článek 9 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/6/ES ze dne 20. února 2008, musí být vykládán v tom smyslu, že služba poštovních zásilek, jako je služba dotčená v původním řízení, nespadá do všeobecných služeb, pokud neodpovídá trvalému poskytování poštovních služeb ve stanovené kvalitě na příslušných místech celého území za dostupné ceny pro všechny uživatele. Poskytování poštovních služeb nespadající do oblasti všeobecných služeb lze podmiňovat pouze vydáním všeobecného oprávnění.

               2)

               Článek 9 odst. 1 směrnice 97/67, ve znění směrnice 2008/6, musí být vykládán v tom smyslu, že poskytování poštovních služeb nespadající do oblasti všeobecných služeb lze podřídit takovým požadavkům, jako jsou požadavky uvedené v čl. 9 odst. 2 druhém pododstavci druhé odrážce uvedené směrnice, v platném znění.

      (1)  Úř. věst. C 311, 21.9.2015.


title: Věc T-47/16: Žaloba podaná dne 2. února 2016 – Sigma Orionis v. REA

text:
               14.3.2016

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 98/58

         Žaloba podaná dne 2. února 2016 – Sigma Orionis v. REA
   (Věc T-47/16)
   (2016/C 098/74)
   Jednací jazyk: francouzština

      Účastnice řízení

      Žalobkyně: Sigma Orionis SA (Valbonne, Francie) (zástupci: S. Orlandi a T. Martin, advokáti)

      Žalovaná: Výkonná agentura pro výzkum (REA)

      Návrhová žádání

   Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

               —

               rozhodl, že REA tím, že na základě protiprávně vypracované zprávy OLAF o vyšetřování zastavila všechny platby dlužné žalobkyni, porušila své smluvní povinnosti plynoucí z grantové smlouvy H2020,

               —

               podpůrně nařídil ustanovit znalce, který určí částky nepopiratelně dlužné žalobkyni na základě sporné grantové smlouvy.

         V důsledku toho uložil žalované:

               —

               zaplatit částky dlužné na základě grantové smlouvy H2020, a sice 425 406,25 eur, spolu s úroky z prodlení podle článku 21.11.1, počítanými ode dne splatnosti dlužných částek, ve výši stanovené Evropskou centrální bankou (ECB) pro hlavní refinanční operace, zvýšené o 3,5 procentních bodů,

               —

               nahradit žalobkyni další škodu, kterou utrpěla, oceněnou v tomto stadiu na 1 500 000 eur s výhradou zvýšení nebo snížení v průběhu řízení,

               —

               nahradit náklady řízení.

      Žalobní důvody a hlavní argumenty

   Na podporu žaloby předkládá žalobkyně dva žalobní důvody.

               1.

               První žalobní důvod vycházející z toho, že Výkonná agentura pro výzkum (REA) nemůže opírat odůvodnění svého rozhodnutí zastavit platby dlužné žalobkyni, a to v plném rozsahu, o zprávu o vyšetřování vypracovanou s použitím protiprávně získaných důkazů. Žalobkyně v tomto ohledu tvrdí, že vzhledem k tomu, že REA vycházela z důkazů získaných protiprávně, jak zastavení plateb, tak ukončení grantových smluv jsou protiprávní.

               2.

               Druhý žalobní důvod vycházející z porušení zásady proporcionality, jelikož různé zprávy o technických auditech bez rozdílu konstatovaly, že žalobkyně použila prostředky v souladu se zásadami hospodárnosti, efektivnosti a řádného finančního řízení. Z toho plyne, že REA nemůže tvrdit, že platně zjistila, že žalobkyně se v rámci jiných grantů dopustila nesrovnalostí, které mohou odůvodňovat ukončení smluv či zastavení veškerých plateb v rámci sporných grantových smluv. Účast na grantových smlouvách kromě toho představuje jediný zdroj financování žalobkyně a neexistence nových evropských projektů by vedla nevyhnutelně k úpadku.


title: Věc T-391/06: Rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 23. září 2009 — Arcandor v. OHIM — dm drogerie markt (S-HE) ( Ochranná známka Společenství — Námitkové řízení — Přihláška slovní ochranné známky Společenství S-HE — Starší národní slovní ochranná známka SHE, starší národní obrazová ochranná známka She a starší mezinárodní obrazová ochranná známka She — Relativní důvod pro zamítnutí — Neexistence nebezpečí záměny — Neexistence podobnosti označení — Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009] )

text:
               7.11.2009

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 267/55

         Rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 23. září 2009 — Arcandor v. OHIM — dm drogerie markt (S-HE)
   (Věc T-391/06) (1)

   („Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství S-HE - Starší národní slovní ochranná známka SHE, starší národní obrazová ochranná známka She a starší mezinárodní obrazová ochranná známka She - Relativní důvod pro zamítnutí - Neexistence nebezpečí záměny - Neexistence podobnosti označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]“)
   2009/C 267/94
   Jednací jazyk: němčina

      Účastníci řízení

      Žalobkyně: Arcandor AG, dříve Karstadt Quelle AG (Essen, Německo) (zástupci: V. von Bomhard, W. Renck a T. Dolde, advokáti)

      Žalovaný: Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (zástupce: R. Pethke, zmocněnec)

      Další účastnice řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice před Soudem: dm drogerie markt GmbH (Wals, Rakousko) (zástupci: N. Dick a M. Dyck, advokáti)

      Předmět věci

   Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 26. září 2006 (věc R 301/2006-1) týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Karstadt Quelle AG a dm drogerie markt GmbH.

      Výrok

               1)

               Žaloba se zamítá.

               2)

               Společnosti Arcandor AG, dříve Karstadt Quelle AG se ukládá náhrada nákladů řízení.

      (1)  Úř. věst. C 42, 24.2.2007.


title: Věc C-276/05: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná usnesením Oberster Gerichtshof ze dne 24. května 2005 ve věci The Wellcome Foundation Ltd. proti Paranova Pharmazeutika Handels GmbH

text:
               3.9.2005

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 217/29

         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná usnesením Oberster Gerichtshof ze dne 24. května 2005 ve věci The Wellcome Foundation Ltd. proti Paranova Pharmazeutika Handels GmbH
   (Věc C-276/05)
   (2005/C 217/58)
   Jednací jazyk: němčina
   Soudnímu dvoru Evropských společenství byla usnesením Oberster Gerichtshof (Německo) ze dne 24. května 2005 ve věci The Wellcome Foundation Ltd. proti Paranova Pharmazeutika Handels GmbH, které došlo kanceláři Soudního dvora dne 6. července 2005, podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
   Oberster Gerichtshof žádá Soudní dvůr, aby rozhodl o následujících otázkách:

               1)

                           a)

                           Musí být článek 7 směrnice Rady 98/104/EHS (1) ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách a s ním související judikatura Soudního dvora Evropských společenství, vykládán v tom smyslu, že důkaz o tom, že uplatnění ochranné známky by přispělo k umělému rozdělení trhu, musí být předložen nejen pro samotnou změnu obalu, ale i pro vzhled nového obalu?

                     V případě záporné odpovědi na tuto otázku:

                           b)

                           Je třeba vzhled nového obalu posuzovat podle zásady nejmenšího možného zásahu nebo (pouze) podle toho, zda je způsobilý poškodit dobrou pověst ochranné známky a jejího majitele?

               2)

               Musí být článek 7 směrnice Rady 98/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách a s ním související judikatura Soudního dvora Evropských společenství, vykládán v tom smyslu, že paralelní dovozce splní svou oznamovací povinnost pouze, pokud oznámí majiteli ochranné známky též stát vývozu a bližší důvody pro změnu obalu?

      (1)  Úř. věst. L 40, s. 1.


title: Věc C-212/11: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 25. dubna 2013 (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Tribunal Supremo — Španělsko) — Jyske Bank Gibraltar Ltd v. Administración del Estado ( „Předcházení zneužití finančního systému k praní peněz a financování terorismu — Směrnice 2005/60/ES — Článek 22 odstavec 2 — Rozhodnutí 2000/642/SVV — Povinnost oznamovat podezřelé finanční transakce uložená úvěrovým institucím — Instituce působící v režimu volného pohybu služeb — Určení vnitrostátní finanční zpravodajské jednotky odpovědné za shromažďování informací — Článek 56 SFEU — Omezení volného pohybu služeb — Naléhavé důvody obecného zájmu — Proporcionalita“ )

text:
               15.6.2013

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 171/5

         Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 25. dubna 2013 (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Tribunal Supremo — Španělsko) — Jyske Bank Gibraltar Ltd v. Administración del Estado
   (Věc C-212/11) (1)

   (Předcházení zneužití finančního systému k praní peněz a financování terorismu - Směrnice 2005/60/ES - Článek 22 odstavec 2 - Rozhodnutí 2000/642/SVV - Povinnost oznamovat podezřelé finanční transakce uložená úvěrovým institucím - Instituce působící v režimu volného pohybu služeb - Určení vnitrostátní finanční zpravodajské jednotky odpovědné za shromažďování informací - Článek 56 SFEU - Omezení volného pohybu služeb - Naléhavé důvody obecného zájmu - Proporcionalita)
   2013/C 171/09
   Jednací jazyk: španělština

      Předkládající soud

   Tribunal Supremo

      Účastníci/Účastnice původního řízení

      Žalobkyně: Jyske Bank Gibraltar Ltd

      Žalovaná: Administración del Estado

      Předmět věci

   Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce — Tribunal Supremo — Výklad článku 22 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES ze dne 26. října 2005 o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz a financování terorismu (Úř. věst. L 309, s. 15) — Vnitrostátní právní úprava závazně a přímo vyžadující, aby úvěrové instituce působící na území státu bez zřízení stálého sídla poskytovaly příslušným vnitrostátním orgánům požadované informace

      Výrok

   Článek 22 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES ze dne 26. října 2005 o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz a financování terorismu musí být vykládán tak, že nebrání právní úpravě členského státu, která vyžaduje, aby úvěrové instituce vykonávající na jeho území svou činnost v režimu volného pohybu služeb sdělovaly informace požadované pro boj proti praní peněz a financování terorismu přímo finanční zpravodajské jednotce tohoto státu, neohrožuje-li tato právní úprava užitečný účinek uvedené směrnice ani užitečný účinek rozhodnutí Rady 2000/642/SVV ze dne 17. října 2000 o způsobech spolupráce mezi finančními zpravodajskými jednotkami členských států při výměně informací.
   Článek 56 SFEU musí být vykládán tak, že takové právní úpravě nebrání, je-li odůvodněna naléhavým důvodem obecného zájmu, je-li způsobilá zaručit uskutečnění cílů, které sleduje, nepřekračuje-li meze toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné, a používá-li se nediskriminačním způsobem, což musí ověřit vnitrostátní soud s přihlédnutím k následujícím úvahám:

               —

               taková právní úprava je způsobilá dosáhnout cíle předcházet praní peněz a financování terorismu tehdy, můželi dotyčný členský stát díky ní skutečně dohlížet na podezřelé finanční transakce prováděné úvěrovými institucemi poskytujícími své služby na jeho území a pozastavit je, a případně stíhat a potrestat odpovědné osoby;

               —

               povinnost uložená touto právní úpravou úvěrovým institucím, které svou činnost vykonávají v režimu volného pohybu služeb, může představovat opatření, které je přiměřené sledování tohoto cíle, pokud v době rozhodné z hlediska skutkových okolností sporu v původním řízení neexistoval účinný mechanismus zaručující plnohodnotnou spolupráci finančních zpravodajských jednotek.

      (1)  Úř. věst. C 226, 30.7.2011.


title: Věc T-790/16: Žaloba podaná dne 11. listopadu 2016 – C & J Clark International v. Komise

text:
               16.1.2017

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 14/51

         Žaloba podaná dne 11. listopadu 2016 – C & J Clark International v. Komise
   (Věc T-790/16)
   (2017/C 014/61)
   Jednací jazyk: angličtina

      Účastnice řízení

      Žalobkyně: C & J Clark International Ltd (Somerset, Spojené království) (zástupci: A. Willems a S. De Knop, advokáti)

      Žalovaná: Evropská komise

      Návrhová žádání

   Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

               —

               prohlásil žalobu za přípustnou,

               —

               zrušil prováděcí nařízení Komise (EU) 2016/1395 ze dne 18. srpna 2016 o opětovném uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některé obuvi se svrškem z usně pocházející z Čínské lidové republiky a vyráběné společnostmi Buckinghan Shoe Mfg Co., Ltd., Buildyet Shoes Mfg., DongGuan Elegant Top Shoes Co. Ltd, Dongguan Stella Footwear Co Ltd, Dongguan Taiway Sports Goods Limited, Foshan City Nanhai Qun Rui Footwear Co., Jianle Footwear Industrial, Sihui Kingo Rubber Shoes Factory, Synfort Shoes Co. Ltd., Taicang Kotoni Shoes Co. Ltd., Wei Hao Shoe Co. Ltd., Wei Hua Shoe Co. Ltd. a Win Profile Industries Ltd o konečném výběru uloženého prozatímního cla a o provedení rozsudku Soudního dvora ve spojených věcech C-659/13 a C-34/14 (Úř. věst. 2016, L 225, s. 52),

               —

               uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

      Žalobní důvody a hlavní argumenty

   Na podporu žaloby předkládá žalobkyně pět žalobních důvodů.

               1.

               První žalobní důvod vychází z toho, že Komise tím, že jednala bez platného právního základu, porušila zásadu svěření pravomocí, zakotvenou v čl. 5 odst. 1 a 2 SEU.

               2.

               Druhý žalobní důvod vychází z toho, že Komise tím, že nepřijala nezbytná opatření vyplývající z rozsudku ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma, C-659/13 a C-34/14, EU:C:2016:74, porušila článek 266 SFEU.

               3.

               Třetí žalobní důvod vychází z toho, že Komise tím, že zavedla antidumpingové clo na dovoz obuvi, „který se uskutečnil v době použitelnosti [zrušených nařízení]“, porušila čl. 1 odst. 1 a čl. 10 odst. 1 základního nařízení (1) a zásadu právní jistoty (zákazu zpětné účinnosti).

               4.

               Čtvrtý žalobní důvod vychází z toho, že Komise tím, že zavedla antidumpingové clo bez nového posouzení zájmu Unie, porušila článek 21 základního nařízení, přičemž je třeba mít každopádně za to, že by byl býval zjevně chybný závěr, že zavedení antidumpingového cla je v zájmu Unie.

               5.

               Pátý žalobní důvod vychází z toho, že Komise tím, že přijala akt, který jde nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení jeho cíle, porušila čl. 5 odst. 1 a 4 SEU.

      (1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1036 ze dne 8. června 2016 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropské unie (Úř. věst. 2016, L 176, s. 21).


title: Věc F-122/07: Usnesení Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 7. října 2009 — Marcuccio v. Komise ( Veřejná služba — Úředníci — Žádost o šetření — Odmítnutí orgánu přeložit rozhodnutí do jazyka zvoleného žalobcem — Zjevná nepřípustnost — Zjevně neopodstatněná žaloba z právního hlediska )

text:
               21.11.2009

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 282/64

         Usnesení Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 7. října 2009 — Marcuccio v. Komise
   (Věc F-122/07) (1)

   („Veřejná služba - Úředníci - Žádost o šetření - Odmítnutí orgánu přeložit rozhodnutí do jazyka zvoleného žalobcem - Zjevná nepřípustnost - Zjevně neopodstatněná žaloba z právního hlediska“)
   2009/C 282/121
   Jednací jazyk: italština

      Účastníci řízení

      Žalobce: Luigi Marcuccio (Tricase, Itálie) (zástupce: G. Cipressa, advokát)

      Žalovaná: Komise Evropských společenství (zástupci: J. Currall a C. Berardis-Kayser, zmocněnci, ve spolupráci s A. Dal Ferro, advokát)

      Předmět věci

   Zrušení rozhodnutí Komise nevyhovět žádosti žalobce o provedení šetření týkajícího se některých událostí, ke kterým došlo během období, kdy byl přidělen ke své delegaci v Angole — Žádost o sdělení závěrů šetření — Zrušení rozhodnutí o nepřeložení sdělení do jazyka zvoleného žalobcem — Žaloba na náhradu škody

      Výrok usnesení

               1)

               Žaloba L. Marcuccia se zčásti odmítá jako zjevně nepřípustná a zčásti se zamítá jako z právního hlediska zjevně zcela neopodstatněná.

               2)

               L. Marcucciovi se ukládá náhrada nákladů řízení.

      (1)  Úř. věst. C 64, 8.3.2008, s. 65.


title: Věc T-74/05: Žaloba podaná dne 16. února 2005 International Institute for the Urban Environment proti Komisi Evropských společenství

text:
               30.4.2005

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 106/37

         Žaloba podaná dne 16. února 2005 International Institute for the Urban Environment proti Komisi Evropských společenství
   (Věc T-74/05)
   (2005/C 106/74)
   Jednací jazyk: angličtina
   Soudu prvního stupně Evropských společenství byla předložena dne 16. února 2005 žaloba podaná proti Komisi Evropských společenství International Institute for the Urban Environment, se sídlem v Delft (Nizozemsko), zastoupeným Ph. W. M. ter Burgem, advokátem.
   Žalobce navrhuje, aby Soud:

               —

               zrušil rozhodnutí Komise INFSO-R2/RB/SOC/Isc D(2004) 541407 o finančním auditu IIUE-NL 02-BA14-032;

               —

               určil, že částka uplatňovaná žalobcem je oprávněná a v souladu se smlouvami;

               —

               určil, že IIEU může uplatňovat hodiny, které vynaložil na smlouvy a uložil Komisi přijmout řádně odůvodněné rozhodnutí podle příslušných obecných pravidel řádné správy;

               —

               uložil Komisi Evropských společenství náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty
   International Institute for the Urban Environment je podnikem jedné osoby, plně ve vlastnictví žalobce. V roce 1999 uzavřel s Komisí smlouvu č. IPS-1999-00016, podle jejíchž ustanovení měl získat finanční podporu v rámci programu technologického rozvoje „Promotion of innovation and encouragement of SME participation“ (Podpora inovace a zapojení malých a středních podniků). Komise provedla audit týkající se náhrady výdajů uplatněných smluvními partnery a žalobce napadá závěry tohoto auditu týkající se personálních nákladů.
   Žalobce nejprve uplatňuje, že metoda použitá institutem pro výpočet personálních nákladů byla přípustná podle ustanoveními smlouvy a dále, že Komise byla výslovně upozorněna na užití této konkrétní metody. Komise nikdy neodmítla tuto metodu, která byla, jak žalobce uvádí, také použita v souvislosti s ostatními programy předloženými žalobcem, na které Komise také poskytla finanční podporu. Žalobce proto namítá, že se oprávněně domníval, že tato metoda je pro Komisi přijatelná.
   Žalobce dále tvrdí, že napadené rozhodnutí neobsahuje dostatečné odůvodnění a je s ohledem na sledované cíle nepřiměřené, neboť celková suma uplatňovaná žalobcem je dle jeho názoru přiměřená a v souladu se smlouvami.


title: Věc C-28/13 P: Kasační opravný prostředek podaný dne 18. ledna 2013 Gabi Thesing a Bloomberg Finance LP proti rozsudku Tribunálu (sedmého senátu) vydanému dne 29. listopadu 2012 ve věci T-590/10, Gabi Thesing, Bloomberg Finance LP v. Evropská centrální banka

text:
               6.4.2013

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 101/9

         Kasační opravný prostředek podaný dne 18. ledna 2013 Gabi Thesing a Bloomberg Finance LP proti rozsudku Tribunálu (sedmého senátu) vydanému dne 29. listopadu 2012 ve věci T-590/10, Gabi Thesing, Bloomberg Finance LP v. Evropská centrální banka
   (Věc C-28/13 P)
   2013/C 101/21
   Jednací jazyk: angličtina

      Účastnice řízení

      Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek: Gabi Thesing a Bloomberg Finance LP (zástupci: M. Stephens, R. Lands, solicitors)

      Další účastnice řízení: Evropská centrální banka

      Návrhová žádání účastnic řízení podávajících kasační opravný prostředek (navrhovatelek)

   Navrhovatelky navrhují, aby Soudní dvůr:

               —

               zrušil rozsudek Tribunálu ze dne 29. listopadu 2012 ve věci T-590/10. Měl by tak učinit z toho důvodu, že se Tribunál při přijetí tohoto rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení.

               —

               zrušil rozhodnutí Evropské centrální banky (dále jen „ECB“), oznámené dopisy ze dne 17. září 2010 a ze dne 21. října 2010, kterým byla zamítnuta žádost o přístup k dokumentům požadovaným navrhovatelkami na základě rozhodnutí ECB (ECB/2004/3) ze dne 4. března 2004 o přístupu veřejnosti k dokumentům ECB (1). Soudní dvůr by měl uvedené rozhodnutí zrušit na základě toho, že:

                           i)

                           se ECB dopustila zjevně nesprávného posouzení a zneužila své pravomoci při přijetí tohoto rozhodnutí; a

                           ii)

                           jediným zákonným řešením, k němuž měla ECB dospět, bylo povolit přístup k požadovaným dokumentům.

               —

               zrušil rozsudek Tribunálu v rozsahu, v němž ukládá navrhovatelkám náhradu nákladů řízení vynaložených ECB. Soudní by to měl učinit na základě toho, že se Tribunál při přijetí tohoto rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení.

               —

               podpůrně, vrátil věc zpět Tribunálu, aby v souladu s rozhodnutím Soudního dvora rozhodl o právních otázkách vznesených v rámci tohoto kasačního opravného prostředku.

      Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

   Navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že:

               —

               nesprávně vyložil čl. 4.1 písm. a) rozhodnutí Evropské centrální banky ze dne 4. března 2004 (ECB/2004/3), který upravuje výjimku z obecného práva na přístup přiznaného článkem 2 tohoto rozhodnutí;

               —

               rozhodl, že ECB byla oprávněna konstatovat, že zpřístupnění dokumentů požadovaných navrhovatelkami by narušilo hospodářskou politiku EU a Řecka;

               —

               nesprávně vyložil článek 10 Evropské úmluvy o lidských právech;

               —

               nepřihlédl k tvrzení navrhovatelek týkajícím se článků 4.2 a 4.3 rozhodnutí ECB.

         Navrhovatelky rovněž tvrdí, že se Tribunál dopustil pochybení v souvislosti s rozhodnutím o nákladech řízení.

      (1)  Úř. věst. L 80, s. 42; Zvl. vyd. 01/05, s. 51.


title: Věc C-490/15 P: Kasační opravný prostředek podaný dne 18. září 2015 Ori Martin SA proti rozsudku Tribunálu (šestého senátu) vydanému dne 15. července 2015 ve spojených věcech T-389/10 a T-419/10

text:
               7.12.2015

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 406/19

         Kasační opravný prostředek podaný dne 18. září 2015 Ori Martin SA proti rozsudku Tribunálu (šestého senátu) vydanému dne 15. července 2015 ve spojených věcech T-389/10 a T-419/10
   (Věc C-490/15 P)
   (2015/C 406/19)
   Jednací jazyk: italština

      Účastnice řízení

      Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek: Ori Martin SA (zástupci: G. Belotti, P. Ziotti, advokáti)

      Další účastnice řízení: Evropská komise

      Návrhová žádání účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek

               1)

               primárně: zrušit rozsudek v části, v níž Tribunál Evropské unie tímto rozsudkem zamítl žalobu ve věci T-419/10 v rozsahu, v němž se navrhovatelka domáhala zrušení sporného rozhodnutí z důvodu protiprávního rozšíření společné a nerozdílné odpovědnosti na navrhovatelku za jednání její dceřiné společnosti SLM. Zrušit rozsudek pro porušení článku 47 Listiny základních práv, nebo podpůrně přiznat navrhovatelce spravedlivou náhradu škody.

               2)

               subsidiárně: změnit napadený rozsudek a s konečnou platností rozhodnout spor, jakož i na základě přezkumu v plné jurisdikci snížit pokutu, která jí byla uložena, s přihlédnutím k (i) důkazům předloženým v řízení v prvním stupni, (ii) Pokynům pro ukládání sankcí platným v době zpochybňovaných jednání a ke (iii) kratší době účasti na kartelové dohodě, která pro SLM/ORI začala na konci roku 1999, jenž je jediným datem, pro které existují shodující se nepřímé důkazy na podporu tvrzení o takové účasti.
               V každém případě: uložit Evropské komisi náhradu nákladů řízení.

      Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

   Společnost ORI předkládá v podstatě čtyři důvody kasačního opravného prostředku směřující k prokázání, že Tribunál:

               a)

               nepřiměřeně a v rozporu s předloženými důkazy znovu stanovil pokutu uloženou navrhovatelce, čímž porušil článek 49 odst. 3 Listiny základních práv a ustálené zásady unijního práva v oblasti přiměřenosti antimonopolních sankcí, jakož i povinnost uvést odůvodnění;

               b)

               porušil unijní právo, pokud jde o zásadu osobní odpovědnosti, na které je unijní právo v oblasti hospodářské soutěže založeno, tím, že neoprávněně rozšířil společnou a nerozdílnou odpovědnost na navrhovatelku, která se na zpochybňovaných jednáních nijak nepodílela;

               c)

               porušil právo Evropské unie, pokud je o zákaz zpětné účinnosti nepříznivého trestního zákona, zejména čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv;

               d)

               neúplně vykonal svou pravomoc soudního přezkumu, přičemž zjevně nesprávně hodnotil předložené důkazy a neuvedl odůvodnění;

               e)

               porušil článek 47 Listiny základních práv, jelikož její věc nebyla projednána v přiměřené lhůtě.


title: Věc F-40/15: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 28. června 2016 – FV v. Rada „Veřejná služba — Hodnocení — Hodnotící zpráva — Legitimace — Snížení hodnoty analytického posouzení — Předložení hodnotícímu výboru — Změna některé části hodnocení druhým hodnotitelem nemající vliv na celkové hodnocení — Zjevně nesprávné posouzení — Povinnost uvést odůvodnění — Povinnost postupovat s náležitou péčí“

text:
               8.8.2016

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 287/35

         Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 28. června 2016 – FV v. Rada
   (Věc F-40/15) (1)

   („Veřejná služba - Hodnocení - Hodnotící zpráva - Legitimace - Snížení hodnoty analytického posouzení - Předložení hodnotícímu výboru - Změna některé části hodnocení druhým hodnotitelem nemající vliv na celkové hodnocení - Zjevně nesprávné posouzení - Povinnost uvést odůvodnění - Povinnost postupovat s náležitou péčí“)
   (2016/C 287/42)
   Jednací jazyk: francouzština

      Účastníci řízení

      Žalobce: FV (zástupci: původně T. Bontinck a A. Guillerme, advokáti, poté L. Levi, advokát)

      Žalovaná: Rada Evropské unie (zástupci: M. Bauer a M. Veiga, zmocněnci)

      Předmět věci

   Návrh na zrušení hodnotící zprávy vyhotovené pro žalobkyni za rok 2013.

      Výrok rozsudku

               1)

               Žaloba se zamítá.

               2)

               FV ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie.

      (1)  Úř. věst. C 178, 1.6.2015, s. 27.


title: Věc C-82/04: Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne  19. ledna 2006  – Audi AG v. OHIM (Kasační opravný prostředek — Ochranná známka Společenství — Slovní označení  TDI  — Zamítnutí zápisu — Kasační opravný prostředek, který se stal bezpředmětným — Bezpředmětnost rozhodnutí ve věci)

text:
               1.7.2006

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 154/1

         Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 19. ledna 2006 – Audi AG v. OHIM
   (Věc C-82/04) (1)

   (Kasační opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Slovní označení „TDI“ - Zamítnutí zápisu - Kasační opravný prostředek, který se stal bezpředmětným - Bezpředmětnost rozhodnutí ve věci)
   (2006/C 154/01)
   Jednací jazyk: němčina
   Účastníci řízení

      Žalobkyně: Audi AG (zástupce: L. von Zumbusch, advokát)

      Další účastník řízení: Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (zástupce: G. Schneider, zmocněnec)
   Předmět věci
   Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 3. prosince 2003, Audi v. OHIM (T-16/02), kterým Soud zamítl žalobu proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM R 0652/2000-1 ze dne 8. listopadu 2001 o zamítnutí zápisu slovního označení „TDI“ pro určité výrobky zařazené do tříd 12 a 37 jakožto ochranné známky Společenství – Popisná povaha jako absolutní důvod zamítnutí zápisu – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993, o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146)
   Výrok

               1)

               Není třeba rozhodnout o kasačním opravném prostředku podaném Audi AG.

               2)

               Audi AG se ukládá náhrada nákladů řízení v tomto stupni.

      (1)  Úř. věst. C 106, 30.04. 2004.


title: Věc C-29/05 P: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 13. března 2007 – Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) v. Kaul GmbH, Bayer AG (Kasační opravný prostředek — Ochranná známka Společenství — Námitkové řízení — Předložení nových skutečností a důkazů na podporu odvolání podaného k odvolacímu senátu OHIM)

text:
               28.4.2007

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 95/6

         Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 13. března 2007 – Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) v. Kaul GmbH, Bayer AG
   (Věc C-29/05 P) (1)

   (Kasační opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Předložení nových skutečností a důkazů na podporu odvolání podaného k odvolacímu senátu OHIM)
   (2007/C 95/08)
   Jednací jazyk: němčina
   Účastníci řízení

      Žalobce: Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (zástupci: A. von Mühlendahl a G. Schneider, zmocněnci)

      Další účastnice řízení: Kaul GmbH (zástupce: G. Würtenberger a R. Kunze, Rechtsanwälte), Bayer AG
   Předmět věci
   Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 10. listopadu 2004, Kaul v. OHIM a Bayer (T-164/02), kterým Soud zrušil rozhodnutí R 782/2000-3 třetího odvolacího senátu OHIM ze dne 4. března 2002 týkající se námitkového řízení mezi Kaul GmbH a Bayer AG – Přezkum námitek – Přezkum skutkového stavu odvolacím senátem – Dosah – Článek 43 odst. 2 a článek 74 odst. 2 nařízení Rady č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146)
   Výrok

               1)

               Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 10. listopadu 2004, Kaul v. OHIM – Bayer (ARCOL) (T-164/02), se zrušuje.

               2)

               Rozhodnutí třetího odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 4. března 2002 (věc R 782/2000-3) se zrušuje.

               3)

               OHIM se ukládá náhrada nákladů jak řízení v prvním stupni, tak řízení o kasačním opravném prostředku.

      (1)  Úř. věst. C 82, 2.4.2005.


title: Věc T-69/08: Žaloba podaná dne 12. února 2008 – Polsko v. Komise

text:
               12.4.2008

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 92/42

         Žaloba podaná dne 12. února 2008 – Polsko v. Komise
   (Věc T-69/08)
   (2008/C 92/83)
   Jednací jazyk: polština
   Účastníci řízení

      Žalobkyně: Polská republika (zástupce: M. Dowgielewicz, zmocněnec)

      Žalovaná: Komise Evropských společenství
   Návrhové žádání žalobkyně

               —

               zrušit rozhodnutí Komise 2008/62/ES ze dne 12. října 2007 [oznámené pod číslem K(2007) 4697] k článkům 111 a 172 polského návrhu zákona o geneticky modifikovaných organismech, oznámeným Polskou republikou podle čl. 95 odst. 5 Smlouvy o ES jakožto odchylky od ustanovení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/18/ES o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního prostředí (1);

               —

               uložit Komisi náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty
   Žalobkyně se domáhá zrušení rozhodnutí Komise 2008/62/ES ze dne 12. října 2007, kterým byly zamítnuty návrhy vnitrostátních předpisů představujících odchylky od směrnice 2001/18/ES (2), oznámené Polskem podle čl. 95 odst. 5 Smlouvy o ES. Žalobkyně uvádí, že Komise jí napadené rozhodnutí oznámila dne 4. prosince 2004, tedy po vypršení šestiměsíční lhůty obsažené v čl. 95 odst. 5 ES, což podle žalobkyně znamená, že v souladu s uvedeným článkem je třeba tyto přepisy považovat za potvrzené v okamžiku vypršení šestiměsíční lhůty.
   Žalobkyně tvrdí, že přijetí rozhodnutí dne 12. října 2007 nemá vliv na zachování lhůty, přičemž jedinou a rozhodnou skutečností v tomto ohledu je podle žalobkyně datum oznámení napadeného rozhodnutí.
   V důsledku toho žalobkyně na podporu své žaloby předkládá následující důvody:

               —

               porušení čl. 95 odst. 6 ES ve spojení s čl. 254 odst. 3 ES;

               —

               porušení podstatné procesní náležitosti, spočívající v povinnosti oznámit rozhodnutí jeho příjemcům ve lhůtě stanovené předpisy, a v důsledku toho umožnit příjemcům seznámit se s obsahem rozhodnutí;

               —

               porušení zásady právní jistoty.

      (1)  Úř. věst. L 16, s. 17.

      (2)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/18/ES ze dne 12. března 2001 o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/220/EHS (Úř. věst. L 106, s. 1).


title: Věc F-68/13: Žaloba podaná dne 9. července 2013 — ZZ v. ECB

text:
               21.9.2013

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 274/31

         Žaloba podaná dne 9. července 2013 — ZZ v. ECB
   (Věc F-68/13)
   2013/C 274/51
   Jednací jazyk: angličtina

      Účastníci řízení

      Žalobkyně: ZZ (zástupce: L. Lewi, advokát)

      Žalovaná: Evropská centrální banka

      Předmět a popis sporu

   Zrušení rozhodnutí ECB o ukončení interního administrativního šetření a zprávy o šetření a náhrada nemajetkové újmy, kterou žalobkyně utrpěla.

      Návrhová žádání žalobkyně

               —

               zrušit rozhodnutí Rady ředitelů ze dne 7. ledna 2013, které bere v úvahu konečnou zprávu a kterým bylo rozhodnuto o ukončení interního šetření;

               —

               v důsledku toho zrušit šetření a zprávu o šetření a zahájit nové šetření s řádným posouzením skutkových okolností;

               —

               přiznat náhradu škody za utrpěnou majetkovou újmu stanovenou na základě zásady ex aequo et bono na 50 000 eur;

               —

               uložit žalované náhradu nákladů řízení.


title: Věc T-88/07: Žaloba podaná dne 22. března 2007 – Fabryka Samochodów Osobowych v. Komise

text:
               26.5.2007

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 117/28

         Žaloba podaná dne 22. března 2007 – Fabryka Samochodów Osobowych v. Komise
   (Věc T-88/07)
   (2007/C 117/44)
   Jednací jazyk: polština
   Účastnice řízení

      Žalobkyně: Fabryka Samochodów Osobowych S.A. (Varšava, Polská republika) (zástupci: W. Radzikowski, R. A. Kozłowski a G. Dźwigała, právní poradci)

      Žalovaná: Komise Evropských společenství
   Návrhová žádání žalobkyně

               —

               zrušit rozhodnutí Komise v části týkající se čl. 2 odst. 2, 3 a 4, kterým se nařizují kompenzační opatření v následující formě: a) omezení roční produkce motorových vozidel do konce července 2011 vůči žalobkyni, všem nyní a v budoucnu na ní závislým společnostem a vůči všem společnostem kontrolovaným akcionářem FSO, jakož i b) zákaz ucházet se před koncem července roku 2011 o novou licenci;

               —

               uložit Komisi náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty
   Žalobkyně navrhuje zrušit rozhodnutí Komise Evropských společenství ze dne 20. prosince 2006 ve věci státní podpory C 3/2005 (ex N 592/2004 [ex PL 51/2004]), kterým byla opatření týkající se podpory ve prospěch žalobkyně, která Polsko podle znění rozhodnutí z části uskutečnilo, prohlášena za slučitelná se společným trhem, v části, ve které je žalobkyni a příjemkyni podpory tímto rozhodnutím uloženo omezit do roku 2011 roční produkci a prodej motorových vozidel ve Společenství. Ve svém odůvodnění obsahuje rozhodnutí rovněž žalobkyni určený zákaz ucházet se před koncem roku 2011 o novou licenci.
   Žalobkyně navrhuje zrušení rozhodnutí a uvádí k tomu, že rozhodnutí je v rozporu s ustanoveními Smlouvy o ES a se základními pravidly jejího použití. Při vydání napadeného rozhodnutí byly krom toho porušeny podstatné formální náležitosti.
   Žalobkyně opírá svoji žalobu o následující důvody:

               —

               Komise porušila čl. 88 odst. 3 ES a článek 3 nařízení č. 659/1999 (1) a dopustila se zjevně nesprávného posouzení tím, že prohlásila část opatření týkajících se podpory za uskutečněnou;

               —

               při stanovení rozsahu kompenzačních opatření Komise porušila zásadu proporcionality, zásadu svobodného výkonu hospodářské činnosti, článek 253 ES, jakož i body 11, 32, 37, 39 a 54 Pokynů Společenství o státní podpoře na záchranu a restrukturalizaci podniků v nesnázích (2) a dopustila se zjevné chyby při posuzování skutkového stavu a to zejména: chybným stanovením částky veřejné podpory jejím nadhodnocením; nezohledněním formy podpory; chybným určením relevantního trhu; chybným určením podílu žalobkyně a příjemkyně podpory na trhu; nezohledněním podstatných aspektů při zjišťování dopadu poskytnutí podpory na žalobkyni; nařízením kompenzačních opatření, která se nepříznivě projevila na obnovení výkonnosti žalobkyně po ukončení restrukturalizace; nezohledněním skutečnosti, že žalobkyně působí v regionech, které jsou oprávněny přijímat regionální podpory;

               —

               Komise porušila zásadu právní jistoty a článek 253 ES tím, že do odůvodnění zařadila dodatečné kompenzační opatření, které není uvedeno ve výrokové části rozhodnutí;

               —

               Komise porušila článek 253 ES tím, že neuvedla ani dostatečné údaje týkající se druhu a rozsahu nařízených kompenzačních opatření, ani se nezabývala všemi návrhy, které byly v této otázce předloženy.

      (1)  Nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s 339).

      (2)  Úř. věst. 1999, C 288, s. 2.


title: Věc C-214/10: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landesarbeitsgericht Hamm (Německo) dne 4. května 2010 — KHS AG v. Winfried Schulte

text:
               28.8.2010

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 234/20

         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landesarbeitsgericht Hamm (Německo) dne 4. května 2010 — KHS AG v. Winfried Schulte
   (Věc C-214/10)
   ()
   2010/C 234/31
   Jednací jazyk: němčina

      Předkládající soud

   Landesarbeitsgericht Hamm

      Účastníci původního řízení

      Žalobkyně: KHS AG

      Žalovaný: Winfried Schulte

      Předběžné otázky

   Je třeba čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88/ES (1) vykládat v tom smyslu, že odporuje právním předpisům členského státu nebo zvyklostem, podle nichž po uplynutí referenčního období nebo přechodného období zaniká nárok na placenou minimální dobu dovolené, a to i tehdy, pokud je zaměstnanec v dlouhodobé pracovní neschopnosti (přičemž by v důsledku této dlouhodobé pracovní neschopnosti mohl akumulovat nároky na minimální dovolenou za několik let, jestliže by možnost převodu takovýchto nároků nebyla časově omezena)? V případě záporné odpovědi na tuto otázku: Musí být v tomto případě dána možnost převodu pro období alespoň 18 měsíců?

      (1)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 381).


title: Věc T-108/15: Žaloba podaná dne 27. února 2015 – Bundesverband Glasindustrie a další v. Komise

text:
               27.4.2015

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 138/63

         Žaloba podaná dne 27. února 2015 – Bundesverband Glasindustrie a další v. Komise
   (Věc T-108/15)
   (2015/C 138/82)
   Jednací jazyk: němčina

      Účastnice řízení

      Žalobkyně: Bundesverband Glasindustrie (Düsseldorf, Německo), Gerresheimer Lohr GmbH (Lohr, Německo), Gerresheimer Tettau GmbH (Tettau, Německo), Noelle + von Campe Glashütte GmbH (Boffzen, Německo), Odenwald Faserplattenwerk GmbH (Amorbach, Německo), O-I Glasspack GmbH & Co. KG (Düsseldorf), Pilkington Deutschland AG (Gelsenkirchen, Německo), Schott AG (Mainz, Německo), SGD Kipfenberg GmbH (Kipfenberg, Německo), Thüringer Behälterglas GmbH Schleusingen (Schleusingen, Německo), Neue Glaswerke Großbreitenbach GmbH & Co. KG (Großbreitenbach, Německo), HNG Global GmbH (Gardelegen, Německo) (zástupci: U. Soltész a C. von Köckritz, advokáti)

      Žalovaná: Evropská komise

      Návrhová žádání

   Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

               —

               zrušil článek 1 a čl. 3 odst. 1 rozhodnutí Evropské Komise ze dne 25. listopadu 2014, státní podpora SA.33995 (2013/C) (ex NN 2013/NN), C(2014) 8786 final, týkající se podpory elektřiny z obnovitelných zdrojů a nižší příplatek EEG pro uživatele s vysokou spotřebou energie v rozsahu, v jakém je v nich stanoveno, že

                           (i)

                           podpora elektřiny z obnovitelných zdrojů na základě německého zákona o upřednostnění obnovitelných energií (zákon o energiích z obnovitelných zdrojů ze dne 25. října 2008 v novelizovaném znění platném ode dne 1. ledna 2012 – dále jen „EEG 2012“), včetně mechanismu jejího financování, a

                           (ii)

                           podpora nižšího příplatku EEG pro uživatele s vysokou spotřebou energie (zvláštní kompenzační režim – dále jen „BesAR“) podle § 40 a násl. EEG 2012 v letech 2013 a 2014 představují protiprávní státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, které byly provedeny v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU;

               —

               zrušil článek 2, čl. 3 odst. 2, článek 6, článek 7 a článek 8 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v jakém je v nich určeno, že BesAR je neslučitelný s vnitřním trhem a je v nich uložena povinnost vrátit státní podporu; a

               —

               uložil Komisi náhradu nákladů řízení vynaložených žalobkyněmi.

      Žalobní důvody a hlavní argumenty

   Na podporu žaloby předkládají žalobkyně sedm žalobních důvodů.

               1.

               Zvláštní kompenzační režim (BesAR) neobsahuje žádné státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jelikož není dáno žádné zvýhodnění. Komise vychází nesprávně z předpokladu, že BesAR poskytuje uživatelům s vysokou spotřebou energie výhodu, která je relevantní z hlediska právních předpisů v oblasti státních podpor.

               2.

               Systém příplatku EEG, ani BesAR neobsahují žádné státní podpory, jelikož nedochází k zátěži státních prostředků. Tato právní úprava se vztahuje výlučně na soukromé finanční prostředky. Napadené rozhodnutí není slučitelné s judikaturou Soudního dvora, a to zejména s judikaturou ve věci PreussenElektra.

               3.

               Komise ve svém odůvodnění nesprávně konstatovala, že BesAR má selektivní povahu. Neexistuje však žádná odchylka od příslušného systému odběru. BesAR je v každém případě odůvodněna povahou a vnitřní strukturou EEG 2012.

               4.

               Komise posoudila otázku, zda může být BeSAR povolena jako státní podpora, protiprávně pouze podle nových pokynů pro státní podpory v oblasti životního prostředí a energií 2014-2020.

               5.

               Pokud Komise dospěje k názoru, že BesAR představuje státní podporu, kterou nelze povolit, bylo by její vymáhání zpět v každém případě nepřípustné, jelikož jde o „stávající podporu“.

               6.

               Vymáhání podpory zpět je navíc vyloučeno z důvodu zásady ochrany legitimního očekávání, která je s tím v rozporu. Komise zejména v dřívějším rozhodnutí konstatovala, že systém EEG neobsahuje žádnou podporu.

               7.

               Dále, provedení povinnosti vrátit podporu v souvislosti s BesAR by bylo nemožné.


title: Věc T-383/04: Usnesení Soudu prvního stupně ze dne 27. září 2006 – Drazdansky v. OHIM – Bad Heilbrunner Naturheilmittel (VITACAN)

text:
               18.11.2006

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 281/43

         Usnesení Soudu prvního stupně ze dne 27. září 2006 – Drazdansky v. OHIM – Bad Heilbrunner Naturheilmittel (VITACAN)
   (Věc T-383/04) (1)

   (2006/C 281/78)

      Jednací jazyk: němčina

   Předseda prvního senátu rozhodl o vyškrtnutí věci.

      (1)  Úř. věst. C 314, 18.12.2004.


title: Věc T-365/11 P: Kasační opravný prostředek podaný AO dne 5. července 2011 proti usnesení vydanému dne 4. dubna 2011 Soudem pro veřejnou službu ve věci F-45/10, AO v. Komise

text:
               24.9.2011

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 282/27

         Kasační opravný prostředek podaný AO dne 5. července 2011 proti usnesení vydanému dne 4. dubna 2011 Soudem pro veřejnou službu ve věci F-45/10, AO v. Komise
   (Věc T-365/11 P)
   2011/C 282/56
   Jednací jazyk: angličtina

      Účastníci řízení

      Účastník řízení podávající kasační opravný prostředek: AO (Brusel, Belgie) (zástupce: P. Lewisch, advokát)

      Další účastnice řízení: Evropská komise

      Návrhová žádání účastníka řízení podávajícího kasační opravný prostředek

   Navrhovatel navrhuje, aby Tribunál:

               —

               zrušil usnesení Soudu pro veřejnou službu ze dne 4. dubna 2001 ve věci F-45/10, AO v. Komise,

               —

               je-li Tribunál schopen rozhodnout ve věci samé, vyhověl návrhům předloženým v řízení v prvním stupni, a sice:

                           —

                           zrušil rozhodnutí CMS 07/046 z důvodu šikany, špatného řízení a porušení základního práva být vyslechnut;

                           —

                           zrušil všechna rozhodnutí přijatá OOJ vůči žalobci v období od září 2003 do odvolání z funkce, a to z důvodu šikany a špatného řízení jakožto následku porušení práva navrhovatele být vyslechnut;

                           —

                           umožnil vyslechnutí navrhovatele podle čl. 7 odst. 1 a článku 24 služebního řádu (1) a zohlednění žádostí předložených v únoru 2008 a březnu 2008;

                           —

                           přiznal navrhovateli symbolické odškodné ve výši jednoho eura jakožto náhradu jeho nemajetkové a profesní újmy popsané v této žalobě, jelikož cílem této žaloby není získání peněžité částky, ale uznání důstojnosti a profesní pověsti navrhovatele, a

               —

               uložil Evropské komisi náhradu nákladů řízení.

      Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

   Na podporu kasačního opravného prostředku předkládá navrhovatel tři důvody.

               1)

               První důvod kasačního opravného prostředku vycházející z nesplnění podmínek rozhodnutí usnesením podle článku 76 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu a z toho, že žaloba nemusela být zjevně zamítnuta, neboť

                           —

                           Soud pro veřejnou službu nezohlednil několik předložených tvrzení a důkazů týkajících se šikany navrhovatele;

                           —

                           navrhovateli bylo upřeno právo na určení lhůty k odstranění vad jeho žaloby v souladu s článkem 36 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu, pokud jde o dvě rozhodnutí OOJ, jež navrhovatel uvedl ve své žalobě.

               2)

               Druhý důvod kasačního opravného prostředku vycházející ze skutečnosti, že Soud pro veřejnou službu ve svém usnesení ve věci F-45/10 porušil právo Evropské unie, jak vyplývá z čl. 11 odst. 1) přílohy I ke statutu Soudního dvora Evropské unie, neboť navrhovatel má nárok na náhradu škody z důvodu šikany, jíž byl obětí.

               3)

               Třetí důvod kasačního opravného prostředku vycházející z porušení Soudem pro veřejnou službu práva být vyslechnut, jak vyplývá z čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, jakož i z čl. 47 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie.

      (1)  Nařízení č. 31 (EHS), 11 (Euratom), kterým se stanoví služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropského hospodářského společenství a Evropského společenství pro atomovou energii, ve znění pozdějších předpisů (Úř. věst. 45, 14.6.1962, s. 1385).


title: Věc C-109/07: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Prud'homie de pêche de Martigues (Francie) dne 20. února 2007 – Jonathan Pilato v. Jean-Claude Bourgault

text:
               28.4.2007

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 95/27

         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Prud'homie de pêche de Martigues (Francie) dne 20. února 2007 – Jonathan Pilato v. Jean-Claude Bourgault
   (Věc C-109/07)
   (2007/C 95/50)
   Jednací jazyk: francouzština
   Předkládající soud
   Prud'homie de pêche de Martigues
   Účastníci původního řízení

      Žalobce: Jonathan Pilato

      Žalovaný: Jean-Claude Bourgault
   Předběžné otázky

               1)

               Je třeba článek 11a nařízení (ES) č. 894/97 ze dne 29. dubna 1997 (1) ve znění nařízení (ES) č. 1239/98 ze dne 8. června 1998 (2) vykládat tak, že zakazuje rovněž tenatové sítě, které nejsou vůbec nebo téměř vůbec unášeny z důvodu vlečné kotvy, ke které jsou připevněny?

               2)

               Je čl. 11a odst. 1 a 2 nařízení Rady (ES) č. 894/97 ve znění nařízení (ES) č. 1239/98, platný v rozsahu, v němž:

                           a)

                           se jeví, že sleduje cíl týkající se striktně životního prostředí, přestože právním základem, o který se opírá, je dřívější článek 43, nyní článek 37 Smlouvy o založení Evropského společenství podepsané v Římě dne 25. března 1957;

                           b)

                           neposkytuje definici unášené tenatové sítě a nestanoví tak jasně rozsah své působnosti;

                           c)

                           není jasně odůvodněný;

                           d)

                           nezohledňuje dostupné vědecké a technické údaje, ani podmínky životního prostředí v různých regionech Společenství, ani možný prospěch [a] náklady plynoucí ze zákazu, který stanoví;

                           e)

                           není přiměřený vzhledem ke sledovanému cíli;

                           f)

                           je diskriminační, neboť se vztahuje stejným způsobem na velice odlišné zeměpisné, hospodářské a sociální situace;

                           g)

                           nestanoví žádnou výjimku ve prospěch rybářů, kteří provádějí rybolov v malém měřítku, jako je thonaille, jenž krom toho, že je tradičním způsobem rybolovu ve značně omezené části Středozemního moře, má životní význam pro obyvatelstvo, které jej provozuje, je ostatně značně selektivní.

      (1)  Nařízení Rady (ES) č. 894/97 ze dne 29. dubna 1997 o některých technických opatřeních pro zachování rybolovných zdrojů (Úř. Věst. L 132, s. 1).

      (2)  Nařízení Rady (ES) č. 1239/98 ze dne 8. června 1998, kterým se mění nařízení (ES) č. 894/97 o některých technických opatřeních pro zachování rybolovných zdrojů (Úř. věst. L 171, s. 1).


title: Věc C-188/06 P: Usnesení Soudního dvora ze dne 9. března 2007 – Schneider Electric SA v. Komise Evropských společenství (Kasační opravný prostředek — Jednání podniků ve vzájemné shodě — Trh distribuce elektřiny — Rozhodnutí o zahájení a ukončení řízení)

text:
               28.4.2007

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 96/22

         Usnesení Soudního dvora ze dne 9. března 2007 – Schneider Electric SA v. Komise Evropských společenství
   (Věc C-188/06 P) (1)

   (Kasační opravný prostředek - Jednání podniků ve vzájemné shodě - Trh distribuce elektřiny - Rozhodnutí o zahájení a ukončení řízení)
   (2007/C 96/39)
   Jednací jazyk: francouzština
   Účastníci řízení

      Žalobkyně: Schneider Electric SA (zástupci: A. Winckler, I. Girgenson a M. Pittie, advokáti)

      Další účastnice řízení: Komise Evropských společenství (zástupci: A. Bouquet a O. Beynet, zmocněnci)
   Předmět věci
   Kasační opravný prostředek podaný proti usnesení Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 31. ledna 2006, Schneider Electric SA v. Komise (T-48/03), kterým se odmítá návrh na neplatnost jednak rozhodnutí Komise ze dne 4. prosince 2002 o zahájení fáze důkladného přezkumu jednání ve shodě společností Schneider a Legrand (věc COMP/M.2283 – Schneider/Legrand II), a jednak rozhodnutí Komise ze dne 13. prosince 2002 o ukončení přezkumného řízení ohledně tohoto jednání ve shodě, jako nepřípustný.
   Výrok

               1)

               Kasační opravný prostředek se odmítá.

               2)

               Schneider Electric SA se ukládá náhrada nákladů řízení.

      (1)  Úř. věst. C 165, 15.7.2006.


title: Věc T-323/05: Žaloba podaná dne 24. srpna 2005 – Coffee Store v. OHIM

text:
               12.11.2005

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 281/26

         Žaloba podaná dne 24. srpna 2005 – Coffee Store v. OHIM
   (Věc T-323/05)
   (2005/C 281/49)
   Jednací jazyk: němčina
   Účastníci řízení

      Žalobkyně: The Coffee Store GmbH (Mannheim, Německo) (zástupce: M. Buddeberg, advokát)

      Žalovaný: Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
   Návrhy žalobkyně

               —

               zrušit rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci ze dne 15.6.2005, číslo jednací R 855/2004-2;

               —

               zapsat ochrannou známku Společenství 3 346 228 THE COFFEE STORE;

               —

               uložit Úřadu pro harmonizaci náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Dotčená ochranná známka Společenství: slovní ochranná známka „THE COFFEE STORE“ pro výrobky a služby ve třídách 30, 32, 41 a 43.

      Rozhodnutí průzkumového referenta: zamítnutí přihlášky pro výrobky a služby ve třídách 30, 32 a 43.

      Rozhodnutí odvolacího senátu: zamítnutí odvolání.

      Dovolávané žalobní důvody: Na přihlašovanou ochrannou známku nemůže být nahlíženo jako na označení výhradně popisné povahy ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení Rady (ES) č. 40/94. Kromě toho má přihlašovaná ochranná známka rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 40/94.


title: Věc C-180/10: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Naczelny Sąd Administracyjny (Polsko) dne 9. dubna 2010 — Jarosław Słaby v. Minister Finansów

text:
               3.7.2010

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 179/17

         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Naczelny Sąd Administracyjny (Polsko) dne 9. dubna 2010 — Jarosław Słaby v. Minister Finansów
   (Věc C-180/10)
   2010/C 179/28
   Jednací jazyk: polština

      Předkládající soud

   Naczelny Sąd Administracyjny

      Účastníci původního řízení

      Žalobce: Jarosław Słaby

      Žalovaný: Minister Finansów

      Předběžné otázky

   Je fyzická osoba, která na pozemku vykonávala zemědělskou činnost a později tuto činnost, vzhledem ke změně územního plánu, která byla provedena z důvodů nezávislých na její vůli, zastavila, majetek překvalifikovala na majetek soukromý, provedla jeho rozdělení na menší části (pozemky určené pro stavbu domů pro letní pobyt) a začala s jeho prodejem, z tohoto důvodu osobou povinnou k dani z přidané hodnoty ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice 2006/112/ES (1), jakož i čl. 4 odst. 1 a 2 šesté směrnice 77/388/EHS (2), která je povinna k vyúčtování daně z přidané hodnoty na základě své obchodní činnosti?

      (1)  Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1).

      (2)  Šestá směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu — Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23).


title: Věc T-287/07: Usnesení Soudu prvního stupně ze dne 15. října 2007 – cApStAn v. Komise

text:
               22.12.2007

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 315/44

         Usnesení Soudu prvního stupně ze dne 15. října 2007 – cApStAn v. Komise
   (Věc T-287/07) (1)

   (2007/C 315/84)

      Jednací jazyk: francouzština

   Předseda třetího senátu rozhodl o vyškrtnutí věci.

      (1)  Úř. věst. C 223, 22.9.2007.


title: Věc T-560/12: Žaloba podaná dne 17. prosince 2012 — Miejskie Przedsiębiorstwo Energetyki Cieplnej v. Evropská agentura pro chemické látky

text:
               16.3.2013

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 79/18

         Žaloba podaná dne 17. prosince 2012 — Miejskie Przedsiębiorstwo Energetyki Cieplnej v. Evropská agentura pro chemické látky
   (Věc T-560/12)
   2013/C 79/33
   Jednací jazyk: polština

      Účastníci/Účastnice řízení

      Žalobce: Miejsie Przedsiębiorstwo Energetyki Cieplnej sp. z o.o. (Brzesko, Polsko) (zmocněnec: advokát [raca prawny] T. Dobrzyński)

      Žalovaná: Evropská agentura pro chemické látky (ECHA)

      Návrhová žádání

   Žalobce navrhuje, aby Tribunál:

               —

               zrušil rozhodnutí Evropské agentury pro chemické látky č. SME(2012) 3538 ze dne 15. října 2012, kterým byl žalobci uložen správní poplatek ve výši 20 700 eur;

               —

               preventivně zrušil rozhodnutí správní rady ECHA MB/D/29/2010 ze dne 12. listopadu 2010 o klasifikaci služeb, které jsou poskytovány za úplatu;

               —

               uložil Evropské agentuře pro chemické látky náhradu nákladů řízení.

      Žalobní důvody a hlavní argumenty

   Na podporu žaloby předkládá žalobce čtyři žalobní důvody.

               1)

               První žalobní důvod: Neslučitelnost s nařízením Komise (ES) č. 340/2008 a nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006, jakož i porušení zásady svěření pravomocí

                           —

                           Napadené rozhodnutí je údajně neslučitelné s nařízením o poplatcích, protože žalovaná má pravomoc pouze k vybírání správních poplatků, zatímco pravomoc k ukládání odstrašujících pokut mají členské státy. Správní poplatky musí být v přiměřeném vztahu k rozsahu prací provedených ECHA. Správní poplatek ve výši 20 700 eur z důvodu nesprávného údaje o velikosti podniku plní úlohu trestu a rovná se tedy pokutě. Tím žalovaná zasáhla do pravomoci členských států, což je neslučitelné se zásadou svěření pravomocí zakotvenou v článku 5 SEU a je tedy jednáním v případě nedostatku příslušnosti ve smyslu článku 263 SFEU.

               2)

               Druhý žalobní důvod: Porušení zásady rovnosti

                           —

                           Skutečnost, že výše správního poplatku závisí na velikosti podniku, je porušením článku 5 Evropského kodexu řádné správní praxe a zásady rovnosti zakotvené v článku 41 Listiny základních práv Evropské unie. Jelikož správní poplatek podle své definici slouží pokrytí nákladů správního úkonů, není možno objektivně odůvodnit zavedení rozlišení podle velikosti registrovaného podniku. Správní náklady na přezkoumání velikosti podniku jsou totiž srovnatelné. Za těchto okolností platí podniky, které byly neprávem označeny za malý nebo střední podnik, poplatek, který nepokrývá náklady úkonů v souvislosti s řízení o přezkoumání jejich vlastní velikosti, ale také náklady přezkoumání jiných podniků, pokud vůbec neplatí také náklady jiných úkonů ECHA.

               3)

               Třetí žalobní důvod: Porušení zásady právní jistoty

                           —

                           Žalobce uvedl, že je malým podnikem, neboť bez vlastní viny učinil pochybení ohledně správného zařazení velikosti společnosti. Podle informací v rubrice „poplatky“ na internetové stránce národního informačního místa REACH se definuje velikost podniku podle vnitrostátního zákona o svobodném výkonu hospodářské činnosti. Podle tohoto zákona nezáleží při oznamování velikosti podniku na jeho struktuře podílů, nýbrž na počtu zaměstnanců a čistém ročním obratu, a tyto údaje žalobce zohlednil. O povinnosti dodržet při oznamování velikosti podniku doporučení Komise 2003/361/ES ze dne 6. května 2003 nebyl dotčený řádně informován. Kromě toho nevyrozuměla ECHA podnik o výši správních poplatků, které hrozily při nesprávném zařazení velikosti podniku, a tím porušila zásadu právní jistoty.

               4)

               Čtvrtý žalobní důvod: zneužití pravomocí

                           —

                           Žalovaná zneužila své pravomoci, když v rozhodnutí MB/D/29/2010 uložila extrémně nadměrné poplatky a sama sobě vymezila dalekosáhlé pravomoci ve formě použitelnosti veškerých právních možností k vybrání poplatku, jakož i chybějící možnosti, jak se poplatku vyhnout. Čl. 13 odst. 4 nařízení č. 340/2008 nemůže tyto okolnosti odůvodnit. Vybírání správního poplatku má ve skutečnosti jiný účel než je účel uvedený v druhém bodě odůvodnění nařízení č. 340/2008 (pokrytí nákladů za služby ECHA) a neodpovídá práci vynaložené žalovanou, nýbrž je pokutou neprávem uloženou žalobci.


title: Věc C-396/09: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 20. října 2011 (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Tribunale ordinario di Bari — Itálie) — Interedil Srl v likvidaci v. Fallimento Interedil Srl, Intesa Gestione Crediti Spa ( „Řízení o předběžné otázce — Pravomoc soudu nižšího stupně položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku — Nařízení (ES) č. 1346/2000 — Úpadková řízení — Mezinárodní příslušnost — Místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka — Přemístění sídla do jiného členského státu — Pojem „provozovna“ “ )

text:
               10.12.2011

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 362/3

         Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 20. října 2011 (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Tribunale ordinario di Bari — Itálie) — Interedil Srl v likvidaci v. Fallimento Interedil Srl, Intesa Gestione Crediti Spa
   (Věc C-396/09) (1)

   (Řízení o předběžné otázce - Pravomoc soudu nižšího stupně položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku - Nařízení (ES) č. 1346/2000 - Úpadková řízení - Mezinárodní příslušnost - Místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka - Přemístění sídla do jiného členského státu - Pojem „provozovna“)
   2011/C 362/04
   Jednací jazyk: italština

      Předkládající soud

   Tribunale ordinario di Bari

      Účastnice původního řízení

      Žalobkyně: Interedil Srl v likvidaci

      Žalované: Fallimento Interedil Srl, Intesa Gestione Crediti Spa

      Předmět věci

   Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce — Tribunale ordinario di Bari — Výklad článku 3 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (Úř. věst. L 160, s. 1) — Místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka — Domněnka sídla — Provozovna v jiném členském státě — Pojmy Společenství nebo vnitrostátní pojmy

      Výrok

               1)

               Unijní právo brání tomu, aby byl vnitrostátní soud vázán vnitrostátním procesním pravidlem, podle kterého jsou pro něj závazná posouzení podaná vyšším vnitrostátním soudem, pokud se zdá, že posouzení podaná tímto vyšším soudem nejsou v souladu s unijním právem, jak je vykládáno Soudním dvorem.

               2)

               Pojem „místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy“ dlužníka uvedený v čl. 3 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení musí být vykládán s odkazem na unijní právo.

               3)

               Pro určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužící společnosti, musí být čl. 3 odst. 1 druhá věta nařízení č. 1346/2000 vykládán takto:

                           —

                           při určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužící společnosti, je třeba upřednostnit místo ústřední správy této společnosti, jak může být zjištěno pomocí objektivních a pro třetí osoby zjistitelných skutečností. V případě, že se řídící a kontrolní orgány společnosti nacházejí v místě jejího sídla a rozhodnutí o správě této společnosti jsou přijímána, způsobem zjistitelným pro třetí osoby, na tomto místě, nemůže být domněnka stanovená v tomto ustanovení vyvrácena. Pokud se místo ústřední správy společnosti nenachází v jejím sídle, může být existence aktiv společnosti a smluv na jejich finanční využití v jiném členském státě než ve státě sídla této společnosti považována za skutečnosti dostačující k vyvrácení této domněnky pouze za podmínky, že celkové posouzení všech relevantních skutečností připustí třetími osobami ověřitelné zjištění, že se skutečné místo, kde je soustředěno řízení a kontrola uvedené společnosti, jakož i správa jejích zájmů nacházejí v jiném členském státě;

                           —

                           v případě přemístění sídla dlužící společnosti před podáním návrhu na zahájení úpadkového řízení se vychází z domněnky, že se místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy této společnosti, nachází v jejím novém sídle.

               4)

               Pojem „provozovna“ ve smyslu čl. 3 odst. 2 téhož nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že vyžaduje existenci struktury obsahující minimální míru organizace a určitou stabilitu s cílem výkonu hospodářské činnosti. Pouhá existence jednotlivých majetkových hodnot nebo bankovních účtů v zásadě této definici neodpovídá.

      (1)  Úř. věst. C 312, 19.12.2009.


title: Věc C-254/05: Žaloba podaná dne 16. června 2005 Komisí Evropských společenství proti Belgickému království

text:
               20.8.2005

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 205/11

         Žaloba podaná dne 16. června 2005 Komisí Evropských společenství proti Belgickému království
   (Věc C-254/05)
   (2005/C 205/21)
   Jednací jazyk: francouzština
   Soudnímu dvoru Evropských společenství byla předložena dne 16. června 2005 žaloba směřující proti Belgickému království podaná Komisí Evropských společenství zastoupenou Brunem Stromsky, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku.
   Komise Evropských společenství navrhuje, aby Soudní dvůr:

               1.

               určil, že Belgické království tím, že vyžaduje, aby systémy automatické detekce požáru pomocí bodových detektorů legálně vyrobené a uvedené na trh v jiném členském státě, které nemají označení „CE“:

                           —

                           byly uvedeny do souladu s belgickou normou NBN S21-100;

                           —

                           byly typově schváleny v daném případě prostřednictvím BOSEC (Belgian Organisation for Security Certification), přičemž tato překážka je zesílena nepřiměřenými výdaji spojenými s tímto schválením,

                           —

                           v rámci tohoto typového schválení byly testovány a kontrolovány, což je v zásadě opakováním kontrol, které již byly provedeny v rámci jiného řízení v jiném členském státě,

                     nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 28 Smlouvy o ES.

               2.

               uložil Belgickému království náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty:
   Podle Komise zavedla belgická právní úprava omezení pro používání požárních detektorů legálně vyrobených a uvedených na trh v jiných členských státech, čímž je v rozporu s článkem 28 ES a není odůvodněna podle článku 30 ES.


title: Věc C-622/10: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal de première instance de Namur (Belgie) dne 22. prosince 2010 — Rémi Paquot v. Belgický stát — SPF Finances

text:
               12.3.2011

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 80/12

         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal de première instance de Namur (Belgie) dne 22. prosince 2010 — Rémi Paquot v. Belgický stát — SPF Finances
   (Věc C-622/10)
   2011/C 80/24
   Jednací jazyk: francouzština

      Předkládající soud

   Tribunal de première instance de Namur

      Účastníci původního řízení

      Žalobce: Rémi Paquot

      Žalovaný: Belgický stát — SPF Finances

      Předběžné otázky

               1)

               Brání článek 6 první hlavy nazvané „Obecná ustanovení“ Lisabonské smlouvy ze dne 13. prosince 2007 pozměňující Smlouvu o Evropské unii podepsanou v Maastrichtu dne 7. února 1992, která je v platnosti od 1. prosince 2009 (přejímající z velké části ustanovení, která byla uvedena v článku 6 první hlavy Smlouvy o Evropské unii podepsané v Maastrichtu dne 7. února 1992, která vstoupila v platnost dne 1. listopadu 1993), jakož i článek 234 (bývalý článek 177) Smlouvy o založení Evropského společenství (Smlouva o ES) ze dne 25. března 1957, na straně jedné, nebo článek 47 Listiny základních práv Evropské unie ze dne 7. prosince 2000, na straně druhé, tomu, aby vnitrostátní ustanovení, v tomto případě ustanovení článku 9 odst. 2 belgického zákona ze dne 6. ledna 1989 o Arbitrážním soudu (nyní nazvaném Ústavní soud), vyžadovala, že vnitrostátní soudy se musí řídit judikaturou, která vyplývá z rozsudků vydaných vnitrostátním soudem vyššího stupně (v tomto případě uvedeným Ústavním soudem) ohledně jemu předložených žalob na neplatnost ustanovení vnitrostátního práva, pokud jsou tyto žaloby založeny na porušení ustanovení práva Evropské unie, která jsou ve vnitrostátním právním řádu přímo a přednostně použitelná?

               2)

               Brání článek 6 první hlavy nazvané „Obecná ustanovení“ Lisabonské smlouvy ze dne 13. prosince 2007 pozměňující Smlouvu o Evropské unii podepsanou v Maastrichtu dne 7. února 1992, která je v platnosti od 1. prosince 2009 (přejímající z velké části ustanovení, která byla uvedena v článku 6 první hlavy Smlouvy o Evropské unii podepsané v Maastrichtu dne 7. února 1992, která vstoupila v platnost dne 1. listopadu 1993), jakož i článek 234 (bývalý článek 177) Smlouvy o založení Evropského společenství (Smlouva o ES) ze dne 25. března 1957, na straně jedné, nebo článek 47 Listiny základních práv Evropské unie ze dne 7. prosince 2000, na straně druhé, tomu, aby vnitrostátní ustanovení, v tomto případě ustanovení článku 26 odst. 4 belgického zákona ze dne 6. ledna 1989 o Arbitrážním soudu (nyní nazvaném Ústavní soud), ve znění zákona ze dne 12. července 2009, vykládaná samostatně nebo ve spojení s ustanoveními článku 9 odst. 2 uvedeného zvláštního zákona ze dne 6. ledna 1989, ukládala vnitrostátním soudům povinnost předložit vnitrostátnímu soudu vyššího stupně (v tomto případě uvedenému Ústavnímu soudu) jakoukoliv předběžnou otázku týkající se výkladu ustanovení práva Evropské unie, která jsou ve vnitrostátním právním řádu přímo a přednostně použitelná, pokud jsou tato ustanovení obsažena i ve vnitrostátní ústavě a pokud uvedené soudy mají za to, že tato ustanovení byla v rámci sporů, které projednávají, porušena, s tím důsledkem, že uvedené soudy jsou zbaveny možnosti přímo uplatnit právo Evropské unie, přinejmenším v případě, kdy uvedený soud vyššího stupně již rozhodl o totožné otázce?