title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 5. července 2012.#Michel Bourgès-Maunoury a Marie-Louise Heintz, manželka M. Bourgès-Maunouryho v. Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal de grande instance de Chartres.#Výsady a imunity Evropských společenství – Osvobození příjmů poskytovaných Unií od vnitrostátních daní – Zohlednění příjmů poskytovaných Unií při výpočtu horní hranice solidární daně z majetku.#Věc C‑558/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      5. července 2012 (
            *1
         )
      „Výsady a imunity Evropských společenství — Osvobození příjmů poskytovaných Unií od vnitrostátních daní — Zohlednění příjmů poskytovaných Unií při výpočtu horní hranice solidární daně z majetku“
      Ve věci C-558/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím tribunal de grande instance de Chartres (Francie) ze dne 24. listopadu 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 29. listopadu 2010, v řízení

         Michel Bourges-Maunoury,

         Marie-Louise Heintz, manželka M. Bourges-Maunouryho,

      proti

         Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, T. von Danwitz a D. Šváby (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. listopadu 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za M. Bourges-Maunouryho a M.-L. Heintz, manželku M. Bourges-Maunouryho, T. Davidianem, avocat,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a A. Adamem, jako zmocněnci,

               —

               za belgickou vládu J.-C. Halleuxem a M. Jacobs, jako zmocněnci,

               —

               za nizozemskou vládu C. Wissels a M. de Ree, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi F. Clotuche-Duvieusart a I. Martínez del Peral, jakož i R. Lyalem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. února 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 druhého pododstavce Protokolu o výsadách a imunitách Evropských společenství, původně připojeného ke Smlouvě o vytvoření jednotné Rady a jednotné Komise Evropských společenství (Úř. věst. 1967, 152, s. 13), poté na základě Amsterodamské smlouvy ke Smlouvě o ES (dále jen „protokol“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Bourges-Maunourym a jeho manželkou, M.-L. Heintz, a direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir, jehož předmětem je zohlednění příjmů vyplácených Unií při výpočtu horní hranice solidární daně z majetku (dále jen „ISF“).

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 13 protokolu ve znění platném v době, kdy nastaly skutkové okolnosti sporu v původním řízení, stanovil:
               „Platy, mzdy a služební požitky, které poskytují Společenství svým úředníkům a jiným zaměstnancům, podléhají dani ve prospěch Společenství, jejíž podmínky a způsob vybírání stanoví Rada na návrh Komise.
               Úředníci a jiní zaměstnanci jsou osvobozeni od vnitrostátních daní z platů, mezd a požitků, které jim poskytují Společenství.“

         Francouzské právo

               4

               ISF, která byla zavedena zákonem č. 88-1149, ze dne 23. prosince 1988, o státním rozpočtu na rok 1989 (JORF ze dne 28. prosince 1988, s. 16320), se v době, kdy nastaly skutkové okolnosti věci v původním řízení, řídila ustanoveními článků 885 A až 885 X obecného daňového zákoníku (dále jen „CGI“).

               5

               Článek 885 A CGI stanovil:
               „Pokud je hodnota jejich majetku vyšší než hranice pro první sazbu stanovenou v článku 885 U, podléhají roční solidární dani z majetku:

                        1.

                        Fyzické osoby s daňovým domicilem ve Francii z důvodu svého majetku nacházejícího se ve Francii nebo mimo Francii.
                        […]

                        2.

                        Fyzické osoby bez daňového domicilu ve Francii z důvodu svého majetku nacházejícího se ve Francii.

                  Kromě případů stanovených v čl. 6 odst. 4 písm. a) a b) se manželské páry zdaňují společně.
               Podmínky zdanění se každoročně upřesňují vždy k 1. lednu.
               […]“

               6

               ISF používá mechanismus horní hranice, který je upraven v článku 885 Va CGI. Uvedený článek zněl takto:
               „[ISF] daňového poplatníka s daňovým domicilem ve Francii se sníží zaprvé o rozdíl mezi celkovou výší této daně a daní, které je povinen uhradit ve Francii a v zahraničí z příjmů a zisků za předcházející rok, vypočítaných před započtením slev na dani a odčitatelných položek a zadruhé o rozdíl mezi 85 % celkových příjmů bez nákladů na dosažení zisku za předcházející rok po odečtení pouze ztrát těch kategorií, jejichž započtení je dovoleno na základě článku 156, jakož i příjmů osvobozených od daně z příjmů, kterých bylo dosaženo ve Francii nebo mimo Francii během téhož roku, a zisků podléhajících zdanění u zdroje. Toto snížení nesmí překročit částku rovnající se 50 % částky odvodů vyplývajících z uplatnění článku 885 V nebo, pokud je tato částka vyšší, částku daně odpovídající zdanitelnému majetku rovnajícímu se nejvyšší hranici pro třetí pásmo sazby stanovené v článku 885 U.
               Kapitálové zisky se stanoví bez ohledu na maximální hranice, slevy na dani a nezdanitelné částky stanovené tímto zákoníkem.
               V případě, že příjmy osob, jejichž majetek se nezapočítává do základu [ISF] daňového poplatníka, byly zatíženy daní z příjmů, snižuje se pro účely uplatnění prvního pododstavce tato daň podle procentuálního podílu příjmu těchto osob na celkovém příjmu.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               7

               Michel Bourges-Maunoury a M.-L. Heintz jsou bývalými úředníky Unie a z tohoto titulu pobírají náhrady za ukončení služebního poměru nebo starobní důchody.

               8

               Vzhledem k tomu, že M. Bourges-Maunoury a M.-L. Heintz mají bydliště ve Francii a podléhají ISF, podali daňová přiznání k ISF za roky 2002 až 2004, 2006 a 2007, v nichž do celkových ostatních příjmů pro výpočet horní hranice stanovený v článku 885 Va CGI nezahrnuli náhrady a důchody, které jim byly poskytnuty Unií.

               9

               Vzhledem k tomu, že M. Bourges-Maunoury a M.-L. Heintz opomněli požádat o uplatnění horní hranice ISF pro rok 2005, podali dne 7. července 2006 opravné daňové přiznání, aby mohli využít této horní hranice, přičemž nezohlednili služební požitky, které jim poskytla Unie.

               10

               Vzhledem k tomu, že direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir tuto žádost zamítlo, podali M. Bourges-Maunoury a M.-L. Heintz dne 27. prosince 2006 žalobu proti tomuto zamítavému rozhodnutí k tribunal de grande instance de Chartres. Na základě článku 24 služebního řádu úředníků Evropských společenství rovněž požádali o pomoc Komisi Evropských společenství v tomto ohledu, která jim byla přiznána rozhodnutím ze dne 6. března 2007.

               11

               Rozsudkem ze dne 10. října 2007 tribunal de grande instance de Chartres jejich žalobu zamítl.

               12

               Rozsudkem ze dne 27. listopadu 2008 zrušil cour d’appel de Versailles tento rozsudek v rozsahu, v němž byla zamítnuta uvedená žádost týkající se roku 2005.

               13

               Rozsudkem ze dne 19. ledna 2010 zamítl Cour de cassation kasační opravný prostředek podaný francouzskou daňovou správou proti uvedenému rozsudku cour d’appel de Versailles.

               14

               Souběžně s tím doměřilo direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir (ředitelství daňové správy v Eure-et-Loire) rozhodnutím ze dne 1. září 2008 ISF, k níž měli povinnost M. Bourges-Maunoury a M.-L. Heintz za roky 2002 až 2004, 2006 a 2007 z důvodu, že příjmy, které jim poskytla Unie, měly být zohledněny ve výpočtu horní hranice ISF.

               15

               Dne 19. ledna 2009 vydalo direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir vůči manželům Bourges-Maunoury dva platební výměry na ISF splatnou za uvedené roky. Odvolání proti těmto výměrům, které manželé Bourges-Maunoury podali dne 4. února 2009, bylo zamítnuto rozhodnutím tohoto orgánu ze dne 18. února 2009.

               16

               Dne 16. dubna 2009 podali M. Bourges-Maunoury a M.-L. Heintz k tribunal de grande instance de Chartres žalobu proti tomuto zamítavému rozhodnutí, přičemž se odvolávali na výše uvedené rozsudky cour d’appel de Versailles a Cour de cassation. Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir namítlo, že z judikatury Soudního dvora Evropské unie vyplývá, že osvobození od daně, na které mají nárok úředníci Unie, nemůže v žádném případě znamenat, že se na tyto úředníky bude pohlížet tak, že nepobírají žádný příjem.

               17

               Předkládající soud má za to, že článek 885 Va CGI může vést pouze k zohlednění celkových příjmů fyzické osoby, včetně příjmů pocházejících z Unie, v rámci výpočtu částky, o niž se ISF snižuje, takže tato daň bude vyšší, pokud budou při výpočtu její horní hranice zohledněny vnitrostátní příjmy fyzické osoby i její příjmy pocházející ze Společenství.

               18

               Předkládající soud mimo jiné uvádí, že Cour de cassation ve svém rozsudku, uvedeném v bodě 13 tohoto rozsudku, rozhodl, že článek 885 Va CGI má za následek nepřímé zatížení příjmů pocházejících ze Společenství, které pobírají žalobci v původním řízení.

               19

               Vzhledem k tomu, že měl tribunal de grande instance de Chartres pochybnosti ohledně výkladu čl. 13 druhého podstavce protokolu, rozhodl se za těchto podmínek přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání čl. 13 druhý pododstavec kapitoly V protokolu […] tomu, aby celkové příjmy daňového poplatníka, včetně příjmů pocházejících ze Společenství, byly zohledněny při výpočtu horní hranice pro účely solidární daně z majetku?“

         K předběžné otázce

               20

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 13 druhý pododstavec protokolu vykládán tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, která v rámci horní hranice takové daně, jako je ISF, zohledňuje příjmy, včetně starobních důchodů a náhrad za ukončení služebního poměru, které poskytuje Unie svým úředníkům a ostatním zaměstnancům a svým bývalým úředníkům a ostatním zaměstnancům.

               21

               Co se týče zásad, jejichž uplatnění umožňuje odpovědět na položenou otázku, Soudní dvůr v rozsudku ze dne 16. prosince 1960, Humblet v. Belgický stát (6/60, Recueil, s. 1125, 1156 a 1157), zdůraznil, že orgánům Unie umožňuje účinně vykonávat výhradní pravomoc stanovit výši příjmů svých úředníků pouze osvobození peněžitých odměn poskytovaných Unií od všech vnitrostátních daní a taková pravomoc by byla vyloučena, kdyby si členské státy ponechaly právo podrobit tyto příjmy dani podle vlastního daňového systému. Bylo tak konstatováno, že Smlouvy vyjímají peněžité odměny poskytované úředníkům Unie z daňové suverenity členských států a že uvedená výhradní pravomoc Unie stanovit výši příjmů svých úředníků je nezbytná nejen pro posílení nezávislosti administrativních zaměstnanců Unie vůči vnitrostátním pravomocem, ale rovněž pro zajištění rovného zacházení s úředníky různých státních příslušností.

               22

               Protokol tak jednoznačně rozlišuje mezi příjmy vnitrostátního původu, které podléhají vnitrostátním daňovým předpisům, a příjmy, které Unie poskytuje svým úředníků a ostatním zaměstnancům, které podléhají, pokud jde o jejich případnou zdanitelnost, výlučně unijnímu právu. Toto rozdělení daňových pravomocí mezi členské státy a Unii musí vylučovat, aby členské státy přímo či nepřímo zdaňovaly příjmy poskytované Unií, které nepodléhají pravomoci těchto států (výše uvedený rozsudek Humblet v. Belgický stát, s. 1158; rozsudky ze dne 24. února 1988, Komise v. Belgie, 260/86, Recueil, s. 955, bod 10; ze dne 22. března 1990, Tither, C-333/88, Recueil, s. I-1133, bod 12, a ze dne 14. října 1999, Vander Zwalmen a Massart, C-229/98, Recueil, s. I-7113, bod 21).

               23

               Jak vyplývá z bodu 2 písm. a) výroku výše uvedeného rozsudku Humblet v. Belgický stát, Soudní dvůr rozhodl, že článek 13 protokolu zakazuje členským státům zavést k tíži úředníků nebo ostatních zaměstnanců Unie jakoukoliv daň, jejíž příčinou jsou zcela nebo zčásti příjmy poskytované Unií.

               24

               V projednávané věci se jedná o situaci obdobnou situaci, o kterou se jednalo ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Humblet v. Belgický stát, jelikož příjmy, které Unie poskytuje svým úředníkům a ostatním zaměstnancům, jsou rovněž nepřímo zdaněny (viz výše uvedený rozsudek Humblet v. Belgický stát, s. 1159).

               25

               Co se týče takové právní úpravy, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, je třeba konstatovat, že zohlednění částky příjmů poskytovaných Unií při výpočtu horní hranice ve výši 85 % celkových příjmů, jak stanoví článek 885 Va CGI, totiž zvyšuje celkovou částku příjmů daňového poplatníka, a tudíž maximální částku zdanění z titulu ISF, což vede ke zvýšení konečné sazby zdanění k újmě úředníka nebo ostatního zaměstnance Unie, jak ostatně uvedl cour d’appel de Versailles ve svém rozsudku ze dne 27. listopadu 2008, uvedeném v bodě 12 tohoto rozsudku.

               26

               Uplatnění článku 885 Va CGI tudíž vede k podrobení daňových poplatníků dani, která má za následek nepřímé zatížení jejich příjmů, které jim poskytuje Unie, jak konstatoval Cour de cassation ve svém rozsudku, uvedeném v bodě 13 tohoto rozsudku.

               27

               Okolnost, které se dovolávalo direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir ve sporu v původním řízení, podle níž nejsou příjmy poskytované Unií zohledněny při stanovení daňového základu, ale pouze v rámci mechanismu horní hranice ISF, nemůže tuto analýzu zpochybnit.

               28

               Výběr takové vnitrostátní daně, jakou je ISF, u níž se při určení konečné částky zohledňují příjmy poskytované Unií, které jsou osvobozeny od vnitrostátních daní, se totiž rovná nepřímému zdanění těchto příjmů v rozporu s čl. 13 druhým pododstavcem protokolu.

               29

               Stejně tak, okolnost, že mechanismus horní hranice ISF má za cíl omezit její konfiskační účinek a odrážet skutečnou daňovou kapacitu daňového poplatníka, není takové povahy, aby dovolovala nepřímé zdanění příjmů, které Unie poskytuje svým úředníkům a ostatním zaměstnancům, jež je v rozporu s čl. 13 druhým pododstavcem protokolu.

               30

               V zájmu právní jistoty je třeba konstatovat, že jelikož příjmy, které poskytuje Unie a které podléhají jejím daním, nemohou být členským státem přímo ani nepřímo zdaněny, a jelikož jsou vyjmuty z daňové suverenity členských států, je osoba, která pobírá takové příjmy, rovněž zbavena jakékoli povinnosti deklarovat jejich částku orgánům členského státu.

               31

               Konečně je třeba zdůraznit, že členský stát může stanovit mechanismus horní hranice takové daně, jakou je ISF, avšak takový mechanismus nesmí být v rozporu s unijním právem, zejména pak s článkem 13 protokolu.

               32

               Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět v tom smyslu, že čl. 13 druhý pododstavec protokolu musí být vykládán tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava, o níž se jedná ve věci v původním řízení, která v rámci stanovení horní hranice takové daně, jakou je ISF, zohledňuje příjmy, včetně starobních důchodů a náhrad za ukončení služebního poměru, které poskytuje Unie svým úředníkům a ostatním zaměstnancům a svým bývalým úředníkům a ostatním zaměstnancům.

         K nákladům řízení

               33

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 13 druhý pododstavec Protokolu o výsadách a imunitách Evropských společenství, původně připojeného ke Smlouvě o vytvoření jednotné Rady a jednotné Komise Evropských společenství, poté na základě Amsterodamské smlouvy ke Smlouvě o ES, musí být vykládán tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava, o níž se jedná ve věci v původním řízení, která v rámci stanovení horní hranice takové daně, jako je ISF, zohledňuje příjmy, včetně starobních důchodů a náhrad za ukončení služebního poměru, které poskytuje Unie svým úředníkům a ostatním zaměstnancům a svým bývalým úředníkům a ostatním zaměstnancům.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 8. května 2008. # Eurohypo AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Kasační opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Nařízení (ES) č. 40/94 - Článek 7 odst. 1 písm. b) - Slovní ochranná známka EUROHYPO - Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu - Ochranná známka postrádající rozlišovací způsobilost. # Věc C-304/06 P.

text:
      Věc C-304/06 P
      Eurohypo AG
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 40/94 – Článek 7 odst. 1 písm. b) – Slovní ochranná známka EUROHYPO – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Ochranná známka postrádající rozlišovací způsobilost“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Samostatný
            přezkum jednotlivých důvodů pro zamítnutí – Výklad důvodů pro zamítnutí ve světle obecného zájmu, který je základem každého
            z nich – Posouzení rozlišovací způsobilosti ochranné známky tím způsobem, že je provedena pouze analýza popisného charakteru
            ochranné známky
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b) a c)]
      2.        Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné
            známky postrádající rozlišovací způsobilost
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b)]
      1.        I když existuje určité překrývání mezi příslušnými oblastmi působnosti absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu ochranné známky
         uvedených v čl. 7 odst. 1 písm. b) až d) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, nemění to nic na tom, že z ustálené
         judikatury vyplývá, že každý z důvodů pro zamítnutí zápisu vyjmenovaných v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 je nezávislý na
         ostatních a vyžaduje samostatný přezkum. Krom toho je třeba uvedené důvody pro zamítnutí vykládat ve světle obecného zájmu,
         který je základem každého z nich, a obecný zájem zohledněný při zkoumání každého z těchto důvodů pro zamítnutí může, ba dokonce
         musí, odrážet rozdílné úvahy podle dotčeného důvodu pro zamítnutí.

      V tomto ohledu pojem „obecný zájem“ tvořící základ čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 zjevně splývá se základní funkcí
         ochranné známky, kterou je zaručit spotřebiteli nebo koncovému uživateli totožnost původu výrobku nebo služby označených ochrannou
         známkou tím, že jim umožní tento výrobek nebo službu odlišit bez možnosti záměny od výrobku nebo služby, které mají jiný původ.

      Rozlišovací způsobilost ochranné známky tak nelze posuzovat tím způsobem, že je provedena pouze analýza popisného charakteru
         ochranné známky ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c), bez žádného individuálního přezkumu důvodu pro zamítnutí uvedeného v čl.
         7 odst. 1 písm. b). Taková analýza totiž nezohledňuje veřejný zájem, který toto posledně uvedené ustanovení specificky chrání,
         a sice zaručení totožnosti původu výrobku nebo služby označených ochrannou známkou.

      Krom toho, ačkoli je kritérium, na základě něhož může ochranná známka složená z popisných prvků splňovat podmínky pro zápis,
         neboť se slovo dostalo do běžného jazyka a získalo tam vlastní význam, relevantní v rámci čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení
         č. 40/94, není kritériem, podle kterého musí být vykládáno písmeno b) téhož ustanovení. Zatímco totiž uvedené kritérium umožňuje
         vyloučit užívání ochranné známky pro popis určitého výrobku nebo služby, neumožňuje určit, zda ochranná známka může zaručit
         spotřebiteli nebo koncovému uživateli totožnost původu výrobku nebo služby, které označuje.

      (viz body 54–56, 58–59, 61–62)
      2.        Slovní označení EUROHYPO, jehož zápis jako ochranná známka Společenství je požadován pro „bankovnictví; finanční operace a
         měnové služby; obchodování s nemovitostmi; finanční služby; financování“ spadající do třídy 36 ve smyslu Niceské dohody, ve
         vztahu k dotyčným službám postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce
         Společenství.

      Průměrný německy hovořící spotřebitel totiž v oblasti, které se týká přihláška ochranné známky k zápisu, pochopí slovní označení
         EUROHYPO jako označení celkově a obecně odkazující na finanční služby vyžadující věcná zajištění, a zvláště pak na hypotéční
         půjčky vyplácené v měně Evropské hospodářské a měnové unie. Krom toho žádná další skutečnost neumožňuje mít za to, že spojení
         tvořené běžnými a obvyklými prvky EURO a HYPO je nezvyklé nebo má vlastní význam, který ve vnímání dotčené veřejnosti odliší
         služby přihlašovatele od služeb, které mají jiný obchodní původ. Relevantní veřejnost tedy dotčenou ochrannou známku vnímá
         jako poskytující informace ohledně povahy služeb, které označuje, a nikoli jako údaj o původu dotčených služeb.

      (viz body 68–69)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      8. května 2008 (*)

      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 40/94 – Článek 7 odst. 1 písm. b) – Slovní ochranná známka EUROHYPO – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Ochranná známka postrádající rozlišovací způsobilost“
      Ve věci C‑304/06 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 13. července 2006,
      Eurohypo AG, se sídlem v Eschbornu (Německo), zastoupená C. Rohnkem a M. Klothem, Rechtsanwälte, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalším účastníkem řízení je:
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupený G. Schneiderem a J. Weberndörferem, jako zmocněnci,

      žalovaný v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Tizzano (zpravodaj), A. Borg Barthet, M. Ilešič a E. Levits, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Swedenborg, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. října 2007,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 8. listopadu 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se Eurohypo AG (dále jen „navrhovatelka“) domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně
         Evropských společenství ze dne 3. května 2006, Eurohypo v. OHIM (EUROHYPO) (T‑439/04, Sb. rozh. s. II‑1269, dále jen „napadený
         rozsudek“), kterým Soud zamítl její žalobu směřující proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na
         vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 6. srpna 2004 (věc R 829/2002-4, dále jen „sporné rozhodnutí“).

      2        Sporným rozhodnutím OHIM odmítl zapsat jako ochrannou známku Společenství slovní označení EUROHYPO pro služby spadající do
         třídy 36 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957,
         ve znění změn a doplňků (dále jen „Niceská dohoda“), odpovídající následujícímu popisu: „bankovnictví; finanční operace a měnové
         služby; obchodování s nemovitostmi; finanční služby; financování [...]“.

       Právní rámec
      3        Článek 7 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1;
         Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění nařízení Rady (ES) č. 3288/94 ze dne 22. prosince 1994 (Úř. věst. L 349, s. 83; Zvl. vyd.
         17/01, s. 185, dále jen „nařízení č. 40/94“), stanoví:

      „1.      Do rejstříku se nezapíšou:
      […]
      b)      ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;
      c)      ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu,
         jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;

      d)       ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, jež se staly obvyklými v běžném jazyce nebo v poctivých
         a zavedených obchodních zvyklostech;

      […]
      2.      Odstavec 1 se použije, i když důvody k zamítnutí existují jen v části Společenství.
      […]“
      4        Článek 38 odst. 1 nařízení č. 40/94 stanoví:

      „Není-li známka podle článku 7 způsobilá zápisu pro všechny výrobky nebo služby, pro které je podána přihláška ochranné známky
         Společenství nebo pro některé z nich, přihláška se pro příslušné výrobky nebo služby zamítne.“

      5        Článek 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 stanoví:

      „V průběhu řízení zkoumá úřad skutečnosti z moci úřední; [...]“
       Skutečnosti předcházející sporu
      6        Dne 30. dubna 2002 navrhovatelka podala k OHIM přihlášku slovního označení EUROHYPO pro služby spadající do třídy 36 ve smyslu
         Niceské dohody, odpovídající následujícímu popisu:

      „Bankovnictví; finanční operace a měnové služby; obchodování s nemovitostmi; finanční služby; financování; finanční analýzy;
         investiční operace; pojišťovnictví.“

      7        Vzhledem k tomu, že tato přihláška byla na základě rozhodnutí průzkumového referenta OHIM ze dne 30. srpna 2002 zamítnuta
         podle čl. 7 odst. 1 písm. b) a c), jakož i odst. 2 nařízení č. 40/94, podala navrhovatelka k OHIM odvolání.

      8        Sporným rozhodnutím OHIM částečně odvolání vyhověl a rozhodnutí průzkumového referenta zrušil, pokud jde o služby „finanční
         analýzy; investiční operace; pojišťovnictví“.

      9        Odvolání bylo naopak zamítnuto, pokud jde o ostatní služby třídy 36, a sice „[b]ankovnictví; finanční operace a měnové služby;
         obchodování s nemovitostmi; finanční služby; financování“.

      10      OHIM měl v podstatě za to, že prvky EURO a HYPO obsahují bezprostředně srozumitelný údaj o vlastnostech pěti výše uvedených
         služeb a že spojení obou prvků do jednoho slova nečiní ochrannou známku méně popisnou. Měl tudíž za to, že slovní označení
         EUROHYPO je pro „[b]ankovnictví; finanční operace a měnové služby; obchodování s nemovitostmi; finanční služby; financování“
         popisné, a že tedy postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 přinejmenším v německy
         hovořících zemích, a že to podle čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení stačí k odůvodnění odmítnutí ochrany.

       Řízení před Soudem a napadený rozsudek
      11      Dne 5. listopadu 2004 podala navrhovatelka k Soudu proti spornému rozhodnutí žalobu na neplatnost. Na podporu své žaloby vznesla
         dva žalobní důvody vycházející z porušení čl. 74 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      12      Prvním žalobním důvodem, vycházejícím z porušení čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94, navrhovatelka tvrdila, že OHIM v napadeném
         rozhodnutí nepřezkoumal vyčerpávajícím způsobem to, jak veřejnost vnímá slovní označení EUROHYPO.

      13      Soud tento žalobní důvod zamítl s tím, že měl v bodě 20 napadeného rozsudku za to, že: „[...] [s]kutečnost, že se odvolací
         senát, který dosáhl dostatečného stupně přesvědčení o popisném charakteru prvků ,EURO‘ a ,HYPO‘ a výrazu ,EUROHYPO‘, aby došel
         k závěru o zamítnutí zápisu, rozhodl neprovádět doplňující šetření, není v rozporu s čl. 74 odst. 1 první větou nařízení č. 40/94“.

      14      Druhým žalobním důvodem uplatňovala navrhovatelka porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 v rozsahu, v němž měl
         čtvrtý odvolací senát OHIM za to, že slovní označení EUROHYPO popisuje dotčené finanční služby.

      15      Pokud jde o základ sporného rozhodnutí, Soud nejprve v bodech 41, 43 a 44 napadeného rozsudku uvedl:

      „41      [...] na rozdíl od tvrzení OHIM z bodu 12 a následujících [sporného] rozhodnutí vyplývá, že se rozhodnutí o zamítnutí přihlášky
         k zápisu slovního označení EUROHYPO pro služby ,bankovnictví; finanční operace a měnové služby; obchodování s nemovitostmi;
         finanční služby; financování‘ týká výhradně čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Nicméně analýza provedená v bodech 13
         až 16, která je základem pro uvedené rozhodnutí o zamítnutí, se týká popisného charakteru slovního označení EUROHYPO.

      […]
      43      Nicméně oblasti působnosti důvodů uvedených pod písmeny b) až d) uvedeného ustanovení se zjevně překrývají [...].
      44      Z judikatury Soudního dvora a Soudu rovněž vyplývá, že slovní ochranná známka, která je popisem vlastností dotčených výrobků
         nebo služeb ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, z tohoto důvodu nezbytně postrádá rozlišovací způsobilost
         ve vztahu ke stejným výrobkům nebo službám ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) téhož nařízení […].“

      16      Soud tedy v bodě 45 napadeného rozsudku uvedl, že „[…] zahrnuje posouzení legality [sporného] rozhodnutí ověření, zda odvolací
         senát prokázal, že slovní označení EUROHYPO je popisem služeb ,bankovnictví; finanční operace a měnové služby; obchodování
         s nemovitostmi; finanční služby; financování‘ spadajících do třídy 36. Je-li tomu tak, vychází zamítnutí zápisu ze správného
         uplatnění čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 a současně vychází ze správného uplatnění čl. 7 odst. 1 písm. c) téhož
         nařízení a [sporné] rozhodnutí musí být potvrzeno. […]“.

      17      Soud následně zkoumal, zda slovní označení EUROHYPO popisuje dotčené služby.

      18      Zaprvé měl v bodech 51 a 52 napadeného rozsudku za to, že OHIM dospěl správně k závěru, že samostatné prvky EURO a HYPO popisují
         dotčené služby.

      19      Zadruhé Soud zkoumal, zda popisný charakter prvků, které tvoří slovní označení EUROHYPO, existuje rovněž pro samotné složené
         slovo. V bodě 55 napadeného rozsudku dospěl ke kladnému závěru z následujících důvodů:

      „55      V projednávaném případě je jednak slovní označení EUROHYPO pouhou kombinací dvou popisných prvků, která nevyvolává dojem dostatečně
         vzdálený dojmu vyvolanému prostým sloučením prvků, které jej tvoří, aby mohl převažovat nad souhrnem uvedených prvků. Krom
         toho žalobkyně neprokázala, že se toto složené slovo dostalo do běžného jazyka a že tam získalo vlastní význam. Naopak tvrdí,
         že se slovní označení EUROHYPO nestalo běžnou součástí německého jazyka pro popis finančních služeb.“

      20      Krom toho Soud v bodě 56 napadeného rozsudku uvedl, že řešení, k němuž došel Soudní dvůr v rozsudku ze dne 20. září 2001,
         Procter & Gamble v. OHIM, řečený „Baby-dry“ (C‑383/99 P, Recueil, s. I‑6251), nelze na projednávaný případ použít vzhledem
         k tomu, že „[...] [s]ousloví dotčené v této věci bylo slovním novotvarem, který byl svou strukturou nezvyklý, což není případ
         slovního označení EUROHYPO“.

      21      V důsledku toho Soud v bodě 57 napadeného rozsudku dospěl k následujícímu závěru:

      „Odvolací senát měl [...] po právu za to, že slovní označení EUROHYPO je popisem služeb ,bankovnictví; finanční operace a měnové
         služby; obchodování s nemovitostmi, finanční služby, financování‘ náležejících do třídy 36, a z tohoto důvodu postrádá rozlišovací
         způsobilost. Z toho vyplývá, že podle toho, co bylo uvedeno v bodě 45, není namístě posuzovat, zda odvolací senát předložil
         jiné důvody pro zjištění, že přihlašované označení postrádá rozlišovací způsobilost.“

      22      Konečně měl Soud v bodě 58 napadeného rozsudku za to, že vytýkaná skutečnost vycházející z intenzivního užívání ochranné známky
         je nepřípustná z důvodu, že tato skutečnost byla uplatněna poprvé až před Soudem.

      23      Soud tedy žalobu zamítl v plném rozsahu.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      24      Ve svém kasačním opravném prostředku navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek;
      –        zrušil sporné rozhodnutí;
      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      25      OHIM navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.

       Ke kasačnímu opravnému prostředku
      26      Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka uplatňuje dva důvody vycházející z porušení čl. 74 odst. 1 a
         čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      27      Prvním důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka poukazuje na to, že čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 ukládá OHIM
         provést důkladnou analýzu, aby bylo s jistotou určeno, zda existují důvody pro zamítnutí zápisu. V projednávaném případě se
         přitom OHIM omezil na analýzu popisného charakteru samostatných prvků EURO a HYPO, aniž by uvedl skutková zjištění ohledně
         slovní ochranné známky EUROHYPO posuzované jako celek.

      28      Krom toho navrhovatelka OHIM vytýká, že provedl internetové rešerše týkající se ochranné známky EUROHYPO a že vědomě zatajil
         jejich výsledky, neboť neumožnily prokázat, že tato ochranná známka byla užívána popisným způsobem. OHIM tak zkreslil skutkový
         stav.

      29      Soud tedy provedl nesprávné právní posouzení, když konstatoval, že neexistence odkazů na internetové rešerše týkající se popisného
         charakteru ochranné známky EUROHYPO v odůvodnění sporného rozhodnutí není v rozporu s čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94.

      30      OHIM namítá, že není vázán rigidními požadavky na provádění důkazů. Zejména podle zásady volného posuzování důkazů může na
         základě vlastního přesvědčení rozhodnout o tom, zda má určitou skutečnost za prokázanou. Jakmile má tedy za to, že má dostatek
         poznatků pro přijetí rozhodnutí, nemusí pokračovat v provádění svých šetření a analýz.

      31      OHIM krom toho zdůrazňuje, že popisné užívání nově vytvořeného výrazu není relevantním kritériem pro použití čl. 7 odst. 1
         písm. b) nařízení č. 40/94, a nelze tedy odvolacímu senátu vytýkat, že jej nezmínil.

       Závěry Soudního dvora
      32      Nejprve je třeba konstatovat, že prostřednictvím prvního důvodu kasačního opravného prostředku se navrhovatelka v podstatě
         snaží, i když formálně uplatňuje nesprávné právní posouzení, zpochybnit posouzení skutkového stavu, které provedl Soud, a zvláště
         zpochybnit důkazní hodnotu některých skutečností, které Soud vedly k závěru, že OHIM nemusel provádět dodatečné rešerše, dosáhl-li
         dostatečného stupně přesvědčení, co se týče popisného charakteru prvků EURO a HYPO a výrazu EUROHYPO.

      33      Z ustálené judikatury přitom vyplývá, že Soudní dvůr není příslušný ke zjišťování skutkového stavu ani v zásadě k přezkoumávání
         důkazů, které Soud přijal na podporu tohoto skutkového stavu. Pokud totiž tyto důkazy byly získány řádně a byly dodrženy obecné
         právní zásady a procesní pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů, přísluší pouze Soudu posoudit
         hodnotu, kterou je třeba přiznat důkazům, které mu byly předloženy. Takové posouzení tudíž nepředstavuje, s výhradou případu
         zkreslování těchto důkazů, právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 24; ze dne 14. července 2005, Rica
         Foods v. Komise, C‑40/03 P, Sb. rozh. s. I‑6811, bod 60, a ze dne 6. dubna 2006, General Motors v. Komise, C‑551/03 P, Sb.
         rozh. s. I‑3173, bod 52).

      34      V tomto ohledu je třeba připomenout, že o zkreslení důkazů se jedná tehdy, pokud, aniž by byly nutně uplatněny nové důkazy,
         se posouzení existujících důkazů jeví zjevně nesprávné (rozsudky ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada, C‑229/05 P, Sb.
         rozh. s. I‑439, bod 37, jakož i ze dne 18. července 2007, Industrias Químicas del Vallés v. Komise, C‑326/05 P, Sb. rozh.
         s. I‑6557, bod 60).

      35      Je přitom třeba konstatovat, že v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku se navrhovatelka omezila na zpochybnění
         analýzy skutkového stavu, kterou OHIM provedl ve sporném rozhodnutí, a zejména údajně neúplného charakteru této analýzy. Neprokázala
         však ani netvrdila, že Soud provedl zjevně nesprávné posouzení důkazů.

      36      První důvod kasačního opravného prostředku tedy musí být prohlášen za nepřípustný.

       Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
      37      Druhým důvodem kasačního opravného prostředku poukazuje navrhovatelka na to, že se Soud dopustil právního pochybení při výkladu
         čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Tento důvod lze rozdělit do tří odlišných částí.

      38      První z těchto částí navrhovatelka Soudu vytýká, že nezohlednil celkový dojem vyvolaný ochrannou známkou EUROHYPO. V rámci
         druhé části navrhovatelka uvádí, že Soud nesprávně vyložil kritéria pro zamítnutí zápisu uvedená v čl. 7 odst. 1 písm. b)
         a c) nařízení č. 40/94. Pokud jde konečně o třetí část, navrhovatelka tvrdí, že Soud nesprávně použil zásady vytýčené ve výše
         citovaném rozsudku Baby-dry.

       K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
      –        Argumentace účastníků řízení
      39      Podle navrhovatelky Soud analyzoval pouze popisný charakter prvků EURO a HYPO odděleně a přezkum celkového dojmu vyvolaného
         ochrannou známkou provedl pouze podpůrně. Soud v napadeném rozsudku vycházel z domněnky, že jsou-li prvky, které tvoří kombinovanou
         ochrannou známku, popisné, ochranná známka jako celek je v zásadě rovněž popisná.

      40      OHIM tuto argumentaci popírá, když uvádí, že Soud část svých úvah věnoval právě přímému a specifickému posouzení rozlišovací
         způsobilosti kombinované ochranné známky jako celku a nevycházel pouze z určité domněnky.

      –        Závěry Soudního dvora
      41      Pokud jde o kombinovanou ochrannou známku, jakou je ochranná známka dotčená v projednávané věci, posouzení její rozlišovací
         způsobilosti se nemůže omezit na analýzu každého jejího pojmu nebo prvku odděleně, ale musí v každém případě vycházet z celkového
         vnímání této ochranné známky relevantní veřejností, a nikoliv z domněnky, že prvky, které samostatně postrádají rozlišovací
         způsobilost, nemohou, jsou-li kombinovány, vykazovat takovouto způsobilost (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. září 2004,
         SAT.1 v. OHIM, C‑329/02 P, Sb. rozh. s. I‑8317, bod 35). Pouhá okolnost, že každý z těchto prvků vzatý samostatně postrádá
         rozlišovací způsobilost, totiž nevylučuje, že spojení, které tvoří, může takovou způsobilost vykazovat (rozsudek ze dne 15. září 2005,
         BioID v. OHIM, C‑37/03 P, Sb. rozh. s. I‑7975, bod 29).

      42      V bodě 54 napadeného rozsudku přitom Soud správně uvedl, že za účelem posouzení popisného charakteru kombinované ochranné
         známky je třeba přezkoumat nejen jednotlivé prvky, z nichž se ochranná známka skládá, ale také ochrannou známku jako celek.

      43      V tomtéž bodě 54 sice Soud uvedl, že ochranná známka tvořená slovem složeným z prvků, z nichž každý popisuje vlastnosti výrobků
         nebo služeb, pro které je zápis požadován, je sama popisem vlastností těchto výrobků nebo těchto služeb.

      44      Tímto zjištěním však nebyla dotčena analýza Soudu ohledně této skutečnosti, jelikož se Soud neomezil na podpůrný přezkum dojmu
         vyvolaného přihlášenou ochrannou známkou jako celkem, ale věnoval část svých úvah posouzení popisného charakteru označení
         jako celku, pokud jde o kombinovanou ochrannou známku.

      45      V bodě 55 napadeného rozsudku totiž Soud uvedl, že dojem vytvořený dotčenou ochrannou známkou není dostatečně vzdálený dojmu
         vyvolanému prostým sloučením prvků, které ji tvoří, aby mohl převažovat nad souhrnem uvedených prvků, a že navrhovatelka neprokázala,
         že se toto složené slovo dostalo do běžného jazyka a získalo tam vlastní význam.

      46      Krom toho Soud v bodě 56 uvedeného rozsudku zkoumal, zda je dotčená ochranná známka slovním novotvarem, který vykazuje nezvyklou
         strukturu, přičemž dospěl k závěru, že tomu tak není.

      47      Soud konečně v bodě 57 napadeného rozsudku konstatoval, že ochranná známka EUROHYPO, posuzovaná jako celek, popisuje dotčené
         služby.

      48      Nelze tedy Soudu vytýkat, že neověřil, zda ochranná známka posuzovaná jako celek vykazuje popisný charakter, či nikoli, nebo
         že tak učinil pouze podpůrně.

      49      Z toho vyplývá, že první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta jako neopodstatněná.

       Ke druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
      –        Argumentace účastníků řízení
      50      Navrhovatelka tvrdí, že Soud v rámci analýzy provedené na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 nesprávně použil
         kritérium, které je relevantní pouze za účelem použití čl. 7 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení. Soud měl totiž za to, že ochranná
         známka tvořená popisnými prvky splňuje podmínky pro zápis, pokud se dotčené slovo dostalo do běžného jazyka a získalo tam
         vlastní význam, zatímco podle navrhovatelky je toto kritérium relevantní pouze v rámci použití čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného
         nařízení.

      51      Navrhovatelka krom toho zdůrazňuje, že ačkoli je pravda, že příslušné oblasti působnosti uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. b)
         až d) nařízení č. 40/94 se překrývají, to však Soud nezbavuje povinnosti, aby důvody pro zamítnutí vykládal autonomně ve světle
         různých cílů obecného zájmu sledovaných každým z těchto ustanovení.

      52      OHIM na tyto argumenty odpovídá tak, že připomíná, že se oblasti působnosti ustanovení čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení
         č. 40/94 překrývají, a že z toho důvodu popisné označení obvykle spadá do oblasti působnosti obou ustanovení.

      53      Podle OHIM skutečnost, že předmětná ustanovení sledují odlišné obecné zájmy, nezpůsobuje odlišný výklad pojmu „popisný charakter“
         podle dotčeného ustanovení. Soud se tedy nedopustil právního pochybení při výkladu čl. 7 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

       Závěry Soudního dvora
      54      Je třeba nejprve připomenout, že i když měl Soudní dvůr možnost poukázat na určité překrývání mezi příslušnými oblastmi působnosti
         absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu ochranné známky uvedených v čl. 7 odst. 1 písm. b) až d) nařízení č. 40/94 [viz obdobně,
         pokud jde o totožná ustanovení čl. 3 odst. 1 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní
         předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), rozsudky ze dne 12. února
         2004, Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Recueil, s. I‑1619, bod 67, a Campina Melkunie, C‑265/00, Recueil, s. I‑1699, bod 18],
         nemění to nic na tom, že z ustálené judikatury vyplývá, že každý z důvodů pro zamítnutí zápisu vyjmenovaných v čl. 7 odst. 1
         nařízení č. 40/94 je nezávislý na ostatních a vyžaduje samostatný přezkum (viz rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Henkel v. OHIM,
         C‑456/01 P a C‑457/01 P, Recueil, s. I‑5089, bod 45; ze dne 21. října 2004, OHIM v. Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, Sb. rozh. s. I‑10031,
         bod 39, jakož i ze dne 12. ledna 2006, Deutsche SiSi‑Werke v. OHIM, C‑173/04 P, Sb. rozh. s. I‑551, bod 59).

      55      Soudní dvůr měl rovněž příležitost upřesnit, že je třeba uvedené důvody pro zamítnutí vykládat ve světle obecného zájmu, který
         je základem každého z nich. Obecný zájem zohledněný při zkoumání každého z těchto důvodů pro zamítnutí může, ba dokonce musí,
         odrážet rozdílné úvahy podle dotčeného důvodu pro zamítnutí (výše citované rozsudky Henkel v. OHIM, body 45 a 46; SAT.1 v. OHIM,
         bod 25, jakož i BioID v. OHIM, bod 59).

      56      V tomto ohledu je třeba uvést, že pojem „obecný zájem“ tvořícího základ čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 zjevně splývá
         se základní funkcí ochranné známky, kterou je zaručit spotřebiteli nebo koncovému uživateli totožnost původu výrobku nebo
         služby označených ochrannou známkou tím, že jim umožní tento výrobek nebo službu odlišit bez možnosti záměny od výrobku nebo
         služby, které mají jiný původ (výše citované rozsudky SAT.1 v. OHIM, body 23 a 27, jakož i BioID v. OHIM, bod 60).

      57      Úvahy sledované Soudem přitom v projednávaném případě vycházejí z nesprávného výkladu zásad připomenutých v bodech 54 až 56
         tohoto rozsudku.

      58      Je totiž třeba konstatovat, že z bodů 45, 54, 55 a 57 napadeného rozsudku vyplývá, že Soud posoudil rozlišovací způsobilost
         ochranné známky EUROHYPO tak, že provedl pouze analýzu jejího popisného charakteru ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení
         č. 40/94. Tento rozsudek tedy neobsahuje žádný individuální přezkum důvodu pro zamítnutí uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. b)
         téhož nařízení, na jehož základě však Soud zamítl druhý žalobní důvod vznesený v řízení v prvním stupni proti spornému rozhodnutí.

      59       Soud tak provedl analýzu ochranné známky EUROHYPO, aniž by zvláště zohlednil veřejný zájem, který čl. 7 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94 specificky chrání, a sice zaručení totožnosti původu výrobku nebo služby označených ochrannou známkou.

      60      Krom toho v rámci této analýzy Soud za účelem posouzení, zda dotčená ochranná známka může být zapsána, použil nesprávné kritérium.

      61      Podle tohoto kritéria může ochranná známka složená z popisných prvků splňovat podmínky pro zápis, pokud se slovo dostalo do
         běžného jazyka a získalo tam vlastní význam. Ačkoli je přitom toto kritérium relevantní v rámci čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení
         č. 40/94, není kritériem, podle kterého musí být vykládáno písmeno b) téhož ustanovení.

      62      Ačkoli totiž uvedené kritérium umožňuje vyloučit užívání ochranné známky pro popis určitého výrobku nebo služby, neumožňuje
         určit, zda ochranná známka může zaručit spotřebiteli nebo koncovému uživateli totožnost původu výrobku nebo služby, které
         označuje.

      63      Za těchto podmínek navrhovatelka oprávněně tvrdí, že napadený rozsudek je stižen právním pochybením při výkladu čl. 7 odst. 1
         písm. b) nařízení č. 40/94.

      64      Z předcházejícího vyplývá, aniž by bylo nezbytné zkoumat třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku, že napadený
         rozsudek musí být zrušen v rozsahu, v němž Soud shledal, že čtvrtý odvolací senát OHIM neporušil čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94, když sporným rozhodnutím odmítl zapsat sousloví EUROHYPO jako ochrannou známku Společenství pro služby spadající
         do třídy 36 ve smyslu Niceské dohody „[b]ankovnictví; finanční operace a měnové služby; obchodování s nemovitostmi; finanční
         služby; financování [...]“.

       K žalobě u Soudu
      65      V souladu s čl. 61 prvním pododstavcem druhou větou statutu Soudního dvora, pokud Soudní dvůr zruší rozhodnutí Soudu, může
         vydat sám rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje. Tak je tomu v projednávaném případě.

      66      Úvodem je třeba uvést, jak vyplývá z bodu 56 tohoto rozsudku, že rozlišovací způsobilost ochranné známky ve smyslu čl. 7 odst. 1
         písm. b) nařízení č. 40/94 znamená, že tato ochranná známka umožňuje identifikovat výrobek, pro který je zápis požadován,
         jako pocházející od určitého podniku, a tedy odlišit tento výrobek od výrobků jiných podniků (výše citovaný rozsudek Henkel
         v. OHIM, bod 34 a citovaná judikatura).

      67      V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že tato rozlišovací způsobilost musí být posuzována jednak vzhledem k výrobkům
         nebo službám, pro které je zápis požadován, a jednak vzhledem k jejich vnímání relevantní veřejností (rozsudky ze dne 29. dubna
         2004, Procter & Gamble v. OHIM, C‑473/01 P a C‑474/01 P, Recueil, s. I‑5173, bod 33, jakož i ze dne 22. června 2006, Storck
         v. OHIM, C‑25/05 P, Sb. rozh. s. I‑5719, bod 25).

      68      V projednávaném případě je třeba konstatovat, jak uvedl odvolací senát ve sporném rozhodnutí, aniž by to navrhovatelka popřela,
         že dotčené služby jsou určeny všem spotřebitelům. Krom toho je nesporné, že absolutní důvod pro zamítnutí byl uplatněn pouze
         ve vztahu k jednomu z jazyků, kterými se hovoří v Evropské unii, a sice němčině. V důsledku toho je relevantní veřejností,
         ve vztahu ke které je třeba posuzovat rozlišovací způsobilost ochranné známky, průměrný běžně informovaný a přiměřeně pozorný
         a obezřetný německy hovořící spotřebitel.

      69      Jak přitom OHIM správně uvedl ve sporném rozhodnutí, relevantní veřejnost v oblasti, které se týká přihláška ochranné známky
         k zápisu, pochopí slovní označení EUROHYPO jako označení celkově a obecně odkazující na finanční služby vyžadující věcná zajištění,
         a zvláště pak na hypotéční půjčky vyplácené v měně Evropské hospodářské a měnové unie. Krom toho žádná další skutečnost neumožňuje
         mít za to, že spojení tvořené běžnými a obvyklými prvky EURO a HYPO je nezvyklé nebo má vlastní význam, který ve vnímání dotčené
         veřejnosti odliší služby navrhovatelky od služeb, které mají jiný obchodní původ. Relevantní veřejnost tedy dotčenou ochrannou
         známku vnímá jako poskytující informace ohledně povahy služeb, které označuje, a nikoli jako údaj o původu dotčených služeb.

      70      Z toho vyplývá, že ochranná známka, jejíž zápis je požadován, nevykazuje rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94. Žaloba navrhovatelky směřující proti spornému rozhodnutí musí být za těchto podmínek zamítnuta.

       K nákladům řízení
      71      Podle článku 122 jednacího řádu Soudního dvora, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné
         rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.

      72      Podle čl. 69 odst. 2 téhož jednacího řádu, který se na základě článku 118 uvedeného řádu použije na řízení o kasačním opravném
         prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který
         měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch,
         je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení v obou stupních.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 3. května 2006, Eurohypo v. OHIM (EUROHYPO) (T‑439/04) se zrušuje
            v rozsahu, v němž Soud prvního stupě Evropských společenství shledal, že čtvrtý odvolací senát Úřadu pro harmonizaci na vnitřním
            trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) neporušil čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993
            o ochranné známce Společenství, ve znění nařízení Rady (ES) č. 3288/94 ze dne 22. prosince 1994, když rozhodnutím ze dne 6. srpna
            2004 (věc R 829/2002-4) odmítl zapsat sousloví EUROHYPO jako ochrannou známku Společenství pro služby spadající do třídy 36
            ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění
            změn a doplňků, odpovídající následujícímu popisu: „[b]ankovnictví; finanční operace a měnové služby; obchodování s nemovitostmi;
            finanční služby; financování [...]“.
      2)      Žaloba proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
            ze dne 6. srpna 2004 (věc R 829/2002-4) se zamítá.
      3)      Eurohypo AG se ukládá náhrada nákladů řízení v obou stupních.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. ledna 1993. # Telemarsicabruzzo SpA a další proti Circostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni a Ministero della Difesa. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura di Frascati - Itálie. # Řízení o předběžné otázce podle článku 177 Smlouvy o EHS - Podmínky. # Spojené věci C-320/90, C-321/90 a C-322/90.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA26. ledna 1993 (*)„Kartelové dohody a dominantní postavení – Využití kanálů UHF“Ve spojených věcech C‑320/90, C‑321/90 a C‑322/90,jejichž
 předmětem je žádost Pretura di Frascati (Itálie) předložená Soudnímu
dvoru na základě článku 177 Smlouvy o EHS a směřující
k získání, ve sporech probíhajících před tímto soudem meziTelemarsicabruzzo SpAaCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni a Ministero della Difesa,a meziTelaltitalia SrlaCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni a Ministero della Difesa, a meziTelelazio SpAaCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni a Ministero della Difesa, rozhodnutí
 o předběžné otázce týkající se výkladu článků 85, 86
a 90 Smlouvy o EHS s ohledem na jednání italské vlády ve
věci přidělování kanálů UHF určených k televiznímu vysílání,SOUDNÍ DVŮRve
 složení: O. Due, předseda, C. N. Kakouris, G. C. Rodríguez
Iglesias, M. Zuleeg a J. L. Murray, předsedové
senátů, G. F. Mancini, R. Joliet,
F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de Almeida,
F. Grévisse, M. Díez de Velasco,
P. J. G. Kapteyn a D. A. O. Edward,
soudci,generální advokát: C. Gulmann,vedoucí soudní kanceláře: H. A. Rühl, vrchní rada,s ohledem na písemná vyjádření předložená:–        za společnost Telemarsicabruzzo SpA Giorgiem Rubinim, advokátem ve Frascati,–        za
 společnost Telelazio SpA Fabriziem Paolettim, advokátem
z advokátní komory v Římě,–        za
 italskou vládu profesorem Luigim Ferrarim Bravem, vedoucím právního
oddělení diplomatických služeb ministerstva zahraničních věcí, jako
zmocněncem, ve spolupráci se Sergiem Laportou, avvocato dello Stato,–        za
 Komisi Evropských společenství Enricem Traversou, členem právní služby,
 jako zmocněncem,s přihlédnutím ke zprávě z jednání,po vyslechnutí ústních vyjádření italské vlády a Evropské komise na jednání konaném dne 9. června 1992,po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 6. října 1992vydává tentoRozsudek1        Usneseními
 ze dne 4. září 1990, došlými Soudnímu dvoru dne 22. října
1990, položil Vice Pretore di Frascati (Itálie) na základě
článku 177 Smlouvy o EHS Soudnímu dvoru dvě předběžné otázky
týkající se výkladu ustanovení Smlouvy v oblasti hospodářské
soutěže za účelem posouzení slučitelnosti některých aspektů
vnitrostátního systému přidělování frekvencí televizního vysílání
s právem Společenství.2        Tyto
 otázky vyvstaly ve sporech mezi společnostmi Telemarsicabruzzo,
Telaltitalia a Telelazio, vlastníky televizních vysílačů,
a Circostel (Circolo Costruzioni Telegrafiche e Telefoniche di
Roma, útvar pro výstavbu telegrafních a telefonních sítí
v Římě), ministerstvem pošt a telekomunikací
a ministerstvem obrany.3        Vice-Pretore
 di Frascati se při objasňování otázek ve věcech C‑320/90
a C‑322/90, poté co uvedl znění článku 86 Smlouvy o EHS,
omezil na tvrzení, že toto ustanovení zakazuje jakoukoliv formu
monopolu. Ve věci C‑321/90 vnitrostátní soud dodává, že před ním vyvstal
 problém příslušnosti. Domnívá se nicméně, že z důvodu přednosti
práva Společenství nemůže tuto námitku přezkoumat dříve, než položí
předběžné otázky Soudnímu dvoru. Mimoto uvádí, že i v případě
jeho nepříslušnosti jsou tyto otázky odůvodněny na základě hospodárnosti
 řízení.4        Předběžné otázky položené Vice-Pretore di Frascati zní takto:„1.      Představuje
 skutečnost, že si italská vláda vyhradila využívání některých kanálů
pro televizní vysílání, a tím zabránila soukromému sektoru nakládat
 s těmito kanály v rozmezí frekvencí 67 až 99 UHF
a zvláště s kanály na frekvenci 67, 68 a 69, aniž by
stanovila koordinační pravidla o využívání těchto kanálů, porušení
čl. 85 odst. 3 a článku 86 Smlouvy?2.      Je
 takové jednání slučitelné s Římskou smlouvou
a s pravidly hospodářské soutěže?“5        Na
 úvod Komise poznamenává, že předkládací usnesení jsou obzvláště stručná
 a nepřesná, pokud jde o skutkové a právní okolnosti,
které by umožnily identifikovat předmět položených otázek, a tedy
pochopit jejich smysl a dosah.6        Je
 namístě připomenout, že potřeba dospět k výkladu práva
Společenství, který by byl užitečný pro vnitrostátní soud, vyžaduje, aby
 tento soud vymezil skutkový a právní rámec otázek, které pokládá,
nebo alespoň vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž jsou tyto otázky
založeny.7        Tyto
 požadavky platí obzvláště v oblasti hospodářské soutěže, jež se
vyznačuje složitými skutkovými a právními situacemi.8        V tomto ohledu však neobsahují předkládací usnesení žádný údaj.9        Některé
 informace poskytl Soudnímu dvoru spis vnitrostátního soudu
a písemná vyjádření, jak vyplývá ze zprávy k jednání, stejně
jako vyjádření přednesená účastníky jednání na jednání. Nicméně tyto
informace jsou dílčí a neumožňují Soudnímu dvoru, vzhledem
k nedostatečné znalosti skutkového základu sporu v původním
řízení, vyložit pravidla Společenství týkající se hospodářské
soutěže s ohledem na situaci, která je předmětem tohoto sporu, jak
jej o to požádal předkládající soud.10      Za
 těchto podmínek není namístě rozhodnout o otázkách předložených
Vice‑Pretore di Frascati.  K nákladům řízení11      Výdaje
 vzniklé italské vládě a Evropské komisi, které předložily Soudnímu
 dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má,
pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení
vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je
k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRo otázkách, které mu předložil Vice-Pretore di Frascati usnesením ze dne 4. září 1990, rozhodl takto:Není namístě rozhodnout o položených otázkách.DueKakourisRodríguez IglesiasZuleeg       Murray      ManciniJoliet      SchockweilerMoitinho de AlmeidaGrévisse      Díez de VelascoKapteyn       EdwardVyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 26. ledna 1993.Vedoucí kanceláře       Předseda souduJ.-G. Giraud       O. Due* Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. září 2004. # Carbonati Apuani Srl proti Comune di Carrara. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara - Itálie. # Poplatky s účinkem rovnocenným clu - Poplatek vybíraný z mramorů vytěžených na území obce z důvodu jejich přepravy za hranice území obce. # Věc C-72/03.

text:
      Věc C-72/03
      Carbonati Apuani Srl
      v.
      Comune di Carrara
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, podaná Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara)
      „Poplatky s účinkem rovnocenným clu – Poplatek vybíraný z mramorů vytěžených na území obce z důvodu jejich přepravy za hranice území obce“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb zboží – Cla – Poplatky s rovnocenným účinkem – Pojem – Poplatek vybíraný pouze v jedné obci členského státu a
            postihující určitou kategorii zboží z důvodu jeho přepravy za hranice území této obce – Zahrnutí
      (Článek 23 ES)
      Poplatek odstupňovaný podle váhy zboží vybíraný pouze v jedné obci členského státu a postihující určitou kategorii zboží z
         důvodu jeho přepravy za hranice území obce představuje poplatek s účinkem rovnocenným vývoznímu clu ve smyslu článku 23 ES
         bez ohledu na skutečnost, že poplatek rovněž postihuje zboží, jehož konečné místo určení je uvnitř dotyčného členského státu.

      Zaprvé samotná zásada celní unie, jak vyplývá z článku 23 ES, totiž vyžaduje, aby byl všeobecně zajištěn volný pohyb zboží,
         a to nejen v rámci obchodu mezi státy, ale šířeji na celém území celní unie, a neexistence poplatků jak mezi státy, tak uvnitř
         států, které mají vlastnosti cla nebo poplatku s rovnocenným účinkem, představuje předpoklad nezbytný k uskutečnění celní
         unie. Za druhé vzhledem k tomu, že dotčený poplatek se uplatňuje na všechno zboží uvedené kategorie, které přechází hranice
         území obce, kde bylo vyrobeno, bez rozdílu mezi zbožím, jehož konečné místo určení je v členském státě výroby, a zbožím, jehož
         místem určení jsou jiné členské státy, postihuje tudíž svou povahou a svým obsahem obchod mezi členskými státy.

      (viz body 22, 24, 26, 35, výrok 1)

ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      9. září 2004 (*)

      „Poplatky s účinkem rovnocenným clu – Poplatek vybíraný z mramorů vytěžených na území obce z důvodu jejich přepravy za hranice území obce“
      Ve věci C-72/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES,
      podaná Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Itálie) usnesením ze dne 11. prosince 2002, zapsaná do rejstříku
         Soudního dvora dne 18. února 2003, v řízení zahájeném

      Carbonati Apuani Srl
      proti
      Comune di Carrara,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Rosas a S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. března 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      ·za Carbonati Apuani G. Andreanim a R. Diamantim, avvocati,
      ·za Comune di Carrara A. Calamiou, F. Batistonim Ferrarou, L. Busellim, G. M. Robertim a A. Franchim, avvocati,
      ·za italskou vládu M. Fiorillim, avvocato dello Stato,
      ·za Komisi Evropských společenství X. Lewisem a R. Amorosim, jako zmocněnci, ve spolupráci s G. Bambarou, avvocato,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 6. května 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost směřující k získání rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 23 ES, 81 ES, 85 ES a 86 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci řízení, ve kterém byla zpochybněna slučitelnost poplatku vybíraného Comune di Carrara
         (dále jen „obec Carrara“) z mramorů vytěžených na jejím území z důvodu jejich přepravy za hranice území obce s právem Společenství.

       Italský právní rámec
      3        Jediný článek zákona č. 749 ze dne 15. července 1911, ve znění čl. 55 odst. 18 zákona č. 449 ze dne 27. prosince 1997 (GURI
         č. 302, 30.12.1997), stanoví:

      „Zavádí se poplatek ve prospěch obce Carrara z mramorů vytěžených na jejím území a přepravovaných mimo toto území. Tento poplatek
         je uplatňován a vybírán obcí, opouští-li mramory její hranice, na základě zvláštního předpisu, který musí být přijat obecní
         radou po konzultaci se sociálními partnery.

      Obecní rada každý rok při přijímání návrhu rozpočtu obce stanoví výši, v jaké bude poplatek vybírán následující rok. Pokud
         však obec musí plnit trvalé závazky, které musejí být financovány nebo zaručeny příjmem z poplatku, může obecní rada stanovit
         výši tohoto poplatku na několik let předem.

      Obec může usnesením obecní rady za podmínek stanovených obecním nebo provinčním zákonem a s výhradou schválení Giunta provinciale
         amministrativa  (provinční správní radou) rozhodnout, že část příjmu z poplatku bude přidělena na uhrazení výdajů nebo splnění
         závazků spojených s výstavbou a využíváním přístavu Marina di Carrara, případně na základě zákona č. 50 ze dne 12. února
         1903, a že část bude určena na členské příspěvky dělníků mramorářského průmyslu do Cassa nazionale di previdenza per gli operai
         (národní pojišťovny péče o dělníky). […]“

      4        Článek 2 odst. 2b vládního nařízení s mocí zákona č. 8 ze dne 26. ledna 1999, přeměněného se změnami v zákon č. 75 z roku
         1999 (GURI č. 72, 27.3.1999), stanoví:

      „Jediný článek zákona č. 749 […] se vykládá v tom smyslu, že poplatek […] je uplatňován na mramory a jejich deriváty a je
         stanoven ve vztahu k požadavkům na obecní výdaje přímo nebo nepřímo vázané na činnosti v místním mramorářském odvětví.“

      5        Na základě těchto ustanovení obec Carrara uplatňuje obecním předpisem poplatek z mramorů vytěžených na jejím území a přepravovaných
         za hranice tohoto území. Ke dni skutkových okolností v původním řízení byla sazba poplatku pro bloky mramorů stanovena na
         8 000 ITL za tunu.

      6        Naopak mramory vytěžené a používané na území obce jsou od poplatku osvobozeny. Předkládací usnesení mimoto upřesňuje, že osvobození
         mohou být rovněž stanovena pro mramory používané nebo zpracovávané v příhraničních obcích obce Carrara.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      7        Žalobkyně v původním řízení napadla před Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara výměr, kterým obec Carrara vyměřila
         žalobkyni poplatek z mramorů za měsíc květen 2001. Žalobkyně vznesla před tímto soudem otázku slučitelnosti tohoto poplatku
         s ustanoveními Smlouvy o ES.

      8        Jelikož Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara měla za to, že poplatek z mramorů lze považovat za clo nebo poplatek
         s  účinkem rovnocenným clu a že uplatnění tohoto poplatku by mohlo narušovat hospodářskou soutěž, rozhodla přerušit řízení
         a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je italská právní úprava stanovená v zákonech č. 749 ze dne 15. července 1911, č. 449 ze dne 27. prosince 1997 a ve vládním
         nařízení s mocí zákona č. 8 ze dne 26. ledna 1999, přeměněným se změnami v zákon č. 75 z roku 1999 – zavedení poplatku z mramorů
         v obci Carrara – slučitelná s články 23, 81, 85 a 86 Smlouvy o založení Evropského společenství, ve znění platném po Amsterodamské
         smlouvě, která byla ratifikována v Itálii zákonem č. 209 z roku 1998?“

       K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
      9        Podle Komise nestanoví předkládací usnesení dostatečně přesně skutkový a právní rámec, za kterého byla otázka položena. Komise
         má tudíž za to, že žádost je nepřípustná.

      10      V tomto ohledu je namístě připomenout, že potřeba dospět k výkladu práva Společenství, který by byl užitečný pro vnitrostátního
         soudce, vyžaduje, aby tento soudce vymezil skutkový a právní rámec, za kterého pokládá otázku, nebo aby alespoň vysvětlil
         skutkovou domněnku, na které je tato otázka založena (viz zejména rozsudek ze dne 26. ledna 1993, Telemarsicabruzzo a další,
         C-320/90 až C-322/90, Recueil, s. I-393, bod 6; usnesení ze dne 19. března 1993, Banchero, C‑157/92, Recueil, s. I-1085, bod
         4; usnesení ze dne 30. dubna 1998, Testa a Modesti, C-128/97 a C-137/97, Recueil, s. I-2181, bod 5, a usnesení ze dne 8. července
         1998, Agostini, C-9/98, Recueil, s. I-4261, bod 4).

      11      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že je nezbytné, aby vnitrostátní soudce podal minimální vysvětlení k důvodům výběru ustanovení
         práva Společenství, o jejichž výklad žádá, a k souvislosti, kterou spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátní právní
         úpravou použitelnou na spor (usnesení ze dne 28. června 2000, Laguillaumie, C-116/00, Recueil, s. I-4979, bod 16).

      12      V projednávaném případě je třeba konstatovat, že Soudní dvůr má k dispozici dostatečné poznatky, které mu umožňují předložit
         předkládajícímu soudu užitečnou odpověď v rozsahu, v němž se položená otázka týká výkladu článku 23 ES. Na jednu stranu totiž
         předkládací usnesení podrobně vysvětluje právní rámec týkající se poplatku z mramorů, který podle předkládajícího soudu lze
         považovat za clo nebo opatření s rovnocenným účinkem. Na druhou stranu co se týče skutkového rámce, z předkládacího usnesení
         vyplývá, že žalobkyně v původním řízení, která přepravila mramor za hranice území obce Carrara, zpochybňuje před vnitrostátním
         soudem legalitu výměru, kterým obec vyměřila žalobkyni poplatek z mramorů za měsíc květen 2001.

      13      Předkládající soud naproti tomu nepředložil, jak zdůrazňuje generální advokát v bodech 18 až 21 svého stanoviska, žádnou užitečnou
         informaci, pokud jde o souvislost, kterou spatřuje mezi články 81 ES, 85 ES, jakož i 86 ES a vnitrostátní právní úpravou použitelnou
         na spor. Předkládající soud poukazuje pouze na to, že poplatek „může mít dopad na fungování volné hospodářské soutěže“, aniž
         by nicméně vysvětlil souvislost, která by mohla existovat mezi poplatkem z mramorů a údajně protisoutěžním chováním podniků.

      14      Za těchto podmínek je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přípustná pouze v části, ve které se vztahuje k výkladu článku
         23 ES.

       K předběžné otázce
      15      Předkládající soud se svou otázkou v podstatě táže, zda poplatek, jako je poplatek z mramorů vybíraný pouze v jedné obci členského
         státu a postihující určitou kategorii zboží, totiž mramory vytěžené na území této obce, z důvodu jejich přepravy za hranice
         této obce, představuje poplatek s účinkem rovnocenným clu.

      16      Italská vláda a obec Carrara tvrdí, že poplatek z mramorů se bez rozdílu uplatňuje na mramory vyvážené do jiných členských
         států a na mramory dopravované do jiných oblastí na italském území. Jelikož poplatek nepostihuje výlučně zboží určené na vývoz,
         nemůže být považován za poplatek spadající do oblasti působnosti článku 23 ES. Sporný poplatek může nanejvýš představovat
         vnitrostátní zdanění ve smyslu článku 90 ES, které je slučitelné se Smlouvou, neboť tento poplatek zatěžuje stejným způsobem
         a ve stejné fázi uvádění na trh mramory zpracované a uvedené na trh na italském území a mramory vyvezené do jiných členských
         států (rozsudky ze dne 17. července 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94, Recueil, s. I-4085, a ze dne 23. dubna 2002, Nygård, C-234/99,
         Recueil, s. I-3657).

      17      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že poplatek nepředstavuje poplatek s účinkem rovnocenným
         clu, ale vnitrostátní zdanění ve smyslu článku 90 ES, pokud je podřízen obecnému režimu vnitrostátních poplatků zatěžujících
         systematicky kategorie výrobků podle objektivních kritérií uplatňovaných nezávisle na původu nebo na místu určení výrobku
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 3. února 1981, Komise v. Francie, 90/79, Recueil, s. 283, bod 14, a rozsudek ze dne 16.
         července 1992, Legros a další, C-163/90, Recueil, s. I-4625, bod 11).

      18      V projednávaném případě je třeba uvést, že sporný poplatek se uplatňuje na mramory z Carrara, pokud jsou přepravovány za hranice
         území obce Carrara. Skutečnost, která je příčinou zpoplatnění, tak spočívá v přechodu těchto hranic. Mramory používané v obci
         Carrara jsou osvobozeny od poplatku právě z důvodu, že zde mají své místo určení, a nikoliv z důvodu objektivních kritérií,
         která se mohou rovněž uplatnit na mramory přepravované mimo obec. Tyto znaky vylučují, aby sporný poplatek byl považován za
         vnitrostátní zdanění ve smyslu článku 90 ES (viz výše uvedený rozsudek Legros a další, bod 12).

      19      Je třeba dále přezkoumat, zda poplatek, jako je poplatek z mramorů, představuje poplatek s účinkem rovnocenným clu ve smyslu
         článku 23 ES.

      20      Jak již Soudní dvůr v několika případech rozhodl, představuje peněžní zatížení, byť minimální, uložené jednostranně bez ohledu
         na jeho označení a jeho složení a  které postihuje vnitrostátní nebo zahraniční zboží z důvodu skutečnosti, že přechází hranice,
         pokud není clem ve vlastním slova smyslu, poplatek s rovnocenným účinkem ve smyslu článku 23 ES (viz rozsudek ze dne 9. listopadu
         1983, Komise v. Dánsko, 158/82, Recueil, s. 3573, bod 18; výše uvedený rozsudek Legros a další, bod 13; rozsudek ze dne 22.
         června 1994, Deutsches Milch-Kontor, C-426/92, Recueil, s. I-2757, bod 50; rozsudek ze dne 14. září 1995, Simitzi, C-485/93
         a C-486/93, Recueil, s. I-2655, bod 15, a rozsudek ze dne 17. září 1997, UCAL, C-347/95, Recueil, s. I-4911, bod 18).

      21      Italská vláda a obec Carrara nicméně tvrdí, že zákaz stanovený v článku 23 ES, který je rovněž vyjádřen v článku 25 ES, se
         vztahuje pouze na cla a poplatky s účinkem rovnocenným clům v obchodu „mezi členskými státy“.

      22      V tomto ohledu je třeba připomenout, že odůvodnění zákazu cel a poplatků s rovnocenným účinkem musí být shledáváno v překážce,
         kterou peněžní zatížení uplatňované z důvodu přechodu přes hranice představují pro pohyb zboží (viz zejména rozsudek ze dne
         1. července 1969, Brachfeld a Chougol, 2/69 a 3/69, Recueil, s. 211, bod 14, a rozsudek ze dne 9. srpna 1994, Lancry a další,
         C‑363/93, C-407/93 až C-411/93, Recueil, s. I-3957, bod 25). Samotná zásada celní unie, jak vyplývá z článku 23 ES, ovšem
         vyžaduje, aby byl všeobecně zajištěn volný pohyb zboží, a to nejen v rámci obchodu mezi státy, ale šířeji na celém území celní
         unie. Články 23 ES a 25 ES se zaměřují výslovně pouze na obchod mezi členskými státy, protože tvůrci Smlouvy nepředpokládali
         existenci poplatků, které mají vlastnosti cla uvnitř těchto států (viz výše uvedený rozsudek Lancry a další, bod 29).

      23      Je třeba ještě zdůraznit, že v roce 1986 Jednotný evropský akt vložil do Smlouvy o EHS článek 8a (nově článek 7a Smlouvy o
         ES, nyní po změně článek 14 ES), který stanoví cíl vytvoření vnitřního trhu do 31. prosince 1992. Článek 14 odst. 2 ES tak
         vymezuje vnitřní trh jako „prostor bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu“, aniž
         by toto ustanovení činilo rozdíl mezi hranicemi mezi státy a uvnitř států.

      24      Jelikož články 23 a násl. ES musejí být čteny ve spojení s čl. 14 odst. 2 ES, představuje neexistence poplatků jak mezi státy,
         tak uvnitř států, které mají vlastnosti cla nebo poplatku s rovnocenným účinkem, předpoklad nezbytný k uskutečnění celní unie,
         ve které je zajištěn volný pohyb zboží.

      25      Soudní dvůr tak již rozhodl ve svých rozsudcích Legros a další (výše uvedený, bod 18), Lancry a další (výše uvedený, bod 32)
         a Simitzi (výše uvedený, bod 17), že poplatek uložený z důvodu přechodu hranice uvnitř členského státu představuje poplatek
         s účinkem rovnocenným clu.

      26      Je namístě ostatně zdůraznit, že problém nastolený věcí v původním řízení se nejeví jako situace, jejíž znaky se zcela omezují
         na vnitrozemí členského státu. Je totiž nesporné, že poplatek z mramorů se uplatňuje na všechen mramor z Carrara, který přechází
         hranice území této obce, bez rozdílu mezi mramory, jejichž konečné místo určení je v Itálii, a mramory, jejichž místem určení
         jsou jiné členské státy. Poplatek z mramorů postihuje tudíž svou povahou a svým obsahem obchod mezi členskými státy (viz výše
         uvedený rozsudek Lancry a další, bod 30; viz ve stejném smyslu, pokud jde o opatření s účinkem rovnocenným kvantitativnímu
         omezení,  rozsudek ze dne 15. prosince 1982, Oosthoek‘s Uitgeversmaatschappij, 286/81, Recueil, s. 4575, bod 9; rozsudek ze
         dne 15.prosince 1993, Ligur Carni a další, C-277/91, C-318/91 a C-319/91, Recueil, s. I-6621, body 36 a 37; rozsudek ze dne
         13. ledna 2000, TK-Heimdienst, C‑254/98, Recueil, s. I-151, body 27 až 31, a rozsudek ze dne 5. prosince 2000, Guimont, C-448/98,
         Recueil, s. I-10663, body 21 až 23).

      27      Obec Carrara nicméně uplatňuje, že různé okolnosti brání tomu, aby poplatek z mramorů byla kvalifikován jako poplatek s účinkem
         rovnocenným clu. V tomto ohledu zdůrazňuje, že narozdíl od poplatku uvedeného ve výše uvedených rozsudcích Legros a další,
         Lancry a další a Simitzi je dotčený poplatek v původním řízení vybírán územněsprávním celkem omezené velikosti a že se týká
         určité kategorie výrobků, totiž mramorů z Carrara, a nikoliv všech výrobků přecházejících hranice území obce.

      28      Tyto argumenty nemohou být přijaty. Je třeba totiž připomenout, že článek 23 ES, stejně jako článek 25 ES, zakazuje všechny
         peněžní poplatky představující celní překážku obchodu, byť i minimální, které jsou uloženy jednostranně příslušným orgánem
         veřejné moci členského státu (viz výše bod 20). Pro kvalifikaci poplatku s účinkem rovnocenným clu je tudíž velikost územněsprávního
         celku, který poplatek vybral, irelevantní, pokud tento poplatek představuje překážku obchodu ve vnitřním trhu.

      29      Mimoto jelikož články 23 ES a 25 ES směřují k odstranění všech celních překážek obchodu, je irelevantní, že dotčený poplatek
         v původním řízení postihuje konkrétní kategorii zboží (viz rozsudek ze dne 22. dubna 1999, CRT France International, C-109/98,
         Recueil, s. I-2237 a rozsudek ze dne 21. září 2000, Michaïlidis, C-441/98 a C-442/98, Recueil, s. I-7145) nebo veškeré zboží
         přecházející hranice  dotyčného územněsprávního celku (viz výše uvedené rozsudky Legros a další a Lancry a další).

      30      Žalovaná v původním řízení mimoto zdůrazňuje zvláštní účelnost uvedeného poplatku. Příjmy plynoucí z tohoto poplatku jsou
         určeny k pokrytí výdajů, které obec Carrara hradí v důsledku provozování mramorářského průmyslu na svém území. Poplatek odpovídá
         vlastnímu zájmu všech subjektů tohoto průmyslu, včetně těch, které uvádějí dotyčné výrobky na zahraniční trh.

      31      Soudní dvůr již rozhodl, že cla a poplatky s účinkem rovnocenným clům jsou zakázány bez ohledu na zohlednění cíle, pro který
         byly zavedeny, jakož i místa určení příjmů, které z nich vyplývají (viz rozsudek ze dne 1. července 1969, Komise v. Itálie,
         24/68, Recueil, s. 193, bod 7, a výše uvedený rozsudek Simitzi, bod 14). Soudní dvůr nicméně připustil, že poplatek, který
         představuje odměnu za službu skutečně poskytnutou hospodářskému subjektu, který je zavázán k placení tohoto poplatku ve výši
         přiměřené ke službě, nepředstavuje poplatek s účinkem  rovnocenným clu (rozsudek ze dne 26. února 1975, Cadsky, 63/74, Recueil,
         s. 281, bod 8; rozsudek ze dne 9. listopadu 1983, Komise v. Dánsko, 158/82, Recueil, s. 3573, bod 19, a výše uvedený rozsudek
         CRT France International, bod 17).

      32      O tento případ se nicméně v projednávaném případě nejedná. Existuje totiž nanejvýš nepřímý vztah mezi dotčeným poplatkem v původním
         řízení a službami poskytnutými subjektům, jichž se poplatek týká. Z vyjádření obce Carrara tak vyplývá, že tento poplatek
         směřuje zejména k pokrytí výdajů vynaložených obcí na opravu a udržování silniční sítě, vybudování přístavní infrastruktury,
         udržování muzea, výzkum v oblasti bezpečnosti v lomech, vzdělávání v oblasti důlního inženýrství nebo na sociální pomoc ve
         prospěch dělníků. Z mnohých těchto služeb však nemají specificky prospěch subjekty, které přepravují mramor mimo území obce
         Carrara.

      33      Co se týče tvrzení týkajícího se skutečnosti, že „místní“ subjekty, které platí obecní poplatky, již přispívají na výdaje
         vzniklé obci mramorářským průmyslem, je třeba připomenout, že skutečnost, která je příčinou poplatku, spočívá v přechodu mramorů
         přes hranice území obce bez ohledu na to, zda dotyčný subjekt podléhá obecním poplatkům.

      34      V každém případě skutečnost, že poplatek vybíraný z důvodu přechodu hranice mezi státy nebo uvnitř státu byl zaveden za účelem
         vyrovnání místního poplatku, který postihuje obdobný vnitřní výrobek, není dostatečný ke zbavení tohoto poplatku kvalifikace
         poplatku s účinkem rovnocenným clu. Kdyby tomu totiž tak bylo, zbavilo by to zákaz poplatků s účinkem rovnocenným clu jeho
         obsahu a jeho smyslu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 31. května 1979, Denkavit, 132/78, Recueil, s. 1923, bod 8, a výše
         uvedený rozsudek Michaïlidis, bod 23).

      35      Z výše uvedeného tudíž vyplývá, že poplatek odstupňovaný podle váhy zboží vybíraný pouze v jedné obci členského státu a postihující
         určitou kategorii zboží z důvodu jeho přepravy za hranice obce představuje poplatek s účinkem rovnocenným vývoznímu clu ve smyslu
         článku 23 ES bez ohledu na skutečnost, že poplatek rovněž postihuje zboží, jehož konečné místo určení je uvnitř dotyčného
         členského státu.

       K časovým účinkům tohoto rozsudku
      36      Obec Carrara žádá Soudní dvůr, aby v případě, že bude mít za to, že poplatek, jako je dotčený poplatek v původním řízení,
         je neslučitelný s příslušnými ustanoveními Smlouvy, časově omezil účinky tohoto rozsudku. Uplatňuje jednak nejistotu spojenou
         s právním rámcem použitelným na dotčený poplatek, a jednak závažné finanční důsledky, které by plynuly pro rozpočet obce Carrara
         z neexistence omezení časových účinků rozsudku.

      37      Je třeba připomenout, že Soudní dvůr může být veden pouze výjimečně použitím obecné zásady právní jistoty, jež je vlastní
         právnímu řádu Společenství, k omezení možnosti dotyčných osob uplatňovat ustanovení vyložené Soudním dvorem za účelem zpochybnění
         právních vztahů založených v dobré víře (výše uvedený rozsudek Legros a další, bod 30, a rozsudek ze dne 23. května 2000,
         Buchner a další, C-104/98, Recueil, s. I-3625, bod 39).

      38      V tomto ohledu Soudní dvůr v rozsudku Legros a další (výše uvedený, body 30 až 36) rozhodl, že z naléhavých důvodů právní
         jistoty nemohou být ustanovení Smlouvy týkající se poplatků s účinkem rovnocenným dovozním clům dovolávána na podporu žádostí
         o navrácení poplatku, jako je poplatek za použití doků při nakládání a vykládání zboží, zaplaceného přede dnem uvedeného rozsudku,
         totiž 16. červencem 1992, s výjimkou žalobců, kteří před tímto dnem podali žalobu k soudu nebo jí rovnocennou stížnost (viz
         výše uvedený rozsudek Simitzi, bod 30).

      39      Sporný poplatek – jako poplatek postihující přechod hranice uvnitř členského státu – je přitom třeba kvalifikovat jako poplatek
         stejné povahy jako dotčený poplatek za použití doků při nakládání a vykládání zboží ve výše uvedené věci Legros a další. Lze
         tudíž připustit, že do 16. července 1992 mohla mít obec Carrara oprávněně za to, že sporný poplatek byl v souladu s právem
         Společenství.

      40      Je tedy namístě vzít v úvahu stejné důvody právní jistoty, a tudíž rozhodnout, že omezení v čase vyjádřené ve výše uvedeném
         rozsudku Legros a další se rovněž použije na žádosti o navrácení částek vybraných na základě dotčeného poplatku v původním
         řízení.

      41      Naopak není namístě omezit účinky tohoto rozsudku po 16. červenci 1992, dni výše uvedeného rozsudku Legros a další. Počínaje
         tímto dnem totiž obec Carrara musela vědět, že sporný poplatek není slučitelný s právem Společenství.

      42      Závěrem je tedy namístě upřesnit, že ustanovení Smlouvy týkající se poplatků s účinkem rovnocenným clům nemohou být dovolávána
         na podporu žádostí o navrácení částek vybraných před 16. červencem 1992 na základě sporného poplatku s výjimkou žalobců, kteří
         před tímto dnem podali žalobu k soudu nebo jí rovnocennou stížnost.

       K nákladům řízení
      43      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Poplatek odstupňovaný podle váhy zboží vybíraný pouze v jedné obci členského státu a postihující určitou kategorii zboží z
            důvodu jeho přepravy za hranice území obce představuje poplatek s účinkem rovnocenným vývoznímu clu ve smyslu článku 23 ES
            bez ohledu na skutečnost, že poplatek rovněž postihuje zboží, jehož konečné místo určení je uvnitř dotyčného členského státu.
      2)      Článek 23 ES nemůže být dovoláván na podporu žádostí o navrácení částek vybraných před 16. červencem 1992 na základě poplatku
            z mramorů s výjimkou žalobců, kteří před tímto dnem podali žalobu k soudu nebo jí rovnocennou stížnost.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1995. # Trestní řízení proti Giorgiu Domingu Banchero. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura circondariale di Genova - Itálie. # Věc C-387/93.