Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního rozšířeného senátu) ze dne 18. září 1995. # Ladbroke Racing Ltd proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Zneužití dominantního postavení. # Věc T-548/93.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. prosince 2009.#Evropská komise proti Finské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Osvobození dovozu vojenské výzbroje od cla.#Věc C-284/05.

text:
      Věc C-284/05
      Evropská komise
      v.
      Finská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Osvobození dovozu vojenské výzbroje od cla“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Právo Společenství – Rozsah působnosti – Neexistence obecné výhrady vylučující opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti
      (Články 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES)
      2.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Stanovení a poskytnutí členskými státy – Bezcelní dovoz vojenské výzbroje členským
            státem
      (Článek 26 ES; nařízení Rady č. 1552/89, ve znění nařízení č. 1355/96, články 2 a 9 až 11, nařízení č. 2913/92, článek 20,
            a nařízení č. 1150/2000 články 2 a 9 až 11)
      1.        Členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá,
         že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství. Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích,
         jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají
         výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena
         ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství.
         Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter
         práva Společenství a jeho jednotné uplatnění.

      Mimoto musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES a 297 ES, jako v případě odchylek od základních svobod, vykládány restriktivně.
         Konkrétněji ohledně článku 296 ES, ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za nezbytná k ochraně
         podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je v rozporu s uvedenými
         zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení Smlouvy prostým
         odkazem na uvedené zájmy. V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu
         využít odchylky stanovené v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

       (viz body 45–47, 49)
      2.        Členský stát, který v letech 1998 až 2002 osvobodil vojenský materiál od dovozního cla, nesplnil povinnosti, které pro něj
         vyplývají z článku 26 ES, článku 20 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, a v důsledku toho ze společného
         celního sazebníku.

      Členský stát, který jednak odmítl vypočítat, stanovit a poskytnout Komisi Evropských společenství vlastní zdroje plynoucí
         z uvedeného dovozu, a jednak odmítl zaplatit úroky z prodlení dlužné v důsledku toho, že Komisi neposkytl uvedené vlastní
         zdroje, nesplnil rovněž povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 2 a 9 až 11 nařízení č. 1552/89, kterým se provádí rozhodnutí
         88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, ve znění nařízení č. 1355/96, jakož i z článků 2 a 9 až 11 nařízení
         č. 1150/2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství.

      Nelze totiž připustit, aby členský stát namítal zdražení vojenského materiálu z důvodu uplatnění cel na dovozy takového materiálu
         pocházejícího ze třetích států, aby si ke škodě ostatních členských států, jež samy cla z takových dovozů vybírají a odvádějí,
         činil nárok na to nepodléhat povinnostem, které pro něj vyplývají z finanční solidarity vůči rozpočtu Společenství.

      (viz body 50, 60 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      15. prosince 2009(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Osvobození dovozu vojenské výzbroje od cla“
      Ve věci C‑284/05,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 15. července 2005,
      Evropská komise, zastoupená G. Wilmsem a P. Aaltem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Finské republice, zastoupené T. Pynnä a E. Bygglin, jakož i J. Heliskoskim a A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalované,
      podporované
      Dánským královstvím, zastoupeným J. Moldem, jako zmocněncem,

      Spolkovou republikou Německo, zastoupenou M. Lummou a U. Forsthoffem, jako zmocněnci,

      Řeckou republikou, zastoupenou E.-M. Mamouna a K. Boskovitsem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Italskou republikou, zastoupenou I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. De Bellisem, avvocato dello Stato, s adresou pro účely
         doručování v Lucemburku,

      Portugalskou republikou, zastoupenou L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem,

      Švédským královstvím, zastoupeným A. Falk, jako zmocněnkyní,

      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits a C. Toader, předsedové senátů,
         C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (zpravodaj), M. Ilešič, J. Malenovský a U. Lõhmus, soudci,

      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. listopadu 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. února 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Finská republika tím, že v letech 1998 až
         2002 osvobodila vojenskou výzbroj od dovozního cla, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývaly z článku 26 ES, článku 20
         nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl.
         vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex Společenství“), a v důsledku toho ze společného celního sazebníku, a tím, že odmítla
         vypočítat, stanovit a poskytnout Komisi z toho plynoucí vlastní zdroje, jakož i tím, že odmítla zaplatit úroky z prodlení
         dlužné v důsledku toho, že Komisi neposkytla uvedené vlastní zdroje, nesplnila rovněž povinnosti, které pro ni vyplývají z článků
         2 a 9 až 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom
         o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s.1), ve znění nařízení Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8.
         července 1996 (Úř. věst. L 175, s. 3, dále jen „nařízení č. 1552/89“), jakož i z článků 2 a 9 až 11 nařízení Rady (ES, Euratom)
         č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství
         (Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 01/03, s. 169).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2        Článek 2 odst. 1 rozhodnutí Rady 88/376/EHS, Euratom ze dne 24. června 1988 o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst.
         L 185, s. 24; Zvl. vyd. 01/01, s. 176) a rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů
         Evropských společenství (Úř. věst. L 293, s. 9) stanoví:

      „Následující příjmy tvoří vlastní zdroje plynoucí do rozpočtu Společenství:
      […]
      b)      cla podle Společného celního sazebníku a jiná cla, která vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi,
         jakož i cla na výrobky spadající do působnosti Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli,

      [...]“
      3        Článek 20 celního kodexu Společenství č. 2913/92 stanoví:

      „1.      Cla a poplatky dlužné ze zákona v případě vzniku celního dluhu jsou založeny na celním sazebníku Evropských společenství.
      […]
      3.      Celní sazebník Evropských společenství obsahuje:
      a)      kombinovanou nomenklaturu zboží;
      [...]
      c)      celní sazby a další podklady pro vyměřování cel běžně uplatňovaných u zboží, které je zahrnuto do kombinované nomenklatury
         zboží, pokud se jedná o

      –        cla
      […]
      d)      preferenční sazební opatření obsažená v dohodách, které Společenství uzavřelo s některými zeměmi nebo s některými skupinami
         zemí a které upravují poskytování preferenčního sazebního zacházení;

      e)      preferenční sazební opatření přijatá jednostranně Společenstvím vůči některým zemím, skupinám zemí nebo územím;
      f)      autonomní pozastavovací opatření poskytující snížení dovozního cla nebo osvobození od něj u některého zboží;
      g)      další sazební opatření vyplývající z jiných právních předpisů Společenství.
      [...]“
      4        Článek 217 odst. 1 celního kodexu Společenství stanoví:

      „Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ‚částku cla‘), jakmile
         mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).

      [...]“
      5        V rámci poskytování vlastních zdrojů Společenství Komisi přijala Rada Evropské unie nařízení č. 1552/89, které se vztahuje
         na období dotčené v projednávané věci až do 30. května 2000. Uvedené nařízení bylo ode dne 31. května 2000 nahrazeno nařízením
         č. 1150/2000, které kodifikuje nařízení č. 1552/89, aniž by měnilo jeho obsah.

      6        Článek 2 nařízení č. 1552/89 stanoví:

      „1.      Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS,
         Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění
         dlužníka.

      1a.      Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.
      […]“
      7        Článek 9 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:

      „Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí
         nebo jiného subjektu, který každý členský stát určí.

      Tento účet je veden bezplatně.“
      8        Podle čl. 10 odst. 1 uvedeného nařízení:

      „Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom se vlastní
         zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) zmíněného rozhodnutí připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní
         den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.

      [...]“
      9        Článek 11 nařízení č. 1552/89 stanoví:

      „V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený
         podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace veřejného
         financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto
         zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“

      10      Podle článku 22 nařízení č. 1150/2000:

      „Zrušuje se nařízení (EHS, Euratom) č. 1552/89.
      Odkazy na zrušené nařízení se považují za odkazy na toto nařízení v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v části A přílohy.“
      11      Kromě okolnosti, že nařízení č. 1552/89 odkazuje zejména na rozhodnutí 88/376 a nařízení č. 1150/2000 zejména na rozhodnutí
         94/728, jsou články 2 a 9 až 11 uvedených nařízení v podstatě totožné.

      12      Rozhodnutím Rady 2000/597/ES, Euratom ze dne 29. září 2000 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 253,
         s. 42; Zvl. vyd. 01/03, s. 200) byla sazba 10 % uvedená v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 zvýšena na 25 %.

      13      Bod 1 odůvodnění uvedeného rozhodnutí uvádí:

      „Evropská rada se na zasedání v Berlíně ve dnech 24. až 25. března 1999 usnesla mimo jiné na tom, že systém vlastních zdrojů
         Společenství by měl být spravedlivý, průhledný, hospodárný a jednoduchý a že by měl být založen na kritériích, která nejlépe
         vystihují schopnost každého členského státu přispívat.“

      14      Nařízení Rady (ES) č. 150/2003 ze dne 21. ledna 2003 o pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj (Úř.
         věst. L 25, s. 1; Zvl. vyd. 02/13, s. 15) přijaté na základě článku 26 ES ve svém pátém bodě odůvodnění uvádí:

      „Za účelem zohlednění ochrany vojenského tajemství členských států je nezbytné stanovit zvláštní správní postupy pro poskytování
         možnosti pozastavit clo. Vhodnou zárukou dodržování těchto podmínek by bylo prohlášení příslušného orgánu členského státu,
         jehož ozbrojeným silám jsou dotyčné zbraně nebo vojenská výzbroj určeny, které by mohlo být použito též jako celní prohlášení
         požadované celním kodexem. Toto prohlášení by mělo mít formu osvědčení. Je vhodné upřesnit formu těchto osvědčení a umožnit
         též vystavování těchto prohlášení pomocí prostřednictvím [vystavování těchto prohlášení prostřednictvím] počítačového zpracování
         dat.“

      15      Článek 1 uvedeného nařízení stanoví:

      „Toto nařízení stanoví podmínky pro autonomní pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj, které byly
         ze třetích zemí dovezeny zodpovědnými orgány vojenské obrany členských států nebo jejich jménem.“

      16      Článek 3 odst. 2 uvedeného nařízení stanoví:

      „Aniž je dotčen odstavec 1, lze z důvodů vojenského tajemství uvedené osvědčení a dovezené zboží předložit jiným orgánům,
         které určí pro tento účel dovážející členský stát. V takovém případě musí příslušný orgán, který osvědčení vydal, zaslat před
         31. lednem a 31. červencem každého roku celním orgánům svého členského státu souhrnnou zprávu o těchto dovozech. Zpráva se
         vypracovává za dobu šesti měsíců, které bezprostředně předcházejí měsíci, ve kterém zpráva má být podána. Obsahuje číslo a datum
         vydání těchto osvědčení, datum dovozu, celkovou hodnotu a hrubou hmotnost výrobků dovezených podle těchto osvědčení.“

      17      V souladu se svým článkem 8 se nařízení č. 150/2003 použije ode dne 1. ledna 2003.

       Postup před zahájením soudního řízení
      18      V průběhu roku 2001 zahájila Komise proti Finské republice první řízení týkající se osvobození materiálu pro vojenské účely
         od dovozního cla. Uvedené řízení bylo ukončeno v roce 2003, přičemž v průběhu daného roku bylo proti uvedenému členskému státu
         zahájeno řízení, které vyústilo tímto sporem.

      19      Dopisem ze dne 15. října 2003 vyzvala Komise Finskou republiku, aby provedla nezbytné výpočty za účelem určení částky vlastních
         zdrojů nevyplacené Společenství následkem osvobození dovozu vojenského materiálu od cla v rozpočtových obdobích 1998 až 2002,
         aby uvedené zdroje poskytla Komisi a aby zaplatila úroky z prodlení dlužné na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000.

      20      V odpovědi ze dne 11. prosince 2003 uvedla Finská republika, že se domnívá, že z důvodu své specifické situace byla oprávněna
         odchýlit se od společné celní sazby na základě čl. 296 odst. 1 písm. b) ES, neboť materiál určený výhradně pro vojenské účely
         byl dovezen za účelem ochrany podstatných zájmů její bezpečnosti.

      21      Komise se seznámila s odpovědí Finské republiky, dne 7. července 2004 vydala odůvodněné stanovisko a vyzvala daný členský
         stát, aby přijal opatření nezbytná k tomu, aby odůvodněnému stanovisku vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení. Uvedený
         členský stát odpověděl na odůvodněné stanovisko dne 2. září 2004 tak, že zopakoval a upřesnil úvahy uvedené výše.

      22      Komise s ohledem na skutečnosti uvedené Finskou republikou a na to, že uvedený členský stát nevyhověl odůvodněnému stanovisku,
         podala projednávanou žalobu.

      23      Předseda Soudního dvora usnesením ze dne 13. září 2007 povolil vedlejší účastenství Dánského království, Spolkové republiky
         Německo, Řecké republiky, Italské republiky, Portugalské republiky a Švédského království na podporu návrhových žádání Finské
         republiky.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      24      Komise tvrdí, že Finská republika se neprávem dovolává článku 296 ES za účelem odmítnutí platby cla za dotčené dovozy, neboť
         jeho vybrání neohrožuje podstatné zájmy bezpečnosti uvedeného členského státu.

      25      Komise považuje za nesprávné úvahy Finské republiky sestávající z tvrzení, že informace o dovozech vojenské výzbroje, a tedy
         o bezpečnosti uvedeného členského státu, jí nemohou být poskytnuty, a že v důsledku toho jí nemusejí být vyplacena dotčená
         cla.

      26      Komise se domnívá, že opatření zavádějící odchylky nebo výjimky, jako zejména článek 296 ES, musejí být vykládána restriktivně.
         Dotčený členský stát požadující použití daného článku by tedy měl prokázat, že splňuje všechny podmínky v něm stanovené, jestliže
         se zamýšlí odchýlit od článku 20 celního kodexu Společenství, kde je uvedena obecná zásada výběru cel, jak ji stanoví článek
         26 ES.

      27      Komise má rovněž za to, že pouhá okolnost, že výrobky jsou uvedeny na seznamu sestaveném rozhodnutím Rady č. 255/58 ze dne
         15. dubna 1958, tedy na seznamu výrobků, na které se může vztahovat čl. 296 odst. 1 písm. b) ES, nepostačuje sama o sobě k tomu,
         aby bylo uvedené ustanovení uplatněno, neboť to předpokládá splnění všech podmínek v něm uvedených.

      28      Komise tvrdí, že v důsledku toho Finské republice přísluší předložit konkrétní a podrobný důkaz o tom, že výběr dovozních
         cel dotčených v projednávané věci ohrožuje podstatné zájmy bezpečnosti uvedeného členského státu.

      29      V tomto ohledu má Komise za to, že neobdržela podrobnou odpověď dokazující, pokud možno na základě přesných číselných údajů,
         že pokud by Finská republika provedla výběr cla z uvedených dovozů, jak stanoví celní předpisy Společenství, nebyla by schopna
         dostačujícím způsobem chránit podstatné zájmy své bezpečnosti. Ani uplatnění doložek o důvěrnosti obsažených v mezinárodních
         smlouvách, ani argumentace uvedeného členského státu, podle které vojenská tajemství brání použití celních předpisů Společenství,
         takovým důkazem nejsou.

      30      Komise tvrdí, že v žádném okamžiku nepožadovala porušení doložek o důvěrnosti. Požadovala pouze to, aby byla dotčená cla vybrána
         a aby jí byla odvedena. Má za to, že v souladu s právní úpravou Společenství je postup výběru cel s to zajistit důvěrnost
         zpracovávaných údajů. Dohled nad dodržováním povinnosti zachovat důvěrnost navíc přísluší Finské republice, takže posledně
         uvedená se nemůže dovolávat ohrožení své bezpečnosti na základě toho, že její vlastní celní orgány nedodržují pravidla celního
         kodexu Společenství v dané oblasti.

      31      Komise rovněž uvádí, že žádný jiný členský stát, který jednal v souladu s celními předpisy Společenství, si nestěžoval na
         způsob, jakým orgány Společenství zacházely s informacemi týkajícími se výběru cel z dovozu vojenské výzbroje a platby odpovídajících
         zdrojů Společenství.

      32      Komise zdůrazňuje, že nevybrání dotčených cel Finskou republikou má za následek nerovnost mezi členskými státy ve vztahu k jejich
         příspěvkům do rozpočtu Společenství.

      33      Finská republika má za to, že na základě čl. 296 odst. 1 písm. b) ES mají členské státy širokou posuzovací pravomoc ohledně
         opatření, která přijímají za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti a která se týkají výrobků, na něž se vztahují
         ustanovení uvedeného odst. 1 písm. b). Dané ustanovení jim umožňuje odchýlit se od článku 26 ES a od celního kodexu Společenství
         v případech týkajících se materiálu určeného výhradně pro vojenské účely dovezeného za účelem ochrany podstatných zájmů jejich
         bezpečnosti, s ohledem na specifickou situaci dotčeného členského státu.

      34      Finská republika se domnívá, že článek 296 ES má obecnou působnost a neomezuje se na určitá ustanovení Smlouvy. Umožňuje tedy
         odchýlit se od použití článku 26 ES, kteréžto ustanovení má sloužit jako právní základ zákonodárci Společenství při přijímání
         celních předpisů.

      35      Finská republika má za to, že jí přísluší zhodnotit opatření nezbytná za účelem ochrany podstatných zájmů její bezpečnosti,
         a domnívá se, že aby mohl Soudní dvůr ověřit, že dotčený členský stát nezneužívá svá práva, přísluší danému státu upřesnit
         podstatné zájmy své bezpečnosti, kterých se dovolává, a prokázat, že přijal dotčená opatření s přesvědčením, že byla pro zajištění
         uvedených zájmů nezbytná.

      36      Finská republika tvrdí, že nemohla dodržet celní řízení Společenství ohledně dovozu dotčeného obranného materiálu, aniž by
         riskovala, že se o informacích podstatných pro její bezpečnost dozví třetí osoba. Dodává, že za účelem zachování bezpečnosti
         dodávek obranného materiálu obsahujícího vyspělé technologie musela velmi přísně dodržovat dohody o důvěrnosti, které uzavřela
         s prodávajícími státy před svým vstupem do Evropské unie.

      37      Pokud jde podrobněji o odvedení cla, má Finská republika za to, že potřeba uplatnit článek 296 ES při dovozu vojenské výzbroje
         v zásadě závisí na tom, zda má dotčený členský stát vojenský průmysl určitého významu, na povaze dovezeného obranného materiálu
         a na míře, v jaké je uvedený členský stát odkázán na dovozy. Dotčenému členskému státu totiž přísluší střežit podstatné zájmy
         své bezpečnosti a určit, od kterých ustanovení Smlouvy se musí odchýlit na základě článku 296 ES.

      38      Finská republika zdůrazňuje, že seznam vojenského materiálu, který osvobozuje od dovozního cla, není v podstatě širší než
         seznam uvedený v čl. 296 odst. 2 ES. Dodává, že na základě nařízení č. 150/2003 byl výběr cel z dovozu takové výzbroje rovněž
         vyloučen ode dne 1. ledna 2003. Od uvedeného data byly zájmy Finské republiky ohledně dovezeného obranného materiálu chráněny
         ustanoveními uvedeného nařízení. Rovnocenná potřeba však existovala i ohledně výrobků dovezených předtím. Finská republika
         zdůrazňuje, že její zájmy v oblasti dovezeného obranného materiálu byly v prosinci 2002 stejné jako v lednu 2003.

      39      Finská republika tvrdí, že skutečnost, že členský stát osvobodil vojenský materiál od dovozního cla na základě článku 296 ES,
         neporušuje nezbytně zásadu řádné finanční správy, jež ukládá rovnoměrné rozdělení rozpočtového břemene mezi členské státy.

      40      Finská republika je rovněž toho názoru, že článek 307 ES se na projednávanou věc nevztahuje, neboť její jednání bylo v souladu
         s právem Společenství, a zejména s článkem 296 ES. V odpověď Komisi, a podpůrně, nicméně uvedený členský stát tvrdí, že doložky
         o důvěrnosti obsažené ve smlouvách uzavřených před jeho přistoupením k Evropské unii, ale prováděné zčásti po uvedeném přistoupení
         nelze zpochybnit či znovu sjednávat bez ohrožení samotného provádění daných smluv, a tedy jeho bezpečnosti.

      41      Podpůrně požaduje Finská republika ohledně platby případných úroků z prodlení, aby byly počítány až od data vydání tohoto
         rozsudku, s ohledem na zvláště dlouhé trvání řízení a na odmítnutí Komise zahájit jednání o podmínečné platbě.

       Závěry Soudního dvora
      42      Celní kodex Společenství stanoví výběr cla z dovozu zboží k vojenskému užití, jako je dotčené zboží, pocházejícího ze třetích
         států. Žádné ustanovení celních předpisů Společenství nestanovilo pro období sporných dovozů, tedy od 1. ledna 1998 do 31. prosince
         2002, zvláštní osvobození takového druhu zboží od cel z dovozu. V důsledku toho pro dané období neexistovalo ani výslovné
         osvobození od povinnosti zaplatit příslušným orgánům dlužná cla spolu s případnými úroky z prodlení.

      43      Z přijetí nařízení č. 150/2003 o pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj ode dne 1. ledna 2003 lze
         mimoto vyvodit, že zákonodárce Společenství vycházel z předpokladu, že před uvedeným datem existovala povinnost zaplatit uvedená
         cla.

      44      Finská republika v žádném okamžiku nepopřela existenci sporných dovozů ve sledovaném období. Omezila se na zpochybnění práva
         Společenství na dotčené vlastní zdroje a na argument, že podle článku 296 ES povinnost platit clo za dovoz zbrojního materiálu
         ze třetích států závažně poškozuje podstatné zájmy její bezpečnosti.

      45      Podle ustálené judikatury Soudního dvora členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní
         a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství (viz v tomto
         smyslu rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar, C‑273/97, Recueil, s. I‑7403, bod 15, a ze dne 11. ledna 2000, Kreil, C‑285/98,
         Recueil, s. I‑69, bod 15). Jak totiž Soudní dvůr již uvedl, Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež
         mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají
         výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena
         ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství.
         Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter
         práva Společenství a jeho jednotné uplatnění (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory, C‑186/01, Recueil,
         s. I‑2479, bod 31 a citovaná judikatura).

      46      Mimoto, podle ustálené judikatury týkající se odchylek od základních svobod, musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES
         a 297 ES vykládány restriktivně (viz zejména rozsudky ze dne 31. ledna 2006, Komise v. Španělsko, C‑503/03, Sb. rozh. s. I‑1097,
         bod 45; ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo, C‑490/04, Sb. rozh. s. I‑6095, bod 86, a ze dne 11. září 2008, Komise
         v. Německo, C‑141/07, Sb. rozh. s. I‑6935, bod 50).

      47      Konkrétněji je třeba ohledně článku 296 ES uvést, že ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za
         nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je
         v rozporu s uvedenými zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení
         Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy.

      48      Navíc v oblasti daně z přidané hodnoty Soudní dvůr v rozsudku ze dne 16. září 1999, Komise v. Španělsko (C‑414/97, Recueil,
         s. I‑5585), určil nesplnění povinnosti z toho důvodu, že Španělské království neprokázalo, že by osvobození dovozů a nákupů
         výzbroje, munice a materiálu určených výhradně k vojenskému užití od uvedené daně, které bylo stanoveno španělskou právní
         úpravou, bylo odůvodněné na základě článku 296 odst. 1 písm. b) ES potřebou chránit podstatné zájmy bezpečnosti uvedeného
         členského státu.

      49      V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené
         v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

      50      S ohledem na uvedené úvahy nelze připustit, aby členský stát namítal zdražení vojenského materiálu z důvodu uplatnění cel
         na dovozy takového materiálu pocházejícího ze třetích států, aby si ke škodě ostatních členských států, jež samy cla z takových
         dovozů vybírají a odvádějí, činil nárok na to nepodléhat povinnostem, které pro něj vyplývají z finanční solidarity vůči rozpočtu
         Společenství.

      51      Pokud jde o argument, podle kterého celní řízení Společenství nemůže zajistit bezpečnost Finské republiky s ohledem na požadavky
         důvěrnosti obsažené ve smlouvách uzavřených s vyvážejícími státy, je třeba zdůraznit, jak správně poznamenává Komise, že uplatnění
         celního režimu Společenství znamená zásah subjektů Společenství či vnitrostátních subjektů, jež jsou za účelem ochrany podstatných
         zájmů bezpečnosti členských států povinny zachovávat v potřebném rozsahu důvěrnost v případě zacházení s citlivými údaji.

      52      Mimoto prohlášení, jež členské státy musí pravidelně vyplňovat a předávat Komisi, nepředpokládají dosažení takové míry přesnosti,
         jaká by mohla vést k poškození zájmů uvedených států jak v oblasti bezpečnosti, tak v oblasti důvěrnosti.

      53      Z těchto podmínek a v souladu s článkem 10 ES, podle něhož členské státy mají napomáhat Komisi v jejím poslání dbát na dodržování
         Smlouvy, jsou členské státy povinny poskytnout uvedenému orgánu potřebné dokumenty k ověření řádného odvádění vlastních zdrojů
         Společenství. Daná povinnost však není na překážku tomu, jak uvedl generální advokát v bodě 168 svého stanoviska, aby členské
         státy případ od případu a výjimečně, na základě článku 296 ES, omezily předávané informace na určité části dokumentu nebo
         je odmítly předat v plném rozsahu.

      54      S ohledem na uvedené úvahy Finská republika neprokázala splnění podmínek nezbytných pro použití článku 296 ES.

      55      Ohledně návrhového žádání Finské republiky směřujícího k omezení účinků tohoto rozsudku, pokud jde o povinnost zaplatit úroky
         z prodlení, na období po jeho vydání, je třeba uvést, že je odůvodněno zvláště dlouhým trváním řízení a odmítnutím Komise
         zahájit jednání o podmínečné platbě.

      56      V tomto ohledu je třeba připomenout, že jen výjimečně mohou okolnosti přimět Soudní dvůr k tomu, aby na základě obecné zásady
         právní jistoty, která je vlastní právnímu řádu Společenství, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení,
         jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře (viz zejména rozsudek ze dne 23. května
         2000, Buchner a další, C‑104/98, Recueil, s. I‑3625, bod 39).

      57      Soudní dvůr se totiž k tomuto řešení uchýlil pouze za přesně vymezených okolností, když existovalo riziko závažných hospodářských
         dopadů způsobených obzvláště vysokým počtem právních vztahů založených v dobré víře na základě právní úpravy považované za
         platnou a účinnou, a jevilo se, že jednotlivci a vnitrostátní orgány byli vedeni k chování, které nebylo v souladu s právní
         úpravou Společenství z důvodu objektivní a závažné nejistoty ohledně dosahu ustanovení práva Společenství, nejistoty, ke které
         případně přispělo i samotné chování jiných členských států nebo Komise (rozsudek ze dne 12. září 2000, Komise v. Spojené království,
         C‑359/97, Recueil, s. I‑6355, bod 91).

      58      I za předpokladu, že by rozsudky vydané na základě článku 226 ES měly stejné účinky jako rozsudky vydané na základě článku
         234 ES, a že by tudíž důvody právní jistoty výjimečně mohly činit nezbytným omezení jejich časových účinků (viz v tomto smyslu
         rozsudky ze dne 7. června 2007, Komise v. Řecko, C‑178/05, Sb. rozh. s. I‑4185, bod 67, a ze dne 12. února 2009, Komise v. Polsko,
         C‑475/07, Sb. rozh. s. I-19, zveřejněné shrnutí, bod 61, jakož i ze dne 29. března 2009, Komise v. Řecko, C‑559/07, Sb. rozh.
         s. I-47, zveřejněné shrnutí, bod 78), stačí konstatovat, že Finská republika se ve svém písemném vyjádření ani při jednání
         nijak nepokusila prokázat, že existuje riziko závažného hospodářského dopadu.

      59      Návrhové žádání Finské republiky týkající se omezení časových účinků tohoto rozsudku musí být v důsledku toho zamítnuto.

      60      Z výše uvedeného vyplývá, že Finská republika tím, že v letech 1998 až 2002 osvobodila vojenský materiál od dovozního cla,
         nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývaly z článku 26 ES, článku 20 celního kodexu Společenství, a v důsledku toho ze společného
         celního sazebníku, a tím, že odmítla vypočítat, stanovit a poskytnout Komisi z toho plynoucí vlastní zdroje, jakož i tím,
         že odmítla zaplatit úroky z prodlení dlužné v důsledku toho, že Komisi neposkytla uvedené vlastní zdroje, nesplnila rovněž
         povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2 a 9 až 11 nařízení č. 1552/89, jakož i z článků 2 a 9 až 11 nařízení č. 1150/2000.

       K nákladům řízení
      61      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Finská
         republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      62      V souladu s čl. 69 odst. 4 prvním pododstavcem jednacího řádu Dánské království, Spolková republika Německo, Řecká republika,
         Italská republika, Portugalská republika a Švédské království, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, ponesou
         vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Finská republika tím, že v letech 1998 až 2002 osvobodila vojenský materiál od dovozního cla, nesplnila povinnosti, které
            pro ni vyplývají z článku 26 ES, článku 20 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex
            Společenství, a v důsledku toho ze společného celního sazebníku, a tím, že odmítla vypočítat, stanovit a poskytnout Komisi
            Evropských společenství z toho plynoucí vlastní zdroje, jakož i tím, že odmítla zaplatit úroky z prodlení dlužné v důsledku
            toho, že Komisi Evropských společenství neposkytla uvedené vlastní zdroje, nesplnila rovněž povinnosti, které pro ni vyplývají
            z článků 2 a 9 až 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS,
            Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, ve znění nařízení Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996,
            jakož i z článků 2 a 9 až 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí
            94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství.
      2)      Finské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Dánské království, Spolková republika Německo, Řecká republika, Italská republika, Portugalská republika a Švédské království
            ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: finština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. února 1988. # Horst Ludwig Martin Hoffmann proti Adelheid Krieg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Bruselská úmluva - Články 26, 27, 31 a 36. # Věc 145/86.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. února 2007.#BVBA Management, Training en Consultancy proti Benelux-Merkenbureau.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van Beroep te Brussel - Belgie.#Ochranné známky - Směrnice 89/104/EHS - Přihláška k zápisu ochranné známky pro soubor výrobků a služeb - Přezkum označení příslušným orgánem - Zohlednění všech relevantních skutečností a okolností - Pravomoc vnitrostátního soudu, kterému byla předložena žaloba.#Věc C-239/05.

text:
      Věc C-239/05
      BVBA Management, Training en Consultancy
      v.
      Benelux-Merkenbureau
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van Beroep te Brussel)
      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Přihláška k zápisu ochranné známky pro soubor výrobků a služeb – Přezkum označení příslušným orgánem – Zohlednění všech relevantních skutečností a okolností – Pravomoc vnitrostátního soudu, kterému byla předložena žaloba“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Zápis nové ochranné známky – Přezkum označení příslušným
            orgánem
      (Směrnice Rady 89/104, článek 3)
      2.        Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Zápis nové ochranné známky – Přezkum označení příslušným
            orgánem
      (Směrnice Rady 89/104, článek 3)
      3.        Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Zápis nové ochranné známky – Přezkum označení příslušným
            orgánem
      (Směrnice Rady 89/104, článek 3)
      1.        První směrnice 89/104 o ochranných známkách musí být vykládána v tom smyslu, že pokud je zápis ochranné známky požadován pro
         různé výrobky nebo služby, přezkum důvodů pro zamítnutí uvedených v článku 3 směrnice se musí týkat každého z výrobků nebo
         služeb, pro které je zápis ochranné známky požadován. Z toho vyplývá, že příslušný orgán je povinen, pokud zamítá zápis ochranné
         známky přihlašované pro soubor výrobků a služeb, ve svém rozhodnutí uvést závěr, ke kterému dospěl pro každý z výrobků a služeb
         uvedených v přihlášce k zápisu, nezávisle na způsobu, jakým byla tato přihláška formulována, a že rozhodnutí, kterým příslušný
         orgán zamítá zápis ochranné známky, musí být v zásadě odůvodněno pro každý z uvedených výrobků a služeb. Nicméně, pokud je
         stejný důvod pro zamítnutí namítán vůči kategorii nebo skupině výrobků či služeb, může se příslušný orgán omezit na souhrnné
         odůvodnění pro všechny dotčené výrobky nebo služby.

      (viz body 34–35, 37–38 a výrok)
      2.        S přihlédnutím k volnosti, kterou první směrnice 89/104 o ochranných známkách ponechává členským státům v úpravě procesních
         ustanovení týkajících se mj. zápisu ochranných známek, musí být uvedená směrnice vykládána v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní
         právní úpravě, která brání soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí příslušného orgánu, aby se vyjádřil k rozlišovací
         způsobilosti ochranné známky odděleně pro každý z výrobků a služeb uvedených v přihlášce k zápisu, jestliže se ani toto rozhodnutí,
         ani tato přihláška netýkaly jednotlivých kategorií výrobků či služeb nebo jednotlivých výrobků či služeb.

      Takové omezení soudních pravomocí nemůže být totiž považováno za způsobilé prakticky znemožnit nebo nadměrně ztížit výkon
         práv přiznaných směrnicí, neboť dotčená osoba může následně po vydání rozsudku, který byl pro ni zcela nebo zčásti nepříznivý,
         podat novou přihlášku k zápisu ochranné známky. Předkládajícímu soudu nicméně přísluší ověřit, zda jsou dodrženy zásady rovnocennosti
         a efektivity.

      (viz body 44–46, 48 a výrok)
      3.        První směrnice 89/104 o ochranných známkách musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která
         brání soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí příslušného orgánu, aby zohlednil skutečnosti a okolnosti následující
         po datu přijetí tohoto rozhodnutí. V takovém případě je totiž vnitrostátní soud povolán k přezkumu legality určitého rozhodnutí
         příslušného orgánu, které bylo možné přijmout pouze na základě skutečností a okolností, které mohly být tomuto orgánu známy
         v okamžiku, kdy rozhodoval.

       (viz body 59, 61 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      15. února 2007 (*)

      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Přihláška k zápisu ochranné známky pro soubor výrobků a služeb – Přezkum označení příslušným orgánem – Zohlednění všech relevantních skutečností a okolností – Pravomoc vnitrostátního soudu, kterému byla předložena žaloba“
      Ve věci C‑239/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím hof van beroep te
         Brussel (Belgie) ze dne 30. května 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 3. června 2005, v řízení

      BVBA Management, Training en Consultancy
      proti
      Benelux-Merkenbureau,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen, P. Kūris (zpravodaj), G. Arestis a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Benelux-Merkenbureau L. de  Grysem a B. Dauwem, advocaten,
      –        za německou vládu M. Lummou, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství N. Rasmussenem a H. van Vlietem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 6. července 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se
         sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92, dále jen „směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi BVBA Management, Training en Consultancy (dále jen „MT&C“) a Benelux-Merkenbureau
         (Úřad pro ochranné známky Beneluxu, dále jen „ÚOZB“) z důvodu odmítnutí provedení zápisu slovního označení „The Kitchen Company“
         jakožto ochranné známky pro různé výrobky a služby, o který žádala MT&C.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle prvního bodu odůvodnění má směrnice za cíl sblížit právní předpisy členských států o ochranných známkách za účelem odstranění
         existujících rozdílů, které mohou bránit volnému pohybu zboží a služeb a mohou narušovat podmínky soutěže v rámci společného
         trhu.

      4        Nicméně, jak vyplývá z třetího bodu odůvodnění směrnice, tato směrnice nemá za cíl sblížení právních předpisů členských států
         o ochranných známkách v celém rozsahu a omezuje se na sblížení těch vnitrostátních předpisů, které se bezprostředně dotýkají
         fungování vnitřního trhu.

      5        Pátý bod odůvodnění směrnice zdůrazňuje, že členské státy si podrží úplnou volnost v úpravě procesních ustanovení o zápisu
         ochranných známek a že mohou zejména stanovit formu řízení ve věcech zápisu.

      6        Sedmý bod odůvodnění směrnice upřesňuje, že dosažení cílů, jež sblížení právních předpisů členských států o ochranných známkách
         sleduje, předpokládá, že podmínky pro nabytí a udržení práva k zapsané ochranné známce jsou v zásadě ve všech členských státech
         stejné a důvody zamítnutí nebo neplatnosti týkající se samotné známky, například nedostatečná rozlišovací způsobilost, musí
         být vyjmenovány taxativním způsobem.

      7        Článek 3 směrnice, nazvaný „Důvody pro zamítnutí či neplatnost“, stanoví:

      „1. Do rejstříku nebudou zapsány, a jsou-li zapsány, budou prohlášeny neplatnými:
      […]
      b)      ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;
      c)      ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu,
         jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby zboží nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;

      […]
      3.      Přihláška ochranné známky nebude zamítnuta nebo v případě, že je ochranná známka zapsána, nebude prohlášena za neplatnou podle
         odst. 1 písm. b), c) nebo d), pokud před podáním přihlášky a v důsledku užívání získala rozlišovací způsobilost. Nadto mohou
         členské státy stanovit, že toto ustanovení se použije také v případě, že rozlišovací způsobilost byla získána po dni podání
         přihlášky ochranné známky nebo po dni jejího zápisu.

      […]“
      8        Článek 13 směrnice, nazvaný „Důvody zamítnutí, zrušení nebo neplatnosti, vztahující se pouze k některému zboží nebo službám“,
         stanoví:

      „Existují-li důvody zamítnutí, zrušení nebo neplatnosti ochranné známky jen pro část zboží nebo služeb, pro něž byla ochranná
         známka zapsána nebo přihlášena, týká se zamítnutí přihlášky nebo zrušení či neplatnost ochranné známky pouze tohoto zboží
         nebo služeb.“

       Vnitrostátní právní úprava
      9        Jednotný zákon Beneluxu o ochranných známkách byl pozměněn s účinností od 1. ledna 1996 protokolem ze dne 2. prosince 1992
         o změně uvedeného zákona (Moniteur belge ze dne 12. března 1996, s. 5317, dále jen „ZBOZ“) za účelem provedení směrnice do právního řádu tří členských států Beneluxu.

      10      Článek 1 ZBOZ stanoví:

      „Za individuální ochranné známky jsou považovány názvy, kresby, otisky, razítka, písmena, číslice, tvar zboží nebo balení
         a všechna jiná označení, jež umožňují odlišit výrobky určitého podniku.

      […]“
      11      Článek 6a ZBOZ stanoví:

      „Úřad pro ochranné známky Beneluxu zamítne zápis přihlášky, pokud se domnívá, že:
      a)      předložené označení netvoří ochrannou známku ve smyslu článku 1, zejména z důvodu nedostatku jakékoliv rozlišovací způsobilosti,
         jak je stanoveno v článku 6 quinquies B bod 2 Pařížské úmluvy;

      […]
      2.      Zamítnutí zápisu se musí týkat označení tvořícího ochrannou známku v celém jeho rozsahu. Může se omezit na jeden či více výrobků,
         pro které je ochranná známka určena.

      3.      Úřad pro ochranné známky Beneluxu bezodkladně písemně informuje přihlašovatele o svém úmyslu zamítnout zápis zcela nebo zčásti,
         s uvedením důvodů, a umožní mu na něj odpovědět ve lhůtě stanovené prováděcím nařízením.

      4.      V případě, že výhrady Úřadu pro ochranné známky Beneluxu proti zápisu nebyly odstraněny ve stanovené lhůtě, zápis přihlášky
         se zcela nebo zčásti zamítne. Úřad pro ochranné známky Beneluxu bezodkladně písemně informuje přihlašovatele, s uvedením důvodů
         zamítnutí a s poučením o opravném prostředku proti tomuto rozhodnutí, uvedeném v článku 6b.

      […]“
      12      Podle článku 6b ZBOZ:

      „Přihlašovatel může ve lhůtě dvou měsíců následujících po oznámení uvedeném v článku 6a [odstavec 4] podat u Cour d’appel
         de Bruxelles, Gerechtshof de La Haye nebo Cour d’appel de Luxembourg žalobu směřující k dosažení nařízení zápisu přihlášky
         […].“

      13      Konečně v rámci řízení o zápisu ochranných známek pro výrobky nebo služby se ÚOZB řídí tříděním výrobků a služeb stanoveným
         Niceskou dohodou o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků
         (dále jen „Niceská dohoda“), jejímiž smluvními stranami jsou všechny tři členské státy Beneluxu.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      Dne 7. dubna 2000 podala MT&C, žalobkyně v původním řízení, u ÚOZB přihlášku k zápisu slovního označení „The Kitchen Company“
         jakožto ochranné známky pro určité výrobky zařazené do tříd 11, 20 a 21, jakož i pro služby spadající do tříd 37 a 42 ve smyslu
         Niceské dohody.

      15      Výrobky a služby, pro které byla žádána ochrana ochranné známky, byly uvedeny pro každou z uvedených tříd. Co se týče třídy
         21, přihláška se týkala kuchyňských potřeb, jakož i  stolního a kuchyňského nádobí ze skla, porcelánu, z nikoli drahých kovů,
         syntetických materiálů a póroviny.

      16      ÚOZB předběžně dne 24. dubna 2001 a s konečnou platností dne 25. února 2002 oznámil své zamítnutí zápisu slovní ochranné známky
         „The Kitchen Company“ z důvodu nedostatku rozlišovací způsobilosti ve smyslu čl. 6a odst. 1 písm. a) ZBOZ.

      17      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ÚOZB neučinil závěr odděleně pro každý z výrobků a služeb, pro které byla žádána ochrana,
         ale rozhodl, že předložené označení postrádá jakoukoliv rozlišovací způsobilost pro veškerou požadovanou ochranu.

      18      MT&C podala u hof van beroep te Brussel (odvolací soud Brusel) žalobu, kterou ho žádala, aby zrušil napadené rozhodnutí a nařídil
         ÚOZB provést zápis ochranné známky pro všechny přihlašované třídy, a podpůrně pro třídy, u kterých bude mít předkládající
         soud za to, že přihlašovaná ochranná známka má rozlišovací způsobilost.

      19      Hof van beroep te Brussel potvrdil rozhodnutí ÚOZB, podle kterého slovní označení „The Kitchen Company“ postrádá jakoukoliv
         rozlišovací způsobilost pro všechny výrobky a služby uvedené v přihlášce k zápisu, s výjimkou určitých výrobků třídy 21.

      20      Hof van beroep te Brussel v tomto ohledu uvádí, že mezi výrobky náležejícími do této třídy má ochranná známka popisnou povahu
         pouze pro kuchyňské potřeby kvůli jejich druhu a určení. Co se týče ostatních výrobků, má předkládající soud za to, že slovní
         spojení „The Kitchen Company“ neevokuje, prostřednictvím spontánní lingvistické asociace, ve vnímání průměrného spotřebitele
         určení výrobků. Tento soud se tudíž na rozdíl od názoru ÚOZB domnívá, že vzhledem k neexistenci popisné povahy ochranné známky
         a proto, že ze strany ÚOZB nebyl vznesen nebo před ním projednáván žádný jiný důvod pro zamítnutí zápisu, má tato ochranná
         známka pro tyto výrobky rozlišovací způsobilost.

      21      Nicméně ÚOZB s odkazem na rozsudek Cour de justice Benelux ze dne 15. prosince 2003, BBM v. Vlaamse Toeristenbond (věc A 2002/2),
         před předkládajícím soudem tvrdí, že tento soud nemůže přezkoumávat podpůrný návrh MT&C, protože tato společnost nepožadovala
         zápis omezený na určité výrobky ani ve své původní přihlášce, ani ve svém odvolání u ÚOZB, a že uvedený soud nemůže rozhodovat
         o návrzích, které překračují rámec rozhodnutí ÚOZB nebo které nebyly tomuto úřadu předloženy.

      22      Hof van beroep te Brussel se zejména domnívá, že z rozsudku Soudního dvora ze dne 12. února 2004, Koninklijke KPN Nederland
         (C‑363/99, Recueil, s. I‑1619), vyplývá, že příslušný orgán musí přezkoumat přihlášku k zápisu pro každý z výrobků a služeb,
         pro které se žádá ochrana, a že tento orgán může dospět k různým závěrům podle dotčených výrobků a služeb. Předkládající soud
         má za to, že z toho musí logicky vyplývat, že v takovém případě musí uvedený orgán uvést tyto závěry v předběžném rozhodnutí
         o zamítnutí, a popřípadě v konečném rozhodnutí.

      23      Předkládající soud rovněž uvádí, že není vyloučeno, že relevantní skutečnosti a okolnosti se změní mezi okamžikem, kdy příslušný
         orgán vydává své rozhodnutí, a okamžikem, kdy soud rozhoduje o žalobě proti tomuto rozhodnutí.

      24      Hof van Beroep te Brussel se přitom domnívá, že v takovém legislativním rámci, jako je ten stanovený články 6a a 6b ZBOZ,
         může být praxe spočívající v tom, že příslušný orgán rozhoduje, jako v případě, který je předmětem původního sporu, že přihlašované
         označení postrádá jakoukoliv rozlišovací způsobilost pro požadovanou ochranu jako celek, bez vyjádření odděleného závěru pro
         každý z výrobků a služeb, takové povahy, že může bránit soudu, kterému byla předložena žaloba proti takovému rozhodnutí, aby
         zohlednil všechny relevantní skutečnosti a okolnosti. Neexistence důvodu pro zamítnutí pro jeden z výrobků uvedených v přihlášce
         k zápisu, ale nikoliv pro ostatní výrobky může totiž představovat relevantní skutečnost pro posouzení této přihlášky. Nicméně
         neexistuje-li konečný závěr formulovaný pro každý výrobek nebo službu odděleně, nemůže uvedený soud plně vykonávat svůj přezkum,
         pokud vnitrostátní právní úprava mu předepisuje rozhodovat pouze v mezích, v nichž byla věc příslušnému orgánu předložena
         a v nichž tento orgán rozhodl.

      25      Za těchto podmínek se hof van Beroep te Brussel rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí úřad pro ochranné známky po přezkoumání všech relevantních skutečností a okolností ohledně existence absolutního důvodu
         pro zamítnutí ve svém předběžném rozhodnutí a ve svém konečném rozhodnutí [o přihlášce ochranné známky k zápisu] uvést odděleně
         závěr, který vyvozuje pro každý z výrobků a služeb, pro které se žádá ochrana ochranné známky?

      2)      Mohou se relevantní skutečnosti a okolnosti, které musí soud zohlednit v případě žaloby proti rozhodnutí úřadu pro ochranné
         známky, lišit v důsledku uplynutí doby mezi oběma […] rozhodnutími, nebo přísluší tomuto soudu, aby zohlednil pouze skutečnosti
         a okolnosti, které existovaly v okamžiku rozhodování úřadu pro ochranné známky?

      3)      Představuje výklad provedený Soudním dvorem […] ve [výše uvedeném] rozsudku [Koninklijke KPN Nederland] překážku pro to, aby
         vnitrostátní pravidla upravující pravomoc [uvedeného] soudu byla vykládána v tom smyslu, že brání tomuto soudu zohlednit relevantní
         skutečnosti a okolnosti, které se změnily, nebo se vyjádřit k rozlišovací způsobilosti ochranné známky pro každý z výrobků
         a služeb [zvlášť]?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      26      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být směrnice vykládána v tom smyslu, že příslušný orgán je povinen,
         pokud zamítá zápis ochranné známky, uvést ve svém rozhodnutí závěr, ke kterému dospěl odděleně  pro každý z výrobků nebo služeb
         uvedených v přihlášce k zápisu, nezávisle na způsobu, kterým byla tato přihláška formulována.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      27      Podle názoru ÚOZB skutečnost, že existence důvodu pro zamítnutí musí být posuzována s ohledem na výrobky nebo služby, pro
         které je zápis ochranné známky požadován, nevyžaduje vždy uvést odděleně pro každý výrobek nebo službu uvedenou v přihlášce
         důvod, pro který musí být zápis zamítnut, či nikoliv.

      28      Německá vláda naopak tvrdí, že příslušný orgán musí v zásadě uvést ve svém rozhodnutí závěr, ke kterému dospěl odděleně pro
         každý z výrobků a služeb, pro které je ochrana ochranné známky požadována. Uvedený orgán by se však mohl vyhnout uvedení tohoto
         závěru pro každý z uvedených výrobků a služeb zvlášť, pokud lze sdružit některé z nich, ve vztahu ke kterým musí být způsobilost
         označení být předmětem ochrany posuzována totožně.

      29      Podle Komise Evropských společenství musí příslušný orgán odůvodnit své rozhodnutí o zamítnutí zápisu ochranné známky pro
         všechny výrobky a služby, pro které je tento zápis žádán. Nicméně by se mohl omezit na obecné odůvodnění, pokud se domnívá,
         že platí pro všechny dotčené výrobky a služby.

       Závěry Soudního dvora
      30      Nejprve je třeba připomenout, že přezkum důvodů pro zamítnutí uvedených zejména v článku 3 směrnice, který je prováděn při
         podání přihlášky k zápisu, musí být důkladný a úplný, aby bylo možné vyloučit to, že ochranné známky jsou zapisovány neoprávněně
         (výše uvedený rozsudek Koninklijke KPN Nederland, bod 123 a uvedená judikatura).

      31      Navíc Soudní dvůr rozhodl, že jelikož je zápis ochranné známky vždy požadován ve vztahu k výrobkům nebo službám uvedeným v přihlášce
         k zápisu, musí být otázka, zda se na ochrannou známku vztahuje, či nikoliv jeden z důvodů pro zamítnutí zápisu uvedených v článku
         3 směrnice, posuzována in concreto ve vztahu k těmto výrobkům nebo službám (výše uvedený rozsudek Koninklijke KPN Nederland, bod 33).

      32      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že pokud je zápis ochranné známky požadován pro různé výrobky nebo služby, musí příslušný orgán
         ověřit, zda se na ochrannou známku nevztahuje žádný z důvodů pro zamítnutí zápisu uvedených v čl. 3 odst. 1 směrnice ve vztahu
         ke každému z těchto výrobků nebo služeb, a může dospět k odlišným závěrům podle výrobků nebo služeb, které jsou předmětem
         přezkumu (výše uvedený rozsudek Koninklijke KPN Nederland, bod 73).

      33      Krom toho článek 13 směrnice stanoví, že existují-li důvody zamítnutí ochranné známky jen pro část zboží nebo služeb, pro
         něž byla ochranná známka přihlášena, týká se zamítnutí přihlášky ochranné známky pouze tohoto zboží nebo služeb.

      34      Z toho jednak vyplývá, že přezkum důvodů pro zamítnutí uvedených v článku 3 směrnice se musí týkat každého z výrobků nebo
         služeb, pro které je zápis ochranné známky požadován, a jednak že rozhodnutí, kterým příslušný orgán zamítá zápis ochranné
         známky, musí být v zásadě odůvodněno pro každý z uvedených výrobků nebo služeb.

      35      Tento závěr nelze zpochybnit, když se přihláška předložená příslušnému orgánu pro soubor výrobků nebo služeb podpůrně netýká
         zápisu dotčené ochranné známky pro zvláštní třídy výrobků nebo služeb nebo jednotlivé výrobky či služby.

      36      Povinnost příslušného orgánu odůvodnit zamítnutí zápisu ochranné známky ve vztahu ke každému z výrobků nebo služeb, pro které
         je tento zápis požadován, vyplývá rovněž ze základního požadavku, že každé rozhodnutí vnitrostátního orgánu, kterým se odmítá
         poskytnutí práva přiznaného právem Společenství, může být podrobeno soudnímu přezkumu, jehož cílem je zajistit účinnou ochranu
         tohoto práva, a který se proto musí týkat legality důvodů (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. října 1987, Heylens a další,
         222/86, Recueil, s. 4097, body 14 a 15).

      37      Nicméně pokud je stejný důvod pro zamítnutí namítán vůči kategorii nebo skupině výrobků či služeb, může se příslušný orgán
         omezit na souhrnné odůvodnění pro všechny dotčené výrobky nebo služby.

      38      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je namístě odpovědět na první otázku tak, že směrnice musí být vykládána v tom smyslu,
         že příslušný orgán je povinen, jestliže zamítá zápis ochranné známky, ve svém rozhodnutí uvést závěr, ke kterému dospěl pro
         každý z výrobků a služeb uvedených v přihlášce k zápisu, nezávisle na způsobu, jakým byla tato přihláška formulována. Nicméně
         pokud je stejný důvod pro zamítnutí namítán vůči kategorii nebo skupině výrobků či služeb, může se příslušný orgán omezit
         na souhrnné odůvodnění pro všechny dotčené výrobky nebo služby.

       K druhé části třetí otázky
      39      Podstatou druhé části třetí otázky předkládajícího soudu, kterou je dále třeba zkoumat, je to, zda směrnice musí být vykládána
         v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která brání soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí příslušného
         orgánu, aby se vyjádřil k rozlišovací způsobilosti ochranné známky pro každý z dotčených výrobků a služeb jednotlivě.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      40      ÚOZB uplatňuje, že v rozsahu, v němž se tato otázka týká pravomoci soudu vyjádřit se k rozlišovací způsobilosti ochranné známky
         „pro každý z výrobků a služeb [zvlášť]“, shoduje se tato otázka s první otázkou a musí být zodpovězena stejně. Krom toho v rozsahu,
         v němž uvádí možný rozpor mezi výše uvedeným rozsudkem Koninklijke KPN Nederland a výkladem „vnitrostátních pravidel upravujících
         soudní pravomoc [v případě žaloby proti rozhodnutí vnitrostátního orgánu]“, druhá část třetí otázky není skutkově podložená.
         Z uvedeného rozsudku totiž vyplývá, že meze pravomoci vnitrostátních soudů jsou stanoveny pravidly vnitrostátního práva.

      41      Německá vláda naopak tvrdí, že omezení soudního přezkumu vnitrostátními pravidly je, co se týče posouzení rozlišovací způsobilosti
         ochranné známky prováděného odděleně podle výrobku nebo služby, vyloučeno. Směrnice podle toho, jak je vykládána uvedeným
         rozsudkem Koninklijke KPN Nederland, by v tomto bodě poskytla příslušným orgánům závazné údaje pro jejich rozhodnutí. Podle
         této vlády se soudy, které jsou ve svém vnitrostátním právním řádu povolány pouze k ověření bezvadnosti těchto rozhodnutí,
         mohou a musí vyjádřit také vzhledem k výrobkům a službám, tedy ke každé ze tříd odděleně. Uvedená vláda nicméně dodává, že
         příslušný orgán se může vyhnout povinnosti vyjádření se pro každý výrobek nebo službu odděleně, jestliže lze vyjádřit souhrnný
         závěr pro výrobky a služby, ve vztahu ke kterým musí být způsobilost označení být předmětem ochrany posuzována totožně.

      42      Podle Komise nebrání směrnice tomu, aby vnitrostátní pravidla upravující pravomoc soudu, kterému byla předložena žaloba proti
         rozhodnutí příslušného orgánu, byla vykládána v tom smyslu, že jestliže přihlašovatel ochranné známky nežádal podpůrně o zápis
         pro výrobky a služby, pro které tento orgán nevznese žádný důvod pro zamítnutí, brání tomuto soudu nařídit uvedenému orgánu
         provedení zápisu ochranné známky pro část výrobků nebo služeb. Podle Komise ZBOZ splňuje požadavky směrnice, zejména jejích
         článků 3 a 13, která ponechává členským státu širokou volnost při úpravě vnitrostátních řízení v oblasti ochranných známek.

       Závěry Soudního dvora
      43      Úvodem je namístě připomenout, že směrnice, jak vyplývá z jejího třetího bodu odůvodnění, neprovádí sblížení právních předpisů
         členských států o ochranných známkách v celém rozsahu, ale omezuje se na sblížení těch vnitrostátních předpisů, které se bezprostředně
         dotýkají fungování vnitřního trhu.

      44      Navíc podle svého pátého bodu odůvodnění ponechává tato směrnice členským státům úplnou volnost v úpravě procesních ustanovení
         týkajících se mj. zápisu ochranných známek, zejména co se týče formy řízení ve věcech zápisu.

      45      Podle ustálené judikatury platí, že v případě neexistence právní úpravy Společenství zvláštního aspektu oblasti, která spadá
         do práva Společenství, přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby upravil procesní podmínky soudních
         řízení určených k zajištění ochrany práv, která procesním subjektům vyplývají z práva Společenství, a tyto podmínky nesmí
         být méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), ani nesmí
         v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity) (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 6. prosince 2001, Clean Car Autoservice, C‑472/99, Recueil, s. I‑9687, bod 28 a uvedená judikatura).

      46      Co se týče takové vnitrostátní právní úpravy, jako je úprava, která je předmětem původního řízení, která brání soudu, jemuž
         byla předložena žaloba proti rozhodnutí příslušného orgánu, aby se vyjádřil k rozlišovací způsobilosti ochranné známky odděleně
         pro každý z výrobků a služeb uvedených v přihlášce k zápisu této ochranné známky v případě, že ani tato přihláška, ani rozhodnutí
         uvedeného orgánu se netýkalo jednotlivých kategorií výrobků či služeb nebo jednotlivých výrobků či služeb, nemůže být takové
         omezení soudních pravomocí považováno za způsobilé prakticky znemožnit nebo nadměrně ztížit výkon práv přiznaných směrnicí,
         neboť dotčená osoba může následně po vydání rozsudku, který byl pro ni zcela nebo zčásti nepříznivý, podat novou přihlášku
         k zápisu ochranné známky. Předkládajícímu soudu nicméně přísluší ověřit, zda jsou uvedené zásady rovnocennosti a efektivity
         dodrženy.

      47      Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že soud, kterému byla předložena žaloba proti rozhodnutí přijatému k přihlášce
         k zápisu ochranné známky, musí v rámci mezí výkonu svých pravomocí tak, jak jsou vymezeny použitelnými vnitrostátními právními
         předpisy, také zohlednit všechny relevantní skutečnosti a okolnosti (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Koninklijke
         KPN Nederland, bod 36).

      48      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou část třetí otázky odpovědět tak, že směrnice musí být vykládána v tom smyslu,
         že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která brání soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí příslušného orgánu,
         aby se vyjádřil k rozlišovací způsobilosti ochranné známky odděleně pro každý z výrobků a služeb uvedených v přihlášce k zápisu,
         jestliže se ani toto rozhodnutí, ani tato přihláška netýkaly jednotlivých kategorií výrobků či služeb nebo jednotlivých výrobků
         či služeb.

       K druhé otázce a první části třetí otázky
      49      Podstatou druhé otázky a první části třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je to, zda směrnice
         musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která brání soudu, jemuž byla předložena žaloba proti
         rozhodnutí příslušného orgánu, zohlednit skutečnosti a okolnosti následující po datu přijetí tohoto rozhodnutí.

       K přípustnosti
      50      ÚOZB vznáší ve svém vyjádření především námitku nepřípustnosti ve vztahu k těmto otázkám.

      51      Tyto otázky spočívají na myšlence, že „relevantní skutečnosti a okolnosti“, které je třeba zohlednit, se liší z důvodu uplynutí
         doby mezi rozhodnutím přijatým ÚOZB a rozhodnutím soudu, kterému byla předložena žaloba proti tomuto rozhodnutí. Nicméně z předkládacího
         rozhodnutí nijak nevyplývá, že by k takové změně skutečně došlo. Tyto otázky jsou tedy čistě teoretické nebo hypotetické,
         a tudíž nepřípustné.

      52      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními
         soudy zavedené článkem 234 ES je věcí pouze vnitrostátního soudu, který rozhoduje spor a který musí nést odpovědnost za přijaté
         soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na zvláštnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku,
         tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Nicméně Soudní dvůr nemůže rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním
         soudem, pokud je zejména zjevné, že vnitrostátním soudem žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo
         předmětu sporu v původním řízení nebo jestliže se jedná o hypotetický problém (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. října
         2005, Schulte, C‑350/03, Sb. rozh. s. I‑9215, bod 43 a uvedená judikatura).

      53      Tak tomu však v případě těchto otázek není. Předkládající soud totiž uvádí, že jelikož je povolán k rozhodnutí o žalobě proti
         rozhodnutí příslušného orgánu, je možné, že za okolností věci, která je předmětem původního řízení, mu vnitrostátní právní
         úprava brání zohlednit všechny relevantní skutečnosti a okolnosti. Naznačuje, že takovou relevantní skutečností při přezkumu
         přihlášky k zápisu může být skutečnost, že neexistuje žádný důvod pro zamítnutí pro určité výrobky, kterých se týká tato přihláška,
         zatímco tento důvod existuje pro ostatní výrobky.

      54      Za těchto podmínek se zdá, že druhá otázka a první část třetí otázky nejsou teoretické nebo hypotetické, a tudíž jsou přípustné.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      55      ÚOZB tvrdí, že článek 3 směrnice nemůže poskytnout žádnou odpověď na druhou otázku.

      56      Německá vláda, která se opírá o výše uvedený rozsudek Koninklijke KPN Nederland, jakož i o čl. 3 odst. 3 druhou větu směrnice,
         tvrdí, že otázka omezení zohlednění skutečností a okolností, které nastanou nebo vyjdou najevo až po vydání rozhodnutí příslušného
         orgánu týkajícího se přihlášky k zápisu ochranné známky, spadá do pravomoci členských států.

      57      Komise sdílí tento názor a dodává, že pravidla vnitrostátního práva, která brání soudu prohlásit rozhodnutí příslušného orgánu
         za protiprávní na základě skutečností a okolností následujících po vydání tohoto rozhodnutí, musí být v souladu se zásadami
         rovnocennosti a efektivity.

       Závěry Soudního dvora
      58      Soudní dvůr již rozhodl jednak, že příslušný orgán musí před přijetím konečného rozhodnutí o přihlášce k zápisu ochranné známky
         zohlednit všechny relevantní skutečnosti a okolnosti, a jednak že soud, kterému byla předložena žaloba proti takovému rozhodnutí,
         musí rovněž zohlednit všechny relevantní skutečnosti a okolnosti v mezích výkonu svých pravomocí tak, jak jsou vymezeny použitelnými
         právními předpisy (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Koninklijke KPN Nederland, bod 36).

      59      V takových sporech, jak správně podotýká Komise, je vnitrostátní soud povolán k přezkumu legality určitého rozhodnutí příslušného
         orgánu. Toto rozhodnutí bylo přitom možné přijmout pouze na základě skutečností a okolností, které mohly být tomuto orgánu
         známy v okamžiku, kdy rozhodoval.

      60      Je tedy namístě dospět k závěru, že vnitrostátní právní řád může bránit soudu, kterému byla předložena žaloba proti rozhodnutí
         příslušného orgánu, aby zohlednil skutečnosti a okolnosti následující po vydání tohoto rozhodnutí, pro účely posouzení jeho
         legality.

      61      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku a první část třetí otázky odpovědět tak, že směrnice musí být vykládána
         v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která brání soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí příslušného
         orgánu, aby zohlednil skutečnosti a okolnosti následující po datu přijetí tohoto rozhodnutí.

       K nákladům řízení
      62      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      První směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách,
            musí být vykládána v tom smyslu,
      –        že příslušný orgán je povinen, jestliže zamítá zápis ochranné známky, ve svém rozhodnutí uvést závěr, ke kterému dospěl pro
            každý z výrobků a služeb uvedených v přihlášce k zápisu, nezávisle na způsobu, jakým byla tato přihláška formulována. Nicméně
            pokud je stejný důvod pro zamítnutí namítán vůči kategorii nebo skupině výrobků či služeb, může se příslušný orgán omezit
            na souhrnné odůvodnění pro všechny dotčené výrobky nebo služby;
      –        že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která brání soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí příslušného orgánu,
            aby se vyjádřil k rozlišovací způsobilosti ochranné známky odděleně pro každý z výrobků a služeb uvedených v přihlášce k zápisu,
            jestliže se ani toto rozhodnutí, ani tato přihláška netýkaly jednotlivých kategorií výrobků či služeb nebo jednotlivých výrobků
            či služeb;
      –        že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která brání soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí příslušného orgánu,
            aby zohlednil skutečnosti a okolnosti následující po datu přijetí tohoto rozhodnutí.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.