title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 23. března 2015.#Julia Borghans v. Evropská komise.#Veřejná služba – Odměňování – Pozůstalostní důchod – Článek 27 první pododstavec přílohy VIII služebního řádu – Rozvedená manželka zemřelého úředníka – Existence výživného ke dni úmrtí úředníka – Článek 42 přílohy VIII služebního řádu – Lhůta pro podání žádosti o vyplácení důchodu.#Věc F-6/14.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      EVROPSKÉ UNIE (druhého senátu)
      23. března 2015(*)

      „Veřejná služba – Odměňování – Pozůstalostní důchod – Článek 27 první pododstavec přílohy VIII služebního řádu – Rozvedená manželka zemřelého úředníka – Existence výživného ke dni úmrtí úředníka – Článek 42 přílohy VIII služebního řádu – Lhůta pro podání žádosti o vyplácení důchodu“
      Ve věci F‑6/14,
      jejímž předmětem je žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku
         106a,

      Julia Borghans, rozvedená manželka R. van Raana, zemřelého úředníka Evropské komise, s bydlištěm v Auderghemu (Belgie), zastoupená F. Van
         der Schuerenem a C. Lefèvrem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Evropské komisi, zastoupené J. Currallem a A.-C. Simon, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhý senát),
      ve složení K. Bradley, předseda, H. Kreppel (zpravodaj) a M. I. Rofes i Pujol, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: P. Cullen, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. listopadu 2014,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žalobou došlou kanceláři Soudu dne 28. ledna 2014 se J. Borghans domáhá zrušení rozhodnutí, kterým jí Evropská komise odmítla
         přiznat vdovský důchod.

       Právní rámec
      2        Právní rámec zahrnuje články 27 a 42 přílohy VIII služebního řádu úředníků Evropské unie, ve znění platném před vstupem nařízení
         (EU, Euratom) č. 1023/2013 Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. října 2013, kterým se mění služební řád úředníků Evropské
         unie a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „služební řád“), v platnost, jakož i následující ustanovení
         služebního řádu a uvedené přílohy.

      3        Článek 79 služebního řádu stanoví:

      „Pozůstalý manžel / pozůstalá manželka po úředníkovi nebo bývalém úředníkovi má nárok za podmínek stanovených v kapitole 4
         přílohy VIII [služebního řádu] na vdovský [pozůstalostní] důchod ve výši 50 [60] % starobního důchodu nebo invalidního důchodu
         [příspěvku v invaliditě], který byl vyplácen zemřelému/zemřelé nebo který by mu/jí bez ohledu na trvání služby a věk náležel
         v okamžiku jeho/jejího úmrtí.

      Výše pozůstalostního důchodu náležejícího pozůstalému manželovi / pozůstalé manželce po úředníkovi zemřelém v jednom z postavení
         uvedených v článku 35 [služebního řádu] není nižší než sazba životního minima nebo 35 % základního platu, který úředník pobíral.

      […]“
      4        Podle článku 80 služebního řádu:

      „Pokud úředník nebo osoba mající nárok na starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě zemře a nezanechá manžela/manželku majícího/mající
         nárok na pozůstalostní důchod, mají děti vyživované zemřelým/zemřelou v době jeho/jejího úmrtí ve smyslu článku 2 přílohy
         VII [služebního řádu] nárok na sirotčí důchod v souladu s článkem 21 přílohy VIII [služebního řádu].

      Stejný nárok mají děti splňující uvedené podmínky v případě smrti nebo nového sňatku manžela nebo manželky, který má nárok
         na pozůstalostní důchod.

      Pokud úředník nebo osoba mající nárok na starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě zemře, ale podmínky stanovené v prvním
         pododstavci nejsou splněny, vyživované děti ve smyslu článku 2 přílohy VII [služebního řádu] mají nárok na sirotčí důchod
         v souladu s článkem 21 přílohy VIII [služebního řádu]; důchod však činí polovinu důchodu vypočteného v souladu s uvedeným
         článkem.

      […]“
      5        Článek 21 odst. 1 první pododstavec přílohy VIII služebního řádu stanoví:

      „Sirotčí důchod stanovený ve služebním řádu v prvním, druhém a třetím pododstavci článku 80 se u prvního sirotka rovná osmi
         desetinám pozůstalostního důchodu, na nějž by měl nárok pozůstalý manžel nebo manželka úředníka nebo bývalého úředníka pobírajícího
         starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě bez ohledu na srážky uvedené v článku 25 [této přílohy].“

       Skutkový základ sporu
      6        Dne 20. dubna 1991 se žalobkyně provdala za R. van Raana, toho času úředníka Komise.

      7        Z tohoto manželství se dne 10. září 1993 narodilo dítě.

      8        Tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu, Belgie) rozsudkem ze dne 15. června 2004 rozvedl
         na základě dohody R. van Raana a žalobkyně jejich manželství. Dohodou o rozvodu uzavřenou dne 24. prosince 2003 (dále jen
         „dohoda o rozvodu“) připojenou k uvedenému rozsudku bylo stanoveno, že až do své smrti bude R. van Raan platit žalobkyni výživné
         ve výši 3 000 eur za měsíc.

      9        Rozsudkem ze dne 18. prosince 2007 zrušil smírčí soudce z obvodu Overijse-Zaventem (Belgie) na návrh R. van Raana od 1. září
         2006 výživné, které měl platit žalobkyni.

      10      Dne 12. února 2008 podala žalobkyně proti rozsudku smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 odvolání.

      11      Dne 2. března 2008 R. van Raan zemřel.

      12      Je nesporné, že po smrti R. van Raana nevyplácela Komise žalobkyni vdovský důchod.

      13      Naproti tomu od měsíce července 2008 přiznala Komise dítěti zesnulého R. van Raana a žalobkyně sirotčí důchod na základě článku
         80 služebního řádu, jehož výše byla stanovena v souladu s čl. 21 odst. 1 prvním pododstavcem přílohy VIII služebního řádu
         na osm desetin pozůstalostního důchodu, který by pobírala žalobkyně, pokud by měla na takový důchod nárok (dále jen „sirotčí
         důchod ve vyšší sazbě“).

      14      Po dosažení zletilosti v měsíci říjnu 2011 vstoupilo dítě zesnulého R. van Raana a žalobkyně jako dědic zesnulého do řízení
         zahájeného před belgickými soudy o zrušení výživného, které mělo být placeno žalobkyni, probíhajícího v té době před tribunal
         de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu).

      15      Rozsudkem ze dne 25. března 2013 zrušil tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) rozsudek
         smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 a prohlásil původní návrh zesnulého R. van Raana na zrušení
         výživného stanoveného v dohodě o rozvodu ve prospěch žalobkyně za neopodstatněný, neboť podmínky, na které dohoda o rozvodu
         vázala zrušení výživného, nebyly naplněny.

      16      Dítě zesnulého R. van Raana a žalobkyně přijalo jako dědic R. van Raana rozsudek tribunal de première instance de Bruxelles
         (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013.

      17      Dopisem ze dne 29. dubna 2013 požádala žalobkyně Komisi o vyplacení vdovského důchodu od měsíce dubna 2008 s tím, že z důvodu
         zrušení rozsudku smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 rozsudkem tribunal de première instance
         de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013 splnila podmínky stanovené článkem 27 přílohy VIII služebního
         řádu pro přiznání takového důchodu.

      18      Rozhodnutím ze dne 3. června 2013 (dále jen „sporné rozhodnutí“) zamítla Komise žádost žalobkyně s ohledem na skutečnost,
         že žalobkyně nepožádala o vyplácení důchodu do jednoho roku od úmrtí R. van Raana, čímž v souladu s článkem 42 přílohy VIII
         služebního řádu  pozbyla práv.

      19      Přípisem ze dne 9. července 2013 podala žalobkyně stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu, kterou napadla sporné
         rozhodnutí.

      20      Rozhodnutím ze dne 29. října 2013 orgán oprávněný ke jmenování zamítl stížnost ze stejných důvodů jako sporné rozhodnutí (dále
         jen „rozhodnutí o zamítnutí stížnosti“).

       Návrhová žádání účastníků řízení
      21      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil rozhodnutí o zamítnutí stížnosti;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      22      Komise navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
       K předmětu žaloby
      23      Podle ustálené judikatury návrhová žádání, která formálně směřují ke zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, mají v případě,
         kdy toto rozhodnutí nemá samostatný obsah, ten účinek, že se Soudu předkládá akt, proti němuž byla stížnost podána (v tomto
         smyslu viz rozsudek Vainker v. Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, bod 8).

      24      V projednávaném případě nemá rozhodnutí o zamítnutí stížnosti samostatný obsah, proto musí být žaloba považována za žalobu
         proti samotnému spornému rozhodnutí.

       K přípustnosti
       Argumenty účastnic řízení
      25      Komise má za to, že návrhová žádání na zrušení sporného rozhodnutí nejsou přípustná. Podle Komise toto rozhodnutí totiž toliko
         potvrzuje předchozí implicitní rozhodnutí přijaté po smrti R. van Raana v roce 2008, kterým administrativní orgán nepřiznal
         žalobkyni nárok na vdovský důchod a které žalobkyně ve lhůtě stanovené čl. 90 odst. 2 služebního řádu nenapadla. Komise dodává,
         že podle ustálené judikatury možnost podat žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu, kterou žalobkyně využila, když
         dopisem ze dne 29. dubna 2013 požádala o přiznání vdovského důchodu, neumožňuje úředníkovi nebo jiné oprávněné osobě obejít
         lhůty stanovené v článcích 90 a 91 služebního řádu pro podání stížnosti a žaloby tím, že prostřednictvím takové pozdější žádosti
         nepřímo zpochybní dřívější rozhodnutí, které nenapadl ve stanovených lhůtách jako v projednávaném případě.

      26      Žalobkyně navrhuje zamítnutí námitky nepřípustnosti vznesené Komisí.

       Závěry Soudu
      27      Jak vyplývá z ustálené judikatury, žaloba na neplatnost proti rozhodnutí, jímž se pouze potvrzuje dřívější, v řádné lhůtě
         nenapadnuté rozhodnutí, není přípustná. O pouhé potvrzení dřívějšího rozhodnutí se jedná tehdy, když rozhodnutí neobsahuje
         oproti dřívějšímu rozhodnutí žádnou novou skutečnost a před jeho vydáním nebylo provedeno nové přezkoumání situace adresáta
         tohoto dřívějšího aktu (rozsudek A v. Komise, F‑12/09, EU:F:2011:136, bod 119).

      28      V projednávaném případě je třeba na úvod ověřit, zda – jak uvádí Komise – bylo v roce 2008 přijato implicitní rozhodnutí zamítající
         nárok žalobkyně na vdovský důchod z důvodu nesplnění podmínek stanovených v čl. 27 prvním pododstavci přílohy VIII služebního
         řádu.

      29      V tomto ohledu čl. 90 odst. 1 služebního řádu stanoví, že každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, může předložit
         orgánu oprávněnému ke jmenování žádost, aby vydal v její věci rozhodnutí, a pokud tato osoba do čtyř měsíců od podání žádosti
         neobdrží odpověď, má se za to, že jde o rozhodnutí, kterým se žádost implicitně zamítá. Z tohoto ustanovení vyplývá, že k rozhodnutí,
         kterým se implicitně zamítá nárok úředníka, může v zásadě dojít pouze za podmínky, že úředník předtím administrativě předložil
         žádost směřující k přiznání tohoto nároku.

      30      Ve svých písemnostech přitom Komise uvedla, že jí žalobkyně nepředložila žádnou žádost o vyplácení vdovského důchodu. Pokud
         žalobkyně ve stížnosti proti spornému rozhodnutí zmínila existenci takové žádosti, a dokonce rozhodnutí, kterým jí byl v roce
         2008 zamítnut nárok na vdovský důchod, pak následně ve svých písemnostech a při jednání potvrdila, že žádná taková žádost
         nebo rozhodnutí v tomto smyslu neexistuje.

      31      Není tedy prokázáno, že by Komise zamítla žalobkyni nárok na vdovský důchod implicitním rozhodnutím vyplývajícím z nečinnosti
         ve věci její žádosti.

      32      Navíc za předpokladu, že Komise přiznala sirotčí důchod ve vyšší sazbě dítěti zesnulého R. van Raana a žalobkyně a současně
         v roce 2008 implicitně zamítla nárok žalobkyně na vdovský důchod, nelze považovat sporné rozhodnutí za pouze potvrzující toto
         implicitní rozhodnutí.

      33      Toto implicitní rozhodnutí se totiž mohlo zakládat jen na skutečnosti, podle níž žalobkyně nesplnila podmínky stanovené v čl. 27
         prvním pododstavci přílohy VIII služebního řádu k přiznání takového vdovského důchodu. Sporné rozhodnutí bylo přitom odůvodněno
         tím, že žalobkyně nedodržela lhůty stanovené článkem 42 té samé přílohy. Komise ve sporném rozhodnutí přistoupila k přezkumu
         situace žalobkyně na základě nových skutečností schopných tuto situaci ovlivnit.

      34      Z toho vyplývá, že námitka nepřípustnosti vznesená Komisí musí být zamítnuta.

       K věci samé
       Argumenty účastnic řízení
      35      Proti spornému rozhodnutí vznáší žalobkyně v podstatě jediný žalobní důvod, vycházející z porušení článku 42 přílohy VIII
         služebního řádu.

      36      V rámci námitek formulovaných na podporu svého žalobního důvodu žalobkyně uvádí, že jí není možné vytýkat, že nepožádala o přiznání
         nároku na vdovský důchod do jednoho roku od úmrtí R. van Raana. K tomuto datu totiž na základě rozsudku smírčího soudce z obvodu
         Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 již na výživné nárok neměla, a nesplňovala tudíž podmínky stanovené článkem 27
         přílohy VIII služebního řádu. Žalobkyně dodává, že podmínky ustanovení článku 42 přílohy VIII služebního řádu splnila následně,
         když v roce, který následoval po vynesení rozsudku tribunal première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu)
         ze dne 25. března 2013, který obnovil výživné, podala žádost o vyplácení vdovského důchodu.

      37      Komise navrhuje zamítnutí tohoto žalobního důvodu.

      38      Komise tvrdí, že je na žalobkyni, aby dodržela lhůtu stanovenou článkem 42 přílohy VIII služebního řádu k zažádání o vyplácení
         jejího vdovského důchodu. Podle Komise měla žalobkyně ve lhůtě jednoho roku následujícího po úmrtí R. van Raana sdělit administrativnímu
         orgánu, že jí dohoda o rozvodu přiznávala výživné a že proti rozsudku ze dne 18. prosince 2007, kterým smírčí soudce z obvodu
         Overijse-Zaventem toto výživné zrušil, podala odvolání.

      39      Na jednání Komise upřesnila, že pokud by jí žalobkyně takovou informaci sdělila, byla by schopna vázat konečné splátky sirotčího
         důchodu ve vyšší sazbě dítěti zesnulého R. van Raana a žalobkyně na podmínku, že rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem
         ze dne 18. prosince 2007 nebude zrušen tribunal première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) a nebude jí
         zpětně přiznáno výživné.

      40      Dále na jednání Komise v odpovědi na otázky Soudu uvedla, že žalobkyni v každém případě nemohl vzniknout nárok na vdovský
         důchod, když ke dni úmrtí R. van Raana nesplňovala podmínky stanovené článkem 27 přílohy VIII služebního řádu pro přiznání
         takového nároku, tedy aby měla na svůj vlastní účet ke dni úmrtí svého bývalého manžela – úředníka nebo bývalého úředníka
         – vůči němu nárok na výživné. Komise dodává, že skutečnost, že po úmrtí R. van Raana zrušil tribunal première instance de
         Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007, a v důsledku
         toho obnovil výživné, které bylo stanoveno dohodou o rozvodu, je irelevantní. Podle Komise by opačný názor znamenal, že by
         mohly být pro dané období po právu vypláceny zároveň vdovský i sirotčí důchod ve vyšší sazbě v rozporu s ustanoveními článku
         80 služebního řádu.

       Závěry Soudu
      –       Úvodní poznámky
      41      Zatímco ve sporném rozhodnutí a rozhodnutí zamítajícím stížnost se Komise při zamítnutí žádosti o vyplacení nároku na vdovský
         důchod žalobkyni opírala o skutečnost, že žalobkyně pozbyla svých práv, když tuto žádost nepodala ve lhůtě stanovené článkem
         42 přílohy VIII služebního řádu, v žalobní odpovědi a na jednání Komise tvrdila, že žalobkyně nikdy neměla nárok na vdovský
         důchod, neboť ke dni úmrtí svého bývalého manžela nepobírala výživné, a nesplňovala tedy podmínky uvedené v čl. 27 prvním
         pododstavci přílohy VIII služebního řádu pro přiznání takového důchodu.

      42      V tomto ohledu není orgán podle ustálené judikatury oprávněn s výjimkou případů, kdy je vázán přesně stanovenou pravomocí,
         změnit odůvodnění v průběhu řízení (rozsudek CP v. Parlament, F‑8/13, EU:F:2014:44, bod 67 a citovaná judikatura).

      43      Je tedy třeba posoudit, zda Komise, která primárně zamýšlela nahradit původní odůvodnění sporného rozhodnutí vycházející z porušení
         článku 42 přílohy VIII služebního řádu žalobkyní novým odůvodněním založeným na tom, že se na žalobkyni nevztahuje čl. 27
         první pododstavec uvedené přílohy, byla vázána přesně stanovenou pravomocí.

      44      Jak stanoví čl. 27 první pododstavec přílohy VIII služebního řádu, „rozvedený manžel / rozvedená manželka úředníka nebo bývalého
         úředníka má nárok na pozůstalostní důchod stanovený v této kapitole, pokud může ke dni úmrtí bývalého manžela / bývalé manželky
         prokázat nárok na pobírání výživného na svůj účet, které vyplývá z rozhodnutí soudu nebo z úředně registrovaného a vykonaného
         vyrovnání mezi bývalými manžely.“

      45      Jestliže musí ověřit, zda má rozvedená manželka zesnulého úředníka nebo bývalého úředníka ke dni úmrtí bývalého manžela právo
         na výživné ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce přílohy VIII služebního řádu, nedisponuje administrativní orgán prostorem
         pro uvážení a je povinen přiznat nebo zamítnout nárok podle toho, jestli se tato okolnost jeví jako prokázaná či nikoli.

      46      Jelikož je administrativní orgán, když přiznává nebo zamítá nárok na pozůstalostní důchod podle čl. 27 prvního pododstavce
         přílohy VIII služebního řádu vázán přesně vymezenou pravomocí, bylo možné, aby Komise v žalobní odpovědi a na jednání změnila
         odůvodnění a vycházela z toho, že se na žalobkyni toto ustanovení nevztahuje.

      47      Přísluší tedy Soudu, aby v první fázi ověřil, zda mohla být žalobkyně považována za osobu mající na základě rozsudku tribunal
         de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013 nárok na vdovský důchod.

      48      Pokud tomu tak bude, přísluší Soudu, aby v druhé fázi určil, zda se prekluzivní lhůta stanovená v článku 42 přílohy VIII služebního
         řádu vztahovala na žalobkyni.

      –       K otázce, zda měla žalobkyně na základě rozsudku tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu)
         ze dne 25. března 2013 nárok na vdovský důchod

      49      Jak již bylo řečeno, z čl. 27 prvního pododstavce přílohy VIII služebního řádu vyplývá, že přiznání pozůstalostního důchodu
         rozvedené manželce zesnulého úředníka nebo bývalého úředníka je vázáno na to, že prokáže „nárok na pobírání výživného na svůj
         účet, které vyplývá z rozhodnutí soudu nebo z úředně registrovaného a vykonaného vyrovnání mezi bývalými manžely“.

      50      V projednávaném případě vyplývá z listin založených ve spise, že ačkoli podle dohody o rozvodu platil R. van Raan žalobkyni
         výživné v měsíční výši 3 000 eur, bylo toto výživné od 1. prosince 2006 zrušeno rozsudkem smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem,
         přičemž v souladu s belgickým právem byl rozsudek ex lege předběžně vykonatelný.

      51      Ke dni 2. března 2008 – dni úmrtí R. van Raana –bez ohledu na skutečnost, že proti rozsudku smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem
         ze dne 18. prosince 2007 podala žalobkyně odvolání, nemohla být považována za osobu mající podle belgického práva nárok na
         výživné na svůj vlastní účet vůči svému bývalému manželovi.

      52      Když R. van Raan zemřel, rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 sice nezakládal překážku
         věci rozsouzené, neboť žalobkyně podala, jak již bylo uvedeno, proti tomuto rozsudku odvolání. Z důvodu předběžné vykonatelnosti
         rozsudku však žalobkyně nedisponovala žádným titulem umožňujícím jí pokračovat ve vymáhání výživného.

      53      Na základě toho nesplňovala žalobkyně ke dni úmrtí R. van Raana podmínky stanovené v čl. 27 prvním pododstavci přílohy VIII
         služebního řádu pro přiznání vdovského důchodu.

      54      Ostatně sama Komise ve svých písemnostech připustila, že „článek 27 přílohy VIII [s]lužebního řádu se […] nepoužije“ na situaci
         žalobkyně ke dni úmrtí R. van Raana.

      55      Je však nesporné, že rozsudkem ze dne 25. března 2013 tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu)
         byl zrušen rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 a původní návrh zesnulého R. van Raana
         o zrušení výživného stanoveného v dohodě o rozvodu byl prohlášen za neopodstatněný.

      56      Je třeba určit, zda mělo, jak tvrdí žalobkyně, zrušení rozsudku prvního stupně odvolacím soudem za následek, že jí byl přiznán
         nárok na vdovský důchod ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce přílohy VIII služebního řádu.

      57      V tomto ohledu Soud připomíná, že znění ustanovení unijního práva, které jako čl. 27 první pododstavec přílohy VIII služebního
         řádu výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním
         způsobem s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou. Aplikace unijního práva
         může nicméně i přes neexistenci takového výslovného odkazu zahrnovat odkaz na právo členských států, jestliže unijní soud
         nemůže v unijním právu nebo v jeho obecných zásadách nalézt skutečnosti, které by mu umožnily autonomním výkladem upřesnit
         obsah a dosah ustanovení unijního práva (rozsudek Díaz García v. Parlament, T‑43/90, EU:T:1992:120, bod 36).

      58      V daném případě, jak výslovně judikoval Soud prvního stupně Evropských společenství v rozsudku M v. Soudní dvůr (T‑172/01,
         EU:T:2004:108), pojem výživného [...] stanoveného [...] dohodou mezi bývalými manželi ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce
         přílohy VIII služebního řádu nemůže být předmětem autonomního výkladu. Pojem vyživovací povinnosti sjednané mezi bývalými
         manželi z důvodu jejich rozvodu naopak spadá do majetkových důsledků, vyplývajících z rozsudku o rozvodu vydaného na základě
         pravidel použitelného občanského práva (rozsudek M v. Soudní dvůr, EU:T:2004:108, bod 72).

      59      Proto je pro určení, zda rozvedený manžel úředníka nebo bývalého úředníka může prokázat „ke dni úmrtí bývalého manžela / bývalé
         manželky nárok na pobírání výživného na svůj účet, které vyplývá […] z […] vyrovnání mezi bývalými manžely“, třeba vycházet
         z práva, které upravuje účinky rozvodu, tedy v projednávaném případě z belgického práva, podle něhož byl prohlášen rozvod.

      60      Jelikož má podle belgického práva zrušení prvostupňového rozhodnutí odvolacím soudem za následek, že toto rozhodnutí se zpětnou
         účinností zanikne, rozsudek tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013
         rušící rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 vyvolal se zpětnou účinností neplatnost
         posledně uvedeného rozsudku a obnovení výživného stanoveného v dohodě o rozvodu, přičemž se za těchto okolností má za to,
         že toto výživné nebylo nikdy zrušeno.

      61      Vzhledem k obnovení nároku žalobkyně na výživné stanovené v dohodě o rozvodu od 1. září 2006, musí být žalobkyně od 25. března
         2013, kdy byl vydán rozsudek tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu), nutně považována
         za osobu mající podle belgického práva nárok na výživné vůči R. van Raanovi na svůj vlastní účet ke dni jeho úmrtí.

      62      Z toho vyplývá, že rozsudek tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013
         měl za následek, že se žalobkyně stala příjemcem vdovského důchodu ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce přílohy VIII služebního
         řádu.

      63      Tento závěr nemůže zpochybnit námitka Komise, podle níž je třeba k určení, zda může mít rozvedená manželka úředníka nebo bývalého
         úředníka nárok na pozůstalostní důchod na základě článku 27 přílohy VIII služebního řádu, zohlednit toliko situaci existující
         k datu úmrtí úředníka nebo bývalého úředníka, aniž by se zohledňovala případná změna této situace se zpětnou účinností. Vyhovět
         takovéto námitce by totiž bylo v rozporu s belgickým právem, podle něhož zrušení rozhodnutí, kterým bylo v prvním stupni rozhodnuto
         o zrušení výživného, odvolacím soudem má za následek obnovení výživného se zpětnou účinností.

      64      Nelze vyhovět ani argumentu Komise, podle něhož je přiznání nároku na vdovský důchod žalobkyni ode dne úmrtí R. van Raana
         v rozporu s ustanoveními čl. 80 třetího pododstavce služebního řádu.

      65      V tomto ohledu je pravda, že ustanovení čl. 80 třetího pododstavce služebního řádu brání tomu, aby byl na základě téhož titulu
         ve stejném období uznán zároveň nárok rozvedené manželky úředníka nebo bývalého úředníka na pobírání vdovského důchodu a nárok
         dítěte, které je uznané za vyživovanou osobu tohoto úředníka nebo bývalého úředníka ke dni jeho úmrtí, na pobírání sirotčího
         důchodu ve vyšší sazbě.

      66      V projednávaném případě ovšem rozsudek tribunal première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března
         2013 vedl k tomu, že od 1. září 2006 bylo obnoveno výživné ve prospěch žalobkyně na základě dohody o rozvodu, a v důsledku
         toho vznikl žalobkyni nárok na pobírání vdovského důchodu od smrti R. van Raana, avšak současně s tím tento rozsudek odňal
         se zpětnou účinností právní základ rozhodnutí Komise přiznávajícímu od měsíce července 2008 sirotčí důchod ve vyšší sazbě
         dítěti zesnulého R. van Raana a žalobkyně.

      67      Konečně je třeba připomenout, že cílem sledovaným článkem 27 přílohy VIII služebního řádu je umožnit rozvedenému manželovi
         úředníka nebo bývalého úředníka, který od něj v době jeho úmrtí dostával výživné, aby po tomto úmrtí nadále pobíral prostředky,
         které mu zajistí obživu. Nic přitom neodůvodňuje zbavení rozvedeného manžela úředníka nebo bývalého úředníka pozůstalostního
         důchodu, a tedy prostředků, které mu zajišťují obživu, pouze z důvodu, který nezávisí na jeho vůli, že výživné, které pobíral
         na základě vnitrostátního práva, bylo před smrtí úředníka nebo bývalého úředníka zrušeno a později po tomto úmrtí bylo obnoveno
         se zpětnou účinností.

      –       K otázce, zda se prekluzivní lhůta stanovená v článku 42 přílohy VIII služebního řádu vztahovala na žalobkyni
      68      Podle článku 42 přílohy VIII služebního řádu „právní nástupci zesnulého úředníka nebo bývalého úředníka pobírajícího starobní
         důchod nebo příspěvek v invaliditě, kteří nezažádali o své důchody nebo o příspěvek do jednoho roku po úmrtí úředníka nebo
         bývalého úředníka pobírajícího starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě, ztrácejí nárok na tyto důchody s výjimkou řádně
         doložených případů vyšší moci“.

      69      Ze samotného znění článku 42 přílohy VIII služebního řádu vyplývá, že prekluzivní lhůta, kterou upravuje, se uplatňuje pouze
         v případě právních nástupců zesnulého úředníka nebo bývalého úředníka, kteří mají ke dni úmrtí nárok na důchod nebo na příspěvek.

      70      Případ právních nástupců úředníka nebo bývalého úředníka, kteří jako v projednávaném případě nejsou ke dni jeho úmrtí nositeli
         nároků na důchod nebo příspěvek, ale tyto nároky jim jsou přiznány po uvedeném úmrtí a se zpětnou účinností z důvodu přijetí
         rozhodnutí vnitrostátního soudu, tudíž nespadá do působnosti článku 42 přílohy VIII služebního řádu.

      71      V projednávaném případě, jak již bylo řečeno, neměla žalobkyně ke dni úmrtí R. van Raana nárok na vdovský důchod, neboť výživné
         stanovené dohodou o rozvodu bylo předtím zrušeno rozsudkem smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince
         2007 a ještě nebylo obnoveno se zpětnými účinky odvolacím soudem.

      72      Za těchto podmínek se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když sporné rozhodnutí založila na tom, že žalobkyně
         pozbyla práv podle článku 42 přílohy VIII služebního řádu, protože nezažádala o důchod do jednoho roku od úmrtí R. van Raana.

      73      Zbývá otázka, zda byla žalobkyně nicméně povinna podat žádost o vyplácení vdovského důchodu v určité lhůtě.

      74      V tomto ohledu je třeba uvést, že služební řád neobsahuje ustanovení ukládající právním nástupcům zesnulého úředníka nebo
         bývalého úředníka, kteří se nacházejí v situaci uvedené v bodě 70 tohoto rozsudku, lhůtu pro podání žádosti o vyplácení důchodu
         nebo příspěvku, a proto je na Soudu, aby tuto právní mezeru vyplnil (obdobně, pokud se jedná o lhůtu k podání žaloby ve sporech
         mezi Evropskou investiční bankou a jejími zaměstnanci, viz rozsudek Dunnett a další v. EIB, T‑192/99, EU:T:2001:72, bod 51).

      75      Zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, které jsou obecnými zásadami unijního práva, totiž brání tomu, aby
         orgány a fyzické osoby jednaly bez časového omezení, neboť by tím mohla být ohrožena zejména stabilita dosaženého právního
         stavu, a vyžadují, aby byla dodržena přiměřená lhůta (obdobně, pokud se jedná o lhůtu k podání žaloby o náhradu škody, viz
         usnesení Marcuccio v. Komise, T‑157/09 P, EU:T:2010:403, bod 42).

      76      Proto má Soud za to, že zásada právní jistoty ukládá právním nástupcům zemřelého úředníka nebo bývalého úředníka, kteří se
         nacházejí v situaci uvedené v bodě 70 tohoto rozsudku, povinnost, aby požádali o vyplácení důchodu nebo příspěvku v přiměřené
         lhůtě, která začíná plynout ode dne doručení vnitrostátního soudního rozhodnutí, na jehož základě jim byly nároky na důchod
         nebo příspěvek přiznány se zpětnou účinností.

      77      V projednávaném případě sice podklady ze spisu neumožňují určit přesné datum, ke kterému byl rozsudek tribunal de première
         instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013 doručen žalobkyni, avšak toto doručení muselo
         nutně proběhnout nejdříve 25. března 2013.

      78      Žalobkyně přitom požádala o vyplácení vdovského důchodu již 29. dubna 2013, tedy ve lhůtě, kterou je třeba vzhledem k okolnostem
         projednávaného případu považovat za přiměřenou.

      79      Je tedy třeba mít za to, že žalobkyně nepozbyla nároků na vdovský důchod, když požádala o jejich vyplácení.

      80      Komise přesto tvrdí, že ji žalobkyně měla nejpozději do jednoho roku od úmrtí R. van Raana přinejmenším informovat o své osobní
         situaci a zejména uvést, že na základě dohody o rozvodu měla vůči R. van Raanovi nárok na výživné, že toto výživné bylo zrušeno
         rozsudkem smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 a že řízení o odvolání proti tomuto rozsudku
         stále probíhalo před tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu).

      81      Ze znění ani ze struktury článku 42 přílohy VIII služebního řádu však nelze dovodit, že by byla žalobkyně povinna předložit
         Komisi takovéto informace, neboť toto ustanovení se omezuje na stanovení lhůty právním nástupcům zesnulého úředníka nebo bývalého
         úředníka, kteří mají skutečně nárok na důchod nebo příspěvek, k zažádání o důchody.

      82      Proto je skutečnost, že žalobkyně nedodala Komisi informace o své osobní situaci, zejména o odvolání, které podala proti rozsudku
         smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007, zcela irelevantní, pokud jde o otázku, zda včas požádala
         o vyplácení svého vdovského důchodu.

      83      Z výše uvedeného vyplývá, že sporné rozhodnutí musí být zrušeno a není nutné zkoumat ostatní námitky vznesené na podporu jediného
         žalobního důvodu.

       K nákladům řízení
      84      Podle článku 101 jednacího řádu, s výhradou ostatních ustanovení osmé kapitoly druhé hlavy uvedeného řádu, ponese účastník
         řízení, který neměl úspěch ve věci, vlastní náklady řízení a bude mu uložena náhrada nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem
         řízení, pokud to druhý účastník řízení požadoval. Podle čl. 102 odst. 1 téhož řádu může Soud v souladu s požadavky ekvity
         rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení, ale bude mu uložena pouze částečná
         náhrada nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení, nebo mu dokonce tato náhrada nákladů řízení uložena nebude.

      85      Z odůvodnění tohoto rozsudku vyplývá, že Komise neměla ve věci úspěch. Žalobkyně kromě toho v návrhových žádáních výslovně
         požadovala, aby byla Komisi uložena náhrada nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že okolnosti projednávané věci neodůvodňují použití
         ustanovení čl. 102 odst. 1 jednacího řádu, musí Komise nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady vynaložené žalobkyní.

      Z těchto důvodů
      SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí Evropské komise ze dne 3. června 2013, kterým bylo J. Borghans zamítnuto přiznání vdovského důchodu, se zrušuje.

      2)      Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené J. Borghans.

               Bradley

                Kreppel

                Rofes i Pujol

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 23. března 2015.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               W. Hakenberg

                      K. Bradley

         * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 3. května 2017.#Gfi PSF Sàrl v. Evropská komise.#Veřejné zakázky na služby – Zadávací řízení – Rozvoj, údržba, vývoj a technická podpora pro internetové stránky – Odmítnutí nabídky uchazeče – Obdržená nabídka, která již byla otevřena – Článek 111 odst. 4 písm. b) finančního nařízení.#Věc T-200/16.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 21. září 2016.#Trestní řízení proti Etablissements Fr. Colruyt NV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hof van beroep te Brussel.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2011/64/EU – Článek 15 odst. 1 – Svobodné určování maximálních maloobchodních prodejních cen tabákových výrobků výrobci a dovozci – Vnitrostátní právní úprava zakazující prodej takových výrobků maloobchodníky za ceny nižší, než jsou uvedeny na daňovém kolku – Volný pohyb zboží – Článek 34 SFEU – Způsoby prodeje – Článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU.#Věc C-221/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      ze dne 21. září 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2011/64/EU — Čl. 15 odst. 1 — Svobodné určování maximálních maloobchodních prodejních cen tabákových výrobků výrobci a dovozci — Vnitrostátní právní úprava zakazující prodej takových výrobků maloobchodníky za ceny nižší, než jsou uvedeny na daňovém kolku — Volný pohyb zboží — Článek 34 SFEU — Způsoby prodeje — Článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU“
      Ve věci C‑221/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím hof van beroep te Brussel (odvolací soud v Bruselu, Belgie) ze dne 5. května 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 13. května 2015, v trestním řízení proti

         Etablissements Fr. Colruyt NV

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení A. Arabadžev (zpravodaj), předseda senátu, J.-C. Bonichot a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. února 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Etablissements Fr. Colruyt NV R. Verstraeten a H. de Bauw, advocaten,

               —

               za belgickou vládu původně N. Zimmerem, jakož i J. Van Holm a M. Jacobs, poté J. Van Holm a M. Jacobs, jako zmocněnci, ve spolupráci s A. Fromont, advocaat,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a D. Colasem, jakož i J. Bousin a S. Ghiandoni, jako zmocněnci,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a A. Brigas Afonsoem, jakož i M. Rebelo, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi E. Manhaeveem a H. van Vlietem, jakož i F. Tomat, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 21. dubna 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 15 odst. 1 směrnice Rady 2011/64/EU ze dne 21. června 2011 o struktuře a sazbách spotřební daně z tabákových výrobků (Úř. věst. 2011, L 176, s. 24) ve spojení s články 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), článkem 34 SFEU, jakož i článku 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci trestního řízení vedeného proti Établissements Fr. Colruyt NV (dále jen „Colruyt“) z důvodu, že tato společnost prodávala tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou uvedl výrobce nebo dovozce na daňovém kolku připojením k těmto výrobkům.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 2, 3, 9 a 10 odůvodnění směrnice 2011/64 uvádí:

                        „(2)

                        Daňové právní předpisy Unie, které se týkají tabákových výrobků, potřebují zajistit řádné fungování vnitřního trhu a zároveň vysoký stupeň ochrany lidského zdraví [...]

                        (3)

                        Jedním z cílů Smlouvy o Evropské unii je zachovat hospodářskou unii, jejíž vlastnosti se podobají vlastnostem vnitřního trhu, v jehož rámci existuje poctivá hospodářská soutěž. Pokud se jedná o tabákové výrobky, je předpokladem dosažení tohoto cíle, že v členských zemích nebudou daně ovlivňující spotřebu výrobků tohoto odvětví narušovat podmínky hospodářské soutěže a nebudou omezovat jejich volný pohyb v Unii.

                  [...]

                        (9)

                        Pokud se jedná o spotřební daně, musí mít zejména harmonizace jejich struktury za následek takový stav, kdy hospodářská soutěž různých kategorií tabákových výrobků náležejících k téže skupině nebude narušována důsledky zdaňování, a následně otevření vnitrostátních trhů členských zemí.

                        (10)

                        Zásadní potřeba hospodářské soutěže vyžaduje systém volné tvorby cen pro všechny skupiny tabákových výrobků.“

               4

               Článek 1 této směrnice obsažený v kapitole 1 nadepsané „Předmět“ stanoví:
               „Tato směrnice stanoví obecné zásady harmonizace, struktury a sazeb spotřební daně, kterou členské státy uvalují na tabákové výrobky.“

               5

               Článek 7 odst. 1 pododstavec první uvedené směrnice stanoví:
               „Cigarety vyráběné v Unii i dovážené z třetích zemí podléhají valorické spotřební dani, která se vypočítává z nejvyšší maloobchodní prodejní ceny včetně cla, a dále specifické spotřební dani, která se vypočítává na jednotku výrobku.“

               6

               Článek 15 odst. 1 téže směrnice zní takto:
               „Výrobci, popřípadě jejich zástupci nebo zmocněnci v Unii, a dovozci tabáku z třetích zemí mají právo určit nejvyšší maloobchodní prodejní cenu každého svého výrobku pro každou členskou zemi, ve kterých jsou příslušné výrobky určeny k propuštění ke spotřebě.
               Ustanovení prvního pododstavce však nemůže být překážkou použití vnitrostátních předpisů o kontrole cenové hladiny nebo dodržování stanovených cen, jsou-li v souladu s přepisy Unie.“

         Belgické právo

               7

               Článek 7 odst. 2a bod 1 wet betreffende de bescherming van de gezondheid van de gebruikers op het stuk van de voedingsmiddelen en andere produkten (zákon o ochraně zdraví spotřebitelů, pokud jde o potraviny a ostatní výrobky, Belgisch Staatsblad, 8. dubna 1977, s. 4501) ze dne 24. ledna 1977 ve znění použitelném na okolnosti v původním řízení (dále jen „zákon o ochraně zdraví“) stanoví:
               „Reklama a sponzorování tabákových výrobků, výrobků na tabákové bázi a podobných výrobků, dále jen tabákové výrobky, je zakázána.
               Reklamou nebo sponzorováním se rozumí každé oznámení nebo jednání, které se přímo nebo nepřímo snaží ovlivnit prodej, bez ohledu na místo, použité komunikační prostředky nebo použité techniky.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               8

               Společnost Colruyt provozuje pod touž obchodní firmou v Belgii několik supermarketů.

               9

               Po šetření provedeném federale overheidsdienst van volksgezondheid (federální hygienická služba, Belgie) konstatovalo openbaar ministerie (státní zastupitelství, Belgie), že společnost Colruyt ve svých supermarketech propagovala tabákové výrobky, což je podle čl. 7 odst. 2a bodu 1 zákona o ochraně zdraví zakázáno. Společnost Colruyt prodávala různé tabákové výrobky takto:

                        —

                        za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku připojeném k těmto výrobkům;

                        —

                        se slevou v závislosti na množství sdělovanou prostřednictvím ceny vyznačené na žlutočerveném podkladu na polici,

                        —

                        s dočasnou plošnou slevou ve výši 3 % pro všechny zákazníky,

                        —

                        s plošnou slevou ve výši 3 % pro jednu skupinu osob, a sice pro členy mládežnických hnutí prostřednictvím kampkorting (doslova „táborová sleva“).

               10

               Rozsudkem correctionele rechtbank te Brussel (trestní soud v Bruselu) ze dne 10. května 2013 byla společnost Colruyt odsouzena zejména k pokutě ve výši 270000 eur za porušení tohoto ustanovení.

               11

               Společnost Colruyt se proti tomuto rozsudku odvolala k hof van beroep te Brussel (odvolací soud v Bruselu, Belgie) s tím, že uvádí zejména to, že zákaz uplatňovat nižší maloobchodní prodejní ceny než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, který je k tabákovému výrobku připojen, je neslučitelný s čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64, článkem 34 SFEU a článkem 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU.

               12

               Za těchto okolností se hof van beroep te Brussel (odvolací soud v Bruselu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Brání čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64/EU, ať už ve spojení s článkem 20 a článkem 21 Listiny, či nikoli, vnitrostátnímu opatření, které zavazuje maloobchodníky k dodržování minimálních cen tím, že jim zakazuje, aby u tabákových výrobků uplatňovali nižší cenu, jež je cena, kterou na daňovém kolku uvedl výrobce/dovozce?

                        2)

                        Brání článek 34 SFEU vnitrostátnímu opatření, které zavazuje maloobchodníky k dodržování minimálních cen tím, že jim zakazuje, aby u tabákových výrobků uplatňovali nižší cenu, než je cena, kterou na daňovém kolku uvedl výrobce/dovozce?

                        3)

                        Brání čl. 4 odst. 3 [SEU] ve spojení s článkem 101 SFEU vnitrostátnímu opatření, které zavazuje maloobchodníky k dodržování minimálních cen tím, že jim zakazuje, aby u tabákových výrobků uplatňovali nižší cenu, než je cena, kterou výrobce/dovozce uvedl na daňovém kolku?“

         K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

               13

               Belgická vláda tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná, a to z důvodu, že čl. 7 odst. 2a bod 1 zákona o ochraně zdraví nemá zaprvé žádnou souvislost s předmětem sporu v původním řízení, jelikož ceny maloobchodního přeprodeje tabákových výrobků se v Belgii řídí jinými ustanoveními belgického práva. Zadruhé tvrdí, že výklad směrnice 2011/64 není pro řešení sporu relevantní, protože uvedený čl. 7 odst. 2a bod 1 tuto směrnici do belgického práva netransponuje. Zatřetí má za to, že předkládací rozhodnutí nevyhovuje podmínkám zakotveným v článku 94 jednacího řádu Soudního dvora, protože neobsahuje dostatek informací o skutkovém a právním rámci uvedeného sporu ani popis přesných důvodů, pro které se předkládající soud na výklad ustanovení unijního práva dotazuje. Pokud jde o přípustnost této žádosti, má o ní pochybnosti i francouzská vláda.

               14

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora svědčí otázkám týkajícím se výkladu unijního práva položeným vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, domněnka relevantnosti. Odmítnout rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem může Soudní dvůr pouze tehdy, je-li zjevné, že požadovaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém nebo také nedisponuje-li Soudní dvůr skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 16. července 2015, Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, bod 32 a citovaná judikatura).

               15

               Pokud jde o první důvod nepřípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, stačí připomenout, že v rámci řízení zavedeného článkem 267 SFEU, nepřísluší Soudnímu dvoru, aby posuzoval výklad ustanovení vnitrostátního práva, ani aby rozhodoval, zda je jejich výklad provedený vnitrostátním soudem správný (rozsudek ze dne 7. října 2010, dos Santos Palhota a další, C‑515/08, EU:C:2010:589, bod 18).

               16

               Pokud jde o druhý důvod nepřípustnosti vznášený belgickou vládou, nejeví se zjevně, že by situace, o kterou jde v původním řízení, do působnosti směrnice 2011/64 nespadala, nebo přinejmenším, že by čl. 7 odst. 2a bod 1 zákona o ochraně zdraví nebyl žádným způsobem schopen zbavit některá ustanovení této směrnice užitečného účinku a že by požadovaný výklad uvedené směrnice neměl žádnou souvislost s realitou nebo předmětem sporu v původním řízení. Tato námitka je kromě toho součástí merita první předběžné otázky.

               17

               Pokud jde o třetí důvod nepřípustnosti, je třeba konstatovat, že předkládající soud v daném případě vylíčil právní a skutkový rámec, do něhož spor v původním řízení zapadá, způsobem, který je dostatečně přesný na to, aby mohl Soudní dvůr na otázky, které mu jsou položeny, užitečně odpovědět a aby dotčené osoby uvedené v článku 23 jednacího řádu Soudního dvora Evropské unie mohly předložit vyjádření. Předkládací rozhodnutí mimoto umožňuje pochopit, že předkládající soud má pochybnosti o slučitelnosti dotčené vnitrostátní právní úpravy s ustanoveními unijního práva, jejichž výklad je požadován, a že v případě, že by slučitelnost této právní úpravy s uvedenými ustanoveními nebyla dána, obvinění vznesená proti společnosti Colruyt by byla posouzena jako neopodstatněná.

               18

               S ohledem na výše uvedené je třeba mít za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               19

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 ve spojení s články 20 a 21 Listiny vykládat v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě jako je ta, o kterou se jedná v původním řízení a která maloobchodním prodejcům zakazuje prodávat tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, který je k těmto výrobkům připojen.

               20

               Jak plyne z článku 1 směrnice 2011/64, je jejím předmětem stanovit obecné zásady harmonizace struktury a sazeb spotřební daně, kterou členské státy uvalují na tabákové výrobky. Tato směrnice je tedy součástí daňověprávních předpisů Unie, které se vztahují na tabákové výrobky a mají ve smyslu bodu 2 odůvodnění uvedené směrnice za účel zajistit zejména řádné fungování vnitřního trhu.

               21

               Z bodu 3 odůvodnění směrnice 2011/64 kromě toho plyne, že aby bylo tohoto cíle dosaženo, má tato směrnice zaručit, že daně ovlivňující spotřebu výrobků tohoto odvětví nebudou v členských státech narušovat podmínky hospodářské soutěže a nebudou omezovat volný pohyb těchto výrobků v Unii. Bod 9 odůvodnění této směrnice zejména uvádí, že harmonizace struktury spotřebních daní musí mít za následek zejména takový stav, kdy hospodářská soutěž mezi různými kategoriemi tabákových výrobků náležejících k téže skupině nebude narušována důsledky zdaňování, a následně otevření vnitrostátních trhů členských států.

               22

               Z toho, co bylo uvedeno, plyne, že směrnice 2011/64 má zajistit řádné fungování vnitřního trhu, pokud jde o uplatňování spotřební daně na výrobky z odvětví zpracovaného tabáku v členských státech.

               23

               S ohledem na tento účel je třeba vykládat článek 15 odst. 1 první pododstavec této směrnice. Z tohoto ustanovení plyne, že výrobci, popřípadě jejich zástupci nebo zmocněnci v Unii, a dovozci tabáku z třetích zemí mají právo určit nejvyšší maloobchodní prodejní cenu každého svého výrobku pro každou členskou zemi, ve kterých jsou příslušné výrobky určeny k propuštění ke spotřebě.

               24

               Soudní dvůr rozhodl, že cílem tohoto ustanovení je zaprvé zajistit, aby stanovení základu proporcionální spotřební daně z tabákových výrobků, tedy maximální maloobchodní prodejní ceny tabákových výrobků, podléhalo ve všech členských státech stejným pravidlům, a zadruhé zachovat svobodu výše uvedených subjektů, která jim umožní účinně využívat konkurenční výhodu vyplývající z případných nižších pořizovacích nákladů (obdobně viz rozsudek ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie, C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 36).

               25

               Kromě toho je uvedené ustanovení součástí mechanismu zdanění tabáku, který s sebou nese, že cena, která je určena výrobcem nebo dovozcem, je po schválení orgánem veřejné moci uložena jako maximální cena a musí být jako taková respektována na všech úrovních distribučního řetězce až po prodej spotřebiteli, přičemž takový systém stanovení cen má zabránit tomu, aby překračováním stanovené ceny nedocházelo k zásahům do integrity daňových příjmů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie, C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 43).

               26

               Účelem čl. 15 odst. 1 pododstavce prvního směrnice 2011/64 je tedy zajistit, že uplatňování pravidel o spotřební dani z tabákových výrobků se nedotkne imperativů hospodářské soutěže, které implikují, jak plyne z bodu 10 odůvodnění této směrnice, cenový režim, jenž je ve vztahu ke všem skupinám zpracovaného tabáku volně utvářen výrobci a dovozci.

               27

               Soudní dvůr tedy rozhodl, že čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 nelze vykládat tak, že brání právní úpravě, která pro prodej zpracovaného tabáku, který byl do země dovezen nebo v ní byl zpracován, spotřebiteli, stanoví závaznou prodejní cenu, a sice cenu uvedenou na daňovém kolku, za podmínky, že tato cena byla výrobcem nebo dovozcem určena svobodně (obdobně viz rozsudek ze dne 16. listopadu 1977, GB-Inno-BM, 13/77, EU:C:1977:185, body 63 a 64).

               28

               Pokud jde o věc projednávanou v původním řízení, ustanovení vnitrostátní právní úpravy, jako je čl. 7 odst. 2a bodu 1 zákona o ochraně zdraví, které podle informací poskytnutých předkládacím soudem zakazuje maloobchodním prodejcům zejména to, aby tabákové výrobky prodávali za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku připojeném k tomuto výrobku, má s ohledem na zvláštnosti mechanismu zdanění tabáku zajisté za následek to, že všechny tyto hospodářské subjekty zavazuje, aby při prodeji takových výrobků spotřebiteli uplatňovali cenu uvedenou na kolku. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru však neplyne, že by účelem tohoto ustanovení bylo upravovat určování ceny uváděné výrobcem nebo dovozcem na uvedeném kolku, a ostatně ani to, že by se toto ustanovení jakkoli jinak dotýkalo uplatňování spotřební daně u tabákových výroků.

               29

               Takové vnitrostátní ustanovení tedy nespadá do rámce situace, na kterou dopadá čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64. Tento článek tedy takovému ustanovení nebrání.

               30

               Tento výklad není zpochybněn argumentem společnosti Colruyt, podle něhož tím, že se maloobchodníkům podle uvedeného čl. 15 odst. 1 nepřiznává svoboda určovat ceny, za které se tabákové výrobky prodávají spotřebiteli, je založena neoprávněná diskriminace mezi maloobchodníky, kteří jsou rovněž dovozci, a těmi, kteří dovozci nejsou, jež odporuje článkům 20 a 21 Listiny. Důsledkem těchto ustanovení Listiny totiž každopádně nemůže být rozšíření působnosti směrnice 2011/64 na určování minimální ceny uplatňované maloobchodníky, které není v zásadě dotčeno uplatňováním spotřební daně na tabákové výrobky.

               31

               Ze všech předchozích úvah plyne, že na první otázku je třeba odpovědět, že čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, o kterou se jedná ve věci v původním řízení a která zakazuje maloobchodníkům, aby prodávali tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je maloobchodní prodejní cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, jenž je k těmto výrobkům připojen, jestliže byla tato cena svobodně určena výrobcem nebo dovozcem.

         Ke druhé otázce

               32

               Podstatou druhé předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 34 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, o kterou jde v původním řízení a která zakazuje maloobchodníkům, aby prodávali tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku připojeném k těmto výrobkům.

               33

               Článek 34 SFEU zakazuje množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem mezi členskými státy. Z ustálené judikatury plyne, že každé opatření členského státu, které by mohlo ať přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Unie, je třeba považovat za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením ve smyslu článku 34 SFEU (rozsudky ze dne 11. července 1974, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, bod 5, a ze dne 23. prosince 2015, Scotch Whisky Association a další, C‑333/14, EU:C:2015:845, bod 31).

               34

               Opatřeními s účinkem rovnocenným množstevním omezením tak jsou překážky volnému pohybu zboží vyplývající, při nedostatku harmonizace vnitrostátních právních předpisů, z použití pravidel týkajících se podmínek, které musí toto zboží splňovat, na zboží pocházející z jiných členských států, kde je legálně vyráběno a uváděno na trh, i když se tato pravidla použijí bez rozdílu na všechny výrobky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral, tzv. „Cassis de Dijon“, 120/78, EU:C:1979:42, body 6, 14 a 15).

               35

               Ve smyslu této judikatury aplikace vnitrostátních ustanovení, která omezují či zakazují některé způsoby prodeje, na výrobky z jiných členských států, není způsobilá narušit přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně obchod mezi členskými státy, pokud jsou tyto předpisy použitelné na všechny dotčené subjekty provozující činnost na vnitrostátním území a pokud postihují stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských výrobků i výrobků pocházejících z jiných členských států na trh. Jsou-li totiž tyto podmínky splněny, použití právních předpisů tohoto druhu na prodej výrobků pocházejících z jiného členského státu a odpovídajících pravidlům stanoveným tímto členským státem není způsobilé zabránit jejich přístupu na trh nebo jej ztížit více, než tomu je u vnitrostátních výrobků (rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C‑110/05, EU:C:2009:66, bod 36).

               36

               Z toho důvodu musí být za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu ve smyslu článku 34 SFEU považována opatření přijatá členským státem, jejichž cílem nebo účinkem je méně příznivé zacházení s výrobky pocházejícími z jiných členských států, jakož i opatření uvedená v bodě 34 tohoto rozsudku. Pod tentýž pojem spadá i jakékoliv jiné opatření, které brání v přístupu výrobků pocházejících z jiných členských států na trh členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C‑110/05, EU:C:2009:66, bod 37).

               37

               V tomto ohledu platí, že pokud se vnitrostátní právní úprava cen tabákových výrobků jako je ta, která je obsažena v čl. 7 odst. 2a bodě 1 zákona o ochraně zdraví, nedotýká vlastností těchto výrobků, nýbrž vztahuje se výlučně ke způsobům, jak mohou být prodávány, je třeba tuto právní úpravu považovat za právní úpravu, která se týká způsobů prodeje (obdobně viz rozsudek ze dne 30. dubna 2009, Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft, C‑531/07, EU:C:2009:276, bod 20).

               38

               Pokud jde o otázku, zda taková právní úprava vyhovuje podmínkám formulovaným v bodě 35 tohoto rozsudku, je třeba zaprvé uvést, že vnitrostátní ustanovení, jako je uvedený čl. 7 odst. 2a bod 1, který maloobchodníkům zakazuje prodávat tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku připojeném k těmto výrobkům, se vztahuje na všechny dotčené hospodářské subjekty, které na státním území vykonávají činnost.

               39

               Zadruhé, jestliže se toto ustanovení nedotýká určování ceny uvedené na tomto kolku ze strany dovozců výrobků pocházejících z jiných členských států a těmto dovozcům zůstává volnost v určování této ceny, nemá povahu ustanovení, které by v přístupu na belgický trh bránilo tabákovým výrobkům pocházejícím z jiného členského státu nebo jej ztěžovalo více, než se to děje v případě tuzemských tabákových výrobků.

               40

               Taková právní úprava tudíž nepředstavuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu, zakázané článkem 34 SFEU.

               41

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že článek 34 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, o kterou se jedná ve věci v původním řízení a která maloobchodníkům zakazuje prodávat tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, jenž je k těmto výrobkům připojen, jestliže byla tato cena svobodně určena dovozcem.

         Ke třetí otázce

               42

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU je třeba vykládat v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, o kterou se jedná v původním řízení a která maloobchodníkům zakazuje prodávat tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, který je k těmto výrobkům připojen.

               43

               Z ustálené judikatury Soudního dvora plyne, že i když je pravda, že se článek 101 SFEU týká pouze jednání podniků a nevztahuje se na právní či správní opatření přijatá členskými státy, nic to nemění na skutečnosti, že tento článek vykládaný ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU, který zavádí povinnost spolupráce mezi Evropskou unií a členskými státy, ukládá členským státům, aby nepřijímaly nebo nezachovávaly v platnosti opatření, byť legislativní či nařizovací povahy, způsobilá zmařit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky (viz rozsudky ze dne 4. září 2014, API a další, C‑184/13 až C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 a C‑208/13, EU:C:2014:2147, bod 28 a citovaná judikatura).

               44

               Článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU je porušen, jestliže členský stát nařídí nebo podpoří uzavírání kartelových dohod v rozporu s článkem 101 SFEU nebo posílí účinky takových dohod anebo zbaví vlastní právní úpravu jejího státního charakteru tím, že přenese odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí hospodářského významu na soukromé hospodářské subjekty (viz rozsudky ze dne 4. září 2014, API a další, C‑184/13 až C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 a C‑208/13, EU:C:2014:2147, bod 29).

               45

               Právní úprava, jejímž smyslem není nařídit uzavírání dohod mezi dodavateli a maloobchodníky nebo jiná jednání toho druhu, která jsou zakotvena v čl. 101 odst. 1 SFEU, nýbrž která naopak svěřuje orgánům veřejné moci odpovědnost za určování spotřebitelských prodejních cen, toto ustanovení ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU ovšem neporušuje (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. ledna 1985, Cullet a Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers, 231/83, EU:C:1985:29, body 17 a 18). Právní úprava, která ukládá zákaz, který funguje sám o sobě, stejně tak ani nenařizuje, ani nepodporuje uzavírání protisoutěžních dohod (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. listopadu 1991, Ohra Schadeverzekeringen, C‑245/91, EU:C:1993:887, bod 11).

               46

               Jak bylo konstatováno v bodě 28 tohoto rozsudku, ustanovení takové vnitrostátní právní úpravy jako je čl. 7 odst. 2a bodě 1 zákona o ochraně zdraví, má za následek, že maloobchodníkům je pro prodej tabákových výrobků spotřebiteli uložena prodejní cena, a sice ta, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku připojeném k těmto výrobkům. Taková právní úprava ani nenařizuje, ani nepodporuje uzavírání dohod mezi dodavateli a maloobchodníky, nýbrž působí sama o sobě, jestliže je jejím přímým důsledkem určení ceny uplatňované maloobchodníky. Mimoto ze spisu předloženého Soudnímu dvoru neplyne, že by přijetí čl. 7 odst. 2a bodu 1 zákona o ochraně zdraví předcházela dohoda o cenách přeprodeje nařízených v odvětví tabákových výrobků.

               47

               Uvedený čl. 7 odst. 2a bod 1 kromě toho na soukromé hospodářské subjekty nepřenáší odpovědnost za určování ceny uplatňované maloobchodníky nebo za přijímání jiných rozhodnutí o zásazích s hospodářským významem.

               48

               Za těchto okolností nemůže taková právní úprava, jako je ta, o kterou jde v původním řízení, zbavit čl. 101 odst. 1 SFEU užitečného účinku.

               49

               Na základě výše uvedených úvah je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která zakazuje maloobchodníkům, aby prodávali tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, jenž je připojen k těmto výrobkům.

         K nákladům řízení

               50

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 15 odst. 1 směrnice Rady 2011/64/EU ze dne 21. června 2011 o struktuře a sazbách spotřební daně z tabákových výrobků musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, o kterou se jedná ve věci v původním řízení a která zakazuje maloobchodníkům, aby prodávali tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je maloobchodní prodejní cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, jenž je k těmto výrobkům připojen, jestliže byla tato cena svobodně určena výrobcem nebo dovozcem.

                           2)

                           Článek 34 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, o kterou se jedná ve věci v původním řízení a která maloobchodníkům zakazuje prodávat tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, jenž je k těmto výrobkům připojen, jestliže byla tato cena svobodně určena dovozcem.

                           3)

                           Článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která zakazuje maloobchodníkům, aby prodávali tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, jenž je připojen k těmto výrobkům.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. prosince 1973. # E. Kampffmeyer proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hessisches Finanzgericht - Německo. # Věc 124-73.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. ledna 1980. # SpA Grosoli a další proti Ministère du commerce extérieur a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Itálie. # Věc 35/79.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. února 1988. # Livestock Sales Transport Ltd a P. M. Johnson Esq. proti Intervention Board for Agricultural Produce. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené království. # "Clawback". # Věc 162/86.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 19. listopadu 1998. # Francouzská republika proti Komisi Evropských společenství. # EZOZF - Kontrola účtů. # Věc C-235/97.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 7. ledna 2004. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-500/01.