title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 18. července 2013.#Daiichi Sankyo Co. Ltd a Sanofi-Aventis Deutschland GmbH v. DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Polymeles Protodikeio Athinon.#Společná obchodní politika – Článek 207 SFEU – Obchodní aspekty duševního vlastnictví – Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (TRIPS) – Článek 27 – Patentovatelný předmět – Článek 70 – Ochrana existujících předmětů.#Věc C‑414/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      18. července 2013 (
            *1
         )
      „Společná obchodní politika — Článek 207 SFEU — Obchodní aspekty duševního vlastnictví — Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (TRIPS) — Článek 27 — Patentovatelný předmět — Článek 70 — Ochrana existujících předmětů“
      Ve věci C-414/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Polymeles Protodikeio Athinon (Řecko) ze dne 21. července 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 8. srpna 2011, v řízení

         Daiichi Sankyo Co. Ltd,

         Sanofi-Aventis Deutschland GmbH

      proti

         DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, M. Ilešič (zpravodaj), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Rosas a E. Jarašiūnas, předsedové senátů, U. Lõhmus, J.-C. Bonichot, A. Arabadžev, A. Prechal a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. června 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Daiichi Sankyo Co. Ltd E. Metaxakisem a K. Kilimirisem, dikigoroi, a L. Van den Hendem, advocaat,

               —

               za DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon E. Michalopoulou a G. Kotroni, dikigoroi,

               —

               za řeckou vládu K. Paraskevopoulou, Z. Chatzipavlou, V. Kyriazopoulosem a A. Zacheilasem, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem, S. Menezem a A. Adamem, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Fiorentinem, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemskou vládu C. Wissels, jako zmocněnkyní,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a A. P. Antunesem, jako zmocněnci,

               —

               za finskou vládu J. Heliskoskim, jako zmocněncem,

               —

               za švédskou vládu A. Falk, jako zmocněnkyní,

               —

               za vládu Spojeného království A. Robinsonem, jako zmocněncem, ve spolupráci s T. Mitchesonem, barrister,

               —

               za Evropskou komisi C. Hermesem a I. Zervasem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 31. ledna 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 20 a 70 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (dále jen „Dohoda TRIPS“), která je přílohou 1 C Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (WTO) podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci uruguayského kola mnohostranných jednání (1986–1994) (Úř. věst. L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80, dále jen „Dohoda o zřízení WTO“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Daiichi Sankyo Co. Ltd (dále jen „Daiichi Sankyo“) a Sanofi-Aventis Deutschland GmbH (dále jen „Sanofi-Aventis“) na straně jedné a DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon (dále jen „DEMO“) na straně druhé o uvádění generického léčivého přípravku, jenž jako účinnou látku obsahuje sloučeninu, která je údajně chráněna patentem společnosti Daiichi Sankyo, na trh společností DEMO.

         Právní rámec

         Dohoda TRIPS

               3

               Dohoda TRIPS si podle preambule klade za cíl „zmenšit deformace a překážky mezinárodního obchodu“ a v této souvislosti vyjadřuje „nutnost podporovat účinnou a přiměřenou ochranu práv k duševnímu vlastnictví“.

               4

               Část II této Dohody, nadepsaná „Normy, týkající se dostupnosti, rozsahu a užití práv k duševnímu vlastnictví“, obsahuje v oddíle 5, nadepsaném „Patenty“, článek 27 nadepsaný „Patentovatelný předmět“, který stanoví:
               „1.   S výhradou ustanovení odstavců 2 a 3 mohou být uděleny patenty na jakékoli vynálezy bez ohledu na to, zda jde o výrobky nebo výrobní postupy ve všech technických oblastech, za předpokladu, že jsou nové, obsahují tvůrčí činnost a jsou průmyslově využitelné […]. S výhradou […] odstavce 8 článku 70 a odstavce 3 tohoto článku budou patenty dostupné a patentová práva využitelná bez diskriminace, pokud jde o místo vynálezu, oblast techniky a skutečnost, zda jde o výrobky dovezené nebo místně vyrobené.
               2.   Členové mohou vyloučit z patentovatelnosti vynálezy, u nichž je na jejich území ochrana před komerčním využitím nezbytná k ochraně veřejného pořádku nebo morálky, včetně ochrany života nebo zdraví lidí, zvířat nebo rostlin, nebo k zabránění vážnému zasažení životního prostředí za předpokladu, že taková výluka se neděje pouze proto, že využití je zakázáno jejich právem.
               3.   Členové mohou rovněž vyloučit z patentovatelnosti:

                        a)

                        diagnostické, léčebné a chirurgické metody léčení lidí a zvířat;

                        b)

                        rostliny nebo zvířata, jiná než mikroorganismy a v podstatě biologické postupy pro pěstování rostlin a zvířat jinými než nebiologickými a mikrobiologickými postupy. […]“

               5

               Část VII Dohody TRIPS, nadepsaná „Institucionální a závěrečná ustanovení“, v článku 70, nadepsaném „Ochrana existujících předmětů“, stanoví:
               „1.   Touto Dohodou nevznikají povinnosti, pokud jde o jednání, která se stala před datem uplatňování Dohody pro daného Člena.
               2.   Pokud není v této Dohodě stanoveno jinak, vznikají podle této Dohody povinnosti vztahující se ke všem předmětům, které existují k datu jejího uplatňování pro daného Člena a které jsou chráněny u tohoto Člena v uvedený den, nebo které odpovídají nebo následně budou odpovídat kritériím pro ochranu podle podmínek této Dohody. […]
               […]
               8.   V případech, kdy Člen neposkytuje k datu vstupu v platnost Dohody o [zřízení] WTO patentovou ochranu pro farmaceutické výrobky a zemědělské chemické výrobky, odpovídající jeho povinnostem podle článku 27, Člen:

                        a)

                        bez ohledu na ustanovení části VI zajistí, aby k datu vstupu v platnost Dohody o [zřízení] WTO bylo možno podávat přihlášky patentu na takové vynálezy;

                        b)

                        bude uplatňovat na tyto přihlášky ode dne uplatňování této Dohody požadavky na patentovatelnost tak, jak jsou stanoveny v této Dohodě, jako kdyby tyto požadavky byly uplatňovány v den podání přihlášky u tohoto Člena nebo v případě priority, která je požadována, ke dni priority přihlášky; a

                        c)

                        poskytne patentovou ochranu v souladu s touto Dohodou od udělení patentu a na zbytek doby platnosti patentu, počítáno ode dne podání přihlášky v souladu s článkem 33 této Dohody, pro ty z těchto přihlášek, které odpovídají požadavkům na ochranu, uvedeným v pododstavci b).

                  […]“

               6

               Část VI Dohody TRIPS, na kterou odkazuje citovaný článek 70, obsahuje články 65 až 67 této Dohody. Článek 65 odst. 1 této dohody stanoví, že „žádný Člen [nebude] povinen uplatňovat ustanovení této Dohody před uplynutím obecného období jednoho roku od data vstupu v platnost Dohody o [zřízení] WTO“.

         Evropská patentová úmluva

               7

               Úmluva o udělování evropských patentů, podepsaná v Mnichově dne 5. října 1973, která vstoupila v platnost dne 7. října 1977, ve znění platném v okamžiku získání patentu dotčeného ve věci v původním řízení (dále jen „Evropská patentová úmluva“), upravuje některé aspekty v oblasti patentů v evropských státech, které se k ní připojily. Mezi její cíle patří standardizace pravidel týkajících se doby platnosti patentu, pojmu „vynález“ a požadavků v oblasti patentovatelnosti.

               8

               Článek 167 Evropské patentové úmluvy, nadepsaný „Výhrady“, stanovil:
               „[…]
               (2)   Každý smluvní stát si může vyhradit právo stanovit, že:

                        (a)

                        v souladu s ustanoveními předpisů platných pro národní patenty nemají evropské patenty účinek nebo mohou být zrušeny, pokud poskytují ochranu chemickým, farmaceutickým nebo potravinářským výrobkům jako takovým; touto výhradou není dotčena ochrana vyplývající z patentu, pokud se týká způsobu výroby nebo použití chemického výrobku nebo způsobu výroby farmaceutického nebo potravinářského výrobku;

                  […]
               (3)   Všechny výhrady učiněné smluvním státem jsou účinné nejdéle po dobu deseti let od vstupu této úmluvy v platnost. Učinil-li však smluvní stát některou z výhrad uvedených v odstavci 2 (a) nebo (b), může správní rada ve vztahu k tomuto státu lhůtu prodloužit nejvýše o pět let […]
               […]
               (5)   Výhrada učiněná podle odstavce 2 (a), (b) nebo (c) platí pro evropské patenty udělené na základě evropských patentových přihlášek podaných v období účinnosti výhrady. Účinky výhrady trvají po dobu platnosti patentu.
               (6)   Výhrada pozbývá účinků uplynutím období uvedeného v odstavci 3 větě první nebo, je-li toto období prodlouženo, uplynutím prodlouženého období; tím nejsou dotčena ustanovení odstavců 4 a 5.“

         Nařízení (EHS) č. 1768/92

               9

               Článek 2 nařízení Rady (EHS) č. 1768/92 ze dne 18. června 1992 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro léčivé přípravky (Úř. věst. L 182, s. 1; Zvl. vyd. 13/11, s. 200) stanovil:
               „Pro výrobek, který je na území členského státu chráněn patentem a který před uvedením na trh jako léčivý přípravek podléhá správnímu registračnímu řízení […], může být při splnění náležitostí a podmínek stanovených v tomto nařízení vydáno [dodatkové ochranné] osvědčení.“

               10

               Článek 1 nařízení č. 1768/92 vztahoval pojem „léčivý přípravek“ k „jak[é]koliv lát[ce] nebo kombinac[i] látek určen[é] k léčení nebo k předcházení nemoci“ a pojem „výrobek“ k „účinn[é] lát[ce] nebo kombinac[i] účinných látek léčivého přípravku“.

               11

               Článek 4 uvedeného nařízení stanovil, že „[v] mezích ochrany poskytované základním patentem se ochrana poskytovaná [dodatkovým ochranným] osvědčení[m] vztahuje pouze na výrobek, který pokrývá rozhodnutí o registraci odpovídajícího léčivého přípravku, a na každé použití tohoto výrobku jako léčivého přípravku, jež bylo registrováno před uplynutím doby platnosti [dodatkového ochranného] osvědčení“. Článek 5 téhož nařízení stanovil, že „[s] výhradou článku 4 poskytuje [dodatkové ochranné] osvědčení stejná práva a podléhá stejným omezením a povinnostem, jako základní patent“.

               12

               Pojem „základní patent“ se vztahuje – jak stanovil článek 1 nařízení č. 1768/92 – k „patent[u], který chrání výrobek […] jako takový, postup získání výrobku nebo způsob použití výrobku, a který je svým majitelem určen pro účely řízení o vydání osvědčení“.

               13

               Článek 13 nařízení č. 1768/92 stanovil:
               „1.   [Dodatkové ochranné o]svědčení nabývá účinnosti uplynutím zákonem stanovené doby platnosti základního patentu pro dobu odpovídající době, která uplynula mezi dnem, ke kterému byla podána přihláška základního patentu, a dnem vydání první registrace ve Společenství, zkrácené o pět let.
               2.   Nehledě na ustanovení odstavce 1 nesmí doba platnosti [dodatkového ochranného] osvědčení překročit pět let ode dne jeho nabytí účinnosti.“

               14

               S účinností od 6. července 2009 bylo nařízení č. 1768/92 zrušeno a nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009 ze dne 6. května 2009 o dodatkových ochranných osvědčeních pro léčivé přípravky (Úř. věst. L 152, s. 1). Výše citovaná ustanovení nařízení č. 1768/92 byla v zásadě převzata do nařízení č. 469/2009.

         Řecká právní úprava v oblasti patentů

               15

               Řecká republika ratifikovala Evropskou patentovou úmluvu v roce 1986 a v souvislosti s farmaceutickými výrobky učinila výhradu ve smyslu čl. 167 odst. 2 písm. a) této úmluvy. Podle čl. 167 odst. 3 Evropské patentové úmluvy uplynula platnost této výhrady dne 7. října 1992.

               16

               Dohodu TRIPS ratifikovala Řecká republika s účinky od 9. února 1995.

               17

               Oblast patentů v Řecku upravuje také zákon č. 1733/1987 o přenosu technologií, vynálezech, technologických inovacích a vytvoření výboru pro atomovou energii, který je v platnosti ode dne 22. dubna 1987.

               18

               Článek 5 zákona č. 1733/1987 stanoví, že patentovatelným vynálezem může být výrobek, postup nebo průmyslové využití, a podle článku 7 téhož zákona má předmět požadované ochrany určit přihlašovatel patentu formou uplatnění nároků.

               19

               Článek 11 zákona č. 1733/1987 stanoví, že patentová ochrana je udělována na dobu 20 let, počínaje datem následujícím po dni podání přihlášky patentu.

               20

               Podle čl. 25 odst. 3 zákona č. 1733/1987 platí, že „[d]okud bude trvat výhrada, kterou učinilo Řecko podle čl. 167 odst. 2 [písm. a) Evropské patentové úmluvy], nebude [Organismos Viomichanikis Idioktisias (Úřad průmyslového vlastnictví)] udělovat patenty na farmaceutické výrobky“.

               21

               Týž zákon podle toho, jak jej vykládají řecké soudy, tedy uvedenému úřadu zakazoval udělovat národní patenty na farmaceutické výrobky a povoloval mu pouze udělování patentů k ochraně vynálezů výrobních postupů farmaceutických výrobků.

               22

               Nemožnost udělování evropských i národních patentů na farmaceutické výrobky ostatně existovala již v období mezi dnem, kdy pro Řeckou republiku vstoupila v platnost Evropská patentová úmluva, a dnem, kdy nabyl účinnosti zákon č. 1733/1987. Podle zásady přednosti mezinárodních smluv před vnitrostátními zákony, stanovené v článku 28 Ústavy, byla totiž působnost zákona č. 2527/1920, o patentech, který předcházel zákonu č. 1733/1987, vykládána pro uvedené období tak, že je omezena výhradou učiněnou v rámci Evropské patentové úmluvy.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               23

               Daiichi Sankyo byla v Řecku majitelkou národního patentu uděleného dne 21. října 1986 a vztahujícího se na chemickou látku hemihydrát levofloxacinu. Tato látka se používá jako účinná látka při léčbě antibiotiky.

               24

               Přihláška patentu byla podána dne 20. června 1986 a byla v ní požadována ochrana jak pro hemihydrát levofloxacinu jako takový, tak i pro jeho výrobní postup.

               25

               Patentová ochrana, která měla uplynout dne 20. června 2006, byla prodloužena dodatkovým ochranným osvědčením podle nařízení č. 1768/92. Podle článku 13 tohoto nařízení nesměla platnost dodatkového ochranného osvědčení překročit pět let. Ochrana udělená společnosti Daiichi Sankyo tudíž uplynula v roce 2011.

               26

               Hemihydrát levofloxacinu je uveden jako účinná látka původního léčivého přípravku nazvaného „Tavanic“. Tento léčivý přípravek distribuuje v Řecku společnost Sanofi-Aventis, jíž Daiichi Sankyo udělila licenci pro uvádění původních farmaceutických výrobků, které jako účinnou látku obsahují hemihydrát levofloxacinu, na trh. Rozhodnutí o registraci Tavaniku vydal příslušný řecký orgán dne 17. února 1999.

               27

               Tentýž orgán udělil ve dnech 22. září 2008 a 22. července 2009 společnosti DEMO registrace pro léčivé přípravky, které jako účinnou látku obsahují hemihydrát levofloxacinu. DEMO hodlala uvést takový výrobek na trh pod názvem „Talerin“.

               28

               Dne 23. září 2009 podaly společnosti Daiichi Sankyo a Sanofi-Aventis k Polymeles Protodikeio Athinon (soudu prvního stupně v Aténách) proti DEMO žalobu, jejímž prostřednictvím se domáhají toho, aby se DEMO zcela zdržela uvádění Talerinu či veškerých dalších výrobků, které jako účinnou látku obsahují hemihydrát levofloxacinu, na trh, dále aby této společnosti byla uložena povinnost zaplatit určitou částku v závislosti na počtu balení tohoto léčivého přípravku, aby žalobkyním bylo povoleno nechat zabavit a zničit veškeré výrobky porušující dotčený patent, které budou v držení společnosti DEMO či třetí osoby, a také aby byly žalobkyním zpřístupněny údaje o výrobě a prodeji Talerinu a všech dalších generických léčivých přípravků, které obsahují tutéž účinnou látku.

               29

               Předkládající soud uvádí, že výsledek sporu, který mu byl předložen, závisí na tom, zda se dodatkové ochranné osvědčení společnosti Daiichi Sankyo vztahovalo pouze na výrobní postup účinné látky hemihydrát levofloxacinu, nebo zda zahrnuje i účinnou látku jako takovou. V případě ochrany „výrobku“ ve smyslu nařízení č. 1768/92 by společnosti Daiichi Sankyo postačilo k tomu, aby bylo konstatováno, že DEMO porušila její patentová práva, pokud by prokázala, že Tavanic a Talerin obsahují stejnou účinnou látku. Jestliže by dodatkovým ochranným osvědčením byl chráněn naopak pouze výrobní postup, pak by skutečnost, že Tavanic a Talerin obsahují stejnou účinnou látku, mohla vést nanejvýš k domněnce, že generický léčivý přípravek byl vyroben na základě postupu chráněného tímto dodatkovým ochranným osvědčením. V takovém případě by společnosti DEMO postačilo vyvrátit tuto domněnku tím, že by prokázala, že zmíněný léčivý přípravek byl vyroben jiným postupem.

               30

               Předkládající soud vysvětluje, že farmaceutické výrobky nebyly v Řecku v době před 7. říjnem 1992 patentovatelné, a proto patent, k němuž Daiichi Sankyo podala přihlášku dne 20. června 1986 a který byl vydán dne 21. října 1986, nechránil původně účinnou látku hemihydrát levofloxacinu jako takovou. Tento soud ovšem současně nevylučuje, že důsledkem patentovatelnosti farmaceutických výrobků, kterou zavádí článek 27 Dohody TRIPS, může s ohledem na pravidla stanovená v článku 70 téže Dohody být to, že patentová práva společnosti Daiichi Sankyo se od okamžiku, kdy Dohoda TRIPS vstoupila v platnost, vztahují i na uvedenou účinnou látku. Řecké soudy nejsou v otázce působnosti těchto ustanovení Dohody TRIPS zajedno.

               31

               Polymeles Protodikeio Athinon si dále klade otázku, zda má výklad článku 27 Dohody TRIPS provést on sám, nebo zda je jeho výklad naopak v pravomoci Soudního dvora. Tato otázka pravomoci je spojená s otázkou, zda citované ustanovení spadá do oblasti, v níž je v zásadě zachována pravomoc členských států.

               32

               Za těchto podmínek se Polymeles Protodikeio Athinon rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Spadá článek 27 Dohody TRIPS, který vymezuje rámec ochrany patentů, do oblasti, v níž je v zásadě zachována pravomoc členských států, a v případě kladné odpovědi, mohou členské státy přiznat uvedenému ustanovení přímý účinek a může vnitrostátní soud přímo uplatnit uvedené ustanovení za podmínek stanovených vlastním právním řádem?

                        2)

                        Představují chemické a farmaceutické výrobky předmět patentu podle článku 27 Dohody TRIPS, pokud splňují podmínky pro jeho vydání, a v případě kladné odpovědi, jaká je úroveň jejich ochrany?

                        3)

                        Vztahuje se podle článků 27 a 70 Dohody TRIPS na patenty, které spadají pod výhradu uvedenou v čl. 167 odst. 2 [Evropské patentové úmluvy], které byly vydány do 7. února 1992, tedy dříve, než vstoupila v platnost uvedená dohoda, a které se týkají vynálezů v oblasti farmaceutických výrobků, ovšem na základě uvedené výhrady chrání pouze jejich výrobní postup, ochrana, kterou pro všechny patenty stanoví Dohoda TRIPS, a v případě kladné odpovědi, jaký je rozsah a předmět takové ochrany? Jsou tedy po vstupu uvedené dohody v platnost chráněny i farmaceutické výrobky samotné, nebo se ochrana nadále vztahuje jen na jejich výrobní postup, anebo je třeba rozlišovat na základě obsahu přihlášky patentu, tedy podle toho, zda na základě popisu vynálezu a s ním spojených nároků je na základě přihlášky udělena ab initio ochrana výrobku, výrobnímu postupu, nebo výrobku i výrobnímu postupu?“

               33

               Dopisem ze dne 20. června 2012, došlým Soudnímu dvoru po ukončení písemné i ústní části řízení, společnosti Sanofi-Aventis a DEMO sdělily, že s ohledem na uzavření mimosoudní dohody vzala Sanofi-Aventis zpět žalobu podanou společně s Daiichi Sankyo proti společnosti DEMO. V tomtéž dopise uvádějí, že toto zpětvzetí nemá žádný vliv na nároky a návrhová žádání, které mají vůči sobě navzájem společnosti Daiichi Sankyo a DEMO.

         K předběžným otázkám

         K přípustnosti

               34

               DEMO v písemném vyjádření uvádí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je irelevantní, neboť platnost základního patentu i dodatkového ochranného osvědčení společnosti Daiichi Sankyo již uplynula.

               35

               Podle ustálené judikatury platí, že odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém, nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C-379/98, Recueil, s. I-2099, bod 39; ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C-94/04 a C-202/04, Sb. rozh. s. I-11421, bod 25, a ze dne 15. listopadu 2012, Bericap Záródástechnikai, C-180/11, bod 58).

               36

               V projednávaném případě žádá předkládající soud v rámci druhé a třetí otázky o výklad článků 27 a 70 Dohody TRIPS, který je podle jeho názoru nezbytný pro posouzení tvrzení společnosti Daiichi Sankyo týkajících se údajného porušení jejích patentových práv společností DEMO.

               37

               Na rozdíl od toho, co naznačuje DEMO, není zjevné, že by předmět sporu v původním řízení zanikl, a že by tak žádaný výklad neměl žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení.

               38

               V předkládacím rozhodnutí, které bylo přijato krátce před uplynutím platnosti dodatkového ochranného osvědčení vydaného ve prospěch Daiichi Sankyo, totiž není uvedeno nic, na základě čeho by bylo možné dospět k závěru, že spor se stal uplynutím této platnosti bezpředmětným. Právě naopak, předkládající soud by podle všeho mohl některým návrhovým žádáním společnosti Daiichi Sankyo vyhovět, kdyby dospěl k závěru, že DEMO porušila ochranu poskytnutou tímto dodatkovým ochranným osvědčením. To platí především o návrhu na zpřístupnění údajů o výrobě a prodeji Talerinu a o návrhu na zabavení a zničení balení Talerinu, z nichž některá mohla být vyrobena a uvedena do prodeje před uplynutím platnosti dodatkového ochranného osvědčení a mohou se nadále nacházet v držení společnosti DEMO či třetích osob.

               39

               Za těchto okolností musí být žádost o rozhodnutí o předběžné otázce považována za přípustnou.

         K první otázce

               40

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 27 Dohody TRIPS spadá do oblasti, v níž je v zásadě zachována pravomoc členských států, a v případě kladné odpovědi, zda vnitrostátní soudy mohou za podmínek stanovených vlastním právním řádem přiznat tomuto ustanovení přímý účinek.

               41

               Dohoda TRIPS byla Společenstvím a jeho členskými státy uzavřena na základě sdílené pravomoci (rozsudky ze dne 14. prosince 2000, Dior a další, C-300/98 a C-392/98, Recueil, s. I-11307, bod 33, a ze dne 11. září 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C-431/05, Sb. rozh. s. I-7001, bod 33). Za těchto podmínek účastnice původního řízení a vlády předloživší vyjádření tvrdí, že k zodpovězení první otázky je třeba zjistit, zda Evropská unie v současné fázi vývoje práva využila své pravomoci v oblasti patentů, nebo přesněji řečeno v oblasti patentovatelnosti.

               42

               V této souvislosti odkazují na judikaturu v oblasti smíšených dohod, podle níž je k vymezení povinností, které na sebe vzala Unie, a povinností, za které jsou odpovědny jen členské státy, třeba určit, zda Unie v oblasti, na niž se vztahuje dotčený článek předmětné dohody, využila svoji pravomoc a přijala ustanovení týkající se plnění povinností vyplývajících z této dohody (rozsudek ze dne 8. března 2011, Lesoochranárske zoskupenie, C-240/09, Sb. rozh. s. I-1255, body 31 a 32 a citovaná judikatura).

               43

               Evropská komise naproti tomu tvrdí, že uvedená judikatura není ve vztahu k Dohodě TRIPS relevantní, jelikož se vztahuje jen na dohody, jež spadají do pravomocí, které Unie sdílí s členskými státy, a nikoli na dohody, u nichž má Unie výlučnou pravomoc. Komise v této souvislosti poukazuje na to, že Dohoda TRIPS se v celém rozsahu vztahuje na „obchodní aspekty duševního vlastnictví“ ve smyslu čl. 207 odst. 1 SFEU. Tato dohoda nyní v důsledku toho spadá v celém rozsahu do oblasti společné obchodní politiky.

               44

               Nejprve je třeba přezkoumat toto tvrzení Komise, jehož se konkrétně týkala ústní část řízení před Soudním dvorem. V této části řízení vlády, které se jí zúčastnily, na zmíněné tvrzení reagovaly tak, že většina norem Dohody TRIPS, jako například normy týkající se patentovatelnosti uvedené v článku 27 této dohody, se mezinárodního obchodu týkají jen nepřímo, a že tudíž nespadají do oblasti společné obchodní politiky. Otázka patentovatelnosti spadá do sdílené pravomoci v oblasti vnitřního trhu.

         Úvodní poznámky

               45

               Článek 207 odst. 1 SFEU stanoví, že „[s]polečná obchodní politika se zakládá na jednotných zásadách, zejména pokud jde o úpravy celních sazeb, uzavírání celních a obchodních dohod týkajících se obchodu zbožím a službami, obchodní aspekty duševního vlastnictví, přímé zahraniční investice, sjednocování liberalizačních opatření, vývozní politiku a opatření na ochranu obchodu […]. Společná obchodní politika je prováděna v rámci zásad a cílů vnější činnosti Unie“.

               46

               Toto ustanovení, platné od 1. prosince 2009, se značně liší od ustanovení, která v podstatě nahradilo, zejména od ustanovení obsažených v čl. 133 odst. 1, odst. 5 prvním pododstavci, odst. 6 druhém pododstavci a odst. 7 ES.

               47

               Ještě více se liší od ustanovení platného v době, kdy byla uzavřena Dohoda TRIPS, tedy od článku 113 Smlouvy o ES (později po změně článek 133 ES). Tento článek v odstavci 1 stanovil, že „[s]polečná obchodní politika se zakládá na jednotných zásadách, zejména pokud jde o úpravy celních sazeb, uzavírání celních a obchodních dohod, sjednocování liberalizačních opatření, vývozní politiku a obchodní ochranná opatření“. Obchodní aspekty duševního vlastnictví nebyly v tomto ani v jiném odstavci článku 113 Smlouvy o ES zmíněny.

               48

               S ohledem na tak výrazný vývoj primárního práva je třeba otázku dělby pravomocí mezi Unii a členské státy přezkoumat na základě Smlouvy platné v současnosti (obdobně viz posudek 1/08 ze dne 30. listopadu 2009, Sb. rozh. s. I-11129, bod 116). V důsledku toho není pro určení, do jaké míry spadá od vstupu Smlouvy o FEU v platnost Dohoda TRIPS do výlučné pravomoci Unie v oblasti společné obchodní politiky, relevantní ani posudek 1/94 ze dne 15. listopadu 1994 (Recueil, s. I-5267), v němž Soudní dvůr stanovil, která z ustanovení Dohody TRIPS spadají z hlediska článku 113 Smlouvy o ES do společné obchodní politiky, potažmo do výlučné pravomoci Společenství, ani výše uvedený rozsudek Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, který k okamžiku, kdy byl v platnosti článek 133 ES, vymezil povinnosti vyplývající z Dohody TRIPS, které na sebe vzala Unie, a povinnosti, za které byly odpovědné jen členské státy.

         K pojmu „obchodní aspekty duševního vlastnictví“

               49

               Z článku 207 odst. 1 SFEU vyplývá, že společná obchodní politika, která podle čl. 3 odst. 1 písm. e) SFEU spadá do výlučné pravomoci Unie, se vztahuje mimo jiné na „obchodní aspekty duševního vlastnictví“.

               50

               Z téhož ustanovení, a zejména z jeho druhé věty, podle které je společná obchodní politika součástí „vnější činnosti Unie“, dále plyne, že tato politika se týká obchodu se třetími státy, a nikoli obchodu na vnitřním trhu.

               51

               Není sporu ani o tom, že k závěru, že takový unijní akt, jako je dohoda uzavřená Unií, musí být zařazen do kategorie aktů spadajících do společné obchodní politiky, nelze dospět jen na základě pouhé okolnosti, že takový akt může mít určitý dopad na mezinárodní obchod. Unijní akt naopak spadá do společné obchodní politiky v případě, že se týká zvláště mezinárodního obchodu, poněvadž jeho účelem je především podpora, usnadnění nebo úprava tohoto obchodu, a má na něj přímé a bezprostřední účinky (posudek 2/00 ze dne 6. prosince 2001, Recueil, s. I-9713, bod 40; rozsudky ze dne 12. května 2005, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia a ERSA, C-347/03, Sb. rozh. s. I-3785, bod 75, a ze dne 8. září 2009, Komise v. Parlament a Rada, C-411/06, Sb. rozh. s. I-7585, bod 71).

               52

               Z toho vyplývá, že z norem přijatých Unií v oblasti duševního vlastnictví mohou pod pojem „obchodní aspekty duševního vlastnictví“ uvedený v čl. 207 odst. 1 SFEU, potažmo do oblasti společné obchodní politiky, spadat jen ty, které vykazují zvláštní spojitost s mezinárodním obchodem.

               53

               Tak je tomu v případě norem obsažených v Dohodě TRIPS. Přestože se tyto normy netýkají celních ani jiných pravidel pro mezinárodněobchodní transakce jako takové, vykazují zvláštní spojitost s mezinárodním obchodem. Tato dohoda je totiž nedílnou součástí systému WTO a představuje jednu z hlavních mnohostranných dohod, na nichž je tento systém založen.

               54

               Zvláštní povahu této spojitosti s mezinárodním obchodem dokládá mimo jiné i skutečnost, že Ujednání o pravidlech a řízení při řešení sporů, které je přílohou 2 Dohody o zřízení WTO a které se použije i na Dohodu TRIPS, umožňuje podle svého čl. 22 odst. 3 křížové suspendování koncesí mezi touto dohodou a ostatními hlavními mnohostrannými dohodami tvořícími Dohodu o zřízení WTO.

               55

               Když autoři Smlouvy o FEU v čl. 207 odst. 1 SFEU stanovovali, že „obchodní aspekty duševního vlastnictví“ spadají napříště do společné obchodní politiky v plném rozsahu, museli si být vědomi, že tento výraz vkládaný do citovaného ustanovení téměř doslovně odpovídá samotnému názvu Dohody TRIPS.

               56

               Skutečnost, že existuje zvláštní spojitost Dohody TRIPS s mezinárodním obchodem, která odůvodňuje závěr, že tato dohoda spadá do oblasti společné obchodní politiky, není vyvrácena ani argumentací vlád, které se zúčastnily ústní části řízení, podle níž do oblasti vnitřního trhu – zejména podle článků 114 SFEU a 118 SFEU – spadají přinejmenším ustanovení části II Dohody TRIPS, pojednávající o normách týkajících se dostupnosti, rozsahu a užití práv k duševnímu vlastnictví, mezi něž patří i článek 27 této dohody.

               57

               Tato argumentace totiž dostatečně nezohledňuje cíl Dohody TRIPS obecně, a konkrétně ani cíl její části II.

               58

               Prvotním cílem Dohody TRIPS je posílit a harmonizovat ochranu duševního vlastnictví ve světovém měřítku (rozsudek ze dne 13. září 2001, Schieving-Nijstad a další, C-89/99, Recueil, s. I-5851, bod 36). Z preambule Dohody TRIPS vyplývá, že jejím cílem je zmenšit deformace a překážky mezinárodního obchodu tím, že na území každého člena WTO bude zajištěna účinná a přiměřená ochrana práv k duševnímu vlastnictví. Část II této dohody přispívá k dosažení tohoto cíle tím, že u každé z hlavních kategorií práv k duševnímu vlastnictví stanoví normy, které musí uplatňovat každý člen WTO.

               59

               Je pravda, že Unie může i po vstupu Smlouvy o FEU nadále přijímat legislativu v oblasti práv k duševnímu vlastnictví v rámci pravomocí spadajících do oblasti vnitřního trhu. Akty přijaté na tomto základě, jež jsou určeny k tomu, aby platily zvláště pro Unii, ovšem musí být v souladu s normami týkajícími se dostupnosti, rozsahu a užití práv k duševnímu vlastnictví obsaženými v Dohodě TRIPS, jelikož ke sjednocování některých pravidel v této oblasti na celosvětové úrovni, a potažmo k usnadňování mezinárodního obchodu jsou – stejně jako dříve – i nadále určeny tyto normy.

               60

               Považování norem obsažených v článku 27 Dohody TRIPS a týkajících se patentovatelného předmětu za normy spadající do oblasti společné obchodní politiky, jak poznamenala Komise, a nikoli do oblasti vnitřního trhu, je přesným vyjádřením skutečnosti, že tyto normy jsou součástí liberalizace mezinárodního obchodu, a nikoli součástí harmonizace právních předpisů členských států Unie.

               61

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první část první otázky odpovědět, že článek 27 Dohody TRIPS spadá do oblasti společné obchodní politiky.

               62

               S ohledem na odpověď na první část této otázky již není namístě se zabývat její druhou částí.

         K druhé otázce

               63

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda vynález takového farmaceutického výrobku, jako je účinná chemická látka léčivého přípravku, představuje patentovatelný předmět ve smyslu článku 27 Dohody TRIPS, a v případě kladné odpovědi, jaká je úroveň ochrany poskytované patentem na takový výrobek.

               64

               DEMO se k této otázce konkrétně nevyjádřila. Daiichi Sankyo, vlády předloživší písemná vyjádření a Komise mají shodně za to, že ze znění samotné Dohody TRIPS plyne, že vynálezy farmaceutických výrobků jsou patentovatelné.

               65

               Tuto tezi je třeba přijmout. Článek 27 odst. 1 Dohody TRIPS totiž stanoví, že patentovatelné jsou jakékoli vynálezy bez ohledu na to, zda jde o výrobky nebo výrobní postupy, které jsou nové, obsahují tvůrčí činnost a jsou průmyslově využitelné, a to za pouhého předpokladu, že spadají do některé z technických oblastí.

               66

               K posledně uvedené podmínce je nutné poznamenat, že smluvní strany Dohody TRIPS považují farmakologii za technickou oblast ve smyslu jejího čl. 27 odst. 1. Jak poznamenala italská vláda a Komise, plyne to zejména z čl. 70 odst. 8 Dohody TRIPS, který je přechodným ustanovením vztahujícím se na „případ[y], kdy Člen neposkytuje k datu vstupu v platnost Dohody o [zřízení] WTO patentovou ochranu pro farmaceutické výrobky […] odpovídající jeho povinnostem podle článku 27“ a který stanoví, že v takových případech musí dotyčný člen WTO přinejmenším zajistit, aby od uvedeného data „bylo možno podávat přihlášky patentu na takové vynálezy“. Ze znění tohoto ustanovení tedy vyplývá, že v článku 27 Dohody TRIPS je stanovena i povinnost zajistit patentovatelnost vynálezů farmaceutických výrobků.

               67

               Tento závěr ostatně nijak nevyvracejí odstavce 2 ani 3 onoho článku 27. Odstavec 2 umožňuje členům WTO vyloučit z patentovatelnosti vynálezy, u nichž je na jejich území ochrana před komerčním využitím nezbytná k ochraně obecného zájmu, a odstavec 3 jim umožňuje vyloučit z patentovatelnosti určité výrobky a postupy, mezi něž patří „diagnostické, léčebné a chirurgické metody léčení lidí a zvířat“. Tyto odchylky stanovené v citovaném čl. 27 odst. 2 a 3 ovšem nelze vykládat tak, že umožňují stanovit obecnou výluku pro vynálezy farmaceutických výrobků, neboť by tím byly čl. 27 odst. 1 a čl. 70 odst. 8 Dohody TRIPS zbaveny užitečného účinku.

               68

               S ohledem na výše uvedené je třeba na první část druhé otázky odpovědět, že článek 27 Dohody TRIPS musí být vykládán tak, že pokud neexistuje odchylka podle odstavce 2 nebo 3 tohoto článku, může vynález takového farmaceutického výrobku, jako je účinná chemická látka léčivého přípravku, být za podmínek stanovených v odstavci 1 téhož článku předmětem patentu.

               69

               Ke skutečnosti, že se druhá otázka týká i rozsahu ochrany poskytované patentem na farmaceutický výrobek, postačí v rámci projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce poukázat na to, že článek 27 Dohody TRIPS upravuje patentovatelnost, a nikoli ochranu poskytovanou patentem. Otázku ochrany, kterou poskytuje patent, upravuje Dohoda TRIPS konkrétně v článku 28 nadepsaném„Udělená práva“, v článku 30 nadepsaném „Výjimky z udělených práv“ a v článku 33 nadepsaném „Doba ochrany“. Vzhledem k tomu, že z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že by výklad těchto dalších ustanovení byl užitečný pro rozhodnutí ve sporu v původním řízení, není namístě odpovídat na druhou část druhé otázky.

         Ke třetí otázce

               70

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda patent, který byl získán na základě přihlášky, v níž byl uplatněn nárok na vynález výrobního postupu farmaceutického výrobku i na vynález tohoto farmaceutického výrobku jako takového, ale který byl udělen jen na výrobní postup, musí být nicméně v důsledku pravidel stanovených v článcích 27 a 70 Dohody TRIPS považován od okamžiku, kdy tato dohoda vstoupila v platnost, za patent, který chrání i vynález tohoto farmaceutického výrobku.

               71

               DEMO, řecká vláda, portugalská vláda, vláda Spojeného království a Komise mají za to, že na tuto otázku je třeba odpovědět záporně. Daiichi Sankyo a italská vláda hájí opačný názor, který opírají o odstavec 2 a odstavec 8 článku 70 Dohody TRIPS.

               72

               Nejprve je třeba podotknout, že při odpovědi na třetí otázku nelze v rámci projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vycházet z čl. 70 odst. 8 Dohody TRIPS.

               73

               Je totiž nesporné, že Řecká republika uznala patentovatelnost farmaceutických výrobků od 8. října 1992, tedy dříve, než vstoupila v platnost Dohoda TRIPS. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru navíc nijak nevyplývá, že by byla zpochybňována slučitelnost podmínek této patentovatelnosti a podmínek stanovených v článku 27 Dohody TRIPS. Je proto třeba dospět k závěru, že právní stav v Řecké republice nikdy nebyl takový, aby se na něj vztahoval citovaný odstavec 8, tedy stav, v němž „Člen neposkytuje k datu vstupu v platnost Dohody o [zřízení] WTO patentovou ochranu pro farmaceutické výrobky […] odpovídající jeho povinnostem podle článku 27“.

               74

               Dále je v případě pravidla stanoveného v čl. 70 odst. 2 Dohody TRIPS, podle kterého „vznikají podle této Dohody povinnosti, vztahující se ke všem předmětům, které existují k datu jejího uplatňování pro daného Člena“, třeba zjistit, zda má za takových okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení, dopad na výklad nařízení č. 1768/92.

               75

               V této souvislosti je třeba připomenout, že předmětem sporu v původním řízení je určení, zda dodatkové ochranné osvědčení, které Daiichi Sankyo vlastnila v letech 2006 až 2011, tedy v období, v němž DEMO hodlala uvádět na trh léčivé přípravky obsahující farmaceutický výrobek hemihydrát levofloxacinu, chránilo i vynález tohoto farmaceutického výrobku, nebo jen vynález výrobního postupu tohoto výrobku.

               76

               Podle článků 4 a 5 nařízení č. 1768/92 podléhala ochrana poskytovaná zmíněným dodatkovým ochranným osvědčením stejným omezením jako ochrana poskytovaná základním patentem.

               77

               Vzhledem k tomu, že základní patent byl udělen v roce 1986, se první část doby jeho platnosti překrývala s poslední částí doby platnosti výhrady, kterou Řecká republika učinila podle čl. 167 odst. 2 Evropské patentové úmluvy. Tato výhrada se sice formálně nevztahovala na patent společnosti Daiichi Sankyo, neboť se jednalo o národní patent, nikoli o patent evropský, avšak z vysvětlení podaného předkládajícím soudem a převzatého do bodů 20 a 21 tohoto rozsudku vyplývá, že v souladu se zákonem č. 1733/1987 byla uvedená výhrada obdobně používána na národní patenty.

               78

               Ačkoli musí následující tezi ověřit předkládající soud, vyplývá podle všeho z téhož vysvětlení, že i upřesnění, které Evropská patentová úmluva uvádí v čl. 167 odst. 5 a podle kterého „[ú]činky výhrady [učiněné podle odstavce 2] trvají po dobu platnosti [dotčených] patent[ů]“, bylo uplatňováno obdobně na národní patenty, takže národní patent společnosti Daiichi Sankyo ani dodatkové ochranné osvědčení vycházející z tohoto patentu neměly ve vztahu k vynálezu farmaceutického výrobku žádné účinky, a to navzdory tomu, že od 8. října 1992 byly farmaceutické výrobky patentovatelné.

               79

               Jak poznamenaly především společnost DEMO a vláda Spojeného království, nelze přitom – bez ohledu na přesný rozsah působnosti, který je třeba přiznat pravidlu stanovenému v čl. 70 odst. 2 Dohody TRIPS, a na nezbytné poměření tohoto pravidla s pravidlem uvedeným v odstavci 1 téhož článku, podle kterého Dohodou TRIPS „nevznikají povinnosti, pokud jde o jednání, která se stala před datem uplatňování Dohody pro daného Člena“ – učinit závěr, že by ochrana existujících předmětů podle článku 70 Dohody TRIPS mohla spočívat v tom, že se patentu přiznají účinky, které nemá a nikdy neměl.

               80

               Z článku 70 odst. 2 ve spojení s čl. 65 odst. 1 Dohody TRIPS sice vyplývá, že každý člen WTO je od vstupu v platnost Dohody o zřízení WTO, respektive nejpozději po uplynutí jednoho roku od tohoto data, zavázán plnit všechny povinnosti vyplývající z Dohody TRIPS ve vztahu k existujícím předmětům (rozsudek ze dne 16. listopadu 2004, Anheuser-Busch, C-245/02, Sb. rozh. s. I-10989, bod 49). Tyto existující předměty zahrnují vynálezy, které byly k uvedenému datu na území dotyčného člena WTO chráněné patentem [v tomto smyslu viz zprávu odvolacího orgánu zřízeného u WTO vydanou dne 18. září 2000, Kanada – Doba ochrany poskytnuté patentem (AB-2000-7), WT/DS170/AB/R, body 65 a 66].

               81

               Kvalifikovat vynález farmaceutického výrobku hemihydrát levofloxacinu jako vynález chráněný patentem společnosti Daiichi Sankyo od okamžiku, kdy se Dohoda TRIPS stala pro Řeckou republiku použitelnou, ačkoli podle pravidel, kterým tento patent do té doby podléhal, tento vynález výslovně nebyl chráněn, by však bylo možné jen v případě, že by tato dohoda byla vykládána tak, že členům WTO ukládá povinnost přeměnit v důsledku pouhého vstupu této dohody v platnost přihlášené vynálezy na vynálezy chráněné. Takovou povinnost ovšem nelze z Dohody TRIPS dovodit a taková povinnost by překračovala obvyklý význam výrazu „existující předměty“.

               82

               Výklad článku 27 Dohody TRIPS ve spojení s jejím článkem 70 nevede k jinému závěru. Z přezkumu druhé otázky plyne, že článek 27 Dohody TRIPS ukládá členům WTO povinnost stanovit možnost získat patent na vynálezy farmaceutických výrobků. Tuto povinnost ovšem nelze chápat tak, že by členové WTO, kteří v období před vstupem této dohody v platnost vylučovali ochranu vynálezů farmaceutických výrobků na základě uplatněných nároků v patentech udělených na vynálezy výrobních postupů takových výrobků, museli tyto patenty od uvedeného data považovat za patenty, které chrání i vynálezy farmaceutických výrobků.

               83

               S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí otázku odpovědět, že patent, který byl získán na základě přihlášky, v níž byl uplatněn nárok na vynález výrobního postupu farmaceutického výrobku i na vynález tohoto farmaceutického výrobku jako takového, ale který byl udělen jen na výrobní postup, nemůže být v důsledku pravidel stanovených v článcích 27 a 70 Dohody TRIPS považován od okamžiku, kdy tato dohoda vstoupila v platnost, za patent, který chrání i vynález tohoto farmaceutického výrobku.

         K nákladům řízení

               84

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 27 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, která je přílohou 1 C Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (WTO) podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci uruguayského kola mnohostranných jednání (1986–1994), spadá do společné obchodní politiky.

                           2)

                           Článek 27 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví musí být vykládán tak, že pokud neexistuje odchylka podle odstavce 2 nebo 3 tohoto článku, může vynález takového farmaceutického výrobku, jako je účinná chemická látka léčivého přípravku, být za podmínek stanovených v odstavci 1 téhož článku předmětem patentu.

                           3)

                           Patent, který byl získán na základě přihlášky, v níž byl uplatněn nárok na vynález výrobního postupu farmaceutického výrobku i na vynález tohoto farmaceutického výrobku jako takového, ale který byl udělen jen na výrobní postup, nemůže být v důsledku pravidel stanovených v článcích 27 a 70 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví považován od okamžiku, kdy tato dohoda vstoupila v platnost, za patent, který chrání i vynález tohoto farmaceutického výrobku.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. dubna 1989. # Ahmed Saeed Flugreisen a Silver Line Reisebüro GmbH proti Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs e.V. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Hospodářská soutěž. # Věc 66/86.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 11. října 1977. # Peter Cremer proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hessisches Finanzgericht - Německo. # Věc 125-76.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 26. května 2016.#Valsts ieņēmumu dienests v. SIA "Latvijas propāna gāze".#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Augstākā tiesa.#Řízení o předběžné otázce – Společný celní sazebník – Sazební zařazení – Kombinovaná nomenklatura – Číslo 2711 – Ropné plyny a ostatní plynné uhlovodíky – Látka, která dává podstatný rys – Zkapalněný ropný plyn.#Věc C-286/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      26. května 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Společný celní sazebník — Sazební zařazení — Kombinovaná nomenklatura — Číslo 2711 — Ropné plyny a ostatní plynné uhlovodíky — Látka, která dává podstatný rys — Zkapalněný ropný plyn“
      Ve věci C‑286/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (správní senát Nejvyššího soudu, Lotyšsko) ze dne 5. června 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 12. června 2015, v řízení

         Valsts ieņēmumu dienests

      proti

         SIA „Latvijas propāna gāze“

      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení C. Toader, předsedkyně senátu, A. Rosas (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za lotyšskou vládu I. Kalniņšem a A. Bogdanovou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi A. Caeirosem a I. Rubene, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu kombinované nomenklatury (dále jen „KN“), která je uvedena v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku (Úř. věst. 1987, L 256, s. 1), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1031/2008 ze dne 19. září 2008 (Úř. věst. 2008, L 291, s. 1) a nařízení Komise (ES) č. 948/2009 ze dne 30. září 2009 (Úř. věst. 2009, L 287, s. 1), obzvláště čísla 2711 této přílohy, jakož i výkladu nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. 1993, L 253, s. 1).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Valsts Ieņēmumu dienests (lotyšská daňová správa, Lotyšsko) a SIA „Latvijas propāna gāze“ ve věci dlužné částky cla z důvodu dovozu zkapalněného ropného plynu (LPG) z Ruska do Lotyšska.

         Unijní právo

               3

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že na skutkový stav v původním řízení se použijí verze KN z roku 2008 a 2009 vycházející z nařízení č. 1031/2008 a č. 948/2009. Ustanovení KN použitelná na věc v původním řízení jsou nicméně totožná v obou verzích.

               4

               První část KN „Úvodní ustanovení“ obsahuje hlavu I věnovanou „Všeobecným pravidlům“, jejíž oddíl A, nadepsaný „Všeobecná pravidla pro výklad kombinované nomenklatury“, stanoví:
               „Zařazení zboží do [KN] se řídí těmito zásadami.

                        1.

                        Názvy tříd, kapitol a podkapitol jsou pouze orientační; pro právní účely jsou pro zařazení směrodatná znění čísel a příslušných poznámek ke třídám nebo kapitolám a následující ustanovení, pokud znění těchto čísel nebo poznámek nestanoví jinak.

                        2.

                        [...]

                                 b)

                                 Každé uvedení materiálu nebo látky v některém z čísel se vztahuje také na tento materiál nebo látku ve směsi nebo v kombinaci s jinými materiály nebo látkami. Každé uvedení zboží z určitého materiálu nebo látky se vztahuje na zboží sestávající zcela nebo částečně z tohoto materiálu nebo látky. Zařazení zboží sestávajícího z více než jednoho materiálu nebo látky se provádí podle zásad uvedených v pravidle 3.

                        3.

                        Zboží, které lze podle pravidla 2 b) nebo z jiných důvodů zařadit prima facie do dvou nebo více čísel, se zařazuje takto:
                        [...]

                                 b)

                                 směsi, zboží složené z různých materiálů nebo zhotovené z různých komponentů a zboží v soupravách (sadách) v balení pro drobný prodej, které nelze zařadit podle pravidla 3 a), se zařadí podle materiálu nebo komponentu, který jim dává podstatné rysy, je-li možno takový materiál nebo komponent určit;

                                 c)

                                 zboží, které nelze zařadit podle pravidel 3 a) ani 3 b), se zařadí do posledního z čísel, která podle pořadí přicházejí stejnou měrou v úvahu.

                  [...]

                        6.

                        Z právního hlediska jsou pro zařazení zboží do položek a podpoložek určitého čísla směrodatná znění těchto položek a podpoložek a příslušných poznámek k položkám a podpoložkám, a přiměřeně i výše uvedená pravidla, přičemž se rozumí, že srovnávány mohou být pouze položky a podpoložky stejné úrovně. Není-li stanoveno jinak, uplatňují se pro účely tohoto pravidla rovněž příslušné poznámky ke třídě a kapitole.“

               5

               Druhá část KN věnovaná „Celnímu sazebníku“, obsahuje třídu V nazvanou „Nerostné produkty“, v které je obsažena zejména kapitola 27 KN nazvaná „Nerostná paliva, minerální oleje a produkty jejich destilace; živičné látky; minerální vosky.“

               6

               Číslo 2711 KN této kapitoly zní a je strukturováno následovně:

                  2711

                  Ropné plyny a jiné plynné uhlovodíky

                  – zkapalněné:

                  [...]

                  [...]

                  2711 12

                  ‐ ‐ propan:

                  [...]

                  [...]

                  – – – ostatní:

                  [...]

                  [...]

                  – – – – pro jiné účely:

                  2711 12 97

                  – – – – – ostatní

                  2711 13

                  – – butany:

                  [...]

                  [...]

                  – – – pro jiné účely:

                  [...]

                  [...]

                  2711 13 97

                  ‐ ‐ ‐ ‐ ostatní

                  [...]

                  [...]

                  2711 19 00

                  – – ostatní

               7

               Článek 62 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. 1992, L 302, s. 1), stanoví:
               „K celnímu prohlášení musí být připojeny všechny doklady, jejichž předložení je nezbytné pro použití předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním prohlášení.“

               8

               Článek 218 odst. 1 nařízení č. 2454/93 zní:
               „K celnímu prohlášení s návrhem na propuštění zboží do volného oběhu se přikládají
               [...]

                        d)

                        všechny ostatní doklady nezbytné podle předpisů upravujících propuštění zboží, na které se vztahuje celní prohlášení, do volného oběhu.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že Latvijas propāna gāze zařadila LPG, který dovezla z Ruska do Lotyšska v období od 20. března 2009 do 15. ledna 2010, do podpoložky sazebníku 2711 19 00 a z toho důvodu na něj uplatnila celní sazbu dovozního cla ve výši 0 % z celní hodnoty zboží. Daňová správa však na základě přezkumu informací obsažených v dokladech předložených touto společností dospěla k závěru, že převládající látkou v LPG je propan a butan, přičemž převažuje propan, a zařadila uvedený LPG do sazební podpoložky 2711 12 97.

               10

               Jak uvádí předkládající soud, LPG dotčený ve věci v původním řízení obsahuje methan, ethan, ethylen, propan, propylen, butan a butylen. Osvědčení o jakosti tohoto LPG (dále jen „osvědčení o jakosti“) předložené výrobcem AAS „GAZPROM“ se sídlem v Orenburgu (Rusko) neuvádí samostatně procentní podíl jednotlivých látek v objemové hustotě, nýbrž uvádí pouze součet methanu, ethanu a ethylenu (0,32 % z objemové hustoty uvedeného LPG), součet propanu a propylenu (58,32 %), a součet butanu a butylenu (nanejvýš 39,99 %).

               11

               Předkládající soud uvádí, že v rámci sporu v původním řízení vydala technická universita v Rize (Lotyšsko) stanovisko, z něhož vyplývá, že na základě osvědčení o jakosti nelze prokázat, která z látek, jež jsou součástí LPG dotčeného ve věci v původním řízení, dává sama o sobě zmíněnému plynu jeho podstatný rys coby zdroj energie, a sice výhřevnost a přetlak. Podle tohoto stanoviska propan a propylen dodávají LPG přetlak, ale jeho výhřevnost určují společně všechny složky LPG.

               12

               Daňová správa rozhodla, že LPG dotčený v původním řízení lze zařadit podle pravidla 2 b), pravidla 3 b), jakož i pravidla 6 všeobecných pravidel pro výklad KN podle látky, která mu dává podstatný rys.

               13

               Daňová správa měla za to, že za okolností projednávané věci je látkou, která dává podstatný rys výrobku, taková látka, jejíž procentní podíl je nejvyšší v objemu výrobku. Poté, co s ohledem na osvědčení o jakosti uvedla, že LPG dotčený ve věci v původním řízení odpovídá zkapalněnému plynu typu CΠБT (SPBT) a že podle ruské vnitrostátní normy ΓOCT 20448-90 (GOST 20448-90) může být kvalifikován jako zkapalněný plyn typu CΠБT (SPBT), jehož hlavními složkami jsou propan a butan, dospěla daňová správa k závěru, že tyto dvě látky dávají tomuto LPG jeho podstatný rys.

               14

               Proti rozhodnutí daňové správy podala Latvijas propāna gāze žalobu k Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud, Lotyšsko).

               15

               V rozsudku ze dne 10. dubna 2014 Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud) odkázal nejprve na judikaturu Soudního dvora, podle které je nezbytné pro účely sazebního zařazení výrobku stanovit, která z látek, z nichž výrobek sestává, mu dává jeho podstatný rys, což lze provést tak, že se ověří, zda by si výrobek bez jedné nebo druhé ze svých částí uchoval, či neuchoval své charakteristické vlastnosti. Faktor, který určuje podstatný rys, může vycházet podle druhu zboží například z povahy základní látky nebo složek, ze kterých sestává, jejich objemu, množství, váhy nebo hodnoty, nebo může vycházet z významu základní látky pro užití tohoto zboží (rozsudek ze dne 18. června 2009, Kloosterboer Services, C‑173/08, EU:C:2009:382, body 31 a 32).

               16

               Poté, co uplatnil tyto úvahy ve sporu v původním řízení, Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud) uvedl, že daňová správa neprokázala, jaký byl podstatný rys LPG dotčeného ve věci v původním řízení, ani že propan nebo butan musí být považovány za látky dávající LPG podstatný rys. V tomto ohledu poté, co zdůraznil, že procentní podíl propanu nebo butanu tvořící součást LPG nebyl samostatně uveden v osvědčení o jakosti, tento soud odkázal na stanovisko technické univerzity v Rize, podle kterého nebylo možné prokázat, která z látek, jež jsou součástí uvedeného LPG, může sama o sobě dát zmíněnému plynu jeho podstatný rys. Konečně zmíněný soud při zkoumání osvědčení o jakosti předložené Latvijas propāna gāze týkající se LPG, jež obdržel při jiné příležitosti v Litvě, poukázal na to, že podíl propylenu ve složení LPG mohl být v některých případech vyšší než podíl propanu.

               17

               Jak uvádí předkládající soud, ke kterému podala daňová správa kasační stížnost, z okolností sporu v původním řízení vyplývá, že i za předpokladu, že propan je v objemové hustotě LPG dotčeného ve věci v původním řízení převažující látkou, výhřevnost a přetlak uvedenému LPG dodávají společně různé látky, jež jsou jeho součástí. Předkládající soud zpochybňuje opodstatněnost argumentů lotyšské daňové správy, podle kterých látka, jejíž podíl převažuje v procentním podílu, dává LPG podstatný rys, a dodává, že v případě zamítnutí těchto argumentů, by LPG, v jejichž složení převažuje propan nebo butan, měly být vždy zařazeny do sazební podpoložky 2711 19 00, na kterou se vztahuje sazba dovozního cla ve výši 0 % z celní hodnoty.

               18

               Kromě toho podle předkládajícího soudu z čl. 218 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2454/93 vyplývá, že osoba, která chce dovážet LPG a zařadit jej pod sazební číslo, kterému odpovídá příznivá sazba, musí při dovozu předložit dotčeným celním orgánům důkazy, které umožní rozptýlit jakékoliv pochybnosti o opodstatněnosti takového zařazení. V projednávaném případě tento soud zdůrazňuje, že je důležité určit, zda toto ustanovení zahrnuje povinnost takového dovozce LPG, jako je dovozce v původním řízení, přesně uvést procentní podíl převažující látky ve složení tohoto LPG.

               19

               Předkládající soud konečně konstatuje, že již není možné odebrat vzorky LPG dotčeného ve věci v původním řízení, aby byla v celní laboratoři lotyšské daňové správy provedena analýza tohoto LPG, která by určila jeho složení. Pro účely správného stanovení toho, která sazební položka má být použita, je proto třeba vzít v úvahu skutkové okolnosti, které již byly zjištěny ve věci v původním řízení.

               20

               S ohledem na výše uvedené se Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (správní senát Nejvyššího soudu, Lotyšsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí se pravidlo 2 b) a pravidlo 3 b) všeobecných pravidel pro výklad KN vykládat v tom smyslu, že stanoví, že pokud je podstatný rys výrobku (LPG) dán společným působením všech složek plynné směsi a žádnou z těchto složek nelze jednotlivě označit za látku, která tomuto plynu dává podstatný rys, je třeba předpokládat, že látkou, která dává výrobku podstatný rys ve smyslu všeobecného pravidla 3 b), je látka, jejíž procentní podíl je ve směsi nejvyšší?

                        2)

                        Vyplývá z čl. 218 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2454/93 povinnost deklaranta zboží (LPG) přesně uvést procentní podíl látek, které ve směsi převažují?

                        3)

                        Pokud deklarant zboží přesně neuvedl procentní podíl látek, které ve směsi převažují, musí se plyn, který je složen z 0,32 % z methanu, ethanu a ethylenu, z 58,32 % z propanu a propylenu a nejvýše z 39,99 % z butanu a butylenu zařadit do kódu 2711 19 00 kombinované nomenklatury Evropské unie, který uplatnil deklarant zboží v projednávané věci, nebo do kódu 2711 12 97, který uplatnila Valsts ieņēmumu dienests (lotyšská daňová správa)?

         K předběžným otázkám

               21

               Je třeba nejprve odpovědět na první otázku, posléze na třetí otázku a konečně na druhou otázku.

         K první otázce týkající se určení látky, která dává výrobku podstatný rys

               22

               První otázkou se předkládající soudu dotazuje, zda se musí pravidlo 2 b) a pravidlo 3 b) všeobecných pravidel pro výklad KN vykládat v tom smyslu, že je třeba předpokládat, že složkou, která dává výrobku podstatný rys ve smyslu uvedeného pravidla 3 b), je ta, jejíž procentní podíl je nejvyšší v objemové hustotě uvedeného LPG, pokud je podstatný rys LPG dán společným působením všech jeho složek a žádnou z těchto složek nelze jednotlivě označit za látku, která tomuto plynu dává podstatný rys.

               23

               Je třeba připomenout, že podle pravidla 3 b) všeobecných pravidel pro výklad KN „směsi zboží složené z různých materiálů nebo z různých složek [...] se zařadí podle materiálu nebo složky, které jim dávají podstatný rys, lze-li takový materiál nebo složku určit“.

               24

               V projednávané věci předkládající soud uvádí, že LPG dotčený ve věci v původním řízení obsahuje methan, etan, ethylen, propan, propylen, butan a butylen. Podle stanoviska technické univerzity v Rize, na které odkazuje předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, není možné prokázat, která z látek dává sama o sobě tomuto výrobku jeho podstatný rys, tedy výhřevnost nebo přetlak. Ze stanoviska naopak vyplývá, že výhřevnost uvedeného výrobku určují společně všechny složky plynné směsi, a nikoliv samostatně jedna z nich.

               25

               Je-li možné vzít vědecké stanovisko vzato v úvahu, přičemž je na předkládajícím soudu, aby toto posoudil, měl by z něj být vyvozen závěr, že není možné v souladu s pravidlem 3 b) všeobecných pravidel pro výklad KN určit, která látka přítomná v LPG je látkou dávající směsi její fyzikálně-chemické vlastnosti, konkrétně výhřevnost.

               26

               Z předkládacího rozhodnutí v každém případě vyplývá, že není možné určit přesné množství každé složky dotčeného LPG, jelikož v osvědčení o jakosti zboží je procentní podíl plynů přítomných v LPG uveden pro skupiny plynů, přičemž první skupina je složena z methanu, etanu a ethylenu, druhá z propanu a propylenu a třetí z butanu a butylenu.

               27

               Nadto s ohledem na důkazy, které o pořízení LPG jiného původu popsal předkládající soud, se jeví, že ve skupině složené z propanu nebo propylenu může být množství propylenu vyšší než množství propanu. Proto v případě, kdy je nejdůležitější skupinou plynů skupina složená z propanu a propylenu, nelze předpokládat, že propan je třeba považovat za převládající prvek směsi.

               28

               Konečně všeobecná pravidla pro výklad KN obsahují pravidlo 3 c), které se použije v případě, že pravidlo 3 a) ani pravidlo 3 b) uvedených pravidel neumožňují zařadit dotčené zboží, a stanoví, že zboží se zařadí do posledního z čísel, která podle pořadí přicházejí stejnou měrou v úvahu.

               29

               Z toho vyplývá, že není nezbytné použít domněnku k určení látky, která dává směsi její podstatný rys.

               30

               Na základě výše uvedeného je třeba odpovědět na první otázku tak, že pravidlo 2 b) a pravidlo 3 b) všeobecných pravidel pro výklad KN musí být vykládáno v tom smyslu, že pokud podstatný rys takové plynné směsi, jako je LPG dotčený ve věci v původním řízení, je této směsi dán všemi jejími složkami, takže nelze určit látku, která směsi dává podstatný rys, a v žádném případě není možné určit přesné množství každé složky předmětného LPG, neuplatní se domněnka, podle níž látkou, která dává výrobku podstatný rys ve smyslu pravidla 3 b) těchto všeobecných pravidel, je ta, jejíž procentní podíl je ve směsi nejvyšší.

         Ke třetí otázce týkající se zařazení směsi LPG

               31

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda v případě, že deklarant přesně neuvedl procentní podíl látek, ze kterých se převážně skládá takový LPG, jako je LPG dotčený ve věci v původním řízení, který obsahuje 0,32 % methanu, ethanu a ethylenu, 58,32 % propanu a propylenu, a nejvýše 39,99 % butanu a butylenu, musí být KN vykládána v tom smyslu, že LPG lze zařadit do podpoložky 2711 19 00 jako „Ropné plyny a jiné plynné uhlovodíky, zkapalněné, ostatní“, nebo do podpoložky 2711 12 97 jako „Ropné plyny a jiné plynné uhlovodíky, zkapalněné, propan, ostatní, pro jiné účely: ostatní“.

               32

               Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že v zájmu zajištění právní jistoty a usnadnění kontrol je nutné hledat rozhodující kritérium pro sazební zařazení zboží obecně v jeho objektivních charakteristikách a vlastnostech, jak jsou definovány ve znění čísla KN a poznámkách k jejich třídám nebo kapitolám (rozsudky ze dne 1. července 1982, Wünsche, 145/81, EU:C:1982:254, bod 12; ze dne 20. listopadu 1997, Wiener SI, C338/95, EU:C:1997:552, bod 10; ze dne 15. září 2005, Intermodal Transports, C495/03, EU:C:2005:552, bod 47; ze dne 20. listopadu 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, C375/07, EU:C:2008:645, bod 43, a ze dne 10. prosince 2015, TSI, C183/15, EU:C:2015:808, bod 24).

               33

               Tyto objektivní charakteristiky a vlastnosti výrobků musí být možné ověřit v okamžiku proclení (rozsudky ze dne 12. prosince 1996, Foods Import, C‑38/95, EU:C:1996:488, bod 17; ze dne 27. září 2007, Medion et Canon Deutschland, C‑208/06 a C‑209/06, EU:C:2007:553, bod 36, a ze dne 23. dubna 2015, ALKA, C‑635/13, EU:C:2015:268, bod 37).

               34

               V projednávaném případě se položka 2711 12 KN týká propanu. Jak ovšem vyplývá z odpovědi na první otázku, i kdyby propan byl plynem, jehož procentní podíl je v LPG nejvyšší, jak popisuje předkládající soud, nebyla by možná domněnka, že tento plyn dává LPG jeho podstatný rys.

               35

               Totéž platí i pro ostatní plyny, které jsou součástí LPG, takže tento nemůže být zařazen ani do položky 2711 13 („Butany“) nebo podpoložky 2711 14 00 („Ethylen, propylen, butylen a butadien“).

               36

               Směs plynu, jako je LPG, která je popsána vnitrostátním soudem a nelze ji zařadit podle pravidla 3 b) všeobecných pravidel pro výklad KN, se zařadí podle pravidla 3 c) těchto pravidel, připomenutého v bodě 28 tohoto rozsudku, podle kterého se zboží zařadí do posledního z čísel, která podle pořadí přicházejí stejnou měrou v úvahu, tedy v projednávaném případě, jak navrhuje Komise, do podpoložky 2711 19 00 KN jako „ostatní zkapalněný ropný plyn“.

               37

               Na třetí otázku je tedy nutno odpovědět tak, že KN musí být vykládána v tom smyslu, že takový LPG, jako je LPG dotčený ve věci v původním řízení, který obsahuje 0,32 % methanu, ethanu a ethylenu, 58,32 % propanu a propylenu, a nejvýše 39,99 % butanu a butylenu a u kterého není možné určit látky, které mu dávají podstatný rys, se zařazuje do podpoložky 2711 19 00 jako „Ropné plyny a jiné plynné uhlovodíky, zkapalněné, ostatní“.

         Ke druhé otázce

               38

               Druhou otázkou se předkládající soud táže, zda čl. 218 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2454/93 musí být vykládán v tom smyslu, že ukládá povinnost deklaranta takového LPG, jako je LPG dotčený ve věci v původním řízení, přesně uvést procentní podíl látky, která v tomto LPG převažuje.

               39

               Jak vyplývá z odpovědi na první otázku, v případě, kdy je takový LPG, jako je LPG dotčený ve věci v původním řízení, složený z několika látek, nelze vycházet z domněnky, že látka, jejíž procentní podíl je nejvyšší, dává tomuto LPG jeho podstatný rys.

               40

               Kromě toho, jak také vyplývá z odpovědi na třetí otázku a jak navrhuje Komise, chybějící přesné uvedení procentního podílu látek, ze kterých je složen takový LPG, jako je LPG dotčený ve věci v původním řízení, nevylučuje použití pravidel sazebního zařazení.

               41

               Na druhou otázkou je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 218 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2454/93 musí být vykládán v tom smyslu, že neukládá povinnost deklaranta takového LPG, jako je LPG dotčený ve věci v původním řízení, přesně uvést procentní podíl látky, která v tomto LPG převažuje.

         K nákladům řízení

               42

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Pravidlo 2 b) a pravidlo 3 b) všeobecných pravidel pro výklad kombinované nomenklatury, která je uvedena v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení Komise (ES) č. 1031/2008 ze dne 19. září 2008 a nařízení Komise (ES) č. 948/2009 ze dne 30. září 2009 musí být vykládána v tom smyslu, že pokud podstatný rys takové plynné směsi, jako je zkapalněný ropný plyn dotčený ve věci v původním řízení, je této směsi dán všemi jejími složkami, takže nelze určit látku, která směsi dává podstatný rys, a v žádném případě není možné určit přesné množství každé složky předmětného zkapalněného ropného plynu, neuplatní se domněnka, podle níž látkou, která dává výrobku podstatný rys ve smyslu pravidla 3 b) těchto všeobecných pravidel, je ta, jejíž procentní podíl je ve směsi nejvyšší.

                           2)

                           Uvedená kombinovaná nomenklatura musí být vykládána v tom smyslu, že zkapalněný ropný plyn, jako je plyn dotčený ve věci v původním řízení, který obsahuje 0,32 % methanu, ethanu a ethylenu, 58,32 % propanu a propylenu, a nejvýše 39,99 % butanu a butylenu a není u něj možné určit látky, které mu dávají podstatný rys, se zařazuje do podpoložky 2711 19 00 jako „Ropné plyny a jiné plynné uhlovodíky, zkapalněné, ostatní“.

                           3)

                           Článek 218 odst. 1 písm. d) nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že neukládá povinnost deklaranta takového zkapalněného ropného plynu, jako je plyn dotčený ve věci v původním řízení, přesně uvést procentní podíl látky, která v tomto zkapalněném ropném plynu převažuje.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: lotyština.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (první senát) 29. června 2010.#Anne Esneau-Kappé v. Evropský policejní úřad (Europol).#Veřejná služba – Zaměstnanci Europolu – Neprodloužení smlouvy – Smlouva na dobu neurčitou – Článek 6 služebního řádu zaměstnanců Europolu – Zásada dodržení práva na obhajobu.#Věc F‑42/09.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. února 2014.#Mediaset SpA v. Ministero dello Sviluppo economico.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale civile di Roma.#Řízení o předběžné otázce – Státní podpory – Příspěvek na nákup nebo pronájem digitálních dekodérů – Rozhodnutí Komise, kterým byl režim podpor prohlášen za protiprávní a neslučitelný s vnitřním trhem – Navrácení – Vyčíslení částky, která má být navrácena – Úloha vnitrostátního soudu – Zohlednění názorů Komise vnitrostátním soudem v rámci výkonu jejího rozhodnutí – Zásada loajální spolupráce.#Věc C‑69/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      13. února 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Státní podpory — Příspěvek na nákup nebo pronájem digitálních dekodérů — Rozhodnutí Komise, kterým byl režim podpor prohlášen za protiprávní a neslučitelný s vnitřním trhem — Navrácení — Vyčíslení částky, která má být navrácena — Úloha vnitrostátního soudu — Zohlednění názorů Komise vnitrostátním soudem v rámci výkonu jejího rozhodnutí — Zásada loajální spolupráce“
      Ve věci C‑69/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunale civile di Roma (Itálie) ze dne 19. listopadu 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 11. února 2013, v řízení

         Mediaset SpA

      proti

         Ministero dello Sviluppo economico,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předseda senátu, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot, a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. listopadu 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Mediaset SpA L. Medugnem, A. Lauterim, G. Rossim, G. M. Robertim, M. Serponem a I. Peregem, avvocati,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. De Stefanem, avvocato dello Stato,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi D. Grespanem, B. Stromskym a G. Contem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení unijního práva o státních podporách.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Mediaset SpA (dále jen „Mediaset“) a Ministero dello Sviluppo economico (ministerstvem pro hospodářský rozvoj) ve věci navrácení státní podpory, kterou Italská republika poskytla společnosti Mediaset v rámci režimu podpor ve prospěch poskytovatelů pozemního digitálního vysílání, kteří nabízejí placené televizní programy, a kabelových operátorů, kteří nabízejí placené televizní programy, jenž byl prohlášen za neslučitelný s vnitřním trhem rozhodnutím Komise 2007/374/ES ze dne 24. ledna 2007 ve věci státní podpory C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004), kterou Italská republika poskytla formou příspěvku na nákup digitálních dekodérů (Úř. věst. L 147, s. 1) (dále jen „rozhodnutí 2007/374“).

         Právní rámec

      Nařízení (ES) č. 659/1999

               3

               Článek 14 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), nadepsaný „Navrácení podpory“, zní následovně:
               „1.   Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil (dále jen ‚rozhodnutí o navrácení‘). Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
               2.   Podpora, která má být navrácena podle rozhodnutí o navrácení, zahrnuje úroky v přiměřené výši stanovené Komisí. Úroky jsou splatné od data, kdy byla protiprávní podpora k dispozici příjemci, do data jejího navrácení.
               3.   Aniž je dotčen příkaz Soudního dvora [Evropské unie] podle článku [278 SFEU], navrácení se provede bezodkladně a v souladu s postupy vnitrostátního práva dotyčného členského státu za předpokladu, že umožňují okamžitý a účinný výkon rozhodnutí Komise. Aniž je dotčeno [unijní právo], učiní za tímto účelem a v případě řízení před vnitrostátními soudy dotyčné členské státy všechny nezbytné kroky v rámci jejich právních řádů, včetně dočasných opatření.“

         Rozhodnutí 2007/374

               4

               Článek 1 rozhodnutí 2007/374 zní:
               „Režim podpory, který Italská republika protiprávně zavedla ve prospěch provozovatelů [pozemního] digitálního vysílání, kteří poskytují služby placené televize, a provozovatelů placené kabelové televize, představuje státní podporu neslučitelnou se společným trhem.“

               5

               Článek 2 uvedeného rozhodnutí zní:
               „1.   Italská republika přijme všechna nezbytná opatření, aby od příjemců uvedených v bodě 1 získala podporu nazpět.
               2.   Navrácení se provede bezodkladně postupem daným vnitrostátními procesními předpisy za předpokladu, že tento postup umožňuje okamžitý a účinný výkon tohoto rozhodnutí. Částky, které mají být vráceny, zahrnují úroky ode dne, kdy byly dány k dispozici jednotlivým příjemcům, až do dne jejich navrácení.
               3.   Úroky, které je třeba žádat podle odstavce 2, se vypočítají podle článku 9 a článku 11 nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004 o provádění nařízení Rady (ES) č. 659/1999 [Úř. věst. L 140, s. 1].“

               6

               Článek 3 téhož rozhodnutí zní:
               „Italská republika sdělí Komisi ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí, jaká opatření přijala k jeho splnění. Tyto informace poskytne v dotazníku, který je přiložen k tomuto rozhodnutí.
               Italská republika ve lhůtě dvou měsíců předloží doklady potvrzující, že vůči příjemcům protiprávních a neslučitelných podpor bylo zahájeno řízení o navrácení podpory.“

               7

               Co se týče částek podpory, které mají být navráceny, upřesnila Komise v bodech 191 až 193 odůvodnění rozhodnutí 2007/374 následující:

                        „(191)

                        Komise uznává, že stanovit přesnou částku, která byla převedena ze státních zdrojů ve prospěch příjemce, je složité, má-li se určit, co přesně má být stanicemi navráceno. Podpora totiž byla udělena nepřímo prostřednictvím spotřebitelů a týká se zařízení, které slouží k příjmu služeb, spíše než služeb samotných.

                        (192)

                        Nicméně podle judikatury Soudního dvora žádné ustanovení právních předpisů Společenství nenařizuje Komisi, aby v případě, kdy shledá podporu neslučitelnou se společným trhem, stanovila přesnou částku, která má být navrácena. Stačí, když rozhodnutí Komise obsahuje takové údaje, aby příjemce mohl bez větších problémů částku sám stanovit [...].

                        (193)

                        Komise považuje za vhodné poskytnout orientační návod ke zhodnocení poskytnutých výhod. Komise soudí, že vzhledem k neobvyklé povaze tohoto případu je nejlepší vyčíslit dodatečné zisky, které díky dotčenému opatření plynuly navíc z nových digitálních služeb a z nabídky placené televize nebo pay per view.“

               8

               V bodech 196 až 205 uvedeného rozhodnutí poskytla Komise indikátory k metodě zmíněné v jeho bodě 193, jejímž účelem je umožnit Italské republice určit přesné částky, které mají být navráceny.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Po přijetí rozhodnutí 2007/374 vedly Komise a Italská republika jednání o určení jednotlivých příjemců režimu podpory, který byl prohlášen za protiprávní, a o určení přesných částek, které mají být navráceny.

               10

               Dopisem ze dne 1. dubna 2008 Komise především schválila metodologii použitou Italskou republikou k určení počtu dodatečných spotřebitelů plynoucího z dotčené podpory, a sice průzkum veřejného mínění provedený společností Ipsos, průměrný výnos na jednoho uživatele, jakož i hodnoty dodatečných zisků. Komise rovněž vyjádřila svůj souhlas se závěry Italské republiky, podle kterých TIMedia a Fastweb, příjemci dotčené podpory, nemusí podléhat povinnosti navrácení, jelikož provedené analýzy prokázaly, že uvedené podniky nedosáhly dodatečného zisku v průběhu období poskytování dotčené podpory. V tomtéž dopise oproti tomu Komise vyjádřila výhrady k odvratitelným nákladům neseným společností Mediaset, a tudíž uvedla, že částka podpory, kterou má tato společnost navrátit, dosahuje 6844361 eur.

               11

               Komise poté, co jí Italská republika předložila nové důkazy, schválila dopisem ze dne 11. června 2008 nový výpočet odvratitelných nákladů provedený tímto členským státem pro Mediaset, a výše podpory, kterou měla tato společnosti navrátit, tak dosáhla 4926543,22 eur.

               12

               Dopisem ze dne 23. října 2009, který následoval po novém předložení dodatečných důkazů Italskou republikou, Komise neschválila nový ekonometrický model použitý tímto členským státem z důvodu, že odkazuje na odlišná období pro rozdělení nákladů a příjmů a že podobná metodologie byla již samotným uvedeným členských státem odmítnuta. Komise rovněž v tomto dopise uvedla, že za předpokladu, že by Italská republika neuložila společnosti Mediaset okamžité navrácení dotčené podpory, může použít postup stanovený v čl. 88 odst. 2 ES.

               13

               Usnesením ze dne 12. listopadu 2009 uložily italské orgány společnosti Mediaset, aby zaplatila částku v celkové výši 5969442,12 eur, která zahrnovala úroky vypočtené podle postupu stanoveného v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 659/1999.

               14

               Poté, co zaplatila částku požadovanou italskými orgány, podala Mediaset dne 11. prosince 2009 žalobu před Tribunale civile di Roma, kterou se domáhala zrušení uvedeného usnesení a snížení částky, kterou má navrátit, přičemž uplatňovala zejména nesprávné použití kritérií pro vyčíslení stanovených v rozhodnutí 2007/374 a nesprávnou povahu výpočtů provedených s cílem určit dodatečné zisky způsobené dotčenou podporou. Mediaset dále požádala, aby bylo nařízeno provedení posudku soudního znalce.

               15

               Mediaset mezitím podala žalobu na neplatnost proti rozhodnutí 2007/374 u Tribunálu Evropské unie. Tuto žalobu Tribunál zamítl rozsudkem ze dne 15. června 2010, Mediaset v. Komise (T-177/07, Sb. rozh. s. II-2341). Mediaset podala proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek, který byl zamítnut Soudním dvorem rozsudkem ze dne 28. července 2011, Mediaset v. Komise (C‑403/10 P).

               16

               V rámci původního řízení Tribunale civile di Roma nařídil provedení znaleckého posudku, jehož závěry, vydané dne 6. září 2011 kolegiem znalců, obsahují kritiku průzkumu veřejného mínění užívaného pro výpočet počtu nových diváků, které přitáhla nabídka televize pay per view a nových digitálních kanálů, i ekonometrických modelů navrhovaných a užívaných účastníky původního řízení. Zpráva rovněž dochází k závěru, že není prokázáno, že dotčená podpora skutečně ovlivnila prodeje dekodérů v průběhu zkoumaného období. Ve svém vyjádření ze dne 17. července 2012 Ministero dello Sviluppo economico zpochybnilo závěry znaleckého posudku.

               17

               Za těchto okolností se Tribunale civile di Roma rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je vnitrostátní soud, který má rozhodnout o výši státní podpory, o jejímž navrácení rozhodla [... K]omise, vázán jak z hlediska její ‚existence‘ tak z hlediska její ‚výše‘ rozhodnutím [2007/374], jak bylo doplněno rozhodnutími přijatými [... K]omisí v [dopisech ze dne 11. června 2008 a 23. října 2009] a potvrzeno [výše uvedeným rozsudkem Tribunálu Mediaset v. Komise]?

                  V opačném případě:

                        2)

                        Měl Tribunál při potvrzení pravomoci vnitrostátního soudu rozhodovat o výši státní podpory [ve výše uvedeném rozsudku Tribunálu Mediaset v. Komise] v úmyslu omezit takovou pravomoc na vyčíslení částky, která musí mít vzhledem k tomu, že se vztahuje ke státní podpoře, která byla skutečně poskytnuta nebo přijata, nezbytně kladnou hodnotu, a nemůže se rovnat nule?

                        3)

                        Nebo měl Tribunál při potvrzení pravomoci vnitrostátního soudu rozhodovat o výši státní podpory [ve výše uvedeném rozsudku Tribunálu Mediaset v. Komise] naopak v úmyslu přiznat vnitrostátnímu soudu pravomoc posoudit požadavek navrácení státní podpory, rozšířenou jak na ‚existenci‘, tak na ‚výši‘, a tudíž i pravomoc rozhodnout, že povinnost navrátit podporu neexistuje?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               18

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda pro účely zajištění výkonu rozhodnutí Komise, kterým se režim podpory prohlašuje za protiprávní a neslučitelný s vnitřním trhem, a ukládá se navrácení dotčených podpor, avšak neurčují se jednotliví příjemci těchto podpor ani přesné částky, které musí být navráceny, je vnitrostátní soudce vázán nejen tímto rozhodnutím, ale rovněž názory, vyjádřenými uvedeným orgánem v rámci výkonu uvedeného rozhodnutí, na přesnou výši podpory, která má být navrácena určitým příjemcem.

               19

               K tomuto je třeba připomenout, že provádění systému kontroly státních podpor přísluší Komisi a vnitrostátním soudům, jež plní odlišné úlohy, které se vzájemně doplňují (viz rozsudek ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, bod 27 a citovaná judikatura).

               20

               Podle uvedeného systému tak má Komise k posouzení slučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem výlučnou pravomoc, která podléhá přezkumu unijních soudů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. října 2003, van Calster a další, C-261/01 a C-262/01, Recueil, s. I-12249, bod 75; ze dne 5. října 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich, C-368/04, Sb. rozh. s. I-9957, bod 38, jakož i Deutsche Lufthansa, uvedený výše, bod 28).

               21

               Podle ustálené judikatury není Komise, když nařídí navrácení podpory, jež byla prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem, povinna určit přesnou částku podpory, jež má být navrácena. Postačuje totiž, že rozhodnutí Komise obsahuje údaje, které umožní jeho příjemci, aby tuto částku určil sám bez nadměrných obtíží (viz zejména rozsudky ze dne 12. října 2000, Španělsko v. Komise, C-480/98, Recueil, s. I-8717, bod 25; Mediaset v. Komise, uvedený výše, bod 126, a ze dne 8. prosince 2011, France Télécom v. Komise, C-81/10 P, Sb. rozh. s. I-12899, bod 102).

               22

               Komise totiž při přezkumu režimu podpor obecně nemůže určit přesnou částku podpory obdrženou každým jednotlivým příjemcem a zvláštní okolnosti týkající každého příjemce podpory tak lze posoudit až v okamžiku navrácení podpory (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. března 2002, Itálie v. Komise, C-310/99, Recueil, s. I-2289, body 89 až 91).

               23

               Je třeba dále uvést, že na základě čl. 288 čtvrtého pododstavce SFEU jsou rozhodnutí závazná v celém rozsahu pro ty, jimž jsou určena. Členský stát, jemuž je určeno rozhodnutí, které jej zavazuje k zajištění navrácení podpor, které jsou protiprávní a v rozporu s vnitřním trhem, je proto podle tohoto článku povinen přijmout veškerá opatření k zajištění splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. prosince 2002, Komise v. Německo, C-209/00, Recueil, s. I-11695, bod 31, a ze dne 26. června 2003, Komise v. Španělsko, C-404/00, Recueil, s. I-6695, bod 21). Tato závaznost platí pro všechny orgány členského státu, jemuž je rozhodnutí určeno, včetně soudů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. května 1987, Albako Margarinefabrik, 249/85, Recueil, s. 2345, bod 17).

               24

               Je-li rozhodnutí 2007/374, které se stalo po vydání výše uvedeného rozsudku Soudního dvora Mediaset v. Komise konečným, pro Italskou republiku, jíž je určeno, závazné, a je tedy nutno mít za to, že zavazuje vnitrostátní soud, nemůže tomu tak být stejně u dopisů, které Komise později zaslala Italské republice v rámci jednání vedeného k zajištění okamžitého a účinného výkonu uvedeného rozhodnutí.

               25

               K tomuto je totiž třeba uvést, že tyto dopisy, a zejména ty ze dne 11. června 2008 a 23. října 2009, které označují Mediaset za příjemce dotčeného režimu podpory a uvádějí přesnou částku podpory, která má být touto společností navrácena, nejsou rozhodnutími ve smyslu čl. 288 čtvrtého pododstavce SFEU.

               26

               Je třeba rovněž konstatovat, že takové názory nejsou uvedeny mezi akty, které mohou být přijaty na základě nařízení č. 659/1999.

               27

               Komise ostatně sama ve svém vyjádření uznala, že účelem těchto názorů nebylo doplnit nebo změnit obsah rozhodnutí 2007/374 a že zcela postrádají závaznost.

               28

               Nelze tedy mít za to, že vnitrostátní soud je vázán názory vyjádřenými Komisí v rámci výkonu rozhodnutí 2007/374.

               29

               Je však třeba připomenout, že použití unijních pravidel v oblasti státních podpor je založeno na povinnosti loajální spolupráce mezi vnitrostátními soudy na jedné straně a Komisí a unijními soudy na straně druhé, v jejímž rámci jedná každý v závislosti na úloze, jež je mu svěřena Smlouvou o FEU. V rámci této spolupráce musí vnitrostátní soudy přijímat veškerá obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z unijního práva, a zdržet se všech opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy, jak vyplývá z čl. 4 odst. 3 SEU (viz výše uvedený rozsudek Deutsche Lufthansa, bod 41).

               30

               Pokud tedy má vnitrostátní soud pochybnosti nebo těžkosti při vyčíslení částky podpory, která musí být navrácena, má vždy možnost obrátit se na Komisi, aby mu poskytla pomoc na základě zásady loajální spolupráce, jak vyplývá zejména z bodů 89 až 96 oznámení Komise o prosazování právní úpravy státní podpory vnitrostátními soudy (Úř. věst. 2009, C 85, s. 1).

               31

               I když tedy názory Komise nemohou zavazovat vnitrostátní soud, je třeba uvést, že jelikož je cílem informací obsažených v těchto názorech, jakož i ve stanoviscích Komise případně vyžádaných vnitrostátním soudem za podmínek, které jsou uvedeny v předcházejícím bodě, usnadnit splnění úkolu vnitrostátních orgánů v rámci okamžitého a účinného výkonu rozhodnutí o navrácení, musí je vnitrostátní soud s ohledem na zásadu loajální spolupráce zohlednit coby prvek posouzení v rámci sporu, kterým se zabývá, a odůvodnit své rozhodnutí na základě veškerých písemností ve spise, který mu byl předložen.

               32

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět, že i když je pro účely zajištění výkonu rozhodnutí Komise, kterým se režim podpor prohlašuje za protiprávní a neslučitelný s vnitřním trhem a ukládá se navrácení dotčených podpor, avšak neurčují se jednotliví příjemci těchto podpor ani přesné částky, které musí být navráceny, vnitrostátní soudce tímto rozhodnutím vázán, není vázán názory vyjádřenými uvedeným orgánem v rámci výkonu uvedeného rozhodnutí. Vnitrostátní soud však musí s ohledem na zásadu loajální spolupráce uvedenou v čl. 4 odst. 3 SEU zohlednit tyto názory jako prvky posouzení v rámci sporu, kterým se zabývá.

         Ke druhé a třetí otázce

               33

               Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je otázka, zda může v případě, že Komise v rozhodnutí, kterým prohlásila režim podpor za protiprávní a neslučitelný s vnitřním trhem, neoznačila jednotlivé příjemce dotčených podpor ani neurčila přesné částky, které musí být navráceny, vnitrostátní soud při určování přesných částek podpor, které mají být navráceny, dojít k závěru, že se částka podpory, která musí být navrácena, rovná nule, pokud to vyplývá z výpočtů provedených na základě veškerých relevantních důkazů, které mu byly předloženy.

               34

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury, neexistují-li v dané oblasti unijní právní předpisy, je třeba navrácení podpory prohlášené za neslučitelnou s vnitřním trhem provést postupem upraveným vnitrostátními právními předpisy, pokud tento postup nevede k tomu, že by navrácení vyžadované unijním právem bylo prakticky znemožněno, a neporušuje zásadu rovnocennosti ve srovnání s postupy pro rozhodování typově stejných čistě vnitrostátních sporů (viz rozsudek ze dne 13. června 2002 Nizozemsko v. Komise, C-382/99, Recueil, s. I-5163, bod 90). Řízení týkající se provedení tohoto navrácení spadá do výlučné pravomoci vnitrostátního soudu (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 24. července 2003, Sicilcassa a další, C-297/01, Recueil, s. I-7849, body 41 a 42)].

               35

               Jak bylo připomenuto v bodech 22, 23 a 29 tohoto rozsudku, jelikož Komise v rozhodnutí neoznačila jednotlivé příjemce dotčené podpory ani nestanovila přesné částky podpory, které musí být navráceny, je na vnitrostátním soudu, pokud je mu tato věc předložena, aby rozhodl o výši podpory, jejíž navrácení bylo Komisí nařízeno. V případě obtíží, jak bylo uvedeno v bodě 30 tohoto rozsudku, má vnitrostátní soud vždy možnost obrátit se na Komisi, aby mu poskytla pomoc v souladu se zásadou loajální spolupráce uvedenou v čl. 4 odst. 3 SEU.

               36

               Z toho vyplývá, že pro účely vyčíslení výše podpor, které mají být navráceny, musí vnitrostátní soud vzít v úvahu, za takových podmínek, jaké byly uvedeny v bodě 31 tohoto rozsudku, veškeré relevantní poznatky, které mu byly předloženy, včetně jednání, ke kterému došlo mezi Komisí a vnitrostátními orgány na základě uplatnění zásady loajální spolupráce.

               37

               Nelze tedy vyloučit, že s ohledem na veškeré tyto poznatky vyplyne z výpočtů provedených vnitrostátním soudem ohledně vyčíslení částek podpor, které mají být navráceny, částka rovnající se nule.

               38

               Z písemností ve spise předaném vnitrostátním soudem ostatně vyplývá, že Komise s ohledem na TIMedia a Fastweb výslovně připustila, že tyto podniky nemusí nic navrátit.

               39

               Vnitrostátní soud může stanovit výši podpory, která má být navrácena, na nulu, aniž by tím zpochybnil platnost rozhodnutí Komise nebo povinnost navrácení podpor, které byly prohlášeny za protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem, pokud takové stanovení vyplývá přímo z vyčíslení částek, které mají být navráceny.

               40

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět, že v případě, že Komise v rozhodnutí, kterým prohlásila režim podpor za protiprávní a neslučitelný s vnitřním trhem, neoznačila jednotlivé příjemce dotčených podpor ani neurčila přesné částky, které mají být navráceny, může vnitrostátní soud, aniž by zpochybnil platnost rozhodnutí Komise nebo povinnost navrácení dotčených podpor, dojít k závěru, že se částka podpory, která má být navrácena, rovná nule, pokud to vyplývá z výpočtů provedených na základě veškerých relevantních důkazů, které mu byly předloženy.

         K nákladům řízení

               41

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           I když je pro účely zajištění výkonu rozhodnutí Evropské komise, kterým se režim podpor prohlašuje za protiprávní a neslučitelný s vnitřním trhem a ukládá se navrácení dotčených podpor, avšak neurčují se jednotliví příjemci těchto podpor ani přesné částky, které musí být navráceny, vnitrostátní soudce tímto rozhodnutím vázán, není vázán názory vyjádřenými uvedeným orgánem v rámci výkonu uvedeného rozhodnutí. Vnitrostátní soud však musí s ohledem na zásadu loajální spolupráce uvedenou v čl. 4 odst. 3 SEU zohlednit tyto názory jako prvky posouzení v rámci sporu, kterým se zabývá.

                           2)

                           V případě, že Evropská komise v rozhodnutí, kterým prohlásila režim podpor za protiprávní a neslučitelný s vnitřním trhem, neoznačila jednotlivé příjemce dotčených podpor ani neurčila přesné částky, které mají být navráceny, může vnitrostátní soud, aniž by zpochybnil platnost rozhodnutí Evropské komise nebo povinnost navrácení dotčených podpor, dojít k závěru, že se částka podpory, která má být navrácena, rovná nule, pokud to vyplývá z výpočtů provedených na základě veškerých relevantních důkazů, které mu byly předloženy.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.