title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. ledna 2011. # CLECE SA proti María Socorro Martín Valor a Ayuntamiento de Cobisa. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha - Španělsko. # Sociální politika - Směrnice 2001/23/ES - Převod podniků - Zachování práv zaměstnanců - Pojem ,převod‘ - Úklidové činnosti - Činnost zajišťovaná přímo obcí s přijetím nových zaměstnanců. # Věc C-463/09.

text:
      Věc C-463/09
      CLECE SA
      v.
      María Socorro Martín Valor
      a
      Ayuntamiento de Cobisa
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha)
      „Sociální politika – Směrnice 2001/23/ES – Převod podniků – Zachování práv zaměstnanců – Pojem ,převod‘ – Úklidové činnosti – Činnost zajišťovaná přímo obcí s přijetím nových zaměstnanců“
      Shrnutí rozsudku
      Sociální politika – Sbližování právních předpisů – Převody podniků – Zachování práv zaměstnanců – Směrnice 2001/23 – Oblast
            působnosti
      [Směrnice Rady 2001/23, čl. 1 odst. 1 písm. a) a b)]
      Článek 1 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2001/23 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv
         zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů musí být vykládán v tom smyslu, že se tato směrnice
         nevztahuje na případ, kdy se obec, která svěřila úklid svých prostor soukromému podniku, rozhodne ukončit smlouvu s tímto
         podnikem a provádět úklidovou činnost v uvedených prostorách sama, přičemž za tímto účelem přijme nové zaměstnance.

      Úklidovou činnost lze považovat za činnost spočívající především na pracovní síle a kolektiv zaměstnanců, který trvale spojuje
         společná úklidová činnost, tedy může při neexistenci dalších výrobních prostředků odpovídat hospodářské jednotce. Nicméně
         je ještě třeba, aby po provedení dotčené operace zůstala zachována identita této hospodářské jednotky. Pouhá skutečnost, že
         činnost vykonávaná soukromým podnikem a činnost vykonávaná obcí jsou obdobné, nebo dokonce totožné, přitom neumožňuje dospět
         k závěru, že byla zachována identita hospodářské jednotky. Jednotku totiž nelze chápat pouze jako činnost, kterou je pověřena.
         Její identita vyplývá z vícera neoddělitelných prvků, jako jsou její zaměstnanci, její vedoucí pracovníci, její organizace
         práce, její provozní metody a případně prostředky, kterými disponuje. V konkrétním případě platí, že identita hospodářské
         jednotky nemůže být zachována, jestliže podstatná část jejích zaměstnanců není údajným nabyvatelem převzata.

      (viz body 39, 41, 43 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      20. ledna 2011(*)

      „Sociální politika – Směrnice 2001/23/ES – Převod podniků – Zachování práv zaměstnanců – Pojem ,převod‘ – Úklidové činnosti – Činnost zajišťovaná přímo obcí s přijetím nových zaměstnanců“
      Ve věci C‑463/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunal Superior
         de Justicia de Castilla-La Mancha (Španělsko) ze dne 20. října 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 25. listopadu 2009, v řízení

      CLECE SA
      proti
      María Socorro Martín Valor,
      Ayuntamiento de Cobisa,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a J. Malenovský (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za španělskou vládu F. Díez Morenem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi J. Enegrenem a R. Vidal Puigem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. října 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování
         právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků
         nebo závodů (Úř. věst. L 82, s. 16).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností CLECE SA (dále jen „CLECE“) na jedné straně a M. Martín Valor a Ayuntamiento
         de Cobisa (obec Cobisa) na straně druhé ohledně propuštění M. Martín Valor.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Směrnice 2001/23 představuje kodifikaci směrnice Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských
         států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniků, závodů nebo částí závodů (Úř. věst. L 61, s. 26),
         ve znění směrnice Rady 98/50/ES ze dne 29. června 1998 (Úř. věst. L 201, s. 88).

      4        Třetí bod odůvodnění směrnice 2001/23 uvádí, že „[j]e [...] nezbytné stanovit opatření na ochranu zaměstnanců pro případ změny
         zaměstnavatele, zejména zajistit zachování jejich práv“.

      5        Podle čl. 1 odst. 1 této směrnice:

      „a)      Tato směrnice se vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které
         vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení;

      b)      S výhradou písmene a) a následujících ustanovení tohoto článku se převodem podle této směrnice rozumí převod hospodářské jednotky,
         která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost
         jako činnost hlavní nebo doplňkovou;

      c)      Tato směrnice se vztahuje na veřejné a soukromé podniky vykonávající hospodářskou činnost s cílem dosáhnout zisku nebo bez
         tohoto cíle. Správní reorganizace orgánů veřejné správy nebo převod správních funkcí mezi orgány veřejné správy není převodem
         ve smyslu této směrnice.“

      6        Článek 3 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice stanoví:

      „Práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou
         v důsledku převodu převedeny na nabyvatele.“

      7        Článek 4 odst. 1 první pododstavec směrnice 2001/23 zní takto:

      „Převod podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu nepředstavuje sám o sobě pro převodce nebo nabyvatele důvod k propouštění.
         Toto ustanovení však nebrání propouštění z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů, se kterými jsou spojeny změny
         stavu zaměstnanců.“

       Vnitrostátní právo
      8        Směrnice 2001/23 byla provedena do španělského práva článkem 44 královského nařízení s mocí zákona č. 1/1995, kterým se schvaluje
         přepracované znění zákona o statutu zaměstnanců (Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido
         de la Ley del Estatuto de los Trabajadores), ze dne 24. března 1995 (BOE č. 75, ze dne 29. března 1995, s. 9654, dále jen
         „statut zaměstnanců“).

      9        Článek 44 odst. 1 a 2 statutu zaměstnanců stanoví:

      „1.      Převod podniku, závodu nebo samostatné výrobní jednotky podniku nevede automaticky k ukončení pracovních poměrů; na nového
         zaměstnavatele přecházejí práva a povinnosti předchozího zaměstnavatele vyplývající z pracovní smlouvy a sociálního zabezpečení,
         včetně závazků souvisejících s důchodovým pojištěním, za podmínek stanovených zvláštními právními předpisy a obecně veškeré
         závazky v oblasti doplňkového sociálního zabezpečení, které na sebe vzal převodce.

      2.      Pro účely tohoto článku se právním nástupnictvím podniku rozumí převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu,
         považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou.“

      10      Článek 14 kolektivní smlouvy pro úklidové služby v budovách a prostorách provincie Toledo stanoví:

      „Jestliže podnik, v němž byla prováděna úklidová služba pověřeným podnikem, převezme sám tuto službu, není povinen převzít
         zaměstnance, kteří byli pověřeným podnikem zaměstnáni na provádění služby, pokud úklidovou službu nadále provádí prostřednictvím
         vlastních zaměstnanců; naopak je povinen převzít dotčené zaměstnance, pokud by na tuto úklidovou službu musel přijmout nové
         zaměstnance.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      11      CLECE, podnik poskytující úklidové služby, uzavřel dne 27. května 2003 s Ayuntamiento de Cobisa smlouvu, jejímž předmětem
         byl úklid obecních škol a prostor, přičemž nebylo zjištěno, že by poskytování dotčených služeb vyžadovalo použití zvláštních
         pracovních nástrojů.

      12      Na základě této smlouvy M. Martín Valor pracovala od 25. března 2004 pro společnost CLECE jako uklízečka.

      13      Dne 9. listopadu 2007 Ayuntamiento de Cobisa oznámila společnosti CLECE své rozhodnutí smlouvu s touto společností k 31. prosinci
         2007 vypovědět.

      14      Dne 2. ledna 2008 CLECE oznámila M. Martín Valor, že od 1. ledna 2008 náleží k zaměstnancům Ayuntamiento de Cobisa, neboť
         ta nadále zajišťuje úklid dotčených prostor. Podle společnosti CLECE totiž na základě článku 14 kolektivní smlouvy pro úklidové
         služby v budovách a prostorách provincie Toledo převzala Ayuntamiento de Cobisa veškerá práva a povinnosti této společnosti
         týkající se pracovního poměru dotčeného v původním řízení.

      15      Téhož dne se M. Martín Valor dostavila do prostor Ayuntamiento de Cobisa, ale nebylo jí umožněno tam pracovat. Pokud jde o společnost
         CLECE, ta dotčenou nepřevedla na žádné jiné pracovní místo.

      16      Ayuntamiento de Cobisa přijala dne 10. ledna 2008 prostřednictvím personální agentury pět zaměstnankyň na úklid svých prostor.

      17      María Socorro Martín Valor poté podala k Juzgado de lo Social n° 2 de Toledo proti společnosti CLECE a Ayuntamiento de Cobisa
         žalobu na určení protiprávnosti jejího propuštění.

      18      Rozsudkem ze dne 13. května 2008 Juzgado de lo Social n° 2 de Toledo rozhodl, že článek 14 kolektivní smlouvy pro úklidové
         služby v budovách a prostorách provincie Toledo se neuplatní, a že tedy Ayuntamiento de Cobisa není pasivně legitimována.
         Uvedený soud krom toho prohlásil, že M. Martín Valor byla propuštěna společností CLECE protiprávně, a uložil této společnosti,
         aby dotčenou znovu zaměstnala za podmínek, které platily před jejím propuštěním, nebo aby jí poskytla odškodnění ve výši 6
         507,10 eur. V obou případech měla být M. Martín Valor rovněž vyplacena řádná mzda, kterou neobdržela.

      19      Dne 2. prosince 2008 CLECE podala proti uvedenému rozsudku opravný prostředek k Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La
         Mancha. Tímto opravným prostředkem CLECE poukazuje zejména na to, že na základě článku 14 kolektivní smlouvy pro úklidové
         služby v budovách a prostorách provincie Toledo, ve spojení s článkem 44 statutu zaměstnanců a judikaturou, kterou uvádí,
         Ayuntamiento de Cobisa vstoupila do pracovního poměru uzavřeného s M. Martín Valor.

      20      Předkládající soud uvádí, že z judikatury sjednocené rozsudkem Tribunal Supremo ze dne 10. prosince 2008 v podstatě vyplývá,
         že ustanovení kolektivní smlouvy pro úklidové služby v budovách a prostorách nejsou použitelná na hlavní podnik, který se
         věnuje odlišné činnosti a který se při skončení smluvního vztahu s úklidovým podnikem rozhodne přímo zabezpečovat úklid svých
         prostor, vzhledem k tomu, že o tomto hlavním podniku nelze mít za to, že spadá do působnosti této kolektivní smlouvy.

      21      V této souvislosti si předkládající soud klade otázku, zda je třeba mít za to, že do působnosti čl. 1 odst. 1 písm. a) a b)
         směrnice 2001/23 spadá případ, kdy se obec rozhodne zabezpečovat úklid různých svých prostor prostřednictvím svých zaměstnanců,
         jestliže tuto činnost dříve vykonával úklidový podnik na základě smlouvy, která byla ukončena, uvedený hlavní podnik přijal
         k provádění tohoto úklidu nové zaměstnance a kolektivní smlouva pro úklidové služby v budovách a prostorách, která stanoví
         v takovém případě povinnost převzetí práv a povinností, se na tento podnik nevztahuje.

      22      Předkládající soud se konkrétně táže, zda ve věci v původním řízení nastanou právní následky, které vyplývají z použití čl. 1
         odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2001/23, třebaže kolektivní smlouva pro úklidové služby v budovách a prostorách provincie Toledo
         se na Ayuntamiento de Cobisa nevztahuje a tento subjekt má zvláštní postavení veřejného zaměstnavatele, což znamená, že jeho
         pracovněprávní vztahy mají v souladu s čl. 103 odst. 3 španělské ústavy specifické rysy.

      23      Za těchto podmínek se Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžnou otázku:

      „Spadá případ, kdy úklidovou činnost v různých prostorách obce, kterou dříve vykonával pověřený podnik, obec provádí opět
         sama nebo ji převezme a za tímto účelem zaměstná nové zaměstnance, do působnosti směrnice [2001/23], tak jak je definována
         v čl. 1 odst. 1 [písm.] a) a b)?“

       K předběžné otázce
      24      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2001/23 má být vykládán v tom smyslu,
         že se tato směrnice vztahuje na případ, kdy se obec, která svěřila úklid svých prostor soukromému podniku, rozhodne ukončit
         smlouvu s tímto podnikem a provádět tyto úklidové činnosti sama, přičemž za tímto účelem přijme nové zaměstnance.

      25      Nejprve je třeba poukázat na to, že směrnice 2001/23 se podle svého čl. 1 odst. 1 písm. c) vztahuje na veřejné podniky vykonávající
         hospodářskou činnost s cílem dosáhnout zisku nebo bez tohoto cíle.

      26      Soudní dvůr tak rozhodl, že pouhá skutečnost, že nabyvatelem je veřejnoprávní právnická osoba, v daném případě obec, neumožňuje
         vyloučit existenci převodu spadajícího do působnosti směrnice 2001/23 (viz rozsudky ze dne 26. září 2000, Mayeur, C‑175/99,
         Recueil, s. I‑7755, body 29, 33 a 34, jakož i ze dne 29. července 2010, UGT‑FSP, C‑151/09, Sb. rozh. s. I‑7587, bod 23).

      27      Skutečnost, že – jako ve sporu v původním řízení – jedním z dotčených subjektů je obec, tudíž sama o sobě nebrání tomu, aby
         se použila směrnice 2001/23.

      28      Dále platí, že směrnice 2001/23 se podle svého čl. 1 odst. 1 písm. a) vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části
         podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení.

      29      V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že dosah uvedeného ustanovení nelze posuzovat pouze na základě doslovného výkladu.
         Z důvodu rozdílů mezi jazykovými zněními této směrnice, jakož i rozdílů mezi vnitrostátními právními předpisy, pokud jde o pojem
         „smluvní převod“, Soudní dvůr vyložil tento pojem dostatečně pružně, aby vyhověl cíli uvedené směrnice, kterým je, jak vyplývá
         z třetího bodu jejího odůvodnění, chránit zaměstnance v případě změny zaměstnavatele (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13.
         září 2007, Jouini a další, C‑458/05, Sb. rozh. s. I‑7301, bod 24 a uvedená judikatura).

      30      Soudní dvůr tak rozhodl, že směrnice 77/187, kodifikovaná směrnicí 2001/23, se vztahuje na všechny případy změny, v rámci
         smluvních vztahů, fyzické nebo právnické osoby odpovědné za provozování podniku, která přebírá závazky zaměstnavatele vůči
         zaměstnancům podniku (viz rozsudky ze dne 7. března 1996, Merckx a Neuhuys, C‑171/94 a C‑172/94, Recueil, s. I‑1253, bod 28,
         jakož i ze dne 10. prosince 1998, Hernández Vidal a další, C‑127/96, C‑229/96 a C‑74/97, Recueil, s. I‑8179, bod 23).

      31      Soudní dvůr rovněž dospěl k závěru, že do působnosti směrnice 77/187 může spadat případ, kdy se podnik, který využíval k úklidu
         svých prostor nebo jejich části jiný podnik, rozhodne ukončit smlouvu s uvedeným podnikem a zajišťovat tyto práce nadále sám
         (viz výše uvedený rozsudek Hernández Vidal a další, bod 25).

      32      Z toho vyplývá, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, kdy se obec rozhodne ukončit jednostranně
         smlouvu se soukromým podnikem a zajišťovat sama úklidové činnosti, kterými byl tento podnik pověřen, nelze použití směrnice
         2001/23 bez dalšího vyloučit.

      33      Avšak aby byla směrnice 2001/23 použitelná, musí se převod v souladu s čl. 1 odst. 1 písm. b) této směrnice týkat hospodářské
         jednotky, která si po změně vedení podniku zachová svou identitu.

      34      K určení toho, zda si taková jednotka zachovává svou identitu, je třeba vzít v úvahu všechny skutkové okolnosti charakterizující
         dotčenou operaci, k nimž patří zejména typ podniku nebo závodu, o který se jedná, převedení, nebo nepřevedení takových hmotných
         složek podnikání, jako jsou budovy a movitý majetek, hodnota nehmotných složek v době převodu, převzetí, nebo nepřevzetí podstatné
         části původních zaměstnanců novým vedením podniku, převedení, nebo nepřevedení klientely, jakož i stupeň podobnosti činností
         vykonávaných před převodem a po převodu a délka případného pozastavení těchto činností. Tyto skutečnosti představují nicméně
         pouze částečné aspekty celkového posouzení, které je třeba provést, a nemohou být proto hodnoceny samostatně (viz zejména
         rozsudky ze dne 18. března 1986, Spijkers, 24/85, Recueil s. 1119, bod 13; ze dne 19. května 1992, Redmond Stichting, C‑29/91,
         Recueil s. I‑3189, bod 24; ze dne 11. března 1997, Süzen, C‑13/95, Recueil s. I‑1259, bod 14, jakož i ze dne 20. listopadu
         2003, Abler a další, C‑340/01, Recueil, s. I‑14023, bod 33).

      35      Soudní dvůr dříve uvedl, že hospodářská jednotka může v určitých odvětvích fungovat bez podstatných majetkových, hmotných
         či nehmotných, aktiv, takže zachování identity této jednotky i po dané operaci, jejímž je předmětem, nemůže již z podstaty
         věci záviset na převodu těchto aktiv (viz výše uvedené rozsudky Süzen, bod 18; Hernández Vidal a další, bod 31, a UGT‑FSP,
         bod 28).

      36      Soudní dvůr tak judikoval, že jelikož v některých odvětvích, v nichž činnost spočívá především na pracovní síle, může kolektiv
         zaměstnanců, který trvale spojuje společná činnost, odpovídat hospodářské jednotce, taková jednotka je způsobilá zachovat
         si svoji identitu i po převodu v případě, kdy se nový zaměstnavatel nespokojí s pokračováním v dotčené činnosti, ale převezme
         rovněž podstatnou část – co do jejich počtu a dovedností – pracovníků, které jeho předchůdce předtím vyčlenil speciálně pro
         tento úkol. V takovém případě totiž nový zaměstnavatel získá organizovaný soubor složek podnikání, který mu umožní trvale
         pokračovat v činnostech nebo některých činnostech převádějícího podniku (výše uvedené rozsudky Süzen, bod 21; Hernández Vidal
         a další, bod 32; rozsudky ze dne 10. prosince 1998, Hidalgo a další, C‑173/96 a C‑247/96, Recueil, s. I‑8237, bod 32, a ze
         dne 24. ledna 2002, Temco, C‑51/00, Recueil, s. I‑969, bod 33, jakož i výše uvedený rozsudek UGT‑FSP, bod 29).

      37      Jak vyplývá z bodu 31 tohoto rozsudku, v tomto ohledu nezáleží na tom, zda k převzetí podstatné části pracovníků dochází v rámci
         smluvního převodu sjednaného mezi převodcem a nabyvatelem nebo zda vyplývá z jednostranného rozhodnutí bývalého vedení podniku
         ukončit pracovní smlouvy převáděných pracovníků, následovaného jednostranným rozhodnutím nového vedení podniku přijmout podstatnou
         část těchto pracovníků pro výkon stejných činností.

      38      Kdyby totiž v případě převzetí podstatné části pracovníků byl podmínkou existence převodu ve smyslu směrnice 2001/23 smluvní
         původ takového převodu, ochrana pracovníků, o kterou usiluje tato směrnice, by byla ponechána na volném uvážení zaměstnavatelů
         a ti by se mohli neuzavřením smlouvy vyhnout uplatnění uvedené směrnice na úkor zachování práv převáděných pracovníků, které
         je zaručeno čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23.

      39      Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, úklidovou činnost, o niž se jedná ve věci v původním řízení, lze považovat za činnost
         spočívající především na pracovní síle (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Hernández Vidal a další, bod 27; Hidalgo
         a další, bod 26, jakož i Jouini a další, bod 32) a kolektiv zaměstnanců, který trvale spojuje společná úklidová činnost, tedy
         může při neexistenci dalších výrobních prostředků odpovídat hospodářské jednotce (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Hernández Vidal a další, bod 27). Nicméně je ještě třeba, aby po provedení dotčené operace zůstala zachována identita této
         hospodářské jednotky.

      40      V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Ayuntamiento de Cobisa za účelem provádění úklidových činností ve svých
         školách a prostorách, které byly dříve svěřeny společnosti CLECE, přijala nové zaměstnance a nepřevzala pracovníky, kteří
         předtím vykonávali tyto činnosti pro společnost CLECE, a ostatně ani žádný hmotný či nehmotný majetek tohoto podniku. Za těchto
         podmínek je jediným prvkem spojujícím činnosti vykonávané společností CLECE a činnosti převzaté Ayuntamiento de Cobisa předmět
         dotčené činnosti, a sice úklid prostor.

      41      Pouhá skutečnost, že činnost vykonávaná společností CLECE a činnost vykonávaná Ayuntamiento de Cobisa jsou obdobné, nebo dokonce
         totožné, však neumožňuje dospět k závěru, že byla zachována identita hospodářské jednotky. Jednotku totiž nelze chápat pouze
         jako činnost, kterou je pověřena. Její identita vyplývá z vícera neoddělitelných prvků, jako jsou její zaměstnanci, její vedoucí
         pracovníci, její organizace práce, její provozní metody a případně prostředky, kterými disponuje (viz v tomto smyslu výše
         uvedené rozsudky Süzen, bod 15; Hernández Vidal a další, bod 30, jakož i Hidalgo a další, bod 30). V konkrétním případě platí,
         že identita takové hospodářské jednotky, o niž se jedná ve věci v původním řízení, která spočívá především na pracovní síle,
         nemůže být zachována, jestliže podstatná část jejích zaměstnanců není údajným nabyvatelem převzata.

      42      Z toho vyplývá, že aniž je dotčena případná použitelnost vnitrostátních ochranných pravidel, pouhé převzetí úklidových činností
         dříve svěřených společnosti CLECE ze strany Ayuntamiento de Cobisa ve věci v původním řízení nemůže samo o sobě ukazovat na
         existenci převodu ve smyslu směrnice 2001/23.

      43      Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2001/23 musí být vykládán v tom smyslu,
         že se tato směrnice nevztahuje na případ, kdy se obec, která svěřila úklid svých prostor soukromému podniku, rozhodne ukončit
         smlouvu s tímto podnikem a provádět úklidovou činnost v uvedených prostorách sama, přičemž za tímto účelem přijme nové zaměstnance.

       K nákladům řízení
      44      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 1 odst. 1 písm. a) a b) směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států
            týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů musí být vykládán
            v tom smyslu, že se tato směrnice nevztahuje na případ, kdy se obec, která svěřila úklid svých prostor soukromému podniku,
            rozhodne ukončit smlouvu s tímto podnikem a provádět úklidovou činnost v uvedených prostorách sama, přičemž za tímto účelem
            přijme nové zaměstnance.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 3. prosince 2003. # Nestlé Waters France proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Absolutní důvody pro zamítnutí. # Věc T-305/02.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 30. listopadu 1994. # Helena Correia proti Komisi Evropských společenství. # Propuštění. # Věc T-568/93.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 28. října 2009. # X-Technology R & D Swiss GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství First-On-Skin - Starší národní slovní ochranná známka FIRST - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-273/08.

text:
      Rozsudek Soudu (osmého senátu) ze dne 28. října 2009 – X-Technology R & D Swiss v. OHIM – Ipko-Amcor (First-On-Skin)
      (Věc T-273/08)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství First-On-Skin – Starší národní slovní ochranná známka FIRST – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)) (viz body 26, 42–43)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM (věc R 281/2007-4) ze dne 15. května 2008, týkajícího se námitkového
                  řízení mezi X-Technology R & D Swiss GmbH a Ipko-Amcor BV

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               X-Technology R & D Swiss GmbH

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka First-On-Skin pro výrobky zařazené do tříd 18, 23 a 25 – přihláška č. 4019981

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Ipko-Amcor BV

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Slovní ochranná známka FIRST pro výrobky zařazené do třídy 25 (přihláška v zemích Beneluxu č. 401666), přičemž námitka směřovala
                  proti zařazení do třídy 25

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Zamítnutí námitky

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zrušení rozhodnutí námitkového oddělení

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	X-Technology R & D Swiss GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. září 2007.#Yolanda Del Cerro Alonso proti Osakidetza-Servicio Vasco de Salud.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián - Španělsko.#Směrnice 1999/70/ES - Ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou - Zásada zákazu diskriminace - Pojem ‚pracovní podmínky‘ - Příplatky za odpracovaná léta - Zahrnutí - Objektivní důvody ospravedlňující rozdílné zacházení - Neexistence.#Věc C-307/05.

text:
      Věc C-307/05
      Yolanda Del Cerro Alonso
      v.
      Osakidetza-Servicio Vasco de Salud
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián (Španělsko)]
      „Směrnice 1999/70/ES − Ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou − Zásada zákazu diskriminace − Pojem
         ‚pracovní podmínky‘ − Příplatky za odpracovaná léta − Zahrnutí – Objektivní důvody ospravedlňující rozdílné zacházení – Neexistence“

      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 10. ledna 2007
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. září 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice
            1999/70
      (Článek 249 třetí pododstavec ES; směrnice Rady 1999/70, sedmnáctý bod odůvodnění a čl. 2 první pododstavec)
      2.     Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice
            1999/70
      (Článek 137 odst. 5 ES; směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 4 bod 1)
      3.     Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice
            1999/70
      (Směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 4 bod 1)
      1.     Jak ze znění směrnice 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP
         a EKOS, tak ze znění této rámcové dohody, která je obsažena v příloze směrnice, tak i z jejich struktury a účelu vyplývá,
         že se požadavky, které jsou v nich uvedené, použijí i na pracovní smlouvy a poměry na dobu určitou uzavřené se správními orgány
         a dalšími subjekty veřejného sektoru.

      S ohledem na význam zásad rovného zacházení a zákazu diskriminace, které jsou součástí obecných zásad práva Společenství,
         musejí být ustanovení obsažená v této směrnici a v této rámcové dohodě pro účely zajištění zaměstnancům na dobu určitou stejných
         výhod, jaké požívají zaměstnanci na dobu neurčitou ve srovnatelném postavení, ledaže je odlišné zacházení odůvodněno objektivními
         důvody, vykládána široce, jelikož představují pravidla sociálního práva Společenství značného významu, která by se měla jako
         minimální ochranné požadavky vztahovat na každého zaměstnance.

      V důsledku toho se směrnice 1999/70 a rámcová dohoda použijí na všechny zaměstnance vykonávající činnost odměňovanou v rámci
         zaměstnaneckého poměru na dobu určitou, ve kterém mají vazbu na zaměstnavatele.

      Pouhá okolnost, že je určité zaměstnání kvalifikováno jako „regulované“ podle vnitrostátního práva a že vykazuje některé charakteristické
         znaky typické pro veřejnou službu dotyčného členského státu, není v tomto ohledu rozhodná, neboť jinak by vážně zpochybnila
         užitečný účinek směrnice 1999/70 a rámcové dohody, jakož i jejich jednotné používání v členských státech, jelikož by jim poskytovala
         možnost libovolně vyloučit některé kategorie osob z ochrany, kterou poskytují tyto právní nástroje Společenství. Jak vyplývá
         nejen z čl. 249 třetího pododstavce ES, ale i z čl. 2 prvního pododstavce směrnice 1999/70, ve spojení s jejím sedmnáctým
         bodem odůvodnění, mají totiž členské státy povinnost zajistit výsledek požadovaný právem Společenství.

      (viz body 25, 27–29)
      2.     Pojem „pracovní podmínky“ uvedený v ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena
         v příloze směrnice 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a
         EKOS, musí být vykládán v tom smyslu, že může sloužit jako základ požadavku, aby byl zaměstnanci v pracovním poměru na dobu
         určitou poskytnut příplatek za odpracovaná léta, který vnitrostátní právo vyhrazuje pouze zaměstnancům v pracovním poměru
         na dobu neurčitou.

      Účelem rámcové dohody je totiž v první řadě zajistit uplatňování zásady zákazu diskriminace u zaměstnanců v pracovních poměrech
         na dobu určitou s cílem zabránit tomu, aby byl zaměstnanecký poměr takové povahy využit zaměstnavatelem k tomu, aby tyto zaměstnance
         zbavil práv, která jsou přiznána zaměstnancům v pracovních poměrech na dobu neurčitou. Tato zásada sociálního práva Společenství
         nemůže být přitom vykládána restriktivně.

      Zadruhé, výjimka vztahující se k „odměnám za práci“ uvedená v čl. 137 odst. 5 ES, která musí být vykládána restriktivně, nemůže
         být rozšířena na jakoukoli otázku představující jakoukoli vazbu na odměnu za práci, neboť by tím byla z velké části narušena
         podstata některých oblastí uvedených v čl. 137 odst. 1 ES.

      (viz body 37–41, 48, výrok 1)
      3.     Ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70 o rámcové
         dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, musí být vykládáno v tom smyslu,
         že brání zavedení rozdílného zacházení mezi zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnanci v pracovním poměru
         na dobu neurčitou, které by bylo odůvodněno pouhou okolností, že je stanoveno právním nebo správním předpisem členského státu
         nebo kolektivní smlouvou uzavřenou mezi odborovým zastoupením zaměstnanců a dotyčným zaměstnavatelem.

      Pojem „objektivní důvody“ obsažený v uvedeném ustanovení totiž vyžaduje, aby bylo dotčené nerovné zacházení odůvodněno existencí
         přesných a konkrétních skutečností charakterizujících pracovní podmínky, o které se jedná, ve zvláštním kontextu, ve kterém
         se nachází, a na základě objektivních a transparentních kritérií, za účelem ověření, zda tato nerovnost odpovídá skutečné
         potřebě, je způsobilá dosáhnout sledovaného cíle a je k tomuto účelu nezbytná.

      (viz body 58–59, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      13. září 2007(*)

      „Směrnice 1999/70/ES − Ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou − Zásada zákazu diskriminace − Pojem
         ‚pracovní podmínky‘ − Příplatky za odpracovaná léta − Zahrnutí – Objektivní důvody ospravedlňující rozdílné zacházení – Neexistence“

      Ve věci C‑307/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Juzgado de lo Social
         nº 1 de San Sebastián (Španělsko) ze dne 6. července 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 4. srpna 2005, v řízení

      Yolanda Del Cerro Alonso
      proti
      Osakidetza-Servicio Vasco de Salud,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen (zpravodaj), J. Klučka, J. Makarczyk a G. Arestis, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. září 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Del Cerro Alonso A. Angoitiou Lópezem, abogado,
      –       za Osakidetza-Servicio Vasco de Salud R. Navajasem Cardenalem, abogado,
      –       za španělskou vládu J. Rodríguezem Cárcamem, jako zmocněncem,
      –       za Irsko D. J. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. Collinsem, SC, A. Kerrem, BL, F. O’Dubhghaillem, BL, M. Heneghanem,
         state’s solicitor, a J. Gormleyem, advisory counsel,

      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Massellou Duccim Terim, avvocato dello Stato,
      –       za vládu Spojeného království T. Harris, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s T. Wardem a K. Smith, barristers,
      –       za Komisi Evropských společenství M. van Beekem a R. Vidalem Puigem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. ledna 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou,
         uzavřené dne 18. března 1999 (dále jen „rámcová dohoda“), která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999
         o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. L 175, s. 43;
         Zvl. vyd. 05/03, s. 368).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Y. Del Cerro Alonso a jejím zaměstnavatelem Osakidetza-Servicio Vasco de Salud
         (dále jen „Osakidetza“) ve věci přiznání příplatku za odpracovaná léta.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Podle ustanovení 1 rámcové dohody je jejím „účelem:
      a)       zlepšit kvalitu práce na dobu určitou zajištěním uplatňování zásady zákazu diskriminace;
      b)       vytvořit rámec, který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na
         dobu určitou.“

      4       Ustanovení 2 bod 1 rámcové dohody stanoví:
      „Tato dohoda se vztahuje na zaměstnance s pracovním poměrem na dobu určitou, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním
         poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě.“

      5       Podle ustanovení 3 rámcové dohody se „pro účely této dohody rozumí:
      1.       ,zaměstnancem v pracovním poměru na dobu určitou‘ osoba s pracovní smlouvou nebo poměrem uzavřeným přímo mezi zaměstnavatelem
         a zaměstnancem, pokud skončení pracovní smlouvy nebo poměru je určeno objektivními podmínkami, jakými jsou dosažení určitého
         dne, dokončení určitého úkolu nebo vznik určité události;

      2.      ,srovnatelným zaměstnancem v pracovním poměru na dobu neurčitou‘ zaměstnanec s pracovní smlouvou nebo poměrem na dobu neurčitou
         ve stejném zařízení, který vykonává stejnou nebo podobnou práci/povolání, s přihlédnutím ke způsobilosti/schopnostem. […]“

      6       Ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody stanoví:
      „Pokud jde o pracovní podmínky, nesmí být se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou zacházeno méně příznivě než se
         srovnatelnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou pouze z toho důvodu, že mají pracovní smlouvu nebo pracovní
         poměr na dobu určitou, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.“

       Vnitrostátní právní úprava
      7       Základní úpravu použitelnou na zaměstnance s regulovaným postavením španělského zdravotního systému obsahuje zákon č. 55/2003
         o rámcovém statutu zaměstnanců zdravotních služeb s regulovaným postavením (Ley 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario
         de los servicios de salud) ze dne 16. prosince 2003 (BOE č. 301, 17. prosince 2003, s. 44742).

      8       Jak vyplývá z článku 1 zákona č. 55/2003, jeho cílem je stanovit základní pravidla zvláštního režimu veřejné služby vztahující
         se na zaměstnance s regulovaným postavením, kteří tvoří součást vnitrostátního zdravotního systému.

      9       Článek 2 odst. 1 zákona č. 55/2003 stanoví:
      „Tento zákon se použije na zaměstnance s regulovaným postavením zaměstnávané v centrech nebo zařízeních zdravotních služeb
         autonomních oblastí nebo ve zdravotnických centrech a zdravotních službách Administración General del Estado [obecné státní
         správy].“

      10     Zákon č. 55/2003 rozlišuje ve svých článcích 8 a 9 mezi „stálými zaměstnanci s regulovaným postavením“ a „dočasnými zaměstnanci
         s regulovaným postavením“.

      11     Článek 41 odst. 1 zákona č. 55/2003 stanoví, že „systém odměňování za práci zaměstnanců s regulovaným postavením sestává ze
         základní odměny a doplňkové odměny“. Podle čl. 42 odst. 1 stejného zákona zahrnuje základní odměna plat, mimořádné odměny
         a tříleté příplatky, které jsou vypláceny za každé tři roky služby.

      12     Článek 44 zákona č. 55/2003 stanoví:
      „Dočasným zaměstnancům s regulovaným postavením je vyplácena základní a doplňková odměna odpovídající jejich pracovnímu zařazení
         v dotyčné zdravotní službě, s výjimkou tříletých příplatků.“

      13     V autonomní oblasti Baskicko byla základní úprava použitelná na zaměstnance s regulovaným postavením provedena nařízením č. 231/2000
         o schválení dohody upravující pracovní podmínky zaměstnanců Osakidetza Servicio Vasco de Salud (Decreto 231/2000, de 21 de
         noviembre, por el que se aprueba el Acuerdo de regulador de las condiciones de trabajo del personal de Osakidetza-Servicio
         Vasco de Salud) ze dne 21. listopadu 2000 (BOPV č. 234, 7. prosince 2000, s. 21912). Článek 74 dohody upravující pracovní
         podmínky zaměstnanců Osakidetza, která tvoří přílohu tohoto nařízení, stanoví, že na tříleté příplatky mají nárok pouze osoby,
         které mají postavení „stálých zaměstnanců s regulovaným postavením“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14     Ze spisu předaného Soudnímu dvoru předkládajícím soudem vyplývá, že Y. Del Cerro Alonso pracovala mezi 1. únorem 1990 a 30. červnem
         2004, po dobu více než 12 let, jako pomocná administrativní pracovnice v různých nemocnicích spadajících do veřejného zdravotního
         systému Baskicka a že po dobu celého tohoto období byla „dočasným zaměstnancem s regulovaným postavením“.

      15     Jelikož Y. Del Cerro Alonso uspěla v příslušných výběrových řízeních, je od 1. července 2004 zaměstnána jako pomocná administrativní
         pracovnice v nemocnici spadající do veřejného zdravotního systému Baskicka jakožto „stálý zaměstnanec s regulovaným postavením“.

      16     Dne 7. července 2004 požádala dotyčná o uznání služby, kterou vykonávala dvanáct let předtím, přičemž tato doba odpovídala
         čtyřem tříletým příplatkům. Její zaměstnavatel Osakidetza její žádosti vyhověl a stanovil její odpracovaná léta od 17. dubna
         1992. Odměna Y. Del Cerro Alonso byla v důsledku toho od 1. července 2004, data jejího jmenování, zvýšena o čtyři tříleté
         příplatky.

      17     Dne 12. listopadu 2004 Y. Del Cerro Alonso podala novou žádost, aby jí byly vyplaceny tříleté příplatky ve výši 1 167,94 eur,
         které byly splatné v průběhu roku předcházejícího jejímu jmenování. Vycházela za tímto účelem z třetího dodatečného ustanovení
         královského nařízení č. 1181/1989 o pravidlech provádějících zákon č. 70/1978 ze dne 26. prosince o uznání předchozích služeb,
         které byly vykonávány zaměstnanci veřejné služby Národního zdravotního institutu (Real Decreto 1181/1989 por el que se dictan
         normas de aplicación de la Ley 70/1978, de 26 de diciembre, de Reconocimiento de servicios previos en la Administración Pública
         al personal estatutario del Instituto Nacional de la Salud), ze dne 29. září 1989 (BOE č. 237, 3. říjen 1989, s. 30952), které
         stanoví, že finanční výhody vyplývající z uznání odpracovaných let ve službě se mohou zpětně vztahovat na dobu jednoho roku
         předcházejícího žádosti o uznání předchozích služeb.

      18     Jelikož na tuto žádost neobdržela žalobkyně žádnou odpověď, předložila věc předkládajícímu soudu, u kterého uplatňovala, že
         zamítnutí její žádosti přiznat jí zpětně finanční výhody vyplývající z uznání odpracovaných let ve službě představuje diskriminaci
         „dočasných zaměstnanců s regulovaným postavením“ vůči „stálým zaměstnancům s regulovaným postavením“.

      19     Osakidetza proti tomuto požadavku namítá, že nařízení č. 231/2000 stanoví jako nezbytnou podmínku k získání tříletých příplatků
         to, aby dotyčná osoba byla „stálým zaměstnancem s regulovaným postavením“. Jelikož Y. Del Cerro Alonso dosáhla tohoto postavení
         až k 1. červenci 2004, může uvedené příplatky získat až od tohoto data.

      20     Předkládající soud se dotazuje, zda žalobkyně v původním řízení může na základě zásady zákazu diskriminace stanovené v ustanovení
         4 bodu 1 rámcové dohody požívat příznivějšího zacházení, než poskytuje vnitrostátní právo.

      21     V tomto ohledu je nicméně nezbytné určit, zda pojem „pracovní podmínky“ ve smyslu uvedeného ustanovení zahrnuje odměnu vyplácenou
         zaměstnancům.

      22     Předkládající soud navíc pochybuje, zda skutečnost, že rozdílné zacházení mezi „dočasnými zaměstnanci s regulovaným postavením“
         a „stálými zaměstnanci s regulovaným postavením“ stanoví právní předpis nebo dohoda mezi sociálními partnery, představuje
         „objektivní důvod“ ve smyslu stejného ustanovení rámcové dohody.

      23     Za těchto podmínek se Juzgado de lo Social n° 1 San Sebastián rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)       Když směrnice 1999/70/ES stanoví, že se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou nesmí být zacházeno méně příznivě než
         se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou, odkazuje rovněž na finanční podmínky?

      V případě kladné odpovědi:
      2)       Je skutečnost, že článek 44 zákona 55/2003 […] stanoví, že není možné přiznat finanční příplatek za odpracovaná léta poskytovaný
         zaměstnancům v pracovním poměru na dobu neurčitou, dostatečným objektivním důvodem?

       3)       Představují dohody podepsané mezi odborovým zastoupením zaměstnanců a správou dostatečné objektivní důvody k tomu, aby zaměstnancům
         na dobu určitou nebyl přiznán příplatek za odpracovaná léta?“

       K předběžným otázkám
       Úvodní poznámky
      24     K poskytnutí užitečné odpovědi na otázky položené předkládajícím soudem je třeba předem ověřit, zda takový zaměstnanec, jako
         je žalobkyně v původním řízení, spadá do osobní působnosti směrnice 1999/70 a rámcové dohody.

      25     V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že jak ze znění směrnice 1999/70 a rámcové dohody, tak i z jejich struktury a účelu
         vyplývá, že se požadavky, které jsou v nich uvedené, použijí i na pracovní smlouvy a poměry na dobu určitou uzavřené se správními
         orgány a dalšími subjekty veřejného sektoru (rozsudky ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, Sb. rozh. s. I‑6057,
         body 54 až 57, jakož i ze dne 7. září 2006, Marrosu a Sardino, C‑53/04, Sb. rozh. s. I‑7213, body 40 až 43, a Vassallo, C‑180/04,
         Sb. rozh. s. I‑7251, body 32 až 35).

      26     Je namístě doplnit, že, jak vyplývá z ustanovení 1 rámcové dohody, je jeho cílem nejen vytvořit rámec, který zabrání zneužití
         vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou, ale také zajistit dodržování
         zásady zákazu diskriminace, pokud jde o zaměstnání na dobu určitou.

      27     Přitom s ohledem na význam zásad rovného zacházení a zákazu diskriminace, které jsou součástí obecných zásad práva Společenství,
         musejí být ustanovení uvedená ve směrnici 1999/70 a v rámcové dohodě pro účely zajištění zaměstnancům na dobu určitou stejných
         výhod, jaké požívají zaměstnanci na dobu neurčitou ve srovnatelném postavení, ledaže je odlišné zacházení odůvodněno objektivními
         důvody, vykládána široce, jelikož představují pravidla sociálního práva Společenství značného významu, která by se měla jako
         minimální ochranné požadavky vztahovat na každého zaměstnance.

      28     V důsledku toho se směrnice 1999/70 a rámcová dohoda použijí na všechny zaměstnance vykonávající činnost odměňovanou v rámci
         zaměstnaneckého poměru na dobu určitou, ve kterém mají vazbu na zaměstnavatele.

      29     Pouhá okolnost, že je určité zaměstnání kvalifikováno jako „regulované“ podle vnitrostátního práva a že vykazuje některé charakteristické
         znaky typické pro veřejnou službu dotyčného členského státu, není v tomto ohledu rozhodná, neboť jinak by vážně zpochybnila
         užitečný účinek směrnice 1999/70 a rámcové dohody, jakož i jejich jednotné používání v členských státech, jelikož by jim poskytovala
         možnost libovolně vyloučit některé kategorie osob z ochrany, kterou poskytují tyto právní nástroje Společenství (viz analogicky
         rozsudky ze dne 9. září 2003, Jaeger, C‑151/02, Recueil, s. I‑8389, body 58 a 59, jakož i ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další,
         C‑397/01 až C‑403/01, Sb. rozh., s. I‑8835, bod 99). Jak vyplývá nejen z čl. 249 třetího pododstavce ES, ale i z čl. 2 prvního
         pododstavce směrnice 1999/70, ve spojení s jejím sedmnáctým bodem odůvodnění, mají totiž členské státy povinnost zajistit
         výsledek požadovaný právem Společenství (viz výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 68).

      30     Jelikož je nesporné, že Y. Del Cerro Alonso pracovala déle než dvanáct let v různých nemocnicích veřejného zdravotního systému
         Baskicka jako dočasný zaměstnanec a že se krom toho věc v původním řízení týká srovnání mezi dočasnými zaměstnanci s regulovaným
         postavením a stálými zaměstnanci s regulovaným postavením, spadá žalobkyně v původním řízení do působnosti směrnice 1999/70
         a rámcové dohody.

       K první otázce
      31     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být pojem „pracovní podmínky“ uvedený v ustanovení 4 bodu 1 rámcové
         dohody vykládán v tom smyslu, že může sloužit jako základ takového požadavku, jako je požadavek dotčený v původním řízení,
         aby byl zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou poskytnut příplatek za odpracovaná léta, který vnitrostátní právo vyhrazuje
         pouze zaměstnancům v pracovním poměru na dobu neurčitou.

      32     Irsko a španělská vláda, jakož i vláda Spojeného království uplatňovaly, že je na otázku třeba odpovědět negativně, a to z důvodu
         znění čl. 137 odst. 5 ES, jak byl vyložen v rozsudku ze dne 1. prosince 2005, Dellas a další (C‑14/04, Sb. rozh. s. I‑10253,
         bod 39).

      33     Nejprve je třeba konstatovat, že Rada Evropské unie vycházela při přijetí směrnice 1999/70 k provedení rámcové dohody z čl. 139
         odst. 2 ES, který stanoví, že se dohody uzavřené na úrovni Společenství provádějí v záležitostech týkajících se článku 137 ES.

      34     Mezi oblastmi, ve kterých čl. 137 odst. 2 ES zmocňuje Radu, aby směrnicemi stanovila minimální požadavky za účelem dosažení
         cílů stanovených v článku 136 ES, mezi něž patří zlepšování životních a pracovních podmínek, jakož i přiměřená sociální ochrana
         pracovníků, uvádí čl. 137 odst. 1 písm. b) ES „pracovní podmínky“.

      35     Podle jeho pátého odstavce se však článek 137 ES „nevztahuje na odměnu za práci, na právo sdružovat se, na právo na stávku
         ani na právo na výluku“.

      36     V tomto ohledu je v první řadě namístě připomenout, že podle ustanovení 1 písm. a) rámcové dohody je jejím účelem „zlepšit
         kvalitu práce na dobu určitou zajištěním uplatňování zásady zákazu diskriminace“. Krom toho preambule rámcové dohody upřesňuje,
         že tato dohoda „dokládá vůli sociálních partnerů vytvořit obecný rámec pro zajištění rovného zacházení pro zaměstnance s pracovním
         poměrem na dobu určitou jejich ochranou před diskriminací“. Čtrnáctý bod odůvodnění směrnice 1999/70 k tomu upřesňuje, že
         účel rámcové dohody spočívá zejména ve zlepšení kvality pracovních poměrů na dobu určitou stanovením minimálních požadavků
         takové povahy, které zaručí uplatňování zásady zákazu diskriminace.

      37     Z toho vyplývá, že účelem rámcové dohody je zajistit uplatňování zásady zákazu diskriminace u zaměstnanců v pracovních poměrech
         na dobu určitou s cílem zabránit tomu, aby byl zaměstnanecký poměr takové povahy využit zaměstnavatelem k tomu, aby tyto zaměstnance
         zbavil práv, která jsou přiznána zaměstnancům v pracovních poměrech na dobu neurčitou.

      38     Tato zásada sociálního práva Společenství nemůže být přitom vykládána restriktivně.
      39     Zadruhé, jelikož odstavec 5 článku 137 ES představuje odchylku od odstavců 1 až 4 uvedeného článku, musí být oblasti stanovené
         uvedeným odstavcem vykládány restriktivně tak, aby nebylo nepatřičně zasaženo do působnosti odstavců 1 až 4 a nebyl zpochybněn
         účel sledovaný článkem 136 ES.

      40     Pokud jde konkrétně o výjimku vztahující se k „odměnám za práci“ uvedenou v čl. 137 odst. 5 ES, je odůvodněna skutečností,
         že stanovení výše mezd spadá do smluvní autonomie sociálních partnerů na vnitrostátní úrovni, jakož i do pravomoci členských
         států, kterou v dané oblasti mají. Za těchto podmínek bylo při současném stavu práva Společenství považováno za vhodné vyloučit
         stanovení výše mezd z harmonizace podle článku 136 ES a následujících.

      41     Uvedená výjimka však nemůže být rozšířena na jakoukoli otázku představující jakoukoli vazbu na odměnu za práci, neboť by tím
         byla z velké části narušena podstata některých oblastí uvedených v čl. 137 odst. 1 ES.

      42     Z toho vyplývá, že výhrada uvedená v čl. 137 odst. 5 ES nemůže bránit zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou v požadování,
         aby se na něj na základě zásady zákazu diskriminace vztahovaly pracovní podmínky vyhrazené pouze zaměstnancům v pracovním
         poměru na dobu neurčitou, i když uplatnění této zásady způsobuje rozdílovou platbu odměny za práci.

      43     Předcházející výklad není na rozdíl od tvrzení britské vlády, Irska a španělské vlády zpochybněn judikaturou Soudního dvora,
         podle které se minimální požadavky, které může Rada přijmout prostřednictvím směrnic na základě článku 137 ES, nevztahují
         na odměnu za práci (viz výše uvedený rozsudek Dellas a další, bod 39), takže se směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu
         1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197) nevztahuje na odměňování
         pracovníků (viz výše uvedený rozsudek Dellas a další, bod 38, a usnesení ze dne 11. ledna 2007, Vorel, C‑437/05, Sb. rozh.
         s. I‑331, bod 32).

      44     Z kontextu, z kterého vychází tato odůvodnění výše uvedeného rozsudku Dellas a další, jakož i výše uvedeného usnesení Vorel,
         totiž jednoznačně vyplývá, že ve věcech, ve kterých byla vydána tato rozhodnutí, vyvstala otázka, jaký dopad by mohl mít výklad
         pojmů „pracovní doba“ a „doba odpočinku“ ve smyslu směrnice 93/104 na „výši“ odměny pracovníků vykonávajících pohotovostní
         službu (viz výše uvedený rozsudek Dellas a další, body 37 a 38, jakož i výše uvedené usnesení Vorel, bod 32).

      45     Soudní dvůr měl tedy v souladu s výkladem výjimky uvedené v čl. 137 odst. 5, kterou se zabývaly body 41 a 42 tohoto rozsudku,
         za to, že podmínky odměňování za dobu pracovní pohotovosti nemohou být za současného stavu vývoje práva Společenství předmětem
         harmonizace. Ke stanovení výše mezd a odměn, které mají být každému zaměstnanci z tohoto důvodu vyplaceny, zůstávají totiž
         příslušné pouze vnitrostátní orgány, jelikož směrnice 93/104 v zásadě nebrání tomu, aby členský stát uplatňoval právní úpravu,
         která, pokud jde o pracovní pohotovost vykonávanou tímto pracovníkem na jeho pracovišti, stanoví odlišné odměňování za období,
         během nichž je skutečně vykonávána práce, a období, během nichž k výkonu skutečné práce nedojde (viz výše uvedené usnesení
         Vorel, body 35 a 36).

      46     Přitom ze stejných důvodů zůstává stanovení výše jednotlivých částí tvořících odměnu za práci takového zaměstnance, jako je
         žalobkyně v původním řízení, nesporně v pravomoci příslušných orgánů jednotlivých členských států. To však není předmětem
         sporu probíhajícího u předkládajícího soudu.

      47     Naproti tomu, jak již bylo upřesněno v bodech 44 a 45 tohoto rozsudku, otázka, zda podle zásady zákazu diskriminace uvedené
         v ustanovení 4 bodu 1 této rámcové dohody musí být jedna z částí odměny za práci jakožto pracovní podmínka přiznána zaměstnanci
         v pracovním poměru na dobu určitou ve stejném rozsahu jako zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou, spadá do oblasti
         působnosti čl. 137 odst. 1 písm. b) ES, a tedy směrnice 1999/70 a rámcové dohody přijaté na jejím základě.

      48     Za těchto podmínek je namístě odpovědět na první otázku tak, že pojem „pracovní podmínky“ uvedený v ustanovení 4 bodu 1 rámcové
         dohody musí být vykládán v tom smyslu, že může sloužit jako základ takového požadavku, jako je požadavek dotčený v původním
         řízení, aby byl zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou poskytnut příplatek za odpracovaná léta, který vnitrostátní
         právo vyhrazuje pouze zaměstnancům v pracovním poměru na dobu neurčitou.

       K druhé a třetí otázce
      49     Podstatou těchto otázek je výklad pojmu „objektivní důvody“, které podle ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody umožňují ospravedlnit
         rozdílné zacházení se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou.

      50     Konkrétně se předkládající soud dotazuje, zda takový objektivní důvod představuje pouhá okolnost, že rozdílné zacházení existující
         v daném případě mezi zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou, pokud
         jde o příplatek za odpracovaná léta, je stanoveno zákonem nebo dohodou podepsanou mezi odborovým zastoupením zaměstnanců a správou.

      51     Za těchto podmínek je namístě posoudit druhou a třetí otázku společně.
      52     V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již jednou rozhodoval o podobné otázce, pokud jde o stejný pojem „objektivní
         důvody“, které podle ustanovení 5 bodu 1 písm. a) rámcové dohody ospravedlňují obnovení po sobě jdoucích pracovních smluv
         nebo poměrů na dobu určitou.

      53     Soudní dvůr byl totiž toho názoru, že pojem „objektivní důvody“ musí být chápán tak, že se vztahuje na přesné a konkrétní
         okolnosti charakterizující danou činnost, a proto může v tomto konkrétním kontextu ospravedlňovat použití po sobě jdoucích
         pracovních smluv na dobu určitou. Tyto okolnosti mohou vyplývat zejména ze zvláštní povahy úkolů, pro jejichž plnění byly
         takové smlouvy uzavřeny, a z vlastností jim vlastních, nebo případně ze sledování legitimního cíle sociální politiky členského
         státu (viz výše uvedený rozsudek Adeneler a další, body 69 a 70).

      54     Naopak vnitrostátní předpis, který se omezuje na to, že právní nebo správní normou obecným a abstraktním způsobem povoluje
         použití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou, není v souladu s takovými požadavky, jaké jsou stanoveny v předchozím
         bodu (viz výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 71).

      55     Konkrétněji použití pracovních smluv na dobu určitou pouze na základě takového obecného ustanovení bez vztahu ke konkrétnímu
         obsahu dotyčné činnosti neumožňuje vyvodit objektivní a transparentní kritéria za účelem ověření, zda obnovení takových smluv
         skutečně odpovídá skutečné potřebě, zda je způsobilé dosáhnout sledovaného cíle a je za tímto účelem nezbytné (viz výše uvedený
         rozsudek Adeneler a další, bod 74).

      56     Přitom stejný výklad je analogicky jediný možný, pokud jde o tentýž pojem „objektivní důvody“ ve smyslu ustanovení 4 bodu
         1 rámcové dohody.

      57     Za těchto podmínek je třeba tento pojem chápat tak, že neumožňuje odůvodnit rozdíl v zacházení mezi zaměstnanci v pracovním
         poměru na dobu určitou a zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou skutečností, že toto rozdílné zacházení je stanoveno
         vnitrostátní obecnou a abstraktní normou, jako je zákon nebo kolektivní smlouva.

      58     Naopak, uvedený pojem vyžaduje, aby bylo dotčené nerovné zacházení odůvodněno existencí přesných a konkrétních skutečností
         charakterizujících pracovní podmínky, o které se jedná, ve zvláštním kontextu, ve kterém se nachází, a na základě objektivních
         a transparentních kritérií, za účelem ověření, zda tato nerovnost odpovídá skutečné potřebě, je způsobilá dosáhnout sledovaného
         cíle a je k tomuto účelu nezbytná.

      59     V důsledku toho je namístě na druhou a třetí položenou otázku odpovědět tak, že ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody musí být
         vykládáno v tom smyslu, že brání zavedení rozdílného zacházení mezi zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnanci
         v pracovním poměru na dobu neurčitou, které by bylo odůvodněno pouhou okolností, že je stanoveno právním nebo správním předpisem
         členského státu nebo kolektivní smlouvou uzavřenou mezi odborovým zastoupením zaměstnanců a dotyčným zaměstnavatelem.

       K nákladům řízení
      60     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Pojem „pracovní podmínky“ uvedený v ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřené dne
            18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních
            poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKO, musí být vykládán v tom smyslu, že může sloužit jako
            základ takového požadavku, jako je požadavek dotčený v původním řízení, aby byl zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou
            poskytnut příplatek za odpracovaná léta, který vnitrostátní právo vyhrazuje pouze zaměstnancům v pracovním poměru na dobu
            neurčitou.
      2)      Ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody musí být vykládáno v tom smyslu, že brání zavedení rozdílného zacházení mezi zaměstnanci
            v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou, které by bylo odůvodněno pouhou okolností,
            že je stanoveno právním nebo správním předpisem členského státu nebo kolektivní smlouvou uzavřenou mezi odborovým zastoupením
            zaměstnanců a dotyčným zaměstnavatelem.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.