title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. listopadu 2011.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs proti The Rank Group plc.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) - Spojené království.#Daně - Šestá směrnice o DPH - Osvobození - Článek 13 část B písm. f) - Sázky, loterie a další formy her - Zásada daňové neutrality - Mechanizované bingo s výhrami v hotovosti (,mechanised cash bingo‘) - Hrací automaty - Správní praxe odchylující se od ustanovení právních předpisů - Důvod na obranu vycházející z řádné péče (,due diligence‘).#Spojené věci C-259/10 a C-260/10.

text:
      Spojené věci C-259/10 a C-260/10
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      v.
      The Rank Group plc
      [žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a l’Upper Tribunal (Tax
         and Chancery Chamber)]

      „Daně – Šestá směrnice o DPH – Osvobození – Článek 13 část B písm. f) – Sázky, loterie a další formy her – Zásada daňové neutrality – Mechanizované bingo s výhrami v hotovosti (,mechanised cash bingo‘) – Hrací automaty – Správní praxe odchylující se od ustanovení právních předpisů – Důvod na obranu vycházející z řádné péče (,due diligence‘)“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb
            – Rozdílné zacházení se dvěma službami, které jsou z pohledu spotřebitele totožné nebo podobné – Porušení zásady daňové neutrality
      (Směrnice Rady 77/388)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození –
            Osvobození hazardních her – Pravomoc členských států stanovit podmínky a omezení osvobození – Omezení – Dodržování zásady
            daňové neutrality
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 13, B, f)]
      3.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození –
            Osvobození hazardních her – Pravomoc členských států stanovit podmínky a omezení osvobození – Omezení – Dodržování zásady
            daňové neutrality
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 13, B, f)]
      4.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození –
            Osvobození hazardních her – Pravomoc členských států stanovit podmínky a omezení osvobození – Omezení – Dodržování zásady
            daňové neutrality
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 13, B, f)]
      5.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození –
            Osvobození hazardních her – Pravomoc členských států stanovit podmínky a omezení osvobození – Omezení – Dodržování zásady
            daňové neutrality
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 13, B, f)]
      1.        Zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom smyslu, že rozdílné zacházení z hlediska daně z přidané hodnoty se dvěma
         službami, které jsou z pohledu spotřebitele totožné nebo podobné a uspokojují jeho stejné potřeby, stačí ke konstatování porušení
         této zásady. Takové porušení tedy nevyžaduje, aby byla nadto prokázána skutečná existence hospodářské soutěže mezi dotčenými
         službami nebo narušení hospodářské soutěže z důvodu uvedeného rozdílného zacházení.

      (viz bod 36, výrok 1)
      2.        Při rozdílném zacházení se dvěma hazardními hrami z hlediska přiznání osvobození od daně z přidané hodnoty podle čl. 13 části
         B písm. f) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, musí být zásada
         daňové neutrality vykládána v tom smyslu, že není třeba zohlednit, že se na tyto dvě hry vztahují odlišné kategorie povolení
         a z hlediska kontroly a regulace podléhají různým právním režimům.

      Toto ustanovení ponechalo členským státům široký prostor pro uvážení, pokud jde o osvobození od daně nebo o zdanění dotyčných
         plnění, neboť uvedeným státům dovoluje stanovit podmínky a omezení, kterým může toto osvobození od daně podléhat s tím, že
         je třeba dodržet zásadu daňové neutrality.

      V rámci zkoumání srovnatelné povahy obou hazardních her, v jejichž případě může rozdílné zacházení prokazovat porušení zásady
         daňové neutrality, jsou nerelevantní skutečnosti jako je legální nebo nelegální povaha provozování hazardních her, totožnost
         provozovatelů uvedených her nebo přístrojů a právní forma, pod níž vykonávají svou činnost. Totéž platí pro rozdíly existující
         mezi bary a hernami na jedné straně a schválenými kasiny na straně druhé, pokud jde o rámec, v němž nabízejí hazardní hry,
         a zejména místní a časovou dostupnost, jakož i atmosféru. Konečně ani skutečnost, že pouze jeden ze dvou typů her podléhá
         dani, která není harmonizována, nemůže odůvodnit závěr, že tyto typy her nejsou srovnatelné.

      (viz body 40–41, 45–48, 51, výrok 2)
      3.        Pro účely posouzení, s ohledem na zásadu daňové neutrality, zda jsou dva typy hracích automatů podobné a vyžadují stejné zacházení
         z hlediska daně z přidané hodnoty, je třeba ověřit, zda používání uvedených typů hracích automatů je srovnatelné z pohledu
         průměrného spotřebitele a uspokojuje jeho stejné potřeby, přičemž skutečnostmi, které lze v této souvislosti zohlednit, jsou
         zejména minimální a maximální sázky a výhry, jakož i naděje na výhru.

      (viz bod 58, výrok 3)
      4.        Zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom smyslu, že osoba povinná k dani nemůže žádat vrácení daně z přidané hodnoty
         odvedené z určitých služeb s odvoláním na porušení této zásady, pokud daňové orgány dotčeného členského státu v praxi zacházely
         s podobnými službami jako s osvobozenými od daně, třebaže podle relevantního vnitrostátního práva od daně z přidané hodnoty
         osvobozeny nejsou.

      I když totiž veřejná správa dodržující určitou obecnou praxi může být touto praxí vázána, nic to nemění na tom, že zásada
         rovného zacházení, jež se, pokud se jedná o daň z přidané hodnoty, projevuje jako zásada daňové neutrality, musí být v souladu
         s dodržováním zásady legality, podle níž nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné
         osoby. Z toho vyplývá, že osoba povinná k dani se nemůže domáhat toho, aby určité plnění podléhalo stejnému daňovému zacházení
         jako jiné plnění, pokud posledně uvedené zacházení není v souladu s relevantní vnitrostátní právní úpravou.

      (viz body 61–64, výrok 4)
      5.        Zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom smyslu, že členský stát, který využil posuzovací pravomoci podle čl. 13
         části B písm. f) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu a osvobodil
         od daně z přidané hodnoty poskytnutí veškerých prostředků pro hraní hazardních her, přičemž z tohoto osvobození vyloučil kategorii
         přístrojů splňujících určitá kritéria, nemůže namítnout proti žádosti o vrácení daně z přidané hodnoty založené na porušení
         této zásady to, že na vývoj nového typu přístroje nesplňujícího tato kritéria reagoval s řádnou péčí.

      Přímý účinek ustanovení směrnice, jako je čl. 13 část B písm. f) šesté směrnice 77/388, nezávisí na existenci úmyslného protiprávního
         jednání nebo nedbalosti na straně dotčeného členského státu při provádění dotčené směrnice, ani na existenci dostatečně závažného
         porušení unijního práva. Uvedeného ustanovení se tedy provozovatel hazardních her nebo přístrojů pro hraní hazardních her
         může dovolávat před vnitrostátními soudy za účelem vyloučení použití pravidel vnitrostátního práva neslučitelných s tímto
         ustanovením.

      (viz body 69–70, 74, výrok 5)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      10. listopadu 2011(*)

      „Daně – Šestá směrnice o DPH – Osvobození – Článek 13 část B písm. f) – Sázky, loterie a další formy her – Zásada daňové neutrality – Mechanizované bingo s výhrami v hotovosti (,mechanised cash bingo‘) – Hrací automaty – Správní praxe odchylující se od ustanovení právních předpisů – Důvod na obranu vycházející z řádné péče (,due diligence‘)“
      Ve spojených věcech C‑259/10 a C‑260/10,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Court of Appeal
         (England & Wales) (Civil Division) (Spojené království) a Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené království) ze
         dne 20. a 19. dubna 2010, došlými Soudnímu dvoru dne 26. května 2010, v řízeních

      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      proti
      The Rank Group plc,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, T. von Danwitz (zpravodaj) a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. června 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za The Rank Group plc K. Lasokem, QC, a V. Sloane, barrister, pověřenými P. Drinkwaterem, solicitor,
      –        za vládu Spojeného království S. Hathawayem, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Peretzem, barrister,
      –        za Evropskou komisi R. Lyalem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu zásady daňové neutrality v rámci uplatnění čl. 13 části B písm. f)
         Šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
         – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá
         směrnice“).

      2        Tyto žádosti byly podány v rámci dvou sporů mezi Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“)
         a The Rank Group plc (dále jen „Rank“) ohledně rozhodnutí Commissioners o zamítnutí žádosti společnosti Rank o vrácení daně
         z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) zaplacené uvedenou společností z plnění poskytnutých v rámci určitých her v průběhu let
         2002 až 2005.

       Právní rámec
       Unijní právní úprava
      3        Podle čl. 2 odst. 1 šesté směrnice je předmětem DPH „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku
         osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.

      4        Článek 13 této směrnice, nadepsaný „Osvobození od daně v tuzemsku“, stanoví:

      „[...]
      B.      Ostatní případy osvobození
      Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské země od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy
         stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání
         se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:

      [...]
      f)      sázky, loterie a další formy her za podmínek a omezení stanovených jednotlivými členskými státy;
      [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
       Právní úprava týkající se DPH
      5        Podle čl. 31 odst. 1 zákona o DPH z roku 1994 (Value Added Tax Act 1994), ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutečností
         původního sporu (dále jen „zákon o DPH z roku 1994“), je dodání zboží nebo služeb osvobozeno od daně, pokud odpovídá některému
         z plnění popsaných v příloze 9 tohoto zákona.

      6        Skupina 4 této přílohy 9, nadepsaná „Sázky, hry a loterie“, v bodě 1 stanovila, že osvobozeno je poskytnutí jakýchkoliv prostředků
         pro provádění sázek nebo hraní hazardních her.

      7        Poznámky 1 až 3 k uvedené skupině 4 stanovily:

      „1)      Bod 1 nezahrnuje
      [...]
      b)      poskytnutí práva účastnit se hry, pokud poplatek za toto právo může být vybrán na základě článku 14 [herního zákona z roku
         1968 (Gaming Act 1968)] […]

      [...]
      d)      poskytnutí hracích přístrojů.
      [...]
      2)      ,Hazardní hra‘ má tentýž význam jako v herním zákoně z roku 1968 [...]
      3)      ,Hracím přístrojem‘ se rozumí přístroj, u něhož jsou splněny následující podmínky, konkrétně
      a)      je vyroben či uzpůsoben pro hraní hazardní hry prostřednictvím tohoto přístroje; a
      b)      hráč za hru na přístroji platí (s výjimkou případu, kdy má možnost hrát bezplatně v důsledku předchozí výhry) buď vhozením
         mince, nebo žetonu [po roce 2003: mince, žetonu nebo jiné věci] do přístroje nebo jiným způsobem; a

      (c)      prvek náhody ve hře je závislý na přístroji.“
       Právní úprava týkající se her a sázek
      8        Článek 52 odst. 1 herního zákona z roku 1968, ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutečností původního sporu (dále
         jen „herní zákon z roku 1968“), stanovil, že pro účely tohoto zákona se výrazem „hraní“ (gaming) rozumí hraní hazardních her
         za účelem výhry peněz nebo cen majících peněžitou hodnotu a pojem „přístroj“ (machine) zahrnuje jakýkoliv přístroj.

      9        Článek 26 odst. 1 a 2 uvedeného zákona stanovil:

      „1.      [Část III] tohoto zákona se vztahuje na jakýkoliv přístroj, který
      a)      je vyroben či uzpůsoben pro hraní hazardní hry prostřednictvím tohoto přístroje a
      b)      má otvor nebo jinou štěrbinu pro vhození peněz nebo jejich ekvivalentu ve formě hotovosti nebo žetonů.
      2.      Odkaz na hraní hazardních her prostřednictvím přístroje v předchozím pododdíle zahrnuje hraní hazardních her částečně prostřednictvím
         přístroje a částečně prostřednictvím jiných prostředků, pokud (ovšem pouze pokud) je prvek náhody ve hře závislý na přístroji.“

      10      Přístroj odpovídající této definici „hracího přístroje“ mohl být provozován pouze v prostorách, na které bylo získáno povolení,
         a v souladu s určitými podmínkami týkajícími se výše sázek a výher, jakož i počtu přístrojů v daném prostoru. Pokud činnost
         provozovaná na přístroji byla „hrou“, ale přístroj neodpovídal uvedené definici, jeho používání bylo upraveno jinými zákonnými
         ustanoveními, která mimo jiné stanovila jiné limity sázek a výher.

      11      Naproti tomu činnosti považované za sázení byly upraveny zákonem o sázkách, hrách a loteriích z roku 1963 (Betting, Gaming
         and Lotteries Act 1963). Pokud chtěl zákazník uzavřít sázku na místě, musel se obrátit na kanceláře oprávněné přijímat sázky
         (licensed betting offices, dále jen „LBO“).

      12      V určitém prostoru mohlo být povoleno buď pouze sázení, nebo pouze hraní. Kromě toho podmínky získání povolení a režim platný
         pro povolené prostory se lišily, zejména pokud jde o prodej alkoholu a otevírací dobu. Sázení bylo vyhrazeno LBO a hraní kasinům,
         barům, bingo hernám a zábavním podnikům.

       Spory v původních řízeních a předběžné otázky
      13      Společnost Rank je reprezentativním členem skupiny DPH, která ve Spojeném království provozuje kluby bingo a kasina, v nichž
         mají zákazníci k dispozici mimo jiné „mechanizované bingo s výhrami v hotovosti“ („mechanised cash bingo“, dále jen „mc-bingo“)
         a hrací automaty.

      14      Společnost Rank poté, co přiznala a odvedla Commissioners DPH ze služeb poskytovaných prostřednictvím mc-bingo a hracích automatů,
         podala dvě žaloby k Value Added Tax Tribunal, nyní First-tier Tribunal (Tax Chamber) (dále jen „Tribunal“), za účelem vrácení
         této daně. První žaloba se týká zdanění mc-bingo mezi 1. lednem 2003 a 31. prosincem 2005, druhá zdanění hracích automatů
         mezi 1. říjnem 2002 a 5. prosincem 2005.

      15      Tyto žaloby byly v zásadě založeny na argumentu, že s různými typy mc-bingo a hracích automatů nakládala právní úprava týkající
         se DPH rozdílně, třebaže byly z hlediska spotřebitele srovnatelné, nebo dokonce totožné, a že tedy tím, že některé typy mc-bingo
         a hracích automatů podléhaly DPH, byla porušena zásada daňové neutrality.

       Žaloba týkající se mc-bingo
      16      Mc-bingo se hrálo v sekvencích zahrnujících několik her. Zatímco výše sázky byla oznámena předem, výše výhry, která závisela
         na počtu hráčů účastnících se dané hry, se mohla v průběhu bloku her, a dokonce i během první části hry, měnit, a nebyla nutně
         hráčům v okamžiku podávání sázek známa.

      17      Mezi účastníky původního řízení je nesporné, že vzhledem k tomu, že poznámka 1 písm. b) ke skupině 4 přílohy 9 zákona o DPH
         z roku 1994 odkazuje na herní zákon z roku 1968, bylo mc-bingo osvobozeno od DPH pouze tehdy, když sázka činila 50 pencí nebo
         méně a výhra 25 GBP nebo méně. Naopak, jestliže některá z těchto podmínek nebyla splněna, předmětná hra nebyla od této daně
         osvobozena. Je rovněž nesporné, že tyto dva druhy hry mc-bingo byly z hlediska spotřebitele totožné. Commissioners nicméně
         tvrdili, že k porušení zásady daňové neutrality nedošlo, jelikož nebylo prokázáno, že uvedené rozdílné zacházení mělo dopad
         na hospodářskou soutěž mezi těmito hrami.

      18      Rozhodnutím ze dne 15. května 2008 Tribunal rozhodl ve prospěch společnosti Rank. Odvolání Commissioners proti tomuto rozhodnutí
         zamítl High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, rozsudkem ze dne 8. června 2009. Commissioners poté podali
         proti tomuto rozsudku opravný prostředek ke Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

       Žaloba týkající se hracích automatů
      19      Pokud jde o hrací automaty, osvobození od DPH stanovené ve skupině 4 bodu 1 přílohy 9 zákona o DPH z roku 1994 se neuplatnilo,
         pokud předmětný automat poskytnutý k dispozici hráči byl „hracím přístrojem“ ve smyslu poznámky 1 písm. d) a poznámky 3 k této
         skupině 4.

      20      V tomto ohledu jsou hrací automaty provozované společností Rank a považované za takové hrací přístroje, které zároveň spadají
         pod část III herního zákona z roku 1968 (dále jen „Part-III‑machines“), srovnávány s dvěma dalšími typy hracích přístrojů,
         v závislosti zejména na tom, zda prvek náhody je, na žádost herního softwaru zabudovaného do přístroje používaného hráčem,
         poskytován samotným přístrojem či nikoliv.

      21      Pokud jde o zdaňované Part-III‑machines, je tento prvek poskytován elektronickým generátorem náhodných čísel („electronic
         random number generator“), který je fyzicky zabudován do automatu používaného hráčem. Naopak první typ hracích automatů použitých
         ke srovnání (dále jen „referenční přístroje I“) tvoří automaty, kterých je několik elektronicky spojeno se společným a samostatným
         elektronickým generátorem náhodných čísel, který je nicméně umístěn ve stejných prostorách, jako terminály používané hráči.

      22      Druhý typ hracích přístrojů použitý ke srovnání je tvořen „terminály pro kurzovní sázení“ („fixed odds betting terminals“,
         dále jen „FOBT“), které mohly být umístěny pouze v LBO. Hráč používající FOBT sázel na výsledek virtuální události nebo hry,
         tedy „formátu“ nahraného do softwaru FOBT tím, že do terminálu vložil kredit. Výsledek virtuální události nebo hry byl určen
         elektronickým generátorem náhodných čísel umístěným mimo prostory dané LBO. Spor ohledně otázky, zda s ohledem na právní úpravu
         her určité formáty dostupné na FOBT umožňovaly „sázet“ nebo „hrát“, rozsudek neřešil z důvodu uzavření dohody mezi dotčenými
         stranami. Vzhledem k tomu, že FOBT neodpovídaly definici „hracího přístroje“ ve smyslu práva DPH, byly od této daně osvobozeny.
         Z nich získaný příjem byl nicméně předmětem obecné daně ze sázení.

      23      Před Tribunal bylo nesporné, že zdaňované Part-III‑machines a referenční přístroje I byly z hlediska spotřebitelů podobné.
         Commissioners nicméně nesouhlasili s tím, že tyto dvě kategorie přístrojů si navzájem konkurovaly a že referenční přístroje
         I byly ve skutečnosti podle vnitrostátního práva osvobozeny od daně.

      24      Rozhodnutím ze dne 19. srpna 2008 rozhodl Tribunal o některých sporných otázkách ve prospěch společnosti Rank a rozhodnutí
         o dalších otázkách odložil na později. V tomto prvním rozhodnutí Tribunal především dospěl k závěru, že referenční přístroje
         I byly na základě vnitrostátní právní úpravy osvobozeny od DPH. Commissioners každopádně v praxi vědomě nakládali s referenčními
         přístroji I jako s osvobozenými.

      25      Odvolání Commissioners proti tomuto rozhodnutí zamítl High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, rozsudkem
         ze dne 8. června 2009. Commissioners poté podali proti tomuto rozsudku opravný prostředek ke Court of Appeal (England & Wales)
         (Civil Division), a zpochybňovali zejména existenci relevantní praxe, jejímž předmětem je osvobození referenčních přístrojů
         I od DPH.

      26      Dne 11. prosince 2009 Tribunal rozhodl o původně odložených otázkách ve prospěch společnosti Rank. Pokud jde o referenční
         přístroje I, dospěl k závěru, že Commissioners nemohou jako důvod na obranu uplatňovat, že jednali s řádnou péčí („due diligence“),
         i když uvedené přístroje byly uvedeny na trh až po přijetí dotčené vnitrostátní právní úpravy. Tribunal rovněž konstatoval,
         že došlo k porušení zásady daňově neutrality v souvislosti s FOBT, které jsou, na vysoké úrovni abstrakce, z hlediska většiny
         hráčů podobné Part-III‑machines. Oba typy přístrojů se považují prostě za přístroje pro hraní hazardních her. O rozdílech
         většina spotřebitelů buď neví, nebo pro ně nemají význam.

      27      Commissioners podali proti rozsudku ze dne 11. prosince 2009 odvolání k Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber). Toto odvolání
         se týká především přezkumu podobnosti zdaňovaných hracích přístrojů a FOBT, jakož i odmítnutí argumentu vycházejícího z řádné
         péče.

       Předběžné otázky ve věci C‑259/10
      28      Vzhledem k tomu, že Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) měl za to, že řešení sporu v původním řízení záleží
         na výkladu unijního práva, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Dochází-li k rozdílnému zacházení z hlediska DPH
      –        mezi službami, které jsou z pohledu spotřebitele totožné, nebo
      –        mezi podobnými službami, které uspokojují stejné potřeby spotřebitele,
      stačí to samo o sobě ke konstatování porušení zásady daňové neutrality nebo je relevantní vzít v úvahu (a pokud ano, jak)
      a)      regulatorní a hospodářský kontext;
      b)      zda mezi dotčenými totožnými nebo případně podobnými službami existuje hospodářská soutěž a
      c)      zda rozdílné zacházení z hlediska DPH způsobilo narušení hospodářské soutěže?
      2)      Je osoba povinná k dani, jejíž plnění podle vnitrostátního práva podléhají DPH (z důvodu výkonu diskreční pravomoci členským
         státem na základě čl. 13 části B písm. f) šesté směrnice), oprávněna žádat vrácení DPH odvedené z těchto plnění z důvodu porušení
         zásady daňové neutrality vyplývajícího ze zacházení s jinými plněními (,referenční plnění‘) z hlediska DPH, pokud

      a)      podle vnitrostátního práva referenční plnění podléhala DPH, ale
      b)      daňový orgán členského státu v praxi zacházel s referenčními plněními jako s osvobozenými od DPH?
      3)      Je-li odpověď na druhou otázku kladná, jaké jednání odpovídá relevantní praxi, a zvláště:
      a)      je nutné, aby daňový orgán učinil jasné a jednoznačné prohlášení, že s referenčními plněními bude zacházeno jako s osvobozenými
         od DPH;

      b)      je relevantní, že v okamžiku vydání prohlášení daňovým orgánem tento orgán neúplně nebo nesprávně chápal skutkové okolnosti
         relevantní pro správné zacházení s referenčními plněními z hlediska DPH, a

      c)      je relevantní, že DPH nebyla odvedena osobou povinnou k dani nebo vymáhána daňovým orgánem, pokud jde o referenční plnění,
         ale že daňový orgán následně požadoval odvedení této DPH, s výhradou uplatnění obvyklých promlčecích lhůt podle vnitrostátního
         práva?

      4)      Je-li rozdílné daňové zacházení výsledkem konsistentní praxe vnitrostátních daňových orgánů založené na obecně přijímaném
         chápání skutečného významu vnitrostátních právních předpisů, má na existenci porušení zásady daňové neutrality vliv, jestliže:

      a)      daňové orgány následně změní svou praxi;
      b)      vnitrostátní soud následně rozhodne, že pozměněná praxe odpovídá správnému významu vnitrostátních právních předpisů;
      c)      členskému státu brání zásady vnitrostátního nebo evropského práva, včetně zásad legitimního očekávání, ztráty žalobního nároku,
         právní jistoty a zákazu zpětné účinnosti, nebo promlčecí lhůty vybrat DPH z plnění, která byla předtím považována za osvobozená
         od daně?“

       Předběžné otázky ve věci C‑260/10
      29      Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber), který měl rovněž za to, že řešení u něj probíhajícího sporu v původním řízení záleží
         na výkladu unijního práva, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Pokud členský stát při výkonu diskreční pravomoci podle čl. 13 části B písm. f) šesté směrnice o DPH podroboval DPH určité
         typy přístrojů používané ke hraní hazardních her [Part-III‑machines], zatímco u dalších takových přístrojů (mezi nimi i [FOBT])
         zachoval osvobození od daně, a pokud je tvrzeno, že tím členský stát porušil zásadu daňové neutrality: je i) určující nebo
         ii) relevantní při srovnávání [Part-III‑machines] a FOBT, že

      a)      FOBT nabízely činnosti, které se podle vnitrostátního práva považovaly za ,sázení‘ (nebo činnosti, které byl relevantní orgán
         dozoru ochoten považovat pro účely výkonu svých regulačních pravomocí za ,sázení‘ podle vnitrostátního práva) a

      b)      [Part-III‑machines] nabízely činnosti, které byly podle vnitrostátního práva kvalifikovány odlišně, konkrétně jako ,hraní‘,
      a že hraní a sázení podléhaly podle práva tohoto členského státu týkajícího se kontroly a regulace hazardních her různým právním
         režimům? Pokud tomu tak je, k jakým rozdílům mezi dotčenými režimy má vnitrostátní soud přihlížet?

      2)      Při určování, zda zásada daňové neutrality vyžaduje, aby se s typy přístrojů uvedenými v první otázce (FOBT a [Part-III‑machines])
         zacházelo z daňového hlediska stejně, jakou úroveň abstrakce by měl vnitrostátní soud zvolit při určení, zda jsou výrobky
         podobné? Konkrétně, v jaké rozsahu je relevantní zohlednit následující skutečnosti:

      a)      podobnosti a rozdíly v povolených maximálních sázkách a výhrách mezi FOBT a [Part-III‑machines];
      b)      skutečnost, že FOBT mohly být používány pouze v určitých typech prostorů, ve kterých bylo povoleno sázení, které byly odlišné
         od prostorů, v nichž bylo povoleno hraní hazardních her, a které také podléhaly odlišným regulačním omezením (ačkoli FOBT
         a maximálně dva [Part-III‑machines] mohly být společně umístěny v prostorách, ve kterých bylo povoleno sázení);

      c)      skutečnost, že naděje na výhru na FOBT byla přímo spojená s uveřejněnými pevně stanovenými výherními kurzy, zatímco šance
         na výhru na [Part-III‑machines] se mohla v některých případech lišit v závislosti na určitém zařízení, které v dlouhodobém
         horizontu zajišťovalo provozovateli a hráči určité procento návratnosti;

      d)      podobnosti a rozdíly ve formátech dostupných na FOBT a [Part-III‑machines];
      e)      podobnosti a rozdíly mezi FOBT a [Part-III‑machines], pokud jde o možnou interakci mezi hráčem a přístrojem;
      f)      zda výše uvedené skutečnosti byly většině hráčů na přístrojích buď známé, nebo jimi byly považovány za relevantní nebo důležité;
      g)      zda je rozdílné zacházení z hlediska DPH možné odůvodnit jakoukoli z výše uvedených skutečností?
      3)      V situaci, kdy členský stát při výkonu své diskreční pravomoci podle čl. 13 části B písm. f) šesté směrnice o DPH osvobodil
         od DPH hraní hazardních her, ale podrobil DPH určitou kategorii přístrojů používaných pro hraní hazardních her,

      a)      může se tento členský stát v zásadě bránit vůči výtce, že porušil zásadu daňové neutrality, odvoláním na řádnou péči, a
      b)      pokud je odpověď na otázku a) kladná, jaké faktory jsou relevantní pro určení, zda je členský stát oprávněn bránit se tímto
         způsobem?“

      30      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 9. srpna 2010 byly věci C‑259/10 a C‑260/10 spojeny pro účely písemné a ústní části
         řízení, jakož i pro účely rozsudku.

       K předběžným otázkám
       K první otázce, písm. b) a c), ve věci C‑259/10
      31      Podstatou této otázky Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) je, zda má být zásada daňové neutrality vykládána
         v tom smyslu, že rozdílné zacházení z hlediska DPH se dvěma službami, které jsou z pohledu spotřebitele totožné nebo podobné
         a uspokojují jeho stejné potřeby, stačí ke konstatování porušení této zásady nebo zda takové porušení vyžaduje, aby byla nadto
         prokázána skutečná existence hospodářské soutěže mezi dotčenými službami nebo narušení hospodářské soutěže z důvodu uvedeného
         rozdílného zacházení.

      32      Podle ustálené judikatury zásada daňové neutrality brání zejména tomu, aby bylo s podobným zbožím nebo podobnými službami,
         které si tedy navzájem konkurují, zacházeno z pohledu DPH rozdílně (viz zejména rozsudky ze dne 3. května 2001, Komise v. Francie,
         C‑481/98, Recueil s. I‑3369, bod 22; ze dne 26. května 2005, Kingscrest Associates a Montecello, C‑498/03, Sb. rozh. s. I‑4427,
         body 41 a 54; ze dne 10. dubna 2008, Marks & Spencer, C‑309/06, Sb. rozh. s. I‑2283, bod 47, jakož i ze dne 3. března 2011,
         Komise v. Nizozemsko, C‑41/09, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 66).

      33      Z tohoto popisu uvedené zásady vyplývá, že důsledkem podobné povahy dvou služeb je to, že si navzájem konkurují.

      34      Skutečná existence hospodářské soutěže mezi dvěma službami tedy nepředstavuje samostatnou a dodatečnou podmínku porušení zásady
         daňové neutrality, jsou-li dotčené služby z hlediska spotřebitele totožné nebo podobné a uspokojují jeho stejné potřeby (viz
         v tomto smyslu rozsudky ze dne 23. října 2003, Komise v. Německo, C‑109/02, Recueil s. I‑12691, body 22 a 23, jakož i ze dne
         17. února 2005, Linneweber a Akritidis, C‑453/02 a C‑462/02, Sb. rozh. s. I‑1131, body 19 až 21, 24, 25 a 28).

      35      Tento závěr platí rovněž v případě existence narušení hospodářské soutěže. Skutečnost, že se dvěma totožnými nebo podobnými
         službami, které uspokojují stejné potřeby, je zacházeno z hlediska DPH rozdílně, obecně způsobuje narušení hospodářské soutěže
         (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 29. března 2001, Komise v. Francie, C‑404/99, Recueil s. I‑2667, body 46 a 47, jakož i ze
         dne 28. června 2007, JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust a The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05,
         Sb. rozh. s. I‑5517, body 47 až 51).

      36      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku písm. b) a c) ve věci C‑259/10 odpovědět tak, že zásada daňové neutrality
         musí být vykládána v tom smyslu, že rozdílné zacházení z hlediska DPH se dvěma službami, které jsou z pohledu spotřebitele
         totožné nebo podobné a uspokojují jeho stejné potřeby, stačí ke konstatování porušení této zásady. Takové porušení tedy nevyžaduje,
         aby byla nadto prokázána skutečná existence hospodářské soutěže mezi dotčenými službami nebo narušení hospodářské soutěže
         z důvodu uvedeného rozdílného zacházení.

       K první otázce písm. a) ve věci C‑259/10 a k první otázce ve věci C‑260/10
      37      Podstatou těchto otázek předkládajících soudů je, zda při rozdílném zacházení se dvěma hazardními hrami z hlediska přiznání
         osvobození od DPH podle čl. 13 části B písm. f) šesté směrnice má být zásada daňové neutrality vykládána v tom smyslu, že
         je třeba zohlednit, že na tyto dvě hry se vztahují odlišné kategorie povolení a z hlediska kontroly a regulace podléhají různým
         právním režimům.

      38      Podle čl. 13 části B písm. f) šesté směrnice jsou sázky, loterie a další formy her osvobozeny od DPH za podmínek a omezení
         stanovených jednotlivými členskými státy.

      39      Toto osvobození je motivováno praktickými důvody, jelikož na hazardní hry se DPH obtížně uplatňuje, a nikoli, jak je tomu
         v případě poskytování některých služeb v obecném zájmu v sociální oblasti, snahou zabezpečit těmto činnostem příznivější zacházení
         v oblasti DPH (viz rozsudky ze dne 13. července 2006, United Utilities, C‑89/05, Sb. rozh. s. I‑6813, bod 23, a ze dne 10.
         června 2010, Leo-Libera, C‑58/09, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 24).

      40      Ze samotného znění čl. 13 části B písm. f) šesté směrnice vyplývá, že toto ustanovení ponechalo členským státům široký prostor
         pro uvážení, pokud jde o osvobození od daně nebo o zdanění dotyčných plnění, neboť uvedeným státům dovoluje stanovit podmínky
         a omezení, kterým může toto osvobození od daně podléhat (viz výše uvedený rozsudek Leo-Libera, bod 26).

      41      Nicméně pokud v souladu s tímto ustanovením členské státy využijí možnosti stanovit podmínky a omezení osvobození, a tedy
         podrobit či nepodrobit plnění DPH, musí dodržet zásadu daňové neutrality inherentní společnému systému DPH (viz rozsudky ze
         dne 11. června 1998, Fischer, C‑283/95, Recueil s. I‑3369, bod 27, jakož i Linneweber a Akritidis, uvedený výše, bod 24).

      42      Jak bylo připomenuto v bodě 32 tohoto rozsudku, tato zásada brání tomu, aby bylo s podobnými službami zacházeno z pohledu
         DPH rozdílně.

      43      Za účelem určení, zda dvě služby jsou podobné ve smyslu judikatury citované v uvedeném bodě, je třeba zohlednit především
         hledisko průměrného spotřebitele (viz obdobně rozsudek ze dne 25. února 1999, CPP, C‑349/96, Recueil s. I‑973, bod 29) a vyhnout
         se přitom umělému rozlišování na základě nepodstatných rozdílů (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Německo,
         body 22 a 23).

      44      Dvě služby jsou tedy podobné, pokud mají obdobné vlastnosti a slouží stejným potřebám spotřebitelů, a to na základě kritéria
         srovnatelnosti v použití, a pokud existující rozdíly neovlivňují podstatným způsobem rozhodnutí průměrného spotřebitele zvolit
         jednu nebo druhou z uvedených služeb (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 3. května 2001, Komise v. Francie, uvedený výše,
         bod 27, a obdobně rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Roders a další, C‑367/93 až C‑377/93, Recueil s. I‑2229, bod 27, jakož i ze
         dne 27. února 2002, Komise v. Francie, C‑302/00, Recueil s. I‑2055, bod 23).

      45      Podle ustálené judikatury přitom zásada daňové neutrality brání v oblasti vybírání DPH obecné diferenciaci mezi protiprávními
         a legálními plněními (viz zejména rozsudky ze dne 5. července 1988, Mol, 269/86, Recueil s. 3627, bod 18; ze dne 29. června
         1999, Coffeeshop „Siberië“, C‑158/98, Recueil s. I‑3971, body 14 a 21, jakož i ze dne 6. července 2006, Kittel a Recolta Recycling,
         C‑439/04 a C‑440/04, Sb. rozh. s. I‑6161, bod 50). Soudní dvůr z toho vyvodil, že členské státy nemohou vyhradit osvobození
         pouze hazardním hrám, které mají legální povahu (výše uvedený rozsudek Fischer, bod 28). K legální nebo protiprávní povaze
         provozování hazardní hry tedy nemůže být při přezkumu podobnosti dvou hazardních her přihlíženo.

      46      Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pro posouzení, zda jsou hazardní hry nebo přístroje pro hraní hazardních her
         podobné, není totožnost provozovatelů uvedených her nebo přístrojů a právní forma, pod níž vykonávají svou činnost, v zásadě
         rozhodná (viz výše uvedený rozsudek Linneweber a Akritidis, body 25 a 29, jakož i citovaná judikatura).

      47      Z uvedeného rozsudku, zejména z jeho bodů 29 a 30, kromě toho vyplývá, že rozdíly existující mezi bary a hernami na jedné
         straně a schválenými kasiny na straně druhé, pokud jde o rámec, v němž nabízejí hazardní hry, a zejména místní a časovou dostupnost,
         jakož i atmosféru, nemají pro srovnatelnost uvedených her význam.

      48      Konečně podle bodů 29 a 30 výše uvedeného rozsudku Fischer skutečnost, že pouze jeden ze dvou typů her podléhá dani, která
         není harmonizována, nemůže odůvodnit závěr, že tyto typy her nejsou srovnatelné. Společný systém DPH by totiž byl pokřiven,
         pokud by členské státy mohly měnit jeho uplatňování v závislosti na existenci jiných neharmonizovaných daní.

      49      Z toho vyplývá, že odlišnosti právních režimů, na které poukazuje předkládající soud, nemají pro posouzení srovnatelné povahy
         předmětných her význam.

      50      Tento výsledek není zpochybněn tím, že v určitých výjimečných případech Soudní dvůr připustil, že vzhledem ke specifikům dotčených
         odvětví mohou rozdíly v regulačním rámci a v právním režimu upravujícím dotčené dodávky zboží nebo poskytování služeb, jako
         je to, zda léčivý přípravek je hrazen či nikoliv, nebo to, zda poskytovatel podléhá závazkům všeobecné služby, vést k rozlišování
         z hlediska spotřebitele, pokud jde uspokojování jeho vlastních potřeb (viz rozsudky ze dne 3. května 2001, Komise v. Francie,
         uvedený výše, bod 27, jakož i ze dne 23. dubna 2009, TNT Post UK, C‑357/07, Sb. rozh. s. I‑3025, body 38, 39 a 45).

      51      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na první otázku písm. a) ve věci C‑259/10 a na první otázku ve věci C‑260/10 odpovědět
         tak, že při rozdílném zacházení se dvěma hazardními hrami z hlediska přiznání osvobození od DPH podle čl. 13 části B písm. f)
         šesté směrnice musí být zásada daňové neutrality vykládána v tom smyslu, že není třeba zohlednit, že na tyto dvě hry se vztahují
         odlišné kategorie povolení a z hlediska kontroly a regulace podléhají různým právním režimům.

       Ke druhé otázce ve věci C‑260/10
      52      Podstatou této otázky Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) je, zda pro účely posouzení, s ohledem na zásadu daňové neutrality,
         zda jsou dva typy hracích automatů podobné a vyžadují stejné zacházení z hlediska DPH, je třeba zohlednit rozdíly v minimálních
         a maximálních sázkách a výhrách, naději na výhru, dostupných formátech a možnosti interakce mezi hráčem a hracím automatem.

      53      Nejprve je třeba konstatovat, že zásadu daňové neutrality není možné vykládat v tom smyslu, že sázky, loterie a další formy
         her je třeba všechny považovat za podobná plnění ve smyslu této zásady, protože takový výklad by vedl k tomu, že čl. 13 část
         B písm. f) šesté směrnice a široký prostor pro uvážení, který toto ustanovení přiznává členským státům, připomenutý v bodě
         40 tohoto rozsudku, by byly zbaveny veškerého užitečného účinku. Členský stát tedy může omezit osvobození od DPH na určité
         formy hazardních her (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Leo-Libera, bod 35).

      54      Z uvedeného rozsudku vyplývá, že zmíněná zásada není porušena, pokud členský stát uplatňuje DPH na služby poskytované prostřednictvím
         herních automatů a zároveň od této daně osvobodí sázky na veřejné dostihové závody, sázky s pevným kurzem, loterie a slosování
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Leo-Libera, body 9, 10 a 36).

      55      Nicméně aby zásada daňové neutrality nebyla zbavena svého smyslu a nebyl pokřiven společný systém DPH, rozdílné zacházení
         z hlediska DPH nemůže být založeno na detailních rozdílech ve struktuře, způsobech nebo pravidlech předmětných her, které
         spadají všechny do téže kategorie her, jako jsou hrací automaty.

      56      Z bodů 43 a 44 tohoto rozsudku vyplývá, že určení podobnosti hazardních her podléhajících rozdílnému zdanění, které přísluší
         vnitrostátnímu soudu s ohledem na okolnosti daného případu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 27. dubna 2006, Solleveld a van
         den Hout-van Eijnsbergen, C‑443/04 a C‑444/04, Sb. rozh. s. I‑3617, body 42 a 45, jakož i Marks & Spencer, uvedený výše, bod
         48), musí být provedeno z hlediska průměrného spotřebitele a musí zohledňovat relevantní nebo důležité skutečnosti, které
         mohou podstatným způsobem ovlivnit jeho rozhodnutí zvolit jednu nebo druhou z daných her.

      57      V tomto ohledu mohou mít rozdíly v minimálních a maximálních sázkách a výhrách, naději na výhru, dostupných formátech a možnosti
         interakce mezi hráčem a hracím automatem na rozhodnutí průměrného spotřebitele podstatný vliv, jelikož přitažlivost hazardních
         her spočívá především v možnosti vyhrát.

      58      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na druhou otázku ve věci C‑260/10 odpovědět tak, že pro účely posouzení, s ohledem
         na zásadu daňové neutrality, zda jsou dva typy hracích automatů podobné a vyžadují stejné zacházení z hlediska DPH, je třeba
         ověřit, zda používání uvedených typů hracích automatů je srovnatelné z pohledu průměrného spotřebitele a uspokojuje jeho stejné
         potřeby, přičemž skutečnostmi, které lze v této souvislosti zohlednit, jsou zejména minimální a maximální sázky a výhry, jakož
         i naděje na výhru.

       Ke druhé otázce ve věci C‑259/10
      59      Podstatou druhé otázky Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ve věci C‑259/10 je, zda zásada daňové neutrality
         má být vykládána v tom smyslu, že osoba povinná k dani může žádat vrácení DPH odvedené z určitých služeb s odvoláním na porušení
         této zásady, pokud daňové orgány dotčeného členského státu v praxi zacházely s podobnými službami jako s osvobozenými od daně,
         třebaže podle relevantního vnitrostátního práva od DPH osvobozeny nejsou.

      60      Tato otázka se týká argumentu, který uplatňují ve sporu v původní věci Commissioners, podle nějž zdanění Part-III‑machines
         neporušuje zásadu daňové neutrality, jelikož podle ustanovení zákona o DPH z roku 1994 nejsou od DPH osvobozeny ani referenční
         přístroje I, i když uznávají, že během let, o která jde v původní věci, DPH z těchto přístrojů nevybírali.

      61      V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada daňové neutrality představuje vyjádření zásady rovného zacházení v oblasti
         DPH (viz zejména rozsudky ze dne 29. října 2009, NCC Construction Danmark, C‑174/08, Sb. rozh. s. I‑10567, bod 41, a ze dne
         10. června 2010, CopyGene, C‑262/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 64).

      62      I když veřejná správa dodržující určitou obecnou praxi může být touto praxí vázána (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 21. ledna
         1987, Ferriera Valsabbia v. Komise, 268/84, Recueil s. 353, body 14 a 15, jakož i ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri
         a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 211), nic to nemění
         na tom, že zásada rovného zacházení musí být v souladu s dodržováním zásady legality, podle níž nikdo nemůže ve svůj prospěch
         uplatňovat případnou protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 9. října 1984,
         Witte v. Parlament, 188/83, Recueil s. 3465, bod 15; ze dne 4. července 1985, Williams v. Účetní dvůr, 134/84, Recueil s. 2225,
         bod 14, jakož i ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM, C‑51/10 P, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
         body 75 a 76).

      63      Z toho vyplývá, že osoba povinná k dani se nemůže domáhat toho, aby určité plnění podléhalo stejnému daňovému zacházení jako
         jiné plnění, pokud posledně uvedené zacházení není v souladu s relevantní vnitrostátní právní úpravou.

      64      Na druhou otázku ve věci C‑259/10 je v důsledku toho třeba odpovědět tak, že zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom
         smyslu, že osoba povinná k dani nemůže žádat vrácení DPH odvedené z určitých služeb s odvoláním na porušení této zásady, pokud
         daňové orgány dotčeného členského státu v praxi zacházely s podobnými službami jako s osvobozenými od daně, třebaže podle
         relevantního vnitrostátního práva od DPH osvobozeny nejsou.

      65      Vzhledem k této odpovědi není třeba odpovídat na třetí a čtvrtou otázku položenou ve věci C‑259/10.

       Ke třetí otázce ve věci C‑260/10
      66      Podstatou této otázky Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) je, zda zásada daňové neutrality má být vykládána v tom smyslu,
         že členský stát, který využil posuzovací pravomoci podle čl. 13 části B písm. f) šesté směrnice a osvobodil od DPH poskytnutí
         veškerých prostředků pro hraní hazardních her, přičemž z tohoto osvobození vyloučil kategorii přístrojů splňujících určitá
         kritéria, může namítnout proti žádosti o vrácení DPH založené na porušení této zásady to, že na vyvinutí nového typu přístroje
         nesplňujícího tato kritéria reagoval s řádnou péčí.

      67      Tato otázka se týká argumentu Commissioners, podle něhož v okamžiku přijetí vnitrostátních ustanovení dotčených v původním
         řízení, která v případě Part-III‑machines vylučují osvobození od DPH vztahující se na hazardní hry, neexistovaly podobné hrací
         přístroje, které by byly osvobozeny. K rozdílnému zacházení s podobnými automaty došlo až později, z důvodu vyvinutí nového
         typu hracích automatů, o němž se daňové orgány dozvěděly až po nějaké době od jeho uvedení na trh. Poté Spojené království
         Velké Británie a Severního Irska reagovalo s řádnou péčí tak, že v přiměřené lhůtě přijalo odpovídající opatření k ukončení
         rozdílného daňového zacházení.

      68      V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že pokud podmínky nebo omezení, kterým členské státy podřizují osvobození hazardních
         a peněžních her od DPH, jsou v rozporu se zásadou daňové neutrality, uvedený členský stát se nemůže o takové podmínky nebo
         omezení opírat, aby provozovateli těchto her odmítl osvobození, kterého se legitimně může domáhat na základě šesté směrnice
         (viz výše uvedený rozsudek Linneweber a Akritidis, bod 37).

      69      Článek 13 část B písm. f) šesté směrnice má tedy přímý účinek v tom smyslu, že se ho provozovatel hazardních her nebo přístrojů
         pro hraní hazardních her může dovolávat před vnitrostátními soudy za účelem vyloučení použití pravidel vnitrostátního práva
         neslučitelných s tímto ustanovením (viz výše uvedený rozsudek Linneweber a Akritidis, bod 38).

      70      Takový přímý účinek ustanovení směrnice přitom nezávisí na existenci úmyslného protiprávního jednání nebo nedbalosti na straně
         dotčeného členského státu při provádění směrnice, ani na existenci dostatečně závažného porušení unijního práva (viz v tomto
         smyslu rozsudky ze dne 11. července 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, Recueil s. I‑6325, body 25 a 27; ze dne 5. října 2004,
         Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, Sb. rozh. s. I‑8835, bod 103, jakož i ze dne 10. dubna 2008, Marks & Spencer, uvedený
         výše, bod 36).

      71      Kromě toho je třeba vzít v úvahu to, že podle dotčené vnitrostátní právní úpravy bylo poskytnutí jakýchkoliv prostředků pro
         provádění sázek nebo hraní hazardních her v zásadě osvobozeno od DPH, s výjimkou poskytnutí hracích přístrojů splňujících
         určitá kritéria. Stanovení takových vymezujících kritérií vylučuje, aby členský stát mohl tvrdit, že měl za to, že neexistují
         přístroje nesplňující tato kritéria a že nemusel zohlednit ani možnost vyvinutí takových přístrojů.

      72      Kromě toho z předkládacího rozhodnutí a z vyjádření Spojeného království vyplývá, že Gaming Board, regulační orgán pro oblast
         her, a tedy správní orgán dotčeného členského státu, byl informován o existenci nových hracích automatů ještě před jejich
         komerčním použitím.

      73      S ohledem na tyto okolnosti nelze přijmout argument Commissioners vycházející z toho, že daňové orgány se o uvedené existenci
         dozvěděly později, uváděný za účelem odůvodnění rozdílného zacházení s oběma typy hracích automatů, ke kterému po určitou
         dobu docházelo.

      74      Na třetí otázku ve věci C‑260/10 je v důsledku toho třeba odpovědět tak, že zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom
         smyslu, že členský stát, který využil posuzovací pravomoci podle čl. 13 části B písm. f) šesté směrnice a osvobodil od DPH
         poskytnutí veškerých prostředků pro hraní hazardních her, přičemž z tohoto osvobození vyloučil kategorii přístrojů splňujících
         určitá kritéria, nemůže namítnout proti žádosti o vrácení DPH založené na porušení této zásady to, že na vyvinutí nového typu
         přístroje nesplňujícího tato kritéria reagoval s řádnou péčí.

       K nákladům řízení
      75      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom smyslu, že rozdílné zacházení z hlediska daně z přidané hodnoty se dvěma
            službami, které jsou z pohledu spotřebitele totožné nebo podobné a uspokojují jeho stejné potřeby, stačí ke konstatování porušení
            této zásady. Takové porušení tedy nevyžaduje, aby byla nadto prokázána skutečná existence hospodářské soutěže mezi dotčenými
            službami nebo narušení hospodářské soutěže z důvodu uvedeného rozdílného zacházení.
      2)      Při rozdílném zacházení se dvěma hazardními hrami z hlediska přiznání osvobození od daně z přidané hodnoty podle čl. 13 části
            B písm. f) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
            se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, musí být zásada daňové neutrality vykládána
            v tom smyslu, že není třeba zohlednit, že na tyto dvě hry se vztahují odlišné kategorie povolení a z hlediska kontroly a regulace
            podléhají různým právním režimům.
      3)      Pro účely posouzení, s ohledem na zásadu daňové neutrality, zda jsou dva typy hracích automatů podobné a vyžadují stejné zacházení
            z hlediska daně z přidané hodnoty, je třeba ověřit, zda používání uvedených typů hracích automatů je srovnatelné z pohledu
            průměrného spotřebitele a uspokojuje jeho stejné potřeby, přičemž skutečnostmi, které lze v této souvislosti zohlednit, jsou
            zejména minimální a maximální sázky a výhry, jakož i naděje na výhru.
      4)      Zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom smyslu, že osoba povinná k dani nemůže žádat vrácení daně z přidané hodnoty
            odvedené z určitých služeb s odvoláním na porušení této zásady, pokud daňové orgány dotčeného členského státu v praxi zacházely
            s podobnými službami jako s osvobozenými od daně, třebaže podle relevantního vnitrostátního práva od daně z přidané hodnoty
            osvobozeny nejsou.
      5)      Zásada daňové neutrality musí být vykládána v tom smyslu, že členský stát, který využil posuzovací pravomoci podle čl. 13
            části B písm. f) šesté směrnice 77/388 a osvobodil od daně z přidané hodnoty poskytnutí veškerých prostředků pro hraní hazardních
            her, přičemž z tohoto osvobození vyloučil kategorii přístrojů splňujících určitá kritéria, nemůže namítnout proti žádosti
            o vrácení daně z přidané hodnoty založené na porušení této zásady to, že na vývoj nového typu přístroje nesplňujícího tato
            kritéria reagoval s řádnou péčí.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 17. července 1997. # Badische Erfrischungs-Getränke GmbH & Co. KG proti Land Baden-Württemberg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo. # Věc C-17/96.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 23. října 1985. # Riseria Modenese Srl proti Radě a Komisi Evropských společenství a Birra Peroni SpA. # Šrot - Mimosmluvní odpovědnost. # Věc 267/80 rév.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. října 2015.#A v. B.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales).#Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Překážka litispendence – Článek 16 a čl. 19 odst. 1 a 3 – Řízení ve věci rozluky v prvním členském státě a řízení ve věci rozvodu v druhém členském státě – Příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první – Pojem ‚určená‘ příslušnost – Ukončení prvního řízení a zahájení nového řízení ve věci rozvodu v prvním členském státě – Důsledky – Časový posun mezi členskými státy – Účinky na postup zahájení řízení u soudů.#Věc C-489/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. října 2015 (
            *
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Soudní spolupráce v občanských věcech — Příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti — Nařízení (ES) č. 2201/2003 — Překážka litispendence — Článek 16 a čl. 19 odst. 1 a 3 — Řízení ve věci rozluky v prvním členském státě a řízení ve věci rozvodu v druhém členském státě — Příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první — Pojem ‚určená‘ příslušnost — Ukončení prvního řízení a zahájení nového řízení ve věci rozvodu v prvním členském státě — Důsledky — Časový posun mezi členskými státy — Účinky na postup zahájení řízení u soudů“
      Ve věci C‑489/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím High Court of Justice (England & Wales), Family Division [Vysoký soudní dvůr (Anglie a Wales), oddělení pro rodinné záležitosti, Spojené království] ze dne 31. října 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 4. listopadu 2014, v řízení

         A

      proti

         B,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Illéssy, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. června 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za A T. Amosem, QC, a H. Claytonem, barrister,

               —

               za vládu Spojeného království M. Holtem, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Gray, barrister,

               —

               za Evropskou komisi M. Wilderspinem, jako zmocněncem,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. září 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 19 odst. 1 a 3 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi paní A a panem B ve věci jejich rozvodu.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Nařízení č. 2201/2003

               3

               Článek 3 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Obecná příslušnost“, uvádí v odst. 1 pravidla pro určení soudní příslušnosti použitelná v závislosti na místě bydliště jednoho nebo obou manželů, na jejich státní příslušnosti nebo v případě Spojeného království na společném „domicilu“.

               4

               Článek 16 tohoto nařízení, nadepsaný „Zahájení řízení u soudu“, stanoví:
               „Za zahájení řízení u soudu se považuje okamžik, kdy

                        a)

                        návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost byl podán k soudu za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro doručení odpůrci,
                        nebo

                        b)

                        písemnost byla převzata orgánem odpovědným za její doručení v případě, že musí být doručena před podáním k soudu, za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro podání písemnosti k soudu.“

               5

               Článek 19 uvedeného nařízení, nadepsaný „Překážka litispendence a závislé žaloby“, stanoví:
               „1.   Je-li u soudů různých členských států zahájeno mezi týmiž stranami řízení ve věci rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první.
               2.   Pokud je řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti ke stejnému dítěti v téže věci zahájeno u soudů různých členských států, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první.
               3.   Pokud je určena příslušnost soudu, který zahájil řízení jako první, prohlásí se soud, který řízení zahájil později, za nepříslušný ve prospěch tohoto soudu.
               V tom případě může strana, která podala návrh u soudu, který zahájil řízení později, podat tento návrh u soudu, který zahájil řízení jako první.“

         Nařízení (ES) č. 44/2001

               6

               Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42) bylo zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 351, s. 1).

               7

               Článek 27 nařízení č. 44/2001, který byl součástí oddílu 9, nadepsaného „Překážka litispendence a závislá řízení“, kapitoly II tohoto nařízení, stanovil:
               „1.   Je-li u soudů různých členských států zahájeno řízení v téže věci mezi týmiž stranami, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první.
               2.   Jakmile je určena příslušnost soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, prohlásí se soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, za nepříslušný ve prospěch prvního soudu.“

         Bruselská úmluva

               8

               Nařízení č. 44/2001 nahradilo ve vztazích mezi členskými státy Úmluvu ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti, uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění následných úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen „Bruselská úmluva“).

               9

               Článek 21 Bruselské úmluvy, který byl uveden v oddíle 8 hlavy II této úmluvy, nadepsaném „Překážka litispendence a závislá řízení“, stanovil:
               „Je-li u soudů různých smluvních států zahájeno řízení v téže věci mezi týmiž stranami, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první.
               Jakmile je určena příslušnost soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, prohlásí se soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, za nepříslušný ve prospěch prvního soudu.“

         Francouzské právo

               10

               Článek 1111 občanského soudního řádu stanoví:
               „Pokud soud po vyslechnutí každého z manželů ohledně rozvratu manželství konstatuje, že navrhovatel na svém návrhu trvá, vydá usnesení, jímž může účastníky vyzvat v souladu s článkem 252-2 občanského zákoníku k novému pokusu o smír, nebo může manželům bezodkladně povolit, aby zahájili řízení ve věci rozvodu.
               V obou případech může částečně nebo úplně nařídit předběžná opatření stanovená články 254 až 257 občanského zákoníku.
               Pokud soud povolí zahájení řízení, připomene ve svém usnesení lhůty stanovené v článku 1113 tohoto řádu.“

               11

               Článek 1113 uvedeného řádu zní následovně:
               „Tři měsíce po přijetí usnesení může podat návrh na rozvod pouze manžel, který podal původní návrh.
               V případě smíru manželů, nebo pokud řízení nebylo zahájeno do třiceti měsíců od vyhlášení usnesení, se všechna jeho ustanovení stávají neplatnými, včetně povolení zahájit řízení.“

               12

               Podle článku 1129 téhož řádu „[se] [ř]ízení ve věci rozluky [...] řídí pravidly stanovenými pro řízení ve věci rozvodu“.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               13

               Paní A a pan B, francouzští státní příslušníci, uzavřeli ve Francii manželství dne 27. února 1997 poté, co uzavřeli manželskou smlouvu podle francouzského práva v režimu odděleného jmění manželů. V průběhu roku 2000 se usadili ve Spojeném království. Manželskému páru se v roce 1999 narodily dvě děti, a sice dvojčata, a v roce 2001 se mu narodilo třetí dítě. Rodina i nadále pobývala ve Spojeném království až do června 2010, přičemž od tohoto data manželé žijí odděleně v návaznosti na odchod pana B ze společného bydliště manželů.

               14

               Dne 30. března 2011 pan B podal u soudce pro rodinné záležitosti tribunal de grande instance de Nanterre (Francie) návrh ve věci rozluky.

               15

               Paní A podala dne 19. května 2011 jako reakci na toto řízení zahájené jejím manželem u Úřadu pro péči o děti (Child Support Agency) žádost o výživné pro děti v její péči a následně podala dne 24. května 2011 u soudů Spojeného království návrh na rozvod, jakož i samostatný návrh na výživné.

               16

               High Court of Justice (England & Wales), Family Division [Vysoký soudní dvůr (Anglie a Wales), oddělení pro rodinné záležitosti] však dne 7. listopadu 2012 se souhlasem paní A rozhodl, že je nepříslušný ve věci návrhu na rozvod na základě článku 19 nařízení č. 2201/2003.

               17

               Dne 15. prosince 2011 soudce pro rodinné záležitosti tribunal de grande instance de Nanterre vydal usnesení o nedosažení smíru a prohlásil, že otázky týkající se dětí, včetně návrhů týkajících se vyživovací povinnosti, mají být projednány ve Spojeném království, avšak francouzské soudy jsou příslušné k přijetí určitých předběžných opatření. Panu B nařídil, aby paní A hradil měsíční výživné ve výši 5000 eur. Toto usnesení bylo v rámci odvolacího řízení potvrzeno rozhodnutím cour d’appel de Versailles (Francie) ze dne 22. listopadu 2012.

               18

               Předkládající soud upřesňuje, že vzhledem k tomu, že ve lhůtě 30 měsíců, která začala běžet od vyhlášení usnesení o nedosažení smíru vydaného francouzským soudem, nebyl podán příslušný návrh, ustanovení tohoto usnesení se stala neplatnými o půlnoci 16. června 2014.

               19

               Dne 17. prosince 2012 podal pan B u francouzského soudu návrh na rozvod. Jeho návrh byl však dne 11. července 2013 zamítnut z důvodu, že nemůže obstát, jelikož probíhalo řízení ve věci rozluky.

               20

               Dne 13. června 2014 podala paní A u soudu Spojeného království nový návrh na rozvod. Předkládající soud upřesnil, že se paní A marně pokoušela dosáhnout toho, aby se tento návrh stal účinným až od jedné minuty po půlnoci dne 17. června 2014.

               21

               Také pan B podal dne 17. června 2014 v 8 hodin 20 minut francouzského času u francouzského soudu druhý návrh na rozvod. Předkládající soud poznamenává, že ve Spojeném království bylo 7 hodin 20 minut a že v tuto hodinu nebylo možné podat návrh u soudu Spojeného království.

               22

               Dne 9. října 2014 podal pan B u předkládajícího soudu návrh na výmaz věci anebo požadoval zamítnutí návrhu na rozvod, který paní A podala ve Spojeném království, z důvodu, že příslušnost francouzských soudů byla jednoznačně a bez možného zpochybnění určena ve smyslu čl. 19 odst. 3 nařízení č. 2201/2003.

               23

               Předkládající soud má za to, že pan B tím, že u francouzských soudů podal návrhy na rozvod, usiloval o zabránění tomu, aby paní A zahájila řízení ve věci rozvodu ve Spojeném království. Svůj návrh na rozluku tak před podáním návrhu na rozvod ve Francii nevzal zpět za tím účelem, aby zabránil tomu, že v mezidobí mezi oběma řízeními týkajícími se těchto návrhu paní A platně podá návrh na rozvod ve Spojeném království a dosáhne rozhodnutí soudu tohoto členského státu týkající se všech otázek souvisejících s rozvodem, zejména v majetkových věcech. Podle předkládajícího soudu pan B navzdory úmyslu normotvůrce Evropské unie na základě svých procesních rozhodnutí zneužil práva, která má na základě nařízení č. 2201/2003.

               24

               Předkládající soud konstatuje, že pan B neučinil v rámci řízení ve věci rozluky v podstatě žádné úkony, a za těchto podmínek si klade otázku, zda lze mít za to, že příslušnost francouzského soudu byla „určena“ ve smyslu čl. 19 odst. 1 a 3 uvedeného nařízení.

               25

               Za těchto podmínek se High Court of Justice (England & Wales), Family Division [Vysoký soudní dvůr (Anglie a Wales), oddělení pro rodinné záležitosti] rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jak je třeba pro účely čl. 19 odst. 1 a 3 nařízení č. 2201/2003 chápat výraz ‚určena‘ za okolností, kdy:

                                 a)

                                 navrhovatel v řízení před soudem, který řízení zahájil jako první (‚první řízení‘), neučinil v podstatě žádné úkony po prvním jednání a konkrétně nepředložil žádný návrh ve lhůtě pro podání návrhu, v důsledku čehož první řízení skončilo bez rozhodnutí uplynutím stanovené lhůty v souladu s místní (francouzskou) právní úpravou použitelnou na první řízení, tj. 30 měsíců po jednání směřujícím k dosažení smíru;

                                 b)

                                 první řízení skončí výše uvedeným způsobem velmi krátce (3 dny) poté, co bylo ve Spojeném království zahájeno řízení u soudu, u něhož bylo řízení zahájeno později (‚druhé řízení‘), takže ve Francii nedošlo k vydání rozsudku a nehrozí, že budou v prvním a druhém řízení vydána neslučitelná rozhodnutí, a

                                 c)

                                 vzhledem k jinému časovému pásmu, v kterém se nachází Spojené království, by navrhovatel v prvním řízení mohl po skončení tohoto řízení stále podat návrh na rozvod ve Francii dříve, než by mohl návrh na rozvod podat navrhovatel (ve druhém řízení) ve Spojeném království?

                        2)

                        Je třeba výraz ‚určena‘ chápat v tom smyslu, že navrhovatel v prvním řízení musí učinit úkony k postupu v prvním řízení s patřičnou péčí a rychlostí pro vyřešení sporu (ať již soudně či dohodou), nebo navrhovatel poté, co si zajistil příslušnost soudu dle své volby podle článku 3 a čl. 19 odst. 1 [nařízení č. 2201/2003], nemusí učinit žádné konkrétní úkony směřující k vyřešení sporu v prvním řízení a spokojí se s tím, že druhé řízení paralyzuje a vytvoří situaci spočívající v zablokování celého sporu?“

         K předběžným otázkám

               26

               Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, pokud jde o řízení ve věci rozluky a rozvodu zahájená mezi týmiž stranami u soudů dvou členských států, je, zda čl. 19 odst. 1 a 3 nařízení č. 2201/2003 musí být vykládán v tom smyslu, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy řízení u soudu, který řízení zahájil jako první v prvním členském státě, bylo ukončeno poté, co bylo zahájeno řízení u druhého soudu v druhém členském státě, je třeba mít za to, že příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, není určena. Předkládající soud se konkrétně táže, zda je za účelem odpovědi na tuto otázku relevantní okolnost, že k uvedenému ukončení došlo velmi krátce před zahájením třetího řízení u soudu v prvním členském státě, chování navrhovatele v prvním řízení, zejména nedostatek patřičné péče z jeho strany a existence časového posunu mezi dotčenými členskými státy, který umožňuje zahájit řízení u soudů prvního členského státu před tím, než je řízení zahájeno u soudů druhého členského státu.

               27

               Úvodem je třeba konstatovat, že článek 19 nařízení č. 2201/2003 je vypracován v podobném znění, jako je znění použité v článku 27 nařízení č. 44/2001, který nahradil článek 21 Bruselské úmluvy, a zavádí mechanismus, který je rovnocenný mechanismu stanovenému v obou posledně uvedených článcích k řešení případů překážky litispendence. Proto je třeba zohlednit úvahy Soudního dvora týkající se posledně uvedených případů překážky litispendence.

               28

               V tomto ohledu je nutno uvést, že podobně jako článek 27 nařízení č. 44/2001 a článek 21 Bruselské úmluvy musí být pojem „určí [určená] příslušnost“ uvedený v článku 19 nařízení č. 2201/2003 vykládán autonomně, s odkazem na systematiku a cíle aktu, který jej obsahuje (v tomto smyslu viz rozsudky Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, bod 13, jakož i Cartier parfums-lunettes a Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, bod 32).

               29

               Pokud jde o cíle pravidel upravujících překážku litispendence uvedených v článku 19 nařízení č. 2201/2003, je třeba uvést, že účelem těchto pravidel je zamezit souběžným řízením před soudy různých členských států a rozporům v rozhodnutích, které by z nich mohly vyplynout (viz rozsudek Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 64). Za tímto účelem unijní normotvůrce zamýšlel zavést jasný a účinný mechanismus k vyřešení případů překážky litispendence (pokud jde o nařízení č. 44/2001, viz obdobně rozsudek Cartier parfums-lunettes a Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, bod 40).

               30

               Z výrazů „soud, který řízení zahájil jako první“ a „soud, který řízení zahájil později“ uvedených v čl. 19 odst. 1 a 3 nařízení č. 2201/2003 tak vyplývá, že je tento mechanismus založen na chronologickém pořadí, v němž byla řízení u soudů zahájena.

               31

               Pro účely stanovení okamžiku, kdy se má za to, že je řízení u soudu zahájeno, a pro účely určení, který soud řízení zahájil jako první, je třeba odkázat na článek 16 uvedeného nařízení nadepsaný „Zahájení řízení u soudu“.

               32

               Podle tohoto článku 16 se za zahájení řízení u soudu považuje na základě volby podle použitelného vnitrostátního práva buď okamžik, kdy návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost byl podán k soudu nebo kdy písemnost byla převzata orgánem odpovědným za její doručení v případě, že musí být doručena před podáním k soudu. Bude se však mít za to, že řízení bylo u soudu zahájeno pouze za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro doručení odpůrci v případě první volby, nebo za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro podání písemnosti k soudu v případě druhé volby.

               33

               Pro následné určení, zda existuje situace překážky litispendence, ze znění čl. 19 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 vyplývá, že na rozdíl od pravidel čl. 27 odst. 1 nařízení č. 44/2001, použitelných v občanských a obchodních věcech, se ve věcech manželských totožnost základu a předmětu návrhů podaných u soudů různých členských států nevyžaduje. Jak uvedl generální advokát v bodě 76 svého stanoviska, ačkoli je nutno, aby se návrhy týkaly týchž účastníků, mohou mít tyto návrhy odlišný předmět, týkají-li se rozluky, rozvodu nebo prohlášení manželství za neplatné. Tento výklad je podepřen srovnáním mezi odst. 1 a 2 článku 19 nařízení č. 2201/2003, který uvádí, že pouze tento odstavec 2 týkající se řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti podmiňuje jeho použití totožností předmětu a základu zahájených řízení. V důsledku toho může situace překážky litispendence existovat v případě, kdy je u dvou soudů různých členských států zahájeno řízení, jako je tomu ve věci v původním řízení, v jednom případě ve věci rozluky a ve druhém případě ve věci rozvodu nebo kdy jsou u obou soudů zahájena řízení ve věci návrhu na rozvod.

               34

               Za takových okolností a v případě totožnosti stran v souladu se zněním čl. 19 odst. 1 uvedeného nařízení přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první. V tomto ohledu je třeba mít za to, že výklad článku 27 nařízení č. 44/2001 Soudním dvorem platí rovněž pro čl. 19 odst. 1 nařízení č. 2201/2003. K tomu, aby příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, byla určena ve smyslu čl. 19 odst. 1 tohoto nařízení, tak stačí, aby se soud, který řízení zahájil jako první, neprohlásil bez návrhu za nepříslušný a aby žádný z účastníků řízení nepříslušnost nenamítl před okamžikem nebo do okamžiku zaujetí stanoviska, které je podle jeho vnitrostátního práva považováno za první obranu ve věci samé uplatněnou u tohoto soudu (obdobně viz rozsudek Cartier parfums-lunettes a Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, bod 44).

               35

               Pokud se má za to, že tato příslušnost je určena s ohledem na pravidla článku 3 nařízení č. 2201/2003, prohlásí se podle čl. 19 odst. 3 tohoto nařízení soud, který řízení zahájil později, za nepříslušný ve prospěch soudu, který zahájil řízení jako první.

               36

               V projednávané věci z usnesení o nedosažení smíru přijatého dne 15. prosince 2011 soudcem pro rodinné záležitosti tribunal de grande instance de Nanterre v rámci prvního řízení, a sice řízení ve věci rozluky, které zahájil pan B dne 30. března 2011, vyplývá, že příslušnost tohoto soudu, jakož i řádnost zahájení řízení u něj zpochybněny nebyly.

               37

               Aby však situace překážky litispendence existovala, je nutno, aby řízení zahájená mezi týmiž stranami ve věci návrhů na rozvod, rozluku nebo prohlášení manželství za neplatné probíhala souběžně u soudů různých členských států. Byla-li dvě řízení zahájena u soudů různých členských států, v případě ukončení jednoho z nich zanikne nebezpečí neslučitelných rozhodnutí, a rovněž tak situace překážky litispendence ve smyslu článku 19 nařízení č. 2201/2003. Z toho vyplývá, že i za předpokladu, že příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, byla určena v průběhu prvního řízení, situace překážky litispendence již neexistuje, a tato příslušnost tedy určena není.

               38

               Tak je tomu v případě vzniklém v návaznosti na ukončení řízení u soudu, který řízení zahájil jako první. V této situaci soud, který řízení zahájil později, se k datu tohoto ukončení řízení stává soudem, který řízení zahájil jako první.

               39

               Jeví se, že se věc v původním řízení vztahuje k takové situaci.

               40

               Návrh na rozluku byl totiž již podán u soudu pro rodinné záležitosti tribunal de grande instance de Nanterre v okamžiku, kdy bylo u soudu ve Spojeném království dne 13. června 2014 zahájeno řízení ve věci rozvodu, což vedlo k situaci překážky litispendence do půlnoci 16. června 2014. Po tomto datu, a sice v 0 hodin dne 17. června, vzhledem k tomu, že řízení u francouzského soudu, který řízení zahájil jako první, bylo ukončeno v důsledku neplatnosti ustanovení usnesení o nedosažení smíru, které tento soudu vydal, tedy řízení týkající se sporu, který spadá pod jednu z oblastí uvedených v čl. 19 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, probíhalo pouze u soudu Spojeného království, u něhož bylo řízení zahájeno dne 13. června 2014. Zahájení řízení ve věci rozvodu u francouzského soudu dne 17. června 2014 tedy časově následuje po zahájení řízení u tohoto soudu Spojeného království. S ohledem na chronologická pravidla stanovená tímto nařízením je třeba konstatovat, že účinkem tohoto sledu událostí je, že uvedený soud Spojeného království se s výhradou řádnosti zahájení řízení u něj s ohledem na pravidla článku 16 uvedeného nařízení stal soudem, který řízení zahájil jako první.

               41

               Je třeba upřesnit, že okolnost, že k datu 13. června 2014, kdy bylo zahájeno řízení u soudu Spojeného království, existovalo jiné řízení u francouzského soudu, nikterak nebrání tomu, aby u tohoto soudu Spojeného království mohlo být platně zahájeno řízení s ohledem na pravidla článku 16 téhož nařízení.

               42

               V důsledku toho v takové situaci, jako je situace popsaná v bodě 40 tohoto rozsudku, kdy bylo řízení ve věci rozluky u francouzského soudu ukončeno po uplynutí zákonem stanovených lhůt, kritéria pro překážku litispendence od data tohoto ukončení již splněna nejsou, a je tedy třeba mít za to, že příslušnost tohoto soudu určena není.

               43

               Z předcházejícího vyplývá, že chování navrhovatele v prvním řízení, zejména případný nedostatek patřičné péče z jeho strany, není relevantní pro účely stanovení, zda je určena příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první.

               44

               Pokud jde o časový posun mezi dotčenými členskými státy, který umožňuje podat žalobu ve Francii před tím, než je možné ji podat ve Spojeném království, a který může znevýhodnit některé navrhovatele, jako je paní A, kromě toho, že se nejeví, že by mohl hrát v neprospěch navrhovatelky v takové věci, jako je věc dotčená v původním řízení, nemůže každopádně představovat překážku pro použití pravidel překážky litispendence uvedených v článku 19 nařízení č. 2201/2003, která jsou ve spojení s pravidly článku 16 tohoto nařízení založena na chronologické přednosti.

               45

               Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že je třeba na položené otázky odpovědět tak, že pokud jde o řízení ve věci rozluky a rozvodu zahájená mezi týmiž stranami u soudů dvou členských států, čl. 19 odst. 1 a 3 nařízení č. 2201/2003 musí být vykládán v tom smyslu, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy bylo řízení u soudu, který řízení zahájil jako první v prvním členském státě, ukončeno poté, co bylo řízení zahájeno u druhého soudu ve druhém členském státě, kritéria pro překážku litispendence již splněna nejsou, a v důsledku toho je třeba mít za to, že příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, určena není.

               46

               Okolnost, že k uvedenému ukončení došlo velmi krátce před zahájením třetího řízení u soudu v prvním členském státě, relevantní není.

               47

               Relevantní nejsou ani chování navrhovatele v prvním řízení, zejména nedostatek patřičné péče z jeho strany, ani existence časového posunu mezi dotčenými členskými státy, který umožňuje zahájit řízení u soudů prvního členského státu před tím, než je řízení zahájeno u soudů druhého členského státu.

         K nákladům řízení

               48

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Pokud jde o řízení ve věci rozluky a rozvodu zahájená mezi týmiž stranami u soudů dvou členských států, čl. 19 odst. 1 a 3 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy bylo řízení u soudu, který řízení zahájil jako první v prvním členském státě, ukončeno poté, co bylo řízení zahájeno u druhého soudu ve druhém členském státě, kritéria pro překážku litispendence již splněna nejsou, a v důsledku toho je třeba mít za to, že příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, určena není.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. dubna 1990. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-6/89.