Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. května 1982. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinnosti. # Věc 97/81.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 2. září 2009.#Mohamed El Morabit proti Radě Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika - Omezující opatření v rámci boje proti terorismu - Zmrazení prostředků - Seznam osob, skupin a subjektů - Žaloba na neplatnost.#Spojené věci T-37/07 a T-323/07.

text:
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 2. září 2009 – El Morabit v. Rada
      (Spojené věci T-37/07 a T-323/07)
      „Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření v rámci boje proti terorismu – Zmrazení prostředků – Seznam osob, skupin a subjektů – Žaloba na neplatnost“
      1.                     Právo Společenství – Zásady – Základní práva – Presumpce neviny – Rozhodnutí o dočasném zmrazení finančních prostředků osoby,
            u které existuje podezření z teroristické činnosti – Slučitelnost s uvedenou zásadou – Podmínky (společný postoj Rady 2001/931,
            čl. 1 odst. 4; nařízení Rady č. 2580/2001, čl. 2 odst. 3) (viz body 40–47)
      2.                     Právo Společenství – Zásady – Základní práva – Omezení výkonu základních práv odůvodněné obecným zájmem – Boj proti hrozbám
            mezinárodnímu míru a bezpečnosti (společný postoj Rady 2001/931, čl. 1 odst. 4; nařízení Rady č. 2580/2001) (viz body 52,
            59–63)
      Předmět

               Návrh na částečné zrušení jednak rozhodnutí Rady 2007/445/ES ze dne 28. června 2007, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení
                  (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu
                  a zrušují rozhodnutí 2006/379/ES a 2006/1008/ES (Úř. věst. L 169, s. 58) a dále rozhodnutí Rady ze dne 21. prosince 2006,
                  kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám
                  a subjektům s cílem bojovat proti terorismu (Úř. věst. L 379, s. 123), v části, ve které je jméno žalobce uvedeno na seznamu
                  osob, skupin a subjektů, na které se vztahují tato opatření

            Výrok

                  1)

                  	Žaloby se zamítají.

                  2)

                  	Mohamed El Morabit ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení Rady.

                  3)

                  	Komise Evropských společenství a Nizozemské království ponesou vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 8. července 2009. # Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Řízení o prohlášení neplatnosti - Slovní ochranná známka Společenství Alaska - Absolutní důvod pro zamítnutí - Neexistence popisného charakteru - Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní po změně článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-226/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 8. července 2009 – Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel v. OHIM – Schwarzbräu
            (Alaska)
      (Věc T-226/08)
      Ochranná známka Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Slovní ochranná známka Společenství Alaska – Absolutní důvod pro zamítnutí – Neexistence popisného charakteru – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní po změně článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Vzdání se, zrušení a neplatnost – Absolutní důvody neplatnosti [Nařízení Rady č.  40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 51 odst. 1 písm. a)] (viz body 22, 36,
         38)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 8. dubna 2008 (věc R 1124/2004-4) týkajícímu se řízení
                  o prohlášení neplatnosti mezi Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH a Schwarzbräu GmbH.

            Údaje týkající se věci

               Zapsaná ochranná známka Společenství, jež je předmětem návrhu na prohlášení neplatnosti:

               Slovní ochranná známka Alaska pro výrobky zařazené do třídy 32 - ochranná známka Společenství č. 505503

               Majitelka ochranné známky Společenství:

               Schwarzbräu GmbH

               Účastnice řízení navrhující prohlášení neplatnosti ochranné známky Společenství:

               Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH

               Rozhodnutí zrušovacího oddělení:

               Částečné vyhovění návrhu na prohlášení neplatnosti dotčené ochranné známky

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zrušení napadeného rozhodnutí a zamítnutí návrhu na prohlášení neplatnosti dotčené ochranné známky

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Úřadem pro harmonizaci na
                     vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).

                  3)

                  	Schwarzbräu GmbH se ukládá náhrada vlastních nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. listopadu 2011.#Norma-A SIA a Dekom SIA proti Latgales plānošanas reģions.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Augstākās tiesas Senāts - Lotyšsko.#Veřejné zakázky - Směrnice 2004/17/ES - Článek 1 odst. 3 písm. b) - Směrnice 92/13/EHS - Článek 2d odst. 1 písm. b) - Pojem ,koncese na služby‘ - Poskytování služeb veřejné autobusové dopravy - Právo využívat službu a zaplacení poskytovateli služby částky jakožto úhrady ztrát - Omezené riziko spojené s provozováním služby podle vnitrostátních právních předpisů a smlouvy - Přezkumná řízení při zadávání veřejných zakázek - Přímá použitelnost čl. 2d odst. 1 písm. b) směrnice 92/13/EHS na smlouvy uzavřené před uplynutím lhůty k provedení směrnice 2007/66/ES.#Věc C-348/10.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      10. listopadu 2011(*)

      „Veřejné zakázky – Směrnice 2004/17/ES – Článek 1 odst. 3 písm. b) – Směrnice 92/13/EHS – Článek 2d odst. 1 písm. b) – Pojem ,koncese na služby‘ – Poskytování služeb veřejné autobusové dopravy – Právo využívat službu a zaplacení poskytovateli služby částky jakožto úhrady ztrát – Omezené riziko spojené s provozováním služby podle vnitrostátních právních předpisů a smlouvy – Přezkumná řízení při zadávání veřejných zakázek – Přímá použitelnost čl. 2d odst. 1 písm. b) směrnice 92/13/EHS na smlouvy uzavřené před uplynutím lhůty k provedení směrnice
         2007/66/ES“

      Ve věci C‑348/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Augstākās tiesas
         Senāts (Lotyšsko) ze dne 2. července 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 9. července 2010, v řízení

      Norma-A SIA,
      Dekom SIA
      proti
      Latgales plānošanas reģions, právní nástupkyni Ludzas novada dome,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), předseda senátu, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. května 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Norma-A SIA L. Krastiņa a I. Azandou, advokāte,
      –        za Latgales plānošanas reģions, právní nástupkyni Ludzas novada dome, J. Pļuta,
      –        za lotyšskou vládu M. Borkoveca a K. Krasovskou, jako zmocněnkyněmi,
      –        za rakouskou vládu M. Fruhmannem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi C. Zadrou a A. Saukou, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. července 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 3 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES
         ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky,
         dopravy a poštovních služeb (Úř. věst. L 134, s. 1; Zvl. vyd. 06/07, s. 19) a čl. 2d odst. 1 písm. b) směrnice Rady 92/13/EHS
         ze dne 25. února 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se uplatňování pravidel Společenství pro postupy
         při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. L 76,
         s. 14; Zvl. vyd. 06/01, s. 315), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/66/ES ze dne 11. prosince 2007 (Úř. věst.
         L 335, s. 1, dále jen „směrnice 92/13“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společnostmi Norma-A SIA a Dekom SIA, na jedné straně a Latgales plānošanas reģions,
         právní nástupkyní Ludzas novada dome [Rada okresu Ludza (Lotyšsko)], na straně druhé, ve věci udělení Ludzas autotransporta
         uzņēmums SIA „koncese“ na služby hromadné autobusové dopravy poskytované ve městě Ludza a okresu Ludza.

       Právní rámec
       Unijní právní úprava
      3        Článek 1 odst. 2 písm. a) a d) a odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17 stanoví:

      „2.      a)     ,Zakázky na dodávky, stavební práce a služby‘ jsou úplatné smlouvy uzavřené písemnou formou mezi jedním nebo více zadavateli
         uvedenými v čl. 2 odst. 2 a jedním nebo více zhotoviteli, dodavateli nebo poskytovateli služeb.

      [...]
      d)      ,Zakázky na služby‘ jsou zakázky jiné než zakázky na stavební práce nebo na dodávky, jejichž předmětem je poskytování služeb
         uvedených v příloze XVII.

      [...]
      3.      [...]
      b)      ,Koncese na služby‘ je smlouva stejného druhu jako zakázka na služby s tou výjimkou, že protiplnění za poskytnutí služeb spočívá
         buď výhradně v právu využívat služby, nebo v tomto právu společně s platbou.“

      4        Článek 2 uvedené směrnice stanoví:

      „1.      Pro účely této směrnice se rozumí:
      [a]      ,veřejným[i] zadavatel[i]‘: [stát, samosprávní územní celky, veřejnoprávní organizace, sdružení tvořená jedním nebo několika těmito celky nebo jednou
         nebo několika těmito veřejnoprávními organizacemi.]

      [...]
      2.      Tato směrnice se vztahuje na zadavatele, kteří:
      a)      jsou veřejnými zadavateli nebo veřejnými podniky a vykonávají některou z činností uvedených v článcích 3 až 7;
      [...]“
      5        Článek 5 směrnice 2004/17 stanoví:

      „1.      Tato směrnice se vztahuje na činnosti spojené s poskytováním a provozem sítí poskytujících službu veřejnosti v oblasti železniční
         dopravy, automatizovaných systémů, tramvajové, trolejbusové, autobusové nebo lanové dopravy.

      [...]
      2.      Tato směrnice se nevztahuje na subjekty poskytující autobusovou dopravu pro veřejnost, které byly vyloučeny z oblasti působnosti
         směrnice 93/38/EHS podle jejího čl. 2 odst. 4.“

      6        Článek 1 odst. 2 písm. a) a odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů
         při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 19) stanoví:

      „2. a) ,Veřejné zakázky‘ jsou úplatné smlouvy uzavřené písemnou formou mezi jedním nebo více hospodářskými subjekty a jedním
         nebo více veřejnými zadavateli, jejichž předmětem je provedení stavebních prací, dodání výrobků nebo poskytnutí služeb ve
         smyslu této směrnice.

      […]
      4. ,Koncese na služby‘ je smlouva stejného druhu jako veřejná zakázka na služby s tou výjimkou, že protiplnění za poskytnutí
         služeb spočívá buď výhradně v právu využívat služby, nebo v tomto právu společně s platbou.“

      7        Článek 1 odst. 1 směrnice 92/13 stanoví:

      „Tato směrnice se vztahuje na zakázky uvedené ve směrnici […] 2004/17[…], nejsou-li v souladu s čl. 5 odst. 2, články 18 až
         26, články 29 a 30 nebo článkem 62 uvedené směrnice z její působnosti vyloučeny.

      […]“
      8        Článek 2d odst. 1 směrnice 92/13 stanoví:

      „1.      Členské státy zajistí, aby orgán příslušný k přezkumu, který je nezávislý na zadavateli, považoval smlouvu za neúčinnou nebo
         aby její neúčinnost byla výsledkem rozhodnutí tohoto orgánu v kterémkoli z těchto případů:

      […]
      b)      v případě porušení čl. 1 odst. 5, čl. 2 odst. 3 nebo čl. 2a odst. 2 této směrnice, pokud toto porušení zbavilo uchazeče podávajícího
         návrh na přezkum možnosti využít prostředky nápravy před uzavřením smlouvy, došlo-li k takovému porušení spolu s porušením
         směrnice 2004/17[…], pokud uvedené porušení ovlivnilo možnosti uchazeče podávajícího návrh na přezkum získat zakázku;

      [...]“
      9        Článek 2f odst. 1 písm. b) směrnice 92/13 stanoví:

      „1.      Členské státy mohou stanovit, že návrh na přezkum podle čl. 2d odst. 1 je nutno podat
      [...]
      b) a v každém případě před uplynutím nejméně šesti měsíců ode dne následujícího po dni zavření smlouvy.“
      10      Článek 3 odst. 1 směrnice 2007/66, kterým byla ustanovení uvedená v bodech 7 až 9 tohoto rozsudku vložena do směrnice 92/13,
         stanoví:

      „Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 20. prosince
         2009. […]“

       Vnitrostátní právní úprava
      11      Podle čl. 1 odst. 7 zákona o partnerství mezi veřejným a soukromým sektorem (Publiskās un privātās partnerības likums, Latvijas Vēstnesis, 2009, č. 107, s. 4093), který nabyl účinnosti dne 1. října 2009, je smlouva o koncesi na služby smlouvou, podle níž poskytuje
         soukromý partner na žádost veřejného partnera služby uvedené v příloze 2 zákona o veřejných zakázkách (Publisko iepirkumu
         likums) a jako protiplnění za poskytnutí služeb nebo jako podstatnou část tohoto protiplnění získá právo brát užitky z těchto
         služeb, avšak současně nese i riziko spojené s poskytováním těchto služeb nebo podstatnou část tohoto rizika.

      12      Podle tohoto čl. 1 odst. 8 se právem brát užitky z provozování díla nebo poskytování služby rozumí právo vybírat poplatek
         od uživatelů díla nebo služeb nebo právo na protiplnění ze strany veřejného partnera, jehož výše závisí na poptávce po službách
         ze strany uživatelů, nebo dokonce právo vybírat jak poplatek od uživatelů služeb, tak i obdržet protiplnění ze strany veřejného
         partnera.

      13      Podle uvedeného čl. 1 odst. 9 existují rizika spojená s provozem díla nebo poskytováním služeb (hospodářská rizika) tehdy,
         když příjmy soukromého partnera závisí na poptávce po využívání díla nebo na poptávce po službách ze strany uživatelů (riziko
         spojené s poptávkou) nebo na tom, zda je služba poskytovaná uživatelům v souladu s požadavky stanovenými ve smlouvě o koncesi
         (riziko spojené s dostupností), nebo také tehdy, když příjmy závisí jak na riziku spojeném s poptávkou, tak na riziku spojeném
         s dostupností.

      14      Článek 6 odst. 3 zákona o službách hromadné dopravy (sabiedriskā transporta pakalpojumu likums, Latvijas Vēstnesis, 2007, č. 106, s. 3682) mimo jiné stanoví, že služby hromadné dopravy jsou organizovány v závislosti na poptávce po takových
         službách, přičemž se zohledňuje nutná hustota a pravidelnost spojení v rámci dopravních sítí, rozsah a kvalita služeb, hospodářská
         udržitelnost dopravních spojení a určí se způsob organizace přepravy cestujících.

      15      Článek 10 odst. 1 tohoto zákona stanoví, že ztráty a náklady spojené s poskytováním těchto služeb jsou hrazeny podle podmínek
         stanovených v článcích 11 a 12 uvedeného zákona.

      16      Článek 11 odst. 1 téhož zákona stanoví:

      „[…] dopravci jsou nahrazovány ztráty spojené s poskytováním služeb hromadné dopravy:
      1)      v celé výši z prostředků vyhrazených k tomuto účelu ve státním rozpočtu, pokud jde o meziměstské linky regionální dopravní
         sítě;

      11)      z prostředků vyhrazených k tomuto účelu ve státním rozpočtu, pokud jde o linky regionální dopravní sítě místního významu;

      12)      z prostředků z rozpočtů samosprávných územních celků, pokud jde o tu část zakázek na služby regionální dopravní sítě místního
         významu, která překračuje výši prostředků k zajištění těchto služeb vyhrazených ve státním rozpočtu;

      […]“
      17      Článek 12 zákona o službách hromadné dopravy stanoví:

      „1)      Stanoví-li stát ve vztahu k dopravci požadavky na minimální kvalitu, které by tento dopravce, pokud by jednal za účelem dosažení
         zisku, nedodržoval a jejichž splnění vyžaduje dodatečné náklady, může dopravce požádat stát o náhradu veškerých těchto dodatečných
         nákladů.

      2)      Dopravcům poskytujícím služby hromadné dopravy v rámci veřejné zakázky jsou nahrazovány náklady uvedené v odstavci 1 tehdy,
         pokud byly požadavky na minimální kvalitu zavedeny až poté, co bylo zahájeno poskytování služeb hromadné dopravy.

      3)      Rada ministrů stanoví pravidla upravující vymezení, výpočet a náhradu nákladů uvedených v odstavci 1, přiznávání samosprávným
         územním celkům dotace ze státního rozpočtu určené k náhradě těchto nákladů, jakož i kontrolu toho, zda tyto prostředky jsou
         poskytovány a využívány v souladu s právními předpisy.“

      18      Nařízení Rady ministrů č. 672 o režimu nahrazování ztrát a nákladů vzniklých v souvislosti s poskytováním služeb hromadné
         dopravy a o režimu stanovení sazeb (sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanā radušos zaudējumu un izdevumu kompensēšanas
         un sabiedriskā transporta pakalpojuma tarifa noteikšanas kārtība, Latvijas Vēstnesis, 2007, č. 175, s. 3751) ze dne 2. října 2007, platné do 20. listopadu 2009 a nařízení Rady ministrů č. 1226 ze dne 26. října
         2009 (Latvijas Vēstnesis, 2009, č. 183, s. 4169, dále jen „nařízení č. 2009/1226“), které jej nahradilo ode dne 21. listopadu 2009, jsou založena
         na zákoně o službách hromadné dopravy.

      19      Článek 2 nařízení č. 2009/1226 stanoví:

      „[…] „dopravci jsou nahrazovány související s plněním veřejné zakázky v oblasti dopravy následující ztráty:
      2. 1) část nevyhnutelných nákladů souvisejících s plněním veřejné zakázky v oblasti hromadné dopravy, která překračuje příjmy;
      2. 2) náklady vzniklé uplatněním sazeb, které stanoví zadavatel;
      2. 3) ztráta na příjmech způsobená tím, že zadavatel uplatní snížené sazby pro některé kategorie cestujících.“
      20      Článek 3 tohoto nařízení stanoví, že dopravce je oprávněn požádat o náhradu nákladů vzniklých v souvislosti se splněním požadavků
         na minimální kvalitu, které byly zavedeny buď zadavatelem, nebo právními předpisy poté, co bylo zahájeno poskytování služby
         hromadné dopravy, pokud splnění těchto požadavků vedlo k dodatečným nákladům.

      21      Článek 38 nařízení č. 2009/1226 stanoví, že zadavatel určí rozsah ztrát, které musí být dopravci nahrazeny, přičemž se opře
         o zprávu ve smyslu bodu 32.2 tohoto nařízení a informace ve smyslu bodů 32.3 a 32.4 uvedeného nařízení, přičemž zohlední také
         skutečnost, zda stanovil ceny (jízdenek) či nikoliv.

      22      Podle článku 39 tohoto nařízení zadavatel určí skutečné ztráty na základě celkových příjmů dosažených v rámci plnění veřejné
         zakázky na služby hromadné dopravy, přičemž vyloučí doložené náklady vzniklé v souvislosti s poskytováním služby hromadné
         dopravy. Pojmem příjmy ve smyslu tohoto nařízení se rozumí příjmy z prodeje jízdenek a předplatného, jakož i obdobné příjmy
         dosažené při plnění veřejné zakázky na služby hromadné dopravy.

      23      Článek 40 nařízení č. 2009/1226 stanoví, že zadavatel určí výši úhrady ztrát tak, že k těmto ztrátám, jak jsou definovány
         v článku 39 tohoto nařízení, připočítá výši zisku. Výše tohoto zisku se určí takovým způsobem, že se příjmy vynásobí procentním
         podílem zisku, který se vypočítá tak, že se průměrná sazba na evropském mezibankovním trhu (Euribor) za období 12 měsíců rozhodného
         roku zvýší o 2,5 %.

      24      Předkládající soud uvádí, že podle článku 49 uvedeného nařízení nesmí výše náhrady ztrát překročit vypočtenou výši skutečných
         ztrát, pokud dopravce uplatnil sazby, které určil zadavatel (poplatek za dopravu).

      25      Podle článku 50 téhož nařízení platí, že pokud bylo právo poskytovat služby veřejné dopravy přiznáno v souladu se zákonem
         o veřejných zakázkách, pak je výše náhrady určena podle rozdílu mezi cenou služby hromadné dopravy, která byla stanovena ve
         smlouvě, a skutečně dosaženými příjmy.

      26      Článek 57 nařízení č. 2009/1226 stanoví:

      „[…] v případě ukončení zakázky na služby hromadné dopravy:
      1)      dopravce vrátí zadavateli přeplatek, pokud výše úhrady ztrát obdržené během období poskytování dopravních služeb překročí
         skutečně dlužnou částku náhrady a zadavatel tyto prostředky použije k náhradě ztrát jiných dopravců;

      2)      zadavatel uhradí ztráty, pokud výše náhrady ztrát obdržené během období poskytování dopravních služeb je nižší než skutečně
         dlužná částka náhrady.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      27      Dne 17. června 2009 Ludzas rajona padome (rada okresu Ludza) zveřejnila výzvu k podání nabídek na poskytování služeb hromadné
         autobusové dopravy ve městě a okresu Ludza. Navrhovatelky v původním řízení předložily svoji nabídku dne 6. srpna 2009.

      28      Dne 31. srpna 2009 byla předmětná zakázka přidělena Ludzas autotransporta uzņēmums SIA, a v důsledku toho se dne 2. září 2009
         Ludzas novada dome rozhodla uzavřít s touto společností smlouvu o koncesi na služby hromadné dopravy.

      29      Dne 16. září 2009 navrhovatelky v původním řízení podaly k Administratīvā rajona tiesa (okresní správní soud) žalobu na zrušení
         výše uvedeného rozhodnutí Ludzas novada dome ze dne 2. září 2009 a předložily návrh na odklad výkonu tohoto rozhodnutí. Tomuto
         návrhu bylo vyhověno rozhodnutím uvedeného soudu ze dne 16. října 2009, jež bylo dne 14. prosince 2009 potvrzeno Administratīvā
         apgabaltiesa (správní odvolací soud).

      30      Předkládající soud poznamenává, že platné vnitrostátní právní předpisy přiznávají navrhovatelkám v původním řízení právo napadnout
         rozhodnutí Ludzas novada dome ze dne 2. září 2009 před Úřadem pro dohled nad veřejnými zakázkami a že toto napadení brání
         zadavateli, aby uzavřel smlouvu předtím, než rozhodne uvedený úřad.

      31      Dne 9. října 2009 uzavřely Ludzas rajona padome a SIA Ludzas autotransporta uzņēmums smlouvu o „koncesi“ týkající se poskytování
         předmětných dopravních služeb.

      32      Navrhovatelky v původním řízení podaly tedy k Administratīvā rajona tiesa žalobu na prohlášení neplatnosti této smlouvy. Dne
         3. prosince 2009 byla tato žaloba zamítnuta z důvodu, že uvedená smlouva spadá do působnosti soukromého práva, a proto správní
         soudy nejsou věcně příslušné k rozhodnutí o uvedené žalobě.

      33      Dne 11. května 2010 Administratīvā apgabaltiesa zrušil rozsudek vydaný v řízení v prvním stupni, přičemž žalobu na prohlášení
         neplatnosti odmítl jako nepřípustnou s odůvodněním, že vzhledem k tomu, že byla smlouva uzavřena před uplynutím lhůty k provedení
         směrnice 2007/66, neměly navrhovatelky subjektivní právo podat soudům takovou žalobu.

      34      Dne 21. května 2010 podaly uvedené navrhovatelky předkládajícímu soudu kasační opravný prostředek proti rozhodnutí Administratīvā
         apgabaltiesa. Mimo jiné tvrdí, že směrnice 2007/66 jim přiznává subjektivní právo domáhat se toho, aby sporná smlouva byla
         prohlášena za neplatnou, které vyplývá z cíle této směrnice, jenž spočívá v přiznání třetím osobám práva domáhat se toho,
         aby smlouvy uzavřené se státními orgány nebo samosprávnými územními celky byly považovány za neúčinné.

      35      Za těchto podmínek se Augstākās tiesas Senāts rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je třeba čl. 1 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17[…] vykládat v tom smyslu, že má být považována za koncesi na veřejné služby
         smlouva, jejímž prostřednictvím se smluvnímu partnerovi uděluje právo poskytovat služby hromadné autobusové dopravy, pokud
         část protiplnění spočívá v právu využívat předmětné služby, zadavatel nahrazuje poskytovateli služeb ztráty vzniklé v důsledku
         poskytování služeb a navíc riziko spojené s provozováním služby je omezeno veřejnoprávními předpisy a smluvními ustanoveními,
         jimiž se upravuje poskytování těchto služeb?

      2)      Je v případě záporné odpovědi na první otázku ustanovení čl. 2d odst. 1 písm. b) směrnice 92/13[…] přímo použitelné v Lotyšsku
         od 21. prosince 2009?

      3)      Musí být v případě kladné odpovědi na druhou otázku ustanovení čl. 2d odst. 1 písm. b) směrnice 1992/13[…] vykládáno v tom
         smyslu, že je použitelné na veřejné zakázky, které byly přiděleny před uplynutím lhůty pro provedení směrnice 2007/66[…] do
         vnitrostátního práva?“

      K předběžným otázkám
       K první otázce
      36      Úvodem je třeba poznamenat, že podle čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2004/17 se tato směrnice vztahuje na „zadavatele“, kteří
         jsou „veřejnými zadavateli“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) této směrnice, k nimž patří „samosprávní územní celky“ a kteří
         vykonávají některou z činností uvedených v článcích 3 až 7 uvedené směrnice.

      37      Podle názoru předkládajícího soudu spadá věc v původním řízení do působnosti směrnice 2004/17, jelikož dotyčný zadavatel vykonává
         činnost v oblasti autobusové dopravy ve smyslu čl. 5 odst. 1 této směrnice.

      38      Naproti tomu lotyšská vláda má za to, že vzhledem k tomu, že samotný uvedený zadavatel neposkytuje služby hromadné dopravy
         obyvatelstvu, je ve věci v původním řízení použitelná směrnice 2004/18.

      39      V tomto ohledu stačí uvést, že směrnice 2004/18 obsahuje ve svém čl. 1 odst. 2 písm. a) a odst. 4 definice „veřejné zakázky“
         a „koncese na služby“ , které jsou v podstatě obdobné definicím uvedeným v čl. 1 odst. 2 písm. a) a odst. 3 písm. b) směrnice
         2004/17. Tato podobnost si žádá, aby výklad pojmů „zakázka na služby“ a „koncese na služby“ použitých v rámci působnosti každé
         z obou výše uvedených směrnic byl veden týmiž úvahami (rozsudek ze dne 10. září 2009, Eurawasser, C‑206/08, Sb. rozh. s. I‑8377,
         body 42 a 43). Výklad čl. 1 odst. 2 písm. a) a odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17 je přímo použitelný na odpovídající ustanovení
         směrnice 2004/18, což lotyšská vláda ostatně uznává.

      40      Otázka, zda operace musí být kvalifikována jako koncese na služby, nebo jako veřejná zakázka na služby, musí být posouzeno
         výlučně podle unijního práva (viz zejména rozsudek ze dne 10. března 2011, Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler,
         C‑274/09, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 23 a citovaná judikatura).

      41      Z pojmu veřejná zakázka na služby definovaného v čl. 1 odst. 2 písm. a) a d) směrnice 2004/17 a pojmu koncese na služby definovaného
         v čl. 1 odst. 3 této směrnice vyplývá, že rozdíl mezi zakázkou na služby a koncesí na služby spočívá v protiplnění za poskytnutí
         služeb. Zakázka na služby zahrnuje protiplnění, které platí přímo veřejný zadavatel poskytovateli služeb, zatímco v případě
         koncese na služby spočívá protiplnění za poskytnutí služby buď jen v právu využívat služby, nebo v tomto právu společně s platbou
         (viz v tomto smyslu zejména výše rozsudek Eurawasser, bod 51).

      42      Pokud jde o smlouvu týkající se služeb, okolnost, že smluvní partner není odměňován zadavatelem přímo, ale má právo vybírat
         odměnu od třetích osob, splňuje požadavek protiplnění stanovený v čl. 1 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/17 (viz zejména výše
         uvedený rozsudek Eurawasser, bod 57).

      43      Tak je tomu tehdy, je-li stejně jako ve věci v původním řízení poskytovateli služeb hromadné autobusové dopravy přiznáno právo
         provozovat služby, za které je odměňován uživateli uvedených služeb na základě stanovené ceny.

      44      Ačkoliv je způsob odměny jedním z určujících prvků pro kvalifikaci koncese na služby, z judikatury dále vyplývá, že koncese
         na služby implikuje, že provozovatel služby přebírá riziko spojené s provozováním předmětných služeb. Neexistence převodu
         rizika spojeného s provozováním služeb na provozovatele služby znamená, že předmětná operace je zakázkou na služby, a nikoli
         koncesí na služby (viz zejména výše uvedený rozsudek Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, bod 26).

      45      Je tudíž třeba ověřit, zda poskytoval služby přebírá riziko spojené s provozováním služby. Ačkoliv je pravda, že toto riziko
         může být již od počátku velmi omezené, vyžaduje kvalifikace koncese na služby nicméně to, aby veřejný zadavatel zcela, nebo
         přinejmenším ve významném rozsahu převedl na koncesionáře riziko, kterému je vystaven (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený
         rozsudek Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, bod 29).

      46      Je totiž obvyklé, že některá odvětví, zejména pak odvětví, která se zabývají činnostmi ve veřejném zájmu, jako je odvětví,
         které je dotčeno v původním řízení, jsou předmětem právní úpravy, která může mít za účinek omezení vzniklých hospodářských
         rizik. Veřejnoprávní podmínky, kterým podléhá hospodářské a finanční provozování služby, umožňují kontrolu provozu této služby
         a omezují okolnosti, které by mohly ohrozit transparentnost a narušit hospodářskou soutěž. Kromě toho veřejným zadavatelům,
         kteří jednají v dobré víře, musí být nadále dovoleno, aby zajistily poskytování služeb prostřednictvím koncese, pokud mají
         za to, že se jedná o lepší způsob zajištění určité veřejné služby, a to i když je riziko spojené s provozováním služby velmi
         omezené (výše uvedený rozsudek Eurawasser, body 72 až 74).

      47      Vzhledem k tomu, že v takových situacích nemá veřejný zadavatel žádný vliv na veřejnoprávní podmínky, kterými se řídí organizace
         služby, nemůže zavést, a proto ani převést rizikové faktory, které jsou těmito podmínkami vyloučeny. Kromě toho by nebylo
         rozumné žádat orgán veřejné moci, který poskytl koncesi, aby vytvořil přísnější podmínky hospodářské soutěže a hospodářského
         rizika, než jsou podmínky, které v dotčeném odvětví existují na základě právní úpravy na ně použitelné (viz výše uvedený rozsudek
         Eurawasser, body 75 a 76).

      48      Riziko spojené s provozováním služby musí být chápáno jako riziko vystavení výkyvům trhu (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Eurawasser, bod 67), které se může projevit zejména rizikem konkurence ze strany dalších provozovatelů, rizikem nevyrovnanosti
         mezi nabídkou služeb a poptávkou po nich, rizikem insolvence dlužníků za poskytované služby, rizikem absence celkového pokrytí
         provozních nákladů příjmy nebo dále rizikem odpovědnosti za škodu související s nezajištěním služby (viz v tomto smyslu výše
         uvedený rozsudek Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, bod 37).

      49      Naproti tomu taková rizika, jako jsou rizika související se špatným řízením nebo nesprávným úsudkem hospodářského subjektu,
         nejsou určující pro kvalifikaci smlouvy jako veřejné zakázky nebo koncese na služby, jelikož tato rizika jsou vlastní každé
         smlouvě, ať již odpovídá veřejné zakázce na služby, nebo koncesi na služby (výše uvedený rozsudek Privater Rettungsdienst
         und Krankentransport Stadler, bod 38).

      50      Jak bylo uvedeno v bodě 45 tohoto rozsudku, ačkoliv hospodářské riziko spojené s provozováním služby může být již od počátku
         velmi omezené z důvodu veřejnoprávních podmínek organizace služby, vyžaduje kvalifikace koncese na služby nicméně to, aby
         veřejný zadavatel zcela nebo přinejmenším ve významném rozsahu převedl na koncesionáře provozní riziko, kterému je vystaven.

      51      Podle údajů poskytnutých předkládajícím soudem přitom právní úprava použitelná v původním řízení stanoví, že zadavatel nahradí
         poskytovateli služeb ztráty spojené s provozem a navíc z důvodu veřejnoprávních předpisů a ustanovení smlouvy, které upravují
         poskytování těchto služeb, poskytovatel nepřebírá „významnou část provozního rizika“.

      52      V tomto ohledu předkládající soud mimo jiné uvádí, že podle ustanovení smlouvy zadavatel v rozsahu prostředků vyhrazených
         k tomuto účelu ve státním rozpočtu nahradí ztráty spojené s poskytováním dopravních služeb, k nimž došlo v důsledku tohoto
         poskytování, jakož i s ním spojené náklady, poté, co odečte příjmy z provozu dopravních služeb.

      53      Kromě toho podle článků 2 a 3 vnitrostátního nařízení č. 2009/1226 jsou dopravci nahrazovány ztráty související s plněním
         veřejné zakázky, které se týkají části nevyhnutelných nákladů souvisejících s plněním veřejné zakázky v oblasti veřejné dopravy,
         která překračuje příjmy, nákladů vzniklých uplatněním sazeb, které stanoví zadavatel, ztráty na příjmech způsobené tím, že
         zadavatel uplatnil snížené sazby pro některé kategorie cestujících a náklady vzniklé v souvislosti se splněním požadavků na
         minimální kvalitu, které byly zavedeny poté, co bylo zahájeno poskytování služby, pokud splnění těchto požadavků vedlo k dodatečným
         nákladům ve vztahu k nákladům vynaloženým za dříve platných podmínek týkajících se kvality.

      54      Je třeba dodat, že článek 40 uvedeného nařízení č. 2009/1226 stanoví, že úspěšnému uchazeči je uhrazena určitá částka jako
         zisk, která je stanovena tak, že se příjmy vynásobí procentním podílem zisku vypočítaným tak, že se průměrná sazba na evropském
         mezibankovním trhu (Euribor) za období 12 měsíců rozhodného roku zvýší o 2,5 %.

      55      S ohledem na uvedená smluvní ustanovení a ustanovení vnitrostátního práva nelze dojít k závěru, že riziko vystavení výkyvům
         trhu nese ve významném rozsahu úspěšný uchazeč. Taková operace musí být tudíž kvalifikována jako „zakázka na služby“ ve smyslu
         čl. 1 odst. 2 písm. d) směrnice 2004/17, a nikoliv jako „koncese na služby“ ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. b) této směrnice.

      56      Je pravda, že na jednání před Soudním dvorem mezi účastníky řízení vznikl spor ohledně rozsahu rizika, které konkrétně nese
         úspěšný uchazeč. Podle tvrzení lotyšské vlády a žalované v původním řízení, které je v rozporu s tvrzením navrhovatelek v původním
         řízení a Evropské komise, tak různé faktory, jako například snížení státních zdrojů určených k uhrazení případných ztrát,
         nehrazení určitých druhů nákladů a ztrát spojených zejména se změnou trasy nebo nejistota, pokud jde o poptávku uživatelů,
         zvyšují riziko takovým způsobem, že ve skutečnosti úspěšný uchazeč nese riziko ve významném rozsahu, a to tím spíše, že doba
         platnosti smlouvy je osm let. Proto se podle nich jedná o koncesi na služby.

      57      Soudnímu dvoru nepřísluší konkrétně kvalifikovat operace dotčené v původním řízení, jelikož taková kvalifikace je pouze v pravomoci
         vnitrostátního soudu. Úloha Soudního dvora se omezuje na poskytnutí výkladu unijního práva užitečného pro rozhodnutí vnitrostátního
         soudu, které učiní ve sporu, jenž mu byl předložen (viz zejména rozsudek ze dne 13. října 2005, Parking Brixen, C‑458/03,
         Sb. rozh. s. I‑8585, bod 32).

      58      Pouze vnitrostátní soud může vyložit ustanovení svého vnitrostátního práva a posoudit rozsah rizika, které konkrétně nese
         smluvní strana podle tohoto práva a příslušných smluvních ustanovení. Přezkum sporné operace ve světle takových právních předpisů
         a smluvních ustanovení jako jsou ty, které jsou uvedeny v předkládacím rozhodnutí, vede nicméně prima facie k závěru, že uvedená operace má vlastnosti zakázky na služby.

      59      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět tak, že směrnice 2004/17 musí být vykládána v tom smyslu, že
         smlouva, v níž smluvní partner na základě veřejnoprávních předpisů a smluvních ustanovení, které upravují poskytování těchto
         služeb, nepřebírá ve významném rozsahu riziko, kterému je vystaven veřejný zadavatel, je „zakázkou na služby“ ve smyslu čl. 1
         odst. 2 písm. d) této směrnice. Je věcí vnitrostátního soudu, aby posoudil, zda operace dotčená v původním řízení musí být
         kvalifikována jako koncese na služby, nebo jako veřejná zakázka na služby, a to při zohlednění veškerých vlastností uvedené
         operace.

       Ke druhé a třetí otázce
      60      Těmito otázkami, které je třeba přezkoumat společně, se předkládající soud snaží zjistit, zda by v případě, že by smlouva
         dotčená v původním řízení musela být kvalifikována jako „veřejná zakázka na služby“ ve smyslu směrnice 2004/17, byl na tuto
         zakázku použitelný čl. 2d odst. 1 písm. b) směrnice 92/13, který se na zakázky uvedené ve směrnici 2004/17 použije na základě
         článku 1 této směrnice, přestože byla uzavřena před uplynutím lhůty k provedení směrnice 2007/66, kterou byl uvedený čl. 2d
         odst. 1 písm. b) vložen do směrnice 92/13, a v případě kladné odpovědi, zda je posledně uvedené ustanovení přímo použitelné.

      61      Pro případ, že jak tvrdí lotyšská vláda, by byla směrnice 2004/18 použitelná, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu, je
         třeba uvést, že článek 1 směrnice 2007/66 vložil do směrnice Rady ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních
         předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 395, s. 33),
         ve znění směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 (Úř. věst. L 209, s. 1), ustanovení totožná s ustanoveními článků
         2d a 2f směrnice 92/13, takže výklad těchto ustanovení lze přímo vztáhnout na odpovídající ustanovení takto změněné směrnice
         89/665.

      62      Podle čl. 2d odst. 1 písm. b) směrnice 92/13 členské státy zajistí, aby orgán příslušný k přezkumu, který je nezávislý na
         zadavateli, považoval smlouvu za neúčinnou nebo aby její neúčinnost byla výsledkem rozhodnutí tohoto orgánu mimo jiné tehdy,
         byla-li uzavřena, zatímco orgán prvního stupně, který je nezávislý na veřejném zadavateli, podle čl. 2 odst. 3 této směrnice
         přezkoumával rozhodnutí o zadání zakázky, nebo byla-li uzavřena, aniž byla dodržena odkladná lhůta stanovená v čl. 2a odst. 2
         uvedené směrnice.

      63      Ač není třeba přezkoumat otázku, zda se jednotlivec po uplynutí lhůty k provedení směrnice 2007/66 může před vnitrostátními
         soudy dovolávat čl. 2d odst. 1 písm. b) směrnice 92/13 proti takovému veřejnému zadavateli, jako je žalovaná v původním řízení,
         stačí uvést, že uvedené ustanovení v každém případě není použitelné na smlouvy, které byly, jako je tomu ve věci v původním
         řízení, uzavřeny před 20. prosincem 2009, tedy před uplynutím lhůty k provedení směrnice 2007/66, jelikož k provedení této
         směrnice do vnitrostátního práva nedošlo před uplynutím této lhůty.

      64      Je nesporné, že rozhodnutí o zadání sporné zakázky bylo přijato dne 2. září 2009 a že sporná smlouva byla uzavřena dne 9.
         října 2009.

      65      Okolnost, že podle čl. 2f odst. 1 písm. b) směrnice 92/13 členské státy mohou stanovit, že návrh na přezkum podle čl. 2d odst. 1
         této směrnice je nutno podat v každém případě „před uplynutím nejméně šesti měsíců ode dne následujícího po dni uzavření smlouvy“,
         neumožňuje dojít k závěru, že smlouvy, které byly jako ve věci v projednávaném případě uzavřeny v průběhu šesti měsíců předcházejících
         uplynutí lhůty k provedení směrnice 2007/66, mohou spadat do působnosti tohoto čl. 2d odst. 1 písm. b).

      66      Vzhledem k tomu, že směrnice 2007/66 neobsahuje žádný údaj o zpětné účinnosti dotčeného ustanovení, mít za to, že uvedené
         ustanovení je použitelné na smlouvy, které byly uzavřeny před uplynutím lhůty k provedení uvedené směrnice, by bylo v rozporu
         se zásadou právní jistoty.

      67      S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že čl. 2d odst. 1 písm. b) směrnice 92/13 není
         použitelný na veřejné zakázky zadané před uplynutím lhůty k provedení směrnice 2007/66.

       K nákladům řízení
      68      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty
            působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb, musí být vykládána v tom smyslu, že smlouva,
            v níž smluvní partner na základě veřejnoprávních předpisů a smluvních ustanovení, které upravují poskytování těchto služeb,
            nepřebírá ve významném rozsahu riziko, kterému je vystaven veřejný zadavatel, je „zakázkou na služby“ ve smyslu čl. 1 odst. 2
            písm. d) této směrnice. Je věcí vnitrostátního soudu, aby posoudil, zda operace dotčená v původním řízení musí být kvalifikována
            jako koncese na služby, nebo jako veřejná zakázka na služby, a to při zohlednění veškerých vlastností uvedené operace.
      2)      Článek 2d odst. 1 písm. b) směrnice Rady 92/13/EHS ze dne 25. února 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících
            se uplatňování pravidel Společenství pro postupy při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství,
            energetiky, dopravy a telekomunikací, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/66/ES ze dne 11. prosince 2007,
            není použitelný na veřejné zakázky zadané před uplynutím lhůty k provedení směrnice 2007/66.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: lotyština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. července 2015.#InnoLux Corp., anciennement Chimei InnoLux Corp. v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Článek 101 SFEU – Článek 53 Dohody o EHP – Celosvětový trh s obrazovkami z tekutých krystalů (LCD) – Stanovení cen – Pokuty – Pokyny pro výpočet pokut (2006) – Bod 13 – Určení hodnoty tržeb, které souvisejí s protiprávním jednáním – Interní prodeje dotčeného výrobku mimo EHP – Zohlednění prodejů konečných výrobků zahrnujících dotčený výrobek třetím podnikům v EHP.#Věc C-231/14 P.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑231/14 P,
            jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 8. května 2014,
            InnoLux Corp., dříve Chimei InnoLux Corp., se sídlem v Miaoli County (Tchaj-wan), zastoupená J.-F. Bellisem, avocat, a R. Burtonem, solicitor,
            účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
            přičemž další účastnicí řízení je:
            Evropská komise , zastoupená A. Biolanem, F. Ronkes Agerbeekem a P. Van Nuffelem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
            žalovaná v prvním stupni,
            SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
            ve složení M. Ilešič, předseda senátu, A. Ó Caoimh (zpravodaj), C. Toader, E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund, soudci,
            generální advokát: M. Wathelet,
            vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. února 2015,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. dubna 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Svým kasačním opravným prostředkem se InnoLux Corp., dříve Chimei InnoLux Corp. (dále jen „InnoLux“), domáhá částečného zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie InnoLux v. Komise (T‑91/11, EU:T:2014:92, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál změnil rozhodnutí Komise C(2010) 8761 final ze dne 8. prosince 2010, v řízení podle článku 101 [SFEU] a článku 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (Věc COMP/39.309 – LCD), jehož shrnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie  ze dne 7. října 2011 (Úř. věst. C 295, s. 8, dále jen „sporné rozhodnutí“), tak, že stanovil výši pokuty, která jí byla uložena v článku 2 tohoto rozhodnutí na 288 milionů eur, a ve zbývající části zamítl její žalobu znějící na částečné zrušení uvedeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí týká, jakož i na snížení této pokuty.
            Právní rámec
            2. Nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 SFEU] a [102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 23/2, s. 3) v čl. 23 odst. 2 a 3 stanoví:
            „2. Komise může rozhodnutím uložit podnikům a sdružením podniků pokuty, pokud úmyslně nebo z nedbalosti:
            a) se dopouštějí jednání v rozporu s články [101 SFEU] nebo [102 SFEU] [...]
            [...]
            Pokuta u každého podniku […] podílející[ho] se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok.
            [...]
            3. Při stanovování výše pokuty se přihlíží k závažnosti a k délce trvání protiprávního jednání.“
            3. Bod 13 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 (Úř. věst. 2006, C 210, s. 2, dále jen „pokyny pro výpočet pokut“), který je nadepsán „Stanovení hodnoty tržeb“, uvádí:
            „Při určování základní výše udělované pokuty bude Komise vycházet z hodnoty tržeb za zboží nebo služby v příslušné zeměpisné oblasti uvnitř [Evropského hospodářského prostoru (EHP)], které přímo nebo nepřímo [...] souvisejí s protiprávním jednáním [...]“
            Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
            4. Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí, které vyplývají z bodů 1 až 27 napadeného rozsudku, lze shrnout následovně.
            5. Chi Mei Optoelectronics Corp. (dále jen „CMO“) byla společností založenou podle tchajwanského práva, která kontrolovala skupinu společností usazených po celém světě a činných ve výrobě obrazovek s displeji z kapalných krystalů s aktivní maticí („Liquid Crystal Displays“, dále jen „LCD“).
            6. Dne 20. listopadu 2009 uzavřela CMO se společnostmi InnoLux Display Corp. a TPO Displays Corp dohodu o spojení. Podle této dohody přestaly společnosti TPO Displays a CMO od 18. března 2010 existovat. Nástupnický právní subjekt dvakrát změnil obchodní firmu, přičemž nejprve se změnila z InnoLux Display Corp. na Chimei InnoLux Corp. a nakonec na InnoLux Corp., která je navrhovatelkou v tomto řízení o kasačním opravném prostředku.
            7. Na jaře roku 2006 Samsung Electronics Co. Ltd (dále jen „Samsung“), společnost založená podle korejského práva, předložila Komisi žádost o ochranu před pokutou na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3). Při této příležitosti Samsung oznámila existenci kartelové dohody mezi několika podniky včetně navrhovatelky, týkající se určitých druhů LCD.
            8. Dne 23. listopadu 2006 Komise poskytla společnosti Samsung podmíněnou ochranu podle bodu 15 uvedeného oznámení, zatímco ji odmítla poskytnout jiné účastnici kartelové dohody, a sice LG Display Co. Ltd (dále jen „LGD“), která je další společností založenou podle korejského práva.
            9. Dne 27. května 2009 zahájila Komise správní řízení a přijala oznámení námitek, které zaslala šestnácti společnostem, včetně CMO a dvou evropských dceřiných společností, v nichž CMO vlastnila 100 % kapitálu, a sice Chi Mei Optoelectronics BV a Chi Mei Optoelectronics UK Ltd. V tomto oznámení námitek byly mimo jiné vysvětleny důvody, proč musí být podle judikatury Tribunálu tyto dvě dceřiné společnosti CMO považovány za solidárně odpovědné za protiprávní jednání, kterých se dopustila CMO.
            10. Osoby, kterým bylo určeno oznámení námitek, oznámily Komisi ve stanovené lhůtě písemně své stanovisko k výhradám vzneseným vůči nim. Mimoto několik z těchto osob, kterým bylo určeno oznámení námitek, včetně navrhovatelky, využilo práva být vyslechnut na jednání, které se konalo dne 22. a 23. září 2009.
            11. Prostřednictvím žádosti o informace ze dne 4. března 2010 a dopisu ze dne 6. dubna 2010 byly strany zejména vyzvány, aby předložily údaje týkající se hodnoty prodejů, které byly zohledněny pro stanovení pokut, a předložily jejich vyjádření k této otázce. CMO odpověděla na uvedený dopis dne 23. dubna 2010.
            12. Dne 8. prosince 2011 přijala Komise sporné rozhodnutí. Toto rozhodnutí bylo určeno šesti ze šestnácti společností, kterým bylo určeno oznámení námitek, včetně navrhovatelky, LG Display Co. a AU Optronics Corp. (dále jen „AUO“). Netýká se již naopak dceřiných společností navrhovatelky.
            13. Ve sporném rozhodnutí Komise konstatovala existenci kartelové dohody mezi šesti velkými mezinárodními výrobci LCD, mezi nimiž figurují navrhovatelka, LGD a AUO, pokud jde o dvě následující kategorie těchto výrobků, které mají velikost stejnou nebo větší než dvanáct palců, a sice LCD pro informační technologie, jako jsou LCD zabudované do notebooků a monitorů počítačů, a LCD pro televizory (dále společně jen „LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda“).
            14. Podle sporného rozhodnutí měla tato kartelová dohoda formu jediného a pokračujícího protiprávního jednání porušujícího článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst., L 1, s. 3; Zvl. vyd. 5/52, s. 3, dále jen „dohoda o EHP“), k němuž docházelo přinejmenším od 5. října 2001 do 1. února 2006. V tomto období se účastníci kartelové dohody sešli na mnoha mnohostranných schůzkách, které nazývaly „setkání Cristal“. Předmět těchto setkání byl zjevně protisoutěžní, jelikož účastníkům zejména umožňovala stanovit minimální ceny pro LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, projednat plánování cen s cílem předejít jejich snížení a koordinovat zvýšení cen, jakož i úrovně výroby. V době protiprávního jednání se účastníci kartelové dohody scházeli rovněž dvoustranně a často si vyměňovali informace o záležitostech projednávaných na „setkáních Cristal“. Kromě toho přijali opatření za účelem ověření, zda jsou rozhodnutí přijatá na uvedených setkáních uplatňována.
            15. Za účelem stanovení pokut uložených sporným rozhodnutím použila Komise pokyny pro výpočet pokut. Podle nich tento orgán definoval hodnotu tržeb z prodejů LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda přímo či nepřímo dotčených protiprávním jednáním. Za tímto účelem stanovila tři následující kategorie prodejů uskutečněných účastníky kartelové dohody:
            – kategorie „přímých prodejů v rámci EHP“, která obsahuje prodeje LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, jinému podniku v rámci EHP;
            – kategorie „přímých prodejů v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“, která obsahuje prodeje LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, zabudovaných v rámci skupiny, do které patří výrobce, do konečných výrobků, které jsou prodané jinému podniku v rámci EHP a
            – kategorie „nepřímých prodejů“ zahrnující prodeje LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, jinému podniku mimo EHP, který následně zabuduje tyto LCD do konečných výrobků, které prodává v EHP.
            16. Komise měla však za to, že může zohlednit jen první dvě kategorie uvedené v předchozím bodě, jelikož zahrnutí třetí kategorie nebylo nezbytné k tomu, aby uložené pokuty dosáhly dostatečnou odrazující úroveň.
            17. Pokud jde o navrhovatelku, Komise zamítla její námitky její námitky týkající se zejména skutečnosti, že při výpočtu hodnoty tržeb z relevantních prodejů neměly být zohledněny její „přímé prodeje v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“.
            18. Kromě toho Komise podle svého oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů poskytla společnosti Samsung úplnou ochranu před pokutami. Měla naproti tomu za to, že spolupráce navrhovatelky nezakládá její nárok na snížení pokuty.
            19. Vzhledem zejména k těmto úvahám Komise v článku 2 sporného rozhodnutí uložila navrhovatelce zaplacení pokuty ve výši 300 000 000 eur.
            Napadený rozsudek
            20. Navrhovatelka podala žalobu znějící na částečné zrušení sporného rozhodnutí a snížení výše pokuty, která jí byla uložena na základě tohoto rozhodnutí, návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 21. února 2011.
            21. Na podporu svého návrhu uplatňovala navrhovatelka tři žalobní důvody, mj. včetně prvního žalobního důvodu, který vycházel ze skutečnosti, že Komise použila při stanovování hodnoty tržeb z prodejů relevantních pro výpočet pokuty pojem, který je z právního hlediska nesprávný, a sice pojem „přímé prodeje v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“, a třetího, který vycházel z toho, že hodnota tržeb z relevantních prodejů použitá vůči ní Komisí zahrnovala neprávem jiné prodeje než prodeje LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda.
            22. Tribunál v napadeném rozsudku přijal tento poslední žalobní důvod a v rámci výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci snížil proto výši pokuty uložené navrhovatelce na 288 milionů eur. Ve zbývající části žalobu zamítl.
            Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem
            23. Navrhovatelka ve svém kasačním opravném prostředku navrhuje, aby Soudní dvůr:
            – částečně zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž zamítl žalobu na částečné zrušení sporného rozhodnutí;
            – částečně zrušil sporné rozhodnutí a v rámci výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci snížil výši pokuty, která jí byla uložena a
            – uložil Komisi náhradu nákladů řízení vynaložených jak před Soudním dvorem, tak před Tribunálem.
            24. Komise navrhuje, aby byl kasační opravný prostředek zamítnut a aby byla navrhovatelce uložena náhrada nákladů řízení.
            K návrhu na znovuotevření ústní části řízení
            25. Po přednesení stanoviska generálního advokáta požádala Komise podáním doručeným kanceláři Soudního dvora dne 6. května 2015, aby bylo nařízeno znovuotevření ústní části řízení. Na podporu svého návrhu Komise tvrdí, že stanovisko přednesené generálním advokátem zkresluje některé její argumenty a je založeno na částech kasačního opravného prostředku, které jsou zavádějící a uvádějí nesprávný skutkový stav.
            26. Úvodem je třeba připomenout, že statut Soudního dvora Evropské unie a jeho jednací řád účastníkům řízení nedávají možnost podat vyjádření v reakci na stanovisko přednesené generálním advokátem (viz rozsudek Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, bod 30 a citovaná judikatura).
            27. Podle čl. 252 druhého pododstavce SFEU je úlohou generálního advokáta předkládat veřejně, zcela nestranně a nezávisle odůvodněná stanoviska ve věcech, které podle statutu Soudního dvora vyžadují jeho účast. Soudní dvůr není vázán stanoviskem generálního advokáta ani důvody, na základě kterých k němu dospěl (viz ro zsudek Komise v. Parker Hannifin Manufacturing a Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, bod 29 a citovaná judikatura).
            28. Nesouhlas účastníka řízení se stanoviskem generálního advokáta proto nemůže sám o sobě představovat důvod ke znovuotevření ústní části řízení, a to bez ohledu na otázky, kterými se ve stanovisku zabýval (rozsudek E.ON Energie v. Komise, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, bod 62).
            29. Za těchto podmínek Soudní dvůr může podle článku 83 svého jednacího řádu kdykoli po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení, zejména má-li za to, že věc není dostatečně objasněna, nebo má-li být věc rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení nebo zúčastněnými uvedenými v článku 23 statutu Soudního dvora projednán (rozsudek Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, bod 24).
            30. Tak tomu v projednávaném případě není. Komise stejně jako navrhovatelka uvedla totiž jak v průběhu písemné části řízení, tak v průběhu jeho ústní části, veškeré skutkové a právní argumenty na podporu svých návrhů. Soudní dvůr má tak za to, že po vyslechnutí generálního advokáta má všechny nezbytné informace pro vydání rozhodnutí a že tyto informace byly před ním projednány.
            31. S ohledem na výše uvedené úvahy má Soudní dvůr za to, že není třeba nařídit znovuotevření ústní části řízení.
            Ke kasačnímu opravnému prostředku
            32. Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka uplatňuje dva důvody. První důvod vychází z nesprávného právního posouzení, jelikož Tribunál v rozporu s článkem 101 SFEU a článkem 53 Dohody o EHP pro výpočet výše pokuty zohlednil prostřednictvím pojmu „přímé prodeje v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“ interní prodeje výrobků dotčených protiprávním jednáním, jež uskutečnila navrhovatelka mimo EHP, jen z toho důvodu, že tyto výrobky byly zabudovány do konečných výrobků určených k prodeji třetím nezávislým osobám v EHP. Druhý důvod vychází z nesprávného právního posouzení, které spočívá v tom, že Tribunál tím, že použil uvedený pojem na každého z vertikálně integrovaných účastníků kartelové dohody, porušil zásadu zákazu diskriminace.
            K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu ze zohlednění pro výpočet výše pokuty prodejů konečných výrobků zabudovaných do výrobků dotčených protiprávním jednáním
            Argumentace účastnic řízení
            33. Navrhovatelka zaprvé vytýká Tribunálu, že v rozporu s bodem 13 pokynů pro výpočet pokut zahrnul do hodnoty tržeb zohledněných pro výpočet pokuty její tržby z prodejů v rámci EHP konečných výrobků jakožto tržby z „přímých prodejů prostřednictvím zpracovaných výrobků“, zatímco tyto tržby nesouvisejí s protiprávním jednáním ve smyslu tohoto ustanovení.
            34. Navrhovatelka má totiž za to, že vzhledem k tomu, že protiprávní jednání konstatované ve sporném rozhodnutí se vztahuje k obrazovkám LCD, a nikoli ke konečným výrobkům, do kterých jsou tyto obrazovky zabudovány, jsou tržbami z prodejů v rámci EHP, které souvisejí s protiprávním jednáním ve smyslu uvedeného bodu 13, jen tržby za LCD prodané třetím osobám nebo dodané uvnitř skupiny ekonomicky spjatých klientů. I když LCD je součástí konečného výrobku, je podle navrhovatelky předmětem prodeje nikoli LCD, které je určeno k tomu, aby bylo zabudováno do konečného výrobku, nýbrž samotný konečný výrobek. Navrhovatelka přitom uvádí, že prodeje konečných výrobků nebyly uskutečněny na trhu dotčeném protiprávním jednáním. Má proto za to, že prodeje konečných výrobků v rámci EHP nemohou omezit hospodářskou soutěž na trhu LCD v EHP. Protiprávní jednání konstatované ve sporném rozhodnutí se podle ní nevztahuje tedy k těmto prodejům.
            35. Navrhovatelka má rovněž za to, že Tribunál nesprávně konstatoval, že existuje rozdíl mezi interními dodávkami uskutečněnými účastníky kartelové dohody, kteří jsou vertikálně integrovanými podle toho, zda tito účastníci tvoří jediný podnik s kupujícím, se kterým jsou ekonomicky spjati, a v tomto případě odpovídají interní dodávky kategorii „přímé prodeje v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“, nebo zda netvoří takový jediný podnik s takovým kupujícím a v tomto případě odpovídají interní dodávky kategorii „přímé prodeje v rámci EHP“. V konstatování protiprávního jednání podle navrhovatelky nic totiž neodůvodňuje takové rozlišení vzhledem k tomu, že uvedené konstatování zahrnuje prodeje v rámci skupiny.
            36. Navrhovatelka v tomto ohledu uvádí, že Tribunál v bodech 48 a 49 napadeného rozsudku nesprávně rozhodl, že volba zohlednit „přímé prodeje v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“ je o to odůvodněnější, že z důkazů vyplývá, že prodej LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, v rámci podniků účastnících se kartelové dohody se uskutečňoval za ceny ovlivněné touto kartelovou dohodou a že tyto podniky věděly, že ceny LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, ovlivňovaly ceny konečných výrobků, do kterých byly tyto LCD zabudovány. Tato zjištění se podle navrhovatelky totiž týkají všech účastníků kartelové dohody. Má za to, že rozlišení mezi „skutečnými“ interními prodeji, které mohou být jako takové zohledněny pro výpočet pokuty a prodeji, které nejsou „skutečnými“, jež mohou zůstat nezohledněny a nahrazeny „skutečnými“ prodeji obrazovek LCD zabudovaných do konečného výrobku třetím osobám, je proto zcela umělé.
            37. Navrhovatelka má zadruhé to, že Komise přehlédla judikaturu Tribunálu vyplývající z rozsudku Europa Carton v. Komise (T‑304/94, EU:T:1998:89), kterou potvrdil Soudní dvůr v rozsudku Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363), jelikož místo toho, aby tento orgán zacházel s interními prodeji stejně jako s prodeji třetím osobám, použil ve vztahu k některým společnostem, kterým bylo určeno sporné rozhodnutí, odlišné kritérium pro určení místa jejich interních prodejů.
            38. V případě prodejů LCD třetím osobám je podle navrhovatelky kritériem použitým Komisí místo dodání LCD určených k zabudování do konečných výrobků bez ohledu na místo prodeje konečných výrobků. Má za to, že pokud jde o interní dodávky LCD uskutečněné společností InnoLux, vztahuje se toto kritérium naproti tomu k místu dodání konečného výrobku, do kterého byla LCD zabudována, bez ohledu na místo zabudování LCD do konečných výrobků. Komise tak podle ní zacházela odlišně, méně příznivě, s interními dodávkami LCD uskutečněnými některými vertikálně integrovanými společnostmi. Vzhledem k tomu, že ve skutečnosti se kartelová dohoda týkala jak interních prodejů, tak prodejů třetím osobám, správné použití rozsudku Europa Carton v. Komise (T‑304/94, EU:T:1998:89) podle navrhovatelky spočívalo v zohlednění všech dodávek LCD uskutečněných kterýmkoli z účastníků kartelové dohody v rámci EHP, ať již byly uskutečněny v rámci skupiny nebo ve prospěch třetích osob.
            39. Navrhovatelka zatřetí uvádí, že z rozsudku Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120) vyplývá, že pravomoc Evropské unie se vztahuje nikoli na jakýkoli prodej v rámci EHP, nýbrž jen na prodeje dotčeného výrobku uskutečněné v rámci EHP, kterých se týká jednání ve vzájemné shodě, jež bylo shledáno jako protiprávní jednání. V projednávaném případě se však podle ní protiprávní jednání týkalo jen LCD, a nikoli navazujících konečných výrobků, do kterých jsou tyto LCD zabudovány. Má tudíž za to, že Tribunál v bodě 70 napadeného rozsudku nesprávně rozhodl, že rozsudek Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120) umožňuje zohlednit interní dodávky LCD uskutečněné navrhovatelkou mimo EHP z důvodu jejich zabudování do konečných výrobků společnostmi, které jsou součástí téhož podniku, a jejich prodeje tímto podnikem v rámci EHP.
            40. Navrhovatelka má rovněž za to, že když Tribunál v bodě 46 napadeného rozsudku uvádí, že prodej konečných výrobků, do kterých jsou zabudovány LCD, „narušil hospodářskou soutěž v EHP“, přehlíží kritérium uvedené v rozsudku Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120). Tento prodej podle ní nebyl totiž uskutečněn na trhu EHP dotčeném protiprávním jednáním. Má za to, že tento prodej již pojmově nemůže tudíž omezovat hospodářskou soutěž na tomto trhu. K prokázání pravomoci Unie na základě kritéria uvedeného v rozsudku Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120) podle ní nestačí určit „prodeje se vztahem k EHP“. Má naopak za to, že musí být prokázána existence prodejů v rámci EHP výrobku dotčeného protiprávním jednáním, a sice LCD.
            41. Navrhovatelka má začtvrté za to, že závěr, že interní dodávky LCD výrobním zařízením nacházejícím se v EHP, jako v případě společnosti Samsung, nejsou prodeji v rámci EHP, pokud jsou konečné výrobky, do kterých jsou LCD zabudovány, prodány mimo EHP, je v rozporu s bodem 33 rozsudku Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents v. Komise (6/73 et 7/73, EU:C:1974:18). Má za to, že závěr, že interní prodej LCD v EHP omezuje hospodářskou soutěž uvnitř tohoto území jen tehdy, pokud je konečný výrobek, do kterého je LCD zabudována, prodán v EHP, je nesprávný.
            42. Navrhovatelka zapáté tvrdí, že kritérium použité Komisí a Tribunálem umožňující určit místo jejích interních prodejů nese riziko souběžných sankcí a kompetenčních sporů s jinými orgány pro hospodářskou soutěž, jelikož může vést k tomu, že stejná transakce povede ke konstatování protiprávního jednání a uložení sankce mnohými orgány ochrany pro hospodářskou soutěž na celém světě. Má tak za to, že pokud v projednávané věci Komise uloží pokutu za transakci týkající se součásti dodané mimo EHP z důvodu, že konečný výrobek, do kterého je tato součást zabudována, je prodáván v EHP, může být za tato jednání uložena sankce mimo EHP a současně v něm.
            43. Komise má za to, že odůvodnění, které Tribunál použil k zamítnutí argumentace navrhovatelky, není z právního hlediska nesprávné. První důvod kasačního opravného prostředku je proto podle ní neopodstatněný. Poslední argument předložený v rámci tohoto důvodu je kromě toho podle Komise nový, a proto nepřípustný, jelikož byl poprvé uplatněn v rámci kasačního opravného prostředku.
            Závěry Soudního dvora
            44. Prvním důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka v podstatě tvrdí, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když do hodnoty tržeb zohledněných pro výpočet pokuty, která jí byla uložena, zahrnul jakožto tržby z „přímých prodejů v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“ její tržby z prodejů v rámci EHP konečných výrobků uskutečněné poté, co LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, do nich byly zabudovány jejími dceřinými společnostmi nacházejícími se mimo EHP, ve kterých vlastní 100 % kapitálu, zatímco tržby z těchto prodejů nesouvisejí s protiprávním jednáním. Má za to, že tímto Tribunál přehlédl jak bod 13 pokynů pro výpočet pokut, tak relevantní judikaturu Soudního dvora a Tribunálu, jakož i meze územní pravomoci Komise.
            45. Je třeba připomenout, že čl. 23 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 1/2003 stanoví, že pokuta u každého podniku a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jejich celkového obratu za předchozí hospodářský rok.
            46. Jak již Soudní dvůr rozhodl, Komise musí v každém projednávaném případě a při zohlednění kontextu, jakož i cílů sledovaných režimem sankcí zavedeným uvedeným nařízením posoudit sledovaný dopad na dotyčný podnik, a to zejména s přihlédnutím k obratu, který odráží skutečnou hospodářskou situaci tohoto podniku během období, kdy došlo k protiprávnímu jednání (rozsudky Britannia Alloys & Chemicals v. Komise C‑76/06 P, EU:C:2007:326, bod 25; Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 53, jakož i LG Display a LG Display Taiwan v. Komise, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 49).
            47. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je za účelem stanovení pokuty možné rovněž přihlédnout jak k celkovému obratu podniku, který představuje údaj, byť jen přibližný a nedokonalý, o jeho velikosti a hospodářské síle, tak k části tohoto obratu, jehož bylo dosaženo zbožím, které je předmětem protiprávního jednání, a který tedy může poskytnout údaj o jeho rozsahu (rozsudky Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, EU:C:1983:158, bod 121; Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 54, jakož i LG Display a LG Display Taiwan v. Komise, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 50).
            48. Z judikatury Soudního dvora plyne, že ačkoliv čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 ponechává Komisi širokou posuzovací pravomoc, omezuje její výkon tím, že zavádí objektivní kritéria, která Komise musí dodržet. Na jedné straně tak má výše pokuty, kterou lze podniku uložit, vyčíslitelnou a absolutní maximální hodnotu, takže maximální výši pokuty, kterou lze uložit danému podniku, lze určit předem. Na druhé straně výkon této posuzovací pravomoci je navíc rovněž omezen pravidly jednání, která si Komise sama uložila, zejména v pokynech pro výpočet pokut (rozsudky Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 55, jakož i LG Display a LG Display Taiwan v. Komise, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 51).
            49. Podle bodu 13 uvedených pokynů „[p]ři určování základní výše uložené pokuty bude Komise vycházet z hodnoty tržeb za zboží nebo služby dotčeného podniku v příslušné zeměpisné oblasti uvnitř EHP, které přímo nebo nepřímo [...] souvisejí s protiprávním jednáním“. Tytéž pokyny v bodě 6 upřesňují, že „kombinace hodnoty tržeb souvisejících s protiprávním jednáním a [jeho] doby trvání je vhodnou hodnotou pro vyhodnocení [jeho] ekonomického významu protiprávního jednání a relativní váhy každého podniku, který se podílel na protiprávním jednání“.
            50. Bod 13 pokynů pro výpočet pokut má tak za cíl stanovit jako výchozí bod pro výpočet pokuty uložené podniku částku, která odráží hospodářský význam protiprávního jednání a relativní váhu dotčeného podniku v protiprávním jednání (rozsudky Team Relocations a další v. Komise, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, bod 76; Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 57, jakož i LG Display a LG Display Taiwan v. Komise, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 53).
            51. Proto pojem hodnoty tržeb uvedený v tomto bodě 13 zahrnuje prodeje uskutečněné na trhu dotčeném protiprávním jednáním v EHP, aniž by bylo třeba určit, zda byly tyto prodeje skutečně dotčeny tímto protiprávním jednáním vzhledem k tomu, že podíl celkového obratu pocházející z prodeje výrobků, které jsou předmětem protiprávního jednání, nejlépe odráží hospodářský význam tohoto protiprávního jednání (v tomto smyslu viz rozsudky Team Relocations a další v. Komise, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, body 75 až 78; Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, body 57 až 59; Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe v. Komise, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, body 148 a 149, jakož i LG Display a LG Display Taiwan v. Komise, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, body 53 až 58 a 64).
            52. V projednávaném případě je nesporné, jak vyplývá zejména z bodů 73 a 90 napadeného rozsudku, že prodeje navrhovatelky zohledněné pro stanovení výše pokuty na základě „přímých prodejů v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“ byly uskutečněny nikoli na trhu výrobku dotčeného protiprávním jednáním, v tomto případě trh LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, nýbrž na trhu odlišných výrobků, a sice na navazujícím trhu konečných výrobků, do kterých byly LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, zabudovány, přičemž LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, byly v takovém případě předmětem interního prodeje mimo EHP mezi navrhovatelkou a jejími vertikálně integrovanými dceřinými společnostmi.
            53. Z bodu 45 napadeného rozsudku však vyplývá, že prodeje konečných výrobků, do kterých byly zabudovány LCD, na něž se vztahuje kartelová dohoda, byly zohledněny nikoli do výše jejich celé hodnoty, nýbrž pouze do výše podílu této hodnoty, který mohl odpovídat hodnotě LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda a jež byly zabudovány do konečných výrobků, pokud tyto konečné výrobky prodal podnik, jehož je navrhovatelka součástí, třetím nezávislým osobám usazeným v EHP. Tento závěr nebyl zpochybněn.
            54. Ačkoli navrhovatelka tvrdí opak, Tribunál se nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když zejména v bodě 47 napadeného rozsudku rozhodl, že Komise mohla provést takové zohlednění prodejů konečných výrobků pro výpočet výše pokuty.
            55. Je sice pravda, že pojem „hodnota tržeb“ uvedený v bodě 13 pokynů pro výpočet pokut nelze rozšířit tak, aby zahrnoval prodeje uskutečněné dotčeným podnikem, které nespadají do působnosti vytýkané kartelové dohody (viz rozsudky Team Relocations a další v. Komise, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, bod 76; Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 57, jakož i LG Display a LG Display Taiwan v. Komise, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 53), bylo by však v rozporu s cílem sledovaným čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, kdyby u účastníků kartelové dohody, kteří jsou vertikálně integrovaní, mohl být jen z toho důvodu, že výrobky, které jsou předmětem protiprávního jednání, zabudovali do konečných výrobků mimo EHP, vyloučen pro výpočet pokuty podíl z hodnoty jejich prodejů těchto konečných výrobků v EHP, který by mohl odpovídat hodnotě výrobků, jež jsou předmětem protiprávního jednání.
            56. Jak totiž v podstatě uvedl Tribunál v bodě 71 napadeného rozsudku a jak již rozhodl rovněž Soudní dvůr, vertikálně integrované podniky mohou získat prospěch rovněž z dohody o horizontálním stanovení cen uzavřené v rozporu s článkem 101 SFEU nejen při prodeji nezávislým třetím osobám na trhu výrobku, který je předmětem tohoto protiprávního jednání, nýbrž také na navazujícím trhu se zpracovanými výrobky, jejichž součástí jsou tyto výrobky, a to dvěma různými způsoby. Buď uvedené podniky přenesou ceny vstupů zvýšené v důsledku protiprávního jednání na zpracované výrobky, nebo zvýšení nepřenesou, což jim poskytuje výhodu v oblasti nákladů ve srovnání s jejich konkurenty, kteří získávají stejné vstupy na trhu s výrobky, které jsou předmětem protiprávního jednání (rozsudek Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 60).
            57. Z toho vyplývá, že Tribunál v bodech 70 a 71 napadeného rozsudku právem rozhodl, že pokud vertikálně integrovaný podnik zabuduje výrobky, které jsou předmětem protiprávního jednání, do konečných výrobků ve svých výrobních jednotkách nacházejících se mimo EHP, může prodej v EHP těchto konečných výrobků tímto podnikem nezávislým třetím osobám ovlivnit hospodářskou soutěž na trhu těchto výrobků, a proto může být takové protiprávní jednání považováno za jednání, které má dopad v EHP, i když trh dotčených konečných výrobků je odlišný od trhu dotčeného uvedeným protiprávním jednáním.
            58. V tomto ohledu Tribunál kromě toho v bodech 48 a 49 napadeného rozsudku konstatoval, že z důkazů obsažených zejména v bodě 394 odůvodnění sporného rozhodnutí, které nebyly zpochybněny před tímto soudem, vyplývá, že prodej LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, se v rámci podniků účastnících se této dohody uskutečňoval za ceny ovlivněné uvedenou dohodou a že zejména z bodů 92 a 93 odůvodnění tohoto rozhodnutí vyplývá, že uvedení účastníci věděli, že ceny LCD, na které se vztahuje kartelová dohoda, ovlivňují ceny konečných výrobků, které je zahrnují.
            59. Je třeba připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že jen Tribunál je příslušný ke zjišťování a posuzování skutkového stavu a v zásadě k posuzování důkazů, které přijal na podporu tohoto skutkového stavu. Pokud totiž tyto důkazy byly získány řádně a byly dodrženy obecné právní zásady a procesní pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů, přísluší pouze Tribunálu posoudit hodnotu, kterou je třeba přiznat důkazům, které mu byly předloženy. Takové po souzení tudíž nepředstavuje s výhradou případu zkreslení těchto důkazů právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (rozsudek E.ON Energie v. Komise, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, bod 64 a citovaná judikatura).
            60. Navrhovatelka přitom na podporu svého prvního důvodu kasačního opravného prostředku sice uvádí, že důkazy uvedené v bodech 48 a 49 napadeného rozsudku se netýkaly jen vertikálně integrovaných podniků, u kterých použila Komise pojem „přímé prodeje v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“, ale vztahovaly se také na jiné účastníky kartelové dohody nebo dokonce na všechny její účastníky, vytýká však Tribunálu, že tyto důkazy zkreslil.
            61. Tribunál za těchto podmínek v bodech 46, 70 a 84 napadeného rozsudku právem konstatoval, že i když k prodejům konečných výrobků nedošlo na trhu výrobku dotčeného protiprávním jednáním, narušily nicméně v rozporu s článkem 101 SFEU a v neprospěch spotřebitelů tyto prodeje hospodářskou soutěž v EHP. Tribunál se tedy nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když měl zvláště v bodech 47 a 87 tohoto rozsudku za to, že prodeje konečných výrobků souvisely s protiprávním jednáním v EHP ve smyslu bodu 13 pokynů pro výpočet pokut.
            62. Je třeba kromě toho poznamenat, že vyloučení těchto prodejů by mělo za následek umělou minimalizaci hospodářského významu protiprávního jednání spáchaného daným podnikem, jelikož pouhá skutečnost, že ze zohlednění by byly vyloučeny takové prodeje skutečně dotčené kartelovou dohodou v EHP, by vedla k uložení pokuty bez skutečného vztahu k působnosti této kartelové dohody na tomto území (obdobně viz rozsudky Team Relocations a další v. Komise, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, bod 77; Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 58, jakož i LG Display a LG Display Taiwan v. Komise, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 54).
            63. Jak Tribunál konkrétně konstatoval v bodech 46, 47, 71 a 74 napadeného rozsudku, nezohlednění hodnoty tržeb z těchto prodejů by nezbytně představovalo neodůvodněnou výhodu vertikálně integrovaných podniků, které tak jako navrhovatelka zabudují významnou součást výrobků, jež je předmětem protiprávního jednání, ve svých výrobních jednotkách usazených mimo EHP, což by jim umožnilo vyhnout se sankci přiměřené jejich významu na trhu s těmito výrobky a škodlivosti jejich jednání pro hospodářskou soutěž v EHP.
            64.  V tomto ohledu nelze Tribunálu vytýkat, že rozlišil mezi prodeji uskutečněnými účastníky kartelové dohody podle toho, zda tito účastníci tvoří jediný podnik se společnostmi, které zabudovávají výrobky dotčené protiprávním jednáním do konečných výrobků, či nikoli.
            65. Podle judikatury Soudního dvora totiž platí, že pojem „podnik“ musí být v kontextu práva hospodářské soutěže chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (viz zejména rozsudky Hydrotherm Gerätebau, 170/83, EU:C:1984:271, bod 11, jakož i Arkema v. Komise, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, bod 37).
            66. Jak tudíž Tribunál právem konstatoval v bodě 90 napadeného rozsudku, účastníci kartelové dohody, kteří jako navrhovatelka tvoří jediný podnik ve smyslu článku 101 SFEU s výrobními jednotkami, jež zabudovávají dotčené výrobky do konečných výrobků, jsou v objektivně odlišné situaci, než účastníci kartelové dohody, kteří stejně jako navrhovatelky ve věci, ve které byl vydán rozsudek LG Display a LG Display Taiwan (C‑227/14 P, EU:C:2015:258, body 46 a 47), tvoří odlišný podnik ve smyslu tohoto ustanovení od podniku, který provádí uvedené zabudování. Zatímco v prvním případě mají totiž prodeje dotčeného výrobku interní povahu, ve druhém případě se jedná o prodeje nezávislým třetím podnikům. Tato objektivní odlišnost situace odůvodňuje tudíž rozdílné zacházení s těmito prodeji. Navrhovatelka přitom v rámci kasačního opravného prostředku nijak nezpochybnila odůvodnění Tribunálu uvedené zejména v bodech 70 a 90 napadeného rozsudku týkající se skutečnosti, zda podniky účastnící se kartelové dohody jsou jediným podnikem, či nikoli.
            67. Je pravda, jak navrhovatelka uvádí, že Soudní dvůr v kontextu EHP v rozsudku Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 59) rozhodl, že pro určení hodnoty tržeb z prodejů, kterou je třeba zohlednit pro výpočet výše pokut uložených za porušení článku 101 SFEU, není namístě rozlišovat mezi těmito prodeji podle toho, jestli šlo o prodeje nezávislým třetím osobám či subjektům téhož podniku.
            68. Ačkoli navrhovatelka tvrdila na jednání před Soudním dvorem opak, z tohoto rozsudku však nevyplývá, že s interními prodeji mělo být zacházeno stejně jako s prodeji třetím nezávislým osobám v tom smyslu, že vzhledem k tomu, že u těchto posledně uvedených prodejů byly zohledněny jen ty, ke kterým došlo v EHP, měly být stejným způsobem zohledněny pro výpočet pokuty jen interní prodeje, ke kterým došlo v EHP.
            69. Jak Tribunál v podstatě rozhodl v bodech 73 a 74 napadeného rozsudku, výlučně z rozsudku Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) vyplývá, že hodnota tržeb, které mají být zohledněny pro výpočet pokuty uložené vertikálně integrovanému podniku, v zásadě musí zahrnovat veškeré tržby z prodejů v EHP výrobku dotčeného protiprávním jednáním, včetně interních prodejů tohoto výrobku, ke kterým došlo v rámci tohoto podniku.
            70. Naproti tomu v případě, v němž jako v projednávané věci byly interní prodeje výrobku dotčeného protiprávním jednáním uskutečněné mimo EHP v rámci vertikálně integrovaného podniku, nic nebrání tomu, aby pro účely stanovení výše pokuty uložené jednomu účastníkovi kartelové dohody, který je součástí tohoto podniku, byly zohledněny prodeje konečných výrobků nezávislým třetím osobám, které tento podnik uskutečnil v EHP. Naopak konkrétně z bodu 60 rozsudku Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) vyplývá – jak bylo připomenuto v bodě 56 tohoto rozsudku – že tyto prodeje musí být v zásadě zohledněny, jelikož byly nezbytně ovlivněny tímto protiprávním jednáním.
            71. V tomto ohledu argumenty navrhovatelky týkající se územní příslušnosti Komise nejsou relevantní.
            72. Je pravda – jak Tribunál připomněl v bodě 58 napadeného rozsudku – že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pokud se podniky usazené mimo EHP, ale vyrábějící zboží, které je prodáváno v EHP třetím osobám, vzájemně dohodnou na cenách, které účtují svým klientům usazeným v EHP, a jednají ve vzájemné shodě tak, že prodávají za ceny, které byly skutečně koordinované, účastní se jednání ve vzájemné shodě, jehož předmětem nebo účelem je omezení hospodářské soutěže na vnitřním trhu ve smyslu článku 101 SFEU, a Komise je územně příslušná je stíhat (v tomto smyslu viz rozsudek Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120, body 13 a 14).
            73. V projednávaném případě je však nesporné, že Komise byla oprávněna použít článek 101 SFEU na dotčenou kartelovou dohodu, jelikož – jak vyplývá z bodů 42 a 66 napadeného rozsudku – účastníci této dohody, včetně navrhovatelky, prováděli tuto dohodu s celosvětovou působností v EHP tak, že na tomto území prodávali výrobek dotčený protiprávním jednáním třetím nezávislým osobám.
            74. Tento důvod kasačního opravného prostředku se naproti tomu týká jiné otázky, a sice otázky výpočtu výše pokuty, která má být uložena navrhovatelce za toto porušení článku 101 SFEU. V tomto ohledu je třeba podle judikatury připomenuté v bodech 46 až 51 tohoto rozsudku určit hodnotu tržeb z prodejů, které mají být zohledněny, aby výše této pokuty odrážela hospodářský význam protiprávního jednání a relativní váhu navrhovatelky v něm. Jak přitom vyplývá z bodů 52 až 70 tohoto rozsudku, Tribunál měl právem za to, že Komise mohla za tímto účelem zohlednit prodeje konečných výrobků nezávislým třetím osobám, které navrhovatelka uskutečnila v EHP, pokud byly její interní prodeje výrobku dotčeného protiprávním jednáním uskutečněny mimo EHP.
            75. Pokud jde v tomto ohledu o tvrzení navrhovatelky, že zohlednění uvedených prodejů pro výpočet pokuty uložené za porušení článku 101 SFEU může vést k tomu, že za totéž protisoutěžní jednání mohou orgány pro hospodářskou soutěž třetího státu uložit souběžné sankce, je třeba poznamenat – ačkoli Komise tvrdí opak – že toto tvrzení je hlediska čl. 170 odst. 1 jednacího řádu přípustné ve fázi řízení o kasačním opravném prostředku, jelikož nijak nemění předmět sporu. Stačí však připomenout, jak již rozhodl Soudní dvůr, že zásada non bis in idem ani žádná jiná právní zásada nemůže ukládat Komisi, aby zohlednila stíhání a sankce, jejichž předmětem je podnik v třetích státech (viz rozsudky Showa Denko v. Komise, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, body 52 až 58; SGL Carbon v. Komise, C‑308/04 P, EU:C:2006:433, body 28 až 34, a SGL Carbon v. Komise, C‑328/05 P, EU:C:2007:277, body 24 až 35).
            76. Pokud jde o argument navrhovatelky vycházející z bodu 33 rozsudku Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents v. Komise (6/73 a 7/73, EU:C:1974:18), stačí konstatovat, že tento rozsudek není relevantní v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, jelikož – jak Tribunál právem uvedl v bodě 87 napadeného rozsudku – se netýká stanovení výše pokut uložených za porušení pravidel hospodářské soutěže stanovených ve Smlouvě o FEU, nýbrž se vztahuje k podmínkám uplatnění zákazu zneužití dominantního postavení stanoveného v článku 102 SFEU, zvláště k podmínce týkající se ovlivnění obchodu mezi členskými státy.
            77. Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba první důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněný.
            Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku týkajícímu se zásady zákazu diskriminace
            Argumentace účastnic řízení
            78. Navrhovatelka zaprvé uvádí, že rozlišení Tribunálu mezi vertikálně integrovanými podniky podle toho, zda tvoří jediný podnik s ekonomicky spjatými subjekty, či nikoli, není založeno na žádném relevantním rozdílu. Tvrdí tak, že Tribunál v rozsudku LG Display a LG Display Taiwan v. Komise (T‑128/11, EU:T:2014:88) k zamítnutí argumentu, že prodeje LCD mateřským společnostem žalobkyň v této věci měly být vyloučeny, neuplatnil skutečnost, že dotčené prodeje byly uskutečněny v rámci jediného podniku. Tribunál měl naopak v bodě 89 tohoto rozsudku podle navrhovatelky za to, že dotčené prodeje byly ve skutečnosti prodeje ekonomicky spjatým subjektům, kterých se z tohoto důvodu týkalo konstatování protiprávního jednání jen proto, že se na prodeje v rámci skupiny vztahovala kartelová dohoda. Z tohoto hlediska však podle ní není žádný rozdíl mezi dodávkami v rámci skupiny uskutečněnými žalobkyněmi ve věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek LG Display a LG Display Taiwan v. Komise (T‑128/11, EU:T:2014:88), a prodeji uskutečněnými navrhovatelkou, které jsou dotčeny v projednávané věci.
            79. Toto rozlišení není podle navrhovatelky objektivní ani soudržné. Tvrdí, že Tribunál v bodě 140 rozsudku LG Display a LG Display Taiwan v. Komise (T‑128/11, EU:T:2014:88) uvedl, že „[z]a součást téhož podniku jako účastnice kartelové dohody byly považovány 100% dceřiné společnosti, kdežto společnosti, které měly akciovou účast ve společnostech účastnících se kartelové dohody, nebyly považovány za mateřské společnosti, neboť nebylo prokázáno, že byly splněny podmínky stanovené za tím účelem judikaturou“. Má za to, že logika rozlišení mezi vertikálně integrovanými společnostmi podle toho, zda se jedná o relevantní prodeje ekonomicky spjatým dceřiným společnostem nebo ekonomicky spjatým mateřským společnostem, je však stěží pochopitelná.
            80. Navrhovatelka má zadruhé za to, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když se v bodech 93 a 94 napadeného rozsudku opřel o zásadu legality k tomu, aby odmítl argumenty vycházející ze zásady rovného zacházení. Z rozsudku Alliance One International a Standard Commercial Tobacco v. Komise a Komise v. Alliance One International a další (C‑628/10 P a C‑14/11 P, EU:C:2012:479) totiž podle ní vyplývá, že o zásadu legality se lze opřít k odmítnutí uplatnění metody výpočtu pokuty na účastníka řízení jen v případě, že tento účastník navrhuje použití protiprávní metody. Navrhovatelka má za to, že v projednávaném případě na ni nebyla uplatněna zcela legální metoda výpočtu pokuty. Na dodávky LCD uskutečněné společnostmi LGD a AUO v rámci skupiny byla totiž podle navrhovatelky použitá metoda, jejíž opodstatněnost potvrdil Tribunál a Soudní dvůr v rozsudcích Tribunálu Europa Carton v. Komise (T‑304/94, EU:T:1998:89) a Soudního dvora KNP BT v. Komise (C‑248/98 P, EU:C:2000:625). Tvrdí, že Tribunál potvrdil legalitu této metody rovněž v rozsudku LG Display a LG Display Taiwan v. Komise (T‑128/11, EU:T:2014:88), a proto si v napadeném rozsudku odporuje.
            81. Komise má za to, že tento důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný, a musí být proto zamítnut.
            Závěry Soudního dvora
            82. Druhý důvod kasačního opravného prostředku, který v podstatě zpochybňuje rozlišení Tribunálu mezi účastníky kartelové dohody podle toho, zda tvoří jediný podnik se společnostmi, které zabudovávají výrobky dotčené protiprávním jednáním do konečných výrobků, či nikoli, musí být zamítnut jako neopodstatněný ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené v bodech 64 až 66 tohoto rozsudku, které se týkají prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
            83. V rozsahu, v němž se tento důvod týká bodů 93 a 94 napadeného rozsudku, musí být zamítnut jako neúčinný, neboť se vztahuje k doplňujícímu odůvodnění, které by nemohlo vést ke zrušení tohoto rozsudku (viz zejména rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408, bod 148 a citovaná judikatura).
            84. V bodě 92 napadeného rozsudku měl totiž Tribunál za to – aniž by to bylo zpochybněno v rámci kasačního opravného prostředku – že i za předpokladu, že by Komise neprávem neměla za to, že LGD a AOU tvoří jediný podnik se společnostmi, se kterými jsou ekonomicky spjaty, nemůže mít z této okolnosti navrhovatelka žádný prospěch, neboť tato údajná pochybení Komise, i pokud by byla prokázaná, neprokazují, že samotný pojem „přímé prodeje v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků“ je nesprávný, jelikož definice tohoto pojmu je nezávislá na případech, kdy byl nebo nebyl použitý. Vzhledem k tomu, že Tribunál odmítl argumentaci navrhovatelky v tomto ohledu jako nepřípustnou z důvodu nedostatku právního zájmu na podání žaloby, bylo proto odůvodnění obsažené v bodech 93 a 94 napadeného rozsudku týkající se opodstatněnosti této argumentace uvedeno jen podpůrně, jak vyplývá ostatně z použití výrazu „v každém případě“, který je uveden před zmíněnými body.
            85. Vzhledem k výše uvedenému je třeba druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako zčásti neopodstatněný a zčásti neúčinný.
            86. Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že kasační opravný prostředek musí být zamítnut v plném rozsahu.
            K nákladům řízení
            87. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
            88. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala od společnosti InnoLux náhradu nákladů řízení a tato společnost neměla ve věci úspěch, je třeba posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
            1) Kasační opravný prostředek se zamítá.
            2) Společnosti InnoLux Corp. se ukládá náhrada nákladů řízení.