title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. listopadu 2007.#Deutsche Telekom AG proti Bundesrepublik Deutschland.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo.#Odvětví telekomunikací - Univerzální služba a práva uživatelů - Pojem ,povinnosti‘, které musí být dočasně zachovány - Článek 27 první pododstavec směrnice 2002/21/ES (rámcová směrnice) a čl. 16 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/22/ES (směrnice o univerzální službě) - Sazby za poskytování služeb hlasové telefonie - Povinnost získat správní povolení.#Věc C-262/06.

text:
      Věc C-262/06
      Deutsche Telekom AG
      v.
      Bundesrepublik Deutschland
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesverwaltungsgericht)
      „Odvětví telekomunikací – Univerzální služba a práva uživatelů – Pojem ,povinnosti, které musí být dočasně zachovány‘ – Článek 27 první pododstavec směrnice 2002/21/ES (rámcová směrnice) a čl. 16 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/22/ES (směrnice
         o univerzální službě) – Sazby za poskytování služeb hlasové telefonie – Povinnost získat správní povolení“

      Stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba přednesené dne 28. června 2007          I ‑ 0000
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. listopadu 2007          I ‑ 0000
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Odvětví telekomunikací – Sítě a služby elektronických komunikací – Předpisový rámec – Směrnice
            2002/21– Univerzální služba a práva uživatelů – Směrnice 2002/22
      [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21, čl. 27 první pododstavec a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22,
            čl. 16 odst. 1 písm. a)]
      Článek 27 první pododstavec směrnice 2002/21 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací a čl.
         16 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/22 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací
         musí být vykládány tak, že zákonná povinnost získat povolení týkající se sazeb za služby hlasové telefonie pro koncové uživatele
         poskytované podniky, které mají na tomto trhu dominantní postavení, zavedená vnitrostátní právní úpravou, která předcházela
         novému předpisovému rámci vyplývajícímu z uvedených směrnic, jakož i správní akty potvrzující tuto povinnost musí být dočasně
         zachovány.

      Cílem těchto ustanovení je totiž splnit stejný účel, tedy zajistit kontinuitu mezi starým a novým předpisovým rámcem, a to
         bez ohledu na povahu a základ povinností uložených operátorům.

      V tomto ohledu okolnost, že rozhodnutí o ukončení této dočasné situace, které vychází z provedení analýzy trhu zmíněné v článku
         16 směrnice 2002/21, je svěřeno vnitrostátnímu regulačnímu orgánu, tento výklad nemění, jelikož tento orgán pouze vykonává
         povinnosti uložené platnou právní úpravou, která vyplývá z nového přepisového rámce. Je to totiž tento posledně uvedený rámec,
         který určuje povinnosti, které budou změněny, zachovány nebo zrušeny.

      (viz body 22, 36, 43 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      22. listopadu 2007(*)

      „Odvětví telekomunikací – Univerzální služba a práva uživatelů – Pojem , »povinnosti«, které musí být dočasně zachovány‘ – Článek 27 první pododstavec směrnice 2002/21/ES (rámcová směrnice) a čl. 16 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/22/ES (směrnice
         o univerzální službě) – Sazby za poskytování služeb hlasové telefonie – Povinnost získat správní povolení“

      Ve věci C‑262/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesverwaltungsgericht
         (Německo) ze dne 17. května 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 15. června 2006, v řízení

      Deutsche Telekom AG
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, L. Bay Larsen, J. Makarczyk, P. Kūris (zpravodaj) a J.‑C. Bonichot, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. června 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Deutsche Telekom AG T. Mayenem, U. Karpensteinem a B. Stammem, Rechtsanwälte,
      –       za Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen p. Bayerem, p. Meyer-Sebastianem, E. Greiwe,
         M. Dorschem, jako zmocněnci, ve spolupráci s B. Kuhrmeyerem a R. Buschem,

      –       za německou vládu M. Lummou a C. Schulze-Bahr, jako zmocněnci,
      –       za belgickou vládu A. Hubert, jako zmocněnkyní,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Aiellem, avvocato dello Stato,
      –       za litevskou vládu S. Žalimienė, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství G. Braunem a M. Shotterem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. června 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 27 prvního pododstavce směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES
         ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst.
         L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349, dále jen „rámcová směrnice“) a čl. 16 odst. 1 písm. a) směrnice Evropského parlamentu
         a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických
         komunikací (směrnice o univerzální službě) (Úř. věst. L 108, s. 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 367, dále jen „směrnice o univerzální
         službě“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci projednávání opravného prostředku „Revision“ ve sporu mezi Spolkovou republikou Německo, zastoupenou
         Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (spolková agentura pro elektřinu, plyn, telekomunikace,
         poštu a dráhy, dále jen „regulační orgán“), a Deutsche Telekom AG (dále jen „Deutsche Telekom“) ohledně rozhodnutí ze dne
         8. června 2004, kterým regulační orgán stanovil, že sazby uplatňované Deutsche Telekom, jakož i obsah s nimi souvisejících
         ustanovení všeobecných obchodních podmínek podléhají pro určité „nabídkové balíčky“ povinnosti získat povolení ve smyslu § 25
         odst. 1 zákona ze dne 25. července 1996 o telekomunikacích (Telekommunikationsgesetz) (BGBl. 1996 I, s. 1120, dále jen „TKG
         z roku 1996“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 17 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/10/ES ze dne 26. února 1998 o uplatňování otevřeného přístupu k síti (ONP)
         pro hlasovou telefonii a o univerzální službě v oblasti telekomunikací v konkurenčním prostředí (Úř. věst. L 101, s. 24) stanoví
         zásady určování sazeb následovně:

      „1. Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení článku 3 o dostupnosti sazeb nebo ustanovení odstavce 6, zajistí vnitrostátní regulační
         orgány, aby subjekty poskytující služby hlasové telefonie, které mají významnou tržní sílu nebo které byly určeny v souladu
         s článkem 5 a mají významnou tržní sílu, dodržovaly ustanovení tohoto článku.

      2.      Sazby za používání pevné veřejné telefonní sítě a pevných veřejných telefonních služeb musí dodržovat základní zásady nákladové
         orientace sazeb uvedené v příloze II směrnice 90/387/EHS.

      3.      Aniž je dotčen čl. 7 odst. 3 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 97/33/ES [ze dne 30. června 1997] o propojení [v odvětví
         telekomunikací s cílem zajistit univerzální službu a interoperabilitu uplatněním zásad otevřeného přístupu k síti (ONP) (Úř. věst.
         L 199, s. 32)], musí být sazby za přístup k pevné veřejné telefonní síti a za její užívání nezávislé na způsobu používání
         ze strany uživatelů, ledaže požadují odlišné služby nebo odlišné doplňkové služby.

      4.      Sazby za doplňkové služby, které jsou poskytovány společně s připojením k pevné veřejné telefonní síti a k pevným veřejným
         telefonním službám, musí být v souladu s právními předpisy Společenství dostatečně rozlišeny, aby uživatel nebyl povinen platit
         za doplňkové služby, které nejsou nezbytné pro požadovanou službu.

      5.      Změny sazeb nabývají účinnosti až po uplynutí náležité lhůty pro oznámení veřejnosti, kterou stanoví vnitrostátní regulační
         orgán.

      6.      Aniž je dotčen článek 3 o dostupnosti cen, může členský stát udělit vnitrostátnímu regulačnímu orgánu oprávnění, aby neuplatňoval
         odstavce 1, 2, 3, 4 nebo 5 tohoto článku v určité zeměpisné oblasti, pokud je prokázáno, že na trhu pevných veřejných telefonních
         služeb existuje účinná hospodářská soutěž.“ (neoficiální překlad)
      4       Podle dvanáctého bodu odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES ze dne 7. března 2002 o přístupu k sítím
         elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení (přístupová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 7;
         Zvl. vyd. 13/29, s. 323, dále jen „přístupová směrnice“) musí nový předpisový rámec v oblasti telekomunikací v zájmu zajištění
         kontinuity stávajících dohod a zabránění právnímu vakuu zachovat povinnosti uložené předchozí právní úpravou až do jejich
         přezkoumání.

      5       Článek 16 odst. 1 rámcové směrnice stanoví, že co nejdříve po přijetí doporučení nebo po jeho případné aktualizaci provedou
         vnitrostátní regulační orgány analýzu relevantních trhů, přičemž v co nejvyšší míře zohlední pokyny. Členské státy zajistí,
         aby tato analýza byla provedena popřípadě ve spolupráci s vnitrostátními orgány na ochranu hospodářské soutěže.

      6       Článek 27 první pododstavec rámcové směrnice stanoví:
      „Členské státy zachovají všechny povinnosti podle vnitrostátních právních předpisů podle článku 7 [přístupové směrnice] a článku
         16 [směrnice o univerzální službě] do té doby, než vnitrostátní regulační orgán rozhodne ve věci těchto povinností podle článku
         16 této směrnice.“

      7       Článek 7 přístupové směrnice zní následovně:
      „Přezkoumání dříve uložených povinností týkajících se přístupu a propojení
      1.      Členské státy zachovají veškeré povinnosti podniků zajišťujících veřejné komunikační sítě [nebo] poskytujících [veřejné komunikační]
         služby, pokud jde o přístup a propojení, které byly v platnosti před vstupem této směrnice v platnost podle článků 4, 6, 7,
         8, 11, 12 a 14 směrnice [97/33], článku 16 směrnice [98/10] a článků 7 a 8 směrnice [Rady] 92/44/EHS [ze dne 5. června 1992
         o uplatňování otevřeného přístupu k síti pro pronajaté okruhy (Úř. věst. L 165, s. 27)] do té doby, než budou tyto povinnosti
         přezkoumány a než bude [o nich] rozhodnuto v souladu s odstavcem 3.

      2.      Komise označí relevantní trhy z hlediska povinností uvedených v odstavci 1 v prvním doporučení týkajícím se relevantních trhů
         produktů a služeb a v rozhodnutí, kterým se stanoví nadnárodní trhy, kter[á] mají být přijat[a] v souladu s článkem 15 [rámcové
         směrnice].

      3.      Členské státy zajistí, aby vnitrostátní regulační orgány co možná nejdříve po vstupu této směrnice v platnost a poté pravidelně
         prováděly v souladu s článkem 16 [rámcové směrnice] analýzu trhu s cílem rozhodnout, zda je nutno tyto povinnosti zachovat,
         změnit nebo zrušit. Strany dotčené takovou změnou nebo zrušením povinností musí být vyrozuměny s dostatečným předstihem.“

      8       Článek 16 směrnice o univerzální službě stanoví:
      „Přezkoumání povinností
      1.      Členské státy zachovají veškeré povinnosti týkající se:
      a)      sazeb na trzích pro koncové uživatele [sazeb pro koncové uživatele] za poskytování přístupu k veřejné telefonní síti a za
         její užívání, které byly uloženy podle článku 17 směrnice [98/10];

      b)      volby nebo předvolby operátora podle směrnice [97/33];
      [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
      9       Ustanovení § 24 TKG z roku 1996 stanoví zejména, že sazby musí být orientované podle nákladů na účinné poskytování služeb
         a musí odpovídat následujícím požadavkům, tedy neobsahovat příplatky účtované pouze díky dominantnímu postavení operátora
         na daném trhu telekomunikací, ve smyslu článku 19 zákona proti omezování hospodářské soutěže (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen),
         ve znění zveřejněném v BGB1. 1989 I, s. 2486, neobsahovat slevy ohrožující soutěžní možnosti jiných podniků na trhu telekomunikací
         a neposkytovat uživatelům zvýhodnění ve srovnání s jinými uživateli podobných nebo totožných telekomunikačních služeb na relevantním
         trhu telekomunikací, ledaže by to bylo objektivně odůvodněné.

      10     Ustanovení § 25 TKG z roku 1996 stanoví:
      „1.      Podle § 24 a 27 až 31 tohoto zákona podléhají sazby a s nimi související ustanovení všeobecných obchodních podmínek týkající
         se nabídky přenosu a služeb hlasové telefonie v rámci licencí třetí a čtvrté třídy, ve smyslu § 6, povolení regulačního orgánu,
         pokud má vlastník licence na relevantním trhu dominantní postavení ve smyslu § 22 zákona proti omezování hospodářské soutěže.

      2.      Sazby a s nimi související ustanovení všeobecných obchodních podmínek týkající se poskytování jiných telekomunikačních služeb,
         než jsou služby uvedené v odstavci 1, poskytované podniky majícími na relevantním trhu dominantní postavení ve smyslu § 22
         zákona proti omezování hospodářské soutěže, podléhají podle § 24, § 27 odst. 4 a § 31 postupu stanovenému v § 30.

      3.      Odstavce 1 a 2 se použijí obdobně na sazby a s nimi související ustanovení všeobecných obchodních podmínek uplatňované podnikem,
         který tvoří s vlastníkem licence, ve smyslu odstavce 1, nebo s podnikem, ve smyslu odstavce 2, jeden podnik. Jeden a tentýž
         podnik tvoří podniky, které mají vztah ve smyslu § 36 odst. 2 a § 37 odst. 1 a 2 zákona proti omezování hospodářské soutěže.“

      11     Ustanovení § 150 zákona ze dne 22. června 2004 o telekomunikacích (Telekommunikationsgesetz) (BGBl. 2004 I, s. 1190), ve znění
         zákona ze dne 7. července 2005 (BGBl. 2005 I, s. 1970, dále jen „TKG z roku 2004“), upravuje sazby následovně:

      „1.      Určení dominantních postavení na trhu, která regulační orgán provedl před nabytím účinnosti tohoto zákona, jakož i povinnosti
         z nich vyplývající zůstávají v platnosti až do jejich nahrazení novými rozhodnutími přijatými v souladu s částí 2. To platí
         rovněž v případě, kdy je určení dominantních postavení na trhu pouze součástí odůvodnění správního aktu. První věta se použije
         obdobně na povinnosti uvedené v § 36, 37 a 39, druhé alternativě [TKG z roku 1996].

      [...]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12     V roce 2003 uvedla Deutsche Telekom na trh různé „nabídkové balíčky“ telekomunikačních služeb obsahující zároveň služby podléhající
         povinnosti získat povolení regulačního orgánu stanovené v § 25 odst. 1 TKG z roku 1996 a služby, které takové povinnosti nepodléhají.

      13     Stížnosti dovedly regulační orgán k tomu, že zahájil v prosinci 2003 šetření za účelem přezkoumání, zda tyto balíčky podléhají
         jako celek uvedené povinnosti.

      14     Na základě rozhodnutí ze dne 8. června 2004 regulační orgán konstatoval, že uplatňované sazby, jakož i s nimi související
         ustanovení všeobecných obchodních podmínek podléhají povinnosti získat povolení stanovené v § 25 TKG z roku 1996.

      15     Deutsche Telekom podala proti uvedenému rozhodnutí žalobu spolu s návrhem na předběžné opatření k Verwaltungsgericht Köln.

      16     Rozsudkem ze dne 15. září 2005 vyhověl tento soud žalobě podané Deutsche Telekom s odůvodněním, že přechodná právní úprava
         podle § 150 odst. 1 TKG z roku 2004 se vztahuje pouze na povinnosti, jež nevyžadují žádná prováděcí opatření a jsou samy o sobě
         použitelné, což jsou kritéria, která § 25 odst. 1 TKG z roku 1996 nesplňuje.

      17     Proti tomuto rozsudku podal regulační orgán opravný prostředek „Revision“ k Bundesverwaltungsgericht, který se rozhodl přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být čl. 27 první pododstavec [rámcové směrnice] a čl. 16 odst. 1 písm. a) [směrnice o univerzální službě] vykládány v tom
         smyslu, že je nutné dočasně zachovat zákonnou povinnost získat povolení pro sazby za hlasové telefonní služby poskytované
         koncovým uživatelům podniky s dominantním postavením na tomto trhu, stanovenou předchozí vnitrostátní právní úpravou, a s ní
         i příslušný správní akt stanovící tuto povinnost?

      V případě záporné odpovědi na první otázku:
      2)      Brání právo Společenství zachování v tak širokém rozsahu?“
       K předběžným otázkám
      18     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda na základě článku 27 rámcové směrnice a článku 16 směrnice o univerzální
         službě má být dočasně zachována právní povinnost získat povolení, pokud jde o určité telefonní sazby účtované podnikem, který
         má na dotyčném trhu dominantní postavení, stanovená předchozí vnitrostátní právní úpravou, jakož i správní akt stanovící tuto
         povinnost.

      19     Je nesporné, že žádné rozhodnutí na základě článku 16 rámcové směrnice nebylo regulačním orgánem přijato, jelikož analýza
         relevantního trhu služeb hlasové telefonie nebyla v době řízení před překládajícím soudem dokončena.

       K výkladu článku 27 rámcové směrnice a článku 16 směrnice o univerzální službě
      20     Pokud jde o doslovný výklad článku 27 rámcové směrnice, je třeba uvést, že jsou to „všechny povinnosti“ stanovené právními
         předpisy členských států a uvedené v článku 7 přístupové směrnice a článku 16 směrnice o univerzální službě, které musí být
         zachovány. Uvedený článek 7 se týká povinností ohledně přístupu a propojení uložených podnikům zajišťujícím veřejné komunikační
         sítě nebo poskytujícím veřejné komunikační služby, které platily před vstupem rámcové směrnice v platnost. Článek 16 odst. 1
         písm. a) směrnice o univerzální službě stanoví zachování veškerých povinností týkajících se sazeb pro koncové uživatele za
         poskytování přístupu k veřejné telefonní síti a za její užívání.

      21     Z toho vyplývá, jak uvedl generální advokát v bodě 30 svého stanoviska, že veškeré takto uvedené povinnosti uložené právní
         úpravou členských států, která předcházela předpisovému rámci vyplývajícímu z rámcové směrnice, přístupové směrnice, směrnice
         o univerzální službě a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby
         elektronických komunikací (autorizační směrnice) (dále jen „nový předpisový rámec“), musí být dočasně zachovány bez ohledu
         na svou povahu.

      22     Okolnost, že rozhodnutí o ukončení této dočasné situace, které vychází z provedení analýzy trhu zmíněné v článku 16 rámcové
         směrnice, je svěřeno regulačnímu orgánu, tento výklad nemění, jelikož tento orgán pouze vykonává povinnosti uložené platnou
         právní úpravou, která vyplývá z nového přepisového rámce. Je to totiž tento posledně uvedený rámec, který určuje povinnosti,
         které budou změněny, zachovány nebo zrušeny.

      23     Takový výklad je rovněž v souladu se vznikem a strukturou nového předpisového rámce.
      24     Co se týče jeho vzniku, je nesporné, že v návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. července 2000 o společném
         předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací [KOM (2000) 393 konečné] nebylo definováno žádné výslovné přechodné
         ustanovení.

      25     Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru ze dne 24. ledna 2001 k „Návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady
         o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací“ (Úř. věst. C 123, s. 56) zmiňuje v bodě 4.4 nezbytnost
         „jasně uvést, že stávající právní úprava se bude používat pouze do ukončení první analýzy trhů provedené v souladu s novou
         směrnicí“.

      26     Uvedený návrh byl zopakován v rámci společného postoje (ES) č. 38/2001 přijatého Radou dne 17. září 2001 s ohledem na přijetí
         směrnice Evropského parlamentu a Rady o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice)
         (Úř. věst. C 337, s. 34), z něhož vyplývá, že snahou Rady bylo zajistit právní jednoznačnost a více zohlednit různost vnitrostátních
         situací.

      27     Z toho zjevně vyplývá, že zákonodárce Společenství nezamýšlel omezit kategorie povinností uvedené v čl. 27 prvním pododstavci
         rámcové směrnice.

      28     Co se týče struktury nového předpisového rámce, je třeba konstatovat, zaprvé, že povinnosti uložené podniku, který má na určitém
         trhu dominantní postavení, byly definovány v předchozím předpisovém rámci samotnými právními předpisy, zatímco v novém předpisovém
         rámci jsou to vnitrostátní regulační orgány, které jsou příslušné definovat relevantní trh a uplatnit na něm právní nástroje.
         Stejně tak se tyto orgány zapojují do analýzy trhu a určují podniky, které na něm mají významnou tržní sílu.

      29     Zadruhé, článek 7 přístupové směrnice zmiňuje mezi povinnostmi, které byly platné před vstupem v platnost této směrnice a které
         mají členské státy zachovat, jednak článek 4 směrnice 97/33, který ukládá povinnosti přímo operátorům, a jednak články 6 až
         8, 11, 12 a 14 této posledně uvedené směrnice, článek 16 směrnice 98/10, jakož i články 7 a 8 směrnice 92/44, které delegují
         na členské státy provedení výše uvedených ustanovení, což má být zajištěno buď státními orgány nebo vnitrostátními regulačními
         orgány.

      30     A konečně zatřetí je třeba zdůraznit, že dvacátý osmý bod odůvodnění směrnice o univerzální službě považuje za nezbytné zajistit
         kontinuitu v uplatňování stávajících ustanovení týkajících se minimální nabídky služeb pronajatých okruhů v právních předpisech
         Společenství v oblasti telekomunikací, zejména ve směrnici 92/44, do doby, než vnitrostátní regulační orgány rozhodnou, že
         taková ustanovení již nejsou potřebná, protože se na jejich území vytvořil dostatečně konkurenční trh.

      31     Především, tento cíl kontinuity je výslovně proveden přílohou VII směrnice o univerzální službě týkající se podmínek pro minimální
         soubor pronajatých okruhů podle článku 18 této směrnice, jakož i čl. 16 odst. 1 písm. c) uvedené směrnice, který stanoví zachování
         povinností týkajících se pronajatých okruhů a stanovených v článcích 3, 4, 7 a 10 směrnice 92/44, které ukládají povinnosti
         členským státům, jakož i v článcích 6 a 8 této posledně uvedené směrnice, jejichž regulační charakter nemůže být zpochybněn.

      32     Dále, čl. 16 odst. 1 písm. a) a b) směrnice o univerzální službě stanoví zachování povinností týkajících se jak sazeb pro
         koncové uživatele zmíněných v článku 17 směrnice 98/10, tak volby nebo předvolby operátorů stanovených směrnicí 97/33.

      33     Z předchozího vyplývá, že výše uvedené povinnosti se týkají jak individuálních aktů, tak právních opatření uplatňovaných orgánem,
         jehož určení závisí na ústavním uspořádání každého členského státu.

      34     Konečně, tento výklad je potvrzen přezkoumáním účelu dotyčných ustanovení.
      35     Dvanáctý bod odůvodnění a článek 7 přístupové směrnice totiž stanoví nezbytnost zabránit právnímu vakuu mezi starým a novým
         předpisovým rámcem. Za tímto účelem se stanoví zachování veškerých existujících povinností bez ohledu na jejich základ.

      36     Článek 27 rámcové směrnice tudíž tím, že výslovně odkazuje na článek 7 přístupové směrnice a článek 16 směrnice o univerzální
         službě, nutně zamýšlel splnit stejný účel, tedy zajistit kontinuitu mezi starým a novým předpisovým rámcem, a to bez ohledu
         na povahu a základ povinností uložených operátorům.

       K § 25 odst. 1 TKG z roku 1996
      37     Ustanovení § 25 odst. 1 TKG z roku 1996 podřizovalo předchozímu povolení sazby, které podniky mající dominantní postavení
         na dotyčném trhu účtovaly konečným spotřebitelům za poskytování služeb hlasové telefonie, a to v souladu s § 24 a 27 až 31
         tohoto zákona.

      38     Článek 17 směrnice 98/10, výslovně zachovaný v platnosti na základě čl. 16 odst. 1 písm. a) směrnice o univerzální službě,
         uvedeného v článku 27 rámcové směrnice, definuje ve svém odstavci 1 roli vnitrostátních regulačních orgánů, jakož i povinnost
         držitelů licence majících dominantní postavení na trhu dodržovat ustanovení, která tento článek stanoví. Odstavec 2 tohoto
         článku 17 stanoví, že sazby za používání pevné veřejné telefonní sítě a pevných veřejných telefonních služeb musí dodržovat
         základní zásady nákladové orientace sazeb.

      39     V souladu s § 24 TKG z roku 1996 musí být sazby orientované podle nákladů na účinné poskytování služeb a musí odpovídat požadavkům
         uvedeným v odstavci 2 tohoto paragrafu, který stanoví mimo jiné, že sazby nesmějí obsahovat příplatky účtované pouze díky
         tomu, že operátor má na daném trhu telekomunikací dominantní postavení.

      40     Z toho vyplývá, že takové ustanovení, jako je § 25 TKG z roku 1996, které obsahuje obecnou povinnost získat povolení a paralelně
         odkazuje na zásadu nákladové orientace sazeb stanovenou v ustanovení, jako je § 24 tohoto zákona, může být považováno za provedení
         článku 17 směrnice 98/10.

      41     Z výše uvedeného vyplývá, že taková povinnost, jakou je povinnost stanovená v § 25 TKG z roku 1996, představuje povinnost
         ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a) směrnice o univerzální službě, a musí být tudíž dočasně zachována.

      42     Je pravda, jak uvádí Deutsche Telekom, že vnitrostátní regulační orgán by tak mohl tím, že neprovede analýzu relevantního
         trhu, zpozdit uplatnění nových pravidel Společenství. V takovém případě by nicméně příslušelo vnitrostátním orgánům a případně
         příslušným soudům vyvodit z toho důsledky a Komisi uplatnit své pravomoci za účelem zajištění řádného uplatnění práva Společenství.

      43     Vezmeme-li v úvahu vše, co bylo uvedeno výše, je třeba odpovědět na první položenou otázku tak, že čl. 27 první pododstavec
         rámcové směrnice a čl. 16 odst. 1 písm. a) směrnice o univerzální službě musí být vykládány tak, že taková zákonná povinnost
         získat povolení týkající se sazeb za služby hlasové telefonie pro koncové uživatele poskytované podniky, které mají na tomto
         trhu dominantní postavení, jaká je stanovena v § 25 TKG z roku 1996, zavedená vnitrostátní právní úpravou, která předcházela
         novému předpisovému rámci, jakož i správní akty potvrzující tuto povinnost musí být dočasně zachovány.

      44     Vzhledem k odpovědi na první otázku není třeba odpovídat na druhou otázku.
       K nákladům řízení
      45     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 27 první pododstavec směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém
            rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) a čl. 16 odst. 1 písm. a) směrnice Evropského parlamentu
            a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických
            komunikací (směrnice o univerzální službě) musí být vykládány tak, že taková zákonná povinnost získat povolení týkající se
            sazeb za služby hlasové telefonie pro koncové uživatele poskytované podniky, které mají na tomto trhu dominantní postavení,
            jaká je stanovena v § 25 zákona ze dne 25. července 1996 o telekomunikacích (Telekommunikationsgesetz), zavedená vnitrostátní
            právní úpravou, která předcházela novému předpisovému rámci vyplývajícímu z uvedených směrnic, jakož i správní akty potvrzující
            tuto povinnost musí být dočasně zachovány.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 23. listopadu 2011.#bpost NV van publiek recht proti Evropské komisi.#Veřejné zakázky na služby - Nabídkové řízení ÚP - Každodenní přeprava a distribuci Úředního věstníku, tiskovin, dalších periodik a publikací - Odmítnutí nabídky uchazeče a rozhodnutí přidělit zakázku jinému uchazeči - Kritéria pro zadání - Povinnost uvést odůvodnění - Zjevně nesprávné posouzení - Mimosmluvní odpovědnost.#Věc T-514/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 23. listopadu 2011 – bpost v. Komise
      (Věc T-514/09)
      „Veřejné zakázky na služby – Nabídkové řízení ÚP – Každodenní přeprava a distribuce Úředního věstníku, tiskovin, dalších periodik a publikací – Odmítnutí nabídky uchazeče a rozhodnutí přidělit zakázku jinému uchazeči – Kritéria pro zadání – Povinnost uvést odůvodnění – Zjevně nesprávné posouzení – Mimosmluvní odpovědnost“
      1.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Přezkum rozhodnutí zadavatele o zadání veřejné zakázky – Zásada
            kontradiktornosti – Soulad s ochranou obchodního tajemství – Orgány příslušné k přezkumu – Povinnost zajistit důvěrnost a
            právo na respektování obchodního tajemství u informací obsažených v podkladech předaných účastníky řízení – Podmínky – Soulad
            uvedené povinnosti s požadavky na účinnou právní ochranu a respektování práva se v řízení účinně bránit (Článek 267 SFEU;
            nařízení Rady č. 1605/2002, čl. 100 odst. 2) (viz body 25–26)
      2.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Zadávání zakázek – Ekonomicky nejvýhodnější nabídka – Kritéria
            pro zadání – Volba ze strany zadavatele – Meze – Dodržování zásad transparentnosti, rovného zacházení a zákazu diskriminace
            (Nařízení Rady č. 1605/2002, článek 97; nařízení Komise č. 2342/2002, článek 138) (viz body 64, 66)
      3.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Povinnost dodržovat zásadu rovného zacházení s uchazeči – Nutnost
            zajistit rovnost příležitostí a dodržet zásadu transparentnosti – Rozsah povinnosti transparentnosti (Nařízení Rady č. 1605/2002,
            článek 89) (viz bod 65)
      4.                     Veřejné zakázky Evropských společenství –Uzavření smlouvy na základě nabídkového řízení – Posuzovací pravomoc orgánů – Soudní
            přezkum – Meze (viz bod 121)
      5.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Protiprávnost – Újma – Příčinná souvislost – Neexistence jedné z podmínek – Zamítnutí
            žaloby na náhradu škody v plném rozsahu (Článek 340 druhý pododstavec SFEU) (viz bod 167)
      6.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Náklady vynaložené uchazečem – Nárok na odškodnění – Neexistence
            (Nařízení Rady č. 1605/2002, článek 101) (viz bod 173)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Úřadu pro publikace Evropské unie, oznámeného dopisem ze dne 17. prosince 2009, kterým byla odmítnuta
                  nabídka žalobkyně předložená v rámci nabídkového řízení č. 10234, „Každodenní přeprava a distribuce Úředního věstníku, tiskovin,
                  dalších periodik a publikací“ (Úř. věst. 2009/S 176-253034), a kterým byla zakázka zadána vybranému uchazeči, a návrh na náhradu
                  škody

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti bpost NV van publiek recht se ukládá náhrada nákladů řízení, včetně nákladů řízení o předběžném opatření.


Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 10. prosince 2015.#Kyocera Mita Europe BV v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Celní unie a společný celní sazebník – Nařízení (EU) č. 861/2010 – Žaloba na neplatnost – Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU – Nařizovací akt, který nevyžaduje přijetí prováděcích opatření – Propuštění zboží a sdělení částky cla – Využití zjednodušených postupů a zařízení pro zpracování dat.#Věc C-553/14 P.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. listopadu 1972. # Jozef Aimer proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Věc 27-72.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 25. září 2014. # Peri GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství - Tvar bednícího zámku - Absolutní důvod pro zamítnutí - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-171/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci T‑171/12,
            Peri GmbH,  se sídlem v Weißenhorn (Německo), zastoupená J. Dönch, advokátkou,
            žalobkyně,
            proti
            Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) , zastoupenému D. Walicka, jako zmocněnkyní,
            žalovanému,
            jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 26. ledna 2012 (věc R 1209/2011‑1), týkajícímu se přihlášky k zápisu trojrozměrného označení tvořeného tvarem bednicího zámku jako ochranné známky Společenství,
            TRIBUNÁL (osmý senát),
            ve složení D. Gratsias, předseda, M. Kančeva a C. Wetter (zpravodaj), soudci,
            vedoucí soudní kanceláře: S. Bukšek Tomac, rada,
            s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 12. dubna 2012,
            s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 24. července 2012,
            po jednání konaném dne 5. června 2014,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            Skutečnosti předcházející sporu
            1. Dne 5. října 2010 podala žalobkyně, společnost Peri GmbH, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1).
            2. Trojrozměrný tvar, jehož zápis jako ochranná známka byl žádán, je vyobrazen níže:
            >image>3
            3. Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 6 a 19 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:
            – třída 6: „Bednění pro betonování a jeho kovové příslušenství“;
            – třída 19: „Bednění pro betonování a jeho nekovové příslušenství“.
            4. Dne 21. dubna 2011 zamítl průzkumový referent přihlášku k zápisu pro všechny dotyčné výrobky na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.
            5. Dne 7. června 2011 podala žalobkyně na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009 proti rozhodnutí průzkumového referenta odvolání.
            6. Rozhodnutím ze dne 26. ledna 2012 (dále jen „napadené rozhodnutí“), které bylo žalobkyni doručeno dne 13. února 2012, první odvolací senát OHIM zamítl odvolání z důvodu, že trojrozměrné označení, jehož zápis jako ochranné známky Společenství byl žádán, postrádá, co se týče dotčených výrobků, rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.
            Návrhová žádání účastníků řízení
            7. Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
            – zrušil napadené rozhodnutí;
            – uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
            8. OHIM navrhuje, aby Tribunál:
            – zamítl žalobu;
            – uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
            Právní otázky
            K předmětu sporu
            9. Na otázku položenou na jednání týkající se případného vyjádření žalobkyně ke zprávě k jednání sdělila žalobkyně Tribunálu přání změnit tuto zprávu tak, aby bylo zohledněno omezení její přihlášky k zápisu. Na otázku v tomto směru žalobkyně upřesnila, že k omezení došlo po přijetí napadeného rozhodnutí, neboť k omezení došlo dne 23. května 2014, a že spočívá, pokud jde o výrobky, které jsou předmětem přihlášené ochranné známky a které jsou popsány v bodě 3 výše, v následujícím upřesnění: „s výjimkou rychloupínacích svorek pro bednění“.
            10. OHIM namítal, že z judikatury [rozsudek ze dne 20. listopadu 2007, Tegometall International v. OHIM – Wuppermann (TEK), T‑458/05, Sb. rozh. EU:T:2007:349] podle něj vyplývá, že Tribunál nemůže vzít tento návrh v úvahu, neboť znamená protiprávní změnu předmětu řízení podle čl. 135 odst. 4 jednacího řádu Tribunálu.
            11. Podle OHIM skutečně platí, že Tribunál připustil, že prohlášení přihlašovatele ochranné známky učiněné po vydání rozhodnutí odvolacího senátu, kterým přihlašovatel vzal svou přihlášku pro některé výrobky nebo služby, na které se původně přihláška vztahovala, zpět, může být vykládán tak, že směřuje ke zpochybnění legality napadeného rozhodnutí pouze v rozsahu, v němž se dotýká zbytku dotčených výrobků nebo služeb, a že tudíž nemění předmět sporu. Nicméně podle OHIM tak tomu v projednávané věci není, protože omezení přihlášky ochranné známky nezahrnuje žádné zpětvzetí přihlášky pro určitý výrobek, ale spočívá ve změně popisu dotčených výrobků.
            12. Navzdory této námitce trvala žalobkyně na své analýze.
            13. Je nutné především připomenout, že Tribunál může zrušit nebo změnit rozhodnutí odvolacího senátu OHIM pouze tehdy, pokud v okamžiku, kdy rozhodnutí bylo přijato, bylo stiženo jedním z důvodů pro zrušení nebo změnu uvedených v čl. 65 odst. 2 nařízení č. 207/2009. Podle článku 76 uvedeného nařízení musí totiž Tribunál rozhodnout s ohledem na skutkový a právní rámec řízení, jak byl předložen odvolacímu senátu (viz rozsudek TEK, bod 10 výše, EU:T:2007:349, bod 19 a citovaná judikatura).
            14. Naproti tomu uvedené rozhodnutí Tribunál nemůže zrušit nebo změnit z důvodů, které se vyskytnou až po jeho přijetí (rozsudek Tribunálu ze dne 11. května 2006, Sunrider v. OHIM, C‑416/04 P, Sb. rozh. EU:C:2006:310, bod 55, a ze dne 9. července, Reber v. OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Sb. rozh. EU:T:2008:268, bod 24].
            15. Mimoto je třeba připomenout, že podle čl. 26 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 „musí přihláška ochranné známky Společenství obsahovat seznam výrobků nebo služeb, pro něž se požaduje zápis“.
            16. Článek 43 odst. 1 nařízení č. 207/2009 stanoví, že „[p]řihlašovatel může kdykoli vzít zpět přihlášku ochranné známky Společenství nebo omezit seznam výrobků nebo služeb, který obsahuje“.
            17. V projednávané věci je nesporné, že žalobkyně omezila výrobky, na které se vztahuje její přihláška k zápisu ochranné známky Společenství po přijetí napadeného rozhodnutí.
            18. Z toho vyplývá, že omezení seznamu výrobků nebo služeb obsažených v přihlášce ochranné známky Společenství ve smyslu čl. 43 odst. 1 nařízení č. 207/2009, ke kterému dojde po přijetí rozhodnutí odvolacího senátu napadeného před Tribunálem, v zásadě nemůže ovlivnit legalitu uvedeného rozhodnutí, které je jediným napadeným před Tribunálem (viz rozsudek Mozart, bod 14 výše, EU:T:2008:268, bod 25 a citovaná judikatura).
            19. Je však třeba rovněž uvést, že rozhodnutí odvolacího senátu OHIM může být napadeno před Tribunálem pouze v rozsahu, v němž se týká určitých výrobků nebo služeb uvedených na seznamu, kterého se týká dotyčná přihláška ochranné známky Společenství k zápisu. V takovém případě se toto rozhodnutí pro ostatní výrobky nebo služby uvedené na tomtéž seznamu stává konečným (rozsudek Mozart, bod 14 výše, EU:T:2008:268, bod 26).
            20. S ohledem na tuto možnost Tribunál prohlášení přihlašovatele ochranné známky před ním učiněné, a tedy časově následující po rozhodnutí odvolacího senátu, podle něhož svou přihlášku bere pro některé výrobky uvedené v původní přihlášce zpět, vyložil jako prohlášení, že napadené rozhodnutí je zpochybněno pouze v rozsahu, v němž se týká zbývajících dotčených výrobků, nebo jako částečné zpětvzetí v případě, že k tomuto prohlášení došlo v pokročilém stadiu řízení před Tribunálem (viz rozsudek Mozart, bod 14 výše, EU:T:2008:268, bod 27 a citovaná judikatura.
            21. Nicméně pokud svým omezením seznamu výrobků u vedených v přihlášce ochranné známky Společenství přihlašovatel ochranné známky nezamýšlí vyjmout jeden nebo více výrobků z tohoto seznamu, ale zamýšlí změnit jednu nebo více jejich vlastností, nelze vyloučit, že tato změna může mít vliv na přezkum ochranné známky Společenství provedený odděleními OHIM v průběhu správního řízení. Za těchto okolností by se připuštění této změny ve stadiu žaloby před Tribunálem rovnalo změně předmětu sporu zakázané čl. 135 odst. 4 jednacího řádu. Takové omezení pak nemůže být Tribunálem v rámci přezkumu opodstatněnosti žaloby zohledněno [rozsudky TEK, bod 10 výše, EU:T:2007:349, bod 25, a ze dne 20. února 2013, Caventa v. OHIM – Anson’s Herrenhaus (B BERG), T‑631/11, EU:T:2013:85, bod 23].
            22. Je tedy třeba určit, zda omezení přihlášky k zápisu dotčené ochranné známky, které bylo provedeno dne 23. května 2014 a které žalobkyně uvedla na jednání, lze vykládat jako prohlášení žalobkyně, že zpochybňuje napadené rozhodnutí pouze v části, ve které se týká výrobků nacházejících se na pozměněném seznamu, nebo jako částečné zpětvzetí.
            23. Tak tomu není. Žalobkyně tímto omezením totiž nevyjmula výrobky ze seznamu výrobků, pro které byl zápis dotčené ochranné známky žádán a kterými je nadále, pokud jde o třídu 6 bednění pro betonování a jeho kovové příslušenství, a pokud jde o třídu 19 bednění pro betonování a jeho nekovové příslušenství, ale uvedla, že tyto výrobky se rozumí „s výjimkou rychloupínacích svorek pro bednění“. Nelze tudíž vyloučit, že žalobkyně provedla tímto způsobem změnu, která může mít vliv na přezkum ochranné známky Společenství, provedený odděleními OHIM v průběhu správního řízení. Jak již bylo přitom uvedeno v bodě 21 výše, takové omezení nemůže Tribunál zohlednit, neboť by změnilo předmět řízení.
            24. Je tudíž třeba dospět k závěru, že výrobky, které je nutné zohlednit v rámci projednávané žaloby, jsou ty, které jsou zahrnuty do seznamu výrobků, na které se vztahuje původní přihláška ochranné známky žalobkyně (viz bod 3 výše).
            25. Návrh žalobkyně uvedený v bodě 9 výše je tudíž nutné zamítnout.
            K věci samé
            26. Na podporu své žaloby žalobkyně vznáší dva žalobní důvody, přičemž první vychází z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 a druhý z porušení čl. 7 odst. 1 písm. e) uvedeného nařízení.
            K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009
            27. Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát měl s ohledem na stupeň pozornosti relevantní veřejnosti tvořené odborníky, který je vyšší než stupeň pozornosti běžně informovaného, přiměřeně pozorného a obezřetného průměrného spotřebitele, jakož i s ohledem na snadno rozpoznatelné vlastnosti bednicího zámku znázorněného dotčeným označením, dospět k závěru o existenci rozlišovací způsobilosti přihlášené ochranné známky.
            28. Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát neuvedl na podporu své analýzy, založené na pouhých nepodložených domněnkách, žádné konkrétní skutečnosti. Dodává, že tyto domněnky byly vyvráceny důkazy předloženými u OHIM, zejména průzkumem veřejného mínění, který předložila žalobkyně, a že odvolací senát měl nesprávně za to, že se týká pouze německy hovořící veřejnosti, třebaže bednicí zámek je označení, které lze „přečíst“ bez jakýchkoliv jazykových znalostí.
            29. OHIM argumenty žalobkyně zpochybňuje.
            30. V této souvislosti je třeba připomenout, že podle čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 se do rejstříku nezapíšou „ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost“.
            31. Rozlišovací způsobilost ochranné známky ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 znamená, že tato ochranná známka umožňuje identifikovat výrobek, pro který byl zápis požadován, jako pocházející od určitého podniku, a tedy odlišit tento výrobek od výrobků jiných podniků [viz rozsudek ze dne 9. září 2010, Wilo v. OHIM (Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování), T‑253/09 a T‑254/09, EU:T:2010:507, bod 17 a citovaná judikatura].
            32. Tato rozlišovací způsobilost musí být posuzována jednak vzhledem k výrobkům nebo službám, pro které byl zápis požadován, a jednak vzhledem k jejich vnímání relevantní veřejností, již tvoří běžně informovaní a přiměřeně pozorní a obezřetní průměrní spotřebitelé uvedených výrobků nebo služeb (viz rozsudek Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování, bod 31 výše, EU:T:2010:507, bod 18 a citovaná judikatura).
            33. Podle ustálené judikatury nejsou kritéria posouzení rozlišovací způsobilosti ochranných známek tvořených vzhledem samotného výrobku odlišná od kritérií použitelných na ostatní druhy ochranných známek (viz rozsudek Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování, bod 31 výše, EU:T:2010:507, bod 19 a citovaná judikatura).
            34. Nicméně v rámci použití těchto kritérií není vnímání ze strany relevantní veřejnosti nutně stejné v případě trojrozměrné ochranné známky tvořené vzhledem samotného výrobku jako v případě slovní nebo obrazové ochranné známky spočívající v označení nezávislém na vzhledu výrobků, které ochranná známka označuje. Průměrní spotřebitelé totiž obvykle nevyvozují původ výrobků z jejich tvaru nebo tvaru jejich obalu v případě, že neexistuje žádný grafický nebo textový prvek, a prokázat rozlišovací způsobilost takové trojrozměrné ochranné známky se může jevit obtížnější než v případě slovní nebo obrazové ochranné známky (viz rozsudek Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování, bod 31 výše, EU:T:2010:507, bod 20 a citovaná judikatura).
            35. Podle ustálené judikatury mimoto platí, že čím více se tvar, jehož zápis jako ochranná známka byl požadován, přibližuje nejpravděpodobnějšímu tvaru dotčeného výrobku, tím je pravděpodobnější, že uvedený tvar postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009. Za těchto podmínek pouze ochranná známka, která se podstatným způsobem odlišuje od normy nebo od zvyklostí platných v určitém odvětví, a v důsledku toho plní svou základní funkci označení původu, nepostrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 (viz rozsudek Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování, bod 31 výše, EU:T:2010:507, bod 21 a citovaná judikatura).
            36. Argumenty žalobkyně je tedy třeba zkoumat ve světle těchto úvah.
            37. Pokud jde o relevantní veřejnost, měl odvolací senát správně za to, že se jedná o specializovanou veřejnost (bod 11 napadeného rozhodnutí). Žalobkyně se s touto analýzou sice ztotožňuje, nicméně z ní vyvozuje, že relevantní veřejností je tudíž odborná veřejnost, což platí pouze částečně. Vzhledem k tomu, že vztah uvedené veřejnost k dotyčné oblasti je, jak ostatně připouští žalobkyně, takové povahy, že může obecně zahrnovat osoby „které se zajímají o základní otázky dané oblasti“, může na rozdíl od významu posledně uvedeného sousloví, který mu přikládá žalobkyně, popřípadě přesahovat striktně odborný rámec.
            38. Po tomto upřesnění je třeba uvést, že účastníci řízení se správně shodují na závěru, který je třeba vyvodit z toho, že relevantní veřejnost je specializovanou veřejností, a sice že uvedená veřejnost bude mít vysoký stupeň pozornosti ve vztahu k takovému trojrozměrnému označení, jako je dotčené označení, jenž se projeví zejména tak, že „bude věnována pozornost technickým vlastnostem takového systému uzamčení (ve vztahu ke kvalitě materiálu a konstrukčního provedení)“ (bod 11 napadeného rozhodnutí).
            39. Naproti tomu žalobkyně tvrdí, že s přihlédnutím k tomuto vysokému stupni pozornosti relevantní veřejnosti budou vlastnosti bednicího zámku, který je předmětem trojrozměrného označení, jehož zápis jako ochranná známka Společenství byl žádán, a sice konkrétně vnější ozubená drážka a centrální zářezy na vertikální kotvící tyči, nutně postřehnuty, a propůjčují tedy uvedené ochranné známce rozlišovací způsobilost, což potvrzuje výsledek průzkumu veřejného mínění. Žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že neuvedl žádný konkrétní poznatek, který by mohl odůvodnit jeho zamítnutí zápisu přihlášené ochranné známky.
            40. Odvolací senát měl za to, že právě z důvodu vysokého stupně pozornosti relevantní veřejnosti, zdůrazněného v bodě 38 výše, vnímá relevantní veřejnost především dotčené funkční prvky jako technický prostředek sloužící ke spojení nebo uzamčení zejména zdících prvků nebo betonových dílů. Vzhledem k tomu, že tyto technické prvky jsou přítomny také u jiných bednicích zámků, neumožňovaly podle odvolacího senátu nepatrné rozdíly, které dotčený zámek vykazuje ve vztahu k posledně uvedeným bednicím zámkům, nahlížet na přihlášenou trojrozměrnou ochrannou známku jako na označení, které se vyznačuje jedinečnou a výraznou koncepcí.
            41. Je třeba zdůraznit, že v oblasti trojrozměrných ochranných známek nepostrádá rozlišovací způsobilost podle judikatury připomenuté v bodě 35 výše pouze ochranná známka, která se podstatně odlišuje od normy nebo od zvyklostí daného odvětví, a v důsledku toho je způsobilá plnit svou základní funkci označení původu.
            42. Tato analýza zůstává naprosto relevantní, i když je dotčená veřejnost specializovanou veřejností [pokud jde o omezený okruh spotřebitelů u mikrofonů, viz rozsudek ze dne 12. srpna 2007, Neumann v. OHIM (Tvar mřížky mikrofonu), T‑358/04, Sb. rozh. EU:T:2007:263, bod 46, u markýz a stínících plachet, rozsudek ze dne 17. prosince 2008, Somm v. OHIM (stínící přístřešek), T‑351/07, EU:T:2008:591, bod 29, a u luxusních hodinek a ciferníků luxusních hodinek, rozsudek ze dne 14. září 2009, Lange Uhren v. OHIM (Geometrická pole na hodinkovém ciferníku), T‑152/07, EU:T:2009:324, bod 87].
            43. Právě na základě správného použití čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 poukázal tedy odvolací senát na neexistenci jedinečné a výrazné koncepce vyobrazeného bednicího zámku, neboť tento zámek vykazuje ve vztahu k ostatním výrobkům tohoto druhu pouze nepatrné rozdíly. U sporného bednicího zámku není totiž v projednávané věci patrné, že by vykazoval takovou neobvyklost, aby bylo možné dospět k závěru, že samotné jeho trojrozměrné vyobrazení umožňuje mít za to, že přihlášená ochranná známka má inherentní způsobilost odlišit výrobky, na které se má tato ochranná známka vztahovat, od výrobků jejích konkurentů.
            44. I když žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že neuvedl žádnou konkrétní skutečnost na podporu tohoto tvrzení, není tento argument skutkově podložený. V této souvislosti z napadeného rozhodnutí vyplývá, že odvolací senát zkoumal příklady bednicích zámků vyráběných konkurenty žalobkyně, přičemž poznamenal, že na základě nich lze pouze prokázat, že spojovací díly mohou „mít odlišná funkční, dokonce i estetická ztvárnění“, ale že „tyto variace výrobku“ neznamenají, že je dána „funkce ochranné známky v jejich celkovém dojmu“ (bod 17 napadeného rozhodnutí). Odvolací senát správně žalobkyni uvedl, že nestačí, aby veřejnost mohla rozpoznat rozdíly mezi různými bednicími zámky, čehož je specializovaná veřejnost, jako je veřejnost v projednávané věci, vskutku schopná, ale že musí být schopna vnímat variantu bednicího zámku předloženou žalobkyní jako „tak podstatnou, [že] ji rozpozná jako údaj o původu“ (bod 18 napadeného rozhodnutí). Jak přitom náležitě tvrdil odvolací senát, rozdíly, které vykazuje dotčený bednicí zámek, zajisté identifikovatelné, jsou však pouhými variantami provedení bednicích zámků. Tyto vlastnosti nemohou tudíž individualizovat dotčený výrobek ani samy o sobě označit určitý obchodní původ.
            45. Konečně, pokud jde o důkazní hodnotu průzkumu veřejného mínění předloženého žalobkyní během řízení u OHIM ohledně rozlišovací způsobilosti trojrozměrného označení dotčeného v původním řízení, je nutné zdůraznit, že odvolací senát právem tvrdil, že uvedený průzkum veřejného mínění byl proveden pouze u německy hovořící specializované veřejnosti, a nikoliv u specializované veřejnosti Evropské unie, která je relevantní veřejností v projednávané věci. I když se jedná o přihlášku trojrozměrné ochranné známky Společenství, která tedy nepředpokládá žádné jazykové znalosti, aby ji bylo možné „přečíst“, jak správně tvrdí žalobkyně, nic to totiž nemění na tom, že německy hovořící specializovaná veřejnost je lépe obeznámena s výrobky, které uvádějí na trh německé nebo rakouské společnosti, a tudíž přirozeně častěji cituje jejich názvy v průzkumu veřejného mínění, než by tak činila unijní specializovaná veřejnost jako celek.
            46. Navíc žalobkyně v souvislosti se zmínkou výsledků uvedeného průzkumu veřejného mínění u odvolacího senátu tvrdila (bod 6 čtvrtá odrážka napadeného rozhodnutí), že „vysoký procentní podíl německé specializované veřejnosti“ identifikoval výrobce trojrozměrného tvaru, jehož zápis jako ochranná známka Společenství byl žádán. Rozlišovací způsobilost musí přitom vnímat jako takovou celá relevantní veřejnost (a sice unijní relevantní veřejnost). Z toho vyplývá, že odvolací senát právem odmítl tento průzkum veřejného mínění jako nezpůsobilý vyvrátit jeho závěr týkající se nedostatku rozlišovací způsobilosti dotčeného trojrozměrného označení.
            47. V rozsahu, v němž se žalobkyně dovolává výsledků tohoto průzkumu veřejného mínění jako prokazujících rozlišovací způsobilost uvedeného označení u relevantní veřejnosti, pokud jde o výrobek, který již uvádí na trh a jenž toto označení znázorňuje, je třeba uvést, že se takový argument vztahuje k rozlišovací způsobilosti získané užíváním přihlášené ochranné známky. Odvolací senát se tedy nedopustil nesprávného právního posouzení, když připomněl, že takový důkaz nemůže vést k vyloučení uplatnění absolutního důvodu pro zamítnutí ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 ze strany OHIM [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. února 2002, Mag Instrument v. OHIM (Tvar kapesních svítilen), T‑88/00, Recueil, EU:T:2002:28, bod 39] a lze jej zohlednit pouze v rámci použití čl. 7 odst. 3 uvedeného nařízení, kterého se žalobkyně v žádné fázi řízení nedovolávala.
            48. Z toho vyplývá, že odvolací senát správně konstatoval, že dotčená trojrozměrná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost pro všechny dotyčné výrobky ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.
            49. V důsledku toho je nutné první důvod žalobní důvod zamítnout.
            K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 207/2009
            50. Je třeba konstatovat, že odvolací senát na závěr napadeného rozhodnutí v jeho bodu 23 zmínil možnost, kterou měl průzkumový referent, zamítnout přihlášku ochranné známky žalobkyně také na základě čl. 7 odst. 1 písm. e), i) a ii) nařízení č. 207/2009, jen pro úplnost, aniž by toto ustanovení použil. Ze samotného znění tohoto bodu totiž vyplývá, že z důvodu hospodárnosti řízení odvolací senát nevrátil věc průzkumovému referentovi k dalšímu rozhodnutí, neboť přihláška musela „být beztak zamítnuta na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009“, přičemž legalita tohoto posouzení byla potvrzena v bodech 30 až 48 výše.
            51. Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí nebylo založeno na čl. 7 odst. 1 písm. e), i) a ii) nařízení č. 207/2009, jak OHIM připomíná ve vyjádření k žalobě, žalobní důvod vycházející z jeho porušení tak nemůže mít žádný dopad na legalitu uvedeného rozhodnutí.
            52. Z téhož důvodu nebyl porušen ani článek 75 nařízení č. 207/2009, podle kterého musí být rozhodnutí OHIM odůvodněna. Předchozí konzultace žalobkyně ke skutečnosti, kterou odvolací senát z vlastního podnětu nepoužil jako základ pro své rozhodnutí, samozřejmě nebyla nutná.
            53. Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod musí být zamítnut.
            54. Žalobu je tedy třeba zamítnout v plném rozsahu, aniž je nezbytné se vyjadřovat k přípustnosti dokumentu, který žalobkyně předložila na jednání.
            K nákladům řízení
            55. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
            56. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

            Výrok
            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (osmý senát)
            rozhodl takto:
            1) Žaloba se zamítá.
            2) Společnosti Peri GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.

    ---documentbreak---

         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      24. září 2014 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství — Tvar bednicího zámku — Absolutní důvod pro zamítnutí — Nedostatek rozlišovací způsobilosti — Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ve věci T‑171/12,

         Peri GmbH, se sídlem v Weißenhorn (Německo), zastoupená J. Dönch, advokátkou,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému D. Walicka, jako zmocněnkyní,
      žalovanému,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 26. ledna 2012 (věc R 1209/2011‑1), týkajícímu se přihlášky k zápisu trojrozměrného označení tvořeného tvarem bednicího zámku jako ochranné známky Společenství,
      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení D. Gratsias, předseda, M. Kančeva a C. Wetter (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: S. Bukšek Tomac, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 12. dubna 2012,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 24. července 2012,
      po jednání konaném dne 5. června 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 5. října 2010 podala žalobkyně, společnost Peri GmbH, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1).

               2

               Trojrozměrný tvar, jehož zápis jako ochranná známka byl žádán, je vyobrazen níže:

               3

               Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 6 a 19 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:

                        —

                        třída 6: „Bednění pro betonování a jeho kovové příslušenství“;

                        —

                        třída 19: „Bednění pro betonování a jeho nekovové příslušenství“.

               4

               Dne 21. dubna 2011 zamítl průzkumový referent přihlášku k zápisu pro všechny dotyčné výrobky na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

               5

               Dne 7. června 2011 podala žalobkyně na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009 proti rozhodnutí průzkumového referenta odvolání.

               6

               Rozhodnutím ze dne 26. ledna 2012 (dále jen „napadené rozhodnutí“), které bylo žalobkyni doručeno dne 13. února 2012, první odvolací senát OHIM zamítl odvolání z důvodu, že trojrozměrné označení, jehož zápis jako ochranné známky Společenství byl žádán, postrádá, co se týče dotčených výrobků, rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               7

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.

               8

               OHIM navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         K předmětu sporu

               9

               Na otázku položenou na jednání týkající se případného vyjádření žalobkyně ke zprávě k jednání sdělila žalobkyně Tribunálu přání změnit tuto zprávu tak, aby bylo zohledněno omezení její přihlášky k zápisu. Na otázku v tomto směru žalobkyně upřesnila, že k omezení došlo po přijetí napadeného rozhodnutí, neboť k omezení došlo dne 23. května 2014, a že spočívá, pokud jde o výrobky, které jsou předmětem přihlášené ochranné známky a které jsou popsány v bodě 3 výše, v následujícím upřesnění: „s výjimkou rychloupínacích svorek pro bednění“.

               10

               OHIM namítal, že z judikatury [rozsudek ze dne 20. listopadu 2007, Tegometall International v. OHIM – Wuppermann (TEK), T‑458/05, Sb. rozh. EU:T:2007:349] podle něj vyplývá, že Tribunál nemůže vzít tento návrh v úvahu, neboť znamená protiprávní změnu předmětu řízení podle čl. 135 odst. 4 jednacího řádu Tribunálu.

               11

               Podle OHIM skutečně platí, že Tribunál připustil, že prohlášení přihlašovatele ochranné známky učiněné po vydání rozhodnutí odvolacího senátu, kterým přihlašovatel vzal svou přihlášku pro některé výrobky nebo služby, na které se původně přihláška vztahovala, zpět, může být vykládán tak, že směřuje ke zpochybnění legality napadeného rozhodnutí pouze v rozsahu, v němž se dotýká zbytku dotčených výrobků nebo služeb, a že tudíž nemění předmět sporu. Nicméně podle OHIM tak tomu v projednávané věci není, protože omezení přihlášky ochranné známky nezahrnuje žádné zpětvzetí přihlášky pro určitý výrobek, ale spočívá ve změně popisu dotčených výrobků.

               12

               Navzdory této námitce trvala žalobkyně na své analýze.

               13

               Je nutné především připomenout, že Tribunál může zrušit nebo změnit rozhodnutí odvolacího senátu OHIM pouze tehdy, pokud v okamžiku, kdy rozhodnutí bylo přijato, bylo stiženo jedním z důvodů pro zrušení nebo změnu uvedených v čl. 65 odst. 2 nařízení č. 207/2009. Podle článku 76 uvedeného nařízení musí totiž Tribunál rozhodnout s ohledem na skutkový a právní rámec řízení, jak byl předložen odvolacímu senátu (viz rozsudek TEK, bod 10 výše, EU:T:2007:349, bod 19 a citovaná judikatura).

               14

               Naproti tomu uvedené rozhodnutí Tribunál nemůže zrušit nebo změnit z důvodů, které se vyskytnou až po jeho přijetí (rozsudek Tribunálu ze dne 11. května 2006, Sunrider v. OHIM, C‑416/04 P, Sb. rozh. EU:C:2006:310, bod 55, a ze dne 9. července, Reber v. OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Sb. rozh. EU:T:2008:268, bod 24].

               15

               Mimoto je třeba připomenout, že podle čl. 26 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 „musí přihláška ochranné známky Společenství obsahovat seznam výrobků nebo služeb, pro něž se požaduje zápis“.

               16

               Článek 43 odst. 1 nařízení č. 207/2009 stanoví, že „[p]řihlašovatel může kdykoli vzít zpět přihlášku ochranné známky Společenství nebo omezit seznam výrobků nebo služeb, který obsahuje“.

               17

               V projednávané věci je nesporné, že žalobkyně omezila výrobky, na které se vztahuje její přihláška k zápisu ochranné známky Společenství po přijetí napadeného rozhodnutí.

               18

               Z toho vyplývá, že omezení seznamu výrobků nebo služeb obsažených v přihlášce ochranné známky Společenství ve smyslu čl. 43 odst. 1 nařízení č. 207/2009, ke kterému dojde po přijetí rozhodnutí odvolacího senátu napadeného před Tribunálem, v zásadě nemůže ovlivnit legalitu uvedeného rozhodnutí, které je jediným napadeným před Tribunálem (viz rozsudek Mozart, bod 14 výše, EU:T:2008:268, bod 25 a citovaná judikatura).

               19

               Je však třeba rovněž uvést, že rozhodnutí odvolacího senátu OHIM může být napadeno před Tribunálem pouze v rozsahu, v němž se týká určitých výrobků nebo služeb uvedených na seznamu, kterého se týká dotyčná přihláška ochranné známky Společenství k zápisu. V takovém případě se toto rozhodnutí pro ostatní výrobky nebo služby uvedené na tomtéž seznamu stává konečným (rozsudek Mozart, bod 14 výše, EU:T:2008:268, bod 26).

               20

               S ohledem na tuto možnost Tribunál prohlášení přihlašovatele ochranné známky před ním učiněné, a tedy časově následující po rozhodnutí odvolacího senátu, podle něhož svou přihlášku bere pro některé výrobky uvedené v původní přihlášce zpět, vyložil jako prohlášení, že napadené rozhodnutí je zpochybněno pouze v rozsahu, v němž se týká zbývajících dotčených výrobků, nebo jako částečné zpětvzetí v případě, že k tomuto prohlášení došlo v pokročilém stadiu řízení před Tribunálem (viz rozsudek Mozart, bod 14 výše, EU:T:2008:268, bod 27 a citovaná judikatura.

               21

               Nicméně pokud svým omezením seznamu výrobků uvedených v přihlášce ochranné známky Společenství přihlašovatel ochranné známky nezamýšlí vyjmout jeden nebo více výrobků z tohoto seznamu, ale zamýšlí změnit jednu nebo více jejich vlastností, nelze vyloučit, že tato změna může mít vliv na přezkum ochranné známky Společenství provedený odděleními OHIM v průběhu správního řízení. Za těchto okolností by se připuštění této změny ve stadiu žaloby před Tribunálem rovnalo změně předmětu sporu zakázané čl. 135 odst. 4 jednacího řádu. Takové omezení pak nemůže být Tribunálem v rámci přezkumu opodstatněnosti žaloby zohledněno [rozsudky TEK, bod 10 výše, EU:T:2007:349, bod 25, a ze dne 20. února 2013, Caventa v. OHIM – Anson’s Herrenhaus (B BERG), T‑631/11, EU:T:2013:85, bod 23].

               22

               Je tedy třeba určit, zda omezení přihlášky k zápisu dotčené ochranné známky, které bylo provedeno dne 23. května 2014 a které žalobkyně uvedla na jednání, lze vykládat jako prohlášení žalobkyně, že zpochybňuje napadené rozhodnutí pouze v části, ve které se týká výrobků nacházejících se na pozměněném seznamu, nebo jako částečné zpětvzetí.

               23

               Tak tomu není. Žalobkyně tímto omezením totiž nevyjmula výrobky ze seznamu výrobků, pro které byl zápis dotčené ochranné známky žádán a kterými je nadále, pokud jde o třídu 6 bednění pro betonování a jeho kovové příslušenství, a pokud jde o třídu 19 bednění pro betonování a jeho nekovové příslušenství, ale uvedla, že tyto výrobky se rozumí „s výjimkou rychloupínacích svorek pro bednění“. Nelze tudíž vyloučit, že žalobkyně provedla tímto způsobem změnu, která může mít vliv na přezkum ochranné známky Společenství, provedený odděleními OHIM v průběhu správního řízení. Jak již bylo přitom uvedeno v bodě 21 výše, takové omezení nemůže Tribunál zohlednit, neboť by změnilo předmět řízení.

               24

               Je tudíž třeba dospět k závěru, že výrobky, které je nutné zohlednit v rámci projednávané žaloby, jsou ty, které jsou zahrnuty do seznamu výrobků, na které se vztahuje původní přihláška ochranné známky žalobkyně (viz bod 3 výše).

               25

               Návrh žalobkyně uvedený v bodě 9 výše je tudíž nutné zamítnout.

         K věci samé

               26

               Na podporu své žaloby žalobkyně vznáší dva žalobní důvody, přičemž první vychází z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 a druhý z porušení čl. 7 odst. 1 písm. e) uvedeného nařízení.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009

               27

               Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát měl s ohledem na stupeň pozornosti relevantní veřejnosti tvořené odborníky, který je vyšší než stupeň pozornosti běžně informovaného, přiměřeně pozorného a obezřetného průměrného spotřebitele, jakož i s ohledem na snadno rozpoznatelné vlastnosti bednicího zámku znázorněného dotčeným označením, dospět k závěru o existenci rozlišovací způsobilosti přihlášené ochranné známky.

               28

               Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát neuvedl na podporu své analýzy, založené na pouhých nepodložených domněnkách, žádné konkrétní skutečnosti. Dodává, že tyto domněnky byly vyvráceny důkazy předloženými u OHIM, zejména průzkumem veřejného mínění, který předložila žalobkyně, a že odvolací senát měl nesprávně za to, že se týká pouze německy hovořící veřejnosti, třebaže bednicí zámek je označení, které lze „přečíst“ bez jakýchkoliv jazykových znalostí.

               29

               OHIM argumenty žalobkyně zpochybňuje.

               30

               V této souvislosti je třeba připomenout, že podle čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 se do rejstříku nezapíšou „ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost“.

               31

               Rozlišovací způsobilost ochranné známky ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 znamená, že tato ochranná známka umožňuje identifikovat výrobek, pro který byl zápis požadován, jako pocházející od určitého podniku, a tedy odlišit tento výrobek od výrobků jiných podniků [viz rozsudek ze dne 9. září 2010, Wilo v. OHIM (Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování), T‑253/09 a T‑254/09, EU:T:2010:507, bod 17 a citovaná judikatura].

               32

               Tato rozlišovací způsobilost musí být posuzována jednak vzhledem k výrobkům nebo službám, pro které byl zápis požadován, a jednak vzhledem k jejich vnímání relevantní veřejností, již tvoří běžně informovaní a přiměřeně pozorní a obezřetní průměrní spotřebitelé uvedených výrobků nebo služeb (viz rozsudek Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování, bod 31 výše, EU:T:2010:507, bod 18 a citovaná judikatura).

               33

               Podle ustálené judikatury nejsou kritéria posouzení rozlišovací způsobilosti ochranných známek tvořených vzhledem samotného výrobku odlišná od kritérií použitelných na ostatní druhy ochranných známek (viz rozsudek Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování, bod 31 výše, EU:T:2010:507, bod 19 a citovaná judikatura).

               34

               Nicméně v rámci použití těchto kritérií není vnímání ze strany relevantní veřejnosti nutně stejné v případě trojrozměrné ochranné známky tvořené vzhledem samotného výrobku jako v případě slovní nebo obrazové ochranné známky spočívající v označení nezávislém na vzhledu výrobků, které ochranná známka označuje. Průměrní spotřebitelé totiž obvykle nevyvozují původ výrobků z jejich tvaru nebo tvaru jejich obalu v případě, že neexistuje žádný grafický nebo textový prvek, a prokázat rozlišovací způsobilost takové trojrozměrné ochranné známky se může jevit obtížnější než v případě slovní nebo obrazové ochranné známky (viz rozsudek Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování, bod 31 výše, EU:T:2010:507, bod 20 a citovaná judikatura).

               35

               Podle ustálené judikatury mimoto platí, že čím více se tvar, jehož zápis jako ochranná známka byl požadován, přibližuje nejpravděpodobnějšímu tvaru dotčeného výrobku, tím je pravděpodobnější, že uvedený tvar postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009. Za těchto podmínek pouze ochranná známka, která se podstatným způsobem odlišuje od normy nebo od zvyklostí platných v určitém odvětví, a v důsledku toho plní svou základní funkci označení původu, nepostrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 (viz rozsudek Fazetový plášť elektrického motoru a vyobrazení zeleného fazetování, bod 31 výše, EU:T:2010:507, bod 21 a citovaná judikatura).

               36

               Argumenty žalobkyně je tedy třeba zkoumat ve světle těchto úvah.

               37

               Pokud jde o relevantní veřejnost, měl odvolací senát správně za to, že se jedná o specializovanou veřejnost (bod 11 napadeného rozhodnutí). Žalobkyně se s touto analýzou sice ztotožňuje, nicméně z ní vyvozuje, že relevantní veřejností je tudíž odborná veřejnost, což platí pouze částečně. Vzhledem k tomu, že vztah uvedené veřejnost k dotyčné oblasti je, jak ostatně připouští žalobkyně, takové povahy, že může obecně zahrnovat osoby „které se zajímají o základní otázky dané oblasti“, může na rozdíl od významu posledně uvedeného sousloví, který mu přikládá žalobkyně, popřípadě přesahovat striktně odborný rámec.

               38

               Po tomto upřesnění je třeba uvést, že účastníci řízení se správně shodují na závěru, který je třeba vyvodit z toho, že relevantní veřejnost je specializovanou veřejností, a sice že uvedená veřejnost bude mít vysoký stupeň pozornosti ve vztahu k takovému trojrozměrnému označení, jako je dotčené označení, jenž se projeví zejména tak, že „bude věnována pozornost technickým vlastnostem takového systému uzamčení (ve vztahu ke kvalitě materiálu a konstrukčního provedení)“ (bod 11 napadeného rozhodnutí).

               39

               Naproti tomu žalobkyně tvrdí, že s přihlédnutím k tomuto vysokému stupni pozornosti relevantní veřejnosti budou vlastnosti bednicího zámku, který je předmětem trojrozměrného označení, jehož zápis jako ochranná známka Společenství byl žádán, a sice konkrétně vnější ozubená drážka a centrální zářezy na vertikální kotvící tyči, nutně postřehnuty, a propůjčují tedy uvedené ochranné známce rozlišovací způsobilost, což potvrzuje výsledek průzkumu veřejného mínění. Žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že neuvedl žádný konkrétní poznatek, který by mohl odůvodnit jeho zamítnutí zápisu přihlášené ochranné známky.

               40

               Odvolací senát měl za to, že právě z důvodu vysokého stupně pozornosti relevantní veřejnosti, zdůrazněného v bodě 38 výše, vnímá relevantní veřejnost především dotčené funkční prvky jako technický prostředek sloužící ke spojení nebo uzamčení zejména zdících prvků nebo betonových dílů. Vzhledem k tomu, že tyto technické prvky jsou přítomny také u jiných bednicích zámků, neumožňovaly podle odvolacího senátu nepatrné rozdíly, které dotčený zámek vykazuje ve vztahu k posledně uvedeným bednicím zámkům, nahlížet na přihlášenou trojrozměrnou ochrannou známku jako na označení, které se vyznačuje jedinečnou a výraznou koncepcí.

               41

               Je třeba zdůraznit, že v oblasti trojrozměrných ochranných známek nepostrádá rozlišovací způsobilost podle judikatury připomenuté v bodě 35 výše pouze ochranná známka, která se podstatně odlišuje od normy nebo od zvyklostí daného odvětví, a v důsledku toho je způsobilá plnit svou základní funkci označení původu.

               42

               Tato analýza zůstává naprosto relevantní, i když je dotčená veřejnost specializovanou veřejností [pokud jde o omezený okruh spotřebitelů u mikrofonů, viz rozsudek ze dne 12. srpna 2007, Neumann v. OHIM (Tvar mřížky mikrofonu), T‑358/04, Sb. rozh. EU:T:2007:263, bod 46, u markýz a stínících plachet, rozsudek ze dne 17. prosince 2008, Somm v. OHIM (stínící přístřešek), T‑351/07, EU:T:2008:591, bod 29, a u luxusních hodinek a ciferníků luxusních hodinek, rozsudek ze dne 14. září 2009, Lange Uhren v. OHIM (Geometrická pole na hodinkovém ciferníku), T‑152/07, EU:T:2009:324, bod 87].

               43

               Právě na základě správného použití čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 poukázal tedy odvolací senát na neexistenci jedinečné a výrazné koncepce vyobrazeného bednicího zámku, neboť tento zámek vykazuje ve vztahu k ostatním výrobkům tohoto druhu pouze nepatrné rozdíly. U sporného bednicího zámku není totiž v projednávané věci patrné, že by vykazoval takovou neobvyklost, aby bylo možné dospět k závěru, že samotné jeho trojrozměrné vyobrazení umožňuje mít za to, že přihlášená ochranná známka má inherentní způsobilost odlišit výrobky, na které se má tato ochranná známka vztahovat, od výrobků jejích konkurentů.

               44

               I když žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že neuvedl žádnou konkrétní skutečnost na podporu tohoto tvrzení, není tento argument skutkově podložený. V této souvislosti z napadeného rozhodnutí vyplývá, že odvolací senát zkoumal příklady bednicích zámků vyráběných konkurenty žalobkyně, přičemž poznamenal, že na základě nich lze pouze prokázat, že spojovací díly mohou „mít odlišná funkční, dokonce i estetická ztvárnění“, ale že „tyto variace výrobku“ neznamenají, že je dána „funkce ochranné známky v jejich celkovém dojmu“ (bod 17 napadeného rozhodnutí). Odvolací senát správně žalobkyni uvedl, že nestačí, aby veřejnost mohla rozpoznat rozdíly mezi různými bednicími zámky, čehož je specializovaná veřejnost, jako je veřejnost v projednávané věci, vskutku schopná, ale že musí být schopna vnímat variantu bednicího zámku předloženou žalobkyní jako „tak podstatnou, [že] ji rozpozná jako údaj o původu“ (bod 18 napadeného rozhodnutí). Jak přitom náležitě tvrdil odvolací senát, rozdíly, které vykazuje dotčený bednicí zámek, zajisté identifikovatelné, jsou však pouhými variantami provedení bednicích zámků. Tyto vlastnosti nemohou tudíž individualizovat dotčený výrobek ani samy o sobě označit určitý obchodní původ.

               45

               Konečně, pokud jde o důkazní hodnotu průzkumu veřejného mínění předloženého žalobkyní během řízení u OHIM ohledně rozlišovací způsobilosti trojrozměrného označení dotčeného v původním řízení, je nutné zdůraznit, že odvolací senát právem tvrdil, že uvedený průzkum veřejného mínění byl proveden pouze u německy hovořící specializované veřejnosti, a nikoliv u specializované veřejnosti Evropské unie, která je relevantní veřejností v projednávané věci. I když se jedná o přihlášku trojrozměrné ochranné známky Společenství, která tedy nepředpokládá žádné jazykové znalosti, aby ji bylo možné „přečíst“, jak správně tvrdí žalobkyně, nic to totiž nemění na tom, že německy hovořící specializovaná veřejnost je lépe obeznámena s výrobky, které uvádějí na trh německé nebo rakouské společnosti, a tudíž přirozeně častěji cituje jejich názvy v průzkumu veřejného mínění, než by tak činila unijní specializovaná veřejnost jako celek.

               46

               Navíc žalobkyně v souvislosti se zmínkou výsledků uvedeného průzkumu veřejného mínění u odvolacího senátu tvrdila (bod 6 čtvrtá odrážka napadeného rozhodnutí), že „vysoký procentní podíl německé specializované veřejnosti“ identifikoval výrobce trojrozměrného tvaru, jehož zápis jako ochranná známka Společenství byl žádán. Rozlišovací způsobilost musí přitom vnímat jako takovou celá relevantní veřejnost (a sice unijní relevantní veřejnost). Z toho vyplývá, že odvolací senát právem odmítl tento průzkum veřejného mínění jako nezpůsobilý vyvrátit jeho závěr týkající se nedostatku rozlišovací způsobilosti dotčeného trojrozměrného označení.

               47

               V rozsahu, v němž se žalobkyně dovolává výsledků tohoto průzkumu veřejného mínění jako prokazujících rozlišovací způsobilost uvedeného označení u relevantní veřejnosti, pokud jde o výrobek, který již uvádí na trh a jenž toto označení znázorňuje, je třeba uvést, že se takový argument vztahuje k rozlišovací způsobilosti získané užíváním přihlášené ochranné známky. Odvolací senát se tedy nedopustil nesprávného právního posouzení, když připomněl, že takový důkaz nemůže vést k vyloučení uplatnění absolutního důvodu pro zamítnutí ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 ze strany OHIM [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. února 2002, Mag Instrument v. OHIM (Tvar kapesních svítilen), T‑88/00, Recueil, EU:T:2002:28, bod 39] a lze jej zohlednit pouze v rámci použití čl. 7 odst. 3 uvedeného nařízení, kterého se žalobkyně v žádné fázi řízení nedovolávala.

               48

               Z toho vyplývá, že odvolací senát správně konstatoval, že dotčená trojrozměrná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost pro všechny dotyčné výrobky ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

               49

               V důsledku toho je nutné první důvod žalobní důvod zamítnout.

         K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 207/2009

               50

               Je třeba konstatovat, že odvolací senát na závěr napadeného rozhodnutí v jeho bodu 23 zmínil možnost, kterou měl průzkumový referent, zamítnout přihlášku ochranné známky žalobkyně také na základě čl. 7 odst. 1 písm. e), i) a ii) nařízení č. 207/2009, jen pro úplnost, aniž by toto ustanovení použil. Ze samotného znění tohoto bodu totiž vyplývá, že z důvodu hospodárnosti řízení odvolací senát nevrátil věc průzkumovému referentovi k dalšímu rozhodnutí, neboť přihláška musela „být beztak zamítnuta na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009“, přičemž legalita tohoto posouzení byla potvrzena v bodech 30 až 48 výše.

               51

               Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí nebylo založeno na čl. 7 odst. 1 písm. e), i) a ii) nařízení č. 207/2009, jak OHIM připomíná ve vyjádření k žalobě, žalobní důvod vycházející z jeho porušení tak nemůže mít žádný dopad na legalitu uvedeného rozhodnutí.

               52

               Z téhož důvodu nebyl porušen ani článek 75 nařízení č. 207/2009, podle kterého musí být rozhodnutí OHIM odůvodněna. Předchozí konzultace žalobkyně ke skutečnosti, kterou odvolací senát z vlastního podnětu nepoužil jako základ pro své rozhodnutí, samozřejmě nebyla nutná.

               53

               Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod musí být zamítnut.

               54

               Žalobu je tedy třeba zamítnout v plném rozsahu, aniž je nezbytné se vyjadřovat k přípustnosti dokumentu, který žalobkyně předložila na jednání.

         K nákladům řízení

               55

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               56

               Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (osmý senát)
               rozhodl takto:

                        1)

                           Žaloba se zamítá.

                        2)

                           Společnosti Peri GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Gratsias

                           Kančeva

                           Wetter

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 24. září 2014.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 15. ledna 2003. # Institut de l'audiovisuel et des télécommunications en Europe (IDATE) proti Komisi Evropských společenství. # Rozhodčí doložka. # Věc T-171/01.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. března 1984. # Tradax Graanhandel BV proti Komisi Evropských společenství. # Věc 64/82.