title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 24. listopadu 2011.#Medeva BV proti Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené království.#Humánní léčivé přípravky - Dodatkové ochranné osvědčení - Nařízení (ES) č. 469/2009 - Článek 3 - Podmínky pro získání osvědčení - Výraz ‚výrobek chráněný platným základním patentem‘ - Kritéria - Existence dalších či odlišných kritérií pro léčivý přípravek obsahující více účinných látek nebo pro vakcínu proti více nemocem (‚Multi-disease vaccine‘ nebo ‚multivalentní vakcína‘).#Věc C-322/10.

text:
      Věc C-322/10
      Medeva BV
      v.
      Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal
      (England & Wales) (Civil Division)]
      „Humánní léčivé přípravky – Dodatkové ochranné osvědčení – Nařízení (ES) č. 469/2009 – Článek 3 – Podmínky pro získání osvědčení – Výraz ‚výrobek chráněný platným základním patentem‘ – Kritéria – Existence dalších či odlišných kritérií pro léčivý přípravek obsahující více účinných látek nebo pro vakcínu proti více nemocem
         (‚Multi-disease vaccine‘ nebo ‚multivalentní vakcína‘)“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Jednotné právní předpisy – Průmyslové a obchodní vlastnictví – Patentové právo – Dodatkové
            ochranné osvědčení pro léčivé přípravky – Podmínka vydání – Výrobek chráněný platným základním patentem
      [Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 469/2009, čl. 3 písm. a)]
      2.        Sbližování právních předpisů – Jednotné právní předpisy – Průmyslové a obchodní vlastnictví – Patentové právo – Dodatkové
            ochranné osvědčení pro léčivé přípravky – Podmínka vydání – Výrobek chráněný platným základním patentem
      [Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 469/2009, čl. 3 písm. b), c) a d), články 4 a 5]
      1.        Článek 3 písm. a) nařízení č. 469/2009 o dodatkových ochranných osvědčeních pro léčivé přípravky musí být vykládán v tom smyslu,
         že brání tomu, aby příslušné orgány průmyslového vlastnictví členského státu vydaly dodatkové ochranné osvědčení, které se
         vztahuje na účinné látky, které nejsou uvedeny ve znění nároků základního patentu, který byl uplatněn na podporu žádosti o
         vydání takového osvědčení.

      (viz bod 28, výrok 1)
      2.        Článek 3 písm. b) nařízení č. 469/2009 o dodatkových ochranných osvědčeních pro léčivé přípravky musí být vykládán v tom smyslu,
         že pokud jsou splněny i ostatní podmínky stanovené v tomto článku, nebrání tento článek tomu, aby příslušné orgány průmyslového
         vlastnictví členského státu vydaly dodatkové ochranné osvědčení pro kombinaci dvou účinných látek, která odpovídá kombinaci
         uvedené ve znění nároků uplatněného základního patentu, pokud léčivý přípravek, jehož registrace byla předložena na podporu
         žádosti o dodatkové ochranné osvědčení, obsahuje nejen tuto kombinaci dvou účinných látek, nýbrž i další účinné látky.

      Pokud by totiž mělo být majiteli základního patentu, který obsahuje inovativní účinnou látku nebo kombinaci účinných látek,
         vydání dodatkového ochranného osvědčení zamítnuto z důvodu, že v obchodní formě léčivého přípravku, kterou je tato účinná
         látka či tato kombinace poprvé uvedena na trh, je uvedená účinná látka nebo kombinace obsažena v léčivém přípravku s dalšími
         účinnými látkami nebo kombinacemi, které mají jiné léčebné cíle a které jsou či nejsou chráněny jiným platným základním patentem,
         mohl by být ohrožen základní cíl tohoto nařízení, kterým je zaručit dostatečnou ochranu na podporu výzkumu ve farmaceutické
         oblasti a přispět rozhodujícím způsobem k pokračujícímu procesu zvyšování úrovně veřejného zdraví.

      Krom toho, podle článku 5 nařízení č. 469/2009 přiznává takto vydané dodatkové ochranné osvědčení pro výrobek, který je chráněn
         jakožto léčivý přípravek rozhodnutím o registraci, po skončení platnosti patentu stejná práva jako práva, která s ohledem
         na tento výrobek přiznal základní patent, a to v mezích ochrany poskytované základním patentem tak, jak jsou uvedeny v článku
         4 tohoto nařízení. Pokud by majitel patentu mohl během trvání platnosti tohoto patentu bránit na základě tohoto patentu každému
         použití nebo určitému použití jeho výrobku ve formě léčivého přípravku sestávajícího z tohoto výrobku nebo obsahujícího tento
         výrobek, dodatkové ochranné osvědčení vydané pro tentýž výrobek mu poskytne stejná práva na každé použití tohoto výrobku jakožto
         léčivého přípravku, jež bylo registrováno před uplynutím doby platnosti osvědčení.

      V případě, kdy je jednotlivá účinná látka nebo kombinace účinných látek chráněna platným základním patentem a kdy pro léčivý
         přípravek obsahující jednotlivou účinnou látku nebo kombinaci účinných látek společně s jednou či více dalšími účinnými látkami
         byla vydána platná registrace podle směrnice 2001/83 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků nebo
         směrnice 2001/82 o kodexu Společenství týkajícím se veterinárních léčivých přípravků, která je první registrací, která povolila
         uvést tuto jednotlivou účinnou látku nebo tuto kombinaci účinných látek na trh, však může být za první rozhodnutí o registraci
         tohoto „výrobku“ jakožto léčivého přípravku ve smyslu čl. 3 písm. d) tohoto nařízení považováno pouze povolení, které odpovídá
         prvnímu léčivému přípravku uvedenému na unijní trh, který obsahuje mezi svými účinnými látkami kombinaci dvou účinných látek,
         která je uvedena ve znění patentových nároků.

      Pokud je výrobek chráněn patentem podle čl. 3 písm. c) nařízení č. 469/2009, může být krom toho pro tento základní patent
         vydáno pouze jedno osvědčení.

      (viz body 34, 39–42, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      24. listopadu 2011(*)

      „Humánní léčivé přípravky – Dodatkové ochranné osvědčení – Nařízení (ES) č. 469/2009 – Článek 3 – Podmínky pro získání osvědčení – Výraz ‚výrobek chráněný platným základním patentem‘ – Kritéria – Existence dalších či odlišných kritérií pro léčivý přípravek obsahující více účinných látek nebo pro vakcínu proti více nemocem
         (‚Multi-disease vaccine‘ nebo ‚multivalentní vakcína‘)“

      Ve věci C‑322/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Court of Appeal
         (England & Wales) (Civil Division) (Spojené království) ze dne 24. června 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 5. července 2010,
         v řízení

      Medeva BV
      proti
      Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, A. Prechal, L. Bay Larsen, C. Toader (zpravodajka) a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. května 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Medeva BV A. Waughem, barrister, pověřeným D. Sternfeld, solicitor,
      –        za vládu Spojeného království S. Hathawayem, jako zmocněncem, ve spolupráci s T. Michesonem, barrister,
      –        za lotyšskou vládu M. Borkoveca a K. Krasovskou, jako zmocněnkyněmi,
      –        za litevskou vládu V. Balčiūnaitė a R. Mackevičienė, jako zmocněnkyněmi,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a P. Antunesem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi F. Bulstem a J. Samnadda, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 13. července 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009 ze
         dne 6. května 2009 o dodatkových ochranných osvědčeních pro léčivé přípravky (Úř. věst. L 152, s. 1).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Medeva BV (dále jen „Medeva“) a Comptroller General of Patents,
         Designs and Trade Marks (dále jen „Patent Office“), který se týká zamítnutí posledně uvedeným žádostí o dodatková ochranná
         osvědčení (dále jen „DOO“).

       Právní rámec
       Unijní právo
      3        Znění prvního, jakož i čtvrtého až desátého bodu odůvodnění nařízení č. 469/2009 je následující:

      „(1)      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EHS) č. 1768/92 ze dne 18. června 1992 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení
         pro léčivé přípravky [Úř. věst. L 182, s. 1; Zvl. vyd. 13/11, s. 200] bylo několikrát podstatně změněno […]. Z důvodu srozumitelnosti
         a přehlednosti by mělo být uvedené nařízení kodifikováno.

      […]
      (4)      V současné době v důsledku období, které uplyne mezi podáním patentové přihlášky na nový léčivý přípravek a jeho registrací,
         nepostačuje doba skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do výzkumu.

      (5)      Tato situace vede k nedostatku ochrany, který postihuje farmaceutický výzkum.
      (6)       Stávající situace s sebou nese riziko přemístění výzkumných středisek sídlících v členských státech do zemí, které poskytují
         vyšší úroveň ochrany.

      (7)       Jednotné řešení na úrovni Společenství by umožnilo předcházet nerovnoměrnému vývoji vnitrostátních právních předpisů vedoucímu
         k dalším rozdílům, které by pravděpodobně bránily volnému pohybu léčivých přípravků ve Společenství, a přímo tím ovlivňovaly
         fungování vnitřního trhu.

      (8)       Je tedy nezbytné stanovit [DOO] vydávané jednotlivými členskými státy za stejných podmínek na žádost majitele vnitrostátního
         nebo evropského patentu pro léčivý přípravek, který byl registrován. Nařízení je tedy nejvhodnějším právním nástrojem.

      (9)       Trvání ochrany poskytované osvědčením by mělo být stanoveno tak, aby bylo dosaženo dostatečně účinné ochrany. Za tím účelem
         by měl majitel patentu i osvědčení požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let ode dne, ke kterému bylo pro daný léčivý přípravek
         vydáno rozhodnutí o registraci ve Společenství.

      (10)       Měly by tedy být zohledněny všechny zájmy, včetně veřejného zdraví, existující v odvětví tak komplexním a citlivém, jako
         je farmaceutické odvětví. Za tímto účelem nemůže být osvědčení vydáváno na dobu delší pěti let. Ochrana poskytovaná osvědčením
         by kromě toho měla být přísně omezena na výrobek, který byl registrován jako léčivý přípravek.“

      4        Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Definice“, stanoví:

      „Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
      a)      ‚léčivým přípravkem‘ jakákoliv látka nebo kombinace látek určená k léčení nebo k předcházení nemoci u lidí […];
      b)       ‚výrobkem‘ účinná látka nebo kombinace účinných látek léčivého přípravku;
      c)      ‚základním patentem‘ patent, který chrání výrobek jako takový, postup získání výrobku nebo způsob použití výrobku, a který
         je svým majitelem určen pro účely řízení o vydání osvědčení;

      d)      ‚osvědčením‘ dodatkové ochranné osvědčení;
      […]“
      5        Pod nadpisem „Oblast působnosti“ článek 2 tohoto nařízení stanoví:

      „Pro výrobek, který je na území členského státu chráněn patentem a který před uvedením na trh jako léčivý přípravek podléhá
         správnímu řízení o registraci podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství
         týkajícím se humánních léčivých přípravků [Úř. věst. L 311, s. 67; Zvl. vyd. 13/27, s. 69] nebo směrnice Evropského parlamentu
         a Rady 2001/82/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se veterinárních léčivých přípravků [Úř. věst.
         L 311, s. 1; Zvl. vyd. 13/27, s. 3], může být při splnění náležitostí a podmínek stanovených v tomto nařízení vydáno osvědčení.“

      6        Článek 3 nařízení č. 469/2009, nadepsaný „Podmínky pro získání osvědčení“, stanoví:

      „Osvědčení se vydá, pokud v členském státě, ve kterém je podána žádost uvedená v článku 7, ke dni předložení žádosti:
      a)      je výrobek chráněn platným základním patentem;
      b)       byl výrobek platně registrován jako léčivý přípravek v souladu se směrnicemi 2001/83/ES, popřípadě 2001/82/ES;
      c)      výrobek nebyl dosud předmětem osvědčení;
      d)      je registrace uvedená v písmenu b) první registrací tohoto výrobku jako léčivého přípravku.“
      7        Článek 4 tohoto nařízení, nadepsaný „Předmět ochrany“, stanoví:

      „V mezích ochrany poskytované základním patentem se ochrana poskytovaná osvědčení vztahuje pouze na výrobek chráněný rozhodnutím
         o registraci odpovídajícího léčivého přípravku a na každé použití tohoto výrobku jako léčivého přípravku, jež bylo registrováno
         před uplynutím doby platnosti osvědčení.“

      8        Článek 5 nařízení č. 469/2009, který se týká „[ú]čink[ů] osvědčení“, stanoví, že „[s] výhradou článku 4 poskytuje osvědčení
         stejná práva a podléhá stejným omezením a povinnostem, jako základní patent“.

       Evropská patentová úmluva
      9        Článek 69 Úmluvy o udělování evropských patentů podepsané dne 5. října 1973, ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutečností
         v původním řízení (dále jen „Evropská patentová úmluva“), nadepsaný „Rozsah ochrany“, stanoví:

      „1.      Rozsah ochrany plynoucí z evropského patentu nebo z evropské patentové přihlášky je vymezen nároky. K výkladu nároků se však
         použije i popis a výkresy.

      2.      Pro období do udělení evropského patentu je rozsah ochrany vyplývající z evropské patentové přihlášky vymezen nároky, obsaženými
         ve zveřejněné přihlášce. Evropský patent, jak byl udělen nebo pozměněn v řízení o odporu, omezení nebo zrušení, však zpětně
         určuje ochranu vyplývající z evropské patentové přihlášky, pokud tím není ochrana rozšířena.“

      10      Protokol o výkladu článku 69 Evropské patentové úmluvy, který je podle čl. 164 odst. 1 tohoto protokolu nedílnou součástí
         této úmluvy, v článku 1 stanoví:

      „Článek 69 by neměl být vykládán v tom smyslu, že by měl být rozsah ochrany vyplývající z evropského patentu pojímán tak,
         že je vymezen úzkým a doslovným zněním nároků a že popis a výkresy slouží pouze k odstranění nejednoznačnosti nároků. Nelze
         jej však vykládat ani v tom smyslu, že nároky slouží pouze jako vodítko a že skutečnou ochranu lze rozšířit i na to, co podle
         názoru odborníka a se zřetelem k popisu a k výkresům zamýšlel majitel patentu chránit. Naopak, těžiště výkladu článku 69 musí
         spočívat mezi těmito extrémy a představovat kombinaci spravedlivé ochrany pro majitele patentu s rozumným stupněm jistoty
         pro třetí osoby.“

       Vnitrostátní právo
      11      Znění článku 60 zákona Spojeného království o patentech z roku 1977 (UK Patents Act 1977), který se týká „[d]efinice porušení
         práv z patentu“, je následující:

      „1.      S výhradou ustanovení tohoto článku poruší osoba práva z patentu uděleného pro vynález tehdy, pokud se během platnosti tohoto
         patentu dopustí ve Spojeném království bez souhlasu majitele patentu některého z jednání ve vztahu k vynálezu:

      a)      je-li vynálezem výrobek, tento výrobek vyrobí, převede, nabízí jej k převedení, používá jej nebo jej doveze nebo jej drží
         za účelem převedení či za jiným účelem;

      […]“
      12      Článek 125 UK Patents Act 1977, který se týká „[r]ozsahu vynálezu“, stanoví:

      „1.      Nevyplývá-li z kontextu nic jiného, pro účely tohoto zákona se za vynález […], pro nějž byl udělen patent, považuje vynález
         uvedený v patentovém nároku ve specifikaci […] patentu […] ve smyslu popisu a případných výkresů, které tato specifikace obsahuje,
         a podle toho se rovněž určí rozsah patentové ochrany.

      […]
      3.      Protokol o výkladu článku 69 Evropské patentové úmluvy (tento článek obsahuje ustanovení odpovídající bodu 1 výše) se použije
         v platném znění pro účely uvedeného bodu 1 tak, jak se použije pro účely tohoto článku.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13      Dne 26. dubna 1990 podala Medeva evropskou patentovou přihlášku, která byla zaregistrována Evropským patentovým úřadem (dále
         jen „EPÚ“) pod číslem EP 1666057 pro postup výroby nebuněčné vakcíny proti Bordetella pertussis (látka černého kašle), rovněž nazvané „Pa“, která se skládá z kombinace dvou antigenů jakožto účinných látek, a to pertactinu
         a vláknitého hemaglutininu („filamentous haemagglutinin antigen“) v určitém poměru, který umožní dosáhnout určitého synergického
         účinku jakožto vakcíny. EPÚ udělil tento patent dne 18. února 2009 a jeho platnost uplynula dne 25. dubna 2010.

      14      Společnost Medeva podala k Patent Office pět žádostí o DOO, jejichž hlavním cílem je získání dodatečné ochrany pro vakcíny
         DTPa-IPV/HIB proti záškrtu (D), tetanu (T), černému kašli (Pa), dětské obrně (IPV) a zánětu mozkových blan (haemophilus influenzae, rovněž nazvané „HIB“). Na podporu těchto žádostí Medeva předložila rozhodnutí o registraci, která byla vydána německými
         a francouzskými orgány a orgány Spojeného království pro léčivé přípravky nazvané Infanrix DTCaP, Infanrix IPV, Infanrix IPV+HIB,
         Infanrix Quinta, Pediacel a Repevax, z nichž každý obsahuje kromě kombinace pertactinu a vláknitého hemaglutininu další účinné
         látky, jejichž počet se pohybuje mezi 8 a 11.

      15      Patent Office zamítl rozhodnutím ze dne 16. listopadu 2009 vydání požadovaných DOO, přitom měl ohledně čtyř z těchto žádostí
         (SCP/GB09/015, 09/016, 09/017 a 09/019) zejména za to, že v těchto žádostech podaných za účelem získání DOO je uvedeno více
         účinných složek či látek než v nárocích základního patentu, a nejsou tedy tímto patentem podle čl. 3 písm. a) nařízení č. 469/2009
         chráněny. Co se týče páté žádosti (SPC/GB09/018), Patent Office se zejména domníval, že ačkoli účinné složky či látky uvedené
         v nárocích patentu a účinné složky a látky uvedené v žádosti o DOO, tj. kombinace pertactinu a vláknitého hemaglutininu, byly
         totožné, rozhodnutí o registraci předložená na podporu uvedené žádosti nesplňují podmínky stanovené v čl. 3 písm. b) tohoto
         nařízení, jelikož se týkají zejména léčivých přípravků, které obsahují devět účinných látek, tj. vakcín, které obsahují nejen
         účinné složky nebo látky, které jsou uvedeny v žádosti o DOO a v nárocích uvedeného patentu.

      16      Proti tomuto rozhodnutí podala Medeva žalobu k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court),
         která byla rozsudkem ze dne 27. ledna 2010 zamítnuta.

      17      Medeva tedy podala proti tomuto rozsudku odvolání ke Court of Appeal (England & Wales), (Civil Division), který se rozhodl
         přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru k rozhodnutí následující předběžné otázky:

      „1)      Nařízení č. 469/2009 […] uznává kromě jiných cílů uvedených v bodech odůvodnění, že je nezbytné, aby majitelé národního nebo
         evropského patentu mohli získat DOO v každém členském státě Společenství za stejných podmínek, jak je uvedeno v bodech 7 a 8
         odůvodnění [tohoto nařízení]. Jak je třeba chápat v případě, kdy neexistuje harmonizace patentového práva Společenství, formulaci
         uvedenou v čl. 3 písm. a) nařízení [č. 469/2009], že ‚výrobek je chráněn platným základním patentem‘, a podle jakých kritérií
         se určí, zda se jedná o takový případ?

      2)      Existují v takovém případě, jako je projednávaná věc, která se týká léčivého přípravku, který obsahuje více než jednu účinnou
         látku, dodatečná či jiná kritéria pro určení, zda ‚výrobek je chráněn základním patentem‘ podle čl. 3 písm. a) nařízení [č.
         469/2009], a pokud ano, jaká jsou tato dodatečná či jiná kritéria?

      3)      Existují v takovém případě, jako je projednávaná věc, v níž se jedná o kombinovanou vakcínu, dodatečná či jiná kritéria pro
         určení, zda je ‚výrobek […] chráněn základním patentem‘ podle čl. 3 písm. a) nařízení [č. 469/2009], a pokud ano, jaká jsou
         tato dodatečná či jiná kritéria?

      4)      Je kombinovaná vakcína, která obsahuje několik antigenů, ‚chráněna základním patentem‘ ve smyslu čl. 3 písm. a) [nařízení
         č. 469/2009], pokud je jeden antigen vakcíny ‚chráněn platným základním patentem‘?

      5)      Je kombinovaná vakcína, která obsahuje několik antigenů, ‚chráněna základním patentem‘ ve smyslu čl. 3 písm. a) [nařízení
         č. 469/2009], pokud jsou všechny antigeny určené proti jedné z nemocí ‚chráněny platným základním patentem‘?

      […]
      6)      Je podle nařízení [č. 469/2009], a konkrétně podle jeho čl. 3 písm. b) přípustné vydat [DOO] pro jednotlivou účinnou látku
         nebo kombinaci účinných látek, pokud:

      a)      platný základní patent chrání jednotlivou účinnou látku nebo kombinaci účinných látek ve smyslu čl. 3 písm. a) nařízení [č. 469/2009]
         a

      b)      pro léčivý přípravek obsahující jednotlivou účinnou látku nebo kombinaci účinných látek společně s jednou či více dalšími
         účinnými látkami byla vydána platná registrace podle směrnice 2001/83/ES nebo směrnice 2001/82/ES, která je první registrací,
         která povolila uvést tuto jednotlivou účinnou látku nebo tuto kombinaci účinných látek na trh?“

      18      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 12. ledna 2011 byly podle článku 43 jednacího řádu Soudního dvora věci C‑322/10 a C‑422/10
         spojeny pro účely ústní části řízení a rozsudku. Avšak vzhledem k rozdílům ve skutkovém stavu, kterým se vyznačují okolnosti
         dotčené v původním řízení, byly usnesením předsedy čtvrtého senátu Soudního dvora ze dne 11. října 2011 tyto věci podle téhož
         článku 43 pro účely rozsudku vyloučeny k samostatnému řízení.

       K předběžným otázkám
       K první až páté otázce
      19      Podstatou prvních pěti otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda čl. 3 písm. a) nařízení č. 469/2009
         musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby příslušné orgány průmyslového vlastnictví členského státu vydaly DOO, pokud
         se mezi účinnými látkami uvedenými v žádosti nacházejí účinné látky, které nejsou uvedeny ve znění nároků základního patentu
         uplatněného na podporu takové žádosti.

      20      Zatímco lotyšská, litevská a portugalská vláda v tomto ohledu tvrdí, že pro určení, zda je výrobek chráněn platným základním
         patentem ve smyslu čl. 3 písm. a) nařízení č. 469/2009, je relevantní pouze znění nároků, Medeva a vláda Spojeného království
         tvrdí, že se pojem „[…] výrobek chráněn[ý] platným základním patentem“ ve smyslu tohoto ustanovení vztahuje na jakoukoli kombinaci
         látek léčivého přípravku, kterou je přímo porušeno právo z patentu.

      21      Ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 16. září 1999, Farmitalia, (C‑392/97, Recueil, s. I‑5553), byla položena otázka,
         podle jakých kritérií je třeba určit, zda je výrobek chráněn platným základním patentem ve smyslu čl. 3 písm. a) nařízení
         č. 1768/92, které – jak je uvedeno v prvním bodě odůvodnění nařízení č. 469/2009 – bylo kodifikováno posledně uvedeným nařízením.

      22      V bodě 26 výše uvedeného rozsudku Farmitalia Soudní dvůr uvedl, že za současného stavu práva Společenství, který se v kontextu
         unijního práva podstatně nezměnil, ustanovení týkající se patentů ještě nebyla předmětem harmonizace v rámci Evropské unie
         ani sbližování právních předpisů.

      23      Soudní dvůr tedy v bodě 27 uvedeného rozsudku dospěl k závěru, že jelikož patentové právo nebylo na úrovni Unie harmonizováno,
         rozsah ochrany poskytované patentem může být určen pouze na základě pravidel, která upravují tento patent a která nejsou součástí
         unijního práva.

      24      V tomto ohledu je třeba připomenout, že nařízení č. 469/2009 zavádí jednotné řešení na unijní úrovni tím, že zřizuje DOO,
         které může získat majitel národního nebo evropského patentu za stejných podmínek v každém členském státě. Jeho cílem je tak
         předcházet nerovnoměrnému vývoji vnitrostátních právních předpisů vedoucímu k dalším rozdílům, které by mohly bránit volnému
         pohybu léčivých přípravků v Unii, a přímo tím ovlivňovat vytvoření a fungování vnitřního trhu (viz rozsudky ze dne 13. července
         1995, Španělsko v. Rada, C‑350/92, Recueil, s. I‑1985, body 34 a 35; ze dne 11. prosince 2003, Hässle, C‑127/00, Recueil,
         s. I‑14781, bod 37, a ze dne 3. září 2009, AHP Manufacturing, C‑482/07, Sb. rozh. s. I‑7295, bod 35).

      25      Kromě toho je třeba uvést, že podle článku 5 nařízení č. 469/2009 poskytuje každé DOO stejná práva a podléhá stejným omezením
         a povinnostem jako základní patent. Z toho vyplývá, že čl. 3 písm. a) tohoto nařízení brání vydání DOO, které obsahuje účinné
         látky, které nejsou uvedeny ve zněních nároků tohoto základního patentu.

      26      Stejně tak pokud je v patentových nárocích uvedena kombinace dvou účinných látek, avšak není v nich uvedena jedna z těchto
         účinných látek posuzovaná jednotlivě, DOO nemůže být na základě takového patentu vydáno pro jednu z těchto účinných látek
         posuzovanou odděleně.

      27      Takový přístup je kromě toho podpořen bodem 20 odst. 2 důvodové zprávy k návrhu nařízení Rady (EHS) ze dne 11. dubna 1990
         o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro léčivé přípravky [KOM(90) 101 v konečném znění, dále jen „důvodová zpráva“],
         v němž se ohledně toho, co znamená „chráněný základním patentem“, výslovně a výlučně odkazuje na znění nároků základního patentu.
         Tento výklad odpovídá mimoto výkladu uvedenému ve čtrnáctém bodě odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1610/96
         ze dne 23. července 1996 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro přípravky na ochranu rostlin (Úř. věst. L 198, s. 30),
         který uvádí, že je nezbytné, aby tyto „přípravky“ „[byly] předmětem patentů, které se na ně výslovně vztahují“.

      28      V důsledku toho je třeba na prvních pět položených otázek odpovědět tak, že čl. 3 písm. a) nařízení č. 469/2009 musí být vykládán
         v tom smyslu, že brání tomu, aby příslušné orgány průmyslového vlastnictví členského státu vydaly DOO, které se vztahuje na
         účinné látky, které nejsou uvedeny ve znění nároků základního patentu, který byl uplatněn na podporu takové žádosti.

       K šesté otázce
      29      Podstatou šesté otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 3 písm. b) nařízení č. 469/2009 může být vykládán v tom smyslu, že
         nebrání tomu, aby příslušné orgány průmyslového vlastnictví členského státu vydaly DOO pro kombinaci dvou účinných látek,
         která odpovídá kombinaci uvedené ve znění nároků uplatněného základního patentu, pokud léčivý přípravek, jehož rozhodnutí
         o registraci je předloženo na podporu žádosti o DOO, obsahuje nejenom tuto kombinaci dvou účinných látek, nýbrž i další účinné
         látky.

      30      Úvodem je třeba připomenout, že základní cíl nařízení č. 469/2009 spočívá v zajištění dostatečné ochrany pro podporu výzkumu
         ve farmaceutické oblasti, který hraje rozhodující roli v pokračujícím procesu zvyšování úrovně veřejného zdraví (viz výše
         uvedené rozsudky Farmitalia, bod 19, a AHP Manufacturing, bod 30).

      31      V tomto ohledu bylo přijetí uvedeného nařízení odůvodněno nedostatečnou dobou skutečné patentové ochrany k pokrytí investic
         vložených do farmaceutického výzkumu, a jeho cílem tak bylo odstranit tento nedostatek zavedením DOO pro léčivé přípravky
         (viz rozsudky ze dne 23. ledna 1997, Biogen, C‑181/95, Recueil, s. I‑357, bod 26, a výše uvedený AHP Manufacturing, bod 30).

      32      Jak vyplývá zejména z bodu 28 odst. 4 a 5 důvodové zprávy, cílem ochrany poskytované DOO je hlavně pokrytí investic vložených
         do výzkumu vedoucího k objevení nových „výrobků“, přičemž tento pojem je užíván jako společný jmenovatel tří různých druhů
         patentů, které mohou opravňovat k vydání DOO. Pokud jsou totiž rovněž splněny podmínky uvedené v nařízení č. 469/2009, i patent,
         který chrání postup získání „výrobku“ ve smyslu tohoto nařízení, může podle článku 2 tohoto nařízení umožnit vydání DOO, které
         v tomto případě podle článku 5 tohoto nařízení, a jak uvádí bod 44 důvodové zprávy, poskytuje stejná práva, jako jsou práva,
         která poskytuje základní patent s ohledem na tento postup získání výrobku, včetně – za předpokladu, že tak stanoví právo použitelné
         na tento patent – rozšíření ochrany postupu získání výrobku, který je výsledkem tohoto postupu.

      33      Jak uvádí předkládající soud a jak vyplývá z vyjádření předložených Soudnímu dvoru, léčivé přípravky, které jsou v současnosti
         uváděny na trh, zejména pro komplexní onemocnění, obsahují často více léčebných kombinací účinných látek, které mohou být
         podány pacientům prostřednictvím jediného léčivého přípravku. Stejně tak jsou vakcíny často vyvinuty, zejména s ohledem na
         doporučení zdravotnických orgánů členských států, ve formě multivalentních vakcín.

      34      Pokud by však mělo být majiteli základního patentu, který obsahuje inovativní účinnou látku nebo kombinaci účinných látek,
         vydání DOO zamítnuto z důvodu, že v obchodní formě léčivého přípravku, kterou je tato účinná látka či tato kombinace poprvé
         uvedena na trh, je uvedená účinná látka nebo kombinace obsažena v léčivém přípravku s dalšími účinnými látkami nebo kombinacemi,
         které mají jiné léčebné cíle a které jsou či nejsou chráněny jiným platným základním patentem, mohl by být ohrožen základní
         cíl tohoto nařízení, kterým je zaručit dostatečnou ochranu na podporu výzkumu ve farmaceutické oblasti a přispět rozhodujícím
         způsobem k pokračujícímu procesu zvyšování úrovně veřejného zdraví.

      35      Majiteli takového patentu by byla přiznána pouze doba skutečné ochrany poskytované patentem, která je podle unijního zákonodárce
         nedostatečná k pokrytí investic vložených do farmaceutického výzkumu, což je důvod, proč uvedený zákonodárce zavedl pro léčivé
         přípravky DOO, jehož cílem je napravit tento nedostatek. Kromě toho takový přístup by pravděpodobně v rozporu se zájmy pacientů
         a vnitrostátních orgánů veřejného zdraví upřednostňoval rozvoj monovalentních léčivých přípravků, zejména vakcín. V takové
         situaci by totiž majitelé takových patentů byli nuceni vyvíjet zejména pro obchodní účely a zachovat na trhu léčivé přípravky,
         které obsahují pouze účinné látky, které byly jako takové uvedeny v nárocích základního patentu, a to za účelem získání rozhodnutí
         o registraci pro léčivý přípravek, který obsahuje přesně tyto účinné látky a které může jako takové s jistotou vést k vydání
         DOO.

      36      Je třeba konstatovat, že takový výsledek by nebyl v souladu se základními cíli, které sleduje nařízení č. 469/2009 prostřednictvím
         zavedení DOO pro léčivé přípravky.

      37      Požadavek stanovený nařízením č. 469/2009, podle něhož musí být „výrobek“ chráněn jakožto léčivý přípravek rozhodnutím o registraci,
         podporuje takový přístup, jelikož tento požadavek jako takový nevylučuje, že by toto rozhodnutí o registraci mohlo obsahovat
         i jiné účinné látky, které jsou obsaženy v takovém léčivém přípravku. Ostatně podle článku 4 tohoto nařízení se ochrana poskytovaná
         DOO vztahuje na „výrobek“ chráněný rozhodnutím o registraci, a nikoli na léčivý přípravek jako takový.

      38      Kromě toho taková situace odpovídá situaci popsané v bodech 34 a 39 důvodové zprávy, v nichž Komise Evropských společenství
         uvedla, že podmínka týkající se existence rozhodnutí o registraci, které se vztahuje na výrobek, bude splněna, „pokud léčivý
         přípravek, který jej obsahuje, získal registraci“, a dále že v takové situaci, „[p]okud registrovaný výrobek obsahuje kombinaci
         složky X s jinou účinnou látkou, bude osvědčením chráněna pouze složka X“.

      39      Podle článku 5 nařízení č. 469/2009 přiznává takto vydané DOO pro takový výrobek po skončení platnosti patentu stejná práva
         jako práva, která s ohledem na tento výrobek přiznal základní patent, a to v mezích ochrany poskytované základním patentem
         tak, jak jsou uvedeny v článku 4 tohoto nařízení. Pokud by majitel patentu mohl během trvání platnosti tohoto patentu bránit
         na základě tohoto patentu každému použití nebo určitému použití jeho výrobku ve formě léčivého přípravku sestávajícího z tohoto
         výrobku nebo obsahujícího tento výrobek, DOO vydané pro tentýž výrobek mu poskytne stejná práva na každé použití tohoto výrobku
         jakožto léčivého přípravku, jež bylo registrováno před uplynutím doby platnosti osvědčení.

      40      Je však třeba dodat, že v takovém případě, jako je případ ve věci v původním řízení, může být za první rozhodnutí o registraci
         tohoto „výrobku“ jakožto léčivého přípravku ve smyslu čl. 3 písm. d) tohoto nařízení považováno pouze povolení, které odpovídá
         prvnímu léčivému přípravku uvedenému na trh, který obsahuje mezi svými účinnými látkami kombinaci dvou účinných látek, která
         je uvedena ve znění patentových nároků, a to pertactin a vláknitý hemaglutinin.

      41      Pokud je výrobek chráněn patentem podle čl. 3 písm. c) nařízení č. 469/2009, může být pro tento základní patent vydáno pouze
         jedno osvědčení (viz výše uvedený rozsudek Biogen, bod 28).

      42      Vzhledem k výše uvedenému je třeba odpovědět na šestou otázku tak, že čl. 3 písm. b) nařízení č. 469/2009 musí být vykládán
         v tom smyslu, že pokud jsou splněny i ostatní podmínky stanovené v tomto článku, nebrání tento článek tomu, aby příslušné
         orgány průmyslového vlastnictví členského státu vydaly DOO pro kombinaci dvou účinných látek, která odpovídá kombinaci uvedené
         ve znění nároků uplatněného základního patentu, pokud léčivý přípravek, jehož registrace byla předložena na podporu žádosti
         o DOO, obsahuje nejen tuto kombinaci dvou účinných látek, nýbrž i další účinné látky.

       K nákladům řízení
      43      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 3 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009 ze dne 6. května 2009 o dodatkových ochranných osvědčeních
            pro léčivé přípravky musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby příslušné orgány průmyslového vlastnictví členského
            státu vydaly dodatkové ochranné osvědčení, které se vztahuje na účinné látky, které nejsou uvedeny ve znění nároků základního
            patentu, který byl uplatněn na podporu takové žádosti.
      2)      Článek 3 písm. b) nařízení č. 469/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud jsou splněny i ostatní podmínky stanovené
            v tomto článku, nebrání tento článek tomu, aby příslušné orgány průmyslového vlastnictví členského státu vydaly dodatkové
            ochranné osvědčení pro kombinaci dvou účinných látek, která odpovídá kombinaci uvedené ve znění nároků uplatněného základního
            patentu, pokud léčivý přípravek, jehož registrace byla předložena na podporu žádosti o dodatkové ochranné osvědčení, obsahuje
            nejen tuto kombinaci dvou účinných látek, nýbrž i další účinné látky.
      Podpisy.
      *  Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 12. května 2016.#GRE Grand River Enterprises Deutschland GmbH v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie Mark1 – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-844/14.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 23. ledna 1986. # Pietro Soma a další proti Komisi Evropských společenství. # Věc 171/84.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. června 1980. # Calpak SpA a Società Emiliana Lavorazione Frutta SpA proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 789 a 790/79.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího rozšířeného senátu) ze dne 14. dubna 2005. # Sniace, SA proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpora - Půjčka podmíněná podílem na zisku - Zájem na podání žaloby - Nepřípustnost. # Věc T-141/03.

text:
      Věc T-141/03
      Sniace, SA
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Státní podpora – Půjčka podmíněná podílem na zisku – Zájem na podání žaloby – Nepřípustnost“
       Rozsudek Soudu (třetího rozšířeného senátu) ze dne 14. dubna 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Řízení – Přípustnost – Povinnost žalované zpochybnit přípustnost samostatným podáním – Neexistence – Možnost zpochybnění přípustnosti
            v žalobní odpovědi
      (Jednací řád Soudu, článek 113 a čl. 114 odst. 1)
      2.     Žaloba na neplatnost – Právní zájem na podání žaloby – Nezbytnost existujícího a skutečného zájmu – Posouzení v okamžiku podání
            žaloby – Zájem vztahující se k budoucím a nejistým situacím – Vynětí
      (Článek 87 odst.1 ES, čl. 88 odst.3 ES a článek 234 ES)
      1.     Článek 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu nepožaduje, aby účastník řízení, který má v úmyslu zpochybnit přípustnost žaloby tak
         učinil samostatným podáním. Žalovaná může, aniž by formálně vznesla námitku nepřípustnosti, ve své žalobní odpovědi, před
         přezkoumáním věci samé, vyjádřit vážné pochybnosti o přípustnosti žaloby a předložit Soudu k posouzení možnost prohlásit žalobu
         za nepřípustnou. V každém případě může Soud ve smyslu článku 113 svého jednacího řádu kdykoli bez návrhu rozhodnout o nepřípustnosti
         z důvodu nedostatku podmínek řízení, jako je například nedostatek zájmu na podání žaloby.

      (viz body 20–22)
      2.     Žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou je přípustná pouze v případě, že žalobce má zájem na zrušení napadeného
         aktu. Takový zájem musí existovat, musí být skutečný a musí být posouzen ke dni podání žaloby. Pokud se zájem, jehož se žalobce
         dovolává, týká budoucí právní situace, musí žalobce dokázat, že zásah je ve vztahu k dané situaci již jistý. Proto se žalobce
         nemůže dovolávat budoucích a nejistých situací za účelem odůvodnění svého zájmu požadovat zrušení napadeného aktu.

      Proto, aby prokázala jí příslušející existující a skutečný zájem na podání žaloby proti rozhodnutí Komise, ve kterém půjčku
         podmíněnou podílem na zisku, která jí byla přiznána úvěrovou institucí, veřejným podnikem, kvalifikuje jako státní podporu
         slučitelnou se společným trhem, se žalobkyně nemůže omezit na uplatnění čistě hypotetického rizika řízení, která by mohla
         proběhnout před vnitrostátními soudy na základě poslední věty čl. 88 odst. 3 ES, aniž by tvrdila, že taková řízení probíhají.
         Rovněž nemůže argumentovat domnělými účinky kvalifikace daného opatření jako státní podpory na její vztahy se zmíněnou úvěrovou
         institucí, protože skutečnost, že Komise v tomto případě kvalifikovala tuto instituci jako veřejný podnik, nezakládá povinnost
         oznámit jí veškerá budoucí opatření jím přijatá ve prospěch žalobkyně.

      Konečně, i kdyby byla zahájena soudní řízení před vnitrostátními soudy, taková žalobkyně by nebyla nijak zbavena účinné soudní
         ochrany práv, která pro ni vyplývají z právního řádu Společenství. Mohla by se totiž jednak dovolávat prostředků obrany vycházejících
         z vnitrostátního práva s cílem zabránit vrácení státní podpory. Krom toho vzhledem k tomu, že projednávaná žaloba před soudem
         Společenství byla prohlášena za nepřípustnou, nic nebrání tomu, aby navrhla vnitrostátnímu soudu v rámci sporu před vnitrostátním
         soudem, aby podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES za účelem zpochybnění platnosti rozhodnutí
         v rozsahu, v němž konstatuje, že dané opatření je podpora.

      (viz body 23, 25–33, 39–41)
ROZSUDEK SOUDU (třetího rozšířeného senátu)
      14. dubna 2005 (*)

      „Státní podpora – Půjčka podmíněná podílem na zisku – Zájem na podání žaloby – Nepřípustnost“
      Ve věci T‑141/03,
      Sniace, SA, se sídlem v Madridu (Španělsko), zastoupená J. Baró Fuentesem, advokátem,

      žalobkyně,
      podporovaná
      Španělským královstvím, zastoupeným N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejším účastníkem,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené F. Santaolallem Gadeou a J. Buendíem Sierrou, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      jejímž předmětem je částečné zrušení rozhodnutí Komise 2003/284/ES ze dne 11. prosince 2002 ohledně státní podpory poskytnuté
         Španělskem ve prospěch Sniace, SA (Úř. věst. L 108, s. 35),

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí rozšířený senát),
      ve složení J. Azizi, předseda, M. Jaeger, F. Dehousse, E. Cremona a O. Czúcz, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. září 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutkový stav, řízení a návrhy účastníků řízení
      1       Sniace, SA je společností se sídlem v Madridu (Španělsko) a průmyslovými závody a správními kancelářemi v Torrelavega v Cantabrii
         (Španělsko). Je činná v odvětvích lesního hospodářství a výroby papíru, syntetických vláken a chemických derivátů. V letech
         1992 až 1996 byly Sniace pozastaveny platby. V rámci plánu na oživení schváleného zúčastněnými stranami v roce 1996 podnik
         znovu projednal své dluhy se svými věřiteli.

      2       V daném kontextu se Caja de Ahorros de Santander y Cantabria (dále jen „Caja Cantabria“), neziskový úvěrový ústav, který má
         právní postavení soukromé nadace, v lednu 1998 rozhodl poskytnout Sniace půjčku na dobu osmi let ve výši 12 020 242 EUR.

      3       Jedná se o půjčku podmíněnou podílem na zisku, kterou nelze splatit před koncem doby, na kterou byla poskytnuta, a která je
         v případě úpadku podniku v pořadí za řádnými pohledávkami, ale před nároky akcionářů. Úroková sazba sestává z pevné složky
         ve výši 2 % jistiny splatné čtvrtletně a proměnné složky závislé na zisku podniku, která je vypočítávána vždy na konci finančního
         roku. Pokud o tom strany rozhodnou, lze tuto půjčku vyměnit za akcie nebo účastnické listiny.

      4       Po stížnosti soutěžitele Sniace vyzvala Komise dopisem ze dne 13. března 1998 španělské orgány, aby jí poskytly informace
         o dané půjčce. Protože poskytnuté informace považovala za nedostatečné, rozhodla Komise o zahájení postupu podle čl. 88 odst. 2 ES
         a vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k dané podpoře (Úř. věst. C 162, s. 15). Na závěr tohoto postupu Komise přijala
         rozhodnutí 2003/284/ES ze dne 11. prosince 2002 ohledně státní podpory poskytnuté Španělskem ve prospěch Sniace, SA (Úř. věst.
         L 108, s. 35; dále jen „napadené rozhodnutí“).

      5       Toto rozhodnutí, jehož adresátem je Španělské království a které bylo Sniace oznámeno dne 14. února 2003, v článku 1 stanoví:
      „Státní podpora poskytnutá Španělskem ve prospěch Sniace v maximální výši 7 388 258 EUR je slučitelná se společným trhem ve
         smyslu čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy.“

      6       Dne 14. dubna 2003 podala Sniace projednávanou žalobu, v níž navrhuje, aby Soud:
      –       prohlásil žalobu za přípustnou;
      –       zrušil článek 1 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž stanoví, že jí Španělsko poskytlo státní podporu v maximální výši
         7 388 258 EUR;

      –       podpůrně potvrdil článek 1 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž stanoví, že státní podpora je slučitelná se společným trhem;

      –       nařídil Komisi vložit do spisu přípravné administrativní dokumenty, na kterých je založeno napadené rozhodnutí a další administrativní
         dokumenty týkající se politiky Komise vůči španělským spořitelnám;

      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      7       Komise navrhuje, aby Soud:
      –       prohlásil žalobu za nepřípustnou;
      –       podpůrně ji zamítl jako neopodstatněnou;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      8       Podáním došlým kanceláři Soudu dne 7. srpna 2003 podalo Španělské království návrh na vstoupení do řízení jako vedlejší účastník
         na podporu návrhů žalobkyně. Usnesením ze dne 15. září 2003 předseda třetího senátu Soudu uvedenému návrhu vyhověl.

      9       Ve svém vyjádření vedlejšího účastníka podaném dne 28. října 2003 Španělské království navrhuje, aby Soud:
      –       vyhověl žalobě;
      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
       Argumenty účastníků řízení
      10     Aniž by Komise formálně vznesla námitku nepřípustnosti, ve své žalobní odpovědi vážně zpochybňuje skutečnost, že žalobkyně
         má přímý zájem na podání projednávané žaloby.

      11     Komise tvrdí, že žalobu podle článku 230 ES lze podat pouze proti aktu, kterým jsou zkrácena něčí práva. Za takové nelze považovat
         rozhodnutí o nepodmíněném povolení podpory. V každém případě žalobkyně vůbec neprokázala, že dané rozhodnutí konkrétním a účinným
         způsobem ovlivnilo její právní situaci.

      12     Žalobkyně se domnívá, že Komise podala, byť neformálním způsobem, žádost týkající se incidenční otázky spočívající v námitce
         nepřípustnosti žaloby ve smyslu čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu. Navrhuje Soudu, aby tuto žádost prohlásil za nepřípustnou
         pro nedostatek formy.

      13     Žalobkyně tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného posouzení, když půjčku kvalifikovala jako státní podporu. Taková kvalifikace
         konkrétním a účinným způsobem ovlivnila právní situaci žalobkyně.

      14     Postavení daného opatření naroveň státní podpoře, potvrzení jejího protiprávního poskytnutí a uznání její způsobilosti narušit
         hospodářskou soutěž pro žalobkyni přináší riziko, že třetí osoby, jichž se podpora týká, předloží napadené rozhodnutí k přezkumu
         soudu Společenství, což by v konečném důsledku mohlo mít za následek přijetí rozhodnutí o neslučitelnosti a dokonce o navrácení
         protiprávně poskytnutých podpor.

      15     Podle žalobkyně by dokonce třetí osoby, jichž se podpora týká, mohly napadnout napadené rozhodnutí před španělskými soudy
         s cílem dosáhnout určení absolutní neplatnosti aktu o poskytnutí půjčky, protože posledně uvedená byla poskytnuta v rozporu
         s čl. 88 odst. 3 ES.

      16     Kromě toho skutečnost, že Caja Cantabria byla Komisí kvalifikována jako veřejný podnik, mění postavení žalobkyně vůči uvedené
         instituci a do budoucna podmiňuje povahu obchodních vztahů s tímto úvěrovým ústavem.

      17     Žalobkyně rovněž tvrdí, že jí vznikla konkrétní a finanční škoda, kterou je třeba vyčíslit od začátku správního řízení, kvůli
         kterému musela vyčlenit lidské, finanční a technické zdroje, jak vnitřní, tak vnější, které nejsou v zásadě předvídané v rámci
         běžné činnosti podniku.

      18     Mimoto podnik následkem toho, že proběhlo správní řízení, utrpěl morální újmu ztrátou důvěry jeho společníků, akcionářů, dodavatelů
         a zákazníků.

      19     Španělské království se k otázce přípustnosti žaloby nevyjádřilo.
       Závěry Soudu
      20     Úvodem je namístě uvést, že Komise nevznesla námitku nepřípustnosti ve smyslu článku 114 jednacího řádu. Tento článek stanoví
         v odstavci 1, že „požaduje-li některý účastník řízení, aby Soud vydal rozhodnutí o nepřípustnosti […] bez projednání věci
         samé, předloží svoji žádost jako samostatné podání“. Nepožaduje tedy, aby daný účastník řízení zpochybnil přípustnost samostatným
         podáním.

      21     Komise se tedy mohla spokojit s vyslovením vážných pochybností o přípustnosti projednávané žaloby a poukázat na možnost prohlásit
         žalobu za nepřípustnou za účelem posouzení Soudem ve své žalobní odpovědi před přezkoumáním věci samé. V důsledku toho není
         namístě rozhodnout o přípustnosti, ani k opodstatněnosti žádosti o incidenční otázce ve smyslu článku 114 jednacího řádu,
         podle postupu stanoveného tímto článkem.

      22     V každém případě může Soud ve smyslu článku 113 svého jednacího řádu kdykoli bez návrhu rozhodnout o nepřípustnosti z důvodu
         nedostatku podmínek řízení, takových, jako je nedostatek zájmu na podání žaloby.

      23     Je namístě poznamenat, že v projednávané žalobě má žalobkyně za to, aniž by zpochybňovala prohlášení o slučitelnosti obsažené
         ve výroku napadeného rozhodnutí či prohlášení o formálním vyšetřovacím řízení, že rozhodnutí zkracuje její práva v rozsahu,
         v němž konstatuje, že dané opatření je státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

      24     V tomto ohledu již Soud v oblasti spojování podniků rozhodl, že pouhá skutečnost, že rozhodnutí prohlašuje spojení podniků
         za slučitelné se společným trhem a že tedy v zásadě nekrátí práva účastníků spojení podniků, nezbavuje Soud povinnosti přezkoumat,
         zda zpochybňovaná zjištění uvedená v odůvodnění mají právně závazné účinky takové povahy, že mohou ovlivnit jejich zájmy (rozsudek
         Soudu ze dne 22. března 2000, Coca-Cola v. Komise, T‑125/97 a T‑127/97, Recueil, s. II‑1733, bod 79).

      25     V rámci přezkoumání přípustnosti projednávané žaloby je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je žaloba na neplatnost
         podaná fyzickou nebo právnickou osobou přípustná pouze v případě, že žalobce má zájem na zrušení napadeného aktu (rozsudek
         Soudu ze dne 14. září 1995, Antillean Rice Mills a další v. Komise, T‑480/93 a T‑483/93 , Recueil, s. II‑2305, bod 59; rozsudek
         Soudu ze dne 25. března 1999, Gencor v. Komise, T‑102/96, Recueil, s. II‑753, bod 40, a rozsudek Soudu ze dne 30. ledna 2002,
         Nuove Industrie Molisane v. Komise, T‑212/00, Recueil, s. II‑347, bod 33). Takový zájem musí existovat, musí být skutečný
         (rozsudek Soudu ze dne 17. září 1992, NBV a NVB v. Komise, T‑138/89, Recueil, s. II‑2181, bod 33) a musí být posouzen ke dni
         podání žaloby (rozsudek Soudního dvora ze dne 16. prosince 1963, Forges de Clabecq v. Vysoký úřad, 14/63, Recueil, s. 719,
         748, a rozsudek Soudu ze dne 24. dubna 2001, Torre a další v. Komise, T‑159/98, Recueil FP, s. I‑A‑83 a II‑395, bod 28).

      26     Je namístě dodat, že pokud se tento zájem, jehož se žalobce dovolává, týká budoucí právní situace, musí žalobce dokázat, že
         zásah je ve vztahu k dané situaci již jistý. Proto se žalobce nemůže dovolávat budoucích a nejistých situací za účelem odůvodnění
         svého zájmu požadovat zrušení napadeného aktu (rozsudek NBV a NVB v. Komise, bod 25 výše, bod 33).

      27     Je přitom nutné konstatovat, že žalobkyně neprokázala, že ke dni podání žaloby měla existující a skutečný zájem na zrušení
         napadeného aktu, jelikož posledně uvedený povoluje bez podmínek či časového omezení dané opatření v její prospěch.

      28     Zaprvé žalobkyně nijak neprokázala, že riziko soudního řízení bylo v daném případě existující a skutečné ve smyslu judikatury.
      29     Přezkumné řízení Komise bylo sice zahájeno stížností soutěžitele žalobkyně, bez oznámení ze strany španělské vlády. Třetí
         osoby, jako soutěžitel Sniace, původce stížnosti předložené Komisi, se tedy mohly před vnitrostátními soudy dovolávat přímého
         účinku poslední věty čl. 88 odst. 3 ES, aby přiměly daný členský stát, aby požadoval vrácení protiprávně poskytnuté podpory
         (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires
         a další, C‑354/90, Recueil, s. I‑5505, body 14 až 17).

      30     Nicméně žalobkyně netvrdila, že by před španělskými soudy probíhala řízení na základě poslední věty čl. 88 odst. 3 ES. Ve
         svých písemnostech se omezila na čistě hypotetické tvrzení, že by takováto řízení mohla proběhnout.

      31     Je přitom namístě připomenout, že podle judikatury je na žalobkyni, aby předložila důkaz o svém zájmu na podání žaloby, který
         je první a základní podmínkou jakéhokoli návrhu na zahájení řízení (usnesení předsedy druhého senátu Soudního dvora ze dne
         31. července 1989, S. v. Komise, C‑206/89 R, Recueil, s. 2841, bod 8).

      32     Zadruhé, domnělé účinky kvalifikace státní podpory na vztahy žalobkyně s danou úvěrovou institucí musí být považovány za budoucí,
         hypotetické a nejisté.

      33     V rozporu s tvrzením žalobkyně nemůže totiž skutečnost, že Komise v daném případě kvalifikovala Caja Cantabria jako veřejný
         podnik, zakládat povinnost jí oznámit veškerá budoucí opatření přijatá danou úvěrovou institucí ve prospěch žalobkyně.

      34     Jednak všechny výhody poskytnuté veřejným podnikem nemusí být nutně státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
      35     Krom toho za účelem posouzení legality opatření případně poskytnutých Caja Cantabria v budoucnu by se Komise v žádném případě
         nemohla opřít pouze o odůvodnění napadeného rozhodnutí. Musela by provést nové posouzení na základě okolností převládajících
         v okamžiku daného pozdějšího přezkumu.

      36     Kromě toho se povinnost oznámení, kterou mají členské státy, vztahuje na státní podpory. Z toho plyne, že jim v každém konkrétním
         případě přísluší posoudit, zda určité opatření je, či není státní podporou, a následně jednat. Podmínky, za kterých by oznámení
         takového opatření poskytnutého takovým veřejným podnikem bylo povinné, se mohou měnit. Tak veškeré následné změny v postavení
         daného veřejného podniku, v jejichž důsledku by mohl toto postavení ztratit, mohou změnit kvalifikaci přijatých opatření,
         čímž by odpadla povinnost oznámit posledně jmenované Komisi.

      37     Proto žalobkyně neprávem tvrdí, že kvalifikace Caja Cantabria jako veřejného podniku mění její postavení vůči této instituci
         a podmiňuje do budoucna povahu jejích obchodních vztahů vůči ní.

      38     V poslední řadě, finanční ani morální újmu vzniklou podle žalobkyně následkem správního řízení nelze spojovat s kvalifikací
         státní podpory obsaženou v napadeném rozhodnutí.

      39     Konečně je třeba poznamenat, že se žalobkyně oprávněně dovolává svého práva na účinnou soudní ochranu. Je třeba totiž připomenout,
         že Evropské společenství je společenstvím práva, v rámci něhož jeho orgány podléhají přezkumu, zda jsou jejich akty v souladu
         se Smlouvou a s obecnými právními zásadami, jejichž součástí jsou základní práva. Protože jednotlivci musí mít nárok na účinnou
         soudní ochranu práv, které jim přiznává právní řád Společenství, je právo na takovou ochranu součástí obecných právních zásad
         vyplývajících ze společných ústavních tradic členských států. Toto právo bylo stanoveno také články 6 a 13 Evropské úmluvy
         na ochranu lidských práv a základních svobod (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651,
         bod 18; rozsudek Soudního dvora ze dne 27. listopadu 2001, Komise v. Rakousko, C‑424/99, Recueil, s. I‑9285, bod 45, a rozsudek
         Soudního dvora ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, body 38 a 39).

      40     Nicméně je namístě zdůraznit, že i kdyby navzdory času uplynulému od napadaného rozhodnutí a v něm obsaženého prohlášení o slučitelnosti
         byla zahájena soudní řízení před vnitrostátními soudy, žalobkyně by nebyla nijak zbavena účinné soudní ochrany. Mohla by se
         totiž jednak dovolávat prostředků obrany vycházejících z vnitrostátního práva s cílem zabránit vrácení státní podpory. Krom
         toho vzhledem k tomu, že projednávaná žaloba byla prohlášena za nepřípustnou, nic nebrání tomu, aby navrhla vnitrostátnímu
         soudu, v rámci sporu před vnitrostátním soudem, aby podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES,
         za účelem zpochybnění platnosti rozhodnutí v rozsahu, v němž se konstatuje, že dané opatření je podporou (rozsudek Soudního
         dvora ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, Recueil, s. I‑833, body 17 a 18; viz pro akty s obecnou
         působností rozsudek ve věci Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 39 výše, bod 40, a rozsudek Soudního dvora ze dne
         1. dubna 2004, Komise v. Jégo-Quéré, C‑263/02 P, Recueil, s. I-3425, body 30 až 35).

      41     Z výše uvedeného vyplývá, že žalobkyně neprokázala existující a skutečný zájem na podání žaloby. Je tedy namístě prohlásit
         žalobu za nepřípustnou.

       K nákladům řízení
      42     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu
         neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy Komise.

      43     Podle čl. 87 odst. 4 jednacího řádu členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní
         náklady.

      Z těchto důvodů
      SOUD (třetí rozšířený senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Španělské království ponese vlastní náklady.

               Azizi

                Jaeger

                Dehousse

               Cremona

                      Czúcz

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. dubna 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      J. Azizi

         * Jednací jazyk: španělština.