title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. května 2010.#Scott SA a Kimberly Clark SAS proti Ville d'Orléans.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour administrative d'appel de Nantes - Francie.#Státní podpora -Nařízení (ES) č. 659/1999 - Článek 14 odst. 3 - Navrácení podpory - Zásada efektivity - Platební výměry stižené formální vadou - Zrušení.#Věc C-210/09.

text:
      Věc C-210/09
      Scott SA a Kimberly Clark SAS, původně Kimberly Clark SNC
      v.
      Ville d'Orléans
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná cour administrative d'appel de Nantes)
      „Státní podpora – Nařízení (ES) č. 659/1999 – Článek 14 odst. 3 – Navrácení podpory – Zásada efektivity – Platební výměry stižené formální vadou – Zrušení“
      Shrnutí rozsudku
      Podpory poskytované státy – Navrácení protiprávní podpory – Použití vnitrostátního práva – Podmínky a omezení
      (Článek 88 ES; nařízení Rady č. 659, čl. 14 odst. 3)
      Článek 14 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES, musí být
         vykládán v tom smyslu, že v případě, kdy již byly navráceny částky odpovídající dotčené podpoře, nebrání tomu, aby vnitrostátní
         soud zrušil z důvodu formální vady platební výměry vydané pro účely navrácení protiprávní státní podpory, pokud je vnitrostátním
         právem zajištěna možnost nápravy této formální vady. Toto ustanovení naopak brání tomu, aby tyto částky byly, i jen dočasně,
         znovu vyplaceny příjemci této podpory.

      Článek 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999 totiž odráží požadavky zásady efektivity, podle níž si členský stát, který je na základě
         rozhodnutí Komise povinen zajistit navrácení neoprávněných podpor, může zvolit prostředky, jimiž tuto povinnost splní, pakliže
         zvolená opatření neohrozí působnost a účinnost práva Unie.

      Kontrola provedená vnitrostátním soudem, týkající se formální bezvadnosti platebního výměru vydaného pro účely navrácení protiprávní
         státní podpory a případné zrušení tohoto výměru z důvodu, že formální požadavky vyplývající z vnitrostátního práva nebyly
         dodrženy, jsou pouhým vyjádřením zásady účinné soudní ochrany, která představuje obecnou zásadu práva Unie. Takové zrušení
         by však v zásadě mohlo mít za následek, že by příjemce podpory, kterému bylo vyhověno, měl na základě vnitrostátního práva
         nárok požadovat, aby mu částky již vrácené podpory byly znovu vyplaceny. Je proto nutné, aby vnitrostátní právo disponovalo
         nezbytnými nástroji k zabránění tomu, aby zrušení platebního výměru automaticky vedlo k okamžitému vrácení částky, kterou
         dlužník uhradil v souladu s tímto výměrem. Příslušný orgán tak musí být schopen napravit formální vadu, kterou je stižen uvedený
         výměr, aniž by musel příjemci neoprávněné podpory znovu vyplatit, a to ani dočasně, částky, které tento vrátil na základě
         uvedeného výměru.

       (viz body 20–21, 25–27, 33 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      20. května 2010(*)

      „Státní podpora – Nařízení (ES) č. 659/1999 – Článek 14 odst. 3 – Navrácení podpory – Zásada efektivity – Platební výměry stižené formální vadou – Zrušení“
      Ve věci C‑210/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím cour administrative
         d’appel de Nantes (Francie) ze dne 29. prosince 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 10. června 2009, v řízení zahájeném na návrh
         společností

      Scott SA,
      Kimberly Clark SAS, původně Kimberly Clark SNC,
      proti
      městu Orléans,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský a T. von Danwitz (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Scott SA a Kimberly Clark SAS původně Kimberly Clark SNC, R. Sermierem, avocat,
      –        za město Orléans A. Lyon-Caenem, avocat,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a B. Beaupère-Manokha, jako zmocněnci,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství B. Stromskym a L. Flynnem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 14 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999,
         kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES (Úř. věst. L 83, s. 1).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Scott SA (dále jen „Scott“) a společností Kimberly Clark SAS, dříve
         Kimberly Clark SNC (dále jen „Kimberly Clark“), na jedné straně a městem Orléans na straně druhé ve věci bezvadnosti platebních
         výměrů vydaných tímto městem za účelem navrácení státní podpory prohlášené za neslučitelnou se společným trhem.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Třináctý bod odůvodnění nařízení č. 659/1999 zní následovně:

      „vzhledem k tomu, že by v případech protiprávní podpory, která není slučitelná se společným trhem, měla být obnovena účinná
         hospodářská soutěž; že za tímto účelem je nutné, aby byla podpora bez odkladu navrácena včetně úroků; že je vhodné, aby navrácení
         podpory bylo uskutečňováno v souladu s postupy vnitrostátního práva; že použití těchto postupů by nemělo být překážkou obnovení
         účinné hospodářské soutěže tím, že by bránilo okamžitému a účinnému výkonu rozhodnutí Komise; že k dosažení tohoto výsledku
         by měly členské státy učinit všechna nezbytná opatření zajišťující účinnost rozhodnutí Komise“.

      4        Článek 14 uvedeného nařízení nazvaný „Navrácení podpory“ stanoví:

      „1.      Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná
         opatření, aby příjemce podporu navrátil […]. Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými
         zásadami práva Společenství.

      […]
      3.      Aniž je dotčen příkaz Soudního dvora Evropských společenství podle článku [242 ES], navrácení se provede bezodkladně a v souladu
         s postupy vnitrostátního práva dotyčného členského státu za předpokladu, že umožňují okamžitý a účinný výkon rozhodnutí Komise.
         Aniž je dotčeno právo Společenství, učiní za tímto účelem a v případě řízení před vnitrostátními soudy dotyčné členské státy
         všechny nezbytné kroky v rámci jejich právních řádů, včetně dočasných opatření.“

       Vnitrostátní právní úprava
      5        Článek 4 zákona č. 2000-321 ze dne 12. dubna 2000 o právech občanů ve vztazích se správními úřady (JORF ze dne 13. dubna 2000,
         s. 5646) stanoví:

      „Ve svých vztazích s některým ze správních úřadů uvedených v článku 1 má každá osoba právo znát jméno, příjmení, funkci a služební
         adresu úředníka, který je pověřen posouzením její žádosti, anebo vyřízením s tím spojené věci; tyto údaje musí být obsaženy
         v korespondenci, která je této osobě zasílána. Úředníkova anonymita je zachovávána v případech, kdy to odůvodňuje veřejná
         bezpečnost nebo bezpečnost osob.

      Všechna rozhodnutí přijatá kterýmkoli správním úřadem uvedeným v článku 1 obsahují kromě podpisu autora i čitelné údaje o jeho
         jménu, příjmení a funkci.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      6        V průběhu roku 1987 prodalo město Orléans a departement Loiret společnosti Bouton Brochard Scott, jejíž právní nástupkyní
         je nyní společnost Scott, jejímž akcionářem je společnost Kimberly Clark, za zvýhodněných podmínek pozemek v průmyslové zóně
         La Saussaye ve městě Orléans. Tyto dva územněsprávní celky se navíc zavázaly k výpočtu výše stočného podle zvýhodněné sazby.

      7        Dne 12. července 2000 přijala Komise rozhodnutí č. 2002/14/ES o státní podpoře poskytnuté Francií společnosti Scott Paper
         SA/Kimberly-Clark (Úř. věst. 2002, L 12, s. 1), kterým se státní podpora poskytnutá formou zvýhodněné ceny pozemku a zvýhodněné
         sazby stočného prohlašuje za neslučitelnou se společným trhem. Článek 2 tohoto rozhodnutí stanoví:

      „1.      Francie přijme veškerá nezbytná opatření k tomu, aby příjemce podpory uvedené v článku 1, která mu již byla protiprávně poskytnuta,
         tuto podporu vrátil.

      2.      Navrácení bude provedeno bezodkladně v souladu s postupy upravenými vnitrostátním právem, pokud umožňují okamžitý a účinný
         výkon tohoto rozhodnutí. [...]“ (neoficiální překlad)

      8        Společnost Scott a departement Loiret podaly proti rozhodnutí č. 2002/14 žaloby, které se týkaly pouze návrhu na vrácení podpory
         poskytnuté formou zvýhodněné ceny dotčeného pozemku. Toto rozhodnutí tedy v rozsahu, v němž se týká státní podpory poskytnuté
         formou zvýhodněné sazby stočného, tedy podpory, která je jediná dotčená v této věci, není předmětem žádné žaloby podané u soudů
         Evropské unie.

      9        Dne 5. prosince 2001 vydalo město Orléans pro účely vymáhání podpory poskytnuté formou zvýhodněné sazby stočného tři platební
         výměry, které jsou předmětem sporu v původním řízení (dále jen „dotčené platební výměry“). Tyto výměry jsou opatřeny otisky
         razítka městského úřadu, podpisem a poznámkou „za městský úřad pověřený zástupce“, avšak neuvádí ani oblast, na jakou se vztahuje
         pověření městského úřadu udělené pověřenému zástupci, který tyto výměry podepsal, ani jeho jméno a příjmení.

      10      Dotčené platební výměry byly předmětem žalob podaných společností Scott a Kimberly-Clark u tribunal administratif d’Orléans
         (správní soud v Orléans).

      11      Jelikož takové žaloby mají podle vnitrostátních právních předpisů, a to podle článku L. 1617-5 odst. 1 druhého pododstavce
         obecného zákona o územněsprávních celcích automaticky odkladný účinek, byla pozastavena vykonatelnost uvedených výměrů, takže
         tyto nebyly zprvu vykonány.

      12      Mezitím bylo rozsudkem Soudního dvora ze dne 5. října 2006, Komise v. Francie (C‑232/05, Sb. rozh. s. I‑10071) určeno, že
         Francouzská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 249 čtvrtého pododstavce ES a z článků 2 a 3 rozhodnutí
         2002/14. Soudní dvůr v bodě 53 uvedeného rozsudku zejména konstatoval, že odkladný účinek žalob podaných proti platebním výměrům
         k navrácení podpory, která byla neoprávněně vyplacena, představuje postup, který nesplňuje podmínky stanovené v čl. 14 odst. 3
         nařízení č. 659/1999, takže pravidlo stanovující takový odkladný účinek by nemělo být uplatněno.

      13      Dne 9. ledna 2007 tribunal administratif d’Orléans zamítl žaloby, které u něj podaly Scott a Kimberly Clark, kteréžto v důsledku
         toho vrátily dne 7. února 2007 hlavní částku podpory, již neoprávněně přijaly.

      14      Dne 8. března 2007 podaly Scott a Kimberly Clark odvolání proti tomuto rozsudku u cour administrative d’appel de Nantes (odvolací
         správní soud v Nantes), na jehož podporu uplatnily především důvod vycházející z porušení článku 4 zákona č. 2000-321, přičemž
         poukazovaly na to, že ustanovení druhého pododstavce tohoto článku byla porušena tím, že na platebních výměrech nebylo uvedeno
         jméno a příjmení osoby, která dotčené platební výměry podepsala.

      15      Dne 8. prosince 2008 Scott a Kimberly Clark vrátily úroky plynoucí z podpory, která jim byla poskytnuta od roku 1990 do 1. června
         2008, a dne 24. března 2009 uhradily úroky z podpory za období mezi 1. červnem a 8. prosincem 2008.

      16      Poté, co předkládající soud konstatoval, že u dotčených platebních výměrů nebyly dodrženy formální požadavky uvedené v článku
         4 zákona č. 2000-321 a že toto porušení může vést k jejich zrušení, má pochybnosti o slučitelnosti zrušení těchto výměrů z důvodu
         formální vady s ustanoveními čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999.

      17      Za těchto podmínek se cour administrative d’appel de Nantes rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „[M]ůže případné zrušení platebních výměrů vydaných pro účely navrácení podpor prohlášených Komisí Evropských společenství
         dne 12. července 2000 za neslučitelné se společným trhem, francouzským správním soudem z důvodu porušení zákonných ustanovení
         o formálních náležitostech takových výměrů, s ohledem na možnost příslušného orgánu odstranit vadu postihující předmětná rozhodnutí,
         zabránit okamžitému a účinnému výkonu rozhodnutí [2002/14], což by bylo v rozporu s čl. 14 odst. 3 nařízení [č. 659/1999]?“

       K předběžné otázce
      18      Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999 musí být vykládán v tom smyslu,
         že brání tomu, aby vnitrostátní soud zrušil platební výměry vydané pro účely navrácení státní podpory dotčené ve věci v původním
         řízení z důvodu formální vady, vzhledem k možnosti příslušného orgánu tuto vadu napravit.

      19      Ve věci v původním řízení byly platební výměry vydány s cílem zajistit splnění povinnosti vyplývající z rozhodnutí 2002/14.
         Podle svého článku 2 ukládá tohoto rozhodnutí Francouzské republice povinnost přijmout na základě čl. 14 odst. 3 nařízení
         č. 659/1999 veškerá nezbytná opatření k tomu, aby společnosti, které jsou příjemci podpory, která jim byla protiprávně poskytnuta,
         tuto podporu vrátily, a upřesňuje, že se vrácení musí provést bezodkladně v souladu s postupy upravenými vnitrostátním právem,
         pokud umožňují okamžitý a účinný výkon tohoto rozhodnutí.

      20      Jak konstatoval Soudní dvůr v bodě 49 svého výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie, čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999
         odráží požadavky zásady efektivity zakotvené již dříve v judikatuře (viz rozsudky ze dne 2. února 1989, Komise v. Německo,
         94/87, Recueil, s. 175, bod 12; ze dne 20. března 1997, Alcan Deutschland, C‑24/95, Recueil, s. I‑1591, bod 24, a rozsudek
         ze dne 12. prosince 2002, Komise v. Německo, C‑209/00, Recueil, s. I‑11695, body 32 až 34), takže tato judikatura je pro použití
         uvedeného ustanovení relevantní.

      21      V souladu s touto zásadou efektivity tak, jak byla upřesněna ustálenou judikaturou pro oblast státních podpor, platí, že členský
         stát, který je na základě rozhodnutí Komise povinen zajistit navrácení neoprávněných podpor, si může zvolit prostředky, jimiž
         tuto povinnost splní, pakliže zvolená opatření neohrozí působnost a účinnost práva Unie (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Alcan Deutschland, bod 24; výše uvedený rozsudek ze dne 12. prosince 2002, Komise v. Německo, bod 34, a rozsudek ze dne 7. července
         2009, Komise v. Řecko, C‑369/07, Sb. rozh. s. I‑5703, bod 67).

      22      Členský stát může dostát své povinnosti navrátit podporu pouze tehdy, pokud opatření, která přijme, jsou vhodná k znovuzavedení
         běžných podmínek hospodářské soutěže, které byly narušeny protiprávní podporou, jejíž navrácení je nařízeno rozhodnutím Komise
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek ze dne 12. prosince 2002, Komise v. Německo, bod 35).

      23      V daném případě, jak uvádí francouzská vláda ve svém písemném vyjádření, je účelem článku 4 zákona č. 2000-321 posílit, zrušením
         anonymity ve vztazích mezi správními úřady a občany, transparentnost veřejné správy a zároveň umožnit ověření toho, že správní
         rozhodnutí bylo přijato příslušným orgánem. Jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, předkládající soud má
         za to, že dotčené platební výměry porušují ustanovení tohoto článku 4, a musí být proto z tohoto důvodu zrušeny.

      24      Je tedy třeba posoudit, zda se použití těchto vnitrostátních ustanovení, i přes zohlednění obecného kontextu vnitrostátního
         práva, jehož jsou součástí (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 14. prosince 1995, Peterbroeck, C‑312/93, Recueil, s. I‑4599,
         bod 14, a van Schijndel a van Veen, C‑430/93 a C‑431/93, Recueil, s. I‑4705, bod 19, jakož i ze dne 7. června 2007, van der
         Weerd a další, C‑222/05 až C‑225/05, Sb. rozh. s. I‑4233, bod 33), jeví jako neslučitelné s požadavkem okamžitého a účinného
         vymáhání podpory, uvedeného v čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999, jak byl vyložen ve světle poznatků plynoucích z judikatury
         připomenuté v bodech 21 a 22 tohoto rozsudku.

      25      V tomto ohledu je nutno bez dalšího poznamenat, že kontrola provedená vnitrostátním soudem, týkající se formální bezvadnosti
         platebního výměru vydaného pro účely navrácení protiprávní státní podpory a případné zrušení tohoto výměru z důvodu, že požadavky
         vyplývající z článku 4 zákona č. 2000-321 nebyly dodrženy, jsou pouhým vyjádřením zásady účinné soudní ochrany, která podle
         ustálené judikatury Soudního dvora představuje obecnou zásadu práva Unie (viz rozsudek ze dne 13. března 2007, Unibet, C‑432/05,
         Sb. rozh. s. I‑2271, bod 37 a citovaná judikatura).

      26      I když tedy nelze mít výhrady ke zrušení platebního výměru jako takovému, je nutno nicméně zdůraznit, že by v zásadě mohlo
         mít za následek, že by příjemce podpory, kterému bylo vyhověno, měl na základě vnitrostátního práva nárok požadovat, aby částky
         již vrácené podpory byly znovu vyplaceny, a tudíž je třeba tento případný následek posoudit z hlediska povinností upravených
         v čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999.

      27      V tomto ohledu je nutno uvést, že ze samotného znění předběžné otázky vyplývá, že příslušný orgán, který vydal dotčené platební
         výměry, je oprávněn napravit formální vadu, kterou jsou tyto výměry stiženy, přičemž takové oprávnění připouští závěr, že
         zrušení dotčených platebních výměrů nevede nezbytně k tomu, že dotyčným společnostem budou vráceny částky, které uhradily
         na základě těchto výměrů. Navíc francouzská vláda a Komise ve svých písemných vyjádřeních tvrdily, že francouzské právo disponuje
         nezbytnými nástroji k zabránění tomu, aby zrušení platebního výměru automaticky vedlo k okamžitému vrácení částky, kterou
         dlužník uhradil v souladu s tímto výměrem. Příslušný orgán tak může podle jejich názoru napravit formální vadu, kterou jsou
         stiženy uvedené výměry, aniž by musel žalobkyním v původním řízení znovu vyplatit, a to ani dočasně, částky, které byly navráceny
         na základě uvedených výměrů.

      28      Pokud jde o uplatňování těchto nástrojů příslušným orgánem či vnitrostátním soudem, je třeba připomenout, že podle čl. 14
         odst. 3 druhé věty nařízení č. 659/1999 dotyčné členské státy učiní v případě řízení před vnitrostátními soudy za účelem okamžitého
         a účinného výkonu rozhodnutí Komise všechny nezbytné kroky v rámci jejich právních řádů, včetně dočasných opatření.

      29      Z tohoto důvodu jsou příslušný orgán a vnitrostátní soud na základě uvedeného čl. 14 odst. 3 zejména povinny zajistit plnou
         účinnost rozhodnutí nařizujícího vrácení protiprávní podpory a dospět k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným
         tímto rozhodnutím, tedy zajistit, aby příjemce podpory nedisponoval, a to ani dočasně, finančními prostředky odpovídajícími
         již vrácené podpoře.

      30      Pokud by se oprava dotčených platebních výměrů na základě vnitrostátního práva uskutečnila za okolností, které zajistí, že
         již vrácená podpora nebude v případě zrušení těchto platebních výměrů předkládajícím soudem ani dočasně znovu vyplacena jejím
         příjemcům, nemělo by toto zrušení žádné skutečné důsledky na provedení rozhodnutí 2002/14. Tito příjemci by totiž neměli,
         a to ani dočasně, k dispozici částky, které odpovídají podpoře, kterou již vrátili, takže by jim zůstala odepřena neoprávněná
         konkurenční výhoda, která by jim vznikla opětovným vyplacením těchto částek. Za těchto podmínek by pouhé zrušení dotčených
         platebních výměrů nebránilo okamžitému a účinnému výkonu uvedeného rozhodnutí, jak to požaduje čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999.

      31      Pokud by však zrušení dotčených platebních výměrů mělo vést, a to i jen dočasně, k opětovnému vyplacení podpory, kterou již
         příjemci vrátili, měli by tito znovu k dispozici částky pocházející z podpor, které byly prohlášeny za neslučitelné se společným
         trhem, a těžili by tak z neoprávněné konkurenční výhody, jež z toho plyne. Bylo by ohroženo okamžité a trvalé obnovení předchozího
         stavu a došlo by k tomu, že by žalobkyně v původním řízení opětovně nabyly neoprávněnou konkurenční výhodu.

      32      Takový důsledek by byl v rozporu s rozhodnutím 2002/14, které nařizuje navrácení protiprávní podpory a s povinnostmi plynoucími
         z čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999.

      33      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999 musí být vykládán
         v tom smyslu, že v případě, kdy již byly navráceny částky odpovídající dotčené podpoře, nebrání tomu, aby vnitrostátní soud
         zrušil z důvodu formální vady platební výměry vydané pro účely navrácení protiprávní státní podpory, pokud je vnitrostátním
         právem zajištěna možnost nápravy této formální vady. Toto ustanovení naopak brání tomu, aby tyto částky byly, i jen dočasně,
         znovu vyplaceny příjemci této podpory.

       K nákladům řízení
      34      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 14 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88]
            Smlouvy o ES, musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, kdy již byly navráceny částky odpovídající dotčené podpoře, nebrání
            tomu, aby vnitrostátní soud zrušil z důvodu formální vady platební výměry vydané pro účely navrácení protiprávní státní podpory,
            pokud je vnitrostátním právem zajištěna možnost nápravy této formální vady. Toto ustanovení naopak brání tomu, aby tyto částky
            byly, i jen dočasně, znovu vyplaceny příjemci této podpory.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 17. září 2015.#Bankia, SA v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#„Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Bankia – Starší národní slovní ochranná známka BANKY – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“.#Věc T-323/14.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. listopadu 2000. # Komise Evropských společenství proti Hitesys SpA. # Rozhodčí doložka. # Věc C-356/99.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 12. června 1980. # Lippische Hauptgenossenschaft eG a Westfälische Central-Genossenschaft eG proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Spojené věci 119/79 a 126/79.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 10. dubna 2003. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-392/99.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. prosince 1992. # Reading Borough Council proti Payless Diy Ltd, Wickes Building Supplies Ltd, Great Mills (South) Ltd, Homebase Ltd, B & Q Plc # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Reading and Sonning Magistrates' Court - Spojené království. # Věc C-304/90.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 25. září 1985. # Procureur de la République proti Christianu Gratiotovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance de Briey - Francie. # Věc 11/84.


title: Rozsudek Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 2. března 2017.#SC Casa Noastră SA v. Ministerul Transporturilor - Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier ISCTR.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Judecătoria Balş – Judeţul Olt.#Řízení o předběžné otázce – Silniční doprava – Sociální právní předpisy – Výjimky – Nařízení (ES) č. 561/2006 – Článek 3 písm. a) – Nařízení (ES) č. 1073/2009 – Článek 2 bod 3 – Linková doprava zajišťující přepravu cestujících – Pojem – Bezplatná doprava, kterou pro své zaměstnance organizuje hospodářský subjekt, na pracoviště a z pracoviště, vozidly, která patří tomuto subjektu a která řídí jeden z jeho zaměstnanců.#Věc C-245/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
      2. března 2017 (
            1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Silniční doprava — Sociální právní předpisy — Výjimky — Nařízení (ES) č. 561/2006 — Článek 3 písm. a) — Nařízení (ES) č. 1073/2009 — Článek 2 bod 3 — Linková doprava zajišťující přepravu cestujících — Pojem — Bezplatná doprava, kterou pro své zaměstnance organizuje hospodářský subjekt, na pracoviště a z pracoviště, vozidly, která patří tomuto subjektu a která řídí jeden z jeho zaměstnanců“
      Ve věci C‑245/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Judecătoria Balş – Judeţul Olt (soud prvního stupně v Balş – župa Olt, Rumunsko) ze dne 30. dubna 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 28. května 2015, v řízení

         SC Casa Noastră SA

      proti

         Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportului Rutier (ISCTR),

      SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
      ve složení M. Berger (zpravodajka), předsedkyně senátu, A. Borg Barthet a F. Biltgen, soudci,
      generální advokát: H. Saugmandsgaard Øe,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportului Rutier (ISCTR) D. Ştefanem, jako zmocněncem,

               —

               za rumunskou vládu M. Chicu a E. Gane, jakož i R. H. Raduem, jako zmocněnci,

               —

               za rakouskou vládu G. Eberhardem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi J. Hottiaux a L. Nicolae, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března 2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy, o změně nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3820/85 (Úř. věst. 2006, L 102, s. 1), jakož i čl. 2 bodu 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1073/2009 ze dne 21. října 2009 o společných pravidlech pro přístup na mezinárodní trh autokarové a autobusové dopravy a o změně nařízení (ES) č. 561/2006 (Úř. věst. 2009, L 300, s. 88, a oprava, Úř. věst. 2015, L 272, s. 15).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi SC Casa Noastră SA a Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportului Rutier (ISCTR) [Ministerstvo dopravy – Státní inspektorát pro kontrolu silniční dopravy (ISCTR), Rumunsko] ve věci pokuty, kterou ISCTR uložila jednomu ze zaměstnanců společnosti Casa Noastră za nedodržení doby odpočinku a řízení.

         Právní rámec

            Unijní právo

         Nařízení č. 561/2006

               3

               Článek 2 bod 1 písm. b) nařízení č. 561/2006 stanoví:
               „Toto nařízení se vztahuje na přepravu
               […]

                        b)

                        cestujících vozidly, která jsou svou konstrukcí nebo trvalou úpravou určena pro přepravu více než devíti osob včetně řidiče.“

               4

               Článek 3 písm. a) tohoto nařízení stanoví:
               „Toto nařízení se nevztahuje na silniční dopravu

                        a)

                        vozidly používanými pro přepravu cestujících v linkové dopravě, jestliže délka tratě této linky nepřesahuje 50 km;“

               5

               Článek 4 písm. n) uvedeného nařízení stanoví:
               „Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
               […]

                        n)

                        ‚linkovou přepravou cestujících‘ vnitrostátní a mezinárodní doprava definovaná v článku 2 nařízení Rady (EHS) č. 684/92 ze dne 16. března 1992 o společných pravidlech pro mezinárodní přepravu cestujících autokary a autobusy [(Úř. věst. 1992, L 74, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 306)].“

         Nařízení č. 684/92

               6

               Článek 2 bod 1 nařízení č. 684/92, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1791/2006 ze dne 20. listopadu 2006 (Úř. věst. 2006, L 363, s. 1) (dále jen „nařízení č. 684/92“), stanoví:
               „1. Linková doprava

                        1.1.

                        Linkovou dopravou se rozumí pravidelná přeprava cestujících v určených intervalech a na určených trasách, přičemž cestující mohou vystupovat a nastupovat na předem určených zastávkách. S výjimkou případné povinné rezervace je linková doprava přístupná všem.
                        Pravidelnost linkové dopravy není dotčena tím, že provozní podmínky této dopravy mohou být upraveny podle potřeb uživatelů.

                        1.2.

                        Bez ohledu na to, kdo přepravu organizuje, je za linkovou dopravu považována rovněž přeprava stanovených skupin cestujících s vyloučením jiných osob, pokud je prováděna za podmínek uvedených v bodě 1.1. Tato služba je dále uváděna jako ‚zvláštní linková doprava‘.

                  Zvláštní linková doprava zahrnuje zejména:

                        a)

                        přepravu pracovníků mezi bydlištěm a pracovištěm;

                        b)

                        přepravu žáků a studentů mezi bydlištěm a vzdělávacími institucemi;

                        c)

                        přepravu příslušníků ozbrojených sil a jejich rodin mezi jejich bydlištěm a oblastí kasáren.

                  Pravidelnost zvláštní linkové dopravy není dotčena tím, že provozní podmínky této dopravy mohou být upraveny podle potřeb uživatelů.
               […]“

         Nařízení č. 1073/2009

               7

               Nařízení č. 684/92 bylo zrušeno článkem 30 nařízení č. 1073/2009. Podle tohoto článku se odkazy na zrušené nařízení považují za odkazy na nařízení č. 1073/2009 v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v příloze III tohoto nařízení. V důsledku tohoto zrušení článku 2 bodu 1.1 nařízení č. 684/92 odpovídají čl. 2 odst. [bod] 2 a čl. 5 odst. [bod] 1 nařízení č. 1073/2009, a článku 2 bodu 1.2 nařízení č. 684/92 odpovídají čl. 2 odst. [bod] 3 a čl. 5 odst. [bod] 2 nařízení č. 1073/2009.

               8

               Článek 2 nařízení č. 1073/2009 obsahuje následující definice:
               „[…]

                        2.

                        ‚linkovou dopravou‘ se rozumí přeprava cestujících v určených intervalech a na určených trasách, přičemž cestující mohou vystupovat a nastupovat na předem určených zastávkách;

                        3.

                        ‚zvláštní linkovou dopravou‘ se rozumí bez ohledu na to, kdo dopravu organizuje, pravidelná přeprava stanovených skupin cestujících s vyloučením jiných osob;

                  […]

                        5.

                        ‚dopravou pro vlastní potřebu‘ se rozumí doprava, kterou provádí fyzická nebo právnická osoba k neobchodním a neziskovým účelům, pokud

                                 —

                                 dopravní činnost je pouze vedlejší činností dotyčné fyzické nebo právnické osoby a

                                 —

                                 použitá vozidla jsou ve vlastnictví uvedené fyzické nebo právnické osoby nebo jsou touto osobou pořizována na splátky nebo na dlouhodobou leasingovou smlouvu a jsou řízena zaměstnancem fyzické nebo právnické osoby nebo přímo fyzickou osobou nebo zaměstnanci zaměstnávanými dotyčným podnikem nebo tomuto podniku poskytnutými na základě smluvního závazku;

                  […]“

               9

               Článek 3 tohoto nařízení, nadepsaný „Volný pohyb služeb“, stanoví:
               „1.   Každému podnikateli v silniční osobní dopravě provozujícímu dopravu pro cizí potřebu ve smyslu článku 1 je povoleno v souladu s tímto nařízením provozovat autokary a autobusy linkovou dopravu, včetně zvláštní linkové dopravy, a příležitostnou dopravu bez diskriminace na základě státní příslušnosti nebo místa usazení, pokud

                        a)

                        je oprávněn v členském státě, v němž je usazen, provozovat autokary a autobusy linkovou dopravu, včetně zvláštní linkové dopravy, nebo příležitostnou dopravu v souladu s podmínkami přístupu na trh stanovenými vnitrostátními právními předpisy;

                  […]
               2.   Každému podnikateli v silniční osobní dopravě provozujícímu dopravu pro vlastní potřebu ve smyslu článku 1 je povoleno provozovat dopravu podle čl. 5 odst. 5 bez diskriminace na základě státní příslušnosti nebo místa usazení, pokud

                        a)

                        mu bylo v členském státě, v němž je usazen, uděleno povolení k provozování osobní dopravy autokary a autobusy v souladu s podmínkami přístupu na trh stanovenými ve vnitrostátních právních předpisech […]

                  […]“

               10

               Článek 5 uvedeného nařízení, nadepsaný „Přístup na trh“, stanoví:
               „1.   S výhradou případné povinné rezervace je linková doprava přístupná všem.
               Pro linkovou dopravu je třeba povolení v souladu s ustanoveními kapitoly III.
               Pro linkovou dopravu z členského státu do třetí země a naopak je třeba povolení v souladu s dvoustrannou dohodou mezi daným členským státem a třetí zemí a případně tranzitním členským státem, nebyla-li uzavřena nezbytná dohoda mezi Společenstvím a dotyčnou třetí zemí.
               Pravidelnost linkové dopravy není dotčena tím, že provozní podmínky této dopravy mohou být upraveny podle potřeb uživatelů.
               Provozování souběžných nebo dočasných linkových spojů určených pro uživatele stávajících linkových spojů, neobsluhování určitých zastávek nebo obsluhování přídavných zastávek stávajícími linkovými spoji se řídí stejnými pravidly jako stávající linkové spoje.
               2.   Zvláštní linková doprava zahrnuje zejména

                        a)

                        přepravu pracovníků mezi bydlištěm a pracovištěm;

                        b)

                        přepravu žáků a studentů mezi bydlištěm a vzdělávacími institucemi.
                        Pravidelnost zvláštní linkové dopravy není dotčena tím, že provozní podmínky této dopravy mohou být upraveny podle potřeb uživatelů.
                        Pro zvláštní linkovou dopravu není třeba povolení podle kapitoly III, je-li upravena smlouvou mezi organizátorem dopravy a podnikatelem v silniční osobní dopravě.

                  […]
               5.   Pro dopravu pro vlastní potřebu není třeba povolení, ale vztahuje se na ni systém osvědčení.
               Osvědčení vydávají příslušné orgány členského státu, v němž je vozidlo evidováno, a platí pro celou cestu včetně tranzitu.
               […]“

            Rumunské právo

               11

               Článek 3 Ordonanța Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere (nařízení vlády č. 27/2011 o silniční dopravě), ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu věci v původním řízení, stanoví, že „osobní silniční doprava pro vlastní potřebu je silniční dopravou, kterou provádí fyzická nebo právnická osoba k neobchodním a neziskovým účelům v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 2 bodě 5 nařízení č. 1073/2009“.

               12

               Článek 4 část I odst. 2 tohoto nařízení v souvislosti s tříděním silniční dopravy stanoví:
               „(2)   třídění podle obchodní povahy činnosti:

                        a)

                        silniční doprava za úplatu;

                        b)

                        silniční doprava pro vlastní potřebu.“

               13

               Článek 52 přílohy Ordinul Ministrului Transporturilor nr. 980/2011 pentru aprobarea Normelor metodologice privind aplicarea prevederilor referitoare la organizarea şi efectuarea transporturilor rutiere şi a activităţilor conexe acestora stabilite prin Ordonanţa Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere (nařízení ministerstva dopravy č. 980/2011, kterým se přijímají metodologická pravidla pro uplatňování ustanovení týkajících se organizace a provozování silniční dopravy a s nimi souvisejících činností stanovených nařízením vlády č. 27/2011 o silniční dopravě), ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu věci v původním řízení, stanoví, že linková doprava, zvláštní linková doprava a příležitostná doprava se provozují za úplatu.

               14

               Článek 54 odst. 1 a 2 přílohy tohoto nařízení uvádí:
               „(1)   Provozovatel silniční dopravy může provozovat osobní silniční dopravu mezi župami za úplatu linkovou dopravou pouze tehdy, pokud je držitelem licence na provozování spojení platné pro danou trasu, jak ji stanoví dopravní program.
               (2)   Licence na provozování trasy je platná pouze tehdy, je-li k ní připojen jízdní řád na celou délku trvání přepravy, a pouze v případě, že se odjezd z místa začátku trasy uskutečňuje v den a hodinu podle jízdního řádu.“

               15

               Článek 80 této přílohy stanoví:
               „(1)   Osobní silniční dopravu pro vlastní potřebu provozují podniky silniční dopravy pro vlastní potřebu výlučně autobusy, ve kterých se po celou délku trvání přepravy nachází ověřená kopie osvědčení provozovatele dopravy pro vlastní potřebu, jakož i přepravní doklad.
               (2)   Ve smyslu odstavce 1 se přepravním dokladem rozumí seznam obsahující jména přepravovaných osob, opatřený podpisem a razítkem zákonného zástupce podniku.“

               16

               Článek 81 písm. a) uvedené přílohy stanoví:
               „V případě osobní silniční dopravy pro vlastní potřebu se musí v autobuse kromě přepravního dokladu nacházet i následující doklady:

                        a)

                        platný služební průkaz řidiče, který prokazuje, že řidič je zaměstnán podnikem silniční dopravy pro vlastní potřebu.“

               17

               Článek 8 odst. 1 Ordonanţa Guvernului nr. 37/2007 privind stabilirea cadrului de aplicare a regulilor privind perioadele de conducere, pauzele şi perioadele de odihnă ale conducătorilor auto şi utilizarea aparatelor de înregistrare a activităţii acestora (nařízení vlády č. 37/2007, kterým se vymezuje rámec pro uplatňování pravidel týkajících se doby řízení, přestávek v řízení a doby odpočinku řidičů motorových vozidel a používání zařízení k záznamu jejich činností), ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu věci v původním řízení (dále jen „nařízení vlády č. 37/2007“), stanoví:
               „1)   Za závažné porušení nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 a nařízení (EHS) č. 3821/85, jakož i případně [Evropské] dohody [o práci osádek vozidel v mezinárodní silniční dopravě (AETR)], a za přestupky, nejsou-li podle trestních předpisů považovány za trestné činy, se považují tyto skutečnosti:

                        1.

                        překročení denní doby řízení nebo maximální denní doby řízení o více než dvě hodiny;

                  […]

                        6.

                        nedodržení minimální doby denního odpočinku, je-li zkrácen o více než dvě hodiny.“

               18

               Článek 9 nařízení vlády č. 37/2007 stanoví:
               „1.   Za přestupky podle článku 8 se ukládají následující sankce:
               […]

                        c)

                        pokuta ve výši 4000 až 8000 [rumunských lei (RON)] – pro řidiče automobilového vozidla za skutky uvedené v odstavci 1 bodech 15, 16, 18 až 20, 22 až 26, 28 až 30, 36 a 38, a pro podnik/provozovatele silniční dopravy za skutky uvedené v odstavci 1 bodech 1 až 11, 31 a 32.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               19

               Casa Noastră je podnik, který vyrábí a uvádí na trh truhlářské výrobky z PVC a jehož výrobní závody se nacházejí v Pielești (Rumunsko), a sice přibližně 13 km od Craiovy (Rumunsko).

               20

               Tento podnik zajišťuje dopravu svých zaměstnanců na pracoviště a z pracoviště třemi autobusy se 44 místy a dvěma mikrobusy s 20 místy, tj. vozidly, jejichž je vlastníkem. Za tímto účelem trvale zaměstnává pět řidičů.

               21

               Zaměstnanci Casa Noastră pracují v třísměnném režimu, takže k jejich dopravě dochází v každý pracovní den, prostřednictvím tří zpátečních jízd. Jednou z těchto tras uskutečňovaných v rámci těchto přeprav je zpáteční jízda mezi Pielești a Braneț (Rumunsko), přičemž vzdálenost mezi těmito dvěma místy je 21 km.

               22

               Dne 26. listopadu 2014 bylo jedno z vozidel společnosti Casa Noastră, které řídil jeden z řidičů tohoto podniku na uvedené trase, kontrolováno inspektorem ISCTR. Při této kontrole měl řidič předložit záznam z tachografu, z něhož bylo patrné nedodržení doby odpočinku a doby řízení. Společnosti Casa Noastră byla tudíž na základě čl. 8 odst. 1 bodů 1 a 6 nařízení vlády č. 37/2007 uložena pokuta za přestupek z důvodu překročení denní doby řízení, a konkrétně maximální denní doby řízení, jakož i z důvodu nedodržení minimální doby denního odpočinku.

               23

               Společnost Casa Noastră tuto sankci zpochybňovala zejména tvrzením, že při této kontrole provozovala osobní silniční dopravu, která spadá do kategorie „zvláštní linkové dopravy“ pracovníků mezi jejich bydlištěm a jejich pracovištěm na trase kratší než 50 km, a že se tedy použije výjimka stanovená v čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006.

               24

               ISCTR tvrdila, že společnost Casa Noastră provozovala osobní silniční dopravu pro vlastní potřebu vzhledem k tomu, že tato doprava byla uskutečňována k neobchodním a neziskovým účelům, zatímco osobní silniční doprava v rámci zvláštní linkové dopravy je placená a vyžaduje dodržování dalších podmínek stanovených vnitrostátní právní úpravou. Podle názoru ISCTR se tedy na uvedenou dopravu nevztahuje výjimka stanovená v čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006.

               25

               Předkládající soud má za to, že je třeba posoudit zákonnou možnost hospodářských subjektů organizovat přepravu vlastních zaměstnanců na pracoviště a z pracoviště, jakož i otázku, do jaké míry je zaměstnanec po dobu přepravy cestujícím využívajícím zvláštní linkové dopravy, a to při zohlednění skutečnosti, že společnosti Casa Noastră není za dotyčnou přepravu placena žádná odměna.

               26

               Za těchto podmínek se Judecătoria Balş – Judeţul Olt (soud prvního stupně v Balş – župa Olt, Rumunsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Do jaké míry lze výraz ‚bez ohledu na to, kdo dopravu organizuje‘, použitý v čl. 2 bodě 3 nařízení č. 1073/2009, vykládat v tom smyslu, že linkovou dopravu může organizovat hospodářský subjekt za účelem přepravy svých zaměstnanců na pracoviště a z pracoviště?

                        2)

                        Do jaké míry lze výraz ‚přeprav[a] cestujících v linkové dopravě, jestliže délka tratě této linky nepřesahuje 50 km‘, použitý v čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006, vykládat v tom smyslu, že se vztahuje na zaměstnance v rámci jejich přepravy na pracoviště nebo z pracoviště?“

         K předběžným otázkám

               27

               Podstatou dvou předběžných otázek, jimiž je třeba se zabývat společně, je, zda dopravní služba určená k přepravě pracovníků mezi bydlištěm a pracovištěm, kterou organizuje jejich zaměstnavatel, kdy délka tratě této linky nepřesahuje 50 km, spadá do působnosti výjimky stanovené v čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006, podle které se toto nařízení na takovouto službu nevztahuje.

               28

               V této souvislosti je třeba připomenout, že podle bodu 17 odůvodnění a článku 1 nařízení č. 561/2006 je cílem tohoto nařízení harmonizovat podmínky hospodářské soutěže mezi druhy pozemní dopravy, zejména v silniční dopravě, a zlepšit pracovní podmínky zaměstnanců tohoto odvětví, jakož i bezpečnost provozu na pozemních komunikacích, přičemž tyto cíle se projevují zejména v povinnosti vybavit vozidla pro silniční přepravu tachografem umožňujícím kontrolu dodržování doby řízení a odpočinku řidičů (viz zejména rozsudky ze dne 3. října 2013, Lundberg, C‑317/12, EU:C:2013:631, bod 31 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 19. října 2016, EL-EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, bod 21).

               29

               Podle čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006 se toto nařízení nevztahuje na silniční dopravu vozidly používanými pro přepravu cestujících v linkové dopravě, jestliže délka tratě této linky nepřesahuje 50 km.

               30

               Podle čl. 4 písm. n) téhož nařízení se „linkovou přepravou cestujících“ rozumí vnitrostátní a mezinárodní doprava definovaná v čl. 2 bodě 1 nařízení č. 684/92.

               31

               Soudní dvůr v této souvislosti upřesnil, že uvedený čl. 2 bod 1 upravuje dvě kategorie takové přepravy, přičemž rozlišuje mezi linkovou dopravou a zvláštní linkovou dopravou. Linková doprava, jež je přístupná všem, zajišťuje přepravu cestujících v určených intervalech a na určených trasách, přičemž cestující mohou vystupovat a nastupovat na předem určených zastávkách. Zvláštní linková doprava se uskutečňuje za stejných podmínek, avšak jen pro určené kategorie cestujících (rozsudek ze dne 30. dubna 1998, Clarke & Sons a Ferne, C‑47/97, EU:C:1998:185, bod 16), a to za účelem přepravy „pracovníků mezi bydlištěm a pracovištěm“, přepravy žáků a studentů „mezi bydlištěm a vzdělávacími institucemi“ a přepravy příslušníků ozbrojených sil a jejich rodin „mezi jejich bydlištěm a oblastí kasáren“.

               32

               Z toho vyplývá, že zvláštní linková doprava představuje zvláštní kategorii linkové dopravy, přičemž jediný rozdíl mezi těmito dvěma kategoriemi spočívá ve skutečnosti, že zvláštní linková doprava je určena pro přepravu určených skupin osob, s vyloučením ostatních cestujících, kdežto linková doprava je přístupná všem cestujícím bez omezení. S ohledem na cíle sledované nařízením č. 561/2006, které byly zmíněny v bodě 28 tohoto rozsudku, přitom nemůže být postavení přepravovaných osob rozhodujícím kritériem pro použití či nepoužití tohoto nařízení.

               33

               Vzhledem ke struktuře nařízení č. 684/92, jakož i definici pojmu „zvláštní linková doprava“ je patrné, že úmyslem normotvůrce Evropské unie bylo vyloučit z působnosti nařízení č. 561/2006 jak linkovou dopravu, tak zvláštní linkovou dopravu, pokud délka tratě dotyčné linky nepřesahuje 50 km.

               34

               Tento závěr není zpochybněn skutečností, že nařízení č. 684/92 bylo nahrazeno nařízením č. 1073/2009, které rozlišuje mezi „linkovou dopravou“ a „zvláštní linkovou dopravou“. Definice těchto pojmů totiž zůstávají v podstatě nezměněné, takže zvláštní linková doprava je nadále definována jako zvláštní kategorie linkové dopravy.

               35

               Mimoto přeprava pracovníků mezi bydlištěm a pracovištěm je výslovně upravena v čl. 5 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1073/2009 jako jeden z druhů zvláštní linkové dopravy. Úvahy, na kterých je založen výklad nařízení č. 684/92, se tedy obdobně uplatní na nařízení č. 1073/2009.

               36

               Z toho vyplývá, že působnost výjimky stanovené v čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006 nebyla nařízením č. 1073/2009 změněna, přičemž tato výjimka se vztahuje jak na linkovou dopravu, tak na zvláštní linkovou dopravu, pokud délka tratě dotyčné linky nepřesahuje 50 km.

               37

               Zadruhé je třeba poukázat na to, že nařízení č. 1073/2009 obsahuje v čl. 2 bodě 5, podobně jako čl. 2 bod 4 nařízení č. 684/1992, definici „dopravy pro vlastní potřebu“, podle které se jedná o dopravu prováděnou k neobchodním a neziskovým účelům za podmínky, že dopravní činnost je pouze vedlejší činností fyzické nebo právnické osoby, která ji zajišťuje. Kromě toho uvedená definice stanoví, že vozidla musí být ve vlastnictví této osoby, být pořízena na splátky nebo na dlouhodobou leasingovou smlouvu a musí být řízena zaměstnancem této fyzické nebo právnické osoby nebo přímo osobou nebo zaměstnanci zaměstnávanými dotyčným podnikem nebo tomuto podniku poskytnutými na základě smluvního závazku.

               38

               V projednávaném případě je třeba konstatovat, že přeprava dotčená v původním řízení patrně splňuje podmínky požadované pro kvalifikaci této přepravy jako „zvláštní linkové dopravy“.

               39

               Uvedená přeprava se uskutečňuje v každý pracovní den prostřednictvím tří zpátečních jízd, což odpovídá třem pracovním směnám společnosti Casa Noastră. Vzhledem k tomu, že podle poznatků, které má k dispozici Soudní dvůr, se přeprava pracovníků tohoto podniku mezi bydlištěm a pracovištěm uskutečňuje mezi místy Pielești a Braneț, je dotyčná trasa „určená“ ve smyslu čl. 2 bodu 2 nařízení č. 1073/2009, přičemž pracovníci nastupují a vystupují na předem určených místech. Mimoto přeprava dotčená v původním řízení je určena pouze přesné kategorii cestujících, v projednávaném případě zaměstnancům uvedeného podniku, s vyloučením ostatních cestujících.

               40

               Kromě toho přeprava v původním řízení splňuje i požadavky stanovené v čl. 2 bodě 5 nařízení č. 1073/2009 týkající se „dopravy pro vlastní potřebu“.

               41

               Podle týchž poznatků není totiž předmětná služba přepravy zaměstnancům společnosti Casa Noastră poskytována ani pro účely zisku ani k obchodním účelům. Předkládající soud ostatně upřesňuje, že za poskytovanou službu není přijímána žádná odměna. Mimoto hlavní činností této společnosti není přeprava osob, nýbrž výroba a uvádění na trh truhlářských výrobků z PVC, přičemž přeprava pracovníků pro ni představuje jen vedlejší činnost. Konečně Casa Noastră je vlastníkem používaných vozidel, která navíc řídí zaměstnanci tohoto podniku.

               42

               Jak bylo konstatováno v bodě 36 tohoto rozsudku, výjimka stanovená v čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006 se vztahuje na linkovou dopravu, včetně zvláštní linkové dopravy. Tato výjimka se tedy a priori nevztahuje na dopravu pro vlastní potřebu.

               43

               Je ovšem třeba konstatovat, že kategorie linkové dopravy, která zahrnuje zvláštní linkovou dopravu, a kategorie dopravy pro vlastní potřebu se navzájem nevylučují. Doprava pro vlastní potřebu může mít podobu zvláštní linkové dopravy nebo příležitostné dopravy, přičemž příležitostná doprava je definována v čl. 2 bodě 4 nařízení č. 1073/2009 jako doprava, která není definována jako linková doprava ani jako zvláštní linková doprava a jejímž hlavním rysem je přeprava skupin cestujících vytvořených z podnětu zákazníka nebo samotného podnikatele v silniční osobní dopravě.

               44

               V této souvislosti je třeba poukázat na to, že nic ve znění nařízení č. 561/2006 a č. 1073/2009 nebrání tomuto výkladu. Jak uvedla Evropská komise ve svém písemném vyjádření, dopravní služby mohou být v zásadě roztříděny do dvou kategorií, a sice zaprvé do služeb poskytovaných třetím osobám a zadruhé do služeb pro vlastní potřebu.

               45

               První z těchto dvou kategorií může mít více forem, a sice formu linkové dopravy, zvláštní linkové dopravy a příležitostné dopravy.

               46

               Služby pro vlastní potřebu mohou mít rovněž formu zvláštní linkové dopravy nebo příležitostné dopravy, splňují-li podmínky stanovené nařízením č. 1073/2009. Naproti tomu je z nich vyloučena linková doprava, která je již pojmově přístupná všem cestujícím.

               47

               Tento výklad je podpořen skutečností, že jak nařízení č. 684/92, tak nařízení č. 1073/2009 totiž zahrnují do rozsahu zvláštní linkové dopravy, jak bylo již konstatováno v bodě 35 tohoto rozsudku, přepravu pracovníků mezi bydlištěm a pracovištěm. Mimoto definice v čl. 2 bodě 1.2 nařízení č. 684/92 uvádí, že tato doprava zajišťuje přepravu stanovených skupin cestujících „[b]ez ohledu na to, kdo přepravu organizuje“.

               48

               Kromě toho je takový výklad potvrzen i skutečností, že doprava pro vlastní potřebu v nařízení č. 1073/2009, které stanoví společná pravidla pro přístup na mezinárodní trh autokarové a autobusové dopravy, podléhá pravidlům, která jsou obecně méně striktní, než jsou pravidla použitelná na linkovou dopravu, včetně zvláštní linkové dopravy. Posledně uvedená doprava může být totiž provozována jen na základě povolení, zatímco na dopravu pro vlastní potřebu se vztahuje pouze systém osvědčení a je vyňata z požadavku povolení. Není proto potřebné vydávat osvědčení v závislosti na způsobech výkonu dopravní služby, jelikož osvědčení týkající se dopravy pro vlastní potřebu pokrývá všechny způsoby provádění této služby, aniž je nezbytné specifikovat dotčenou kategorii dopravních služeb.

               49

               Jediný rozdíl, který existuje mezi zvláštní linkovou dopravou určenou třetím osobám a toutéž dopravou provozovanou v rámci dopravy pro vlastní potřebu, tedy spočívá v postavení osoby, která dopravu organizuje. Tento rozdíl přitom nemůže odůvodnit, aby zvláštní linková doprava provozovaná v rámci dopravy pro vlastní potřebu byla vyloučena z působnosti výjimky stanovené v čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006.

               50

               Tento výklad není ani v rozporu s cíli sledovanými nařízením č. 561/2006. Cílem posledně uvedeného nařízení je, jak bylo uvedeno v bodě 28 tohoto rozsudku, harmonizovat podmínky hospodářské soutěže mezi druhy pozemní dopravy, zejména v silniční dopravě, a zlepšit pracovní podmínky zaměstnanců tohoto odvětví, jakož i bezpečnost provozu. Zvláštní linková doprava provozovaná pro vlastní potřebu přitom nepředstavuje nekalosoutěžní praktiky v neprospěch ostatních druhů dopravy nabízených třetím osobám, jelikož této služby mohou využít pouze zaměstnanci podniku, který tuto službu nabízí. Pokud jde ostatně o zlepšení pracovních podmínek a bezpečnosti provozu, nic neodůvodňuje činit rozdíl mezi řidičem, který zajišťuje zvláštní linkovou dopravu pro třetí osoby na vzdálenosti kratší než 50 km, a řidičem, který zajišťuje zvláštní linkovou dopravu v rámci dopravy pro vlastní potřebu na stejné vzdálenosti.

               51

               Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006, jakož i čl. 2 bod 3 nařízení č. 1073/2009 musí být vykládány v tom smyslu, že dopravní služba určená pro přepravu pracovníků mezi bydlištěm a pracovištěm, kterou organizuje jejich zaměstnavatel, když délka tratě této linky nepřesahuje 50 km, spadá do působnosti výjimky stanovené v čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006, podle které se toto nařízení na takovou službu nevztahuje.

         K nákladům řízení

               52

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 3 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března 2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy, o změně nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3820/85, jakož i čl. 2 bod 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1073/2009 ze dne 21. října 2009 o společných pravidlech pro přístup na mezinárodní trh autokarové a autobusové dopravy a o změně nařízení (ES) č. 561/2006 musí být vykládány v tom smyslu, že dopravní služba určená pro přepravu pracovníků mezi bydlištěm a pracovištěm, kterou organizuje jejich zaměstnavatel, když délka tratě této linky nepřesahuje 50 km, spadá do působnosti výjimky stanovené v čl. 3 písm. a) nařízení č. 561/2006, podle které se toto nařízení na takovou službu nevztahuje.

                     Podpisy.

            (
            1
         ) – * Jednací jazyk: rumunština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. března 1984. # Industrie riunite odolesi SpA proti Komisi Evropských společenství. # Věc 348/82.