title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 20. dubna 2005. # Atomic Austria GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Slovní ochranná známka ATOMIC BLITZ - Námitky majitele národních slovních ochranných známek ATOMIC - Důkaz o obnově zápisu starší ochranné známky - Rozsah přezkumu OHIM - Zamítnutí námitek - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-318/03.

text:
      Věc T-318/03
      Atomic Austria GmbH
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Slovní ochranná známka ATOMIC BLITZ – Námitky majitele národních slovních ochranných známek ATOMIC – Důkaz o obnově zápisu starší ochranné známky – Rozsah přezkumu OHIM – Zamítnutí námitek – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 20. dubna 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Přezkum skutkového stavu z úřední povinnosti – Námitkové řízení – Přezkum
            omezený na uplatněné důvody – Posouzení Úřadem věcné správnosti skutkových zjištění a důkazní síly předložených důkazních
            prostředků – Rozsah – Dodržení práv obhajoby
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 1)
      2.     Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Přezkum skutkového stavu z úřední povinnosti – Námitkové řízení – Přezkum
            omezený na uplatněné důvody – Povinná forma důkazů určených k doložení staršího práva účastníka podávajícího námitky – Nedostatek

      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 1)
      3.     Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Přezkum skutkového stavu z úřední povinnosti – Námitkové řízení – Zásada
            kontradiktornosti – Dopad – Meze
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 1)
      1.     Ačkoliv je na základě zejména čl. 74 odst. 1 in fine nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství v řízeních týkajících se relativního důvodu zamítnutí věcí účastníka, který
         podal námitky proti zápisu ochranné známky Společenství s odvoláním na starší národní ochrannou známku, aby prokázal existenci
         této starší ochranné známky a popřípadě rozsah její ochrany, je věcí Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky
         a vzory) zkoumat, zda jsou splněny podmínky použití uplatňovaného důvodu zamítnutí. V tomto rámci je povinen posoudit věcnou
         správnost tvrzených skutečností a důkazní sílu důkazních prostředků předložených účastníky.

      Úřad může být zejména povinen přihlédnout k vnitrostátní právní úpravě členského státu, ve kterém starší ochranná známka,
         na které jsou založeny námitky, požívá ochrany. V tomto případě je Úřad povinen obeznámit se z moci úřední způsobem, který
         považuje za účelný, s vnitrostátní právní úpravou dotyčného členského státu, pokud je takové obeznámení nezbytné pro posouzení
         podmínek použití dotčeného relativního důvodu zamítnutí, zejména věcné správnosti tvrzených skutečností a důkazní síly předložených
         dokladů. Omezení skutkového základu přezkumu prováděného Úřadem totiž nevylučuje, aby vzal v úvahu, kromě skutečností výslovně
         uváděných účastníky námitkového řízení, skutečnosti všeobecně známé, tedy skutečnosti, které může znát každý nebo se kterými
         je možno se seznámit ze všeobecně přístupných zdrojů. Úřad rovněž může, pokud to považuje za účelné, vyzvat účastníky, aby
         mu poskytli údaje o určitých konkrétních bodech vnitrostátní právní úpravy. Účastník není nicméně povinen předložit z vlastní
         iniciativy obecné údaje o právní úpravě duševního vlastnictví platné v dotyčném členském státě.

      Při přezkumu skutečností a poznatků, které byly předloženy Úřadu, musí být zaručena práva obhajoby účastníků námitkového řízení
         a procesní spravedlnost. Pokud má totiž přihlašovatel ochranné známky Společenství pochybnosti, pokud jde o důkazní sílu dokladů
         předložených k prokázaní existence dovolávaného staršího práva nebo jeho rozsahu účastníkem, který podal námitky, může je
         vyjádřit během řízení před Úřadem, který je povinen taková vyjádření pečlivě přezkoumat. Úřad se nicméně nemůže zbavit povinnosti
         úplného posouzení předložených skutečností a dokladů tím, že bude uplatňovat, že je věcí účastníka podávajícího námitky, aby
         mu z vlastní iniciativy poskytl podrobné informace o právní úpravě členského státu, ve kterém je chráněna starší ochranná
         známka, na které jsou námitky založeny, spolu s příslušnými důkazy.

       (viz body 33–38)
      2.     Ani nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, ani nařízení č. 2868/95, kterým se provádí nařízení č. 40/94, neuvádějí
         povinnou formu důkazů, které musí být v rámci námitkového řízení předloženy účastníkem podávajícím námitky k doložení jeho
         staršího práva. Z toho vyplývá jednak to, že účastník podávající námitky má volnost výběru důkazů, které považuje za užitečné
         předložit Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) na podporu svých námitek, a jednak že Úřad je povinen
         prozkoumat všechny předložené důkazní prostředky, aby mohl rozhodnout, zda jsou skutečně důkazem o zápisu nebo podání přihlášky
         starší ochranné známky, aniž by mohl bez dalšího zamítnout některý typ důkazu jako nepřijatelný kvůli jeho formě. Tento závěr
         potvrzují rozdíly ve správní praxi členských států. Pokud by totiž Úřad mohl určovat formální podmínky pro důkazy, které musí
         být předloženy, vedlo by to k tomu, že by v určitých případech předložení takových důkazů bylo pro účastníky nemožné.

      (viz body 39–41)
      3.     Ačkoliv v rámci řízení o námitkách podaných proti zápisu ochranné známky Společenství zásada kontradiktornosti vyžaduje, aby
         se druhý účastník námitkového řízení mohl seznámit s důkazy předloženými účastníkem, který podal námitky, v jednacím jazyce,
         nelze ji nicméně vykládat v tom smyslu, že mu pouze tyto důkazy samy o sobě musí umožnit, aby se ujistil o existenci starších
         ochranných známek, aniž by musel využít služeb poradce nebo informačních zdrojů všeobecně dostupných, avšak odlišných od předložených
         důkazů.

      (viz bod 51)
ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      20. dubna 2005(*)

      „Ochranná známka Společenství – Slovní ochranná známka ATOMIC BLITZ – Námitky majitele národních slovních ochranných známek ATOMIC – Důkaz o obnově zápisu starší ochranné známky – Rozsah přezkumu OHIM – Zamítnutí námitek – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T‑318/03,
      Atomic Austria GmbH, se sídlem v Altenmarkt (Rakousko), zastoupená G. Kucskem a C. Schumacherem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému G. Schneiderem a B. Müllerem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM je
      Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil, SA, se sídlem v Onil (Španělsko),
      jejímž předmětem je žaloba proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 9. července 2003 (věc R 95/2003-2), týkajícímu
         se námitkového řízení mezi Atomic Austria GmbH a Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil, SA,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení J. Pirrung, předseda, A. W. H. Meij a I. Pelikánová, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 15. září 2003,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 3. února 2004,
      po jednání konaném dne 9. listopadu 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 13. listopadu 2000 podala španělská společnost Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil, SA, Úřadu pro harmonizaci na vnitřním
         trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství podle nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince
         1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění změn.

      2       Přihlašovanou ochrannou známkou je slovní označení ATOMIC BLITZ.
      3       Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležejí do třídy 28 podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
         pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „hry, hračky;
         gymnastické a sportovní nářadí neuvedené v jiných třídách“.

      4       Tato přihláška byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č.  60/2001 ze dne 9. července 2001.

      5       Dne 3. října 2001 podala společnost Atomic Austria GmbH (dále jen „žalobkyně“) námitky proti přihlášce na základě čl. 8 odst. 1
         písm. b) nařízení č. 40/94. Námitky byly založeny na pěti starších ochranných známkách, tvořených označením ATOMIC (dále jen
         „starší ochranné známky“), které byly v Rakousku předmětem následujících zápisů:

      –       slovní ochranná známka č. 75 086, jejíž přihláška byla podána dne 16. března 1973 a zápis proveden dne 23. srpna 1973;
      –       slovní ochranná známka č. 76 640, jejíž přihláška byla podána dne 8. února 1974 a zápis proveden dne 15. března 1974;
      –       slovní ochranná známka č. 85 558, jejíž přihláška byla podána dne 2. března 1977 a zápis proveden dne 16. května 1977;
      –       slovní ochranná známka č. 97 370, jejíž přihláška byla podána dne 27. března 1981 a zápis proveden dne 22. července 1981;

      –       slovní ochranná známka č. 106 849, jejíž přihláška byla podána dne 28. června 1984 a která byla zapsána dne 10. září 1984.

      6       Žalobkyní podané námitky byly doplněny pro každou starší ochrannou známku výpisem z rakouského rejstříku ochranných známek
         s překladem do angličtiny, jakož i osvědčením patentového zástupce zastupujícího žalobkyni před OHIM, které potvrzuje, že
         „[…] všech pět zápisů je plně platných pro všechny výrobky uvedené ve výpisu a v mém překladu“. Výpisy byly ze dne 19. dubna
         1999.

      7       Dopisem ze dne 23. listopadu 2001 námitkové oddělení OHIM žalobkyni informovalo, že její námitky byly sděleny přihlašovatelce,
         a poskytlo jí lhůtu do 23. března 2002 k tomu, aby doplnila do spisu všechny skutečnosti, důkazy a doplňující vyjádření, které
         by považovala za nezbytné na podporu svých námitek.

      8       K tomuto dopisu bylo připojeno vysvětlení týkající se důkazů požadovaných na podporu námitek (dále jen „vysvětlení“). Ani
         dopis, ani vysvětlení neobsahovaly výslovnou výzvu k předložení konkrétně označených chybějících dokumentů.

      9       Žalobkyně ve stanovené lhůtě nepředložila žádný dodatečný doklad na podporu svých námitek.
      10     Rozhodnutím ze dne 9. prosince 2002 námitkové oddělení OHIM námitky v plném rozsahu zamítlo s odůvodněním, že žalobkyně ve
         stanovené lhůtě nepředložila důkazy o obnově zápisu starších ochranných známek prokazující jejich platnost.

      11     Dne 17. ledna 2003 podala žalobkyně odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení OHIM. Žalobkyně tvrdila, že námitkové oddělení
         nevzalo v úvahu osvědčení patentového zástupce, že předložené kopie výpisů neobsahovaly indicie naznačující, že zápisy pozbyly
         platnosti, a že námitkové oddělení mělo výslovně požádat žalobkyni o předložení chybějících dokladů.

      12     Rozhodnutím ze dne 9. července 2003 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát OHIM zamítl odvolání podané proti
         rozhodnutí námitkového oddělení.

      13     Odvolací senát připomněl, že vysvětlení přiložené k dopisu OHIM ze dne 23. listopadu 2001 uvádí jasně a jednoznačně, že obnova
         zápisu starších ochranných známek musí být prokázána osvědčením o obnově nebo rovnocenným důkazem. Rozhodl, že osvědčení vystavené
         patentovým zástupcem zastupujícím žalobkyni před OHIM potvrzující platnost starších ochranných známek nemůže být přijato jako
         důkaz rovnocenný úřednímu osvědčení o obnově. Konečně upřesnil, že skutečnost, že bylo k dopisu ze dne 23. listopadu 2001
         připojeno vysvětlení, umožňuje odlišit projednávanou věc od věcí, které vedly k rozhodnutím odvolacích senátů, kterých se
         dovolává žalobkyně, ve kterých bylo rozhodnuto, že námitkové oddělení mělo zaslat doplňující výzvu.

       Řízení
      14     Dopisem ze dne 27. října 2004 předložil OHIM určitá vyjádření ke zprávě k jednání.
      15     V důsledku jednání vyzval Soud dne 16. listopadu 2004 účastníky řízení, aby mu předložili právní předpisy upravující dobu
         ochrany ochranných známek v rakouském právu. Žalobkyně odpověděla na tuto výzvu dopisem ze dne 25. listopadu 2004, OHIM dopisem
         ze dne 29. listopadu 2004.

      16     Po odpovědích účastníků řízení bylo ústní řízení dne 10. prosince 2004 uzavřeno.
       Návrhy účastníků řízení
      17     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      18     OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      19     Na podporu své žaloby žalobkyně uplatňuje tři žalobní důvody vycházející ze skutečnosti, že odvolací senát nerozhodl, že nepřihlédnutí
         k důkazům předloženým žalobkyní bylo protiprávní, dále pak podpůrně ze skutečnosti, že odvolací senát neshledal vadu řízení
         v tom, že námitkové oddělení neupozornilo žalobkyni na nedostatek určitých dokladů a rovněž podpůrně ze skutečnosti, že odvolací
         senát neuznal, že námitkové oddělení porušilo zásadu ochrany legitimního očekávání, když neoznámilo změnu ve své praxi.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, který vychází z toho, že námitkové oddělení nevzalo v úvahu podané důkazy
      20     První žalobní důvod má dvě části. V rámci první části žalobkyně tvrdí, že výpisy z rakouského rejstříku ochranných známek,
         které předložila, představují dostatečný důkaz platnosti starších ochranných známek. V rámci druhé části žalobkyně podpůrně
         uplatňuje, že předložila takový důkaz prostřednictvím osvědčení vystaveného patentovým zástupcem.

      21     Je třeba nejprve přezkoumat první část tohoto žalobního důvodu.
       Argumenty účastníků řízení
      22     Žalobkyně tvrdí, že spis, který byl připojen k námitkám ze dne 3. října 2001, byl úplný. Podle jejího názoru byl důkaz požadovaný
         pravidlem 16 odst. 2 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94
         o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189) proveden, jelikož úřední výpisy z rejstříku
         týkající se starších ochranných známek umožňovaly zjistit, že dotčené ochranné známky byly stále platné. Žalobkyně se totiž
         domnívá, že kdyby například v době vystavení výpisů již doba ochrany starších ochranných známek uplynula, Österreichisches
         Patentamt (rakouský patentový úřad) by to ve výpisech zaznamenal. Vzhledem k tomu, že výpisy předložené žalobkyní týkající
         se starších ochranných známek neobsahovaly takové záznamy, nemělo námitkové oddělení žádný důvod domnívat se, že zápis přestal
         být platným.

      23     Dále, ode dne vystavení výpisů z rejstříku až do dne podání námitek nebyla pro starší ochranné známky s výjimkou ochranné
         známky č. 97 370 nezbytná žádná obnova. Podle názoru žalobkyně nebylo tedy namístě předložit osvědčení o obnově nebo rovnocenný
         důkaz ve smyslu vysvětlení.

      24     Během jednání žalobkyně tvrdila, že doba ochrany ochranné známky uvedená v úředním dokumentu nezaručuje, že ochranná známka
         bude přesně po tuto dobu chráněna. Jednak může být ochrana obnovena: v Rakousku lze totiž obnovu provést ve lhůtě, která uplyne
         až 6 měsíců po uplynutí doby ochrany. Na druhé straně může být ochranná známka zrušena soudním rozhodnutím před uplynutím
         této lhůty nebo se majitel může své ochranné známky vzdát. Z toho žalobkyně vyvozuje, že ani uvedení doby ochrany nezaručuje,
         že bude ochranná známka skutečně chráněna až do uvedeného dne a že v důsledku toho doba ochrany není tak důležitá jako ostatní
         charakteristiky ochranné známky, například seznam výrobků a služeb, na které se ochranná známka vztahuje.

      25     Žalobkyně mimoto během jednání prohlásila, že Österreichisches Patentamt nevystavuje zvláštní osvědčení o obnově ochranné
         známky. Za takové situace se žalobkyně rozhodla prokázat platnost starších ochranných známek pomocí výpisů z rejstříku.

      26     OHIM připomíná, že je věcí účastníka podávajícího námitky, aby prokázal existenci staršího práva, na kterém jsou námitky založeny.
         Důkaz o starší ochranné známce zahrnuje rovněž důkaz o její případné obnově. Pokud totiž nebyla provedena obnova, ztrácí ochranná
         známka svou platnost, a nemůže již tedy bránit zápisu nových ochranných známek.

      27     Podle názoru OHIM výpisy z rejstříku Österreichisches Patentamt týkající se starších ochranných známek přiložené k námitkám
         žalobkyně neumožňovaly určit den uplynutí doby ochrany starších ochranných známek, což je podstatný prvek práva vyplývajícího
         z ochranné známky. Jelikož žalobkyně nepodala zvláštní vysvětlení, pokud jde o dobu ochrany starších ochranných známek, měl
         OHIM za to, že tato doba byla deset let. Tato doba přitom již uplynula pro všechny starší ochranné známky, které byly zapsány
         v letech 1973 až 1984.

      28     OHIM rovněž uplatňuje s odkazem na obdobné použití zásad stanovených v usnesení Soudu ze dne 17. listopadu 2003, Strongline
         v. OHMI – Scala (SCALA) (T‑235/02, dosud nezveřejněno ve Sbírce rozhodnutí), že skutečnost, že z výpisů z rejstříku nevyplývá
         den uplynutí doby ochrany, brání druhému účastníku námitkového řízení a odvolacímu senátu s dostatečnou jistotou ověřit právní
         status a vlastnictví starších ochranných známek. Podle názoru OHIM tak předložené výpisy nepostačovaly jako jediný důkaz existence
         starších ochranných známek.

      29     Během řízení OHIM dodal, že výpisy předložené žalobkyní byly v době jejich předložení OHIM příliš staré. Rovněž připomenul,
         že i když žalobkyně nemohla předložit oficiální osvědčení o obnově, mohla nicméně prokázat obnovu starších ochranných známek
         předložením citací rakouského práva upravujícího dobu ochrany ochranných známek nebo průvodních dopisů Österreichisches Patentamt,
         které byly přiloženy k osvědčením o zápisu starších ochranných známek.

      30     OHIM mimoto uvádí určité argumenty, které by mohly podpořit první část tohoto žalobního důvodu, a tudíž návrh na zrušení napadeného
         rozhodnutí.

       Závěry Soudu
      31     Soud úvodem připomíná, že jak vyplývá z pátého bodu odůvodnění nařízení č. 40/94, právo Společenství upravující ochranné známky
         nenahrazuje právní předpisy členských států o ochranných známkách. Systém vytvořený tímto nařízením předpokládá, že OHIM bude
         brát v úvahu existenci starších národních ochranných známek nebo práv.

      32     Článek 8 odst. 1, ve spojení s čl. 8 odst. 2 písm. a), ii) a iii) tohoto nařízení tak stanoví, že majitel starší národní nebo
         mezinárodní ochranné známky, která platí v členském státě, může za nařízením stanovených podmínek podat námitky proti zápisu
         ochranné známky Společenství.

      33     Jak vyplývá zejména z čl. 74 odst. 1 in fine nařízení č. 40/94, je v řízeních týkajících se relativního důvodu zamítnutí věcí účastníka, který podal námitky proti zápisu
         ochranné známky Společenství s odvoláním na starší národní ochrannou známku, aby prokázal existenci této starší ochranné známky
         a popřípadě rozsah její ochrany.

      34     Věcí OHIM je naproti tomu zkoumat, zda jsou v rámci řízení o námitkách splněny podmínky použití uplatňovaného důvodu zamítnutí.
         V tomto rámci je povinen posoudit věcnou správnost tvrzených skutečností a důkazní sílu důkazních prostředků předložených
         účastníky.

      35     Může být zejména povinen přihlédnout k vnitrostátní právní úpravě členského státu, ve kterém starší ochranná známka, na které
         jsou založeny námitky, požívá ochrany. V tomto případě je OHIM povinen obeznámit se z moci úřední, způsobem, který považuje
         za účelný, s vnitrostátní právní úpravou dotyčného členského státu, pokud je takové obeznámení nezbytné pro posouzení podmínek
         použití dotčeného relativního důvodu zamítnutí, zejména věcné správnosti tvrzených skutečností a důkazní síly předložených
         dokladů. Omezení skutkového základu přezkumu prováděného OHIM totiž nevylučuje, aby OHIM vzal v úvahu, kromě skutečností výslovně
         uváděných účastníky námitkového řízení, skutečnosti všeobecně známé, tedy skutečnosti, které může znát každý nebo se kterými
         je možno se seznámit ze všeobecně přístupných zdrojů [rozsudek Soudu ze dne 22. června 2004, Ruiz-Picasso a další v. OHIM –
         DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Sb. rozh. s. II‑1739, bod 29, který není napaden opravným prostředkem].

      36     OHIM rovněž může, pokud to považuje za účelné, vyzvat účastníky, aby mu poskytli údaje o určitých konkrétních bodech vnitrostátní
         právní úpravy. Účastník není nicméně povinen předložit z vlastní iniciativy obecné údaje o právní úpravě duševního vlastnictví
         platné v dotyčném členském státě.

      37     Při přezkumu skutečností a poznatků, které byly předloženy OHIM, musí být zaručena práva obhajoby účastníků námitkového řízení
         a procesní spravedlnost. Pokud má totiž přihlašovatel ochranné známky Společenství pochybnosti, pokud jde o důkazní sílu dokladů
         předložených k prokázaní existence dovolávaného staršího práva nebo jeho rozsahu účastníkem, který podal námitky, může je
         vyjádřit během řízení před OHIM, který je povinen taková vyjádření pečlivě přezkoumat.

      38     OHIM se nicméně nemůže zbavit povinnosti úplného posouzení předložených skutečností a dokladů tím, že bude uplatňovat, že
         je věcí účastníka podávajícího námitky, aby mu z vlastní iniciativy poskytl podrobné informace o právní úpravě členského státu,
         ve kterém je chráněna starší ochranná známka, na které jsou námitky založeny, spolu s příslušnými důkazy.

      39     Mimoto je třeba poznamenat, že ani nařízení č. 40/94, ani nařízení č. 2868/95 neuvádějí povinnou formu důkazů, které musí
         být předloženy účastníkem podávajícím námitky k doložení jeho staršího práva. Nařízení č. 2868/95 se omezuje na to, že ve
         svém pravidle 16 odst. 2 stanoví, že „je-li námitka podána na základě starší známky, která není ochrannou známkou Společenství,
         je třeba sdělení o námitce pokud možno doložit důkazem o zápisu nebo podání přihlášky starší známky, jako je osvědčení o zápisu“.
         Krom toho čl. 76 odst. 1 nařízení č. 40/94, který se týká důkazních prostředků před OHIM, upravuje pouze příkladmý výčet možných
         opatření („[…] patří mezi důkazní prostředky […]“).

      40     Z toho vyplývá jednak to, že účastník podávající námitky má volnost výběru důkazů, které považuje za užitečné předložit OHIM
         na podporu svých námitek, a jednak že OHIM je povinen prozkoumat všechny předložené důkazní prostředky, aby mohl rozhodnout,
         zda jsou skutečně důkazem o zápisu nebo podání přihlášky starší ochranné známky, aniž by mohl bez dalšího zamítnout některý
         typ důkazu jako nepřijatelný kvůli jeho formě.

      41     Tento závěr potvrzují rozdíly ve správní praxi členských států. Pokud by totiž OHIM mohl určovat formální podmínky pro důkazy,
         které musí být předloženy, vedlo by to k tomu, že by v určitých případech předložení takových důkazů bylo pro účastníky nemožné.
         Tak tomu mohlo být i v projednávaném případě, vzhledem k tomu že žalobkyně, aniž by jí v tomto bodě OHIM odporoval, tvrdí,
         že Österreichisches Patentamt nevydává úřední dokument osvědčující obnovu ochranné známky, a že tedy nemohla takový dokument
         předložit.

      42     V projednávaném případě žalobkyně předložila výpisy vystavené Österreichisches Patentamt dne 19. dubna 1999. Na těchto pěti
         výpisech, z nichž každý se týká jedné starší ochranné známky, není v rubrice „Doba ochrany uplynula dne“ nic uvedeno. Tyto
         dokumenty tak potvrzují platnost starších ochranných známek ke dni vystavení výpisů, tedy 19. dubna 1999. Z výpisů též vyplývá,
         že starší ochranné známky byly zaregistrovány dne 23. srpna 1973 (ochranná známka č. 75 086), 15. března 1974 (ochranná známka
         č. 76 640), 16. května 1977 (ochranná známka č. 85 558), 22. července 1981 (ochranná známka č. 97 370) a 10. září 1984 (ochranná
         známka č. 106 849).

      43     Vzhledem k tomu, že žalobkyně neuvedla nic jiného, předpokládal odvolací senát, že doba ochrany trvala podle rakouského práva
         deset let od zápisu. I když je nepochybné, jak vyplývá z pravidel vnitrostátního práva předložených účastníky v odpovědi na
         výzvu Soudu, že předpoklad OHIM byl správný, je třeba v tomto ohledu připomenout, že se OHIM, který je útvarem Společenství
         specializovaným v oblasti duševního vlastnictví, a má tedy značnou úroveň odbornosti v dané oblasti, neměl spokojit s pouhým
         předpokladem, pokud jde o podstatné skutečnosti týkající se ochrany starších ochranných známek. Odvolací senát si totiž jednak
         odporoval, když se na jedné straně opíral o předpokládanou desetiletou lhůtu pro ochranu rakouské ochranné známky a když na
         straně druhé odmítl plně aplikovat tento předpoklad týkající se délky doby ochrany při svém posouzení významu výpisů z rejstříku
         předložených žalobkyní. Za druhé z bodů 31 až 41 výše vyplývá, že odvolací senát měl ověřit dobu ochrany ochranných známek
         v Rakousku podle právní úpravy tohoto státu.

      44     Na základě čl. 19 odst. 1 Markenschutzgesetz (zákona o ochraně ochranných známek) z roku 1970 uplyne doba ochrany rakouské
         ochranné známky deset let po konci měsíce, ve kterém byla ochranná známka zapsána. Doba ochrany je obnovitelná. V případě
         obnovy začíná nová doba ochrany, která trvá rovněž deset let, plynout v den následující po dni, kdy uplynula předchozí doba,
         a to nezávisle na dni, kdy byla obnova skutečně provedena.

      45     Z toho vyplývá, že pro zachování ochrany musela být každá ze starších ochranných známek obnovena každých deset let. Skutečnost,
         že všechny starší ochranné známky byly platné dne 19. dubna 1999, uvedená v bodě 42 výše, znamená, že obnovy, ke kterým mělo
         dojít v roce 1991 (ochranná známka č. 97 370), v roce 1993 (ochranná známka č. 75 086), v roce 1994 (ochranná známka č. 76 640
         a ochranná známka č. 106 849) a v roce 1997 (ochranná známka č. 85 558) byly skutečně provedeny. Tato skutečnost přitom rovněž
         znamená, že doba ochrany trvá až do 31. srpna 2003 pro ochrannou známku č. 75 086, do 31. března 2004 pro ochrannou známku
         č. 76 640, do 31. května 2007 pro ochrannou známku č. 85 558, do 31. července 2001 pro ochrannou známku č. 97 370 a do 30.
         září 2004 pro ochrannou známku č. 106 849.

      46     Na rozdíl od toho, co tvrdí OHIM, tak výpisy předložené žalobkyní umožňovaly určit dobu uplynutí doby ochrany starších ochranných
         známek, a navíc umožňovaly rovněž dojít k závěru, že čtyři z pěti starších ochranných známek (s výjimkou ochranné známky č. 97 370)
         byly platné v den rozhodnutí odvolacího senátu, tedy dne 9. července 2003.

      47     Skutečnost, že ode dne vystavení výpisů uplynulo v době jejich předložení OHIM již více než 29 měsíců, nemůže tento závěr
         vyvrátit. I když by totiž bylo vhodnější, kdyby žalobkyně předložila novější výpisy, je posouzení podané v bodech 45 a 46
         výše nezávislé na stáří výpisů. Mimoto je nesporné, že se status pěti starších ochranných známek v době od vydání výpisů do
         jejich předložení nezměnil. Konečně, pro pokrytí tohoto posledního období, které je při předkládání úředních dokumentů nevyhnutelné,
         se patentový zástupce žalobkyně rozhodl doplnit výpisy svým osvědčením potvrzujícím zachování platnosti starších ochranných
         známek.

      48     Je třeba rovněž zamítnout argument OHIM, že žalobkyně mohla k prokázání obnovy starších ochranných známek předložit buď relevantní
         výňatky z rakouského práva, nebo průvodními dopisy Österreichisches Patentamt, přiloženými k osvědčením o jejich zápisu.

      49     Jak bylo totiž uvedeno v bodech 31 až 41 a 43 výše, nebyla žalobkyně povinna předložit z vlastní iniciativy obecné údaje o rakouské
         právní úpravě ochranných známek.

      50     Průvodní dopisy přiložené k osvědčením, soudě podle dopisu uvedeného OHIM jako příklad během jednání, jsou ovšem formulovány
         obecně a pouze přebírají ustanovení o době ochrany obsažená v Markenschutzgesetz z roku 1970. Případné předložení těchto dopisů
         není tedy v projednávaném případě relevantní.

      51     Konečně, pokud jde o judikaturu uvedenou OHIM k povinnosti předložit dostatečný překlad důkazů a dokladů (výše uvedené usnesení
         SCALA), Soud podotýká, že ačkoli zásada kontradiktornosti vyžaduje, aby se druhý účastník námitkového řízení mohl seznámit
         s důkazy předloženými žalobkyní v jednacím jazyce, nelze ji nicméně vykládat v tom smyslu, že mu pouze tyto důkazy samy o sobě
         musí umožnit, aby se ujistil o existenci starších ochranných známek, aniž by musel využít služeb poradce nebo informačních
         zdrojů všeobecně dostupných, avšak odlišných od předložených důkazů.

      52     Je tedy namístě vyhovět první části projednávaného žalobního důvodu.
      53     V důsledku toho je třeba zrušit napadené rozhodnutí, aniž by bylo nezbytné věnovat se argumentům předloženým OHIM na podporu
         první části prvního žalobního důvodu žalobkyně, a aniž by tedy bylo třeba, aby se Soud vyslovil k jejich přípustnosti.

      54     Vzhledem k tomu, že bylo žalobě vyhověno na základě prvního žalobního důvodu, není nutno zkoumat žalobní důvody předložené
         žalobkyní podpůrně.

       K nákladům řízení
      55     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení,
         pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM byl ve sporu
         neúspěšný, je namístě uložit mu náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy žalobkyně.

      Z těchto důvodů
      SOUD (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) ze dne 9. července 2003
            (věc R 95/2003-2) se zrušuje.
      2)      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Takto vyhlášeno na veřejném jednání v Lucemburku dne 20. dubna 2005

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. června 1976. # Ute Wack proti Komisi Evropských společenství. # Věc 1-76.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. července 1999. # Société Baxter, B. Braun Médical SA, Société Fresenius France a Laboratoires Bristol-Myers-Squibb SA proti Premier Ministre, Ministère du Travail et des Affaires sociales, Ministère de l'Economie et des Finances a Ministère de l'Agriculture, de la Pêche et de l'Alimentation. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Francie. # Věc C-254/97.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. září 1986. # P. Agostini a další proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc 233/83.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 20. listopadu 1980. # François Gerin proti Komisi Evropských společenství. # Přípustnost - Potvrzující akt. # Věc 806/79.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 7. června 2005. # Lidl Stiftung & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Salvita - Starší národní slovní ochranná známka SOLEVITA - Prokázání užívání starší národní ochranné známky - Zamítnutí námitek. # Věc T-303/03.

text:
      Věc T-303/03
      Lidl Stiftung & Co. KG
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Salvita – Starší národní slovní ochranná známka SOLEVITA – Důkaz užívání starší národní ochranné známky – Zamítnutí námitek“
      Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 7. června 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Průzkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky
            – Skutečné užívání – Pojem – Výklad zohledňující ratio legis čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 43 odst. 2 a 3)
      2.     Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Průzkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky
            – Skutečné užívání – Pojem – Kritéria posouzení – Požadavek konkrétních a objektivních důkazů
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 43 odst. 2 a 3)
      3.     Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Průzkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky
            – Průkaznost důkazů – Kritéria posouzení
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 43 odst. 2 a 3, a čl. 76 odst. 1 písm. f); nařízení Komise č. 2868/95, čl. 1, pravidlo 22, odst.
            3]
      4.     Ochranná známka Společenství – Řízení o odvolání – Žaloba k soudu Společenství – Podmínka přípustnosti – Žalobní důvody směřující
            pouze proti rozhodnutí odvolacích senátů
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 63 odst. 1)
      5.     Ochranná známka Společenství – Řízení o odvolání – Rozhodnutí o odvolání – Dodržování práv obhajoby – Dosah zásady
      (Nařízení Rady č. 40/94, článek 73)
      6.     Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Zkoumání skutečností z moci úřední – Námitkové řízení – Přezkum omezený
            na přednesené skutečnosti, důvody a návrhy – Důkazy na podporu – Povinnost předložit uvedené důkazy příslušející účastníkům
            řízení
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 1)
      7.     Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Průzkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky
            – Žádost předložená přihlašovatelem výslovně a včas – Následek – Důkazní břemeno osoby, která podává námitky – Nezpochybnění
            skutečností předložených na podporu námitek – Nedostatek relevance
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 43 odst. 2 a 3)
      1.     Pro výklad pojmu skutečného užívání ve smyslu čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství je třeba
         vzít v úvahu skutečnost, že ratio legis požadavku, podle kterého musí být starší ochranná známka předmětem skutečného užívání, aby ji bylo možno namítat proti přihlášce
         ochranné známky Společenství, spočívá v omezení sporů mezi dvěma ochrannými známkami, pokud neexistuje oprávněný hospodářský
         důvod vyplývající ze skutečné úlohy ochranné známky na trhu. Naopak není účelem uvedeného ustanovení hodnotit obchodní úspěch,
         kontrolovat hospodářskou strategii podniku ani omezit ochranu ochranných známek pouze na případy jejich kvantitativně významného
         využívání.

      (viz bod 35)
      2.     Ochranná známka je předmětem skutečného užívání ve smyslu čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství,
         pokud je v souladu se svou hlavní úlohou, kterou je zaručit totožnost původu výrobků nebo služeb, pro které byla zapsána,
         užívána za účelem vytvoření nebo zachování odbytiště těchto výrobků a služeb s výjimkou užívání symbolické povahy, jehož jediným
         účelem je zachovat práva založená ochrannou známkou. V tomto ohledu podmínka týkající se skutečného užívání ochranné známky
         vyžaduje, aby ochranná známka tak, jak je chráněna na relevantním území, byla užívána veřejně a navenek.

      Posouzení skutečné povahy užívání ochranné známky musí spočívat na souhrnu skutečností a okolností, vhodných pro zjištění
         jejího skutečného obchodního využívání, zvláště na užívání považovaném v dotyčném hospodářském odvětví za odůvodněné pro zachování
         nebo vytvoření částí trhu pro výrobky nebo služby ochrannou známkou chráněné, povaze výrobků nebo služeb, vlastnostech trhu,
         rozsahu a častosti užívání ochranné známky.

      Pro zkoumání skutečné povahy užívání starší ochranné známky je třeba provést celkové posouzení, s ohledem na všechny relevantní
         faktory projednávaného případu. Mimoto, skutečné užívání ochranné známky nemůže být prokázáno pravděpodobnými tvrzeními nebo
         domněnkami, ale musí spočívat na konkrétních a objektivních skutečnostech, které dokazují skutečné a dostatečné užívání ochranné
         známky na dotyčném trhu.

      (viz body 36–38)
      3.     Žádná skutečnost v nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství ani v nařízení č. 2868/95, kterým se provádí nařízení
         č. 40/94, neumožňuje dojít k závěru, že by průkaznost důkazů užívání ochranné známky ve smyslu čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení
         č. 40/94, včetně místopřísežných prohlášení, měla být analyzována ve vztahu k vnitrostátní právní úpravě členského státu.
         Pro posouzení důkazní hodnoty takového dokumentu je třeba zaprvé ověřit důvěryhodnost informací, které jsou v něm obsaženy.
         Je tedy nutno zejména vzít v úvahu původ dokumentu, okolnosti jeho vyhotovení, komu je dokument určen a klást si otázku, zda
         se dokument vzhledem ke svému obsahu jeví jako rozumný a důvěryhodný.

      (viz bod 42)
      4.     Podle čl. 63 odst. 1 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství lze podat žalobu k soudu Společenství pouze proti rozhodnutí
         odvolacího senátu. V rámci takové žaloby jsou tedy přípustné pouze žalobní důvody směřující proti samotnému rozhodnutí odvolacího
         senátu. Žalobní důvod vycházející z porušení právního předpisu rozhodnutím oddělení Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu
         (ochranné známky a vzory), které rozhoduje v prvním stupni, musí být odmítnut jako nepřípustný.

      (viz body 59–60)
      5.     Pokud v rámci odvolání směřujícího proti rozhodnutí oddělení Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory),
         rozhodujícího v prvním stupni, předložil odvolatel sám Úřadu určité dokumenty a mohl tedy k nim, jakož i jejich relevanci,
         zaujmout stanovisko, není odvolací senát povinen jej vyslechnout ohledně posouzení skutkových okolností, které zvolí za základ
         svého rozhodnutí.

      Posouzení skutečností je totiž úkolem rozhodovacího aktu a právo být vyslechnut se vztahuje na všechny skutkové a právní okolnosti,
         které představují základ rozhodovacího aktu, avšak nikoliv na konečné stanovisko, které správní orgán zamýšlí přijmout.

      (viz bod 62)
      6.     Podle čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství „v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí
         se úřad při zkoumání omezí na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky“. Ačkoliv se toto ustanovení ve francouzském
         znění výslovně netýká předložení důkazů účastníky řízení, vyplývá z něj nicméně, že poskytnout důkazy na podporu jejich návrhů
         rovněž přísluší účastníkům.

      (viz body 74, 76)
      7.     V souladu s čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství je na žádost přihlašovatele majitel starší
         ochranné známky, který podal námitky, povinen předložit důkaz o tom, že byla starší ochranná známka skutečně užívána, nebo
         důkaz o existenci řádných důvodů pro její neužívání. Předložení takové žádosti přihlašovatelem má tedy za následek, že osoba,
         která podává námitky, nese důkazní břemeno ohledně skutečného užívání (nebo existence řádných důvodů pro neužívání), pod sankcí
         zamítnutí námitek. Ke způsobení takového následku musí být žádost před Úřadem pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky
         a vzory) učiněna výslovně a včas.

      Z toho vyplývá, že nedostatek důkazu skutečného užívání může být postihnut sankcí zamítnutí námitek pouze v případě, že takový
         důkaz byl výslovně a včas požadován přihlašovatelem před Úřadem.

      Pokud je žádost předložena výslovně a včas a osoba, která podává námitky, nepředloží důkaz, který jí přísluší předložit, Úřad
         právem námitky zamítne, a to i když přihlašovatel ochranné známky nezpochybní skutečnosti předložené osobou, která podává
         námitky, na podporu jejích námitek.

      (viz body 77–79)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      7. června 2005(*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Salvita – Starší národní slovní ochranná známka SOLEVITA – Důkaz užívání starší národní ochranné známky – Zamítnutí námitek“
      Ve věci T‑303/03,
      Lidl Stiftung & Co. KG, se sídlem v Neckarsulm (Německo), zastoupená P. Großem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému U. Pflegharem a G. Schneiderem, jako
         zmocněnci,

      žalovanému,
      přičemž druhým účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícím jako vedlejší účastník řízení před Soudem, je
      REWE-Zentral AG, se sídlem v Kolíně (Německo), původně zastoupená M. Kinkeldeyem, dále M. Kinkeldeyem a C. Schmittem, advokáty,

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 30. června 2003 (věc R 408/2002‑1),
         týkajícímu se námitek majitele národní ochranné známky SOLEVITA proti zápisu slovní ochranné známky Společenství Salvita,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras, předseda, F. Dehousse a D. Šváby, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: H. Jung,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 4. září 2003,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě OHIM došlému kanceláři Soudu dne 16. ledna 2004,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejšího účastníka došlému kanceláři Soudu dne 16. ledna 2004,
      po jednání konaném dne 30. listopadu 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 14. srpna 1997 podala REWE-Central AG u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku
         ochranné známky Společenství podle nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř.
         věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146).

      2       Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení Salvita.
      3       Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležejí do tříd 5, 29, 30 a 32 podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků
         a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají, pro každou z těchto tříd,
         následujícímu popisu:

      –       třída 5: „Léčebné infuze, žvýkačky pro lékařské účely; potrava pro kojence; všechny výše uvedené výrobky pro prodej pouze
         v obchodech s potravinami“;

      –       třída 29: „Maso, ryby, drůbež, zvěřina, mušle a korýši, tyto výrobky rovněž zpracované; uzeniny, masa, drůbež a ryby, kaviár;
         masové, rybí, drůbeží a zvěřinové saláty; masové, drůbeží, zvěřinové a rybí paštiky, masové výtažky; ovoce, zelenina a sušené
         ovoce (zpracované); ovocná a zeleninová pyré; lahůdkové saláty ze zeleniny nebo zelených salátů; výrobky z brambor, a sice
         bramborové hranolky, krokety, opečené brambory, rané brambory, bramborová kaše, bramborové knedlíky, Bernské rösti, bramborové
         placky, lupínky, tyčinky; semmelknödel (houskové knedlíky); hotová jídla a polotovary, a sice polévky (včetně instantních
         polévek), jídla k ohřátí, hotová jídla lyofilizovaná nebo nikoliv vyrobená z jednoho nebo více následujících výrobků; maso,
         ryby, zelenina, zpracované ovoce, sýry, těstoviny, rýže; huspeniny, ovocné a zeleninové rosoly, džemy; vejce, mléko a mléčné
         výrobky, především mléko jako nápoj, kysané mléko, podmáslí, jogurty, ovocné jogurty, jogurty čokoládové nebo jogurty s kakaem,
         mléčné nealkoholické nápoje, kefír, smetana, tvaroh, tvarohové výrobky s ovocem a s bylinkami, mléčné aromatizované dezerty
         se želatinou nebo želírovacím přípravkem (škrobem), máslo, vepřové sádlo, sýry a sýrové výrobky; želírované pudinky; salátové
         zálivky; oleje a jedlé tuky; slané pečivo, obilné lupínky, solené a nesolené ořechy a další pochutiny náležející do třídy
         29; všechny výše uvedené výrobky (popřípadě) rovněž jako dietní potraviny pro nikoliv lékařské účely; všechny výše uvedené
         výrobky (pokud je to možné) rovněž zmrazené a konzervované, sterilizované nebo homogenizované“;

      –       třída 30: „Omáčky, kompoty, pojiva pro omáčky, omáčky v prášku, kečup, křen, kapary; káva, čaj, kakao, čokoláda, čokoládové
         výrobky, prášek pro přípravu kakaových nápojů; čokoládové nápoje, marcipán, nugát, výrobky z marcipánu a nugátu; pudinky,
         pudinkové zákusky, pomazánky, vyrobené hlavně z cukru, kakaa, nugátu, mléka nebo tuků; čokolády, rovněž plněné; cukr, cukrovinky,
         vanilkový cukr, bonbóny, zvláště karamely, mentolové bonbóny, ovocné bonbóny, žvýkačky, lízátka, žvýkačky pro nikoliv lékařské
         užití; rýže, tapioka, kávové náhražky; pizzy; mouky, výrobky z obilí pro potravinářské užití, celozrnné loupané obilniny,
         a sice rýže, pšenice, oves, ječmen, žito, proso, kukuřice a pohanka, tyto výrobky rovněž jako směsi a jiné výrobky, především
         pšeničné otruby, pšeničné klíčky, kukuřičná mouka, kukuřičná krupice, lněné semínko, müsli a müsli tyčinky (vyrobené především
         z obilných vloček, sušeného ovoce, ořechů), cereálie, popcorn; chléb, rohlíky, jemné pečivo a cukroví; těstoviny a celozrnné
         těstoviny, zvláště nudle; těsto na koláče hotové pro přípravu, potravinářská aromata, dortové polevy, jedlý led, zmrzliny;
         med, melasový sirup, droždí, prášek na kynutí; pudinkový prášek; sůl; hořčice; ocet; koření, směsi koření, pepř celý; slané
         pečivo, obilné lupínky, solené a nesolené ořechy a další pochutiny, náležející do třídy 30; všechny výše uvedené výrobky (popřípadě)
         rovněž jako dietní potraviny pro nikoliv lékařské účely; všechny výše uvedené výrobky (pokud je to možné) rovněž zmrazené
         a konzervované, sterilizované nebo homogenizované“;

      –       třída 32: „Piva ; minerální a sodové vody a jiné nealkoholické nápoje; ovocné nápoje a ovocné šťávy, zeleninové šťávy; sirupy
         a ostatní výrobky pro přípravu nápojů; syrovátkové nápoje; instantní prášky pro přípravu nápojů“.

      4       Dne 13. července 1998 byla přihláška ochranné známky zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 50/98.

      5       Dne 13. října 1998 podala Lidl Stiftung & Co. KG námitky proti zápisu přihlašované ochranné známky, přičemž se dovolávala
         nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Tyto námitky byly založeny na existenci starší německé
         ochranné známky SOLEVITA, zapsané dne 27. června 1983 pro označení výrobků náležejících do třídy 32 ve smyslu Niceského třídění.
         Námitky byly podány proti různým výrobkům náležejícím do tříd 29, 30 a 32 a uvedeným v přihlášce ochranné známky Společenství.

      6       Dopisem ze dne 27. října 1999 požádal vedlejší účastník žalobkyni, aby prokázala užívání své ochranné známky, v souladu s čl.
         43 odst. 2 nařízení č. 40/94.

      7       Dne 18. ledna 2000 námitkové oddělení OHIM vyzvalo žalobkyni, aby tento důkaz předložila ve lhůtě dvou měsíců.
      8       Dne 14. února 2000 žalobkyně předložila:
      –       místopřísežné prohlášení podepsané ředitelem mezinárodního nákupu, ze dne 27. ledna 2000, týkající se obchodního obratu uskutečněného
         ve Spolkové republice Německo v letech 1993 až 1999 s výrobky označenými ochrannou známkou SOLEVITA;

      –       seznam uvádějící výrobky prodávané pod ochrannou známkou SOLEVITA od roku 1993 do 1999, s názvem „Solevita bis 10-1999“ (Solevita
         do října 1999) a označený „Stand : 23. März 1998 – 27.01.00“ (aktualizace: 23. března 1998 – 27.01.00) ;

      –       kopie vzorů obalů různých ovocných šťáv prodávaných pod ochrannou známkou SOLEVITA, všechny neopatřené datem.
      9       Dne 28. března 2002 zamítlo námitkové oddělení námitky podané žalobkyní. K odůvodnění svého rozhodnutí v podstatě vysvětlilo,
         že dokumenty předložené žalobkyní byly nedostatečné pro prokázání skutečného užívání starší národní ochranné známky. Námitkové
         oddělení především uvedlo, že vzory obalů nejsou datovány, že místopřísežné prohlášení má pouze relativní důkazní hodnotu,
         protože pochází od zaměstnance žalobkyně zastávajícího řídící pozici, a mimoto že toto prohlášení představuje pouze nepřímý
         důkaz užívání ochranné známky. Podle názoru námitkového oddělení žalobkyně na podporu nebo potvrzení obratu uvedeného jí samotnou
         neposkytla ani faktury, ani vysvětlení pocházející od třetích osob, takže přezkum předložených důkazních materiálů vedl k závěru,
         že skutečné užívání nebylo prokázáno. Námitkové oddělení mimoto upřesnilo, že je namístě zamítnout námitky z důvodu, že kolidující
         označení se nevyznačují žádnou podobností.

      10     Dne 10. května 2002 žalobkyně podala odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení. Měla především za to, že užívání ochranné
         známky bylo v projednávaném případě prokázáno. Mimoto se žalobkyně domnívala, že námitkové oddělení porušilo její právo být
         vyslechnuta, vzhledem ke skutečnosti, že nemohla předložit svá vyjádření, pokud jde o posouzení důkazů prokazujících skutečné
         užívání ochranné známky. Námitkové oddělení podle jejího názoru rovněž porušilo zásadu „dispoziční“, jelikož užívání ochranné
         známky nebylo zpochybněno vedlejším účastníkem.

      11     Rozhodnutím ze dne 30. června 2003 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát OHIM zamítl odvolání.
      12     Co se týče prokázání užívání ochranné známky, odvolací senát v podstatě uvedl, že místopřísežné prohlášení je jednostranným
         prohlášením, vydaným dotyčným účastníkem nebo jednou z vedoucích osob jeho podniku, a že takové prohlášení nepostačuje k prokázání
         objektivních skutečností, pokud není potvrzeno dodatečnými důkazy, jako jsou faktury, což se v projednávaném případě nestalo.
         Mimoto, vzhledem k tomu, že kopie vzorů obalů neobsahovaly žádný údaj o trvání obchodování, měl odvolací senát za to, že nemohou
         potvrdit předložené údaje o obratu, ostatně jako další předložené důkazy. Odvolací senát z toho vyvodil, že námitkové oddělení
         došlo správně k závěru, že předložené dokumenty nejsou dostatečné k prokázání užívání ochranné známky v období, které je třeba
         vzít v úvahu.

      13     Co se týče práva být vyslechnut ve smyslu čl. 73 věty druhé nařízení č. 40/94, uvedl odvolací senát, že při přezkumu spisu
         může OHIM použít všechny údaje poskytnuté účastníkem, aniž by mu předtím dal možnost vyjádřit se k nim, jelikož se předpokládá,
         že dotyčný účastník zná dotčené údaje. Pokud jde o zásadu „dispoziční“, měl odvolací senát za to, že otázka užívání ochranné
         známky se touto zásadou řídí pouze v té míře, že žalobce může kdykoliv vzít zpět svůj návrh. Námitkové oddělení tedy neporušilo
         čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94.

       Návrhy účastníků řízení
      14     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      15     OHIM a vedlejší účastník navrhují, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      16     Žalobkyně se na podporu své žaloby dovolává tří žalobních důvodů. V prvním žalobním důvodu nesouhlasí se závěrem odvolacího
         senátu, že v projednávaném případě nebylo prokázáno užívání ochranné známky. Svým druhým žalobním důvodem uplatňuje porušení
         práva být vyslechnuta a třetím žalobním důvodem porušení zásady „dispoziční“.

       K prokázání skutečného užívání ochranné známky
       Argumenty účastníků řízení
      17     První žalobní důvod žalobkyně rozvádí pět bodů.
      18     Zaprvé s odvoláním na znění čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 a s odkazem na několik rozhodnutí vydaných odvolacími senáty
         OHIM žalobkyně uvádí, že je nutno „skutečným“ užíváním rozumět skutečné užívání starší ochranné známky na trhu v záměru upoutat
         pozornost potenciálních zákazníků k výrobkům a službám nabízeným pod tímto označením. Článek 43 odst. 3 nařízení č. 40/94
         tedy nevyžaduje extenzivní důkaz o užívání ochranné známky, na rozdíl od ostatních ustanovení, jako např. čl. 7 odst. 3 téhož
         nařízení. Postačuje prokázání, že starší ochranná známka byla skutečně užívána a že se na trhu neužívala pouze „jako fiktivní
         právo“.

      19     Zadruhé žalobkyně uvádí skutečnost, že odvolací senát ve svém rozhodnutí odkázal na rozsudek Soudního dvora ze dne 11. března
         2003, Ansul (C‑40/01, Recueil, s. I‑2439), a na rozsudek Soudu ze dne 12. března 2003, Goulbourn v. OHIM – Redcats (Silk Cocoon)
         (T‑174/01, Recueil, s. II‑789). Podle názoru žalobkyně odvolací senát má patrně za to, že se tyto dva rozsudky zabývají otázkou,
         jaké dokumenty jsou dostatečné pro prokázání skutečného užívání ochranné známky. Tak tomu však není, jelikož tyto dva rozsudky
         nemají podle názoru žalobkyně žádný vztah k předmětu této žaloby.

      20     Zatřetí s odkazem na čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 a na pravidlo 22 odst. 2 a 3 nařízení Komise č. 2868/95 ze dne 13. prosince
         1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), žalobkyně nesouhlasí s přístupem,
         který zaujal odvolací senát, že některé dokumenty mohou postačit k prokázání hodnověrného užívání ve smyslu německého práva,
         ale nestačí vždy k prokázání užívání ve smyslu nařízení č. 40/94. Tato poznámka se týká především skutečnosti, že byla místopřísežnému
         prohlášení přiznána menší důkazní hodnota, než se mu obvykle přiznává v německém právu.

      21     Začtvrté žalobkyně uplatňuje, že napadené rozhodnutí je v rozporu s rozhodnutím třetího odvolacího senátu OHIM vydaným dne
         11. července 2001 ve věci R 759/2000‑3, Grafenwälder v. Grafenwalder. V této věci osoba, která podala námitky, předložila
         místopřísežné prohlášení, údaj o měsíčním obratu v daném období, dvě kopie výrobků označených její ochrannou známkou a reklamní
         brožuru. Žalobkyně se odvolává na skutečnost, že odvolací senát potvrdil stanovisko námitkového oddělení a upřesnil především
         v bodě 22 svého rozhodnutí, že „důkazní materiály poskytnuté osobou, která podává námitky, v projednávaném případě postačují
         ke splnění jeho požadavků, tím spíše, že pravidlo [22 nařízení č. 2868/95] nevyžaduje současné předložení všech důkazních
         prostředků, které uvádí“. Podle názoru žalobkyně je toto právní stanovisko mimoto v souladu s rozhodnutím druhého odvolacího
         senátu ze dne 8. listopadu 2000 ve věci R 756/1999‑2, DOCTORS v. DOC & TORS.

      22     Zapáté se žalobkyně domnívá, že písemnosti ve spisu ve svém celku nepřipouštějí pochybnosti, pokud jde o skutečnost, že starší
         ochranná známka byla předmětem rozsáhlého skutečného užívání pro dotyčný výrobek a pro období, které je třeba vzít v úvahu,
         v Německu, členském státě, kde je tato ochranná známka zapsána. Na podporu svého názoru žalobkyně poukazuje na rozhodnutí
         prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 6. dubna 2001 ve věci R 129/2000‑1, VISIO v. VISION. Dochází proto k závěru, že v projednávaném
         případě bylo skutečné užívání ochranné známky ve smyslu čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 prokázáno.

      23     OHIM se domnívá, že i když se v rámci námitkového řízení nevyžaduje, aby osoba, které podává námitky, prokázala, že její ochranná
         známka nabyla po svém užívání rozlišovací způsobilost, jak to může předpokládat čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94, osoba, která
         podává námitky, tím není zbavena svého důkazního břemene.

      24     Naopak, podle čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 musí osoba, která podává námitky, prokázat, že označení bylo během relevantního
         období předmětem skutečného užívání.

      25     Pravidlo 22 odst. 3 nařízení č. 2868/95 nepochybně nevyžaduje současné předložení všech důkazů, které uvádí. Z důkazů poskytnutých
         osobou, která podává námitky, nicméně musí být možno jasně vyvodit místo, čas, rozsah a povahu užívání starší ochranné známky,
         ve smyslu odstavce 2 téhož pravidla.

      26     V projednávaném případě OHIM uznává, že dokumenty ve spisu jsou přípustnými důkazními materiály ve smyslu čl. 76 odst. 1 nařízení
         č. 40/94 a pravidla 22 odst. 2 a 3 nařízení č. 2868/95. Především upřesňuje, že „místopřísežné prohlášení“ předložené osobou,
         která podala námitky, představuje přípustný důkaz.

      27     OHIM se nicméně domnívá, že důkazní hodnota takového prohlášení musí být posuzována spolu s ostatními předloženými důkazy,
         s ohledem na jejich obsah a konkrétní skutečnosti projednávaného případu. Toto zkoumání vede podle názoru OHIM k závěru, že
         místopřísežné prohlášení, samo o sobě nebo s ohledem na seznam výrobků připojený v příloze, není dostatečné pro prokázání
         skutečného užívání staršího práva.

      28     V tomto ohledu má OHIM za to, že seznam připojený k místopřísežnému prohlášení pouze znovu uvádí čísla uvedená v prohlášení,
         aniž by je prokazoval. Tyto údaje tedy nepostačují k prokázání skutečného užívání, jelikož nejsou potvrzeny například fakturami,
         katalogy nebo reklamními nebo inzertními materiály. Mimoto, co se týče nedatovaných reprodukcí obalu výrobků, umožňují pouhé
         domněnky a nemohou potvrdit ostatní důkazní materiály a prohlášení.

      29     Pokud jde o vedlejšího účastníka, ten rovněž uznává, že místopřísežné prohlášení představuje přípustný důkazní prostředek,
         výslovně upravený v čl. 76 odst. 1 písm. f) nařízení č. 40/94. Je nicméně úkolem OHIM, a konkrétněji jeho odvolacích senátů,
         aby posoudili volně a podle svého porozumění důkazní sílu tohoto místopřísežného prohlášení.

      30     V projednávaném případě se údaje týkající se prodaných kusů a uváděného období prodeje výrobků objevují pouze v místopřísežném
         prohlášení ředitele mezinárodního nákupu žalobkyně samotné. Soupis výrobků pochází rovněž od žalobkyně samotné a není podložen
         žádným objektivním důkazem. Neposiluje tedy důkazní hodnotu místopřísežného prohlášení. Ve skutečnosti je pouhým písemným
         tvrzením jednoho účastníka řízení, které nemá žádnou důkazní sílu. Pokud jde o vzory obalů, má vedlejší účastník za to, že
         jsou jedinými objektivními důkazy, které žalobkyně předložila. Neobsahují nicméně ani nejmenší údaj o době jejich užívání
         nebo relevantním období.

      31     Vedlejší účastník rovněž upřesňuje, že i v německém právu postačuje místopřísežné prohlášení k prokázání skutečného užívání,
         pouze pokud je doprovázeno a podpořeno ostatními důkazními prostředky. Odkazuje v tomto ohledu na rozhodnutí prvního odvolacího
         senátu OHIM, které je uvedeno v žalobě.

       Závěry Soudu
      32     Článek 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 stanoví, že přihlašovatel ochranné známky Společenství může požadovat důkaz o tom,
         že starší ochranná známka byla skutečně užívána na území, na kterém je chráněna, po dobu pěti let před zveřejněním přihlášky
         ochranné známky, která je předmětem námitek.

      33     Podle pravidla 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95 zahrnují údaje a důkazy, které je třeba předložit za účelem prokázání užívání
         ochranné známky, údaje týkající se místa, času, rozsahu a povahy užívání starší ochranné známky na výrobky nebo služby, pro
         které byla zapsána a na základě kterých jsou podány námitky. Podle téhož pravidla je nutno poskytnout „důkazy na podporu těchto
         údajů“.

      34     V tomto ohledu pravidlo 22 odst. 3 nařízení č. 2868/95 upřesňuje, že důkazy o užívání ochranné známky se „zpravidla“ omezí
         na předložení podpůrné dokumentace a předmětů, jako jsou „například“ obaly, nálepky, ceníky, katalogy, faktury, fotografie,
         novinové inzeráty a písemná prohlášení uvedená v čl. 76 odst. 1 písm. f) nařízení č. 40/94, která zahrnují zejména písemná
         prohlášení učiněná místopřísežně.

      35     Mimoto, pro výklad pojmu skutečného užívání je třeba vzít v úvahu skutečnost, že ratio legis požadavku, podle kterého musí být starší ochranná známka předmětem skutečného užívání, aby ji bylo možno namítat proti přihlášce
         ochranné známky Společenství, spočívá v omezení sporů mezi dvěma ochrannými známkami, pokud neexistuje oprávněný hospodářský
         důvod vyplývající ze skutečné úlohy ochranné známky na trhu (rozsudek Silk Cocoon, bod 19 výše, bod 38). Naopak není účelem
         uvedeného ustanovení ani hodnotit obchodní úspěch, ani kontrolovat hospodářskou strategii podniku, ani omezit ochranu ochranných
         známek pouze na případy jejich kvantitativně významného využívání [rozsudek Soudu ze dne 8. července 2004, MFE Marienfelde
         v. OHIM – Vétoquinol (HIPOVITON), T‑334/01, Sb. rozh. s. II‑2787, bod 32].

      36     Jak vyplývá z rozsudku Ansul, bod 19 výše, který se týká výkladu čl. 12 odst. 1 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince
         1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01,
         s. 92), jehož normativní obsah odpovídá obsahu článku 43 nařízení č. 40/94, je ochranná známka předmětem skutečného užívání,
         pokud je, v souladu se svou hlavní úlohou, kterou je zaručit totožnost původu výrobků nebo služeb, pro které byla zapsána,
         užívána za účelem vytvoření nebo zachování odbytiště těchto výrobků a služeb, s výjimkou užívání symbolické povahy, jehož
         jediným účelem je zachovat práva založená ochrannou známkou (bod 43). V tomto ohledu podmínka týkající se skutečného užívání
         ochranné známky vyžaduje, aby ochranná známka tak, jak je chráněná na relevantním území, byla užívána veřejně a navenek (rozsudek
         Silk Cocoon, bod 19 výše, bod 39; viz v tomto smyslu obdobně rozsudek Ansul, bod 19 výše, bod 37).

      37     Posouzení skutečné povahy užívání ochranné známky musí spočívat na souhrnu skutečností a okolností, vhodných pro zjištění
         jejího skutečného obchodního využívání, zvláště na užívání považovaném v dotyčném hospodářském odvětví za odůvodněné pro zachování
         nebo vytvoření částí trhu pro výrobky nebo služby ochrannou známkou chráněné, povaze výrobků nebo služeb, vlastnostech trhu,
         rozsahu a častosti užívání ochranné známky (rozsudek HIPOVITON, bod 35 výše, bod 34; viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek
         Ansul, bod 19 výše, bod 43).

      38     Pro zkoumání skutečné povahy užívání starší ochranné známky je třeba provést celkové posouzení, s ohledem na všechny relevantní
         faktory projednávaného případu (rozsudek HIPOVITON, bod 35 výše, bod 36). Mimoto, skutečné užívání ochranné známky nemůže
         být prokázáno pravděpodobnými tvrzeními nebo domněnkami, ale musí spočívat na konkrétních a objektivních skutečnostech, které
         dokazují skutečné a dostatečné užívání ochranné známky na dotyčném trhu [rozsudek Soudu ze dne 12. prosince 2002, Kabushiki
         Kaisha Fernandes v. OHIM – Harrison (HIWATT), T‑39/01, Recueil, s. II‑5233, bod 47].

      39     V projednávaném případě písemné prohlášení ředitele mezinárodního nákupu žalobkyně, jakož i seznam prodávaných výrobků ve
         formě tabulky, obsahují údaje o užívání ochranné známky, vztahující se k místu (Německo), času (1993-1999), rozsahu (roční
         obrat pro každý výrobek) a povaze označovaných výrobků (především ovocné šťávy).

      40     Co se týče písemného prohlášení ředitele mezinárodního nákupu žalobkyně, je třeba připomenout, že čl. 76 odst. 1 písm. f)
         nařízení č. 40/94 uvádí mezi prostředky pro prokázání užívání ochranné známky, na základě odkazu pravidla 22 nařízení č. 2868/95,
         „písemná prohlášení učiněná místopřísežně nebo mající podle právních předpisů státu, ve kterém jsou učiněna, rovnocenný účinek“.
         Z toho vyplývá, že je třeba zkoumat v právní úpravě dotyčného členského státu účinky písemného prohlášení pouze v případě,
         že takové prohlášení nebylo učiněno místopřísežně. V projednávaném případě je nepochybné, že písemné prohlášení ředitele mezinárodního
         nákupu žalobkyně je místopřísežným prohlášením a že bylo jako takové prohlášeno odvolacím senátem za přípustné. Aniž by tedy
         bylo třeba zkoumat jeho účinky v německém právu, je toto prohlášení součástí důkazních prostředků upravených v čl. 76 odst. 1
         písm. f) nařízení č. 40/94, na který odkazuje pravidlo 22 nařízení č. 2868/95.

      41     Nicméně i když mohou být místopřísežné prohlášení a seznam výrobků prodávaných žalobkyní ve formě tabulky považovány za přípustné
         důkazní prostředky, je třeba provést celkové posouzení důkazních materiálů ve spisu, s přihlédnutím ke všem relevantním faktorům,
         za účelem určení, zda bylo prokázáno skutečné užívání ochranné známky. V tomto ohledu je namístě zdůraznit, že podle pravidla
         22 odst. 3 nařízení č. 2868/95 jsou účastníkům k prokázání užívání ochranné známky k dispozici různé důkazní prostředky. Mimoto
         žádné ustanovení nařízení č. 40/94 ani nařízení č. 2868/95 neumožňuje shledat, že důkazní prostředky pro užívání ochranné
         známky, vcelku nebo jednotlivě, musí nezbytně vést OHIM k závěru, že skutečné užívání bylo prokázáno.

      42     V projednávaném případě je zaprvé třeba uvést, že autorem místopřísežného prohlášení a seznamu prodávaných výrobků ve formě
         tabulky byla samotná žalobkyně. V tomto ohledu je namístě připomenout, že pro posouzení důkazní hodnoty určitého dokumentu
         je třeba zaprvé ověřit důvěryhodnost informací, které jsou v něm obsaženy. Je tedy nutno zejména vzít v úvahu původ dokumentu,
         okolnosti jeho vyhotovení, komu je dokument určen a klást si otázku, zda se dokument vzhledem ke svému obsahu jeví jako rozumný
         a důvěryhodný (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Soudu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95,
         T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95,
         T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 1838; viz rovněž stanovisko generálního advokáta Légera ve věci C‑57/02
         P, Acerinox v. Komise, Recueil, s. I‑6689, bod 202). Žádná skutečnost v nařízení č. 40/94 ani v nařízení č. 2868/95 neumožňuje
         dojít k závěru, že by průkaznost důkazů užívání ochranné známky, včetně místopřísežných prohlášení, měla být analyzována ve
         vztahu k vnitrostátní právní úpravě členského státu.

      43     Zadruhé žalobkyně v žádném okamžiku řízení před OHIM nepředložila jiné důkazní prostředky, umožňující potvrdit zejména čísla
         uvedená v jejím místopřísežném prohlášení, jakož i v jejím seznamu prodávaných výrobků.

      44     Jediné doplňující důkazní materiály, které jsou součástí spisu, jsou kopie vzorů balení dotyčných výrobků, které nejsou opatřeny
         žádným datem. I když by tyto kopie mohly být použity jako potvrzení „povahy“ (ovocná šťáva) a popřípadě „místa“ (jelikož tyto
         vzory balení jsou v němčině) užívání ochranné známky, nepodaly žádný důkaz umožňující potvrdit čas a rozsah tohoto užívání.

      45     Je třeba konečně uvést, že doplňující důkazy, které by umožnily potvrdit údaje obsažené v místopřísežném prohlášení – například
         faktury, katalogy nebo inzeráty v novinách – nemají takovou povahu, že by žalobkyně měla potíže je získat. Tyto skutečnosti
         především mohly být předloženy odvolacímu senátu, a to tím spíše, že rozhodnutí námitkového oddělení již zjistilo nedostatečnost
         důkazů o užívání ochranné známky.

      46     S přihlédnutím k výše uvedenému a s ohledem na všechny relevantní faktory je namístě dojít k závěru, že se odvolací senát
         nedopustil pochybení, když měl za to, že užívání starší národní ochranné známky nebylo v projednávaném případě prokázáno.

      47     Ostatní argumenty předložené žalobkyní nemohou vyvrátit toto posouzení.
      48     Co se týče skutečnosti, že odvolací senát odkázal v napadeném rozhodnutí na rozsudky Ansul a Silk Cocoon, bod 19 výše, které
         jsou v projednávaném případě irelevantní, postačuje uvést, na rozdíl od toho, co uvádí žalobkyně, že odvolací senát neuvedl,
         že tyto rozsudky upravují otázku, které dokumenty jsou dostatečné pro prokázání skutečného užívání ochranné známky. Odvolací
         senát, jak vyplývá jasně z bodu 15 napadeného rozhodnutí, pouze odkázal na tyto dva rozsudky, jelikož obsahují definici „skutečného
         užívání“ ve smyslu pravidel Společenství. Tento argument je tedy věcně nepodložený.

      49     Pokud jde o skutečnost, že dřívější rozhodnutí odvolacích senátů OHIM jsou v rozporu s napadeným rozhodnutím, postačí připomenout,
         že legalita rozhodnutí odvolacích senátů musí být posuzována výlučně na základě nařízení č. 40/94, jak jej vykládá soud Společenství,
         a nikoliv na základě dřívější rozhodovací praxe odvolacích senátů OHIM [rozsudky Soudu ze dne 9. října 2002, Glaverbel v. OHIM
         (Povrch skleněné desky), T‑36/01, Recueil, s. II‑3887, bod 35, a ze dne 20. listopadu 2002, Bosch v. OHIM (Kit pro a Kit Super
         Pro), T‑79/01 a T‑86/01, Recueil, s. II‑4881, bod 32]. Tento argument je tedy irelevantní.

      50     Ze všech těchto důvodů je nutno první žalobní důvod zamítnout.
       K porušení práva být vyslechnut
       Argumenty účastníků řízení
      51     Žalobkyně má za to, že jestliže odvolací senát nedal najevo, že má pochybnosti o důvěryhodnosti místopřísežného prohlášení
         a že mu přiznává pouze omezenou důkazní sílu, měl jí dát předběžně možnost předložit vyjádření podle čl. 73 druhé věty nařízení
         č. 40/94. Žalobkyně upřesňuje, že s ohledem na rozhodnutí jiného odvolacího senátu v jiné věci (věc Grafenwälder v. Grafenwalder,
         uvedená v bodě 21 výše), mohla předpokládat, že dokumenty předložené u OHIM byly dostatečné pro poskytnutí informace o místě,
         čase, rozsahu a povaze užívání ochranné známky. Žalobkyně především uvádí, že neměla důvod se domnívat, že odvolací senát
         přizná místopřísežnému prohlášení omezenou důkazní sílu. Žalobkyně se tedy domnívá, že měla být informována rozhodujícím „orgánem“
         o právním stanovisku, které neznala a které mělo odůvodnit rozhodnutí uvedeného „orgánu“. Za těchto podmínek se projednávaná
         věc podle jejího názoru liší od věci, ve které byl vydán rozsudek Soudu ze dne 5. června 2002, Hershey Foods v. OHIM (Kiss
         Device with plume) (T‑198/00, Recueil, s. II‑2567), na který odkazuje napadené rozhodnutí.

      52     OHIM se domnívá, že právo být vyslechnut se vztahuje na všechny právní a skutkové okolnosti, které jsou základem aktu rozhodnutí,
         ale nikoli na konečné stanovisko, které správní orgán zamýšlí přijmout. Za těchto podmínek má OHIM za to, že námitkové oddělení
         neporušilo právo být vyslechnut a že jeho rozhodnutí v žádném případě nemůže být předmětem žaloby před Soudem.

      53     Pokud by se nicméně žalobní důvod dovolávaný žalobkyní měl vztahovat na rozhodnutí odvolacího senátu, má OHIM za to, že žalobní
         důvod vycházející z odepření práva být vyslechnut je nepochopitelný, neboť odvolací senát zamítl námitky ze stejného důvodu
         jako námitkové oddělení.

      54     Vedlejší účastník má za to, že OHIM může založit své rozhodnutí pouze na skutečnostech, které oba účastníci znali a ke kterým
         se mohli vyjádřit. Skutečnost posouzení, v jaké míře jsou určité předložené skutečnosti dostatečné pro prokázání skutečného
         užívání ochranné známky, je právní otázkou. Nejedná se v žádném případě o zjištění skutkových okolností, ale o právní posouzení
         předložených dokumentů, které OHIM nemusí předběžně oznámit účastníkům. Vedlejší účastník rovněž uvádí, že vyzývat účastníka,
         aby předložil více důkazů o užívání ochranné známky, by bylo v rozporu s povinností nezávislosti OHIM.

       Závěry Soudu
      55     Úvodem je namístě usoudit, že žalobním důvodem vycházejícím z porušení zásady práva být vyslechnut žalobkyně ve skutečnosti
         tvrdí, že byl porušen čl. 73 věta druhá nařízení č. 40/94, který stanoví, že rozhodnutí OHIM mohou být založena pouze na důvodech,
         ke kterým se měli účastníci možnost vyjádřit.

      56     Mimoto je třeba uvést, že žalobkyně během jednání uvedla, že tento žalobní důvod se vztahuje jak na řízení, které vedlo k rozhodnutí
         námitkového oddělení, tak na řízení, které vedlo k napadenému rozhodnutí.

      57     Pokud jde o řízení, které vedlo k rozhodnutí námitkového oddělení, tento žalobní důvod byl uplatněn v tomto ohledu poprvé
         při ústním řízení.

      58     Podle čl. 48 odst. 2 prvního pododstavce jednacího řádu Soudu však předkládání nových žalobních důvodů v průběhu řízení není
         přípustné, ledaže by se tyto důvody zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení.

      59     V každém případě lze podle čl. 63 odst. 1 nařízení č. 40/94 podat žalobu k soudu Společenství pouze proti rozhodnutí odvolacího
         senátu. Je tedy namístě mít za to, že v rámci takové žaloby jsou přípustné pouze žalobní důvody namířené proti samotnému rozhodnutí
         odvolacího senátu.

      60     Žalobní důvod vycházející z čl. 73 věty druhé nařízení č. 40/94 musí být tedy, pokud jde o rozhodnutí námitkového oddělení,
         odmítnut jako nepřípustný.

      61     Pokud jde o napadené rozhodnutí, i za předpokladu, že žalobkyně ve skutečnosti vytýká odvolacímu senátu, že nezrušil rozhodnutí
         námitkového oddělení, i když bylo stiženo údajnými vadami řízení, je namístě mít za to, že v bodě 26 napadeného rozhodnutí
         bylo právem uvedeno, že při přezkoumání spisu OHIM může použít všechny údaje poskytnuté účastníkem, aniž by mu předem poskytl
         možnost k nim zaujmout stanovisko. Odvolací senát každopádně nebyl povinen zrušit rozhodnutí námitkového oddělení z tohoto
         jediného důvodu, pokud neexistovala, co se týče merita věci, žádná protiprávnost. Mimoto je namístě zdůraznit, že žalobkyně
         podala odvolání před odvolacím senátem zejména proto, aby uplatnila svůj názor, pokud jde o relevanci důkazních prostředků
         předložených na podporu skutečného užívání ochranné známky v projednávaném případě, a že tedy byla v tomto ohledu vyslechnuta.

      62     Co se týče práva být vyslechnut před samotným odvolacím senátem, je namístě připomenout, že posouzení skutečností je úkolem
         rozhodovacího aktu. Právo být vyslechnut se přitom vztahuje na všechny skutkové a právní okolnosti, které představují základ
         rozhodovacího aktu, avšak nikoliv na konečné stanovisko, které správní orgán zamýšlí přijmout (viz obdobně rozsudek Soudu
         ze dne 21. ledna 1999, Neue Maxhütte Stahlwerke a Lech-Stahlwerke v. Komise, T‑129/95, T 2/96 a T‑97/96, Recueil, s. II‑17,
         bod 231). Navíc, jak bylo již uvedeno, jelikož žalobkyně sama předložila dotčené dokumenty OHIM, mohla k nim, jakož i jejich
         relevanci, zjevně zaujmout stanovisko. Za těchto okolností nebyl odvolací senát povinen vyslechnout žalobkyni ohledně posouzení
         skutkových okolností, které zvolil za základ svého rozhodnutí.

      63     Z těchto důvodů je nutno žalobní důvod vycházející z porušení čl. 73 věty druhé nařízení č. 40/94 zamítnout.
       K porušení zásady „dispoziční“
       Argumenty účastníků řízení
      64     Podle názoru žalobkyně zásada „dispoziční“, která je obsažena v článku 74 odst. 1 nařízení č. 40/94, způsobuje, že pokud odvolací
         senát neměl pochybovat o důvěryhodnosti údajů poskytnutých prostřednictvím místopřísežného prohlášení z důvodu vyjádření vedlejšího
         účastníka nebo o protichůdných údajích obsažených v dokumentech, neměl právo z moci úřední údaje zpochybnit a přiznat místopřísežnému
         prohlášení pouze nižší důkazní hodnotu.

      65     V projednávaném případě měl podle žalobkyně odvolací senát nesprávně za to, že nedošlo k porušení čl. 74 odst. 1 nařízení
         č. 40/94. Odvolací senát totiž nevyvodil žádný důsledek z toho, že vedlejší účastník nezpochybnil důkazy poskytnuté na podporu
         užívání ochranné známky. Mimoto měl odvolací senát vzít v úvahu skutečnost, že povaha a obsah těchto důkazů byly konkludentně
         uznány jako průkazné, neboť vedlejší účastník omezil seznam svých výrobků a dále se již vyjádřil pouze k otázce nebezpečí
         záměny, a to i v průběhu odvolacího řízení. Za těchto podmínek nebyl žádný důvod pochybovat o správnosti a důvěryhodností
         písemností, které byly předloženy. Podle žalobkyně námitkové oddělení nemělo právní základ k tomu, aby zaprvé považovalo z moci
         úřední dokumenty za sporné, zadruhé, aby pochybovalo o důvěryhodnosti údajů obsažených v místopřísežném prohlášení, a zatřetí,
         aby jim přiznalo nižší důkazní hodnotu. Napadené rozhodnutí bylo tedy z tohoto důvodu stiženo podstatnou vadou řízení.

      66     Co se týče otázky, zda byl důkaz o užívání poskytnut, jelikož vedlejší účastník již nezpochybnil toto užívání poté, co žalobkyně
         předložila k němu se vztahující důkazy, uvádí OHIM, že Soud se již k tomuto argumentu vyslovil ve svém rozsudku ze dne 13.
         června 2002, Chef Revival USA v. OHIM – Massagué Marín (Chef) (T‑232/00, Recueil, s. II‑2749). Podle tohoto rozsudku vyplývá
         z čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94, že poskytnout důkazy na podporu svých návrhů je úkolem účastníků řízení. Tento rozsudek
         neuvádí výjimku z této zásady v případě nespornosti.

      67     Pokud jde o otázku, zda může být nečinnost považována za souhlas se skutečnostmi, zdůrazňuje OHIM, že ani nařízení č. 40/94,
         ani nařízení č. 2868/95 výslovně na takovou zásadu neodkazují. Pokud přihlašovatel nepodá žádné vyjádření, může OHIM rozhodnout
         o námitkách na základě důkazů, které má k dispozici. OHIM dále uvádí, že může i bez reakce přihlašovatele ochranné známky
         na námitky disponovat jeho návrhem, a ve spojení s námitkami nezbytným základem pro vydání rozhodnutí.

      68     OHIM dodává, že podle čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94, podal-li přihlašovatel ochranné známky návrh na prokázání užívání
         ochranné známky osoby, která podává námitky, námitky se zamítnou, pokud tento důkaz není předložen.

      69     Konečně, s ohledem na tyto okolnosti OHIM upřesňuje, že argument žalobkyně, že omezení přihlášky představuje konkludentní
         uznání, nelze přijmout. Podle OHIM takové omezení může být provedeno v každém okamžiku a v žádném ohledu nesouvisí s námitkovým
         řízením. Závěr žalobkyně v tomto ohledu tedy není přesvědčivý.

      70     Vedlejší účastník udává, že podle čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 se OHIM při zkoumání omezí na skutečnosti, důvody a návrhy
         přednesené účastníky. Námitky by tedy nemohly být zamítnuty pouze z toho důvodu, že osoba, která podává námitky, neprokázala
         skutečné užívání, pokud přihlašovatel nezpochybnil užívání ochranné známky, na které jsou založeny námitky. Dále podle vedlejšího
         účastníka, pokud je zpochybněno užívání ochranné známky, na které jsou založeny námitky, v jakémkoli okamžiku řízení, zpochybnění
         platí pro celé řízení, včetně případného odvolacího řízení. Není tedy nezbytné opakovat zpochybnění, jelikož toto zpochybnění
         je účinné, dokud je přihlašovatel ochranné známky výslovně nevezme zpět nebo výslovně neuzná skutečné užívání starší ochranné
         známky, což se v projednávaném případě nestalo.

      71     Vedlejší účastník dodává, že v rámci řízení před odvolacím senátem předložil vyjádření o nedostatečném užívání ochranné známky.
         Pokud jde o skutečnost, že v řízení o námitkách předložil pouze argument o nebezpečí záměny ochranných známek, neznamená to,
         že vzal zpět svůj důvod vycházející z nedostatečného skutečného užívání. Takové zpětvzetí může být provedeno pouze výslovně,
         což se v projednávaném případě nestalo.

      72     Pokud jde o omezení seznamu výrobků, kterých se týká přihláška k zápisu, má vedlejší účastník za to, že toto omezení neznamená,
         že se konkludentně zřekl svého zpochybnění užívání ochranné známky. Toto zpochybnění může být vzato zpět pouze výslovným prohlášením
         před OHIM. Vedlejší účastník dodává, že omezení seznamu výrobků a služeb se týká jiných skutečností a vede k jiným námitkovým
         řízením.

       Závěry Soudu
      73     Úvodem je namístě usoudit, že žalobním důvodem vycházejícím z porušení zásady „dispoziční“ žalobkyně ve skutečnosti namítá
         porušení čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94.

      74     Podle tohoto ustanovení „v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí se však úřad při zkoumání omezí na skutečnosti,
         důvody a návrhy přednesené účastníky“. Výraz „návrhy“ zahrnuje v projednávaném případě přihlášku ochranné známky, jakož i návrh
         námitek, které byly podány v souvislosti s ní. Výraz „důvody“ zahrnuje právní a skutkové okolnosti předložené účastníky na
         podporu jejich návrhů.

      75     V projednávaném případě byl tedy OHIM konfrontován se dvěma návrhy ve smyslu čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94. První, předložený
         vedlejším účastníkem, se týkal zápisu ochranné známky Salvita. Druhý návrh, předložený žalobkyní, se týkal námitek vůči tomuto
         zápisu z důvodu existence starší ochranné známky SOLEVITA. Účastníci na podporu těchto dvou návrhů předložili své důvody.

      76     V tomto ohledu je namístě připomenout, že ačkoliv se ustanovení čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 ve francouzském znění výslovně
         netýká předložení důkazů účastníky řízení, vyplývá nicméně z tohoto ustanovení, že poskytnout důkazy na podporu jejich návrhů
         rovněž přísluší účastníkům. Tento výklad je potvrzen analýzou ostatních jazykových verzí téhož ustanovení, zejména verzí anglickou,
         která uvádí „the facts, evidence and arguments provided by the parties“, německou, uvádějící „das Vorbringen [...] der Beteiligten“,
         a italskou, která odkazuje na „[ai] fatti, prove ed argomenti addotti [...] dalle parti“ (rozsudek Chef, bod 66 výše, bod
         45).

      77     Krom toho v souladu s čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 je na žádost přihlašovatele majitel starší ochranné známky, který
         podal námitky, povinen předložit důkaz o tom, že byla starší ochranná známka skutečně užívána, nebo důkaz o existenci řádných
         důvodů pro její neužívání. Předložení takové žádosti přihlašovatelem má tedy za následek, že osoba, která podává námitky,
         nese důkazní břemeno ohledně skutečného užívání (nebo existence řádných důvodů pro neužívání), pod sankcí zamítnutí námitek.
         Ke způsobení takového následku musí být žádost před OHIM učiněna výslovně a včas. Z toho vyplývá, že nedostatek důkazu skutečného
         užívání může být postihnut sankcí zamítnutí námitek pouze v případě, že takový důkaz byl výslovně a včas požadován přihlašovatelem
         před OHIM [rozsudek Soudu ze dne 17. března 2004, El Corte Inglés v. OHIM– González Cabello a Iberia Líneas Aéreas de España
         (MUNDICOR), T‑183/02 a T‑184/02, Recueil, s. II‑965, body 38 a 39].

      78     V projednávaném případě vedlejší účastník dne 27. října 1999 požádal žalobkyni, aby předložila důkaz o skutečném užívání své
         ochranné známky v souladu s čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94. Je nepochybné, že tato žádost byla předložena výslovně a včas.
         Má tedy za následek, že žalobkyně nese důkazní břemeno ohledně skutečného užívání své ochranné známky.

      79     Za těchto okolností, s ohledem na skutečnost, že přihláška k zápisu ochranné známky Salvita nebyla vzata vedlejším účastníkem
         zpět, že příslušelo žalobkyni prokázat skutečné užívání její ochranné známky a že k tomuto prokázání v projednávaném případě
         nedošlo, je třeba dojít k závěru, že OHIM námitky právem zamítl, i když vedlejší účastník nezpochybnil důkazy předložené žalobkyní
         na podporu jejích námitek.

      80     Pokud jde o argument uvedený žalobkyní, že vedlejší účastník omezil seznam výrobků, kterých se týká jeho přihláška k zápisu,
         a konkludentně tedy považoval skutečné užívání ochranné známky za prokázané, je namístě uvést, že vedlejší účastník požádal
         o omezení v přihlášce ochranné známky Společenství pouze seznamu výrobků náležících do třídy 5. Mimoto, je nepochybné, že
         námitky podané žalobkyní se týkaly pouze výrobků náležejících do tříd 29, 30 a 32 přihlášky ochranné známky Společenství.
         Z toho vyplývá, že omezení seznamu výrobků, kterých se zápis týká, nemůže mít v projednávaném případě vliv na námitky podané
         žalobkyní. V každém případě je třeba připomenout, že žalobkyni přísluší, aby prokázala, že dotčená ochranná známka byla předmětem
         skutečného užívání. Pokud takový důkaz nebyl poskytnut a jelikož přihláška k zápisu ochranné známky Společenství podaná vedlejším
         účastníkem nebyla vzata zpět, zamítl OHIM právem námitky podané žalobkyní.

      81     S ohledem na výše uvedené je nutno žalobní důvod vycházející z porušení čl. 74 odst. 1 věty druhé nařízení č. 40/94 zamítnout,
         a žaloba musí být tedy zamítnuta v celém rozsahu.

       K nákladům řízení
      82     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu
         neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení, v souladu s návrhy OHIM a vedlejšího účastníka.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. června 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      M. Vilaras

         * Jednací jazyk: němčina.