title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 14. října 2004.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH proti Brangewitz GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Düsseldorf - Německo.#Odrůdová práva - Systém ochrany - Článek 14 odst. 3 nařízení (ES) č. 2100/94 a článek 9 nařízení (ES) č. 1768/95 - Použití produktu sklizně zemědělci - Poskytovatelé zpracovatelských služeb - Povinnost poskytnout informace držitelům odrůdových práv Společenství.#Věc C-336/02.

text:
      Věc C-336/02
      Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
      v.
      Brangewitz GmbH
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Düsseldorf)
      „Odrůdová práva – Systém ochrany – Článek 14 odst. 3 nařízení (ES) č. 2100/94 a článek 9 nařízení (ES) č. 1768/95 – Použití produktu sklizně zemědělci – Poskytovatelé zpracovatelských služeb – Povinnost poskytnout informace držitelům odrůdových práv Společenství“
      Shrnutí rozsudku
      Zemědělství – Jednotné právní předpisy – Ochrana odrůdových práv – Článek 14 odst.3 nařízení č. 2100/94 a článek 9 nařízení
            č. 1768/95 – Oprávnění držitele odrůdových práv Společenství požadovat informace, pokud existují indicie o zpracování chráněného
            produktu poskytovatelem zpracovatelských služeb
      (Nařízení Rady č. 2100/94, čl. 14 odst. 2 a 3; nařízení Komise č. 1768/95, článek 9)
      Spojená ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 o odrůdových právech Společenství a článku 9 nařízení
         č. 1768/95, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94, stanoví oprávnění
         držitele odrůdových práv Společenství požadovat na poskytovateli zpracovatelských služeb relevantní informace shromážděné
         poskytovatelem v rámci jeho běžné činnosti, které nejsou spojeny s dodatečnými náklady, pokud disponuje indiciemi, že poskytovatel
         zpracovatelských služeb provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně, který získali zemědělci
         výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy, která náleží držiteli odrůdového práva a na kterou se toto právo vztahuje, přičemž
         se nesmí jednat o hybrid nebo syntetickou odrůdu a musí se jednat o jeden z druhů zemědělských rostlin uvedených v čl. 14
         odst. 2 nařízení č. 2100/94, za účelem výsevu.

      V takovém případě má zpracovatel povinnost poskytnout držiteli odrůdového práva relevantní informace týkající se nejen zemědělců,
         u kterých držitel odrůdového práva disponuje indiciemi, že zpracovatel provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony, ale rovněž
         relevantní informace týkající se všech ostatních zemědělců, pro které provedl nebo zamýšlí provést úkony v rámci zpracování
         produktu sklizně získaného výsevem rozmnožovacího materiálu dotyčné odrůdy, pokud dotčená odrůda byla zpracovateli ohlášena
         nebo jiným způsobem oznámena.

      (viz body 54, 66, výrok 1–2)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)14. října 2004(1)

               Odrůdová práva  –  Systém ochrany  –  Článek 14 odst. 3 nařízení (ES) č. 2100/94 a článek 9 nařízení (ES) č. 1768/95  –  Použití produktu sklizně zemědělci  –  Poskytovatelé zpracovatelských služeb  –  Povinnost poskytnout informace držitelům odrůdových práv Společenství“

             Ve věci C-336/02,jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES,podaná rozhodnutím Landgericht Düsseldorf (Německo) ze dne 8. srpna 2002, došlá Soudnímu dvoru dne 23. září 2002, v řízení:

            Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH

            proti

            Brangewitz GmbH,

            SOUDNÍ DVŮR (první senát),,

             ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts a S. von Bahr (zpravodaj), soudci,

             generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,vedoucí soudní kanceláře:  M. Múgica Arzamendi, vrchní rada,
             s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. ledna 2004,s ohledem na vyjádření předložená:

            –
             za Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH K. von Gierke, Rechtsanwalt,

            –
             za Brangewitz GmbH M. Mierschem, Rechtsanwalt, ve spolupráci s R. Wilhemsem, Patentanwalt a M. Timmermannem, Rechtsanwalt,

            –
             za německou vládu W.-D. Plessingem a A. Tiemann, jako zmocněnci,

            –
             za nizozemskou vládu S. Terstal, jako zmocněnkyní,

            –
             za Komisi Evropských společenství G. Braunem, jako zmocněncem, ve spolupráci s R. Bierwagenem, Rechtsanwalt,

            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne  17. února 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27.
         července 1994 o odrůdových právech Společenství (Úř. věst. L 227, s. 1; Zvl. vyd. 03/16, s. 390) a článku 9 nařízení Komise
         (ES) č. 1768/95 ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení
         (ES) č. 2100/94 (Úř. věst. L 173, s. 14; Zvl. vyd. 3/18, s. 63).

         2

          Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH (dále jen „STV“) a Brangewitz GmbH
         (dále jen „Brangewitz“)  ve věci informací, které je Brangewitz jako poskytovatel zpracovatelských služeb povinen na žádost
         poskytnout STV, pokud jde o úkony, které provedl v rámci zpracování produktu sklizně odrůd rostlin chráněných nařízením č.
         2100/94 nebo vnitrostátní právní úpravou.

               Právní rámec
            Právní úprava Společenství

         3

          Z článku 1 nařízení č. 2100/94 vyplývá, že toto nařízení vytváří systém odrůdových práv Společenství jako jediné a výlučné
         formy ochrany práv průmyslového vlastnictví Společenství pro odrůdy rostlin.

         4

          Podle čl. 11 odst. 1 uvedeného nařízení je osoba uváděná jako „šlechtitel“, které přísluší nárok na odrůdové právo Společenství,
         osobou, „která odrůdu vyšlechtila nebo objevila a vyvinula, popřípadě její právní nástupce“.

         5

          Podle čl. 13 odst. 1 a 2 nařízení č. 2100/94:
         „1.     Odrůdové právo Společenství má ten účinek, že úkony uvedené v odstavci 2 je oprávněn provádět pouze držitel nebo držitelé
         odrůdového práva Společenství, dále jen „držitel“.
          2.       Aniž jsou dotčeny články 15 a 16, vyžadují souhlas držitele níže uvedené úkony, pokud jde o složky odrůdy nebo sklizený materiál
         chráněné odrůdy – obě dále uváděné jako „materiál“:
          a)       produkce nebo reprodukce (množení);
          b)      úprava za účelem množení;
          c)       nabízení k prodeji;
          d)       prodej nebo jiné uvedení do oběhu;
          e)       vývoz ze Společenství;
          f)       dovoz do Společenství;
          g)       uschování za některým z účelů uvedených v písmenech a) až f).

         Držitel může svůj souhlas učinit závislým na podmínkách a omezeních.“

         6

         Článek 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94 nicméně stanoví:
         „Odchylně od čl. 13 odst. 2 mohou zemědělci k zajištění zemědělské produkce pro účely množení na šlechtitelských polích ve
         svém vlastním hospodářství použít produkt sklizně, který ve svém vlastním hospodářství získali vyšlechtěním [výsevem] rozmnožovacího
         materiálu odrůdy spadající pod odrůdové právo Společenství, přičemž se nesmí jednat o hybrid nebo syntetickou odrůdu.“

         7

         Článek 14 odst. 2 téhož nařízení upřesňuje, že toto povolení běžně nazývané „výsada zemědělců“ se použije výlučně na zemědělské
         druhy rostlin v tomto ustanovení uvedené. Tyto druhy jsou rozděleny do čtyř skupin, totiž pícniny, obiloviny, brambory, jakož
         i olejnaté a přadné rostliny.

         8

          Podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 „[p]odmínky pro účinnost výjimky podle odstavce 1, jakož i pro zachování oprávněných
         zájmů šlechtitele rostlin a zemědělce stanoví před vstupem tohoto nařízení v platnost prováděcí pravidla uvedená v článku
         114 na základě“ určitých kritérií. Mezi tato kritéria spadá neexistence množstevních omezení na úrovni hospodářství zemědělce,
         právo  zemědělce zpracovat sám nebo prostřednictvím jemu poskytovaných služeb produkt sklizně za účelem výsevu, povinnost
         zaplatit, s výjimkou malých zemědělců, držiteli odrůdového práva přiměřenou úhradu, která musí být zjevně nižší než částka,
         která se v téže oblasti požaduje za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu téže odrůdy v tomtéž regionu, a výlučná odpovědnost
         držitelů odrůdového práva za dohled nad používáním tohoto článku 14.

         9

         Článek 14 odst. 3 šestá odrážka nařízení č. 2100/94 mezi tato kritéria rovněž řadí povinnost zemědělců a poskytovatelů zpracovatelských
         služeb poskytovat informace takto:
         „[z]emědělci, jakož i poskytovatelé zpracovatelských služeb předají držitelům odrůdových práv na jejich žádost příslušné informace;
         příslušné informace mohou rovněž zaslat úřední subjekty účastnící se dohledu nad zemědělskou produkcí, pokud byly tyto informace
         shromážděny v rámci jejich běžné činnosti a nejsou spojeny s dodatečnými náklady. Předpisy Společenství a vnitrostátní předpisy
         o ochraně osob při zpracování a volném oběhu osobních údajů nejsou, pokud jde o osobní údaje, dotčeny.“

         10

          Ze sedmnáctého a osmnáctého bodu odůvodnění nařízení č. 2100/94 vyplývá, že „výkon odrůdových práv ve Společenství musí ostatně
         podléhat omezením, která jsou stanovena ustanoveními přijatými ve veřejném zájmu“, že „sem náleží rovněž zajištění zemědělské
         produkce“ a že „za tímto účelem musí zemědělci obdržet schválení používat sklizené osivo za určitých podmínek pro množení“.

         11

          Podle článku 1 nařízení č. 1768/95 toto nařízení stanoví prováděcí pravidla pro podmínky pro účinek odchylky podle čl. 14
         odst. 1 nařízení č. 2100/94.

         12

         Článek 2 uvedeného nařízení stanoví:
         „1.     Podmínky uvedené v článku 1 musí být držitelem odrůdového práva, který zastupuje šlechtitele, a zemědělcem prováděny tak,
         aby zůstaly zachovány oprávněné zájmy dotyčných stran.
          2.       Oprávněné zájmy se nepovažují za chráněné, pokud je jeden nebo více zájmů poškozeno, aniž by se bral ohled na nutnost rozumného
         vyrovnání zájmů nebo na přiměřenost účinného provádění podmínky vzhledem k jejímu účelu.“

         13

         Článek 9 odst. 1 a 2 nařízení č. 1768/95 stanoví:
         „1.     Podrobnosti o příslušných informacích, které musí zpracovatel poskytnout držiteli odrůdového práva podle čl. 14 odst. 3 šesté
         odrážky základního nařízení, mohou být mezi držitelem a dotyčným zpracovatelem upraveny smluvně.
          2.       Pokud taková smlouva nebyla uzavřena nebo není použitelná, musí zpracovatel na žádost držitele odrůdového práva předat přehled
         relevantních informací, aniž je dotčena informační povinnost podle ostatních právních předpisů Společenství nebo členských
         států. Za relevantní informace jsou považovány tyto údaje:
          a)       jméno zpracovatele, bydliště a adresa jeho podniku;
          b)       zpracování sklizeného produktu jedné nebo více odrůd náležejících držiteli odrůdového práva zpracovatelem za účelem výsevu,
         pokud dotyčná odrůda byla zpracovateli ohlášena nebo jiným způsobem oznámena;
          c)       v případě převzetí tohoto zpracování údaj o množství sklizeného produktu dotyčné odrůdy zpracované za účelem výsevu a o celkovém
         výsledném zpracovaném množství;
          d)       den a místo zpracování podle písmene c) a

         e)
            jméno a adresa osoby, pro kterou bylo zpracování podle písmene c) provedeno, spolu s údajem o dotyčném množství.“

         Vnitrostátní právní úprava

         14

         Článek 10a odst. 6 Sortenschutzgesetz 1985 (zákon z roku 1985 o ochraně odrůdových práv) (ve znění ze dne 25. července 1997,
         BGBl. 1997 I, s. 3165), který definuje informační povinnost týkající se odrůdových práv chráněných podle německého práva,
         stanoví:
         „Zemědělci, kteří využívají možnosti provádět výsev produktu sklizně, jakož i poskytovatelé zpracovatelských služeb jimi pověření,
         jsou povinni informovat držitele odrůdových práv o rozsahu výsevu.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

         15

          Předkládající soud uvádí, že STV je organizací držitelů odrůdových práv.

         16

          STV požádala Brangewitz o informace vztahující se k období hospodářských roků 1997/1998 až 1999/2000 a týkající se úkonů,
         které tato společnost provedla v rámci zpracování produktu sklizně přibližně 500 odrůd rostlin, z něhož jedna část je chráněna
         nařízením č. 2100/94 a zbytek vnitrostátní právní úpravou, za účelem výsevu.

         17

          Jelikož STV neobdržela požadované informace, podala u Landgericht Düsseldorf na Brangewitz žalobu.

         18

          Z předkládacího usnesení vyplývá, že na podporu své žaloby STV předložila velký počet prohlášení o výsevu produktu sklizně
         učiněných klienty  Brangewitz, jakož i „účty“ a „dodací listy“ vystavené Brangewitz.  V účtech  jsou čištění, zpracování a
         dezinfekce vypočítávány v závislosti na množství každého druhu uvedených obilovin. Účty také zčásti obsahují údaje o předmětných
         odrůdových právech.

         19

          Podle předkládajícího soudu STV tvrdí, že z těchto prohlášení o výsevu produktu sklizně, účtů a dodacích listů vyplývá, že
         Brangewitz zpracovala semena určená pro výsev produktu sklizně u nejméně 71 odrůdových práv, která jsou chráněna ve prospěch
         držitele odrůdových práv nebo držitele výlučné licence, kteří pověřili STV uplatňováním svých práv. Z toho vyplývá, že Brangewitz
         je povinen poskytnout informace o úkonech, které provedl na semenech produktu sklizně v rámci zpracování za účelem výsevu.

         20

          Brangewitz tvrdí, že STV nepožívá obecného práva na informace.

         21

          Předkládající soud konstatuje, že podle argumentace STV Brangewitz během období hospodářských roků 1997/1998 až 1999/2000
         působil jako poskytovatel zpracovatelských služeb pro nejméně 71 chráněných odrůd rostlin. Z této argumentace nicméně neplyne,
         že Brangewitz zpracovával odrůdy rostlin, pro které žalobkyně požadovala informace.

         22

          Podle předkládajícího soudu však STV uplatňuje, že na základě spojených ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č.
         2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95 není nezbytné, aby z její argumentace plynulo, že Brangewitz zpracovával všechny odrůdy
         rostlin, pro které jsou požadovány informace.

         23

          V tomto ohledu si jednak uvedený soud s odkazem na stanovisko generálního advokáta Ruize-Jaraba Colomera v rozsudku ze dne
         10. dubna 2003 Schulin (C‑305/00, Recueil, s. I-3525) klade otázku, zda není třeba považovat poskytovatele zpracovatelských
         služeb za povinného k poskytnutí informací, pouze pokud existují indicie toho, že zpracovával dotčené chráněné odrůdy rostlin.

         24

          Kromě toho, pokud pouze poskytovatelé zpracovatelských služeb, kteří zpracovávali rozmnožovací materiál chráněných odrůd rostlin,
         mají povinnost informovat držitele odrůdových práv ohledně zpracování produktu sklizně, který je předmětem tohoto práva, za
         účelem jeho výsevu, předkládající soud si klade otázku, zda se tato informační povinnost vztahuje na všechny zemědělce, pro
         které poskytovatel zpracovatelských služeb zpracovával dotčenou odrůdu, a nikoliv pouze na zemědělce, kteří jsou držiteli
         odrůdových práv známi a u kterých držitel prokázal, že nechali zpracovat chráněné odrůdy u poskytovatele zpracovatelských
         služeb.

         25

          Za těchto okolností Landgericht Düsseldorf rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

         „1)
            Je třeba ustanovení [čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95] vykládat v tom smyslu,
               že držitel odrůdového práva k odrůdě chráněné na základě nařízení č. 2100/94 může požadovat informace od poskytovatele [...]
               zpracovatelských služeb bez ohledu na to, zda existují indicie toho, že [...] poskytovatel zpracovatelských služeb prováděl
               tyto úkony na této chráněné odrůdě rostlin?

         2)
            Pro případ, že existují indicie pro skutečnosti uvedené v bodě 1: Má poskytovatel [...] zpracovatelských služeb povinnost
               poskytnout na základě spojených ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95
               informace týkající se všech zemědělců, pro které provedl [...] úkony v rámci zpracování dotčené chráněné odrůdy, nebo je musí
               poskytnout pouze ohledně zemědělců, u kterých držitel odrůdového práva disponuje indiciemi toho, že [...] poskytovatel zpracovatelských
               služeb provedl tyto úkony na dotčených chráněných odrůdách rostlin?“

         K první otázce

         26

          Předkládající soud se svou první otázkou v podstatě táže, zda je třeba vykládat spojená ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky
         nařízení č. 2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95 v tom smyslu, že stanoví oprávnění držitele odrůdových práv Společenství
         požadovat na poskytovateli zpracovatelských služeb informace stanovené uvedenými ustanoveními, pokud nedisponuje indiciemi,
         že poskytovatel zpracovatelských služeb provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně, který
         zemědělci získali výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy, která náleží držiteli odrůdového práva a na kterou se toto právo
         vztahuje, přičemž se nejedná o hybrid nebo syntetickou odrůdu a jedná se o jeden z druhů zemědělských rostlin uvedených v čl.
         14 odst. 2 nařízení č. 2100/94.

         Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

         27

          STV a německá vláda uplatňují, že držitelé odrůdových práv požívají vůči poskytovatelům zpracovatelských služeb širokého práva
         na informace, pokud jde o jejich odrůdy rostlin. Na podporu tohoto argumentu se dovolávají znění a smyslu ustanovení čl. 14
         odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95, jakož i jejich cíle, jejich účelu a zásady proporcionality.

         28

          Podle STV a německé vlády vyplývá ze znění a struktury nařízení č. 2100/94 a č. 1768/95, že poskytovatel zpracovatelských
         služeb má povinnost poskytnout informace o zpracování semen produktu sklizně za účelem výsevu pod jedinou podmínkou, a to
         že ho o to držitel odrůdového práva požádá.

         29

          Co se týče výkladu dotčených ustanovení, STV tvrdí, že cílem a účelem informační povinnosti poskytovatele zpracovatelských
         služeb je kontrola informací poskytnutých zemědělci. Pokud by právo na informace, které má držitel odrůdových práv vůči poskytovateli
         zpracovatelských služeb, bylo omezeno na zemědělce, kteří nabyli rozmnožovací materiál, nebylo by možno kontrolovat zemědělce,
         který neuvede, zda vysel produkt sklizně nebo zda nechal zpracovat semena pocházející ze sklizně a případně u jakého podniku.

         30

          Co se týče účelu dotčených nařízení, německá vláda konstatuje, že právo na informace, které přísluší držiteli odrůdového práva
         vůči poskytovateli zpracovatelských služeb, se neprojevuje jako akcesorické právo k právu na náhradu škody, ale naopak jako
         jediný a originární právní vztah mezi držitelem odrůdového práva a poskytovatelem zpracovatelských služeb. Pokud by toto právo
         na informace, které přísluší držiteli odrůdového práva, mělo záviset na předložení důkazu o konkrétním zpracování chráněných
         odrůd rostlin, ke kterým má právo, jediným účelem uvedeného práva by bylo potvrzení informací již známých a nejednalo by se
         o skutečné právo na informace vůči poskytovateli zpracovatelských služeb.

         31

          Co se týče zásady proporcionality, STV podotýká, že z důvodu možnosti poskytnuté nařízením č. 2100/94 zpracovávat bez souhlasu
         semena pocházející ze sklizně získané výsevem chráněných odrůd rostlin, představují služby poskytované poskytovatelem zpracovatelských
         služeb lukrativní činnost, která umožňuje dosahovat dosti značné zisky. Žádost o informace nevyžaduje od zpracovatele zvláštní
         náklady ani pro něj nepředstavuje nepřiměřené zatížení. Držitelé odrůdových práv jsou naopak v mnohem slabším postavení, neboť
         bez pobírání úhrad za licence a výsev produktu sklizně nemohou provozovat svou činnost.

         32

          Brangewitz je toho názoru, že je nepřiměřené brát v úvahu pouze postavení poskytovatele zpracovatelských služeb. Má za to,
         že zpracovatel má povinnost poskytnout informace, pouze pokud držitel odrůdového práva prokáže, že jeho chráněná odrůda je
         předmětem zpracování v podniku uvedeného zpracovatele. Pokud by tomu bylo jinak, každému poskytovateli zpracovatelských služeb
         by mohl být zasílán neomezený počet žádostí o informace ze strany různých držitelů odrůdových práv.

         33

          Nizozemská vláda má za to, že obecnou zásadou, která je základem nařízení č. 2100/94, je snaha o dosažení rovnováhy mezi oprávněnými
         zájmy zemědělce a poskytovatele zpracovatelských služeb na jedné straně a oprávněnými zájmy držitele odrůdových práv na straně
         druhé. Z toho usuzuje, že držitel odrůdových práv by měl mít právo na informace od zemědělce nebo zpracovatele, pokud disponuje
         indiciemi, které mu umožňují se domnívat, že rozmnožovací materiál chráněné odrůdy byl použit nebo zpracován.

         34

          Komise konstatuje, že poskytovatelé zpracovatelských služeb nevstupují ve spojení s držitelem odrůdových práv ani jako kupující
         semen, ani jako osoby povinné k platbě úhrady. Poskytovatelé zpracovatelských služeb vykonávají svou činnost poskytovatelů
         služeb ve smyslu dotčených nařízení pouze ve vztahu k zemědělcům. V tomto smyslu okruh poskytovatelů zpracovatelských služeb
         uvedený v čl. 14 odst. 3 šesté odrážce nařízení č. 2100/94 nesmí být širší než okruh zemědělců uvedený v tomtéž ustanovení,
         pro který vykonávají své činnosti.

         35

          Komise má za to, že vyplývá z čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 a čl. 9 odst. 2 nařízení č. 1768/95, a zejména
         jeho písmena b), že pouze ti poskytovatelé zpracovatelských služeb, kteří zpracovali odrůdy rostlin, jež jsou chráněné, a
         kteří o tom ví nebo mohou vědět, mají informační povinnost. Je tedy na osobě, která žádá o informace, aby prokázala, že existují
         skutečné indicie o tom, že dotyčný zpracovatel provedl tyto úkony za účelem zpracování chráněných semen.

         Závěry Soudního dvora

         36

         Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 13 odst. 2 nařízení č. 2100/94 je souhlas držitele odrůdových práv Společenství
         vyžadován, pokud jde o složky odrůdy nebo sklizený materiál chráněné odrůdy, zejména pro produkci nebo reprodukci (množení)
         a pro úpravy pro účely množení.

         37

          Ustanovení článku 14 uvedeného nařízení, která, jak to vyplývá ze sedmnáctého a osmnáctého bodu odůvodnění uvedeného nařízení,
         byla přijata ve veřejném zájmu zajištění zemědělské produkce, představují výjimku z tohoto pravidla (viz výše uvedený rozsudek
         Schulin, bod 47).

         38

          Odstavec 1 uvedeného článku 14 povoluje zemědělcům používat pro účely množení na šlechtitelských polích v jejich vlastním
         hospodářství produkt sklizně, který v jejich vlastním hospodářství získali výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy spadající
         pod odrůdové právo Společenství, přičemž se nesmí jednat o hybrid nebo syntetickou odrůdu a musí se jednat o jeden z druhů
         zemědělských rostlin uvedených v odstavci 2 téhož článku (dále jen „odrůda, na kterou se vztahuje výsada zemědělců“).

         39

         Článek 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 upřesňuje, že podmínky pro účinnost výjimky podle odstavce 1 tohoto článku, jakož i
         pro zachování oprávněných zájmů šlechtitele rostlin a zemědělce, jsou stanoveny prováděcím nařízením na základě určitého počtu
         kritérií. Krom jiných kritérií uvedený čl. 14 odst. 3 ve své čtvrté odrážce stanoví, že s výjimkou malých zemědělců „malí
         [ostatní] zemědělci jsou povinni zaplatit držiteli odrůdového práva přiměřenou úhradu“, a ve své šesté odrážce stanoví, že
         „zemědělci, jakož i poskytovatelé zpracovatelských služeb předají držitelům odrůdových práv na jejich žádost příslušné informace“.

         40

          Na rozdíl od toho, co tvrdí STV, vyplývá ze smyslu článku 14 nařízení č. 2100/94 nazvaného „Odchylka od odrůdového práva Společenství“,
         jakož i ze znění odstavce 3 uvedeného článku 14, že šestá odrážka tohoto odstavce se nevztahuje na všechny poskytovatele zpracovatelských
         služeb.

         41

         Článek 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94, který mimoto výslovně stanoví, že podmínky pro účinnost výjimky podle odstavce 1 téhož
         článku jsou stanoveny prováděcím nařízením, musí být totiž vykládán ve světle tohoto odstavce 1, a tudíž se nemůže vztahovat
         na případy, ve kterých uvedená výjimka nemůže být ani předmětem provedení (viz výše uvedený rozsudek Schulin, bod 52).

         42

          Jednak tak vyplývá z čl. 14 odst. 2 nařízení č. 2100/94, že se tato výjimka použije pouze na druhy zemědělských rostlin, které
         jsou v tomto ustanovení výslovně uvedeny. Z toho plyne, že, jak konstatoval generální advokát v bodě 29 svého stanoviska,
         pouze na poskytovatele zpracovatelských služeb, kteří provedli tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně získaného výsevem
         rostlin uvedených ve zmíněném odstavci 2 článku 14, se vztahuje výjimka, neboť tyto druhy jsou jediné, na které se výjimka
         použije.

         43

          Kromě toho je třeba připomenout, že podle čl. 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94 je přímým důsledkem práva zemědělců vysít bez
         předchozího povolení držitele odrůdových práv produkt sklizně získaný výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy, na kterou se
         vztahuje výsada zemědělců, jejich povinnost poskytnout na žádost uvedeného držitele odrůdových práv relevantní informace a
         s výjimkou malých zemědělců zaplatit mu přiměřenou úhradu. Tak jsou zachovány vzájemné oprávněné zájmy zemědělců a držitelů
         odrůdových práv v jejich přímých vztazích.

         44

          Naproti tomu, co se týče poskytovatelů zpracovatelských služeb, čl. 14 odst. 3 druhá odrážka nařízení č. 2100/94 upřesňuje,
         že produkt sklizně může být připraven pro výsev „samotným zemědělcem nebo prostřednictvím jemu poskytovaných služeb“. Jsou
         to tedy zemědělci, kteří  rozhodují, jestli využijí služeb poskytovatele zpracovatelských služeb nebo jestli sami zpracují
         produkt sklizně. Právo poskytovatele zpracovatelských služeb zpracovávat produkt sklizně je ve skutečnosti odvozeno od práva,
         které má zemědělec na základě odstavce 1 uvedeného článku, vysít produkt sklizně, který získal výsevem odrůdy spadající pod
         odrůdové právo Společenství, bez předchozího souhlasu držitele odrůdového práva.

         45

          V důsledku toho povinnost poskytovatele zpracovatelských služeb poskytnout informace držiteli odrůdových práv závisí rovněž
         na využití výjimky stanovené v čl. 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94 zemědělcem a na jeho rozhodnutí využít služeb tohoto zpracovatele
         za účelem zpracování produktu sklizně.

         46

          Z toho plyne, že právo držitele odrůdových práv požadovat na poskytovateli zpracovatelských služeb relevantní informace v zásadě
         závisí na zpracování produktu sklizně poskytovatelem zpracovatelských služeb jménem zemědělce, který využívá nebo využije
         ve svůj prospěch výjimky stanovené v čl. 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94, nebo jinými slovy na zpracování produktu sklizně
         uvedeným zpracovatelem, který zemědělci získali výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy, na kterou se vztahuje výsada zemědělců,
         za účelem výsevu.

         47

          V tomto ohledu je třeba konstatovat, že není relevantní, zda, jak to tvrdí STV a německá vláda, poskytovatelé zpracovatelských
         služeb ve svém vlastním profesním zájmu zpracovávají semena produktu sklizně určená k výsevu všech odrůd, které jim zemědělci
         odevzdají, včetně bezpochyby semen odrůd spadajících pod odrůdové právo Společenství, na rozdíl od zemědělců, kteří na základě
         zejména geografické polohy jejich pozemků, klimatických podmínek, jakož i možností prodeje provádějí svědomitý výběr odrůd
         a volbu, zda použít, nebo nepoužít produkt sklizně.

         48

          Co se týče výkladu čl. 9 odst. 2 nařízení č. 1768/95, postačuje konstatovat, že vzhledem k tomu, že uvedené nařízení je prováděcím
         nařízením upřesňujícím podmínky pro účinnost výjimky stanovené v čl. 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94,  jeho ustanovení nemohou
         v žádném případě ukládat poskytovateli zpracovatelských služeb povinnosti většího rozsahu než povinnosti, které vyplývají
         z nařízení č. 2100/94 (viz, pokud jde o zemědělce, výše uvedený rozsudek Schulin, bod 60).

         49

          Krom toho čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1768/95 upřesňuje, že podrobnosti o informacích poskytovaných poskytovatelem zpracovatelských
         služeb držiteli odrůdového práva podle čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 mohou být mezi „držitelem a dotyčným
         zpracovatelem“ upraveny smluvně. Je tudíž třeba mít za to, že se první věta druhého odstavce téhož článku, která stanoví,
         že pokud taková smlouva nebyla uzavřena nebo není použitelná, je „zpracovatel“ povinen poskytnout „držiteli odrůdového práva”
         na jeho žádost přehled relevantních informací, vztahuje, stejně jako uvedený odstavec 1, výlučně na dotyčného držitele odrůdového
         práva a dotyčného poskytovatele zpracovatelských služeb (viz, pokud jde o zemědělce, výše uvedený rozsudek Schulin, bod 61).

         50

         Článek 9 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1768/95, který upřesňuje, že poskytovatel zpracovatelských služeb je povinen na žádost
         ohlásit držiteli odrůdového práva, zda zpracoval produkt sklizně jedné nebo více odrůd náležejících držiteli odrůdového práva
         za účelem výsevu, „pokud dotyčná odrůda byla zpracovateli ohlášena nebo jiným způsobem oznámena“, je založen na stejné myšlence.
         Z definice se totiž může toto ustanovení vztahovat jen na zpracovatele, kteří zpracovali produkt sklizně získaný výsevem odrůdy,
         která náleží držiteli odrůdového práva Společenství a na kterou se toto odrůdové právo Společenství vztahuje.

         51

          Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 a čl. 9 odst. 2 nařízení č. 1768/95 nemohou být vykládány
         v tom smyslu, že opravňují držitele odrůdového práva požadovat od všech poskytovatelů zpracovatelských služeb, aby na žádost
         poskytli veškeré relevantní informace.

         52

          Z čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94, a zejména z druhé a šesté odrážky, nicméně vyplývá, že účelem povinnosti, která jde
         k tíži poskytovatele zpracovatelských služeb, totiž poskytnout informace držiteli odrůdového práva, je umožnit držiteli odrůdového
         práva ověřit, zda zemědělci využili ve svůj prospěch výjimky stanovené v odstavci 1 uvedeného článku, pokud jde o jednu z jeho
         odrůd spadající pod odrůdové právo Společenství, jakož i případně v jakém množství, zejména s ohledem na přesné určení dlužné
         úhrady, a že tato povinnost je založena na skutečnosti, že poskytovatel zpracovatelských služeb napomáhá zemědělci ve výkonu
         jeho práva, které má na základě čl. 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94.

         53

          S přihlédnutím jednak k potížím držitele odrůdového práva s realizací svého práva na informace vůči zemědělcům z důvodu skutečnosti,
         že přezkoumání jedné rostliny neumožňuje stanovit, zda byla získána využitím produktu sklizně nebo nabytím semen, a jednak
         k povinnosti zachovat vzájemné oprávněné zájmy šlechtitele a zemědělce, tak jak to vyplývá z čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94
         a článku 2 nařízení č. 1768/95 (viz výše uvedený rozsudek Schulin, bod 63), musí být držitel odrůdového práva tudíž oprávněn
         požadovat informace o některé z jeho odrůd, na které se vztahuje výsada zemědělců, na poskytovateli zpracovatelských služeb,
         jakmile disponuje indiciemi, že poskytovatel zpracovatelských služeb provedl nebo zamýšlí provést úkony v rámci zpracování
         produktu sklizně získaného výsevem rozmnožovacího materiálu uvedené odrůdy za účelem výsevu. Je třeba upřesnit, že toto právo
         držitele odrůdového práva nezávisí na odpovědi na otázku, zda dotyčné odrůdy byly poskytovateli zpracovatelských služeb ohlášeny
         nebo jiným způsobem oznámeny.

         54

          Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba na první položenou otázku odpovědět, že spojená ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky
         nařízení č. 2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95 nemohou být vykládána v tom smyslu, že stanoví oprávnění držitele odrůdových
         práv Společenství požadovat na poskytovateli zpracovatelských služeb informace stanovené uvedenými ustanoveními, pokud nedisponuje
         indicií, že poskytovatel zpracovatelských služeb provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně,
         který zemědělci získali výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy držitele odrůdového práva, na kterou se vztahuje výsada zemědělců,
         za účelem výsevu.

         K druhé otázce

         55

          Svou druhou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda v případě, že držitel odrůdového práva disponuje indiciemi,
         že poskytovatel zpracovatelských služeb provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně, který
         zemědělci získali výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy držitele odrůdového práva, na kterou se vztahuje výsada zemědělců,
         je třeba vykládat spojená ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95 v tom
         smyslu, že zavazují dotyčného zpracovatele poskytnout informace týkající se všech zemědělců, pro které provedl tyto úkony,
         nebo pouze informace ohledně zemědělců, u kterých držitel odrůdového práva disponuje indiciemi toho, že zpracovatel pro ně
         provedl tyto úkony v rámci zpracování jeho chráněné odrůdy.

         Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

         56

          Brangewitz uplatňuje, že vzhledem k tomu, že držitel odrůdového práva má dostatečné možnosti pro uplatnění svých práv vůči zemědělcům,
         kteří užívají jeho chráněné odrůdy, může žádost o informace adresovaná poskytovateli zpracovatelských služeb sloužit pouze
         ke kontrole přesnosti a úplnosti údajů týkajících se zemědělce.

         57

          Pokud by byli držitelé odrůdového práva oprávněni žádat o informace poskytovatele zpracovatelských služeb, získali by informace
         týkající se zemědělců, které by tito zemědělci samotní neměli povinnost poskytnout v rámci prosté žádosti o informace a které
         v souladu s čl. 8 odst. 5 a 6 nařízení č. 1768/95 mohou být sděleny třetími osobami držitelům odrůdového práva pouze se souhlasem
         zemědělců.

         58

          STV, německá vláda a Komise jsou toho názoru, že poskytovatel zpracovatelských služeb, který zpracovává semena chráněné odrůdy,
         má povinnost informovat držitele odrůdového práva, pokud jde o všechny zemědělce, kteří ho pověřili zpracováním této odrůdy,
         a nikoliv pouze pokud jde o zemědělce, kteří jsou již držiteli odrůdového práva známi.

         59

          Nizozemská vláda má za to, že informační povinnost poskytovatele zpracovatelských služeb by se měla vztahovat na všechny zemědělce,
         u kterých držitel odrůdového práva chráněného druhu disponuje indiciemi, ze kterých vyplývá, že nechali zpracovat semena uvedeného
         druhu poskytovatelem zpracovatelských služeb.

         Závěry Soudního dvora

         60

          Je třeba připomenout, že, jak vyplývá z bodu 46 tohoto rozsudku, právo držitele odrůdového práva požadovat na poskytovateli
         zpracovatelských služeb relevantní informace v zásadě závisí na zpracování produktu sklizně, který zemědělci získali výsevem
         rozmnožovacího materiálu odrůdy držitele odrůdového práva, na kterou se vztahuje výsada zemědělců, za účelem výsevu.

         61

          Pokud tedy, jak Soudní dvůr konstatoval v bodě 53 tohoto rozsudku, je držitel odrůdového práva oprávněn požadovat informace
         o některé ze svých odrůd, na které se vztahuje výsada zemědělců, na poskytovateli zpracovatelských služeb, jakmile disponuje
         indicií, že poskytovatel zpracovatelských služeb provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně,
         který zemědělci získali výsevem rozmnožovacího materiálu uvedené odrůdy za účelem výsevu, musí z toho v zásadě plynout, že
         poskytovatel zpracovatelských služeb má v případě potřeby povinnost poskytnout mu relevantní informace týkající se všech zemědělců,
         pro které provedl tyto úkony při zpracování dotyčné odrůdy.

         62

          Jak totiž podotkla Komise, přestože informační povinnost poskytovatele zpracovatelských služeb závisí na využití výjimky stanovené
         v čl. 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94 zemědělcem a na jeho rozhodnutí využít služeb zpracovatele, tato informační povinnost
         je vázána na odrůdy rostlin, které zpracoval, a nikoliv na jeho klienta, kterým je zemědělec.

         63

          Tento výklad je posílen čl. 9 odst. 2 nařízení č. 1768/95, podle kterého je poskytovatel zpracovatelských služeb povinen poskytnout
         držiteli odrůdového práva na jeho žádost přehled relevantních informací, mezi nimiž je uvedena odpověď na otázku, zda zpracoval
         produkt sklizně náležející k jedné nebo více odrůdám držitele odrůdového práva za účelem výsevu, množství produktu sklizně
         dotyčné odrůdy, jež je předmětem zpracování, den a místo zpracování, jakož i jméno a adresa osoby, pro kterou bylo zpracování
         provedeno. Takové sdělení je totiž nezbytné, pokud držitel odrůdového práva disponuje pouze indicií, že poskytovatel zpracovatelských
         služeb provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně, který zemědělci získali výsevem rozmnožovacího
         materiálu odrůdy držitele odrůdového práva za účelem výsevu (viz v tomto smyslu, pokud jde o informační povinnost zemědělců,
         výše uvedený rozsudek Schulin, bod 64).

         64

          Nařízení č. 2100/94 nicméně neukládá poskytovatelům zpracovatelských služeb povinnost informovat se o odrůdě, ke které náleží
         semena, která zpracovávají. Co se tedy týče zemědělců, u kterých držitel odrůdového práva nedisponuje indiciemi, že zpracovatel
         pro ně provedl nebo zamýšlí provést úkony v rámci zpracování dotyčné odrůdy, povinnost zpracovatele poskytnout relevantní
         informace držiteli odrůdového práva se použije pouze v případech, kdy odrůda byla zpracovateli ohlášena nebo mu byla jiným
         způsobem oznámena, jak to vyplývá z čl. 9 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1768/95.

         65

          Z toho plyne, že jakmile držitel odrůdového práva disponuje indicií, že poskytovatel zpracovatelských služeb provedl nebo
         zamýšlí provést úkony v rámci zpracování produktu sklizně, který zemědělci získali výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy
         držitele odrůdového práva za účelem jeho výsevu, poskytovatel zpracovatelských služeb má povinnost mu poskytnout relevantní
         informace týkající se nejen zemědělců, u kterých držitel odrůdového práva disponuje indiciemi, že zpracovatel provedl nebo
         zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování dotyčné odrůdy, ale rovněž relevantní informace týkající se všech ostatních
         zemědělců, pro které provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony, pokud dotčená odrůda byla zpracovateli ohlášena nebo jiným způsobem
         oznámena.

         66

          Je tedy namístě odpovědět na položenou druhou otázku, že spojená ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94
         a článku 9 nařízení č. 1768/95 je třeba vykládat v tom smyslu, že pokud držitel odrůdového práva disponuje indicií, že poskytovatel
         zpracovatelských služeb provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně, který zemědělci získali
         výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy držitele odrůdového práva, na kterou se vztahuje výsada zemědělců, za účelem jeho
         výsevu, zpracovatel má povinnost mu poskytnout relevantní informace týkající se nejen zemědělců, u kterých držitel odrůdového
         práva disponuje indiciemi, že zpracovatel provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony, ale rovněž relevantní informace týkající
         se všech ostatních zemědělců, pro které provedl nebo zamýšlí provést úkony v rámci zpracování produktu sklizně získaného výsevem
         rozmnožovacího materiálu dotyčné odrůdy, pokud dotčená odrůda byla zpracovateli ohlášena nebo jiným způsobem oznámena.

         K nákladům řízení
         67

          Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

          Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

               1)
                  Spojená ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech
                     Společenství a článku 9 nařízení Komise (ES) č. 1768/95 ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro
                     odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94, nemohou být vykládána v tom smyslu, že stanoví oprávnění držitele odrůdových
                     práv Společenství požadovat na poskytovateli zpracovatelských služeb informace stanovené uvedenými ustanoveními, pokud nedisponuje
                     indicií, že poskytovatel zpracovatelských služeb provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně,
                     který zemědělci získali výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy, která náleží držiteli odrůdového práva a na kterou se toto
                     právo vztahuje, přičemž se nesmí jednat o hybrid nebo syntetickou odrůdu a musí se jednat o jeden z druhů zemědělských rostlin
                     uvedených v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 2100/94, za účelem výsevu.

               2)
                  Spojená ustanovení čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 a článku 9 nařízení č. 1768/95 je třeba vykládat v tom
                     smyslu, že pokud držitel odrůdového práva disponuje indicií, že poskytovatel zpracovatelských služeb provedl nebo zamýšlí
                     provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně, který zemědělci získali výsevem rozmnožovacího materiálu odrůdy, která
                     náleží držiteli odrůdového práva Společenství a na kterou se toto právo vztahuje, přičemž se nesmí jednat o hybrid nebo syntetickou
                     odrůdu a musí se jednat o jeden z druhů zemědělských rostlin uvedených v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 2100/94, za účelem jeho
                     výsevu, zpracovatel má povinnost mu poskytnout relevantní informace týkající se nejen zemědělců, u kterých držitel odrůdového
                     práva disponuje indiciemi, že zpracovatel provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony, ale rovněž relevantní informace týkající
                     se všech ostatních zemědělců, pro které provedl nebo zamýšlí provést úkony v rámci zpracování produktu sklizně získaného výsevem
                     rozmnožovacího materiálu dotyčné odrůdy, pokud dotčená odrůda byla zpracovateli ohlášena nebo jiným způsobem oznámena.

             Podpisy.

          1 –

            Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 12. dubna 2013. # Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM) proti Evropské komisi. # Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Autorská práva k veřejnému provozování hudebních děl prostřednictvím internetu, družicového vysílání a kabelového přenosu - Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES - Rozdělení zeměpisného trhu - Dvoustranné smlouvy mezi vnitrostátními organizacemi pro kolektivní správu - Jednání ve vzájemné shodě vylučující možnost udělit licence pro více území a více repertoárů - Důkaz - Presumpce neviny. # Věc T-422/08.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 25. září 1985. # Procureur de la République proti Jean-Pierru Gontierovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance d'Orléans - Francie. # Věc 201/84.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 25. června 1997. # Carlos Mora Romero proti Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundessozialgericht - Německo. # Věc C-131/96.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 19. listopadu 1998. # Haydar Akman proti Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Köln - Německo. # Volný pohyb pracovníků. # Věc C-210/97.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 16. září 2004. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 85/337/EHS - Posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí - Nesprávné použití - Záměr železniční trati Valencie-Tarragone, trasy Las Palmas-Oropesa. # Věc C-227/01.

text:
      Věc C-227/01
      Komise Evropských společenství
      v.
      Španělské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 85/337/EHS – Posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí – Nesprávné použití – Záměr železniční trati Valencie-Tarragone, trasy Las Palmas-Oropesa“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Právo Společenství – Výklad – Vícejazyčné texty – Jednotný výklad – Odlišnost mezi jednotlivými jazykovými verzemi – Systematický
            výklad a účel dotčené právní úpravy jako referenční základ
      2.        Životní prostředí – Posuzování vlivů některých záměrů na životní prostředí – Směrnice 85/337 – Působnost – Zdvojení již existující
            železniční trati na zbývající části trasy mající za výsledek novou trasu trati – Zahrnutí
      (Směrnice Rady 85/337, příloha I bod 7, a příloha II bod 12)
      3.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Objektivní charakter – Přihlédnutí k nesprávnému výkladu textu Společenství – Vyloučení
      (Článek 226 ES)
      4.        Životní prostředí – Posuzování vlivů některých záměrů na životní prostředí – Směrnice 85/337 – Použitelnost – Relevantní kritérium
      (Směrnice Rady 85/337)
      1.        Potřeba jednotného výkladu práva Společenství v případě odlišnosti mezi jednotlivými jazykovými verzemi jednoho ustanovení
         vyžaduje, aby toto ustanovení bylo vykládáno systematicky a podle účelu právní úpravy, jíž je součástí.

      (viz bod 49)
      2.        Takový záměr, jakým je zdvojení již existující železniční trati, může mít významný vliv na životní prostředí ve smyslu směrnice
         85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, jelikož může trvale ovlivnit například
         faunu a flóru, složení půdy nebo krajiny nebo mít významný zvukový vliv, takže musí být zahrnut do působnosti této směrnice.
         Záměr této povahy nemůže být tedy analyzován jako pouhá změna dřívějšího záměru ve smyslu bodu 12 přílohy II směrnice 85/337,
         je však zahrnut v příloze I bodě 7 uvedené směrnice, ve které jsou vyjmenovány záměry podléhající posouzení vlivů na životní
         prostředí.

      Tento závěr se ostatně nabízí tím víc, pokud jako v projednávané věci má uskutečnění dotčeného záměru za výsledek novou trasu
         trati, i když se týká pouze části tohoto záměru. Podobný záměr výstavby může totiž ze své povahy mít významný vliv na životní
         prostředí ve smyslu směrnice 85/337.

      (viz body 53–55)
      3.        Žaloba pro nesplnění povinnosti (podaná na základě článku 226 ES) má objektivní charakter a skutečnost, že vytýkané nesplnění
         povinnosti je výsledkem nesprávného výkladu ustanovení práva Společenství členským státem, nemůže Soudnímu dvoru zabránit
         v určení tohoto nesplnění povinnosti.

      (viz bod 63)
      4.        Relevantní kritérium pro použití směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí,
         je založeno na významném vlivu, který určitý záměr „může mít“ na životní prostředí. Za těchto podmínek Komisi nepřísluší vymezit
         konkrétní negativní účinky, které záměr má na životní prostředí ve skutečnosti.

      (viz bod 64)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      16. září 2004 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 85/337/EHS – Posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí – Nesprávné použití – Záměr železniční trati Valencie-Tarragone, trasy Las Palmas-Oropesa“
      Ve věci C-227/01,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES,
      podaná Soudnímu dvoru dne 7. června 2001,
      Komise Evropských společenství, zastoupená  G. Valerem Jordanou, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Španělskému království, zastoupenému S. Ortizem Vaamondem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu,  C. Gulmann, J. N. Cunha Rodrigues, R. Schintgen (zpravodaj) a F. Macken,
         soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Múgica Arzamendi, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. února 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená účastníky řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. března 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že neposoudilo
         vliv „záměru trati Valencie-Tarragone, trasy Las Palmas-Oropesa. Platforma“, který je součástí záměru nazvaného „Středomořský
         koridor“, na životní prostředí, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 2, 3, čl. 5 odst. 2 a čl. 6 odst. 2
         směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí
         (Úř. věst. L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01, s. 248).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2        Cílem směrnice 85/337 je v souladu s jejím prvním a šestým bodem odůvodnění předcházet znečištění a jinému zasahování do životního
         prostředí tím, že některé veřejné a soukromé záměry jsou podrobeny předchozímu posouzení jejich vlivů na životní prostředí.

      3        Jak vyplývá z jejího pátého bodu odůvodnění, uvedená směrnice zavádí za tímto účelem obecné zásady posuzování vlivů na životní
         prostředí za účelem doplnění a koordinace postupů vydávání povolení k provádění veřejných a soukromých záměrů, které by mohly
         mít významný vliv na životní prostředí.

      4        Podle osmého a jedenáctého bodu odůvodnění směrnice 85/337 mají záměry určitého druhu významný vliv na životní prostředí a
         musí být v zásadě podrobeny systematickému posouzení, aby bylo bráno v úvahu úsilí chránit zdraví lidí, přispět ke zlepšení
         kvality života zlepšením životního prostředí, zajistit udržení druhové rozmanitosti a reprodukční schopnosti ekosystému jako
         základního zdroje života.

      5        Ustanoveními směrnice 85/337, dotčenými v projednávané věci, v jejich znění předcházejícím směrnici Rady 97/11/ES ze dne 3.
         března 1997 pozměňující uvedenou směrnici (Úř. věst. L 73, s. 5; Zvl. vyd. 15/03, s. 151), jsou následující ustanovení.

      6        Článek 1 směrnice 85/337 zní následovně:

      „1.      Tato směrnice se vztahuje na posuzování vlivů těch veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, které by mohly mít
         významný vliv na životní prostředí.

      2.      Pro účely této směrnice se rozumí:
      záměrem:
      –        provádění stavebních prací nebo výstavba jiných zařízení nebo děl,
      –        jiné zásahy do přírodního prostředí a krajiny, […]“
      7        Podle článku 2 této směrnice:

      „1.      Členské státy přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění, aby ještě před vydáním povolení byly záměry, které mohou mít
         významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, posouzeny z hlediska jejich vlivů.

      Tyto záměry jsou vymezeny v článku 4.
      […]
      3.      Členské státy mohou ve výjimečných případech vyjmout určitý záměr zcela nebo zčásti z působnosti ustanovení stanovených touto
         směrnicí.

      V tom případě členské státy:
      a)      zváží, zda by nevyhovovala jiná forma posouzení a mají-li být takto získané informace zpřístupněny veřejnosti;
      b)      zpřístupní dotyčné veřejnosti informace vztahující se k tomuto vynětí a důvody, proč tato výjimka byla udělena;
      c)      uvědomí Komisi před vydáním povolení o důvodech tohoto vynětí a poskytnou jí informace, které dají případně k dispozici vlastním
         státním příslušníkům.

      Komise okamžitě předá získané dokumenty ostatním členským státům.
      […]“
      8        Článek 3 uvedené směrnice stanoví:

      „Posuzování vlivů na životní prostředí vhodným způsobem určí, popřípadě posoudí v každém jednotlivém případě a v souladu s
         články 4 až 11 přímé a nepřímé vlivy záměru na tyto faktory:

      –        člověka, faunu a flóru,
      –        půdu, vodu, ovzduší, podnebí a krajinu,
      –        vzájemné působení mezi faktory uvedenými v první a druhé odrážce,
      –        hmotné statky a kulturní dědictví.“
      9        Článek 4 směrnice 85/337, na který odkazuje výše uvedený čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec, uvádí:

       „1.      S výhradou čl. 2 odst. 3 podléhají záměry kategorií uvedených v příloze I posouzení v souladu s články 5 až 10.
      2.      Záměry z kategorií uvedených v příloze II podléhají posouzení v souladu s články 5 až 10, pokud členské státy usoudí, že to
         jejich povaha vyžaduje.

      […]“
      10      Příloha I této směrnice ve svém bodě 7 kromě jiných záměrů uvádí „výstavbu dálkových železničních tratí“.

      11      Příloha II bod 12 uvedené směrnice se odvolává zejména na „změny záměrů uvedených v příloze I“ .

      12      Podle čl. 5 odst. 1 a 2 směrnice 85/337:

      „1.      V případě záměrů, které podle článku 4 musí podléhat posouzení vlivů na životní prostředí v souladu s články 5 až 10, přijmou
         členské státy nezbytná opatření k zajištění, aby oznamovatel poskytl ve vhodné formě informace upřesněné v příloze III, pokud:

      a)      členské státy považují tyto informace za důležité v dané fázi povolovacího řízení a vzhledem ke zvláštním rysům konkrétního
         záměru nebo určitého druhu záměrů a složek životního prostředí, které by mohly být zasaženy;

      b)      členské státy považují za odůvodněné požadovat po oznamovateli, aby tyto informace shromáždil, mimo jiné s ohledem na současné
         poznatky a metody posuzování.

      2.      Informace, které má oznamovatel poskytnout v souladu s odstavcem 1, musí zahrnout alespoň:
      –        popis záměru obsahující informace o jeho umístění, povaze a rozsahu,
      –        popis zamýšlených opatření k vyloučení a omezení významných škodlivých vlivů a je-li to možné i k jejich nápravě;
      –        údaje nezbytné ke zjištění a posouzení hlavních vlivů, které by záměr mohl mít na životní prostředí,
      –        všeobecně srozumitelné shrnutí informací uvedených v první, druhé a třetí odrážce.“
      13      Podle čl. 6 odst. 2 téže směrnice:

      „Členské státy zajistí, aby:
      –        každá žádost o povolení a všechny informace shromážděné podle článku 5 byly zpřístupněny veřejnosti,
      –        dotyčná veřejnost měla příležitost vyjádřit své stanovisko před zahájením uskutečňování záměru.“
      14      Článek 12 směrnice 85/337 stanoví:

      „1.      Členské státy učiní opatření nezbytná pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do tří let od jejího oznámení.
      2.      Členské státy sdělí Komisi znění ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.“
      15      Uvedená směrnice byla členským státům oznámena dne 3. července 1985.

       Vnitrostátní právní úprava
      16      Španělská právní úprava, která provedla přílohu I bod 7 směrnice 85/337, uvádí mezi záměry, které musí podléhat posouzení
         vlivů na životní prostředí, „dálkové železniční tratě, které zahrnují novou trasu“.

       Postup před zahájením soudního řízení
      17      V důsledku stížnosti, kterou Komise obdržela v květnu 1999, a po výměně dopisů mezi Komisí a španělskými orgány, tento orgán
         poté, co měl za to, že uvedené orgány nesprávně použily směrnici 85/337, když předběžně neposoudily vlivy „záměru trati Valencie-Tarragone,
         trasy Las Palmas-Oropesa. Platforma“, který je součástí záměru „Středomořský koridor“, na životní prostředí, dopisem ze dne
         13. dubna 2000 vyzval Španělské království k podání jeho vyjádření ve lhůtě dvou měsíců.

      18      Vzhledem k tomu, že Komise nebyla spokojena s vysvětleními podanými španělskou vládou, zaslala dne 26. září 2000 Španělskému
         království odůvodněné stanovisko, kterým jej vyzvala k přijetí opatření nezbytných k dosažení souladu s povinnostmi vyplývajícími
         z článků 2, 3, čl. 5 odst. 2 a čl. 6 odst. 2 směrnice 85/337, ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto stanoviska.

      19      Vzhledem k tomu, že španělská vláda na toto odůvodněné stanovisko odpověděla dopisem ze dne 2. ledna 2001, ve kterém zopakovala
         svou dřívější argumentaci, Komise se rozhodla podat tuto žalobu.

       K žalobě
      20      Komise Španělskému království vytýká, že tím, že neposoudilo vlivy „záměru trati Valencie-Tarragone, trasy Las Palmas-Oropesa.
         Platforma“, který je součástí záměru nazvaného „Středomořský koridor“ spojujícího španělský region Levante s Katalánskem a
         francouzskou hranicí, na životní prostředí, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 2, 3, čl. 5 odst. 2 a čl.
         6 odst. 2 směrnice 85/337.

       K přípustnosti
      21      Při jednání španělská vláda zpochybnila přípustnost žaloby z důvodu, že je založena na odlišném žalobním důvodu, než který
         byl uveden během postupu před zahájením soudního řízení.

      22      Tato vláda totiž uplatňuje, že během postupu před zahájením soudního řízení byl předmět sporu jasně omezen na trasu o délce
         13,2 km železniční trati, který dělí oblast Las Palmas od oblasti Oropesa. V tomto stadiu řízení Komise španělské vládě konkrétněji
         vytkla, že nerespektovala požadavky směrnice 85/337, co se týče části uvedené trasy o délce 7,64 km, na které byla trasa posunuta
         nejvíce o 800 metrů na západ, pro účely obchvatu oblasti Benicasim. Komise však ani ve výzvě k podání vyjádření, ani v odůvodněném
         stanovisku neuvedla zdvojení železničních tratí na zbývající části trasy o délce 13,2 km a zvláště v žádném okamžiku netvrdila,
         že zdvojení existující železniční trati spadá do rozsahu působnosti této směrnice.

      23      V rámci své žaloby přitom Komise trvá na tom, aby bylo určeno, že se na takové zdvojení již dříve existujících železničních
         tratí vztahují ustanovení uvedené směrnice. Tento orgán navíc zmiňoval celou trasu Valencie-Tarragone o délce 251 km.

      24      Za těchto podmínek byl předmět sporu jasně rozšířen.

      25      Je třeba bez dalšího uvést, že v projednávané věci není zpochybňováno zachování pravidel postupu výzvy k podání vyjádření
         a odůvodněného stanoviska. Španělská vláda však uplatňuje, že důvod uvedený v žalobě se liší od toho, který obsahuje výzva
         k podání vyjádření a odůvodněné stanovisko.

      26      V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že předmět žaloby podané podle článku 226 ES je vymezen postupem před zahájením
         soudního řízení stanoveným tímto ustanovením, a že odůvodněné stanovisko Komise a žaloba musí být tedy založeny na stejných
         důvodech (viz zejména rozsudek ze dne 11. července 2002, Komise v. Španělsko, C-139/00, Recueil, s. I-6407, bod 18).

      27      V projednávaném případě není nicméně možno tvrdit, že předmět sporu, jak byl vymezen během postupu před zahájením soudního
         řízení, byl rozšířen nebo pozměněn.

      28      V odpověď na otázku Soudního dvora Komise totiž jednak potvrdila, že předmět projednávané žaloby je omezen na trasu o délce
         13,2 km mezi Las Palmas a Oropesa a že se oproti tomu, co tvrdí španělská vláda, nijak nevztahuje na celou trasu trati Valencie-Tarragone
         dlouhou 251 km.

      29      Krom toho jak výzva k podání vyjádření, tak odůvodněné stanovisko adresované Komisí Španělskému království uvádějí stejně
         jako žaloba, „trasu Las Palmas-Oropesa“, o které žalovaná vláda nezpochybňuje, že má délku 13,2 km. Žalobní odpověď španělské
         vlády ostatně jednoznačně prokazuje, že se tato vláda nijak nezmýlila ohledně dosahu sporu, neboť měla sama za to, že sporný
         záměr se týká trasy 13,2 km, která dělí oblasti Las Palmas a Oropesa, na které je existující železniční trať zdvojena a přizpůsobena
         rychlosti, která může dosáhnout 220 km/h, a jejíž část dlouhá 7,64 km je novou trasou pro obchvat oblasti Benicasim.

      30      V důsledku toho je projednávaná žaloba přípustná.

       K věci samé
       Argumenty účastníků řízení
      31      Komise na podporu své žaloby zdůrazňuje, že není sporné, že „záměr trati Valencie-Tarragone, trasy Las Palmas-Oropesa. Platforma“,
         který je součástí záměru nazvaného „Středomořský koridor“, nebyl podroben posouzení vlivů na životní prostředí stanovenému
         směrnicí 85/337.

      32      Podle Komise přitom bylo takové posouzení v projednávaném případě povinné, neboť se jedná o jeden ze záměrů uvedených v bodě
         7 přílohy I uvedené směrnice, na kterou odkazuje její čl. 4 odst. 1.

      33      Komise z toho vyvozuje, že co se týče sporného záměru, byla směrnice 85/337 použita nesprávně, a že tedy Španělské království
         porušilo články 2, 3, čl. 5 odst. 2 a čl. 6 odst. 2 uvedené směrnice.

      34      Podle názoru Komise žádný z důvodů uvedených španělskou vládou pro odůvodnění jejího postupu v projednávaném případě nemůže
         být přijat.

      35      Argumentace uváděná touto vládou je tak neslučitelná se zněním směrnice 85/337, a konkrétněji se samotným zněním bodu 7 její
         přílohy I. Není navíc slučitelná s duchem a účelem této směrnice.

      36      Španělská vláda připouští, že dotčený záměr nebyl formálně podroben posouzení vlivů na životní prostředí stanovenému směrnicí
         85/337, ale má za to, že toto řízení nebylo v projednávané věci nezbytné.

      37      Tato směrnice totiž nebyla použitelná, neboť prováděné práce spočívaly pouze ve vylepšení již existující železniční trati
         zdvojením původně jediné trati, aniž by se jednalo o výstavbu nové železniční trati a aniž by byla vyžadována nová trasa na
         dlouhou vzdálenost.

      38      Toto stanovisko je potvrzeno zněním textu, kterým se provádí bod 7 přílohy I směrnice 85/337 do španělského práva, tedy vnitrostátní
         právní úpravou, jejíž soulad s ustanoveními uvedené směrnice Komise v žádném okamžiku nezpochybnila. Ostatně co se týče znění
         tohoto bodu 7, verze v anglickém jazyce rovněž uvádí výraz „trasa“ („lines“), a ne „trať“.

      39      Mimoto dotčený záměr není určen k dálkové dopravě ve smyslu uvedeného bodu 7, neboť spojuje dvě oblasti vzdálené pouze 13,2
         km.

      40      Zdvojení trati navíc ve skutečnosti nemá vliv na životní prostředí, neboť pouze přistupuje k vlivu výstavby původní trati
         a Komise každopádně nepodala důkaz existence takového vlivu.

      41      Španělská vláda podpůrně dodává, že požadavky směrnice byly v projednávané věci respektovány, pokud jde o jejich podstatu,
         z toho důvodu, že revizi územního plánu oblasti Benicasim, která byla provedena v roce 1992, předcházela studie o vlivech
         na životní prostředí předložená k veřejné konzultaci a prohlášení o vlivech na životní prostředí. Vzhledem k tomu, že přesným
         cílem uvedené revize bylo vyhrazení oblasti pro výstavbu obchvatu oblasti Benicasim, nebyla vyžadována nová studie týkající
         se vlivů prací provedených za tímto účelem.

      42      Příslušné vnitrostátní orgány konečně v projednávané věci jednaly v dobré víře a spolupracovaly tím, že se podrobily názoru
         Komise pro část záměru, která to ještě umožňovala, neboť „změnu č. 3“ uvedeného záměru, která se vztahuje hlavně na výstavbu
         viaduktu o délce 754,5 m, předložily k veřejné konzultaci před skončením prací.

       Závěry Soudního dvora
      43      Za účelem posouzení opodstatněnosti žaloby Komise je třeba s ohledem na argumentaci žalované vlády v první řadě určit, zda
         směrnice 85/337, a konkrétněji povinnost posoudit vliv na životní prostředí, kterou stanoví, jsou použitelné na sporný záměr,
         a ve druhé řadě, v případě kladné odpovědi, zda uvedený záměr byl uskutečněn při zachování pravidel stanovených touto směrnicí.

      44      Co se týče prvního bodu, nemůže být argumentace španělské vlády, podle které se bod 7 přílohy I této směrnice týká pouze výstavby
         nové trati ve smyslu nové železniční trasy mezi dvěma oblastmi, a nepoužije se tedy na zdvojení dříve existující trati, přijata.

      45      Aniž by totiž bylo nezbytné v rámci projednávané žaloby rozhodnout o tom, zda všechny jazykové verze bodu 7 přílohy I směrnice
         85/337 používají výraz ekvivalentní výrazu „trať“ („vías“ ve verzi ve španělském jazyce) nebo o slučitelnosti španělské právní
         úpravy přijaté k provedení uvedeného ustanovení v rozsahu, v němž užívá výraz „trasa“ („líneas“), s touto směrnicí, z judikatury
         Soudního dvora vyplývá, že potřeba jednotného výkladu práva Společenství v případě odlišnosti mezi jednotlivými jazykovými
         verzemi jednoho ustanovení vyžaduje, aby toto ustanovení bylo vykládáno systematicky a podle účelu právní úpravy, jíž je součástí
         (viz zejména rozsudek ze dne 24. října 1996, Kraaijeveld a další, C-72/95, Recueil, s. I-5403, bod 28).

      46      Co se přitom týče směrnice 85/337, Soudní dvůr již rozhodl, že z textu této směrnice může být dovozeno, že její působnost
         je rozsáhlá a její cíl velmi široký (výše uvedený rozsudek Kraaijeveld a další, body 31 a 39).

      47      Jak to vyplývá konkrétněji z čl. 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 1, stejně jako z prvního, pátého, šestého, osmého a jedenáctého bodu
         odůvodnění uvedené směrnice, jejím hlavním cílem je, aby ještě před vydáním povolení byly záměry, které mohou mít významný
         vliv na životní prostředí, mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, posouzeny z hlediska jejich vlivů (viz
         v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. září 2000, Linster, C-287/98, Recueil, s. I-6917, bod 52).

      48      Tyto úvahy jsou samy o sobě dostačující k tomu, aby příloha I bod 7 směrnice 85/337 musela být chápána jako zahrnující zdvojení
         již existující trati.

      49      Záměr této povahy může mít totiž významný vliv na životní prostředí ve smyslu uvedené směrnice, jelikož může trvale ovlivnit
         například faunu a flóru, složení půdy nebo krajiny nebo mít významný zvukový vliv, takže musí být zahrnut do rozsahu působnosti
         této směrnice. Cíl sledovaný směrnicí 85/337 by byl vážně narušen, pokud by tento typ záměru výstavby nové železniční trati,
         a to i souběžné s již existující tratí, nepodléhal povinnosti posouzení. Záměr této povahy nemůže být tedy analyzován jako
         pouhá změna dřívějšího záměru ve smyslu bodu 12 přílohy II této směrnice.

      50      Tento závěr se ostatně nabízí tím více, pokud jako v projednávané věci má uskutečnění dotčeného záměru za výsledek novou trasu
         trati, i když se týká pouze části tohoto záměru. Podobný záměr výstavby může totiž ze své povahy mít významný vliv na životní
         prostředí ve smyslu směrnice 85/337.

      51      Argument španělské vlády, podle kterého zde nejsou podmínky pro použití bodu 7 přílohy I uvedené směrnice vzhledem k tomu,
         že dotčený záměr se netýká dálkové dopravy ve smyslu tohoto ustanovení, ale naopak pouze trasy 13,2 km mezi sousedními oblastmi,
         je rovněž nepodložený.

      52      Jak to totiž Komise právem uplatnila, sporný záměr je součástí železniční trati o délce 251 km mezi Valencií a Tarragone,
         která je součástí „Středomořského koridoru“ spojujícího španělský region Levante s Katalánskem a francouzskou hranicí.

      53      Pokud by argumentace španělské vlády byla přijata, užitečný účinek směrnice 85/337 by mohl být vážně zpochybněn, neboť by
         stačilo, aby dotyčné vnitrostátní orgány rozdělily záměr týkající se delší vzdálenosti na menší po sobě jdoucí trasy, aby
         se ustanovením této směrnice vyhnul jak celý záměr, tak trasy vzniklé po rozdělení.

      54      S přihlédnutím ke všem těmto úvahám náleží záměr, který je předmětem žaloby Komise týkající se výstavby další železniční trati
         o délce 13,2 km, z nichž je novou trasou 7,47 km za účelem obchvatu oblasti Benicasim, a která je součástí železniční trati
         o délce 251 km, do jedné z kategorií uvedených v příloze I směrnice 85/337, pro které je systematické posouzení v zásadě povinné
         podle čl. 4 odst. 1 a čl. 5 odst. 1 této směrnice.

      55      Co se týče toho, zda byl uvedený záměr uskutečněn v souladu s pravidly uvedenými směrnicí 85/337, je třeba nejprve připomenout,
         že španělská vláda připouští, že tento záměr jako takový nebyl podroben požadavkům na posouzení vlivů na životní prostředí.
         Tato vláda mimo to netvrdí, že podmínky stanovené v čl. 2 odst. 3 uvedené směrnice jsou v projednávaném případě splněny.

      56      Pokud jde dále o argument španělské vlády, podle kterého revizi územního plánu oblasti Benicasim z roku 1992 předcházela studie
         vlivů na životní prostředí předložená k veřejné konzultaci a prohlášení o vlivech na životní prostředí, je třeba uvést, že
         i kdyby uvedený plán obsahoval všechny nezbytné údaje pro splnění minimálních podmínek stanovených směrnicí 85/337, nemohl
         by každopádně být považován za dostatečný, jelikož, jak to uvedla Komise, aniž by jí žalovaná vláda ohledně tohoto bodu výrazně
         protiřečila, se týká pouze území obce Benicasim, a konkrétněji obchvatu této oblasti, zatímco není sporné, že sporný záměr
         je rozsáhlejší. Z toho vyplývá, že alespoň pro zbývající část tohoto záměru nebyla ustanovení této směrnice správně použita.

      57      Mimoto tvrzení španělské vlády, podle kterého příslušné orgány respektovaly požadavky uvedené směrnice, co se týče  „změny
         č. 3 “ záměru, není opodstatněné. Podle žalované vlády byla informace určená veřejnosti jednak zveřejněna až poté, co záměr
         začal být uskutečňován. Takový způsob postupu je přitom zjevně v rozporu s ustanoveními čl. 6 odst. 2 směrnice 85/337, podle
         kterého musí mít dotyčná veřejnost příležitost vyjádřit své stanovisko před zahájením uskutečňování záměru. Skutečnost uvedená
         španělskou vládou, že veřejná konzultace se konala před ukončením prací, tedy není relevantní. Toto řízení se krom toho týkalo
         pouze části dotčeného záměru o délce 13,2 km, tedy „změny č. 3 “ týkající se hlavně výstavby mostu o délce asi 750 m.

      58      Ostatně okolnost, že vnitrostátní orgány jednaly v dobré víře, rovněž není relevantní. V souladu s judikaturou má totiž žaloba
         pro nesplnění povinnosti objektivní charakter a skutečnost, že vytýkané nesplnění povinnosti je výsledkem nesprávného výkladu
         ustanovení práva Společenství členským státem, nemůže Soudnímu dvoru zabránit v určení tohoto nesplnění povinnosti (viz rozsudek
         ze dne 17. listopadu 1993, Komise v. Španělsko, C-73/92, Recueil, s. I-5997, bod 19).

      59      Konečně co se týče tvrzení španělské vlády, podle kterého Komise vytýkané nesplnění povinnosti neplatně odůvodnila, jelikož
         neprokázala, že zdvojení již existující trati má ve skutečnosti vliv na životní prostředí, který překračuje vliv způsobený
         výstavbou původní trati, stačí připomenout, že relevantní kritérium pro použití směrnice 85/337 je založeno na významném vlivu,
         který určitý záměr „může mít“ na životní prostředí (viz v tomto ohledu čl. 1 odst. 1, stejně jako pátý a šestý bod odůvodnění
         této směrnice). Za těchto podmínek Komisi nepřísluší vymezit konkrétní negativní účinky, které záměr má na životní prostředí
         ve skutečnosti. Komise naopak v projednávané věci prokázala právně dostačujícím způsobem, že dotčený záměr spadá do rozsahu
         působnosti jednoho z ustanovení přílohy I směrnice, takže musí podléhat posouzení svých vlivů na životní prostředí. Je ostatně
         nezpochybnitelné, že záměr tohoto typu může vyvolat nové významné rušivé vlivy, a to i jen z důvodu úpravy železniční trati
         za účelem dopravy o rychlosti, která může dosáhnout 220 km/h.

      60      S ohledem na všechny úvahy, které předchází, je namístě považovat žalobu Komise za opodstatněnou.

      61      V důsledku toho je třeba určit, že Španělské království tím, že neposoudilo vliv „záměru trati Valencie-Tarragone, trasy Las
         Palmas-Oropesa. Platforma“, který je součástí záměru nazvaného „Středomořský koridor“, na životní prostředí, nesplnilo povinnosti,
         které pro něj vyplývají z článků 2, 3, čl. 5 odst. 2 a čl. 6 odst. 2 směrnice 85/337.

       K nákladům řízení
      62      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu
         nákladů řízení ve svém návrhu a Španělské království bylo ve sporu neúspěšné, je namístě mu uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Španělské království tím, že neposoudilo vliv „záměru trati Valencie-Tarragone, trasy Las Palmas-Oropesa. Platforma“, který
            je součástí záměru nazvaného „Středomořský koridor“, na životní prostředí, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z
            článků 2, 3, čl. 5 odst. 2 a čl. 6 odst. 2 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných
            a soukromých záměrů na životní prostředí.
      2)      Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.