title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. června 2007. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 83/182/EHS - Dočasný dovoz dopravních prostředků - Osvobození od daní - Obvyklé bydliště v členském státě. # Věc C-156/04.

text:
      Věc C-156/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Řecká republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 83/182/EHS – Dočasný dovoz dopravních prostředků – Osvobození od daní – Obvyklé bydliště v členském státě“
      Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 14. září 2006
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. června 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Osvobození od daní v oblasti dočasného dovozu dopravních prostředků
      (Směrnice Rady 83/182, čl. 7 odst. 1)
      2.     Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Osvobození od daní v oblasti dočasného dovozu dopravních prostředků
      (Směrnice Rady 83/182)
      3.     Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Osvobození od daní v oblasti dočasného dovozu dopravních prostředků
      (Směrnice Rady 83/182)
      4.     Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Osvobození od daní v oblasti dočasného dovozu dopravních prostředků
      (Směrnice Rady 83/182)
      5.     Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Osvobození od daní v oblasti dočasného dovozu dopravních prostředků
      (Směrnice Rady 83/182)
      6.     Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Osvobození od daní v oblasti dočasného dovozu dopravních prostředků
      (Směrnice Rady 83/182)
      1.     Za účelem určení místa obvyklého bydliště ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182 o osvobození od daní, které platí v rámci
         Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků, je třeba zároveň vzít v úvahu vazby pracovní a osobní dotyčné
         osoby v daném místě, jakož i jejich trvání, a pokud tyto vazby nejsou soustředěny v jediném členském státě, je nutno upřednostnit
         vazby osobní. V rámci posouzení vazeb osobních a pracovních dotyčné osoby musí být zohledněny všechny relevantní skutečnosti,
         jako zejména fyzická přítomnost této osoby, jakož i členů její rodiny, místo k bydlení, které má k dispozici, místo výkonu
         pracovní činnosti a umístění jejích majetkových zájmů. Posouzení a zvážení všech těchto relevantních skutečností, kterými
         se vyznačuje každý konkrétní případ, v první řadě přísluší příslušným správním orgánům členských států.

      (viz body 45–46)
      2.     Pouhá skutečnost, že abstraktní vnitrostátní pravidlo za trestný čin označuje jednání spočívající ve vyhnutí se obvykle použitelným
         celním a daňovým ustanovením, sama o sobě nemůže představovat nesplnění povinností vyplývajících ze směrnice 83/182 o osvobození
         od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků. Požadavky stíhání a prevence
         mohou odůvodňovat, aby členský stát stanovil sankce na určité úrovni přísnosti, avšak nelze vyloučit, že se tyto sankce mohou
         za určitých okolností ukázat nepřiměřenými.

      (viz bod 72)
      3.     Členský stát, který stanoví, že v případě, že osoba, která má obvyklé bydliště na vnitrostátním území, vlastní nebo používá
         na vnitrostátním území vozidlo registrované v jiném členském státě, se zpravidla stanovené trestní stíhání nezahájí, pokud
         dotyčná osoba uhradí uloženou registrační daň a současně se vzdá opravných prostředků stanovených vnitrostátním právem proti
         aktu ukládajícímu uvedenou daň, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice 83/182 o osvobození od daní, které
         platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků. Takový režim totiž může procesní subjekty zbavit
         účinné soudní ochrany vyžadované právem Společenství tím, že je vede k tomu, aby se za účelem vyhnutí se trestnímu stíhání
         vzdaly opravných prostředků zpravidla stanovených vnitrostátním právem.

      (viz body 77, 97 a výrok)
      4.     Rámec působnosti směrnice 83/182 o osvobození od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních
         prostředků, překračují sankce stanovené členským státem pro případ, kdy vozidlo, na něž se vztahuje dočasné osvobození od
         daní, je na vnitrostátním území používáno neoprávněnou osobou, nebo kdy dotčené vozidlo je používáno neoprávněnou osobou,
         zatímco se, v době spáchání porušení, osoba oprávněná k osvobození od daní nenachází na vnitrostátním území.

      (viz body 80–81)
      5.     Členský stát, který stanoví, že v případě uložení pokuty za porušení použitelné právní úpravy jsou vozidla rovněž dočasně
         zajištěna a odstavena a jsou vydána po zaplacení pokut a případných dalších stanovených poplatků, nesplnil povinnosti, které
         pro něj vyplývají ze směrnice 83/182 o osvobození od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních
         prostředků. Jelikož totiž oprávněnou osobu může zbavit používání jejího vozidla v průběhu období, které může být dlouhé, a
         vzhledem k významu, jaký má právo řídit vozidlo pro účinný výkon práv, která souvisejí s volným pohybem osob, je takové opatření
         nepřiměřené vzhledem ke sledovanému cíli, kterým je vybírání pokut, cíli, který může být dosažen prostředky, jež jsou více
         v souladu s právem Společenství.

      (viz body 83, 97 a výrok)
      6.     Členský stát, který stanoví, že osoby, kterým bylo odcizeno druhé vozidlo nacházející se v celním režimu dočasného dovozu
         v dotyčném členském státě, jsou povinny uhradit registrační daň, neporušil povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice
         83/182 o osvobození od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků. Ve směrnici
         totiž není obsaženo nic, co by naznačovalo, že může být podložen závěr, že záměrem směrnice bylo rozšíření osvobození od daní,
         a v důsledku toho omezení daňové svrchovanosti členských států v situacích, kdy vazba mezi osobou oprávněnou k osvobození
         a vozidlem, na něž se osvobození vztahuje, je přerušena, a zejména v případě odcizení, kdy je velmi pravděpodobné, že vozidlo
         je nadále používáno na území dotyčného členského státu a řízeno osobou nemající žádný vztah k osobě oprávněné k osvobození
         od daní. Takový případ není směrnicí upraven a spadá do nařizovací pravomoci členských států.

      (viz bod 94)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      7. června 2007(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 83/182/EHS – Dočasný dovoz dopravních prostředků – Osvobození od daní – Obvyklé bydliště v členském státě“
      Ve věci C‑156/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 26. března 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Patakia a D. Triantafyllouem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Řecké republice, zastoupené P. Mylonopoulosem a I. Pouli, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, E. Juhász (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič a E. Levits, soudci,
      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 22. června 2006,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. září 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika:
      –       tím, že na dočasné používání na svém území vozidel registrovaných v jiných členských státech používá celní režim dočasného
         dovozu pro vozidla pocházející ze třetích zemí namísto ustanovení směrnice Rady 83/182/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození
         od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků (Úř. věst. L 105, s. 59; Zvl. vyd.
         09/01, s. 112, dále jen „směrnice“);

      –       tím, že na porušení povinnosti přihlásit vozidla, která se na jejím území nacházejí v režimu dočasného dovozu, používá režim
         sankcí, které jsou v souvislosti se systematickou praxí správních orgánů určovat obvyklé bydliště osoby dovážející vozidlo
         v Řecku zjevně nepřiměřené;

      –       tím, že v případě, že je stejné osobě odcizeno druhé dočasně dovezené vozidlo, systematicky vybírá daně stanovené pro trvalý
         dovoz vozidel,

      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 90 ES a ze směrnice, zejména z jejího článku 1.
       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Podle prvního a druhého bodu odůvodnění má směrnice za cíl odstranit překážky volného pohybu osob a vytvoření vnitřního trhu,
         které vyplývají z daňových režimů členských států v oblasti dočasného dovozu některých dopravních prostředků.

      3       V třetím bodu odůvodnění směrnice je uvedeno, že „[…] musí být možné v určitých případech jednoznačně zjistit, zda má určitá
         osoba bydliště v daném členském státě“.

      4       Článek 1 odst. 1 směrnice stanoví, že členské státy osvobodí za podmínek, které směrnice stanoví, motorová silniční vozidla
         dočasně dovezená z jiného členského státu zejména od daní z obratu, spotřebních daní a od jakýchkoli jiných nepřímých daní.
         Článek 1 odst. 3 uvádí, že toto osvobození od daní se nevztahuje na užitková vozidla.

      5       Co se týče osobních vozidel, osvobození se podle článku 3 směrnice uplatní na jejich dočasný dovoz pro soukromé použití na
         dobu nepřetržitou či přerušovanou, která v kterýchkoli dvanácti po sobě jdoucích měsících nepřekročí šest měsíců. Pokud jde
         o tatáž vozidla, osvobození se podle článku 4 směrnice uplatní na jejich dočasný dovoz pro obchodní použití na dobu nepřetržitou
         či přerušovanou šesti nebo sedmi měsíců z kterýchkoli dvanácti po sobě jdoucích měsíců.

      6       Jak článek 3, tak článek 4 směrnice podmiňují možnost využít osvobození tím, že osoba dovážející vozidlo „má obvyklé bydliště
         v jiném členském státě než v členském státě dočasného dovozu“, s výhradou dodržení určitých doplňujících podmínek pro osobu
         dovážející vozidlo pro obchodní použití.

      7       Co se týče pojmu „obvyklé bydliště“, článek 7 směrnice, nazvaný „Obecná pravidla pro určování bydliště“, upřesňuje:
      „1. Pro účely této směrnice se ‚obvyklým bydlištěm‘ rozumí místo, kde určitá osoba žije obvykle, tj. alespoň 185 dnů v každém
         kalendářním roce, kvůli svým osobním a pracovním vazbám, popřípadě u osoby, která nemá žádné pracovní vazby, kvůli osobním
         vazbám, z nichž vyplývá úzké spojení mezi dotyčnou osobou a místem, kde žije.

      Za obvyklé bydliště osoby, kterou pracovní vazby poutají k jinému místu než vazby osobní a která proto žije střídavě na různých
         místech nacházejících se ve dvou nebo více členských státech, se však považuje místo, k němuž má osobní vazby, pokud se tam
         tato osoba pravidelně vrací. Poslední podmínka nemusí být splněna, žije-li dotyčná osoba v některém členském státě proto,
         aby vykonala úkol, který má určitou dobu trvání. Docházka na vysokou školu nebo do školy nemá za následek změnu obvyklého
         bydliště.

      2. Jednotlivci prokáží místo svého obvyklého bydliště jakýmikoli vhodnými prostředky, například průkazem totožnosti nebo jiným
         platným dokladem.

      3. Mají-li příslušné orgány členského státu dovozu pochybnosti o platnosti prohlášení o obvyklém bydlišti učiněného podle
         odstavce 2 nebo pro účely některých zvláštních kontrol, mohou požadovat další údaje nebo důkazy.“

      8       Článek 9 odst. 1 směrnice stanoví, že členské státy zejména mohou na žádost dovozce povolit dočasný dovoz na období delší,
         než jsou období uvedená v článcích 3 a 4 této směrnice.

      9       Článek 9 odst. 2 směrnice stanoví:
      „Členské státy nesmějí za žádných okolností při provádění této směrnice uplatňovat ve Společenství osvobození od daní, která
         jsou méně výhodná než ta, která by poskytly v případě dopravních prostředků vyrobených ve třetí zemi [pocházejících ze třetí
         země].“

      10     Konečně čl. 10 odst. 2 směrnice stanoví:
      „Vzniknou-li při praktickém použití této směrnice obtíže, učiní příslušné orgány dotyčných členských států na základě vzájemné
         dohody potřebná rozhodnutí, přičemž dbají zejména na úmluvy a směrnice Společenství o vzájemné pomoci.“

       Vnitrostátní právní úprava
      11     Vyhláška ministra financí D 247/13 ze dne 1. března 1988, ve znění zákona 2187/94 (dále jen „vyhláška ze dne 1. března 1988“),
         kterou byla směrnice provedena do vnitrostátního práva, ve svém článku 1 povoluje dočasný dovoz, s osvobozením od příslušného
         cla a jiných daní, dopravních prostředků pro soukromé použití, s výjimkou užitkových vozidel.

      12     Článek 3 vyhlášky ze dne 1. března 1988 definuje pojem „obvyklé bydliště“ osoby dovážející vozidlo ve znění v podstatě shodném
         se zněním čl. 7 odst. 1 směrnice.

      13     Článek 4 uvedené vyhlášky, týkající se dočasného dovozu, pro soukromé použití, dopravního prostředku jiného než užitkového
         vozidla stanoví dobu, přerušovanou, či nikoli, po kterou se tento dopravní prostředek může nacházet na území Řecka, na šest
         měsíců v kterýchkoli dvanácti po sobě jdoucích měsících. Článek stanoví, že tato doba může být prodloužena o dodatečných devět
         měsíců, s výjimkou případu, kdy osoba dovážející vozidlo vykonává profesní činnost v Řecku, v kterémžto případě je prodloužení
         omezeno na nejvýše tři měsíce.

      14     Článek 5 vyhlášky ze dne 1. března 1988 stanoví, pokud jde o dočasný dovoz osobního vozidla pro obchodní použití, dobu, přerušovanou,
         či nikoli, po kterou se tento dopravní prostředek může nacházet na území Řecka, v zásadě na šest měsíců. Možnost využití osvobození
         se nevztahuje na vozidla používaná pro dopravu osob nebo pro průmyslovou či obchodní přepravu zboží, za úplatu, či bezúplatně.

      15     Jak článek 4, tak článek 5 uvedené vyhlášky podmiňují možnost využít osvobození tím, že dotyčný má obvyklé bydliště mimo Řecko.

      16     Článek 15 třetí a čtvrtý pododstavec vyhlášky ze dne 1. března 1998 přebírá, ve stejném znění nebo ve stejném obsahu, ustanovení
         čl. 7 odst. 2 a 3 směrnice, týkající se prokázání místa obvyklého bydliště.

      17     Článek 133 odst. 2 zákona 1165/1918 o celním zákoníku (FEK A’ 73), ve znění použitelném v době postupu před zahájením soudního
         řízení vedeném v projednávané věci, stanoví:

      „Vozidla Společenství mohou dočasně zůstat na území Řecka, aniž by bylo požadováno zaplacení registrační daně a daně z přidané
         hodnoty (DPH). Pro přiznání tohoto dočasného osvobození […] se obdobně použijí podmínky upravené ustanoveními celního režimu
         dočasného dovozu dočasně dovezených vozidel pocházejících ze třetích zemí, za podmínky, že jsou tato vozidla znovu vyvezena.“

      18     Článek 18 zákona 2682/1999, ve znění použitelném v době postupu před zahájením soudního řízení vedeném v projednávané věci,
         pod názvem „Porušení a sankce“, stanoví:

      „A. Vozidla Společenství
      1.      Jestliže osoby, které mají bydliště v Řecku, vlastní nebo používají vozidla Společenství, aniž by byly dodrženy formality
         stanovené v článcích 10 a 11 tohoto zákona, představuje tato skutečnost trestný čin pašování a použijí se ustanovení celního
         zákoníku týkající se pašování (zákon 1165/1918, […]). V takových případech není zahájeno trestní stíhání, pokud dotyčné osoby
         uhradí uloženou zvýšenou daň, stanovenou v minimální částce, uvedenou v dotčených ustanoveních a pokud se vzdají opravných
         prostředků stanovených proti aktu ukládajícímu uvedenou daň. V případech uvedených v tomto odstavci se pokuty stanovené v odstavci
         A4 tohoto článku neuloží.

      […]
      4.      Níže popsaná porušení se označují za celní přestupky a jsou za ně ukládány, v závislosti na konkrétním případu, následující
         pokuty:

      […]
      d)      Za […] opožděné […] vyvezení vozidla pokuta za den prodlení stanovená následovně: osobní vozidla a vozidla typu Jeep: – do
         1600 cc, 29 eur; – od 1601 cc, 59 eur. Nákladní vozidla všech obsahů válců, 29 eur. Motocykly všech obsahů válců, 14 eur.

      […]
      f)      Je-li vozidlo používané na území Řecka […] řízeno neoprávněnou osobou, pokuta ve výši 733 eur, pokud se oprávněná osoba v době
         spáchání přestupku nacházela na území Řecka. Používání výše uvedeného vozidla neoprávněnou osobou má za následek zrušení režimu
         uvedeného v čl. 14 odst. 2 tohoto zákona, pokud se oprávněná osoba v době spáchání přestupku nenachází na území Řecka a ustanovení
         odstavce A.1 tohoto článku se použijí na neoprávněnou osobu.“

      19     Článek 18 C zákona 2682/1999, nazvaný „Vozidla Společenství a vozidla ze třetích zemí“, upřesňuje:
      „1.      Vedle uložení pokut uvedených v předchozích odstavcích A4, […], jsou vozidla rovněž dočasně zajištěna a odstavena na základě
         úkonu celního orgánu konstatujícího přestupek a jsou vydána po zaplacení dlužných pokut a případných dalších stanovených poplatků.
         […]

      […]“
      20     Podle čl. 10 odst. 5 zákona 2682/1999:
      „Vozidla Společenství mohou být opětně dopravena do jiných členských států Evropské unie nebo vyvezena do třetích zemí před
         určením dlužné registrační daně.“

      21     Konečně článek 12 odst. 1 písm. d) vyhlášky ze dne 1. března 1988, nazvaný „Odcizení vozidel“, stanoví:
      „1.      Oprávněná osoba, která prohlásí, že vozidlo, které obdržela v celním režimu dočasného dovozu, jí bylo odcizeno, […], není
         povinna zaplatit clo nebo jiné daně týkající se odcizeného vozidla […], za podmínky, že oprávněná osoba se později nepodílí
         na protiprávním používání vozidla v Řecku a pokud jsou kumulativně splněny následující podmínky:

      […]
      d)      oprávněná osoba v minulosti neprohlásila, že jí bylo odcizeno jiné osobní vozidlo, které obdržela v celním režim dočasného
         dovozu.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      22     V důsledku řady stížností, které obdržela a podle nichž pravidla používaná na dočasný dovoz některých dopravních prostředků
         v Řecku údajně představují vážné překážky volného pohybu občanů Společenství v tomto členském státě, zaslala Komise řeckým
         orgánům výzvu dopisem ze dne 17. května 1999, ve kterém je upozornila na neslučitelnost příslušné vnitrostátní právní úpravy
         s ustanoveními směrnice a článku 90 ES.

      23     Po přezkoumání vyjádření Řecké republiky, podaných v její odpovědi ze dne 1. září 1999 na uvedenou výzvu dopisem, zaslala
         Komise dne 29. listopadu 2000 tomuto členskému státu odůvodněné stanovisko obsahující devět vytýkaných skutečností, ve kterém
         došla k závěru, že dotyčná právní úprava je neslučitelná s výše uvedenými pravidly Společenství.

      24     Majíc za to, že vysvětlení podaná Řeckou republikou v její odpovědi ze dne 21. února 2001 na uvedené odůvodněné stanovisko
         nejsou dostačující, podala Komise projednávanou žalobu, přičemž však uplatnila jen některé ze skutečností vytýkaných v odůvodněném
         stanovisku.

       K žalobě
       K první vytýkané skutečnosti
       Argumentace účastníků řízení
      25     Komise Řecké republice vytýká, že na dočasné používání na svém území vozidel registrovaných v jiných členských státech používá
         celní režim dočasného dovozu pro vozidla pocházející ze třetích zemí namísto ustanovení směrnice, která je založena na potřebě
         větší integrace členských států.

      26     V témže kontextu Komise řeckým orgánům vytýká, že mají za to, že od 1. ledna 1993, data zrušení zásady zdaňování při dovozu
         ve vztazích mezi členskými státy, se směrnice, která poskytuje osvobození od daní v oblasti „dovozu“, stala neúčinnou a bezpředmětnou.

      27     Řecká vláda namítá, že skutečnosti vytýkané Komisí jsou nesprávné, jelikož směrnice byla již dávno správně provedena do vnitrostátního
         práva a je nadále uplatňována. Komise údajně neodkazuje na konkrétní nesplnění povinností vyplývajících ze směrnice a diskuse,
         kterou zahájila Komise, je teoretické povahy, vzhledem k tomu, že záměrem řeckých orgánů bylo podnítit Komisi, aby se chopila
         legislativní iniciativy k přizpůsobení směrnice právní situaci existující od 1. ledna 1993, data, od kterého pojem „dovozu“
         mezi členskými státy již neexistuje.

      28     Řecká vláda tvrdí, že v každém případě směrnici používá ve vztazích uvnitř Společenství.
       Závěry Soudního dvora
      29     Touto vytýkanou skutečností Komise tvrdí, že Řecká republika směrnici neuplatňuje jako takovou.
      30     Řecká vláda v tomto ohledu upřesňuje, že spor s Komisí má svůj počátek ve vyjádřeních řeckých orgánů, v průběhu pravidelných
         kontaktů s Komisí, ohledně potřeby přizpůsobit směrnici, obsahující pojem „dovoz“, situaci vzniklé od 1. ledna 1993, data,
         od kterého byl tento pojem zrušen ve vztazích mezi členskými státy. Podle řecké vlády se tento spor nedotýká používání směrnice
         Řeckou republikou.

      31     Je třeba uvést, že ve svém rozsudku ze dne 12. července 2001, Louloudakis (C‑262/99, Recueil, s. I‑5547, zejména body 20 až
         25), odkázal Soudní dvůr na řeckou právní úpravu, která povoluje dočasný dovoz, s osvobozením od příslušného cla a jiných
         daní, dopravních prostředků pro soukromé použití, s výjimkou užitkových vozidel. Tato právní úprava je uvedena v bodech 11
         až 16 tohoto rozsudku. Z této právní úpravy zejména vyplývá, že pojem „obvyklého bydliště“ definuje ve znění v podstatě shodném
         se zněním čl. 7 odst. 1 směrnice, že osvobození je poskytnuto, jak je upraveno ve směrnici, na šest měsíců v kterýchkoli dvanácti
         po sobě jdoucích měsících a že tato právní úprava přebírá, ve stejném znění nebo ve stejném obsahu, ustanovení čl. 7 odst. 2
         a 3 směrnice, týkající se prokázání místa obvyklého bydliště.

      32     Rovněž je namístě podotknout, že výše uvedený rozsudek Louloudakis byl vydán na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
         podané řeckým soudem, který se Soudního dvora tázal na výklad směrnice, aby mohl rozhodnout ve sporu, který mu byl předložen,
         což prokazuje skutečnost, že směrnice je používána.

      33     Mimoto sama Komise v bodě 21 třetím pododstavci své žaloby konstatuje, že řecké právní předpisy přebírají kritéria uvedená
         v dotyčném ustanovení směrnice, co se týče určení obvyklého bydliště.

      34     Konečně je namístě uvést, že členské státy mohou na dočasné používání vozidel pocházejících ze třetích zemí použít týž režim
         jako režim stanovený směrnicí pro vozidla pocházející z jiného členského státu. Jediná výhrada v tomto ohledu je vyjádřena
         v čl. 9 odst. 2 směrnice, podle kterého členské státy nesmějí uplatňovat ve Společenství osvobození od daní, která jsou méně
         výhodná než ta, která by poskytly v případě dopravních prostředků pocházejících ze třetí země.

      35     Komise sice vyjádřila dílčí kritiku týkající se některých oblastí použití směrnice, nepředložila však důkazy, které by prokazovaly,
         že Řecká republika směrnici neuplatňuje jako takovou.

      36     Teoretické úvahy a případné názorové střety ohledně potřeby přizpůsobení směrnice právní situaci existující od 1. ledna 1993,
         ke kterým dochází v rámci pravidelných kontaktů mezi vnitrostátními správními orgány a Komisí, nemohou představovat základ
         pro určení nesplnění povinnosti státem.

      37     První vytýkaná skutečnost tudíž není opodstatněná.
       Ke druhé vytýkané skutečnosti
      38     Touto vytýkanou skutečností Komise zpochybňuje režim sankcí používaný řeckými orgány.
      39     Tato vytýkaná skutečnost sestává ze dvou částí. Komise jednak Řecké republice vytýká existenci správní praxe, podle níž, v případě,
         kdy skutečnosti sloužící jako základ pro určení obvyklého bydliště svědčí jak Řecku, tak jinému členskému státu, řecké orgány
         systematicky stanovují obvyklé bydliště dotyčných osob v Řecku, čímž jim v tomto ohledu ukládají zesílené důkazní břemeno.
         Zároveň Komise kritizuje skutečnost, že důsledkem tohoto stanovení obvyklého bydliště v Řecku jsou nepřiměřené sankce.

       Ke správní praxi
       Argumentace účastníků řízení
      40     Komise uplatňuje, že i když řecká právní úprava přebírá pro stanovení země obvyklého bydliště kritéria použitá směrnicí, řecké
         správní orgány nicméně obvyklé bydliště osob, které mají osobní a pracovní vazby jak v Řecku, tak i v jiných členských státech,
         systematicky stanovují v Řecku tím, že takřka automaticky upřednostňují vazby osobní, a tím, že v praxi zavedly právní domněnku
         bydliště na území Řecka, pokud dotyčné osoby jsou řeckými státními příslušníky.

      41     Komise v tomto ohledu tvrdí, že tyto správní orgány převracejí důkazní břemeno ohledně místa obvyklého bydliště nebo dotyčným
         osobám ukládají předložení silnějších důkazů, což je neslučitelné s pravidly určování bydliště stanovenými směrnicí. Komise
         odkazuje na některé individuální případy, které samy o sobě podle jejího názoru stačí k prokázání nesplnění povinnosti vyplývající
         ze směrnice. Mimoto je tato ustálená správní praxe údajně potvrzena postojem soudních orgánů.

      42     Řecká vláda uvádí, že je v praxi obvyklé, že se, pokud jde o určení obvyklého bydliště řeckých státních příslušníků, kteří
         mají pracovní a osobní vazby jak v Řecku, tak i v jiném členském státě, objevují potíže. Individuální případy, na které odkazuje
         Komise, do této situace spadají.

      43     V takových případech správní orgány údajně používají kritéria stanovená v čl. 7 odst. 1 směrnice, který v tomto ohledu upřednostňuje
         osobní vazby. V případě pochybností uvedené orgány podle řecké vlády odůvodněně použijí čl. 7 odst. 3 směrnice, který jim
         dává možnost na dotyčných osobách požadovat další údaje nebo důkazy. Řecká vláda konečně zdůrazňuje, že v současné době většina
         vozidel používaných v Řecku v režimu dočasného dovozu patří řeckým státním příslušníkům, kteří své obvyklé bydliště v zahraničí
         používají jako právní základ osvobození od daní.

       Závěry Soudního dvora
      44     Soudní dvůr poukázal na to, že kritéria vymezení pojmu „obvyklé bydliště“ obsažená v čl. 7 odst. 1 směrnice se týkají pracovní
         a osobní vazby osoby na určité místo, jakož i délky trvání této vazby a definoval tento pojem jako místo, kde dotyčná osoba
         soustředila trvale své zájmy (výše uvedený rozsudek Louloudakis, bod 51 a uvedená judikatura).

      45     Za účelem určení místa obvyklého bydliště je tedy třeba zároveň vzít v úvahu vazby pracovní a osobní dotyčné osoby v daném
         místě, jakož i jejich trvání, a pokud tyto vazby nejsou soustředěny v jediném členském státě, čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec
         směrnice dává přednost vazbám osobním před vazbami pracovními. V rámci posouzení vazeb osobních a pracovních dotyčné osoby
         musí být zohledněny všechny relevantní skutečnosti, jako zejména fyzická přítomnost této osoby, jakož i členů její rodiny,
         místo k bydlení, které má k dispozici, místo výkonu pracovní činnosti a umístění jejích majetkových zájmů (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Louloudakis, body 52, 53 a 55).

      46     Posouzení a zvážení všech těchto relevantních skutečností, kterými se vyznačuje každý konkrétní případ, ve světle kritérií
         vytyčených judikaturou Soudního dvora v první řadě přísluší příslušným správním orgánům členských států, a do pravomoci Soudního
         dvora spadá určit nesplnění povinnosti dotčeným členským státem z důvodu nesprávné nebo zneužívající ustálené správní praxe.

      47     V projednávaném případě se Komise na základě některých individuálních případů snaží prokázat existenci nesprávné a zneužívající
         ustálené praxe řeckých správních orgánů, která by měla vést k určení obecného nesplnění povinnosti členským státem, žalovaným
         ve věci. Komise totiž ve své žalobě uvádí „několik stížností“, avšak konkrétně odkazuje, nicméně způsobem lakonickým a neuvádějícím
         podrobnosti, pouze na dva individuální případy a ve své replice, rovněž málo podrobným způsobem, na šest dalších případů.

      48     Bez ohledu na otázku, zda první předložení šesti individuálních případů v replice jakožto navrhovaných dalších důkazů je přípustné
         vzhledem k požadavkům čl. 42 odst. 1 jednacího řádu, ze spisu každopádně vyplývá, že v osmi případech, na které odkazuje Komise,
         čtyři z uvedených osob byli řečtí státní příslušníci, kteří měli zjevné osobní a pracovní vazby v Řecku (z nichž jeden neměl
         jakoukoli vazbu mimo tento členský stát), dvě osoby měly dvojí občanství a osobní a pracovní vazby v Řecku a další osoba byla
         státním příslušníkem jiného členského státu, avšak měla pevné osobní a pracovní vazby v Řecku. Skutečnosti obsažené ve spise
         neumožňují jasně určit situaci v osmém případě.

      49     Ve všech výše uvedených individuálních situacích, kromě poslední, se vysvětlení poskytnutá řeckými orgány jeví opodstatněná.
         V každém případě se zdá, že tyto orgány nepřekročily meze prostoru pro uvážení, kterým disponují pro určení místa obvyklého
         bydliště dotyčných osob.

      50     Co se týče možnosti určení nesplnění povinnosti na základě správní praxe prováděné v členském státě, Soudní dvůr již určil
         použitelná kritéria. V takovém případě totiž může být nesplnění povinnosti stanoveno pouze na základě dostatečně doloženého
         a podrobného prokázání vytýkané praxe, dále je třeba, aby tato správní praxe vykazovala určitý stupeň stálosti a obecnosti,
         a k tomu, aby mohla dojít k závěru, že existuje obecná a stálá praxe, se Komise nemůže opírat o žádnou domněnku (rozsudek
         ze dne 27. dubna 2006, Komise v. Německo,  C‑441/02, Sb. rozh. s. I‑3449, body 49, 50 a 99, jakož i uvedená judikatura).

      51     Na základě důkazů předložených Komisí nemůže být konstatováno, že podmínky uvedené v předchozím bodě jsou v projednávaném
         případě splněny. V každém případě, s ohledem na vysoký počet občanů Společenství, jakož i řeckých státních příslušníků majících
         bydliště v jiných členských státech, kteří se ročně vydávají autem do Řecka, osm individuálních případů, na které odkazuje
         Komise, i kdyby byly považovány za prokázané, představuje jednoznačně nedostačující procento, se zřetelem k požadavkům stanoveným
         judikaturou Soudního dvora pro prokázání existence ustálené správní praxe zakládající nesplnění povinnosti.

      52     Komise mimoto vytýká řeckým soudním orgánům potvrzení správní praxe, aniž by však v tomto ohledu podala jakýkoli průkazný
         důkaz. Pokud však Komise hodlá dosáhnout určení nesplnění povinnosti z důvodu soudní praxe, jsou tím spíše použitelná kritéria
         stanovená judikaturou Soudního dvora a uvedená v bodě 50 tohoto rozsudku, a to tím přísněji.

      53     V projednávaném případě je třeba konstatovat, že kritéria stanovená Soudním dvorem nejsou splněna.
      54     Je třeba rovněž uvést, že Soudní dvůr vzal v úvahu meze prostoru pro uvážení, kterým disponují příslušné vnitrostátní orgány
         v této citlivé oblasti, která se dotýká vnitrostátních pravomocí v daňové oblasti, tím, že rozhodl, že povinnost spolupráce
         příslušející těmto orgánům podle čl. 10 odst. 2 směrnice neukládá povinnost se vzájemně dohodnout v každém individuálním případě,
         kde použití této směrnice vyvolává obtíže (výše uvedený rozsudek Louloudakis, bod 59 a uvedená judikatura).

      55     Konečně Komise řeckým orgánům vytýká, že dotyčným osobám ukládají předložení silnějších důkazů pro určení místa obvyklého
         bydliště, a převracejí tak důkazní břemeno, zatímco toto břemeno obvykle přísluší vnitrostátním orgánům. V tomto ohledu stačí
         uvést, že v souladu s čl. 7 odst. 2 a 3 směrnice prokázání obvyklého bydliště v zásadě přísluší dotyčným jednotlivcům. Příslušné
         vnitrostátní orgány zase mají možnost provést zvláštní kontroly a v případě pochybností požadovat další údaje nebo důkazy.

      56     První část druhé vytýkané skutečnosti tudíž nelze přijmout.
       K nepřiměřenému charakteru sankcí
       Argumentace účastníků řízení
      57     Komise odkazuje zejména na sankce stanovené řeckou právní úpravou, pokud příslušné orgány konstatují, že vlastník vozidla
         používaného v Řecku, které má poznávací značku jiného členského státu, má obvyklé bydliště v Řecku. Vnitrostátní právní úprava
         platná v relevantním období takové jednání označuje za pašování, jehož důsledkem jsou trestní sankce, a sice trest odnětí
         svobody vlastníka vozidla a zajištění vozidla, jakož i správní sankce spočívající v pokutách. Mimoto dotyčná osoba musí zaplatit
         dlužnou registrační daň v případě trvalého dovozu vozidla, ledaže by souhlasila s opětným vyvezením tohoto vozidla mimo území
         Řecka.

      58     Komise má za to, že tyto sankce, ve spojení s praxí řeckých správních orgánů, co se týče stanovení místa obvyklého bydliště
         a nezohlednění případné dobré víry dotyčné osoby, jsou nepřiměřené. Mimoto skutečnost, že je vyžadováno zaplacení registrační
         daně, zatímco již obdobná daň byla zaplacena v jiném členském státě, je podle Komise v rozporu s článkem 90 ES.

      59     Podle Komise jsou rovněž nepřiměřené sankce stanovené v případě překročení šestiměsíčního období, během něhož může být vozidlo
         Společenství používáno v režimu dočasného dovozu.

      60     Řecká vláda odpovídá, že jelikož směrnice nestanoví sankce za případné porušení režimu dočasného dovozu vozidel Společenství,
         přísluší členským státům, aby přijaly předpisy, které považují za nezbytné pro stíhání daňových podvodů. Stanovené sankce
         by nicméně měly být přiměřené a nezbytné pro dosažení sledovaného cíle.

      61     V projednávaném případě se podle řecké vlády výtky Komise týkají sankcí ukládaných, pokud osoby, které mají své obvyklé bydliště
         v Řecku, v něm v režimu dočasného dovozu používají vozidla registrovaná v jiném členském státě. V takových případech, vzhledem
         k okolnosti, že registrační daně jsou v Řecku velmi vysoké, což některé osoby vede k tomu, aby se je pokusily obejít, a s ohledem
         na početné případy daňových podvodů zaznamenaných až do současnosti, stanovené sankce nejsou nepřiměřené ve vztahu ke sledovanému
         cíli, totiž odrazení od daňových podvodů a jejich stíhání.

      62     Řecká vláda konečně tvrdí, že sankce ukládané v případě nezaplacení registračních daní postihují jak výrobky domácí, tak výrobky
         dovážené. Podle řecké vlády je tudíž věcně nemožné vycházet z porušení článku 90 ES .

       Závěry Soudního dvora
      63     Úvodem je třeba uvést, že druhá část druhé skutečnosti vytýkané Komisí se rovněž týká (strany 9 až 12 žaloby) sankcí stanovených
         zákonem 2960/2001 ze dne 22. listopadu 2001 o celním zákoníku (FEK A 265), který přináší změny sankcí stanovených v článku
         18 zákona 2682/1999. Zákon 2960/2001 byl však přijat po uplynutí dvouměsíční lhůty stanovené odůvodněným stanoviskem ze dne
         22. listopadu 2000 a nebyl předmětem postupu před zahájením soudního řízení podle článku 226 ES. Mimoto se na základě spisu
         nezdá, že tato nová právní úprava jako celek zachovala systém zavedený právní úpravou zpochybněnou během postupu před zahájením
         soudního řízení ani že ustanovení těchto dvou právních úprav jsou v podstatě totožná (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. ledna
         2006, Komise v. Německo, C‑98/03, Sb. rozh. s. I‑53, body 27 a 28, jakož i uvedená judikatura).

      64     V souladu s ustálenou judikaturou Soudní dvůr může i bez návrhu zkoumat, zda jsou splněny podmínky stanovené v článku 226 ES
         pro podání žaloby pro nesplnění povinnosti (rozsudek ze dne 1. února 2007, Komise v. Spojené království, C‑199/04, Sb. rozh.
         s. I‑1221, bod 20 a uvedená judikatura).

      65     V tomto ohledu Soudní dvůr vždy u postupu podle článku 226 ES rozlišoval mezi fází před zahájením soudního řízení a fází soudního
         řízení a rozhodl, že postup před zahájením soudního řízení má zejména za cíl vymezení předmětu sporu s ohledem na případné
         předložení věci Soudnímu dvoru a pro zajištění toho, aby předmětem případného soudního řízení byl jasně vymezený spor (viz
         v tomto smyslu rozsudky ze dne 15. února 2001, Komise v. Francie, C‑230/99, Recueil, s. I‑1169, bod 31; ze dne 13. prosince
         2001, Komise v. Francie, C‑1/00, Recueil, s. I‑9989, body 53 a 54; ze dne 10. prosince 2002, Komise v. Irsko, C‑362/01, Recueil,
         s. I‑11433, body 17 a 18, jakož i ze dne 5. června 2003, Komise v. Itálie, C‑145/01, Recueil, s. I‑5581, bod 17).

      66     Stejně tak, stále v souladu s ustálenou judikaturou, předmět sporu takto vymezený v průběhu fáze před zahájením soudního řízení
         již nemůže být rozšířen nebo změněn návrhovými žádáními žaloby v průběhu fáze soudního řízení (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 29. září 1998, Komise v. Německo, C‑191/95, Recueil, s. I‑5449, bod 56; ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie,
         C‑365/97, Recueil, s. I‑7773, bod 25, a ze dne 5. října 2006, Komise v. Německo, C‑105/02, Sb. rozh. s. I‑9659, body 47 a 48).
         Konečně se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula
         lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a změny, ke kterým došlo následovně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz
         rozsudek ze dne 18. ledna 2007, Komise v. Švédsko, C‑104/06, Sb. rozh. s. I‑671, bod 28).

      67     Kdyby Soudní dvůr svůj přezkum rozšířil na právní úpravu dotčeného členského státu, která nebyla předmětem fáze před zahájením
         soudního řízení a byla poprvé uvedena v návrhových žádáních žaloby, z důvodů usnadnění dovolávaných Komisí při jednání k přednesu
         řečí, byl by postup stanovený autory Smlouvy v článku 226 ES zbaven svého obsahu, což by představovalo zneužití tohoto postupu.
         Přezkum Soudního dvora se tak v projednávaném případě bude týkat jedině ustanovení dotčené vnitrostátní úpravy platných v době
         uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku a v rozsahu, v němž jsou uvedena v žalobě dostatečně jasným způsobem umožňujícím
         výkon soudního přezkumu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Spojené království, bod 21).

      68     Zaprvé se výtky Komise týkají čl. 18 A odst. 1 zákona 2682/1999, který stanoví, že vlastnictví nebo používání vozidla registrovaného
         v jiném členském státě na území Řecka osobou, která má obvyklé bydliště v Řecku, představuje trestný čin pašování, jehož důsledkem
         jsou zejména trestní sankce jako trest odnětí svobody vlastníka vozidla a zajištění vozidla.

      69     V tomto ohledu je třeba uvést, že předmětná právní úprava trestně postihuje jednání spočívající ve vyhnutí se celním a daňovým
         ustanovením v oblasti používání motorových vozidel.

      70     Dotčené sankce jsou totiž stanoveny pro případy, kdy osoby, které mají obvyklé bydliště v Řecku, používají vozidla registrovaná
         v jiném členském státě, tedy případy, které se nacházejí mimo rozsah působnosti směrnice a jejichž účelem je ochrana daňových
         zájmů zkoumaného členského státu.

      71     Skutečnost, že vnitrostátní zákonodárce pro určité jednání požaduje trestní stíhání, souvisí s hospodářskou a sociální situací
         zkoumaného členského státu a v projednávaném případě se zvláštní situací, pokud jde o zdanění motorových vozidel. V tomto
         ohledu je nesporné, že registrační daně jsou v Řecku velmi vysoké, což některé osoby může vést k tomu, aby tam používaly vozidla
         registrovaná v jiném členském státě, přičemž se v tomto státě snaží fiktivně vytvořit jakoukoli vazbu. Požadavky stíhání a prevence,
         jakož i ochrana daňových zájmů zkoumaného členského státu odůvodňují, aby tento stát stanovil přiměřené sankce (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Louloudakis, bod 70).

      72     Pouhá skutečnost, že abstraktní vnitrostátní pravidlo za trestný čin označuje jednání spočívající ve vyhnutí se obvykle použitelným
         celním a daňovým ustanovením, tedy sama o sobě nemůže představovat nesplnění povinnosti. Soudní dvůr dospěl k závěru, jak
         vyplývá z výše uvedeného rozsudku Louloudakis, body 69 a 70, že požadavky stíhání a prevence mohou odůvodňovat, aby členský
         stát stanovil sankce na určité úrovni přísnosti, že však nelze vyloučit, že se tyto sankce mohou za určitých okolností ukázat
         nepřiměřenými. Otázka, zda používané sankce jsou přiměřené, nebo nepřiměřené, musí tudíž být posouzena vzhledem k sankcím
         skutečně použitým v projednávaném případě. Přezkum případů uvedených v bodě 48 tohoto rozsudku však neumožňuje dojít k závěru
         o nepřiměřeném charakteru skutečně ukládaných sankcí a Komise nepředložila jiné důkazy umožňující jiný závěr.

      73     Tyto výtky tedy nejsou opodstatněné.
      74     Zadruhé Komise uplatňuje, že v případech uvedených v čl. 18 A odst. 1 zákona 2682/1999 není zahájeno trestní stíhání, pokud
         dotyčné osoby uhradí uloženou daň a vzdají se opravných prostředků stanovených vnitrostátním právem proti aktu ukládajícímu
         uvedenou daň.

      75     V tomto ohledu je třeba uvést, že směrnice za určitých podmínek procesním subjektům, které mají obvyklé bydliště v členském
         státě, přiznává právo používat v průběhu určitého období osobní vozidlo, v režimu dočasného osvobození od daní, na území jiných
         členských států.

      76     Podle ustálené judikatury přitom zásada účinné soudní ochrany představuje obecnou zásadu práva Společenství a soudům členských
         států přísluší zajistit soudní ochranu práv, která procesním subjektům vyplývají z práva Společenství (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 13. března 2007, Unibet, C‑432/05, Sb. rozh. s. I‑2271, body 37 a 38, jakož i uvedená judikatura). Na základě
         této zásady Soudní dvůr uznal příslušnost vnitrostátního soudu k zajištění používání směrnice a ochrany práv, která z ní procesním
         subjektům vyplývají, tím, že se zejména určí místo obvyklého bydliště (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Louloudakis,
         body 57 a 70).

      77     Předmětné vnitrostátní ustanovení může procesní subjekty zbavit účinné soudní ochrany vyžadované právem Společenství tím,
         že je vede k tomu, aby se za účelem vyhnutí se trestnímu stíhání vzdaly opravných prostředků zpravidla stanovených vnitrostátním
         právem. V důsledku toho jsou výtky Komise v tomto bodě opodstatněné.

      78     Zatřetí Komise kritizuje peněžité sankce stanovené v čl. 18 A odst. 4 písm. d) zákona 2682/1999 v případě překročení šestiměsíčního
         období, během něhož je poskytnuta možnost využít dotčené osvobození od daní.

      79     V tomto ohledu je třeba vzít v úvahu, že šestiměsíční období, během něhož je poskytnuta možnost využít osvobození od daní,
         je dostatečně dlouhé a že řecká vláda uplatnila, aniž by to Komise popřela, že v některých situacích jsou poskytována vstřícná
         opatření a prodloužení tohoto období. Tatáž vláda ještě uvedla, přičemž ani toto nebylo popřeno, že dodržování šestiměsíční
         hranice nemůže být kontrolováno striktně, neboť datum vjezdu vozidel na území Řecka již není evidováno, a že je tudíž v tomto
         kontextu nezbytná zvýšená prevence, což odůvodňuje stanovené pokuty jako přiměřený odrazující prostředek. Předmětné pokuty
         tedy nejsou nepřiměřené a nemohou představovat omezení svobod zakotvených Smlouvou.

      80     Začtvrté je namístě mít za to, že finanční sankce stanovená v čl. 18 A odst. 4 písm. f) zákona 2682/1999 pro případ, kdy vozidlo,
         na něž se vztahuje dočasné osvobození od daní, je na území Řecka používáno neoprávněnou osobou, překračuje rozsah působnosti
         směrnice.

      81     Stejně tak případ uvedený ve výše uvedeném ustanovení, tak jak jej zapáté uplatňuje Komise, kdy dotčené vozidlo je používáno
         neoprávněnou osobou, zatímco se, v době spáchání porušení, osoba oprávněná k osvobození od daní nenachází na území Řecka,
         překračuje rozsah působnosti směrnice.

      82     Zašesté se výtky Komise týkají čl. 18 C odst. 1 zákona 2682/1999, který stanoví, že vedle uložení pokut jsou vozidla rovněž
         dočasně zajištěna a odstavena a jsou vydána po zaplacení pokut a případných dalších stanovených poplatků.

      83     Toto opatření může oprávněnou osobu zbavit používání jejího vozidla v průběhu období, které může být dlouhé, zejména pokud
         jsou uložené pokuty napadeny soudní cestou. Soudní dvůr přitom již poukázal na význam, jaký má právo řídit vozidlo pro účinný
         výkon práv, která souvisejí s volným pohybem osob (rozsudek ze dne 29. února 1996, Skanavi a Chryssanthakopoulos, C‑193/94,
         Recueil, s. I‑929, bod 36). Toto opatření je tudíž nepřiměřené vzhledem ke sledovanému cíli, kterým je vybírání pokut, cíli,
         který může být dosažen prostředky, jež jsou více v souladu s právem Společenství, například složením jistoty. Tyto výtky jsou
         tedy opodstatněné.

      84     Naproti tomu není opodstatněná kritika vznesená Komisí zasedmé, a to vůči čl. 10 odst. 5 zákona 2682/1999, který stanoví,
         že pokud vlastník vozidla dovezeného v celním režimu dočasného dovozu má své obvyklé bydliště v Řecku, může se vyhnout zaplacení
         dlužné registrační daně tím, že své vozidlo opětně dopraví mimo území Řecka. Toto opatření totiž dotyčné osobě poskytuje možnost,
         a dokonce výhodu a nemůže být považováno za odporující směrnici.

      85     Nakonec Komise uplatňuje porušení článku 90 ES. Toto ustanovení ve svém prvním pododstavci stanoví zákaz většího daňového
         zatížení výrobků dovezených z jiných členských států než podobných výrobků domácích. Soudní dvůr měl nicméně za to, že skutečnost,
         že členský stát při stanovení obvyklého bydliště dotyčné osoby na svém území vyžaduje zaplacení registračního poplatku za
         vozidlo, nezávisle na tom, zda byl podobný poplatek již zaplacen v jiném členském státě, je v souladu s pravidly Společenství
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. června 2005, Komise v. Dánsko, C‑138/04, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 13
         a uvedená judikatura).

      86     Druhý pododstavec článku 90 ES členským státům zakazuje na výrobky jiných členských států uplatňovat zdanění, jehož účinkem
         by byla nepřímá ochrana domácích výrobků. V tomto ohledu je třeba uvést, že na základě kritérií stanovených judikaturou Soudního
         dvora (rozsudek ze dne 18. ledna 2007, Brzeziński, C‑313/05, Sb. rozh. s. I‑513, bod 27 a uvedená judikatura) Komise neprokázala,
         že předmětná vnitrostátní právní úprava může nepřímo ochraňovat domácí výrobky.

       Ke třetí vytýkané skutečnosti
       Argumentace účastníků řízení
      87     Třetí skutečnost vytýkaná Komisí se týká čl. 12 odst. 1 písm. d) vyhlášky ze dne 1. března 1988, který stanoví, že osoby,
         kterým bylo odcizeno druhé vozidlo nacházející se v celním režimu dočasného dovozu v Řecku, jsou povinny uhradit registrační
         daň. Komise tvrdí, že toto ustanovení zavádí obecnou právní domněnku daňového podvodu, jelikož se předpokládá, aniž by v tomto
         ohledu byly k dispozici důkazy, že odcizené vozidlo zůstane v Řecku. Komise má za to, že situace, ve kterých existuje eventualita
         daňového podvodu, musejí být zkoumány případ od případu. Předmětné opatření je podle ní nepřiměřené vzhledem ke sledovanému
         cíli, totiž předcházení daňovým únikům, a zavádí nepřímé znevýhodňující zacházení vůči vozidlům registrovaným v jiném členském
         státě, v rozporu s článkem 90 ES.

      88     Řecká vláda odpovídá, že v právu Společenství v případě odcizení výrobků, které se nacházejí v režimu osvobození od daní a za
         které nebyly uhrazeny daně, není stanoveno žádné osvobození od těchto daní. V tomto ohledu odkazuje na článek 14 směrnice
         Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Úř. věst.
         L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179), podle kterého v případě ztráty nejsou spotřební daně uhrazeny u výrobků nacházejících
         se v režimu s podmíněným osvobozením od daně, pouze pokud ztráty těchto výrobků lze připsat nepředvídatelné události nebo
         vyšší moci a když příslušné orgány mohou ověřit, že tyto výrobky jsou definitivně ztraceny. Ve všech dalších případech, a zejména
         v případě odcizení musejí být tyto daně uhrazeny.

      89     V projednávaném případě, v případě odcizení, vozidlo není nenávratně ztraceno, nýbrž používáno jinou osobou. Registrační daň
         tudíž musí být uhrazena. Směrnice ostatně žádné trvalé osvobození od daní v případě odcizení neupravuje.

      90     Řecká vláda konečně uvádí, že jednak skutečnost, že zaplacení registrační daně je vyžadováno, pouze pokud téže osobě bylo
         odcizeno druhé vozidlo, pro něž je využíváno dočasné osvobození od daní, a nikoli již v případě prvního odcizení, představuje
         projev vstřícnosti vůči okradené osobě a že zároveň odcizení představuje velmi časté riziko, které by mělo být kryto pojišťovnami,
         a nikoli veřejnou mocí.

       Závěry Soudního dvora
      91     Je třeba uvést, že směrnice členským státům ukládá za určitých okolností poskytnout osvobození od daní pro dočasné používání,
         v průběhu přesně vymezeného časové období, dopravního prostředku registrovaného v jiném členském státě osobou, která má obvyklé
         bydliště rovněž v jiném členském státě než ve zkoumaném státě.

      92     Přiznání tohoto osvobození od daně podléhá zejména podmínce, vyjádřené v čl. 3 písm. a) a b) směrnice zcela jednoznačně, že
         osoba oprávněná k tomuto osvobození od daní používá dopravní prostředek, na který se toto osvobození vztahuje, k soukromému
         použití, přičemž uvedený dopravní prostředek nemůže být v členském státě dočasného dovozu nikomu postoupen ani pronajat ani
         zapůjčen osobě s bydlištěm v daném státě. Směrnice tak klade důraz na úzkou vazbu mezi osobou oprávněnou k dočasnému osvobození
         od daní a vozidlem, na něž se toto osvobození vztahuje.

      93     Odcizení vozidla, na něž se uvedené osvobození od daní vztahuje, a důsledky, které z tohoto odcizení vyplývají, nejsou směrnicí
         upraveny.

      94     Ve směrnici však není obsaženo nic, co by naznačovalo, že může být podložen závěr, že záměrem směrnice bylo rozšíření osvobození
         od daní, a v důsledku toho omezení daňové svrchovanosti členských států v situacích, kdy vazba mezi osobou oprávněnou k osvobození
         a vozidlem, na něž se osvobození vztahuje, je přerušena, a zejména v případě odcizení, kdy je velmi pravděpodobné, že vozidlo
         je nadále používáno na území dotyčného členského státu a řízeno osobou nemající žádný vztah k osobě oprávněné k osvobození
         od daní. Takový případ není směrnicí upraven a spadá do nařizovací pravomoci členských států.

      95     Za těchto okolností a vzhledem ke skutečnosti, že Komise neuplatňuje jiná ustanovení práva Společenství, nelze nesplnění povinnosti
         určit.

      96     Předmětné vnitrostátní opatření neodporuje ani článku 90 ES vzhledem k úvahám Soudního dvora uvedeným v bodech 85 a 86 tohoto
         rozsudku.

      97     S ohledem na výše uvedené je tedy třeba konstatovat, že Řecká republika tím, že stanoví:
      –       v článku 18 A odst. 1 zákona 2682/1999, že v případě, že osoba, která má obvyklé bydliště v Řecku, vlastní nebo používá na
         území Řecka vozidlo registrované v jiném členském státě, se zpravidla stanovené trestní stíhání nezahájí, pokud dotyčná osoba
         uhradí uloženou registrační daň a současně se vzdá opravných prostředků stanovených vnitrostátním právem proti aktu ukládajícímu
         uvedenou daň, a

      –       v článku 18 C odst. 1 téhož zákona, že v případě uložení pokuty jsou vozidla rovněž dočasně zajištěna a odstavena a jsou vydána
         po zaplacení pokut a případných dalších stanovených poplatků,

      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice.
      98     Žaloba se ve zbývající části zamítá.
       K nákladům řízení
      99     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. V souladu s odst. 3 prvním pododstavcem téhož článku může Soudní dvůr
         nicméně rozdělit náklady nebo rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve
         věci částečně úspěch i neúspěch nebo pokud jsou k tomu dány výjimečné důvody. Jelikož Komise i Řecká republika neměly částečně
         ve věci úspěch, je namístě rozhodnout, že ponesou vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Řecká republika tím, že stanoví:
      –       v článku 18 A odst. 1 zákona 2682/1999, že v případě, že osoba, která má obvyklé bydliště v Řecku, vlastní nebo používá na
            území Řecka vozidlo registrované v jiném členském státě, se zpravidla stanovené trestní stíhání nezahájí, pokud dotyčná osoba
            uhradí uloženou registrační daň a současně se vzdá opravných prostředků stanovených vnitrostátním právem proti aktu ukládajícímu
            uvedenou daň, a
      –       v článku 18 C odst. 1 téhož zákona, že v případě uložení pokuty jsou vozidla rovněž dočasně zajištěna a odstavena a jsou vydána
            po zaplacení pokut a případných dalších stanovených poplatků,
      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 83/182/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které
            platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků.
      2)      Žaloba se ve zbývající části zamítá.
      3)      Komise Evropských společenství a Řecká republika ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 25. září 1984. # Karl Könecke GmbH & Co. KG, Fleischwarenfabrik, proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Věc 117/83.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 8. prosince 2005. # Castellblanch, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství obsahující slovní prvek ,CRISTAL CASTELLBLANCH" - Starší národní slovní ochranná známka CRISTAL - Skutečné užívání starší ochranné známky - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 15 odst. 2 písm. a) a čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-29/04.

text:
      Věc T-29/04
      Castellblanch, SA
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství obsahující slovní prvek ,CRISTAL CASTELLBLANCH‘ – Starší národní slovní ochranná známka CRISTAL – Skutečné užívání starší ochranné známky – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 15 odst. 2 písm. a) a čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení (ES) č. 40/94“
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 8. prosince 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Průzkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky
            – Současné užívání několika označení
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 15 odst. 2 písm. a) a čl. 43 odst. 2 a 3]
      2.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Obrazová ochranná známka obsahující slovní prvek „CRISTAL CASTELLBLANCH“ a slovní ochranná známka „CRISTAL“
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      1.     Důkaz o skutečném užívání starší ochranné známky, národní nebo Společenství, na které jsou založeny námitky proti přihlášce
         ochranné známky Společenství, zahrnuje rovněž důkaz o užívání starší ochranné známky spolu s ostatními označeními, jestliže
         takové užívání nemění rozlišovací způsobilost této známky v podobě, ve které byla zapsána.

      (viz body 30–34)
      2.     Pro průměrného francouzského spotřebitele a odborníky v odvětví vinařství a pohostinství existuje nebezpečí záměny mezi obrazovým
         označením obsahujícím slovní prvek „CRISTAL CASTELLBLANCH“, jehož zápis jako ochranné známky Společenství je požadován pro
         „španělské šumivé víno typu cava“ náležející do třídy 33 podle Niceské dohody, a slovní ochrannou známkou CRISTAL zapsanou
         dříve ve Francii pro „víno pocházející z Francie, a sice šampaňské, šumivé víno; alkoholické nápoje (s výjimkou piva)“ náležející
         do téže třídy, i když proslulost nebo dobré jméno starší ochranné známky pro „šampaňské víno“ nelze shledat u celé veřejnosti,
         ale pouze u spotřebitelů profesionálů, kteří jsou v oblasti vysoce specializováni, vzhledem k totožnosti, nebo alespoň vysoké
         podobnosti mezi dotčenými výrobky a podobnosti mezi odpovídajícími označeními.

      (viz body 46, 67–68)
ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
      8. prosince 2005(*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství obsahující slovní prvek ,CRISTAL CASTELLBLANCH‘ – Starší národní slovní ochranná známka CRISTAL – Skutečné užívání starší ochranné známky – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 15 odst. 2 písm. a) a čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T-29/04,
      Castellblanch, SA,  se sídlem v Sant Sadurni d’Anoia (Španělsko), zastoupená F. de Visscher, E. Cornuem, É. De Gryse a D. Moreauem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému I. de Medrano Caballerem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícím jako vedlejší účastník řízení před Soudem, je
      Champagne Louis Roederer SA,  se sídlem v Remeši (Francie), zastoupená P. Cousinem, advokátem,

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 17. listopadu 2003 (věc R 37/2000‑2),
         týkajícímu se námitkového řízení mezi Castellblanch SA a Champagne Louis Roederer SA,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚEVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),

      ve složení M. Jaeger, předseda, V. Tiili a O. Czúcz, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Andova, rada,
      s přihlédnutím k žalobě, došlé kanceláři Soudu dne 26. ledna 2004,
      s přihlédnutím k vyjádřením OHIM k žalobě, došlým kanceláři Soudu dne 4. června a 28. září 2004,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejšího účastníka k žalobě, došlému kanceláři Soudu 1. června 2004,
      po jednání konaném dne 4. července 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 1. dubna 1996 podala Castellblanch SA u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku
         ochranné známky Společenství podle nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř.
         věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2       Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je následující obrazové označení (dále jen „ochranná známka CRISTAL CASTELLBLANCH“):

      3       Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležejí do třídy 33 podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
         pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „Víno a šumivé
         víno“.

      4       Tato přihláška byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 29/1997 ze dne 24. listopadu 1997.

      5       Dne 23. února 1998 podala Champagne Louis Roederer SA na základě článku 42 nařízení č. 40/94 námitky proti zápisu této ochranné
         známky Společenství. Námitky byly založeny na následujících zápisech slovního označení CRISTAL:

      –       francouzský zápis č. 1 114 613 ze dne 27. listopadu 1979, obnovený dne 13. listopadu 1989 (č. 1 559 904) a dne 20. prosince
         1991 (č. 1 713 576) označující „víno pocházející z Francie, a sice šampaňské, šumivé víno; alkoholické nápoje (s výjimkou
         piva)“, náležející do třídy 33;

      –       mezinárodní zápis č. 451 185, o který bylo požádáno dne 29. ledna 1980, s účinkem v Rakousku, zemích Beneluxu, Itálii a Portugalsku,
         označující „víno pocházející z Francie, a sice šampaňské, šumivé víno“, náležející do třídy 33;

      –       německý zápis DD 647 501 ze dne 18. dubna 1991, označující „alkoholické nápoje ( s výjimkou piva)“, náležející do třídy 33;
      –       britský zápis č. 1 368 211, o který bylo požádáno dne 22. prosince 1988, označující „šampaňské víno“, náležející do třídy
         33;

      –       irský zápis č. 150 404 ze dne 30. října 1992, označující „alkoholické nápoje (s výjimkou piva)“, náležející do třídy 33;
      –       dánský zápis VR 06.021 1995 ze dne 15. září 1995, označující „šampaňské, šumivé víno, víno a koňak“, náležející do třídy 33.
      6       Námitky byly rovněž založeny na ochranných známkách obecně známých v Belgii, Francii, Velké Británii a Německu, označujících
         „šampaňské víno“.

      7       Námitky se týkaly všech výrobků, na které se vztahovaly starší zápisy označení CRISTAL, a byly podány proti všem výrobkům
         požadovaným v přihlašované ochranné známce. Na podporu námitek byly uplatněny důvody uvedené v čl. 8 odst. 1 písm. a) a b)
         nařízení č. 40/94.

      8       Rozhodnutím ze dne 26. října 1999 námitkové oddělení vyhovělo námitkám. Založilo své rozhodnutí výhradně na starší francouzské
         ochranné známce (dále jen „starší ochranná známka“). Zaprvé mělo za to, že vedlejší účastník předložil dostatečný důkaz skutečného
         užívání starší ochranné známky, a zadruhé, že s ohledem na totožnost dotčených výrobků a podobnost kolidujících označení,
         jakož i vysokou rozlišovací způsobilost starší ochranné známky na francouzském trhu existuje nebezpečí záměny u relevantní
         veřejnosti, a sice francouzského spotřebitele.

      9       Dne 22. prosince 1999 podala žalobkyně proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání u OHIM na základě článků 57 až 62 nařízení
         č. 40/94.

      10     Během řízení před odvolacím senátem žalobkyně omezila svou přihlášku ochranné známky na následující výrobky náležející do
         třídy 33: „španělské šumivé víno typu cava“.

      11     Rozhodnutím ze dne 17. listopadu 2003 (dále jen „napadené rozhodnutí“) odvolací senát zamítl odvolání. Měl za to, že starší
         ochranná známka byla skutečně užívána a došel k závěru, že existuje podobnost mezi dotčenými výrobky a podobnost mezi kolidujícími
         označeními, které by mohly vést k nebezpečí záměny včetně nebezpečí asociace u francouzské veřejnosti.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      12     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      13     OHIM navrhuje, aby Soud :
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      14     Vedlejší účastník navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       K přípustnosti dokumentů předložených poprvé před Soudem
      15     Žalobkyně uplatňuje, že přílohy 23 až 30 vyjádření vedlejšího účastníka k žalobě musí být prohlášeny za nepřípustné, jelikož
         byly předloženy poprvé před Soudem.

      16     Je namístě uvést, že přílohami 23 a 24 jsou kopie vnitrostátních soudních rozhodnutí. Ačkoliv byly tyto dokumenty poprvé předloženy
         před Soudem, nejsou důkazy ve vlastním smyslu slova, ale týkají se vnitrostátní judikatury, na kterou má účastník právo se
         odvolávat, a to i po řízení před OHIM.

      17     Příloha 25 se skládá z kopie výňatku z dvojjazyčného francouzsko-španělského slovníku. Není prokázáno, že tento dokument byl
         předložen OHIM. Nicméně tento dokument dokládá skutečnost, která je uvedena v napadeném rozhodnutí, a sice skutečnost, že
         španělské slovo „cava“ je ekvivalentem francouzského pojmu „champagne“. Okolnost, že vedlejší účastník odkazuje na slovník,
         je tedy bezvýznamná s ohledem na to, že skutečnost doložená tímto odkazem je součástí skutkového rámce řízení před odvolacím
         senátem.

      18     Pokud jde o přílohy 26 až 29, jedná se o kopie korespondence mezi kanceláří Soudu a zástupcem vedlejšího účastníka týkající
         se tohoto řízení. Žalobkyně tedy nemůže namítat jejich nepřípustnost.

      19     Příloha 30 obsahuje fotografie krabice, ve které jsou láhve nesoucí ochrannou známku CRISTAL uváděny na trh. Ze správního
         spisu před OHIM vyplývá, že dokumenty předložené OHIM obsahují fotografie této krabice. Soud tedy může vzít tuto přílohu v úvahu.

      20     V důsledku toho musí být námitky nepřípustnosti příloh 23 až 30 vyjádření vedlejšího účastníka k žalobě zamítnuty.
       K věci samé
      21     Žalobkyně na podporu své žaloby uplatňuje dva žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z porušení čl. 15 odst. 2 písm.
         a) a čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94, jakož i pravidla 22 odst. 2 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince
         1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189, dále jen „prováděcí nařízení“).
         Druhý žalobní důvod vychází z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 15 odst. 2 písm. a) a čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94, jakož
            i pravidla 22 odst. 2 prováděcího nařízení
       Úvodní poznámky
      22     V rámci prvního žalobního důvodu vedlejší účastník předložil „předběžné vyjádření“ týkající se použití čl. 43 odst. 2 a 3
         nařízení č. 40/94 a pravidla 22 odst. 1 prováděcího nařízení, které OHIM považoval za důvod obrany založený na argumentu vycházejícím
         z porušení těchto ustanovení, který nebyl uveden v žalobě, což umožňuje čl. 134 odst. 3 jednacího řádu Soudu, který je však
         nepřípustný, jelikož nebyl předložen OHIM.

      23     Vedlejší účastník uplatňuje, že žalobkyně nepožádala, podle čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94, aby prokázal užívání starší
         ochranné známky, a že OHIM jej nevyzval, podle pravidla 22 odst. 1 prováděcího nařízení, aby předložil důkaz o takovém užívání,
         tím že by mu stanovil lhůtu, aby tak učinil. Podle vedlejšího účastníka není tedy, jak vyplývá z rozsudku Soudu ze dne 17.
         března 2004, El Corte Inglés v. OHIM – González Cabello a Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR) (T‑183/02 a T‑184/02,
         dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí), na rozdíl od toho, co učinil odvolací senát, nezbytné zkoumat otázku, zda dokumenty
         předložené vedlejším účastníkem pro odůvodnění proslulosti jeho ochranné známky potvrzovaly skutečné užívání této ochranné
         známky, či nikoliv. První žalobní důvod žalobkyně by tedy měl být zamítnut.

      24     Postačí uvést, že jelikož vedlejší účastník nepopírá dosah napadeného rozhodnutí, které vyhovělo námitkám, a nepožaduje jeho
         zrušení nebo změnu [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 11. května 2005, Naipes Heraclio Fournier v. OHIM – France Cartes
         (Meč z karetní hry,  Obuškový jezdec a Mečový král), T‑160/02 až T‑162/02, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 17
         až 20], jeho předběžné vyjádření neslouží na podporu jeho návrhových žádání.

      25     Přezkum tohoto předběžného vyjádření tedy není namístě.
       K údajné změně rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky
      26     Žalobkyně tvrdí, že vedlejší účastník neprokázal skutečné užívání starší ochranné známky, a že napadené rozhodnutí tak porušilo
         čl. 15 odst. 2 písm. a) a čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94, jakož i pravidlo 22 odst. 2 prováděcího nařízení. Pokud je
         totiž ochranná známka složena z více prvků, z nichž pouze jeden nebo pouze některé jsou rozlišovací a umožnily zápis ochranné
         známky v jejím celku, měla by změna tohoto prvku, jeho vypuštění nebo nahrazení jiným prvkem, mít zpravidla za následek změnu
         rozlišovací způsobilosti uvedené ochranné známky. Žalobkyně se v tomto ohledu odvolává na rozhodovací praxi OHIM.

      27     OHIM a vedlejší účastník zpochybňují argumenty žalobkyně a tvrdí, že užívání ochranné známky CRISTAL bylo prokázáno.
      28     Soud připomíná, že jak vyplývá z devátého bodu odůvodnění nařízení č. 40/94, Rada měla za to, že ochrana starší ochranné známky
         je odůvodněna, pouze pokud je tato známka skutečně užívána. V souladu s tímto bodem odůvodnění čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení
         č. 40/94 stanoví, že přihlašovatel ochranné známky Společenství může vyžadovat důkaz, že starší ochranná známka byla skutečně
         užívána na území, na kterém je chráněna, po dobu pěti let před zveřejněním přihlášky ochranné známky, která je předmětem námitek
         [rozsudky Soudu ze dne 12. prosince 2002, Kabushiki Kaisha Fernandes v. OHIM – Harrison (HIWATT), T 39/01, Recueil, s. II‑5233,
         bod 34, a ze dne 6. října 2004, Vitakraft-Werke Wührmann v. OHIM – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, dosud nezveřejněný ve Sbírce
         rozhodnutí, bod 25].

      29     Podle pravidla 22 odst. 2 prováděcího nařízení se důkaz o užívání musí týkat místa, času, rozsahu a povahy užívání starší
         ochranné známky.

      30     Mimoto je třeba upřesnit, že na základě použití čl. 15 odst. 2 písm. a) společně s čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 zahrnuje
         důkaz o skutečném užívání starší ochranné známky, národní nebo Společenství, na které jsou založeny námitky proti přihlášce
         ochranné známky Společenství, rovněž důkaz o užívání starší ochranné známky v podobě, která se liší od podoby, ve které byla
         ochranná známka zapsána, prvky neměnícími rozlišovací způsobilost ochranné známky [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne
         9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO AIRE), T‑156/01, Recueil, s. II‑2789, bod 44].

      31     V projednávaném případě žalobkyně uplatňuje, že z důkazů o užívání a o proslulosti předložených vedlejším účastníkem vyplývá,
         že vedlejší účastník užíval starší ochrannou známku v podobě, která se liší od podoby, ve které byla ochranná známka zapsána.
         Starší ochranná známka je totiž užívána pro láhve tak, že vedle slova „cristal“ je na hlavní etiketě a na etiketě na hrdle
         několikrát uvedeno jméno „Louis Roederer“, jakož i symbol složený z písmen „l“ a „r“ a několika dalších doplňujících obrazových
         prvků. Podle žalobkyně spojení slova „cristal“ se jménem „Louis Roederer“, písmeny „lr“ a obrazovými prvky podstatně ovlivňuje
         totožnost starší ochranné známky, zejména s ohledem na vysokou rozlišovací způsobilost slov „Louis Roederer,“ a nepředstavuje
         skutečné užívání starší ochranné známky CRISTAL. Námitky podané vedlejším účastníkem, a tedy i napadené rozhodnutí, jsou tedy
         neopodstatněné.

      32     Soud nejprve uvádí, stejně jako OHIM, že žalobkyně nezpochybňuje místo, čas a rozsah užívání starší ochranné známky, ale pouze
         povahu tohoto užívání.

      33     V napadeném rozhodnutí odvolací senát konstatoval, že v oblasti ochranné známky Společenství neexistuje žádné pravidlo, které
         by zavazovalo osobu, která podává námitky, prokázat užívání starší ochranné známky samostatně, nezávisle na jakýchkoliv jiných
         ochranných známkách. Podle odvolacího senátu je možné, aby dvě nebo více ochranných známek byly užívány společně a nezávisle,
         se jménem společnosti výrobce nebo bez něho, jak je tomu zejména v automobilovém nebo vinařském odvětví.

      34     Je namístě připojit se k tomuto postoji. Nejedná se totiž o situaci, kdy je ochranná známka vedlejšího účastníka užívána v podobě,
         která se liší od podoby, ve které byla ochranná známka zapsána, ale o situaci, kdy je několik označení užíváno současně, aniž
         by se změnila rozlišovací způsobilost zapsaného označení. Jak správně konstatoval OHIM, představuje v oblasti etiket vinařských
         výrobků společné umístění samostatných ochranných známek nebo údajů, obzvláště jména vinařského podniku a jména výrobku, na
         témže výrobku, běžnou obchodní praxi.

      35     V projednávaném případě se ochranná známka CRISTAL zřetelně objevuje čtyřikrát na hrdle láhve uváděné na trh vedlejším účastníkem
         a dvakrát na hlavní etiketě, spolu se symbolem ®. Na hrdle se nachází stranou od ostatních prvků. Mimoto se na krabicích,
         ve kterých jsou láhve ochranné známky CRISTAL uváděny na trh, ochranná známka CRISTAL objevuje samostatně. Rovněž ve fakturách
         předložených vedlejším účastníkem se odkazuje na pojem „cristal“ s poznámkou „krabice 1990“. Je namístě uvést, že ochranná
         známka CRISTAL tak identifikuje výrobek uváděný na trh vedlejším účastníkem.

      36     Pokud jde o údaj „Louis Roederer“ na hlavní etiketě, udává pouze jméno společnosti výrobce, což umožňuje vytvořit přímou spojitost
         mezi jedním nebo několika druhy výrobků a určitým podnikem. Stejné odůvodnění platí pro skupinu písmen  „lr“, která představuje
         počáteční písmena jména vedlejšího účastníka. Jak uvedl OHIM, společné použití těchto prvků na téže láhvi není na újmu identifikační
         funkci, kterou plní ochranná známka CRISTAL vůči dotčeným výrobkům.

      37     Krom toho je nutno potvrdit posouzení OHIM, podle kterého společné užití slovní ochranné známky se zeměpisným označením „Champagne“
         nelze považovat za dodatek, který by mohl změnit rozlišovací způsobilost ochranné známky, pokud je užívána pro šampaňské.
         Ve vinařském odvětví má totiž spotřebitel často zvláštní zájem o přesný zeměpisný původ výrobku a totožnost výrobce vína,
         jelikož proslulost těchto výrobků je často spojena se skutečností, že jsou vyráběny v určité zeměpisné oblasti určitým vinařským
         podnikem.

      38     Za těchto okolností je namístě uvést, že použití slovní ochranné známky CRISTAL společně s dalšími údaji je irelevantní a
         že odvolací senát neporušil čl. 15 odst. 2 písm. a) nařízení č. 40/94, ani čl. 43 odst. 2 a 3 tohoto nařízení, ani pravidlo
         22 odst. 2 prováděcího nařízení.

      39      V důsledku toho je třeba zamítnout první žalobní důvod žalobkyně.
       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
      40     Žalobkyně uplatňuje, že s ohledem na odlišnost výrobků, odlišnost ochranných známek, nízkou rozlišovací způsobilost starší
         ochranné známky a všechny ostatní relevantní faktory, jako jsou vnitrostátní rozhodnutí týkající se této věci a pokojná koexistence
         kolidujících označení, neexistuje nebezpečí záměny kolidujících označení.

      41     OHIM a vedlejší účastník uplatňují, že odvolací senát správně posoudil existenci nebezpečí záměny.
      42     Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka
         nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo
         služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná
         známka chráněna. Nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou. Mimoto se podle čl. 8 odst. 2
         písm. a) bodů ii) a iii) nařízení č. 40/94 staršími ochrannými známkami rozumějí ochranné známky zapsané v členském státě
         a ochranné známky zapsané na základě mezinárodní přihlášky s účinky pro členský stát s dřívějším datem podání přihlášky, než
         je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství.

      43     Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby
         pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených.

      44     Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny posuzováno celkově podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení
         a výrobky nebo služby, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory projednávaného případu, zejména vzájemná závislost
         mezi podobností označení a podobností výrobků nebo služeb, na které se vztahuje ochranná známka [viz rozsudek Soudu ze dne
         9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, s.  II‑2821,
         body 31 až 33 a uvedená judikatura].

      45     V projednávaném případě byly námitky založeny na národních ochranných známkách zapsaných ve Francii, Německu, Velké Británii,
         Irsku, Dánsku a na mezinárodní ochranné známce s účinkem v Rakousku, zemích Beneluxu, Itálii a Portugalsku. Rozhodnutí námitkového
         oddělení a napadené rozhodnutí byla založena pouze na starší francouzské ochranné známce, což účastníci řízení nepopírají.
         Přezkum Soudu se tedy musí omezit na francouzské území.

      46     Relevantní veřejnost je tvořena průměrným francouzským spotřebitelem, o kterém se má za to, že je běžně informovaný a přiměřeně
         pozorný a obezřetný. Tato veřejnost zahrnuje rovněž odborníky v odvětví vinařství a pohostinství.

      –       Ke srovnání výrobků
      47      Žalobkyně zdůrazňuje, že užívání vedlejšího účastníka se omezuje výhradně na „víno pocházející z Francie, a sice šampaňské“,
         zatímco přihlašovaná ochranná známka označuje, po změně seznamu požadovaných výrobků, „španělské šumivé víno typu cava“. Tyto
         výrobky si nejsou ani podobné, vzhledem k rozdílům v původu, vlastnostech, ceně šampaňského a „cava“, jakož i dotčené veřejnosti.

      48     Je namístě připomenout, že v rozhodnutí námitkového oddělení, jakož i v napadeném rozhodnutí, bylo užívání starší ochranné
         známky považováno za prokázané pro všechny výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka, tedy nejen pro šampaňské.

      49     Je tedy třeba srovnat „španělské šumivé víno typu cava“, požadované v přihlášce ochranné známky, s „vínem pocházejícím z Francie,
         a sice šampaňským, šumivým vínem; alkoholickými nápoji (s výjimkou piva)“, na které se vztahuje starší ochranná známka.

      50     Pro posouzení podobnosti dotčených výrobků nebo služeb je namístě zohlednit všechny relevantní faktory, které charakterizují
         vztah mezi nimi. Tyto faktory zvláště zahrnují jejich povahu, účel, užívání a konkurenční nebo komplementární charakter (viz
         obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil, s. I‑5507, bod 23).

      51     Krom toho, pokud výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka, zahrnují výrobky, na které se vztahuje přihláška ochranné
         známky, jsou tyto výrobky považovány za totožné [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 23. října 2002, Oberhauser v. OHIM
         – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Recueil, s. II‑4359, body 32 a 33].

      52     Je namístě uvést, že „víno pocházející z Francie, a sice šampaňské, šumivé víno; alkoholické nápoje (s výjimkou piva)“ a „španělské
         šumivé víno typu cava“ mají stejnou povahu, že jsou určeny ke stejnému užívání a konzumovány za stejných podmínek, například
         při oslavách, a že se prodávají ve stejných podnicích nebo ve stejných odděleních velkoobchodů, takže mají konkurenční charakter.
         I když jsou výrobky požadované žalobkyní omezeny pouze na výrobky pocházející ze Španělska, tato skutečnost nepostačuje k vyloučení
         podobnosti výrobků v rámci posouzení nebezpečí záměny. Nebezpečí záměny totiž může existovat, i když mají dotčené výrobky
         pro veřejnost rozdílná místa výroby (viz obdobně výše uvedený rozsudek Canon, body 29 a 30). Mimoto je třeba připomenout,
         že mezi výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka, není jen víno pocházející z Francie, ale rovněž šumivé víno
         obecně, které tedy může být vyráběno ve Španělsku. Šumivé víno tak zahrnuje „španělské šumivé víno typu cava“, takže tyto
         výrobky jsou totožné.

      53     I za předpokladu, že se pro starší ochrannou známku musí brát v úvahu pouze šampaňské, jsou dotčené výrobky podobné. V tomto
         ohledu argument žalobkyně týkající se rozdílu v cenách mezi šampaňským ochranné známky CRISTAL a vínem „cava“, které uvádí
         na trh, není opodstatněný. S výrobky požadovanými v přihlášce ochranné známky není na místě srovnávat určitý konkrétní výrobek,
         jako je šampaňské ochranné známky CRISTAL, ale šampaňské obecně. Je třeba uvést, že existuje šampaňské, jehož cena se příliš
         neliší od ceny kvalitního „cava“. Navíc, jak bylo připomenuto výše, rozdíl v místě výroby, za předpokladu, že by francouzský
         spotřebitel věděl, že víno „cava“ může být vyráběno pouze ve Španělsku, je bezvýznamný. Není totiž vyloučeno, že stejný podnik
         vyrábí jak „cava“, tak šampaňské, i když na rozdílných místech.

      54     V důsledku toho jsou sporné výrobky totožné nebo alespoň velmi podobné.
      –       Ke srovnání označení
      55     Jak vyplývá z ustálené judikatury, musí být globální posouzení nebezpečí záměny, co se týče vzhledové, fonetické nebo pojmové
         podobnosti kolidujících označení, založeno na celkovém dojmu, kterým tato označení působí, s přihlédnutím zejména k jejich
         rozlišovacím a dominantním prvkům [viz rozsudek Soudu ze dne 14. října 2003, Phillips – Van Heusen v. OHIM – Pash Textilvertrieb
         und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Recueil, s. II‑4335, bod 47 a uvedená judikatura].

      56     Žalobkyně má za to, že srovnání označení musí být provedeno s ohledem na starší ochrannou známku tak, jak je užívána, a nikoliv
         tak, jak byla zapsána.

      57     Tvrzení žalobkyně nelze přijmout. Jak správně konstatoval odvolací senát, musí být provedeno srovnání označení v té podobě,
         v jaké jsou zapsána nebo jak jsou uvedena v přihlášce k zápisu, nezávisle na tom, zda jsou užívána samostatně nebo společně
         s ostatními ochrannými známkami nebo údaji. Je tedy nutno srovnat následující označení:

               CRISTAL

               starší ochranná známka

               přihlašovaná ochranná známka

         58     Odvolací senát převzal konstatování námitkového oddělení a uvedl následující:
      „Rozhodnutí [námitkového oddělení] upozornilo, že i když mají  proti sobě stojící označení určité shodné prvky, nejsou ochranné
         známky z hlediska vzhledového považovány za podobné. Naopak fonetické rozdíly mezi těmito dvěma označeními nejsou dostatečné
         k tomu, aby je bylo možno považovat za odlišné, což potvrzuje jejich fonetická podobnost. Konečně se námitkové oddělení domnívalo,
         že označení jsou z pojmového hlediska podobná, a tvrdilo, že slovo ,cristal’ může připomínat výrobky označované proti sobě
         stojícími označeními, ale v žádném případě je nepopisuje.“

      59     Pokud jde o vzhledové srovnání označení, je namístě poznamenat, že starší ochranná známka se skládá pouze ze slovního prvku
         „cristal“, zatímco přihlašovaná ochranná známka je obrazová, složená z obrazu zámku a slov „cristal“ a „castellblanch“, která
         jsou umístěna v oválném tečkovaném rámečku. Slovo „castellblanch“ je napsáno tučným písmem, větším, než je písmo slova „cristal“.
         Jak tedy žalobkyně správně uplatňuje, pozornost spotřebitele hned od počátku upoutá slovo „castellblanch“, jelikož obrazové
         prvky ochranné známky jsou čistě druhotné. Nicméně s ohledem na středové umístění, které zaujímá slovo „cristal“ v přihlašované
         ochranné známce, a na skutečnost, že starší ochranná známka je celá zahrnuta do přihlašované ochranné známky, existuje určitá
         vzhledová podobnost kolidujících označení.

      60     Pokud jde o fonetické srovnání, pak, i když se kolidující ochranné známky liší v počtu slov, písmen, slabik, samohlásek a
         souhlásek, jak uplatňuje žalobkyně, je třeba uvést, že existuje fonetická podobnost těchto ochranných známek, neboť starší
         ochranná známka je celá zahrnuta do přihlašované ochranné známky. Navíc prvek společný oběma dotčeným ochranným známkám je
         prvním slovem přihlašované ochranné známky, a je tedy první vysloven. Připojení samostatného slova „castellblanch“ tuto podobnost
         nezpochybňuje. Jelikož je totiž slovo „cristal“ krátké a nápadné, nelze vyloučit, že při ústní objednávce vyslovuje spotřebitel
         pouze toto první slovo. Pojem „cristal“ tedy představuje dominantní prvek přihlašované ochranné známky z hlediska fonetického.
         Mimoto je totožný s jediným prvkem starší ochranné známky. Existuje tedy fonetická podobnost kolidujících označení.

      61     Co se týče srovnání z pojmového hlediska, je třeba uvést, že mezi označeními existuje podobnost. Obě označení totiž obsahují
         slovo „cristal“, které má pro relevantní veřejnost jasný pojmový obsah, jelikož odkazuje na představu průzračnosti a čistoty.
         Naproti tomu slovo „castellblanch“ nemá pro relevantní veřejnost zjevný význam. Za těchto okolností nemůže být slovo „castellblanch“
         považováno za dominantní prvek přihlašované ochranné známky z pojmového hlediska. V tomto ohledu není relevantní argument
         žalobkyně, podle kterého slovo „cristal“ popisuje nebo alespoň evokuje vlastnosti dotčených výrobků, což mu v  přihlašované
         ochranné známce uděluje druhotný charakter. Tato okolnost totiž nemění pojmový obsah přihlašované ochranné známky. Navíc není
         vyloučeno, že evokativní prvek může být vnímán jako dominantní prvek, jestliže jsou ostatní prvky označení ještě méně charakteristické
         než tento prvek [rozsudek Soudu ze dne 25. května 2005, TeleTech Holdings v. OHIM – Teletech International (TELETECH GLOBAL
         VENTURES), T‑288/03, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 86].

      62     Je tedy třeba uvést, že mezi kolidujícími označeními existují značné prvky podobnosti. Je třeba ještě celkově posoudit, zda
         mezi nimi existuje nebezpečí záměny.

      –       K nebezpečí záměny
      63     Žalobkyně tvrdí, že starší ochranná známka má pouze nízkou rozlišovací způsobilost, jelikož slovo „cristal“ popisuje a evokuje
         dotčené výrobky, že ochranná známka nezískala rozlišovací způsobilost užíváním a že na trhu existuje mnoho jiných ochranných
         známek obsahujících slovo „cristal“, které jsou zapsány pro výrobky náležející do třídy 33.

      64     V napadeném rozhodnutí odvolací senát odmítl argument, že slovo „cristal“ je údajem popisujícím dotčené výrobky, když konstatoval,
         že se jedná o evokativní údaj, naznačující křišťálový charakter vína, který však v žádném případě výrobek nepopisuje. Krom
         toho měl odvolací senát za to, zejména na základě průzkumu proslulosti provedeného v únoru 1999 ve Francii, Spojeném království
         a Itálii institutem pro výzkum veřejného mínění Gallup France (dále jen „průzkum Gallup“), že vysoká rozlišovací způsobilost
         ochranné známky CRISTAL byla na francouzském trhu prokázána.

      65     Z průzkumu Gallup vyplývá, že ochranná známka CRISTAL požívá proslulosti téměř stejné jako ochranná známka Dom Pérignon jak
         ve Francii, tak v Itálii a ve Spojeném království.

      66     Je namístě uvést, že průzkum Gallup zkoumal „proslulost šampaňského cuvée de prestige ve Francii, Itálii a Spojeném království“
         v únoru 1999. Z části nazvané „Kontext, cíle a metodologie“ vyplývá, že zástupci vedlejšího účastníka si přáli provést studii
         proslulosti šampaňského ochranné známky CRISTAL „u prvotřídních hotelů, restaurací a sklepmistrů“ a že „informace byly sbírány
         od prvotřídních sommeliérů nebo vedoucích sklepů hotelů a restaurací a sklepmistrů“. V každé ze zkoumaných zemí bylo provedeno
         100 rozhovorů.

      67     Je třeba uvést, že tento průzkum prokazuje proslulost ochranné známky CRISTAL pouze u části dotčené veřejnosti. Průzkum totiž
         nezkoumal proslulost ochranné známky CRISTAL u průměrných spotřebitelů, ale u spotřebitelů profesionálů, kteří jsou navíc
         v oblasti vysoce specializováni. Krom toho i jiné dokumenty předložené vedlejším účastníkem prokazují proslulost pouze u odborné
         veřejnosti, jelikož se jedná zejména o výňatky z tisku specializovaného v oboru vinařství. Na základě těchto dokumentů není
         možno prokázat, že ochranná známka CRISTAL požívá proslulosti u průměrného francouzského spotřebitele.

      68     I když však proslulost nebo dobré jméno starší ochranné známky nelze shledat u celé relevantní veřejnosti, existuje nebezpečí
         záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami, včetně nebezpečí asociace, vzhledem k totožnosti, nebo alespoň vysoké podobnosti
         mezi dotčenými výrobky a podobnosti mezi odpovídajícími označeními. Je rovněž lhostejné, zda starší ochranná známka má vnitřně
         vysokou rozlišovací způsobilost, či nikoliv.

      69     Ačkoliv totiž musí být pro posouzení nebezpečí záměny zohledněna rozlišovací způsobilost starší ochranné známky (viz obdobně
         výše uvedený rozsudek Canon, bod 24), je tato rozlišovací způsobilost pouze jednou ze skutečností přicházejících v úvahu při
         tomto posouzení. Může tak existovat nebezpečí záměny i v případě starší ochranné známky s nízkou rozlišovací způsobilostí,
         zejména z důvodu podobnosti označení a výrobků nebo služeb, kterých se označení týkají [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu
         ze dne 16. března 2005, L’Oréal v. OHIM – Revlon (FLEXI AIR), T-112/03, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 61].

      70     V každém případě slovo „cristal“ nijak nepopisuje dotčené výrobky, ale může být považováno za evokativní. Je tedy třeba uvést,
         že ochranná známka CRISTAL má průměrnou rozlišovací způsobilost, nikoliv však nízkou, jak tvrdí žalobkyně.

      71     Pokud jde o argument žalobkyně, že existují jiné ochranné známky obsahující slovo „cristal“ zapsané pro výrobky náležející
         do třídy 33, což dokazuje nízkou rozlišovací způsobilost starší ochranné známky, jakož i pokojnou koexistenci dotčených ochranných
         známek, postačuje konstatovat, že není prokázáno, že tyto ochranné známky mají účinek nebo odpovídají užívání ve vztahu ke
         sporným výrobkům a především šumivým vínům.

      72     Krom toho, i když není zcela vyloučeno, že v určitých případech by koexistence starších ochranných známek na trhu mohla případně
         zeslabit nebezpečí záměny, které bylo mezi dvěma kolidujícími ochrannými známkami odděleními OHIM shledáno, může být taková
         možnost zohledněna, pouze pokud alespoň v průběhu řízení týkajícího se relativních důvodů zamítnutí u OHIM přihlašovatel ochranné
         známky Společenství patřičně prokázal, že uvedená koexistence spočívá v neexistenci nebezpečí záměny u relevantní veřejnosti
         mezi staršími ochrannými známkami, kterých se dovolává, a starší ochrannou známkou vedlejšího účastníka, které se týkají námitky,
         a s výhradou, že dotčené starší ochranné známky a kolidující ochranné známky jsou totožné [rozsudek Soudu ze dne 11. května
         2005, Grupo Sada v. OHIM – Sadia (GRUPO SADA), T-31/03, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 86].

      73     V projednávaném případě je třeba uvést, že během správního řízení žalobkyně nepředložila žádný jiný důkaz než kopie určitých
         zápisů dovolávaných ochranných známek, jakož i osvědčení o zápisech na podporu tvrzení, že tyto zápisy koexistovaly na trhu
         se starší ochrannou známkou vedlejšího účastníka. Postačí konstatovat, že dotčené starší ochranné známky nejsou totožné s kolidujícími
         ochrannými známkami. Tyto informace krom toho nestačí k tomu, aby prokázaly, že nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými
         známkami je sníženo a, a fortiori, vyloučeno (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek GRUPO SADA, bod 87).

      74     Pokud jde o údajnou koexistenci starší ochranné známky CRISTAL a národní ochranné známky CRISTAL CASTELLBLANCH žalobkyně,
         postačí konstatovat, že žalobkyně neprokázala, že uvedená koexistence spočívala na neexistenci nebezpečí záměny. Naopak ze
         spisu vyplývá, že ochranné známky žalobkyně a vedlejšího účastníka byly předmětem několika sporů, což dokazuje, že tato údajná
         koexistence nebyla pokojná.

      75     Pokud jde o různá vnitrostátní rozhodnutí dovolávaná účastníky řízení, postačí konstatovat, že režim ochranných známek Společenství
         je samostatným systémem tvořeným souborem pravidel a sledujícím cíle, které jsou mu vlastní, a jeho použití je nezávislé na
         jakémkoli vnitrostátním systému [rozsudek Soudu ze dne 5. prosince 2000, Messe München v. OHIM (electronica), T‑32/00, Recueil,
         s. II‑3829, bod 47].

      76     Za těchto okolností je třeba zamítnout druhý žalobní důvod žalobkyně.
      77     V důsledku toho je třeba zamítnout žalobu v plném rozsahu.
       K nákladům řízení
      78     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastník požadovali náhradu nákladů
         řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení vynaložených OHIM a vedlejším
         účastníkem řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (třetí senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Jaeger

                Tiili

                Czúcz

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 8. prosince 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                     M. Jaeger

         * Jednací jazyk: angličtina.