title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 19. února 2009. # Koldo Gorostiaga Atxalandabaso proti Evropskému parlamentu. # Kasační opravný prostředek - Pravidla pro úhradu nákladů a příspěvků poslancům Evropského parlamentu - Inkaso neoprávněně vyplacených částek započtením - Splnění povinností vyplývajících z rozsudku Soudu prvního stupně - Právo na nestranný soud - Překážka věci pravomocně rozsouzené - Zásada řádné správy. # Věc C-308/07 P.

text:
      Věc C-308/07 P
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso
      v.
      Evropský parlament
      „Kasační opravný prostředek – Pravidla pro úhradu nákladů a příspěvků poslancům Evropského parlamentu – Inkaso neoprávněně vyplacených částek započtením – Splnění povinností vyplývajících z rozsudku Soudu prvního stupně – Právo na nestranný soud – Překážka věci pravomocně rozsouzené – Zásada řádné správy“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Řízení – Rozhodnutí přijaté usnesením obsahujícím odůvodnění – Zpochybnění – Podmínky
      (Jednací řád Soudu, článek 111)
      2.        Právo Společenství – Zásady – Základní práva – Dodržování zajištěné Soudním dvorem – Zohlednění Evropské úmluvy o ochraně
            lidských práv – Právo všech na spravedlivý proces
      (Článek 6 odst. 2 EU)
      3.        Žaloba na neplatnost – Zrušující rozsudek – Účinky – Částečné zrušení
      (Článek 231 první pododstavec ES)
      1.        Samo použití řízení stanoveného v článku 111 jednacího řádu Soudu nezasahuje do práva na řádné a účinné soudní řízení, jelikož
         toto ustanovení se použije pouze ve věcech, ve kterých je Soud zjevně nepříslušný k rozhodnutí o žalobě, nebo je-li žaloba
         zjevně nepřípustná nebo zjevně postrádá jakýkoli právní základ. Má-li tedy navrhovatel za to, že Soud použil daný článek 111
         nesprávně, musí napadnout posouzení podmínek použití uvedeného ustanovení provedené soudem prvního stupně.

      Pokud se navrhovatel omezí na kritizování skutečnosti, že se Soud uchýlil k rozhodnutí prostřednictvím odůvodněného usnesení,
         aniž by jakkoli poukazoval na podmínky použití uvedeného článku 111 nebo zpochybňoval výklad uvedeného článku provedený Soudem
         v napadeném usnesení, musí být jeho důvod zamítnut jako neopodstatněný.

      (viz body 36–38)
      2.        Právo na spravedlivý proces, které vyplývá zejména z čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod,
         je základním právem, které Evropská unie ctí jakožto obecnou zásadu podle čl. 6 odst. 2 EU. Toto právo nezbytně znamená přístup
         všech osob k nezávislému a nestrannému soudu. Proto je existence záruk ohledně složení soudu samotným základem práva na spravedlivý
         proces, jehož dodržování má soud Společenství zejména povinnost přezkoumat, pokud je uplatňováno porušení tohoto práva a pokud
         pochybnost v tomto ohledu není zjevně nepodložená.

      Avšak okolnost, že soudci, kteří rozhodovali o věci poprvé, jsou členy jiného kolegia, které znovu projednává tutéž věc, nemůže
         sama o sobě být považována za neslučitelnou s požadavky práva na spravedlivý proces. Konkrétně skutečnost, že jednomu či několika
         soudcům, kteří jsou členy dvou po sobě následujících kolegií a vykonávají tytéž funkce, jako například funkce předsedy a soudce
         zpravodaje, nemá sama o sobě vliv na posouzení dodržení požadavku nestrannosti, jelikož tyto funkce jsou vykonávány v kolegiálním
         sboru. Takové úvahy platí o to více, jestliže obě kolegia mají postupně rozhodovat nikoli ve stejné věci, ale ve dvou odlišných
         věcech vykazujících jistý stupeň spojitosti.

      Krom toho existují dva aspekty požadavku nestrannosti. Zaprvé soud musí být subjektivně nestranný, tedy žádný z jeho členů
         nesmí být podjatý nebo osobně zaujatý, přičemž osobní nestrannost se presumuje, ledaže je prokázán opak. Zadruhé soud musí
         být objektivně nestranný, tedy musí poskytnout dostatečné záruky pro vyloučení veškerých legitimních pochybností v tomto ohledu.

      (viz body 41–46)
      3.        Částečné zrušení aktu nebrání tomu, aby řízení směřující k nahrazení takového aktu bylo zahájeno přesně v okamžiku, kdy je
         zhojena zjištěná protiprávnost, aniž by nezbytně byly dotčeny přípravné akty. Krom toho se akt těší materiální právní moci
         spojené s předchozím aktem, pokud představuje pouhé a prosté zopakování části daného aktu, která nebyla zrušena.

      (viz body 56, 58)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      19. února 2009 (*)

      „Kasační opravný prostředek – Pravidla pro úhradu nákladů a příspěvků poslancům Evropského parlamentu – Inkaso neoprávněně vyplacených částek započtením – Splnění povinností vyplývajících z rozsudku Soudu prvního stupně – Právo na nestranný soud – Překážka věci pravomocně rozsouzené – Zásada řádné správy“
      Ve věci C‑308/07 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 2. července 2007,
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso, bývalý poslanec Evropského parlamentu, s bydlištěm v Saint-Pierre-d’Irube (Francie), zastoupený D. Rougetem, avocat,

      účastník řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatel),
      přičemž dalším účastníkem řízení je:
      Evropský parlament, zastoupený H. Krückem, C. Karamarcosem a D. Moorem, poté dvěma posledně uvedenými a A. Padowskou, jako zmocněnci,

      žalovaný v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Tizzano (zpravodaj), A. Borg Barthet, E. Levits a J.‑J. Kasel, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. června 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 11. září 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se K. Gorostiaga Atxalandabaso domáhá zrušení usnesení Soudu prvního stupně Evropských
         společenství ze dne 24. dubna 2007, Gorostiaga Atxalandabaso v. Parlament (T‑132/06, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, dále
         jen „napadené usnesení“), kterým Soud zamítl jako zčásti zjevně nepřípustnou a zčásti zjevně neopodstatněnou jeho žalobu na
         neplatnost rozhodnutí generálního tajemníka Evropského parlamentu ze dne 22. března 2006, kterým se zhojují vady postupu inkasa
         určitých částek, které navrhovatel obdržel jako úhradu poslaneckých nákladů a příspěvků (dále jen „sporné rozhodnutí“).

       Právní rámec
      2        Článek 27 body 3 a 4 pravidel pro úhradu nákladů a příspěvků poslancům Evropského parlamentu (dále jen „pravidla NPP“) stanoví:

      „3.      Zjistí-li generální tajemník po konzultaci s kvestory, že byly poslancům [Evropského parlamentu] neoprávněně vyplaceny částky
         z titulu příspěvků stanovených těmito pravidly, vydá nařízení směřující k inkasu těchto částek od dotčených poslanců.

      4.      Ve výjimečných případech a na návrh generálního tajemníka podaný po konzultaci s kvestory může předsednictvo v souladu s článkem
         73 finančního nařízení a s jeho prováděcími pravidly pověřit generálního tajemníka dočasným pozastavením vyplácení parlamentních
         příspěvků do doby, než poslanec vrátí částky, které nebyly řádně použity.

      Při přijímání rozhodnutí předsednictvo dbá na řádný výkon mandátu poslance a na správný chod orgánu s tím, že dotčeného poslance
         vyslechne před přijetím takového rozhodnutí.“

      3        Článek 71 odst. 2 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném
         rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74, dále jen „finanční nařízení“), zní takto:

      „Vlastní zdroje poskytnuté Komisi a veškeré pohledávky identifikované jako jisté, o stanovené pevné částce a splatné musí
         být zajištěny inkasním příkazem předloženým účetnímu a oznámením o dluhu zaslaným dlužníku, přičemž obojí vypracuje příslušná
         schvalující osoba.“

      4        Podle čl. 73 odst. 1 druhého pododstavce finančního nařízení:

      „Účetní při vybírání pohledávek Společenství do nich započítá pohledávky dlužníka vůči Společenství, pokud jsou jisté, splatné
         a stanovené pevnou částkou.“

      5        Článek 83 nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k nařízení č. 1605/2002
         (Úř. věst. L 357, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 145) stanoví:

      „V každém stadiu řízení v případě, že má dlužník vůči Společenství také jistou a splatnou pohledávku o stanovené částce potvrzenou
         platebním příkazem a poté, co uvědomí příslušnou schvalující osobu a dlužníka, inkasuje účetní pohledávku započtením.“

      6        Článek 5 body 3 a 4 vnitřních pravidel provádění rozpočtu Evropského parlamentu přijatých předsednictvem Parlamentu (dále
         jen „předsednictvo“) dne 27. dubna 2005 stanoví:

      „3.      Parlament zastoupený svým předsedou jmenuje svým rozhodnutím o přenesení pravomocí generálního tajemníka do funkce pověřené
         schvalující osoby. Rozhodnutí vzdát se práva inkasovat vzniklou pohledávku a zrušit inkasní příkaz uvedená v čl. 87 odst. 4
         písm. a) však musí schválit předseda Parlamentu.

      4.      Přenesení pravomocí na pověřené schvalující osoby provádí hlavní pověřená schvalující osoba. Další přenesení pravomocí na
         další pověřené schvalující osoby provádějí pověřené schvalující osoby.“

       Skutkové okolnosti sporu
      7        Navrhovatel je bývalým poslancem Evropského parlamentu, který svůj mandát vykonával v pátém volebním období (1999/2004). Na
         základě auditu, který se týkal existence dokladů o využití částek, které navrhovatel obdržel jako příspěvky od sekretariátu,
         konstatoval generální tajemník Parlamentu (dále jen „generální tajemník“) rozhodnutím ze dne 24. února 2004, že uvedenému
         poslanci byla neoprávněně vyplacena částka 176 576 eur. Generální tajemník rovněž stanovil částku, která měla být Parlamentu
         vrácena, na 118 360,18 eur s tím, že navrhovatel již část svého dluhu splatil.

      8        Stejným rozhodnutím ze dne 24. února 2004 uvedl generální tajemník, že je třeba na základě čl. 16 odst. 2 a čl. 27 odst. 3
         pravidel NPP přistoupit k inkasování částky 118 360,18 eur prostřednictvím započtení proti nejméně významným parlamentním
         příspěvkům na výkon volebního mandátu navrhovatele, tedy část všeobecných příspěvků na náklady a denních příspěvků. Uvedené
         rozhodnutí dále stanovilo, že v případě skončení poslaneckého mandátu navrhovatele budou zbývající dlužné částky sraženy z překlenovacího
         příspěvku v souvislosti s ukončením mandátu, jakož i z jakýchkoli dalších plateb, na které má poslanec nárok.

      9        Dne 20. dubna 2004 podal navrhovatel k Soudu žalobu na neplatnost rozhodnutí ze dne 24. února 2004.

      10      Rozsudkem ze dne 22. prosince 2005, Gorostiaga Atxalandabaso v. Parlament (T‑146/04, Sb. rozh. s. II‑5989, dále jen „rozsudek
         Gorostiaga“), Soud částečně zrušil rozhodnutí ze dne 24. února 2004.

      11      Soud nejprve v bodě 84 uvedeného rozsudku uvedl, že rozhodnutí ze dne 24. února 2004 mělo v podstatě dvě části, a sice jednak
         zjištění generálního tajemníka, že částky uvedené v napadeném rozhodnutí byly žalobci vyplaceny neoprávněně a že je třeba
         je inkasovat, a jednak rozhodnutí o inkasu započtením proti příspěvkům, které mají být navrhovateli vyplaceny.

      12      Soud dále zamítl všechny žalobní důvody směřující proti první části rozhodnutí ze dne 24. února 2004, tedy žalobní důvody
         týkající se existence a rozsahu povinnosti navrhovatele vrátit Parlamentu částku uvedenou v daném rozhodnutí.

      13      Konečně ohledně druhé části rozhodnutí ze dne 24. února 2004 rozhodl Soud v bodě 97 rozsudku Gorostiaga takto:

      „[…] Vzhledem k tomu, že nebylo v pravomoci generálního tajemníka rozhodnout o dotyčném započtení, aniž by k tomu byl pověřen
         předsednictvem v souladu s řízením upraveným [čl. 27 odst. 4 pravidel NPP], je třeba rozhodnutí [ze dne 24. února 2004] zrušit
         v rozsahu, v jakém nařizuje takové započtení.“

      14      Proti rozsudku Gorostiaga nebyl podán kasační opravný prostředek.

      15      Na základě uvedeného rozsudku předsednictvo rozhodnutím ze dne 1. února 2006 v souladu s čl. 27 odst. 4 pravidel NPP pověřilo
         generálního tajemníka, aby přistoupil k inkasu částek neoprávněně vyplacených navrhovateli.

      16      Dopisem ze dne 22. března 2006 předal generální tajemník navrhovateli sporné rozhodnutí, které v podstatě převzalo obsah rozhodnutí
         ze dne 24. února 2004.

      17      Podle bodu 1 výroku sporného rozhodnutí byl účetní Parlamentu na základě článku 73 finančního nařízení pověřen inkasem částky
         118 360,18 eur, kterou navrhovatel Parlamentu dlužil. Body 1 a 2 daného výroku uvádějí, že k inkasu částek neoprávněně vyplacených
         navrhovateli může dojít započtením proti různým příspěvkům a dalším platbám, na které má navrhovatel nárok.

       Řízení před Soudem a napadené usnesení
      18      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 12. května 2006 podal navrhovatel žalobu směřující ke zrušení sporného rozhodnutí a uložení
         náhrady nákladů řízení Parlamentu.

      19      Na podporu své žaloby navrhovatel uvedl jedenáct žalobních důvodů, které byly všechny Soudem zamítnuty. V následujících bodech
         budou přezkoumány pouze žalobní důvody, jejichž zamítnutí je v rámci tohoto kasačního opravného prostředku zpochybněno.

      20      Prvním žalobním důvodem, který vychází z porušení zásady překážky věci pravomocně rozsouzené, navrhovatel v podstatě tvrdí,
         že sporné rozhodnutí nemohlo legitimně zhojit vady postupu, který Soud z důvodu nedostatku příslušnosti považoval za protiprávní.

      21      V tomto ohledu Soud v bodech 30 a 32 napadeného usnesení rozhodl takto:

      „30      […] [G]enerální tajemník mohl s ohledem na čl. 27 odst. 4 pravidel NPP, jak je vyložen v bodech 86 až 97 rozsudku Gorostiaga,
         platně přijmout [sporné] rozhodnutí poté, co jej předsednictvo v souladu s uvedeným ustanovením pověřilo inkasem dotčených
         částek […].

      […]
      32      Pokud jde o srážku ve výši 40 398,80 eur […], je pravda, že po rozsudku Gorostiaga ztratila svůj právní základ. Tato okolnost
         však neměla za následek zánik dluhu žalobce vůči Parlamentu dosahujícího 118 360,18 eur, neboť otázka, zda tento dluh mohl
         být částečně vyrovnán započtením […] je otázkou jinou. […]“

      22      V důsledku toho Soud první žalobní důvod uplatněný navrhovatelem na podporu jeho žaloby zamítl jako zjevně neopodstatněný.

      23      Třetím žalobním důvodem se navrhovatel dovolával případu vyšší moci, aby vysvětlil nemožnost předložení dokladů pro některé
         své výdaje.

      24      Soud tento důvod odmítl jako zjevně nepřípustný, neboť zpochybňoval existenci překážky věci rozsouzené založené rozsudkem
         Gorostiaga (body 49 až 54 napadeného usnesení). Podle uvedeného rozsudku totiž generální tajemník právem konstatoval, že dotčené
         částky byly navrhovateli vyplaceny neoprávněně, a musí tedy být vráceny.

      25      Konečně, první částí sedmého žalobního důvodu uplatněného na podporu své žaloby navrhovatel namítal, že mu Parlament neoznámil
         rozhodnutí předsednictva ze dne 1. února 2006. Parlament tak porušil článek 20 svého kodexu řádné správní praxe, přijatého
         dne 6. září 2001 (dále jen „kodex řádné praxe“), který stanoví povinnost písemně oznamovat rozhodnutí, která mají vliv na
         práva nebo zájmy jednotlivců.

      26      Soud tento důvod zamítl a v bodech 72 a 73 napadeného usnesení rozhodl takto:

      „72      Ohledně oznámení rozhodnutí předsednictva ze dne 1. února 2006 postačí uvést, že se nejedná o konečné rozhodnutí nepříznivě
         zasahující do právního postavení žalobce. […]

      73      Ohledně tvrzení týkajícího se kodexu řádné praxe, postačí poznamenat, že dokument, na který odkazuje žalobce, je pouze usnesením
         Parlamentu, kterým se mění návrh předložený Evropským veřejným ochráncem práv, a které vyzývá Komisi k předložení legislativního
         návrhu v tomto ohledu na základě článku 308 ES. Takže bez ohledu na otázku, zda se ustanovení, jako je ustanovení uvedené
         [v článku 20 uvedeného kodexu] týká také jiných rozhodnutí než rozhodnutí nepříznivě zasahujících do právního postavení, je
         třeba zdůraznit, že se nejedná o právně závazný text. Tento důvod tedy musí být zamítnut jako zjevně neopodstatněný.“

       Návrhová žádání účastníků řízení
      27      Navrhovatel svým kasačním opravným prostředkem navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –      zrušil napadené usnesení, jakož i sporné rozhodnutí a
      –      uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.
      28      Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek jako zjevně neopodstatněný a uložil navrhovateli náhradu
         nákladů řízení.

       K návrhu na znovuotevření písemné části řízení
      29      Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 31. října 2007 požádal navrhovatel Soudní dvůr o znovuotevření písemné části řízení.
         Na podporu této žádosti uplatňuje existenci nové skutečnosti, kterou představoval dopis Parlamentu ze dne 17. října 2007,
         kterým mu po zamítnutí jeho žaloby před Soudem bylo napadeným usnesením nařízeno zaplatit částku 77 961 eur.

      30      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 42 odst. 2 ve spojení s článkem 118 jednacího řádu nelze nové důvody předkládat
         v průběhu řízení, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení.

      31      To však není případ projednávané věci. V tomto ohledu postačí konstatovat, že údajná nová skutková okolnost uplatňovaná navrhovatelem
         nemůže být spojena s žádným důvodem opětovně či dříve vzneseným ze strany navrhovatele v rámci jeho kasačního opravného prostředku.
         V každém případě je tato skutková okolnost pro účely tohoto rozsudku irelevantní. Parlament se totiž požadavkem na splacení
         zbývající dlužné částky uvedeným v dopise ze dne 17. října 2007 omezil na vyvození následků z přijetí napadeného usnesení,
         které ostatně nebylo předmětem žádného návrhu na předběžná opatření či na odklad vykonatelnosti. Krom toho podle čl. 60 prvního
         pododstavce statutu Soudního dvora nemá kasační opravný prostředek podaný navrhovatelem vůči takovému usnesení odkladný účinek.

      32      Za těchto podmínek je třeba žádost navrhovatele směřující ke znovuotevření písemné části řízení zamítnout.

       Ke kasačnímu opravnému prostředku
      33      Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatel vznáší šest důvodů vycházejících zaprvé z porušení práv obhajoby,
         zásady kontradiktornosti a práva na spravedlivý proces; zadruhé z porušení základního práva na nestranný soud; zatřetí z nesprávného
         posouzení dosahu rozsudku Gorostiaga; začtvrté ze systematického a automatického odmítnutí ze strany Soudu zohlednit argumenty
         směřující ke zrušení sporného rozhodnutí; zapáté z odmítnutí ze strany Soudu přezkoumat žalobní důvod vycházející z případu
         vyšší moci a zašesté a nakonec z odmítnutí ze strany Soudu dbát na dodržování zásady řádné správy.

       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      34      Prvním důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že rozhodnutím Soudu rozhodnout o žalobě prostřednictvím
         usnesení na základě článku 111 jednacího řádu Soudu byl zbaven možnosti odpovědět na argumenty Parlamentu a být vyslechnut.
         Krom toho tím, že mu dané rozhodnutí nebylo oznámeno před rozhodnutím o věci prostřednictvím usnesení, jej Soud zbavil možnosti
         uvedené rozhodnutí napadnout. Soud tedy porušil práva obhajoby, zásadu kontradiktornosti a právo na spravedlivý proces.

      35      Parlament tvrdí, že Soud článek 111 svého jednacího řádu uplatnil správně a nedopustil se žádného porušení práv obhajoby navrhovatele.

       Závěry Soudního dvora
      36      Je třeba připomenout, jak již Soudní dvůr uvedl, že samo použití řízení stanoveného v článku 111 jednacího řádu Soudu nezasahuje
         do práva na řádné a účinné soudní řízení, jelikož toto ustanovení se použije pouze ve věcech, ve kterých je Soud zjevně nepříslušný
         k rozhodnutí o žalobě, nebo je-li žaloba zjevně nepřípustná nebo zjevně postrádá jakýkoli právní základ. Má-li tedy navrhovatel
         za to, že Soud použil daný článek 111 nesprávně, musí napadnout posouzení podmínek použití uvedeného ustanovení provedené
         soudem prvního stupně (viz v tomto smyslu usnesení ze dne 3. června 2005, Killinger v. Německo a další, C‑396/03 P, Sb. rozh.
         s. I‑4967, bod 9).

      37      V projednávané věci přitom postačí konstatovat, že navrhovatel se omezil na kritizování skutečnosti, že se Soud uchýlil k rozhodnutí
         prostřednictvím odůvodněného usnesení, aniž by jakkoli poukazoval na podmínky použití uvedeného článku 111 nebo zpochybňoval
         výklad uvedeného článku provedený Soudem v napadeném usnesení.

      38      Za těchto podmínek je třeba první důvod uplatněný navrhovatelem na podporu kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněný.

       Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      39      Druhým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel uplatňuje porušení svého práva na nestranný soud, jak je zakotveno
         v článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“),
         a článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, která byla vyhlášena v Nice dne 7. prosince 2000 (Úř. věst. C 364, s. 1).
         K takovému porušení došlo přidělením věci, v níž bylo vydáno napadené usnesení, kolegiu soudců, kteří již byli součástí kolegia,
         které rozhodlo o vydání rozsudku Gorostiaga, a to včetně soudců vykonávajících funkci předsedy a soudce zpravodaje. Dodržování
         zásady nestrannosti přitom předpokládá, že týž soudce nemůže rozhodovat, ani ve stejné soudní instanci, o věci, která vychází
         ze skutkového stavu, který je totožný se skutkovým stavem ve věci, o níž již dříve rozhodl nebo která má s touto věcí dostatečnou
         spojitost.

      40      Parlament namítá, že teze navrhovatele postrádá jakýkoli právní základ a nenachází podporu v judikatuře Společenství. Mimoto
         zdůrazňuje, že věc, v níž bylo vydáno napadené usnesení, se týká hlavně otázky, zda Parlament dostál svým povinnostem vyplývajícím
         z rozsudku Gorostiaga. Skutečnost, že o věci rozhodovali stejní soudci, tedy nelze jakkoli kritizovat.

       Závěry Soudního dvora
      41      Právo na spravedlivý proces, které vyplývá zejména z čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod,
         je základním právem, které Evropská unie ctí jakožto obecnou zásadu podle čl. 6 odst. 2 EU (rozsudky ze dne 26. června 2007,
         Ordre des barreaux francophones et germanophone a další, C‑305/05, Sb. rozh. s. I‑5305, bod 29, jakož i ze dne 1. července
         2008, Chronopost a La Poste v. UFEX a další, C‑341/06 P a C‑342/06 P, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 44).

      42      Toto právo nezbytně znamená přístup všech osob k nezávislému a nestrannému soudu. Proto, jak Soudní dvůr uvedl, je existence
         záruk ohledně složení soudu samotným základem práva na spravedlivý proces, jehož dodržování má soud Společenství zejména povinnost
         přezkoumat, pokud je uplatňováno porušení tohoto práva a pokud pochybnost v tomto ohledu není zjevně nepodložená (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Chronopost a La Poste v. UFEX a další, body 46 až 48).

      43      Avšak z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že okolnost, že soudci, kteří rozhodovali o věci poprvé, jsou členy jiného
         kolegia, které znovu projednává tutéž věc, nemůže sama o sobě být považována za neslučitelnou s požadavky práva na spravedlivý
         proces (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Chronopost a La Poste v. UFEX a další, body 58 a 59, a citovaná judikatura
         Evropského soudu pro lidská práva).

      44      Konkrétně skutečnost, že jednomu či několika soudcům, kteří jsou členy dvou po sobě následujících kolegií a vykonávají tytéž
         funkce, jako například funkce předsedy a soudce zpravodaje, nemá sama o sobě vliv na posouzení dodržení požadavku nestrannosti,
         jelikož tyto funkce jsou vykonávány v kolegiálním sboru (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Chronopost a La Poste v. UFEX
         a další, bod 53).

      45      Takové úvahy platí o to více, jestliže obě kolegia mají postupně rozhodovat nikoli ve stejné věci, což byl případ věci, v níž
         byl vydán výše uvedený rozsudek Chronopost a La Poste v. UFEX a další, která se týkala vrácení věci Soudu po zrušení Soudním
         dvorem rozsudku vydaného v prvním stupni, ale, jako v projednávané věci, ve dvou odlišných věcech vykazujících jistý stupeň
         spojitosti.

      46      Krom toho je třeba poznamenat, že existují dva aspekty požadavku nestrannosti. Zaprvé soud musí být subjektivně nestranný,
         tedy žádný z jeho členů nesmí být podjatý nebo osobně zaujatý, přičemž osobní nestrannost se presumuje, ledaže je prokázán
         opak. Zadruhé soud musí být objektivně nestranný, tedy musí poskytnout dostatečné záruky pro vyloučení veškerých legitimních
         pochybností v tomto ohledu (výše uvedený rozsudek Chronopost a La Poste v. UFEX a další, bod 54, a v tomto smyslu Evropský
         soud pro lidská práva, rozsudky Fey v. Rakousko ze dne 24. února 1993, řada A č. 255-A, s. 12, § 28, Findlay v. Spojené království
         ze dne 25. února 1997, Sbírka rozsudků a rozhodnutí 1997-I, s. 281, § 73, jakož i Forum Maritime SA v. Rumunsko ze dne 4. října 2007, č. 63610/00 a 38692/05, dosud nezveřejněný
         ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, § 116).

      47      V projednávané věci je přitom třeba jednak uvést, že navrhovatel, jak mimo jiné potvrdil při jednání, neuplatnil žádný argument,
         který by zpochybňoval osobní nestrannost členů Soudu.

      48      Mimoto je třeba připomenout, že navrhovatel nepodal žádný opravný prostředek proti rozsudku Gorostiaga, a ten že mu ostatně
         částečně vyhověl.

      49      Krom toho navrhovatel neuplatnil žádnou objektivní skutečnost, která by mohla vyvolat pochybnosti ohledně nestrannosti Soudu.
         V tomto ohledu se totiž omezil na uplatnění přítomnosti stejných soudců v obou dotčených kolegiích, tedy okolnost, která,
         jak vyplývá z bodů 43 až 45 tohoto rozsudku, není sama o sobě neslučitelná s požadavky práva na spravedlivý proces.

      50      Druhý důvod kasačního opravného prostředku je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný.

       Ke třetímu a čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      51      Třetím a čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku, které je třeba přezkoumat společně, navrhovatel v podstatě vytýká
         Soudu, že neprávem považoval jeho argumenty uplatněné v prvním stupni a zpochybňující legalitu sporného rozhodnutí za zjevně
         nepřípustné, neboť přehlížel skutečnost, že rozsudek Gorostiaga založil překážku věci rozsouzené. Po zrušení rozhodnutí ze
         dne 24. února 2004 uvedeným rozsudkem totiž mělo být dané rozhodnutí v plném rozsahu považováno za neplatné od počátku a vady
         postupu, který vedl k jeho přijetí, nemohly být zhojeny. Za těchto podmínek je sporné rozhodnutí novým rozhodnutím a odlišným
         od rozhodnutí ze dne 24. února 2004, takže všechny žalobní důvody vznesené navrhovatelem proti spornému rozhodnutí měly být
         Soudem přezkoumány.

      52      Parlament tato tvrzení odmítá a připomíná, že Soud v rozsudku Gorostiaga rozhodl, že Parlament řádně doložil, že některé parlamentní
         příspěvky byly navrhovateli vyplaceny neoprávněně. Proto mohly být vady postupu, který vedl k přijetí rozhodnutí ze dne 24. února
         2004, platně zhojeny.

       Závěry Soudního dvora
      53      Především je třeba uvést, jak bylo připomenuto v bodě 11 tohoto rozsudku, že rozhodnutí ze dne 24. února 2004 mělo v podstatě
         dvě části, a sice jednak zjištění, podle kterého částky uvedené v napadeném rozhodnutí byly žalobci vyplaceny neoprávněně
         a že je třeba je inkasovat, a jednak rozhodnutí o inkasu započtením proti příspěvkům, které mají být navrhovateli vyplaceny.

      54      Přitom zrušení uvedeného rozhodnutí rozsudkem Gorostiaga se týká pouze druhé části, jak výslovně vyplývá z bodu 169 a z bodu
         1 výroku uvedeného rozsudku, neboť soud v prvním stupni měl za to, že generální tajemník neměl pravomoc nařídit inkaso částek,
         které navrhovatel dlužil, prostřednictvím započtení, aniž by tím byl pověřen předsednictvem v souladu s postupem stanoveným
         v čl. 27 odst. 4 pravidel NPP. Naproti tomu všechny žalobní důvody týkající se legality první části rozhodnutí ze dne 24. února
         2004 byly Soudem zamítnuty.

      55      Soud tak zrušil rozhodnutí ze dne 24. února 2004 výhradně v rozsahu, v jakém stanovilo, že vrácení částek, které navrhovatel
         dlužil, musí být provedeno prostřednictvím započtení, a žalobu ve zbývající části zamítl.

      56      V rozporu s tím, co tvrdí navrhovatel, nebrání takové částečné zrušení rozhodnutí ze dne 24. února 2004 tomu, aby generální
         tajemník znovu zahájil inkasní postup poté, co jej předsednictvo k tomu řádně pověřilo v souladu s čl. 27 odst. 4 pravidel
         NPP, jak jsou vykládána v rozsudku Gorostiaga. Jak totiž soud v prvním stupni správně rozhodl v bodě 30 napadeného usnesení,
         řízení směřující k nahrazení zrušeného aktu může být zahájeno přesně v okamžiku, kdy je zhojena zjištěná protiprávnost, aniž
         by nezbytně byly dotčeny přípravné akty (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. listopadu 1998, Španělsko v. Komise, C‑415/96,
         Recueil, s. I‑6993, body 31 a 32).

      57      Dále je třeba uvést, že proti rozsudku Gorostiaga nebyl podán kasační opravný prostředek k Soudnímu dvoru, a že v důsledku
         toho jeho výrok, stejně jako odůvodnění, které je jeho nezbytnou oporou, se staly konečnými (rozsudek ze dne 1. června 2006,
         P & O European Ferries (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya v. Komise, C‑442/03 P a C‑471/03 P, Sb. rozh. s. I‑4845, body
         44 a 47 a uvedená judikatura). Otázka neoprávněnosti vyplacení částek, které mají být inkasovány, a povinnosti navrhovatele
         vrátit je tudíž nemůže být znovu předložena Soudu k přezkumu, aniž by byla pominuta skutečnost, že rozsudek Gorostiaga založil
         překážku věci rozsouzené.

      58      Konečně z judikatury Soudního dvora vyplývá, že akt se těší materiální právní moci spojené s předchozím aktem, pokud představuje
         pouhé a prosté zopakování části daného aktu, která nebyla zrušena (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. února 1965, Barge
         v. Vysoký úřad, 14/64, Recueil, s. 69, bod 11).

      59      Za těchto podmínek vzhledem k tomu, že sporné rozhodnutí stanoví přesně stejným zněním jako rozhodnutí ze dne 24. února 2004,
         že částka 118 360,18 eur byla navrhovateli vyplacena neoprávněně a musí být vrácena, Soud v bodě 53 napadeného usnesení právem
         rozhodl, že všechny žalobní důvody zpochybňující legalitu sporného rozhodnutí v tomto ohledu musí být odmítnuty jako zjevně
         nepřípustné.

      60      Z toho vyplývá, že třetí a čtvrtý důvod uplatněný navrhovatelem na podporu jeho kasačního opravného prostředku musí být zamítnuty
         jako neopodstatněné.

       K pátému důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      61      Pátým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že Soud neprávem nepřezkoumal žalobní důvod vycházející z existence
         případu vyšší moci z důvodu, že rozhodnutí ze dne 24. února 2004 se těší materiální právní moci rozsudku Gorostiaga.

      62      Soud měl totiž neprávem za to, že šlo o žalobní důvod již přezkoumaný v rozsudku Gorostiaga, zatímco ve skutečnosti je daný
         důvod založen na skutkových okolnostech, které nastaly po vydání uvedeného rozsudku, tedy na neexistenci odpovědi španělského
         ministerstva spravedlnosti na dopis, který mu navrhovatel zaslal dne 15. dubna 2006 za účelem získání kopií účetních dokumentů
         spojených s výkonem jeho mandátu evropského poslance.

      63      Parlament uvádí, že Soud v napadeném usnesení provedl správný výklad zásady překážky věci rozsouzené, neboť navrhovatel již
         v průběhu řízení, v němž byl vydán rozsudek Gorostiaga, uplatnil žalobní důvod s totožnou podstatou a opíral se přitom o totožné
         argumenty.

      64      Pokud jde konkrétně o neexistenci odpovědi na uvedený dopis ze dne 15. dubna 2006, Parlament uvádí, že tento argument byl
         uplatněn před Soudem nikoli v rámci žalobního důvodu vycházejícího z případu vyšší moci, ale na podporu jiného žalobního důvodu,
         který by zamítnut napadeným usnesením a jehož posouzení navrhovatel v tomto kasačním opravném prostředku nezpochybňuje. V každém
         případě se jedná o skutečnosti, které nastaly po vydání sporného rozhodnutí, a které jsou tedy irelevantní pro účely jeho
         zrušení.

       Závěry Soudního dvora
      65      Je třeba jednak uvést, že skutečnosti uplatněné navrhovatelem v řízení v prvním stupni na podporu žalobního důvodu vycházejícího
         z případu vyšší moci za účelem odůvodnění, proč nemohl předložit určité účetní dokumenty, jsou totožné se skutečnostmi, na
         kterých se zakládal jeden z důvodů vznesených v žalobě podané proti rozhodnutí ze dne 24. února 2004 a který Soud zamítl v rozsudku
         Gorostiaga.

      66      Proto z důvodů uvedených v bodech 57 až 59 tohoto rozsudku mohl Soud v bodech 53 a 54 napadeného usnesení právem rozhodnout,
         že žalobní důvod směřující ke zrušení a vycházející z případu vyšší moci byl zjevně nepřípustný.

      67      Pokud jde dále o argument vycházející z neexistence odpovědi španělského ministerstva spravedlnosti na dopis navrhovatele
         ze dne 15. dubna 2006, postačí konstatovat, že i kdyby tato skutečnost mohla představovat případ vyšší moci ve smyslu judikatury
         Soudního dvora, jedná se, jak uvedla generální advokátka v bodě 87 stanoviska, o skutečnost, která nastala po přijetí sporného
         rozhodnutí a která v žádném případě nemůže mít vliv na jeho obsah.

      68      S ohledem na předcházející úvahy je třeba zamítnout pátý důvod kasačního opravného prostředku jako neopodstatněný.

       K šestému důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      69      Šestým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že Soud neprávem odmítl přezkoumat otázku, zda Parlament
         tím, že navrhovateli neoznámil rozhodnutí předsednictva ze dne 1. února 2006, porušil zásadu řádné správy, jak je uvedena
         v článku 41 Listiny základních práv Evropské unie a v kodexu řádné správní praxe. V tomto ohledu připomíná, že nezávisle na
         samotné existenci uvedených textů je právo na řádnou správu součástí obecných právních zásad, které musí orgány dodržovat.

      70      Parlament v tomto ohledu uvádí, že Soud se omezil na konstatování, že kodex řádné správní praxe má povahu přípravného aktu
         a není právně závazný.

       Závěry Soudního dvora
      71      Je třeba předeslat, že šestý důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného čtení napadeného usnesení.

      72      V řízení v prvním stupni totiž žalobní důvod vznesený navrhovatelem vycházel výhradně z porušení článku 20 kodexu řádné správní
         praxe, podle kterého orgán jednak dbá na to, aby rozhodnutí dotýkající se práv či zájmů jednotlivců byla písemně oznámena
         zúčastněným osobám po přijetí dotčeného rozhodnutí, a jednak se zdrží toho, aby sdělil dané rozhodnutí dalším zdrojům, dokud
         nebyly informovány posledně uvedené osoby.

      73      Přitom v rozporu s tím, co tvrdí navrhovatel, Soud neopomněl přezkoumat, zda neoznámení rozhodnutí předsednictva ze dne 1. února
         2006 vedlo k porušení práv zúčastněné osoby. V bodě 72 napadeného usnesení Soud před rozhodnutím o povaze kodexu řádné správní
         praxe uvedl, že dané rozhodnutí nebylo konečným rozhodnutím nepříznivě zasahujícím do právního postavení navrhovatele, a že
         jeho neoznámení tedy nemohlo poškodit práva posledně jmenovaného, přičemž toto posouzení mimoto není v rámci tohoto kasačního
         opravného prostředku zpochybňováno.

      74      Z toho vyplývá, že šestý důvod kasačního opravného prostředku musí být rovněž zamítnut.

      75      Vzhledem k tomu, že žádný ze šesti důvodů vznesených navrhovatelem na podporu kasačního opravného prostředku nemůže být přijat,
         musí být kasační opravný prostředek zamítnut.

       K nákladům řízení
      76      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož
         jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který
         měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament náhradu nákladů řízení od navrhovatele požadoval a navrhovatel
         neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      Koldovi Gorostiaga Atxalandabasovi se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého rozšířeného senátu) ze dne 23. října 2003. # Changzhou Hailong Electronics & Light Fixtures Co. Ltd a Zhejiang Yankon Group Co. Ltd proti Radě Evropské unie. # Dumping. # Věc T-255/01.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího rozšířeného senátu) ze dne 14. května 1998. # Europa Carton AG proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Pokuta. # Věc T-304/94.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 16. června 2016.#Kreissparkasse Wiedenbrück v. Finanzamt Wiedenbrück.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Münster.#Řízení o předběžné otázce – Daně – Daň z přidané hodnoty – Směrnice 2006/112/ES – Odpočet daně zaplacené na vstupu – Článek 173 odst. 1 – Zboží a služby používané jak pro zdanitelná plnění, tak i pro plnění osvobozená od daně (zboží a služby používané pro smíšené účely) – Určení výše odpočtu daně z přidané hodnoty – Odpočitatelný podíl – Článek 174 – Odpočitatelný podíl vyčíslený na základě klíče pro rozdělení založeného na obratu – Pravidlo o zaokrouhlování odpočitatelného podílu – Články 184 a 185 – Oprava odpočtu.#Věc C-186/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      16. června 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Daně — Daň z přidané hodnoty — Směrnice 2006/112/ES — Odpočet daně zaplacené na vstupu — Článek 173 odst. 1 — Zboží a služby používané jak pro zdanitelná plnění, tak i pro plnění osvobozená od daně (zboží a služby používané pro smíšené účely) — Určení výše odpočtu daně z přidané hodnoty — Odpočitatelný podíl — Článek 174 — Odpočitatelný podíl vyčíslený na základě klíče pro rozdělení založeného na obratu — Článek 173 odst. 2 — Výjimky — Článek 175 — Pravidlo o zaokrouhlování odpočitatelného podílu — Články 184 a 185 — Oprava odpočtu“
      Ve věci C‑186/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Finanzgericht Münster (Finanční soud v Münsteru, Německo) ze dne 17. března 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 24. dubna 2015, v řízení

         Kreissparkasse Wiedenbrück

      proti

         Finanzamt Wiedenbrück,

      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení D. Šváby, předseda senátu, J. Malenovský (zpravodaj) a M. Vilaras, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Kreissparkasse Wiedenbrück O. Petersem, Steuerberater,

               —

               za německou vládu T. Henzem a K. Petersen, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi M. Wasmeierem a M. Owsiany-Hornung, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 173 odst. 2, čl. 175 odst. 1 a článku 184 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Kreissparkasse Wiedenbrück (dále jen „Kreissparkasse“) a Finanzamt Wiedenbrück (finanční úřad ve Wiedenbrücku, Německo) ohledně výpočtu nároku na odpočet daně z přidané hodnoty (DPH), která je splatná nebo byla odvedena při pořízení zboží a služeb používaných k uskutečnění plnění, u nichž je daň odpočitatelná, tak i pro plnění, u nichž daň odpočitatelná není (dále jen „zboží a služby používané pro smíšené účely“).

         Právní rámec

         Unijní právo

      Šestá směrnice

               3

               Článek 17 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. 1977, L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“), nazvaný „Vznik a rozsah nároku“ na odpočet daně, v odstavci 5 stanoví:
               „V případě zboží a služeb, které osoba povinná k dani hodlá použít jak pro plnění, na která se vztahují odstavce 2 a 3 a u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná, tak i pro plnění, u nichž daň z přidané hodnoty odpočitatelná není, je odpočitatelný jen podíl daně z přidané hodnoty připadající na hodnotu prvního druhu plnění.
               Tento podíl se stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná osobou povinnou k dani.
               Členské státy nicméně mohou:

                        a)

                        oprávnit osobu povinnou k dani k tomu, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti, s podmínkou, že pro každou oblast vede oddělené účetnictví;

                        b)

                        zavázat osobu povinnou k dani, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti a vedla pak pro každou oblast oddělené účetnictví;

                        c)

                        oprávnit nebo zavázat osobu povinnou k dani, aby provedla odpočet daně buď pro veškeré zboží a služby, nebo pro některou část;

                        d)

                        oprávnit nebo zavázat osobu povinnou k dani, aby provedla odpočet daně podle pravidla stanoveného v prvním pododstavci, tj. z veškerého zboží a služeb použitých při všech plněních tam uvedených;

                  [...]“

               4

               Článek 19 šesté směrnice, nadepsaný „Výpočet odpočitatelného podílu“, v odstavci 1 stanoví:
               „Podíl odpočitatelný podle čl. 17 odst. 5 prvního pododstavce je dán zlomkem, který má:

                        —

                        v čitateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná podle čl. 17 odst. 2 a 3, bez daně z přidané hodnoty,

                        —

                        ve jmenovateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním zahrnutým do čitatele a plněním, u nichž není daň z přidané hodnoty odpočitatelná, bez daně z přidané hodnoty. Členské státy mohou do jmenovatele rovněž zahrnout celkovou výši dotací kromě těch, které jsou uvedeny v čl. 11 části A odst. 1 písm. a).

                  Podíl se stanoví ročně a definuje se jako procentní podíl zaokrouhlený na celé procento.“

               5

               Uvedená směrnice byla zrušena směrnicí 2006/112, která vstoupila v platnost dne 1. ledna 2007.

         Směrnice 2006/112

               6

               Bod 3 odůvodnění směrnice 2006/112 uvádí:
               „Aby se zajistilo, že ustanovení budou uspořádána jasným a racionálním způsobem v souladu se zásadou zdokonalení právní úpravy, je vhodné přepracovat strukturu a znění uvedené směrnice, přestože toto přepracování v zásadě nepřinese žádné věcné změny ve stávajících právních předpisech. S přepracováním je však nevyhnutelně spojeno několik málo věcných změn, které by nicméně měly být provedeny. Případy provedení takových změn jsou uvedeny úplným výčtem v ustanoveních upravujících provedení směrnice ve vnitrostátním právu a její vstup v platnost.“

               7

               Článek 173 uvedené směrnice zní takto:
               „1.   V případě zboží a služeb, které osoba povinná k dani používá jak pro plnění, u nichž je daň odpočitatelná [...], tak i pro plnění, u nichž daň odpočitatelná není, je odpočitatelný jen podíl daně připadající na hodnotu prvního druhu plnění.
               Odpočitatelný podíl se stanoví v souladu s články 174 a 175 pro všechna plnění uskutečněná osobou povinnou k dani.
               2.   Členské státy mohou přijmout tato opatření:

                        a)

                        povolit osobě povinné k dani, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti, s podmínkou, že pro každou oblast vede oddělené účetnictví;

                        b)

                        vyžadovat od osoby povinné k dani, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti a vedla pro každou oblast oddělené účetnictví;

                        c)

                        povolit osobě povinné k dani nebo od ní vyžadovat, aby provedla odpočet daně na základě použití buď veškerého zboží a služeb, nebo jejich části;

                        d)

                        povolit osobě povinné k dani nebo od ní vyžadovat, aby provedla odpočet daně podle pravidla stanoveného v odst. 1 prvním pododstavci u veškerého zboží a služeb použitých při všech plněních tam uvedených;

                  [...]“

               8

               Článek 174 odst. 1 téže směrnice stanoví:
               „Odpočitatelný podíl je dán zlomkem, který obsahuje tyto částky:

                        a)

                        v čitateli celkovou výši ročního obratu, bez DPH, vztahujícího se k plněním, u nichž je daň odpočitatelná [...]

                        b)

                        ve jmenovateli celkovou výši ročního obratu, bez DPH, vztahujícího se k plněním zahrnutým do čitatele a k plněním, u nichž daň není odpočitatelná.

                  Členské státy mohou do jmenovatele zahrnout celkovou výši dotací jiných než těch, které jsou přímo spojeny s cenou dodání zboží nebo poskytnutí služby podle článku 73.“

               9

               Článek 175 odst. 1 směrnice 2006/112 stanoví:
               „Odpočitatelný podíl se stanoví ročně a definuje se jako procentní podíl zaokrouhlený na celé procento nahoru.“

               10

               Článek 184 uvedené směrnice zní následovně:
               „Počáteční odpočet daně se opraví, je-li vyšší nebo nižší, než na jaký měla osoba povinná k dani nárok.“

               11

               Článek 185 odst. 1 téže směrnice stanoví:
               „Oprava se provede, zejména pokud se po podání přiznání k dani změní okolnosti zohledněné při výpočtu výše odpočtu, například byly-li zrušeny určité koupě nebo byla-li získána určitá snížení ceny.“

               12

               Článek 186 směrnice 2006/112 stanoví:
               „Členské státy stanoví prováděcí pravidla k článkům 184 a 185.“

               13

               Články 411 až 414 uvedené směrnice jsou součástí kapitoly 3, nazvané „Provedení a vstup v platnost“, v hlavě XV této směrnice.

               14

               Článek 411 této směrnice zní takto:
               „1.   Zrušují se směrnice 67/227/EHS a [šestá směrnice], aniž jsou dotčeny povinnosti členských států, pokud jde o lhůty pro provedení těchto směrnic ve vnitrostátním právu a pro jejich použitelnost uvedené v části B přílohy XI.
               2.   Odkazy na zrušené směrnice se považují za odkazy na tuto směrnici v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v příloze XII.“

               15

               Článek 412 směrnice 2006/112 stanoví:
               „1.   Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s čl. 2 odst. 3, článkem 44, čl. 59 odst. 1, článkem 399 a přílohou III bodem 18 k 1. lednu 2008. Neprodleně sdělí Komisi znění těchto předpisů a srovnávací tabulku mezi nimi a touto směrnicí.
               Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
               2.   Členské státy sdělí Komisi znění hlavních vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti upravené touto směrnicí.“

               16

               Článek 413 uvedené směrnice stanoví:
               „Tato směrnice vstupuje v platnost dnem 1. ledna 2007.“

               17

               Článek 414 téže směrnice zní následovně:
               „Tato směrnice je určena členským státům.“

         Německá právní úprava

               18

               Ustanovení § 15 odst. 4 Umsatzsteuergesetz (zákon o dani z obratu, dále jen „UStG “), které je nadepsáno „Nárok na odpočet“, stanoví:
               „Používá-li podnikatel zboží dodané, dovezené nebo pořízené uvnitř Společenství pro svůj podnik nebo jemu poskytnutou službu jen zčásti k uskutečňování plnění, u kterých je vyloučen nárok na odpočet, není odpočitatelná ta část daně zaplacené na vstupu, která hospodářsky připadá na uvedená plnění. Podnikatel může neodpočitatelné části stanovit na základě objektivního odhadu. Určení neodpočitatelné části daně podle poměru mezi obratem, který vylučuje odpočet daně, a obratem, který opravňuje k odpočtu daně, je přípustný pouze tehdy, pokud nelze použít jiné hospodářské přiřazení.“

               19

               Ustanovení § 15a odst. 1 UStG zní následovně:
               „Jestliže se okolnosti zohledněné při určení výše původního odpočtu změní v průběhu pěti let od prvního využití investičního majetku, který je pro uskutečnění plnění použit pouze jednou, provede se kompenzace za každý kalendářní rok odpovídající těmto změnám prostřednictvím oprav odpočtů daně na vstupu, která zatížila pořizovací nebo výrobní náklady. [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               20

               Kreissparkasse je úvěrovou institucí.

               21

               Kreissparkasse stanovila odpočitatelný podíl u DPH za nakoupené zboží a služby používané pro smíšené účely na 13,55 % pro rok 2009 a na 13,18 % pro rok 2010, přičemž tato čísla zaokrouhlila na 14 %. Při určování výše opravy, která se měla podle § 15a UStG za tyto roky provést z důvodu, že se Kreissparkasse vzdala osvobození od daně u transakcí se zákazníky-podnikateli, tato společnost rovněž zaokrouhlila odpočitatelný podíl na 14 %.

               22

               V návaznosti na finanční kontrolu za uvedené dva roky, která proběhla v roce 2011, vydal finanční úřad ve Wiedenbrücku dne 3. ledna 2012 dvě rozhodnutí, jimiž Kreissparkasse adresoval opravný daňový výměr, neboť podle něj nesprávně zaokrouhlila odpočitatelný podíl DPH nahoru.

               23

               Kreissparkasse podala proti těmto rozhodnutím odvolání s poukazem na ustanovení čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112, z něhož podle ní vyplývá, že odpočitatelný podíl se zaokrouhluje na celé procento nahoru.

               24

               Rozhodnutím ze dne 13. června 2012 finanční úřad ve Wiedenbrücku zamítl toto odvolání z důvodu, že čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 se uplatní, jen pokud dotčený členský stát nevyužil čl. 173 odst. 2 této směrnice, který umožňuje odchýlit se od způsobu výpočtu stanoveného v čl. 173 odst. 1 druhém pododstavci uvedené směrnice. Podle tohoto úřadu přitom Spolková republika Německo tuto možnost využila, neboť podle § 15 odst. 4 třetí věty UStG se odpočitatelný podíl pokud možno stanoví na základě tzv. hospodářského přiřazení.

               25

               Kreissparkasse napadla rozhodnutí finančního úřadu ve Wiedenbrücku ze dne 13. června 2012 žalobou podanou dne 16. července 2012 k Finanzgericht Münster (Finanční soud v Münsteru, Německo). Předkládající soud uvádí, že Soudní dvůr v bodě 21 rozsudku ze dne 18. prosince 2008, Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750), rozhodl, že pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci šesté směrnice se neuplatní, pokud dotčené zboží a služby spadají do některého ze zvláštních režimů upravených v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci posledně uvedené směrnice. Má však pochybnosti o tom, zda toto řešení platí i v případě čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112.

               26

               Za těchto podmínek se Finanzgericht Münster (Finanční soud v Münsteru) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jsou členské státy povinny použít pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112, pokud je odpočitatelný podíl vypočten jedním ze zvláštních způsobů stanovených v čl. 173 odst. 2 písm. a), b), c) nebo d) této směrnice?

                        2)

                        Jsou členské státy povinny použít pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 v případě opravy odpočitatelné daně na vstupu podle článku 184 a násl. této směrnice, pokud se odpočitatelný podíl vypočte ve smyslu čl. 175 odst. 1 směrnice jedním ze zvláštních způsobů stanovených v čl. 173 odst. 2 písm. a), b), c) nebo d) této směrnice, resp. podle čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce písm. a), b, c) nebo d) šesté směrnice?

                        3)

                        Jsou členské státy povinny provést opravu odpočtu daně na vstupu podle článku 184 a násl. směrnice 2006/112 za použití pravidla o zaokrouhlování (2. otázka) tak, že odpočet daně na vstupu, u něhož má být provedena oprava, se zaokrouhlí ve prospěch osoby povinné k dani na celé procento směrem nahoru, nebo dolů?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               27

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu, že členské státy nemají povinnost použít pravidlo o zaokrouhlování stanovené v tomto ustanovení, pokud se odpočitatelný podíl počítá jedním ze způsobů stanovených jako výjimka v čl. 173 odst. 2 této směrnice.

               28

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 175 odst. 1 uvedené směrnice pouze stanoví, že „odpočitatelný podíl se stanoví ročně a definuje se jako procentní podíl zaokrouhlený na celé procento nahoru.“

               29

               Je proto třeba konstatovat, že na první otázku nelze na základě znění tohoto ustanovení odpovědět, jelikož v něm není uvedeno nic k případnému použití pravidla o zaokrouhlování stanoveného v tomto ustanovení v případě, že se použije jeden z odchylných způsobů stanovených v čl. 173 odst. 2 téže směrnice.

               30

               Za těchto podmínek je třeba čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 vykládat s přihlédnutím ke kontextu, do něhož toto ustanovení zapadá, a k cílům sledovaným uvedenou směrnicí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. dubna 2016, Marchon Germany,C‑315/14, EU:C:2016:211, bod 29).

               31

               Pokud jde o kontext ustanovení, je třeba uvést, že čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 je součástí podkategorie ustanovení kapitoly 2, nazvané „Odpočitatelný podíl“, v hlavě X této směrnice. Ustanovení této kapitoly mají upravit nárok na odpočet DPH z nabytého zboží a služeb používaných pro smíšené účely.

               32

               Tato podkategorie ustanovení je koncipována okolo čl. 173 odst. 1 uvedené směrnice, jehož první pododstavec zakotvuje zásadu částečného odpočtu DPH z tohoto typu zboží a služeb. Druhý pododstavec tohoto ustanovení stanoví, že odpočitatelný podíl se určí pro všechna plnění uskutečňovaná osobou povinnou k dani podle článků 174 a 175 uvedené směrnice.

               33

               Takto strukturovanou podkategorii ustanovení tak lze vykládat v tom smyslu, že pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 lze použít vždy, když jde o zboží či službu používané pro smíšené účely.

               34

               Článek 173 odst. 2 uvedené směrnice však stanoví výjimky ze způsobu určení nároku na odpočet podle ustanovení odstavce 1 tohoto článku. S ohledem na cíl sledovaný tímto čl. 173 odst. 2 je tedy třeba zkoumat, zda mohou mít tyto výjimky vliv na závěr učiněný v předchozím bodě.

               35

               V tomto ohledu je nesporné, že možnost odchýlit se od způsobu výpočtu nároku na odpočet stanoveného v čl. 173 odst. 1 této směrnice 2006/112, kterou čl. 173 odst. 2 dává členským státům, jim má umožnit zohlednit zvláštní charakteristiky, které jsou vlastní některým činnostem osob povinných k dani, v zájmu dosažení přesnějších výsledků při stanovování rozsahu nároku na odpočet daně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. července 2014, Banco Mais,C‑183/13, EU:C:2014:2056, bod 29 a citovaná judikatura).

               36

               Bylo by přitom v rozporu s tímto cílem, pokud by se pro účely stanovení odpočitatelného podílu v případě, že členské státy využijí jednu z možností nabízených v čl. 173 odst. 2 směrnice 2006/112, uplatnilo pravidlo, že se odpočitatelný podíl zaokrouhluje na celé procento nahoru.

               37

               Jelikož členské státy mohou přijmout opatření v zájmu dosažení přesnějších výsledků při stanovování rozsahu nároku na odpočet daně, bylo by nekoherentní, pokud by členské státy, které se rozhodly přijmout taková opatření, musely použít pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112, a nemohly tak přijmout či použít jiné přesnější či lépe přizpůsobené pravidlo ani zakázat zaokrouhlování procentně vyjádřeného odpočitatelného podílu.

               38

               Z výše uvedeného vyplývá, že členský stát sice může akceptovat pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 pro všechny případy, kde se počítá nárok na odpočet DPH u nabytého zboží či služeb používaných pro smíšené účely, a to i pokud využije výjimku stanovenou v čl. 173 odst. 2 této směrnice, avšak v případě, že má být nárok na odpočet vypočítán na základě jedné z těchto výjimek, členské státy toto pravidlo použít nemusí.

               39

               Soudní dvůr ostatně dospěl k podobnému závěru, pokud jde o výklad čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce a čl. 19 odst. 1 šesté směrnice, když v bodě 25 rozsudku ze dne 18. prosince 2008, Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750), konstatoval, že členské státy nemají povinnost uplatnit pravidlo o zaokrouhlování podle čl. 19 odst. 1, pokud používají způsoby výpočtu stanovené v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci písm. a), b) c) nebo d), ale mohou přijmout vlastní pravidla o zaokrouhlování, dodrží-li zásady, na kterých je založen společný systém DPH.

               40

               Tato judikatura je relevantní, jelikož z bodu 3 odůvodnění směrnice 2006/112 vyplývá, že jejím přijetím nedošlo k věcné změně stávající právní úpravy společného systému DPH s výjimkou změn taxativně upravených v ustanoveních týkajících se provedení této směrnice a jejího vstupu v platnost a že tato ustanovení obsažená v článcích 411 až 414 uvedené směrnice neodkazují na články 173 až 175 téže směrnice dotčené v projednávané věci.

               41

               Články 173 až 175 směrnice 2006/112 je proto třeba vykládat stejně jako ustanovení čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce a čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce šesté směrnice upravující odpočet DPH u zboží a služeb používaných pro smíšené účely.

               42

               Z výše uvedeného vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy nemají povinnost použít pravidlo o zaokrouhlování stanovené v tomto ustanovení, pokud se odpočitatelný podíl počítá jedním ze způsobů stanovených jako výjimka v čl. 173 odst. 2 této směrnice.

         K druhé otázce

               43

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 184 a násl. směrnice 2006/112 vykládány v tom smyslu, že členské státy jsou povinny použít v případě opravy pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 této směrnice, pokud se odpočitatelný podíl vypočítal jedním ze zvláštních způsobů stanovených v čl. 173 odst. 2 uvedené směrnice nebo v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci šesté směrnice.

               44

               Zaprvé je třeba připomenout, jak bylo uvedeno v bodě 41 tohoto rozsudku, že výjimky stanovené v čl. 173 odst. 2 směrnice 2006/112 jsou obdobou výjimek stanovených v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci šesté směrnice.

               45

               Pro účely odpovědi na druhou otázku proto není třeba rozlišovat, zda se odpočitatelný podíl vypočte jedním ze způsobů stanovených v čl. 173 odst. 2 směrnice 2006/112 nebo v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci šesté směrnice.

               46

               Zadruhé se podle článku 184 směrnice 2006/112 počáteční odpočet daně opraví, je-li vyšší nebo nižší, než na jaký měla osoba povinná k dani nárok. Podle čl. 185 odst. 1 této směrnice se oprava provede zejména v případě, že se změnily okolnosti zohledněné původně při určování výše odpočtu.

               47

               Vykládáme-li tato dvě ustanovení společně, výše opravy, kterou je třeba provést, pokud se jeví, že došlo ke změně okolností zohledněných původně při určování výše odpočtu, musí být určena tak, aby výše konečného odpočtu odpovídala odpočtu, na který by měla osoba povinná k dani nárok, pokud by byla tato změna zohledněna již na počátku. Při výpočtu této částky musí být dále zohledněny stejné okolnosti jako na počátku s výjimkou té, která se změnila.

               48

               Pravidlo o zaokrouhlování stanoveného v čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 je přitom jednou ze skutečností zohledněných při určování původní výše odpočtu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. června 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,C‑332/14, EU:C:2016:417, bod 46).

               49

               Pokud je však odpočitatelný podíl určován na základě jedné z výjimek stanovených v čl. 173 odst. 2 uvedené směrnice, je třeba připomenout, jak vyplývá z bodu 38 tohoto rozsudku, že členské státy nejsou povinny používat toto pravidlo o zaokrouhlování při určování původní výše odpočtu.

               50

               Členské státy tedy musí pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 použít při opravě pouze v případě, že uvedené pravidlo použily při určování původní výše odpočtu, což nemá vliv na situaci, kdy ke změně okolností, jež vedla k nutnosti provést tuto opravu, došlo novým použitím způsobu výpočtu stanoveného v čl. 173 odst. 1 druhém pododstavci této směrnice nebo novým použitím uvedeného pravidla o zaokrouhlování.

               51

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že článek 184 a násl. směrnice 2006/112 musí být vykládány v tom smyslu, že členské státy jsou povinny použít v případě opravy pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 této směrnice, pokud se odpočitatelný podíl vypočetl na základě vnitrostátních právních předpisů jedním ze zvláštních způsobů stanovených v čl. 173 odst. 2 nebo v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci šesté směrnice, pouze v případě, že toto pravidlo bylo použito k určení původní výše odpočtu.

         K třetí otázce

               52

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu že členské státy mají povinnost opravit na základě článků 184 až 192 této směrnice odpočty provedené podle pravidla o zaokrouhlování stanoveného v článku 175 tak, aby se opravovaný odpočitatelný podíl zaokrouhlil ve prospěch osoby povinné k dani směrem nahoru či dolů.

               53

               Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, přitom vyplývá, že ve věci v původním řízení byl odpočitatelný podíl vypočten na základě jedné z výjimek stanovených v čl. 173 odst. 2 směrnice 2006/112 a že německá právní úprava nestanoví, že musí být zaokrouhlován.

               54

               Z předkládacího rozhodnutí dále vyplývá, že ke změně okolností zohledňovaných při určování výše odpočtu, která byla důvodem pro opravu dotčenou ve věci v původním řízení, došlo z důvodu, že se Kreissparkasse vzdala osvobození od daně u obchodních transakcí se zákazníky-podnikateli, a nikoli na základě rozhodnutí dotčeného členského státu používat pro příště způsob výpočtu stanovený v čl. 173 odst. 1 druhém pododstavci či pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112.

               55

               Vzhledem ke konstatováním uvedeným v bodě 47 tohoto rozsudku tedy není třeba v takové věci, jako je věc dotčená v původním řízení, použít v případě opravy pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 směrnice 2006/112.

               56

               Za těchto podmínek není namístě na třetí otázku odpovídat.

         K nákladům řízení

               57

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 175 odst. 1 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy nemají povinnost použít pravidlo o zaokrouhlování stanovené v tomto ustanovení, pokud se odpočitatelný podíl počítá jedním ze způsobů stanovených jako výjimka v čl. 173 odst. 2 této směrnice.

                           2)

                           Článek 184 a násl. směrnice 2006/112 musí být vykládány v tom smyslu, že členské státy jsou povinny použít v případě opravy pravidlo o zaokrouhlování stanovené v čl. 175 odst. 1 této směrnice, pokud se odpočitatelný podíl vypočetl na základě vnitrostátních právních předpisů jedním ze zvláštních způsobů stanovených v čl. 173 odst. 2 nebo v čl. 17 odst. 5 třetím pododstavci šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, pouze v případě, že toto pravidlo bylo použito k určení původní výše odpočtu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 29. září 2009. # Armin Hau proti Evropskému parlamentu. # Veřejná služba - Úředníci - Povýšení. # Věc F-125/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (druhý senát)
      29. září 2009
      Věc F-125/07
      Armin Hau
      v.
      Evropský parlament
      „Veřejná služba – Úředníci – Povýšení – Povyšovací řízení roku 2006 – Nezařazení na seznam povýšených úředníků – Zvážení srovnatelných zásluh – Referenční práh – Nezohlednění postavení žalobce jakožto ,kandidáta na povýšení z minulého roku‘ “
      Předmět: Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se A. Hau domáhá zrušení rozhodnutí Evropského parlamentu oznámeného
         dne 21. listopadu 2006 o nezařazení A. Haua na seznam úředníků povýšených do platové třídy B*7 v rámci povyšovacího řízení
         v roce 2006.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí Evropského parlamentu oznámené dne 21. listopadu 2006 o nezařazení A. Haua na seznam úředníků povýšených do platové
         třídy B*7 v rámci povyšovacího řízení roku 2006 se zrušuje. Evropskému parlamentu se ukládá náhrada nákladů řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení – Povinnost odůvodnění – Možnost odůvodnit rozhodnutí o
            nepovýšení ve fázi před zahájením soudního řízení – Důsledky
      (Služební řád úředníků, čl. 25 druhý pododstavec a čl. 90 odst. 2)
      2.      Úředníci – Povýšení – Zvážení srovnatelných zásluh – Zohlednění návrhu na povýšení z předchozího povyšovacího řízení
      (Služební řád úředníků, článek 45)
      1.      Správa má možnost odůvodnit rozhodnutí o nepovýšení ve fázi před zahájením soudního řízení. Pokud však správa této možnosti
         využije, je nutné konstatovat, že zbaví dotyčné úředníky možnosti podat stížnost při znalosti odůvodnění napadeného rozhodnutí,
         a tudíž odpovídajícím způsobem rozvinout své argumenty. Proto v případě, že se úředník seznámil s odůvodněním rozhodnutí až
         ve fázi zamítnutí stížnosti, nemůže správa proti němu uplatňovat zásadu zachování souladu mezi stížností a žalobou, pokud
         jde o důvody nebo výtky související s tímto odůvodněním.

      (viz bod 24)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 12. února 1992, Volger v. Parlament, T‑52/90, Recueil, s. II‑121, bod 36
      2.      Za účelem hodnocení zásluh, které je třeba zohlednit v rámci rozhodování o povýšení podle článku 45 služebního řádu, má správa
         širokou posuzovací pravomoc. Přezkum soudu Společenství se proto musí omezit na otázku, zda se správa s ohledem na postupy
         a prostředky, na jejichž základě mohla dospět ke svému posouzení, držela v mezích, proti nimž nelze nic namítat, a že neuplatnila
         svou posuzovací pravomoc zjevně nesprávným způsobem.

      Existence široké posuzovací pravomoci však nemůže vést k tomu, že by správa byla osvobozena od své povinnosti pečlivě a nestranně
         přezkoumat veškeré relevantní okolnosti v projednávané věci. Skutečnost, že bylo navrženo povýšení úředníka v rámci povyšovacího
         řízení předcházejícího povyšovacímu řízení, jehož se spor týká, představuje relevantní okolnost svědčící o existenci zásluh,
         ledaže se úředník v době následující po povyšovacím řízení, v němž byl navržen na povýšení, dopustil provinění.

      Systematické nepřihlížení k postavení žalobce jakožto „kandidáta na povýšení z minulého roku“ by kromě toho mohlo způsobit
         diskriminaci mezi úředníky, kteří jsou kandidáty na povýšení, pokud by vedlo ke stejnému zacházení s objektivně rozdílnými
         situacemi. Vzhledem k tomu, že okolnost, že úředník již dosáhl prahu pro povýšení v předchozím povyšovacím řízení, je nerozlučně
         spojena se zásluhami, které dříve prokázal, se totiž tento úředník s ohledem na tyto své zásluhy nachází v jiné situaci, než
         je situace osob, které uvedeného prahu pro povýšení v předchozím roce povýšení nedosáhly.

      (viz body 26 až 28)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 23. října 1986, Vaysse v. Komise, 26/85, Recueil s. 3131, bod 26; 21. listopadu 1991, Technische Universität
         München, C‑269/90, Recueil, s. I‑5469, bod 14

      Soud prvního stupně: 11. prosince 1991, Frederiksen v. Parlament, T‑169/89, Recueil, s. II‑1403, bod 69; 4. května 2005, Sena
         v. EASA, T‑30/04, Sb. VS s. I‑A‑113 a II‑519, bod 80; 15. září 2005, Casini v. Komise, T‑132/03, Sb. VS s. I‑A‑253 a II‑1169,
         bod 69

      Soud pro veřejnou službu: 10. října 2007, Berrisford v. Komise, F‑107/06, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, bod 76