title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 20. září 2007. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Identifikace a povinná technická prohlídka před registrací vozidel v členském státě - Články 28 ES a 30 ES - Směrnice 96/96/ES a 1999/37/ES - Uznávání osvědčení o registraci vydaných v jiných členských státech a technických prohlídek uskutečněných v jiných členských státech. # Věc C-297/05.

text:
      Věc C-297/05
      Komise Evropských společenství
      v.
      Nizozemské království
      „Identifikace a povinná technická prohlídka před registrací vozidel v členském státě – Články 28 ES a 30 ES – Směrnice 96/96/ES a 1999/37/ES – Uznávání osvědčení o registraci vydaných v jiných členských státech a technických prohlídek uskutečněných v jiných členských
         státech“

      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 20. září 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem – Pojem
      [Článek 28 ES; směrnice Rady 1999/37, čl. 2 písm. b) a článek 4]
      2.     Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem
      (Články 28 ES a 30 ES)
      1.     Vnitrostátní právní úprava, která vyžaduje, aby před registrací vozidla bylo toto vozidlo identifikováno, a podle níž se v
         souladu s čl. 2 písm. b) a článkem 4 směrnice 1999/37 tato identifikace provádí v případě dovozu vozidla, jež bylo předtím
         registrováno v jiném členském státě, osvědčením o registraci vydaným tímto jiným členským státem a která zahrnuje požadavek
         dostavit se s vozidlem ke kontrole, která umožňuje ověřit, zda se vozidlo skutečně nachází na území členského státu dovozu
         a odpovídá údajům uvedeným v osvědčení o registraci vydaném jiným členským státem, nemůže, ať přímo, nebo nepřímo, skutečně,
         nebo potenciálně, narušit obchod ve Společenství. Vzhledem k tomu, že tento postup představuje pouhou správní formalitu, která
         nezavádí žádnou dodatečnou kontrolu, ale je spjata se samotným vyřizováním žádosti o registraci stejně jako s průběhem souvisejícího
         řízení, nemůže mít totiž způsob kontroly jakýkoli odrazující účinek na dovoz vozidla do tohoto členského státu ani učinit
         takový dovoz méně zajímavým.

      (viz body 53–55, 58, 63)
      2.     Členský stát tím, že podrobuje obecně a systematicky vozidla starší tří let, jež byla předtím registrována v jiných členských
         státech, kontrole jejich fyzického stavu před jejich registrací v tomto státě, aniž by byly uznány výsledky případných technických
         kontrol provedených v jiných členských státech, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 28 ES a 30 ES. Taková
         kontrola, která může odradit některé zúčastněné osoby od dovozu vozidel starších tří let, která byla předtím registrována
         v jiných členských státech, do dotčeného členského státu, totiž nemůže být odůvodněna tím, že zajišťuje bezpečnost silničního
         provozu a ochranu životního prostředí, jestliže dotčený členský stát nedoložil konkrétně přiměřenost omezení volného pohybu
         dotčeného zboží ve vztahu ke sledovanému cíli.

      (viz body 73–74, 77–78, 80 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      20. září 2007(*)

      „Identifikace a povinná technická prohlídka před registrací vozidel v členském státě – Články 28 ES a 30 ES – Směrnice 96/96/ES a 1999/37/ES – Uznávání osvědčení o registraci vydaných v jiných členských státech a technických prohlídek uskutečněných v jiných členských
         státech“

      Ve věci C‑297/05,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 22. července 2005,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. van Beekem a D. Zijlstra, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Nizozemskému království, zastoupenému H. G. Sevenster a D. J. M. de Gravem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      podporovanému:
      Finskou republikou, zastoupenou E. Bygglin, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejší účastnicí,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 22. března 2007,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Nizozemské království tím, že podrobuje vozidla,
         která byla předtím registrována v jiném členském státě, prohlídce za účelem jejich identifikace, jakož i technické prohlídce
         ohledně jejich fyzického stavu před jejich registrací v Nizozemsku, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků
         28 ES a 30 ES.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Třicátý třetí bod odůvodnění směrnice Rady 96/96/ES ze dne 20. prosince 1996 o sbližování právních předpisů členských států
         týkajících se technických prohlídek motorových vozidel a jejich přípojných vozidel (Úř. věst. 1997, L 46, s. 1; Zvl. vyd.
         07/02, s. 514) stanoví:

      „[…] s ohledem na očekávané důsledky této směrnice na dotyčné hospodářské odvětví a s přihlédnutím k zásadě subsidiarity jsou
         opatření Společenství stanovená touto směrnicí nezbytná za účelem harmonizace pravidel pro technické prohlídky, aby bylo zabráněno
         narušení hospodářské soutěže mezi silničními dopravci a zaručeno, že vozidla jsou řádně kontrolována a udržována; že těchto
         cílů by nemohlo být plně dosaženo, kdyby členské státy jednaly jednotlivě“.

      3       Článek 1 odst. 1 směrnice 96/96 stanoví:
      „V každém členském státě musí být motorová vozidla registrovaná v tomto státě a přívěsy a návěsy těchto vozidel přistavovány
         k technickým prohlídkám v souladu s touto směrnicí, a zejména jejími přílohami I a II.“

      4       Článek 3 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:
      „1.      Členské státy přijmou opatření, která považují za nezbytná, aby mohlo být prokázáno, že vozidlo prošlo technickou prohlídkou
         vyhovující alespoň ustanovením této směrnice.

      Tato opatření sdělí ostatním členským státům a Komisi.
      2.      Každý členský stát uzná doklad vydaný jiným členským státem, který uvádí, že motorové vozidlo registrované na jeho území spolu
         se svým přívěsem nebo návěsem prošlo technickou prohlídkou vyhovující alespoň ustanovením této směrnice, jako by tento doklad
         vydal sám.“

      5       Článek 5 uvedené směrnice stanoví:
      „Bez ohledu na přílohy I a II mohou členské státy:
      –       stanovit bližší datum první povinné technické prohlídky a případně předepsat, že vozidlo musí projít technickou prohlídkou
         před registrací,

      –       zkrátit dobu mezi dvěma po sobě jdoucími povinnými technickými prohlídkami,
      –       [uložit povinnost technické prohlídky nepovinného vybavení,]
      –       zvýšit počet položek, které podléhají kontrole,
      –       rozšířit požadavek pravidelných technických prohlídek na další kategorie vozidel,
      –       předepsat zvláštní dodatečné prohlídky,
      –       požadovat pro vozidla registrovaná na jejich území vyšší hodnoty minimálního účinku brzd, než které jsou uvedeny v příloze
         II, přičemž mohou do těchto vyšších hodnot zahrnout přezkušování vozidel s větším zatížením, pokud tyto požadavky nepřekračují
         požadavky původního schválení typu vozidla.“

      6       Článek 11 odst. 1 směrnice 96/96 uvádí:
      „Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 9. března
         1998. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.

      [...]“
      7       Třetí, šestý a devátý bod odůvodnění směrnice Rady 1999/37/ES ze dne 29. dubna 1999 o registračních dokladech vozidel (Úř.
         věst. L 138, s. 57; Zvl. vyd. 07/04, s. 351) zní takto:

      „(3)      […] harmonizace formy a obsahu osvědčení o registraci v jiném členském státě usnadní jeho srozumitelnost, a tím napomůže volnému
         pohybu vozidel registrovaných v určitém členském státě na pozemních komunikacích ostatních členských států;

      […]
      (6)      […] harmonizace osvědčení o registraci usnadní znovuuvedení do provozu vozidel, která byla předtím registrována v jiném členském
         státě, a přispěje k řádnému fungování vnitřního trhu;

      […]
      (9)      […] v zájmu usnadnění těchto kontrol zejména k boji proti podvodům a nedovolenému obchodu s odcizenými vozidly je vhodné zavést
         úzkou spolupráci mezi členskými státy založenou na účinném systému výměny informací.“

      8       Článek 2 písm. b) směrnice 1999/37 definuje registraci vozidla jako správní povolení pro uvedení tohoto vozidla do provozu
         na pozemních komunikacích, které zahrnuje identifikaci vozidla a vydání registrační značky.

      9       Článek 4 této směrnice stanoví:
      „Pro účely této směrnice uznává každý členský stát osvědčení o registraci vydané kterýmkoli jiným členským státem pro identifikaci
         vozidla v mezinárodní dopravě nebo pro novou registraci vozidla v jiném členském státě.“

      10     Článek 8 odst. 1 uvedené směrnice uvádí:
      „Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. června 2004.
         Neprodleně o nich uvědomí Komisi.

      [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
      11     Článek 36 odst. 1 a 2 a články 42 až 61 zákona o provozu na pozemních komunikacích (Wegenverkeerswet) ze dne 21. dubna 1994
         (Stb. 1994, č. 475, dále jen „Wegenverkeerswet“), jakož i kapitola 4 články 17 až 40a nařízení o osvědčeních o registraci
         (Kentekenreglement) ze dne 6. října 1994 (Stb. 1994, č. 760, dále jen „Kentekenreglement“), upravují postup registrace vozidel
         a vydávání osvědčení o registraci.

      12     Články 42 až 46 Wegenverkeerswet se týkají zápisu registračních značek. Uvedený čl. 42 odst. 2 a 3 stanoví:
      „2.      V rámci [rejstříku pro sdělování registračních značek] Rijksdienst voor Wegverkeer [služba pro provoz na pozemních komunikacích,
         dále jen ,RDW‘] zpracovává údaje o motorových vozidlech a přípojných vozidlech, u nichž se sděluje registrační značka, jméno
         držitele této registrační značky, jakož i údaje o dalších motorových a přípojných vozidlech.

      3.      Údaje uvedené v druhém pododstavci se shromažďují z následujících důvodů:
      a) z důvodu řádného provádění tohoto zákona a z důvodu dodržování pravidel zavedených tímto zákonem nebo na jeho základě,
         nebo

      b) z důvodu řádného provádění zákona o dani z motorových vozidel (Wet op de motorrijtuigenbelasting) z roku 1994, zákona o dani
         ze zvláštních vozidel a motocyklů (Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen) z roku 1992, zákona o pojištění
         odpovědnosti za škodu motorových vozidel (Wet aansprakelijkheidsverzekering motorrijtuigen), zákona o mobilitě a dostupnosti
         (Wet bereikbaarheid en mobiliteit), jakož i dalších předpisů týkajících se motorových a přípojných vozidel, a z důvodu dodržování
         pravidel zavedených těmito předpisy nebo na jejich základě.“

      13     Osvědčení o registraci, upravené v kapitole 4 článcích 17 až 40a Kentekenreglement, se skládá ze dvou částí I a II, přičemž
         první část obsahuje technické údaje o vozidle (část IA) a údaje o totožnosti vlastníka nebo držitele vozidla (část IB) a druhá
         část obsahuje nezbytné údaje v případě změny vlastníka.

      14     Článek 25 odst. 1 Kentekenreglement, týkající se prvního vydání osvědčení o registraci, stanoví:
      „Vlastník nebo držitel vozidla, pro něž požaduje první vydání osvědčení o registraci o dvou částech, poskytne vozidlo RDW
         za účelem inspekce a požádá tuto službu o vydání osvědčení o registraci, přičemž předloží doklad totožnosti označený v ministerské
         vyhlášce.“

      15     Článek 25b Kentekenreglement stanoví, že pro registraci v Nizozemsku je nutné předložit osvědčení o registraci vydané předtím
         v jiném členském státě. Odstavce 2 a 3 tohoto článku stanoví:

      „2.      [Osvědčení o registraci v Nizozemsku] nebude vydáno, pokud chybí část II osvědčení o registraci, byla-li vydána.
      3.      Ve výjimečných případech a odchylně od odstavce 2 může RDW vydat osvědčení o registraci za podmínky, že příslušné orgány členského
         státu, v němž bylo vozidlo předtím registrováno, potvrdily písemně nebo elektronickou formou, že žadatel je oprávněn nechat
         registrovat vozidlo v jiném členském státě.“

      16     Články 26 až 30 Kentekenreglement stanoví, že v případě prodeje mezi jednotlivci v Nizozemsku není nezbytné kontrolovat identifikaci
         vozidla, neboť technické údaje o vozidle uvedené v části IA osvědčení o registraci jsou již uvedeny v rejstříku registrací,
         a RDW vydá novému vlastníkovi osvědčení o registraci, které obsahuje pouze část IB.

      17     Nizozemská právní úprava stanoví čtyři různé postupy pro registraci vozidel.
      18     Podle postupu 1 získají nová nepoužitá vozidla, jimž bylo uděleno nizozemské schválení typu nebo schválení typu na úrovni
         Společenství, osvědčení o registraci zpravidla od podniku schváleného RDW. Takto schválený podnik může přímo u RDW bez zvláštní
         technické prohlídky fyzického stavu vozidla požádat o vydání osvědčení o registraci, přičemž identifikaci a ověření souladu
         s prohlášením o shodě takového vozidla provede schválený podnik. Neprovádí se zvláštní technická prohlídka fyzického stavu
         vozidla. Náklady zákazníka se omezí pouze na náklady částí I a II osvědčení o registraci, tedy celkem 47,20 eur.

      19     Postup 2 se použije na vozidla starší tří let, jimž bylo uděleno schválení typu na úrovni Společenství. Tato vozidla musejí
         být před svou registrací zkontrolována servisem schváleným RDW. Během této kontroly jsou vozidla identifikována osvědčením
         o registraci vydaným jiným členským státem a prohlášením o shodě, aby byl vyloučen jakýkoli podvod s osvědčeními o registraci.
         Předložené dokumenty jsou ověřovány za účelem odhalení případných rozporů. Zvláštní technická prohlídka fyzického stavu vozidel
         se provádí pouze tehdy, mají-li tato vozidla vady viditelné pouhým okem, které by mohly být nebezpečné pro účastníky silničního
         provozu nebo pro životní prostředí. Tato prohlídka trvá přibližně dvacet pět minut a tarif činí 45 eur, ke kterému je třeba
         přičíst 47,20 eur za osvědčení o registraci.

      20     Postup 3 se týká vozidel starších tří let, jimž bylo uděleno schválení typu na úrovni Společenství, vozidel předtím registrovaných
         v jiném členském státě, jimž tam bylo uděleno vnitrostátní schválení typu nebo individuální schválení, a vozidel předtím registrovaných
         v Nizozemsku, jimž bylo uděleno nizozemské schválení typu.

      21     V případě dovozu je postup identifikace uvedených vozidel doprovázen inspekcí jejich fyzického stavu ohledně dodržování trvalých
         požadavků, kterou provádí servis schválený RDW. Musí být předloženo osvědčení o registraci vydané v jiném členském státě a prohlášení
         o shodě obsahující nezbytné technické údaje a u vozidel, jimž nebylo uděleno schválení typu na úrovni Společenství, dokument
         o homologaci nebo obdobný dokument, který uvádí výkon, (maximální) hmotnost a hmotnost na nápravu. Uvedená kontrola fyzického
         stavu vozidla trvá zhruba padesát minut a tarif činí 78 eur, k němuž je nutné přičíst 47,20 eur za získání osvědčení o registraci.

      22     Během kontroly je identifikováno vozidlo a jsou ověřovány předložené dokumenty. Případné rozdíly mezi technickými požadavky
         platnými v členském státě původu dotyčného vozidla a požadavky platnými v Nizozemsku nejsou na překážku registraci vozidla,
         pokud je na základě předložených dokumentů možné usoudit, že se vozidlo nachází ve stavu, v jakém bylo připuštěno v členském
         státě, z něhož dotyčné vozidlo pochází, a že rozdíly nepředstavují žádné vážné riziko pro bezpečnost.

      23     Krom toho každé vozidlo starší tří let registrované v Nizozemsku podléhá pravidelné technické prohlídce („algemene periodieke
         keuring“). Pokud vozidlo, na něž se vztahuje postup 3, podléhá povinnosti podrobit se technické prohlídce, osoba žádající
         o vydání osvědčení o registraci obdrží potvrzení, které jí umožní používat vozidlo po dobu jednoho roku.

      24     Podle čl. 25 odst. 7 Kentekenreglement se postupy shrnuté výše použijí mutatis mutandis na novou žádost o registraci týkající se vozidla registrovaného předtím v Nizozemsku, které bylo později vyřazeno z provozu,
         opustilo území Nizozemska, bylo určeno pro využití mimo veřejné komunikace nebo mu byla udělena zvláštní registrace.

      25     Postup 4 se použije na vozidla registrovaná předtím ve státě, který není členem Evropské unie, a na dosud neregistrovaná vozidla,
         jimž nebylo uděleno schválení typu nebo individuální schválení. Postup identifikace těchto vozidel je doprovázen inspekcí
         jejich fyzického stavu, přičemž tato inspekce se zpravidla uskutečňuje u žadatele po správním ověření individuální žádosti
         zvláštní službou RDW. Technické informace musejí být sděleny pro účely registrace.

      26     Praxe RDW týkající se postupů 2 a 3 popsaných výše se opírá o Kentekenreglement.
      27     Dne 11. listopadu 2005 zaslal ministr dopravy RDW oběžník, v němž požaduje, aby od 1. prosince 2005 již nebyla vozidla registrovaná
         dříve v jiném členském státě podrobována technické prohlídce uvedené v čl. 25 odst. 1 Kentekenreglement.

       Postup před zahájením soudního řízení
      28     Domnívajíc se, že nizozemské právní předpisy týkající se postupu registrace vozidel nejsou v souladu s ustanoveními článků
         28 ES a 30 ES, Komise zahájila řízení o nesplnění povinnosti a vyzvala Nizozemské království, aby předložilo své vyjádření.

      29     Nizozemská vláda odpověděla na tuto výzvu dopisem ze dne 10. července 2003. Ve druhém dopise ze dne 29. ledna 2004 pak dále
         upřesnila své vyjádření.

      30     Komise vydala dne 9. července 2004 odůvodněné stanovisko, kterým Nizozemské království vyzvala k přijetí opatření nezbytných
         k tomu, aby vyhovělo tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      31     Nizozemské království požádalo o prodloužení uložené lhůty pro odpověď na uvedené odůvodněné stanovisko o jeden měsíc a poté
         na něj dne 2. listopadu 2004 odpovědělo.

      32     Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 22. července 2005 Komise podala podle článku 226 ES projednávanou žalobu.
      33     Usnesením ze dne 20. února 2006 povolil předseda Soudního dvora vedlejší účastenství Finské republiky na podporu návrhů Nizozemského
         království.

       K přípustnosti žaloby
       Argumentace účastníků řízení
      34     Nizozemská vláda uplatňuje, že Komise nesplnila svou povinnost upřesnit předmět žaloby dostatečně přesným a shodujícím se
         způsobem jak během postupu před zahájením soudního řízení, tak v žalobě zejména proto, že nevylíčila rozdíl mezi „kontrolou
         fyzického stavu vozidel“ a „kontrolou za účelem identifikace vozidel“ v odůvodněném stanovisku.

      35     Komise ve své žalobě podle nizozemské vlády protiprávně rozšířila předmět sporu oproti odůvodněnému stanovisku v rozsahu,
         v němž vytýkaná skutečnost vznesená Komisí směřující proti „dodatečným technickým prohlídkám“ se rovněž obracela proti postupu
         identifikace vozidel. Žaloba Komise tudíž musí být odmítnuta v rozsahu, v němž se vztahuje i na uvedený postup identifikace.

      36     Komise uvádí, že kritizuje postupy 2 a 3 popsané výše. Prohlídky vozidel stanovené těmito postupy musejí být zařazeny do dvou
         kategorií, a sice prohlídky směřující výlučně k identifikaci vozidel, jež jsou prováděny v rámci postupů 2 a 3, a prohlídky
         týkající se fyzického stavu vozidel, tedy technické prohlídky v přísném slova smyslu, jež jsou prováděny v rámci postupu 3.

      37     Komise tvrdí, že v bodech 5(2), 5(3) a 13 odůvodněného stanoviska upřesnila, že se její kritika týká obou typů kontrol. Z odpovědi
         nizozemské vlády na odůvodněné stanovisko mimoto vyplývá, že tato vláda pochopila, že vytýkané skutečnosti vznesené Komisí
         se vztahují na oba dotčené typy kontrol.

       Závěry Soudního dvora
      38     Je nutné konstatovat, že bod 13 odůvodněného stanoviska se týká obou typů kontrol spadajících do postupů 2 a 3, jak jsou popsány
         výše.

      39     Z odpovědi nizozemské vlády na odůvodněné stanovisko ze dne 2. listopadu 2004 mimoto vyplývá, že tato vláda komentovala uvedené
         postupy 2 a 3 zvlášť, když se vyjádřila jednak k identifikaci vozidel předtím registrovaných v jiném členském státě, která
         má být provedena v rámci obou postupů, a jednak ke kontrole fyzického stavu uvedených vozidel, která má být provedena v rámci
         postupu 3.

      40     Z toho plyne, že nizozemská vláda byla s to identifikovat vytýkané skutečnosti vznesené Komisí v jejím odůvodněném stanovisku,
         jež směřovaly proti oběma typům kontrol stanoveným postupy 2 a 3, a že uvedená vláda tvrdila neprávem, že Komise ve své žalobě
         protiprávně rozšířila předmět sporu.

      41     S ohledem na výše uvedené je namístě zamítnout námitku nepřípustnosti vznesenou nizozemskou vládou.
       K věci samé
       Argumentace účastníků řízení
      42     Podle Komise představují registrace vozidel v Nizozemsku, jež byla předtím registrována v jiném členském státě, a vydání osvědčení
         o registraci v případě změny vlastníka vozidel předtím registrovaných v Nizozemsku dvě srovnatelné situace.

      43     S těmito srovnatelnými situacemi je zacházeno rozdílně, což má za následek narušení obchodu ve Společenství. Povinnost uskutečnění
         kontroly před registrací vozidel, jež byla předtím registrována v jiném členském státě, totiž s ohledem na svou povinnou,
         systematickou a nákladnou povahu ztěžuje dovoz uvedených vozidel, a představuje tak opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu
         omezení dovozu ve smyslu článku 28 ES. V tomto ohledu se Komise domnívá, že dotčená kontrola může být zařazena do dvou kategorií,
         a sice jako kontrola za účelem identifikace vozidel a kontrola za účelem inspekce jejich fyzického stavu.

      44     Komise má za to, že napadená opatření musejí být kvalifikována jako opatření s rovnocenným účinkem, jež jsou zakázána článkem
         28 ES, neboť činí dovoz vozidel předtím registrovaných v jiném členském státě méně zajímavým, a představují tak překážku volného
         pohybu zboží. Krom toho nejsou odůvodněna jedním z cílů uvedených v článku 30 ES nebo jedním z naléhavých požadavků uznaných
         judikaturou Soudního dvora.

      45     Podle Komise zejména kontrola za účelem identifikace stanovená postupy 2 a 3 není odůvodněna nezbytností ověřit, zda identifikační
         číslo dovezených vozidel, jež byla předtím registrována v jiném členském státě, bylo změněno, neboť takové číslo mohlo být
         rovněž změněno během převodu vlastnictví na území Nizozemského království. Jelikož je na základě směrnice 1999/37 obsah registračních
         dokumentů harmonizován na úrovni Společenství, je ostatně inspekce prováděná v Nizozemsku nadbytečná a zdvojuje kontroly,
         které již byly provedeny v jiných členských státech. Komise dále podotýká, že je třeba čekat několik týdnů, než se uvedená
         inspekce uskuteční.

      46     Pokud jde o technické prohlídky fyzického stavu vozidel, z judikatury Soudního dvora podle Komise vyplývá, že vozidla, jež
         byla předtím registrována v členském státě, kde se podrobila technické prohlídce, mohou být za určitých okolností podrobena
         dodatečné kontrole při registraci v tomto státě, avšak za podmínky, že obdobná kontrola je vyžadována pro vozidla tuzemského
         původu, jež mají být registrována za stejných okolností. V projednávaném případě však vozidla, která již byla registrována
         v Nizozemsku a u nichž došlo k převodu vlastnictví, takové kontrole nepodléhají na rozdíl od vozidel, která již byla registrována
         v jiném členském státě a mají být registrována v Nizozemsku.

      47     Nizozemská a finská vláda se domnívají, že změnu vlastníka vozidla, které již bylo registrováno v Nizozemsku, a dovoz vozidla
         pocházejícího z jiného členského státu nelze srovnávat. Účel registrace vozidla a zápisu změny vlastníka je různý, neboť registrace
         spočívá v zápisu vozidla do nizozemského vnitrostátního rejstříku, zatímco změna vlastníka pouze vytváří vazbu mezi již registrovaným
         vozidlem a další osobou. V důsledku toho nejsou obě tyto situace srovnatelné.

      48     Naproti tomu registrace vozidel v Nizozemsku, která byla předtím registrována v jiném členském státě, je srovnatelná s postupem
         registrace vozidel předtím registrovaných v Nizozemsku, jež byla následně vyškrtnuta z rejstříku a pro něž byla podána nová
         žádost o registraci. V tomto případě je podle čl. 25 odst. 7 Kentekenreglement postup stejný jako v případě dovozu vozidel.

      49     Pokud jde o kontrolu za účelem identifikace vozidel, nizozemská a finská vláda tvrdí, že taková kontrola je nezbytná pro zajištění
         bezpečnosti silničního provozu, boje proti podvodům a ochrany životního prostředí a spotřebitelů, jakož i veřejného pořádku.

      50     V tomto ohledu stanoví směrnice 1999/37 pouze minimální harmonizaci, což členským státům umožňuje uložit dodatečné kontroly
         během registrace.

      51     Pokud jde o dodatečnou technickou prohlídku, jaká je stanovena postupem 3, nizozemská vláda tvrdí, že tato prohlídka zajišťuje,
         že v Nizozemsku mohou být uvedena do provozu pouze vozidla splňující nizozemské požadavky v oblasti bezpečnosti silničního
         provozu a životního prostředí.

      52     Finská vláda má rovněž za to, že předmětná opatření jsou v souladu se zásadou proporcionality, neboť cílů registrace, s ohledem
         na něž je technická prohlídka nezbytná, nelze dosáhnout méně omezujícími prostředky.

       Závěry Soudního dvora
       Ke kontrole za účelem identifikace vozidel
      53     Podle judikatury Soudního dvora se zákaz opatření s účinkem rovnocenným omezením uvedený v článku 28 ES vztahuje na veškerou
         právní úpravu členských států, která by mohla, ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně, narušit obchod ve Společenství
         (rozsudky ze dne 16. listopadu 2000, Komise v. Belgie, C‑217/99, Recueil, s. I‑10251, bod 16; ze dne 26. října 2006, Komise
         v. Řecko, C‑65/05, Sb. rozh. s. I‑10341, bod 27, a ze dne 15. března 2007, Komise v. Finsko, C‑54/05, Sb. rozh. s. I‑2473,
         bod 30). Pouhá skutečnost, že dovozce je odrazován od zavedení nebo uvedení dotčených výrobků na trh v dotyčném členském státě,
         tak pro něj představuje překážku volného pohybu zboží (výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie, bod 18, a rozsudek ze dne 7.
         června 2007, Komise v. Belgie, C‑254/05, Sb. rozh. s. I‑4269, bod 30).

      54     V projednávaném případě ze spisu vyplývá, že Nizozemské království vyžaduje, aby před registrací vozidla bylo toto vozidlo
         identifikováno. V souladu s čl. 2 písm. b) a článkem 4 směrnice 1999/37 se tato identifikace provádí v případě dovozu vozidla,
         jež bylo předtím registrováno v jiném členském státě, osvědčením o registraci vydaným tímto jiným členským státem.

      55     Komise nicméně Nizozemskému království vytýká, že narušuje volný pohyb zboží, neboť postup identifikace není omezen na čistě
         správní formalitu, ale zahrnuje požadavek dostavit se s vozidlem k RDW, a umožňuje tak kontrolorovi, aby ověřil, zda se vozidlo
         skutečně nachází na nizozemském území a odpovídá údajům uvedeným v osvědčení o registraci vydaném jiným členským státem. Podle
         Komise činí tato kontrola, která trvá přibližně dvacet pět minut a v době postupu před zahájením soudního řízení stála 45
         eur, dovoz vozidel do Nizozemska méně zajímavým.

      56     Toto tvrzení Komise nemůže být přijato.
      57     Je totiž namístě poukázat na to, že dotčeným postupem, jak vyplývá ze samotné žaloby Komise, příslušné nizozemské orgány pouze
         provádějí identifikaci vozidla za účelem registrace.

      58     Jedná se tudíž o pouhou správní formalitu, která nezavádí žádnou dodatečnou kontrolu, ale je spjata se samotným vyřizováním
         žádosti o registraci a s průběhem souvisejícího řízení.

      59     Způsob kontroly, jak je prováděna v Nizozemsku, krom toho potvrzuje, že tento postup nemá odrazující charakter.
      60     Pokud jde nejprve o nezbytnost přesunu danou povinností dostavit se s vozidlem k RDW, ze spisu vyplývá, že RDW má hustou síť
         stanic po celém nizozemském území, v nichž tedy může být kontrola identifikace snadno provedena.

      61     Pokud jde dále o náklady 45 eur, je nutné konstatovat s ohledem na veškeré náklady, které s sebou každá registrace nevyhnutelně
         nese, že tato částka nemůže mít vliv na volbu vlastníka vozidla, zda zaregistruje své vozidlo v Nizozemsku, či nikoliv.

      62     Pokud jde konečně o skutečnost dovolávanou Komisí, že je možné počítat s čekací dobou v délce několika týdnů, než bude možné
         vozidlo přistavit za účelem získání registrace, postačí poukázat na to, že dovozce vozidla se může tomuto čekání vyhnout nebo
         čekací dobu alespoň snížit tím, že si včas sjedná termín na stanici RDW dle své volby.

      63     Ve světle výše uvedených úvah nemůže mít kontrola za účelem identifikace vozidel zkoumaná výše jakýkoli odrazující účinek
         na dovoz vozidla do tohoto členského státu nebo učinit takový dovoz méně zajímavým. Vytýkaná skutečnost vznesená Komisí ohledně
         této kontroly musí být proto zamítnuta.

       K technické prohlídce fyzického stavu vozidel
      64     Úvodem je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu,
         v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne
         16. ledna 2003, Komise v. Spojené království, C‑63/02, Recueil, s. I‑821, bod 11, a ze dne 14. července 2005, Komise v. Španělsko,
         C‑135/03, Sb. rozh. s. I‑6909, bod 31). Následné změny nemůže Soudní dvůr vzít v úvahu (viz zejména rozsudek ze dne 18. listopadu
         2004, Komise v. Irsko, C‑482/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 11).

      65     Vzhledem k tomu, že odůvodněné stanovisko Komise bylo datováno dne 9. července 2004 a lhůta uložená Nizozemskému království
         byla stanovena na dva měsíce a prodloužena o měsíc, je tedy pro posouzení existence, či neexistence vytýkaného nesplnění povinnosti
         rozhodný den 9. října 2004. Oběžník ministra dopravy přijatý po tomto datu tedy není v projednávaném případě relevantní.

      66     Než bude přezkoumána slučitelnost kontroly fyzického stavu vozidel při jejich registraci s články 28 ES a 30 ES, je třeba
         zaprvé ověřit, zda Nizozemské království stanovením takové kontroly pouze nesplnilo povinnosti vyplývající ze směrnice 96/96.

      67     Pokud jde o technickou prohlídku fyzického stavu vozidel, cíle směrnice 96/96 uvedené v jejím třicátém třetím bodě odůvodnění
         jsou dosáhnout harmonizace pravidel pro technické prohlídky, zabránit narušení hospodářské soutěže mezi silničními dopravci
         a zaručit, že vozidla budou řádně kontrolována.

      68     Článek 3 odst. 1 směrnice 96/96 ponechává členským státům určitý prostor pro uvážení, avšak odstavec 2 tohoto článku vyžaduje,
         aby tyto státy uznávaly osvědčení vydané v jiném členském státě, který prokazuje, že vozidlo prošlo technickou prohlídkou
         vyhovující alespoň ustanovením této směrnice. Nicméně článek 5 směrnice 96/96 uvádí dodatečné prohlídky nebo podmínky, jež
         může členský stát požadovat oproti prohlídkám či podmínkám, jež jsou uvedeny v přílohách I a II téže směrnice, pokud tyto
         prohlídky nezahrnuje již uvedené osvědčení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 21. března 2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Recueil,
         s. I‑3193, bod 62).

      69     Na základě postupu 3 použitelného na vozidla starší tří let, jimž bylo uděleno schválení typu na úrovni Společenství, na vozidla
         registrovaná dříve v jiném členském státě, jimž tam bylo uděleno schválení typu nebo individuální schválení, a na vozidla
         registrovaná dříve v Nizozemsku, jimž bylo uděleno nizozemské schválení typu, předcházela v projednávaném případě jejich registraci
         inspekce jejich fyzického stavu, byť s přihlédnutím k osvědčení o registraci a prohlášení o shodě vydaným v jiných členských
         státech. Naproti tomu u vozidel mladších tří let, jež byla předtím registrována v jiných členských státech, není před jejich
         registrací kontrola fyzického stavu vyžadována.

      70     Uvedený postup 3 se nemůže opírat o směrnici 96/96, jelikož v rozporu s tím, co je uvedeno v čl. 3 odst. 2 této směrnice,
         nezačleňuje zásadu uznávání dokumentů vydaných jinými členskými státy, které osvědčují, že vozidla prošla technickou prohlídkou.

      71     Je tudíž třeba zadruhé ověřit, zda povinnost podrobit vozidla starší tří let, jež byla předtím registrována v jiném členském
         státě, kontrole jejich fyzického stavu před jejich registrací v Nizozemsku představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu
         omezení dovozu zakázané článkem 28 ES a zda, v případě kladné odpovědi, může být takový požadavek odůvodněn ochranou zájmů
         uvedených v článku 30 ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Rakousko, C‑150/00, Recueil, s. I‑3887,
         bod 80).

      72     Jak bylo připomenuto v bodě 53 tohoto rozsudku, zákaz opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením stanovený v článku
         28 ES se vztahuje na jakoukoli právní úpravu členských států, která může přímo, nebo nepřímo, skutečně, či potenciálně narušit
         obchod ve Společenství.

      73     V projednávaném případě nizozemské orgány tím, že ukládají takovou kontrolu fyzického stavu vozidel, jaká je stanovena v postupu
         3, před jejich registrací, podrobují obecně a systematicky tomuto ověření všechna vozidla starší tří let, jež byla předtím
         registrována v jiných členských státech, a to aniž by jakkoli přihlížely k případným kontrolám, jež byly případně provedeny
         těmito jinými členskými státy. Tato kontrola tedy tím, že se přidává k technickým prohlídkám, jež byly v nedávné době provedeny
         v jiných členských státech, aniž by byl uznán jejich výsledek, může odradit některé zúčastněné osoby od dovozu vozidel starších
         tří let do Nizozemska, která byla předtím registrována v jiných členských státech.

      74     Takový postup tudíž představuje omezení volného pohybu zboží zakázané článkem 28 ES.
      75     Z ustálené judikatury však vyplývá, že vnitrostátní právní úprava, která představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevním
         omezením, může být odůvodněna jedním z důvodů obecného zájmu uvedených v článku 30 ES nebo naléhavými požadavky (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 5. února 2004, Komise v. Itálie, C‑270/02, Recueil, s. I‑1559, bod 21, a výše uvedený rozsudek Komise
         v. Finsko, bod 38). V obou případech musí být vnitrostátní ustanovení způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nesmí
         překračovat meze toho, co je nezbytné k jeho dosažení (viz zejména rozsudky ze dne 20. června 2002, Radiosistemi, C‑388/00
         a C‑429/00, Recueil, s. I‑5845, body 40 až 42, jakož i ze dne 8. května 2003, ATRAL, C‑14/02, Recueil, s. I‑4431, bod 64).

      76     V tomto ohledu je na příslušných vnitrostátních orgánech, aby prokázaly jednak, že jejich právní úprava je nezbytná pro uskutečnění
         jednoho nebo více cílů uvedených v článku 30 ES nebo splnění naléhavých požadavků, a jednak, že uvedená právní úprava je v souladu
         se zásadou proporcionality (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 19. června 2003, Komise v. Itálie, C‑420/01, Recueil, s. I‑6445,
         body 30 a 31; výše uvedený rozsudek ze dne 5. února 2004, Komise v. Itálie, bod 22, a výše uvedený rozsudek Komise v. Finsko,
         bod 38).

      77     Co se týče argumentu vzneseného nizozemskou vládou, podle kterého kontrola fyzického stavu vozidel zajišťuje bezpečnost silničního
         provozu a ochranu životního prostředí, neboť díky této kontrole jsou v Nizozemsku uváděny do provozu pouze vozidla splňující
         nizozemské požadavky na bezpečnost silničního provozu, je nesporné, že bezpečnost silničního provozu i ochrana životního prostředí
         jsou naléhavými důvody obecného zájmu, které by mohly odůvodňovat překážku volného pohybu zboží (viz zejména výše uvedený
         rozsudek Cura Anlagen, bod 59).

      78     Pokud však jde o posouzení přiměřenosti sporné právní úpravy a otázky, zda lze sledovaného cíle dosáhnout omezeními, která
         méně ovlivňují obchod ve Společenství, je namístě konstatovat, že Nizozemské království nedoložilo konkrétně přiměřenost omezení
         volného pohybu dotčeného zboží ve vztahu ke sledovanému cíli.

      79     Podobného výsledku by zejména bylo možné dosáhnout takovými méně omezujícími opatřeními, jako je uznávání dokladu vydaného
         v jiném členském státě prokazujícího, že vozidlo registrované na území posledně uvedeného státu prošlo technickou prohlídkou,
         kombinované se spoluprací nizozemské celní správy s jejími partnery v jiných členských státech ohledně případně chybějících
         informací.

      80     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že Nizozemské království tím, že podrobovalo vozidla starší tří let,
         jež byla předtím registrována v jiných členských státech, kontrole jejich fyzického stavu před jejich registrací v Nizozemsku,
         nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 28 ES a 30 ES.

       K nákladům řízení
      81     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. V souladu s odst. 3 prvním pododstavcem téhož článku může Soudní dvůr
         nicméně rozdělit náklady nebo rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve
         věci částečně úspěch i neúspěch nebo pokud jsou k tomu dány výjimečné důvody. Jelikož Komise i Nizozemské království neměly
         částečně ve věci úspěch, je namístě rozhodnout, že ponesou vlastní náklady řízení.

      82     Podle čl. 69 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci,
         nesou vlastní náklady řízení. Finská republika, vedlejší účastnice, tedy ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Nizozemské království tím, že podrobovalo vozidla starší tří let, jež byla předtím registrována v jiných členských státech,
            kontrole jejich fyzického stavu před jejich registrací v Nizozemsku, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků
            28 ES a 30 ES.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Komise Evropských společenství, Nizozemské království a Finská republika ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. února 2017.#Agro Foreign Trade & Agency Ltd v. Petersime NV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank van Koophandel te Gent.#Řízení o předběžné otázce – Nezávislí obchodní zástupci – Směrnice 86/653/EHS – Koordinace právní úpravy členských států – Belgický prováděcí zákon – Smlouva o obchodním zastoupení – Zmocnitel usazený v Belgii a obchodní zástupce usazený v Turecku – Doložka o volbě belgického práva – Neplatný zákon – Dohoda o přidružení mezi EHS a Tureckem – Slučitelnost.#Věc C-507/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      16. února 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Nezávislí obchodní zástupci — Směrnice 86/653/EHS — Koordinace právní úpravy členských států — Belgický prováděcí zákon — Smlouva o obchodním zastoupení — Zmocnitel usazený v Belgii a obchodní zástupce usazený v Turecku — Doložka o volbě belgického práva — Neplatný zákon — Dohoda o přidružení mezi EHS a Tureckem — Slučitelnost“
      Ve věci C‑507/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím rechtbank van Koophandel te Gent (Obchodní soud v Gentu, Belgie) ze dne 3. září 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 24. září 2015, v řízení

         Agro Foreign Trade & Agency Ltd

      proti

         Petersime NV,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), předsedkyně senátu, E. Regan, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund a S. Rodin, soudci,
      generální advokát: M. Szpunar,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. července 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Agro Foreign Trade & Agency Ltd A. Hanseboutem a C. Vermeerschem, advocaten,

               —

               za Petersime NV V. Pedem, S. Demuenynckem a J. Vanherpem, advocaten,

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs a L. Van den Broeck, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s E. De Grysem, avocat, jakož i E. de Duvem, advocaat,

               —

               za Evropskou komisi F. Ronkesem Agerbeekem a M. Wilderspinem, jakož i H. Tserepa-Lacombe, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. října 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 86/653/EHS ze dne 18. prosince 1986 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců (Úř. věst. 1986, L 382, s. 17; Zvl. vyd. 06/01, s. 177) a Dohody zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, kterou dne 12. září 1963 podepsala v Ankaře Turecká republika na jedné straně a členské státy EHS a Společenství na straně druhé a která byla jménem Společenství uzavřena, schválena a potvrzena rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963 (Úř. věst. 1964, 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11, s. 10, dále jen „dohoda o přidružení“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Agro Foreign Trade & Agency Ldt (dále jen „Agro“), společností usazenou v Turecku, a Petersime NV, společností usazenou v Belgii, ve věci zaplacení různých odškodnění, dlužných údajně v důsledku toho, že společnost Petersime vypověděla smlouvu o obchodním zastoupení uzavřenou mezi oběma společnostmi.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 86/653

               3

               Druhý a třetí bod odůvodnění směrnice 86/653 uvádějí:
               „vzhledem k tomu, že rozdíly vnitrostátních právních předpisů v oblasti obchodního zastoupení značně ovlivňují podmínky hospodářské soutěže a výkon tohoto povolání uvnitř Společenství a poškozují úroveň ochrany obchodních zástupců v jejich vztazích se zmocniteli a bezpečnost obchodů; že tyto rozdíly mimo jiné mohou značně omezovat uzavírání a plnění smluv o obchodním zastoupení mezi zmocnitelem a obchodním zástupcem usazenými v různých členských státech;
               vzhledem k tomu, že obchod se zbožím mezi členskými státy má probíhat za podmínek obdobných podmínkám jednotného trhu, což vyžaduje sblížení právních řádů členských států v míře nezbytné pro řádné fungování společného trhu; že z tohoto ohledu ani sjednocené kolizní normy neodstraňují v oblasti obchodního zastoupení výše uvedené nevýhody a neumožňují tedy vyhnout se navrhované harmonizaci.“

               4

               Články 17 a 18 této směrnice upřesňují podmínky, za kterých má obchodní zástupce nárok na odškodnění nebo náhradu škody způsobenou zánikem vztahů se zmocnitelem.

               5

               Článek 17 odst. 1 uvedené směrnice zní:
               „Členské státy přijmou opatření nezbytná, aby obchodní zástupce po zániku smlouvy získal odškodnění […] nebo náhradu škody […]“

         Dohoda o přidružení

               6

               Z článku 2 odst. 1 dohody o přidružení vyplývá, že cílem této dohody je podporovat stálé a vyvážené posilování obchodních a hospodářských vztahů mezi smluvními stranami při plném respektování nutnosti zajistit urychlený rozvoj tureckého hospodářství a pozvednout úroveň zaměstnanosti a životní úroveň tureckého lidu.

               7

               Za tímto účelem dohoda o přidružení obsahuje přípravnou etapu umožňující Turecké republice posílit s pomocí Společenství své hospodářství, která je upravena v článku 3 této dohody, přechodnou etapu, v průběhu které bude docházet k postupnému zavádění celní unie a ke sbližování hospodářských politik, která je upravena v článku 4 uvedené dohody, a konečnou etapu založenou na celní unii a implikující posílení koordinace hospodářských politik smluvních stran, která je upravena v článku 5 téže dohody.

               8

               Podle článku 14 dohody o přidružení, nacházejícího se v hlavě II této dohody, nadepsané „Provádění přechodné etapy“:
               „Smluvní strany se dohodly, že se při vzájemném odstraňování omezení volného pohybu služeb budou inspirovat články [51, 52, 54, 56 až 61 SFEU].“

         Dodatkový protokol

               9

               Dodatkový protokol, připojený k dohodě o přidružení, podepsaný dne 23. listopadu 1970 v Bruselu a uzavřený, schválený a potvrzený jménem Společenství nařízením Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne 19. prosince 1972 (Úř. věst. 1972, L 293, s. 1; Zvl. vyd. 11/11, s. 41, dále jen „dodatkový protokol“), který je podle svého článku 62 nedílnou součástí dohody o přidružení, stanoví v článku 1 podmínky, pravidla a harmonogram realizace přechodné etapy uvedené v článku 4 této dohody.

               10

               Dodatkový protokol obsahuje hlavu II, nadepsanou „Pohyb osob a služeb“, jejíž kapitola II je věnována „[p]rávu usazování, službám a dopravě“.

               11

               Článek 41 odst. 1 dodatkového protokolu, který je obsažen v kapitole II uvedené hlavy II, zní následovně:
               „Smluvní strany mezi sebou nebudou zavádět nová omezení svobody usazování a volného pohybu služeb.“

         Belgické právo

               12

               Účelem wet betreffende de handelsagentuurovereenkomst (zákon o smlouvě o obchodním zastoupení) ze dne 13. dubna 1995 (Moniteur belge ze dne 2. června 1995, s. 15621, dále jen „zákon z roku 1995“) je provést směrnici 86/653 do belgického práva.

               13

               Článek 27 zákona z roku 1995 zní takto:
               „Nestanoví-li mezinárodní úmluvy, jichž je Belgie smluvní stranou, jinak, vztahuje se na všechny činnosti obchodního zástupce, který má hlavní místo podnikání v Belgii, belgické právo a příslušnost belgických soudů.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               14

               Agro je společnost založená podle tureckého práva usazená v Ankaře (Turecko), která působí v odvětví dovozu a distribuce zemědělských produktů. Petersime je společnost založená podle belgického práva usazená v Olsenu (Belgie) působící v oblasti vývoje, výroby a dodávek líhní a příslušenství pro drůbežářství.

               15

               Dne 1. července 1992 uzavřela společnost Petersime v Turecku smlouvu o obchodním zastoupení s předchůdcem společnosti Agro, do jehož právního postavení následně podle smlouvy ze dne 1. srpna 1996 nastoupila společnost Agro. Podle této smlouvy společnost Petersime, jakožto zmocnitel, postoupila výlučná práva na prodej svých produktů v Turecku společnosti Agro jakožto obchodnímu zástupci. Tato smlouva, která byla původně uzavřena na dobu jednoho roku, stanovila, že se každý rok automaticky prodlouží o dalších dvanáct měsíců, pokud jedna ze smluvních stran smlouvu nevypoví doporučeným dopisem zaslaným alespoň 3 měsíce před koncem ročního období. Uvedená smlouva kromě toho stanovila, že se řídí belgickým právem a v případě sporů jsou příslušné pouze soudy v Gentu (Belgie).

               16

               Dopisem ze dne 26. března 2013 společnost Petersime oznámila společnosti Agro, že smlouvu o obchodním zastoupení vypovídá s účinností od 30. června 2013. Dne 5. března 2014 podala společnost Agro žalobu k rechtbank van Koophandel te Gent (Obchodní soud v Gentu, Belgie), jejímž prostřednictvím se domáhala na společnosti Petersime odstupného a odškodnění za ztrátu klientely, odebrání zbývajících zásob a úhrady nesplacených pohledávek.

               17

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že se společnost Agro na podporu své žaloby dovolává ochrany stanovené pro obchodního zástupce zákonem z roku 1995. V této souvislosti společnost Agro tvrdí, že ustanovení uvedeného zákona se v projednávaném případě použijí vzhledem k tomu, že si smluvní strany platně zvolily belgické právo, jako právo rozhodné pro smlouvu, kterou uzavřely. Naproti tomu společnost Petersime uvádí, že se použije pouze obecná belgická právní úprava z důvodu, že zákon z roku 1995 se použije pouze v případě, kdy obchodní zástupce působí v Belgii, což ale není případ věci v původním řízení.

               18

               Předkládající soud konstatuje, že smluvní strany jasně provedly volbu rozhodného práva, a sice že v projednávaném případě zvolily právo belgické. Uvedený soud má však za to, že to neznamená, že se použije zákon z roku 1995, protože oblast územní působnosti tohoto zákona se zdá být omezena na obchodní zástupce usazené z převážné části v Belgii. Článek 27 zákona z roku 1995, jak je vykládán v belgickém právu, totiž vede k závěru, že tento zákon omezuje sám sebe tím způsobem, že ztrácí závaznou povahu, pokud obchodní zástupce nemá hlavní místo podnikání v Belgii, bez ohledu na skutečnost, že smluvní strany v příslušném případě zvolily obecně belgické právo jako právo rozhodné.

               19

               Za těchto okolností se rechtbank van Koophandel te Gent (Obchodní soud v Gentu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je zákon z roku 1995, kterým se do belgického vnitrostátního práva provádí směrnice 86/653, slučitelný se směrnicí 86/653 nebo s ustanoveními dohody o přistoupení, jejímž cílem je výslovně přistoupení Turecka k Evropské unii, nebo se závazky mezi Tureckou republikou a Evropskou unií majícími za cíl odstranění omezení volného pohybu služeb mezi nimi, pokud tento zákon z roku 1995 stanoví, že se použije pouze na obchodní zástupce, kteří mají hlavní místo podnikání na území Belgie, a není použitelný, pokud zmocnitel usazený v Belgii a obchodní zástupce usazený v Turecku výslovně zvolili belgické právo jako právo rozhodné?“

         K předběžné otázce

               20

               Úvodem je třeba poukázat na to, že z vyjádření poskytnutých Soudnímu dvoru je patrný rozkol týkající se výkladu článku 27 zákona z roku 1995 a použitelnosti tohoto zákona, který provádí směrnici 86/653, na situaci dotčenou ve věci v původním řízení.

               21

               Účastníci původního řízení stejně jako předkládající soud mají totiž za to, že podle článku 27 zákona z roku 1995, jak je vykládán v belgickém právním řádu, se tento zákon nepoužije na takovou smlouvu o obchodním zastoupení, jako je smlouva dotčená ve věci v původním řízení, podle níž je zmocnitel usazen v Belgii a obchodní zástupce je usazen v Turecku, kde vykonává činnost vyplývající z této smlouvy, takže za takových okolností nemůže obchodní zástupce využít ochrany poskytované uvedeným zákonem v případě vypovězení uvedené smlouvy, přestože si ve věci v původním řízení smluvní strany dotčené smlouvy určily belgické právo jako právo rozhodné pro tuto smlouvu.

               22

               Belgická vláda naproti tomu tvrdí, že článek 27 zákona z roku 1995 nemá sebeomezující povahu, kterou mu připisuje předkládající soud, takže se tento zákon použije v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, v níž si zmocnitel usazený v Belgii a obchodní zástupce usazený v Turecku výslovně zvolily belgické právo jako právo rozhodné.

               23

               V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr musí při výkladu ustanovení vnitrostátního právního řádu v zásadě vycházet z posouzení vyplývajícího z předkládacího rozhodnutí. Podle ustálené judikatury totiž Soudní dvůr nemá pravomoc vykládat vnitrostátní právo členského státu (rozsudek ze dne 17. března 2011, Naftiliaki Etaireia Thasou a Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 a C‑129/10, EU:C:2011:163, bod 40 a citovaná judikatura).

               24

               Na otázku položenou předkládajícím soudem je proto třeba odpovědět na základě východisek, která vyplývají z předkládacího rozhodnutí.

               25

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 86/653 nebo dohoda o přidružení musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě provádějící tuto směrnici do práva dotčeného členského státu, která ze své působnosti vylučuje smlouvu o obchodním zastoupení, na jejímž základě je obchodní zástupce usazen v Turecku, kde vykonává činnost vyplývající z této smlouvy, a zmocnitel je usazen v uvedeném členském státě, takže se za takových okolností nemůže obchodní zástupce dovolávat práv, která uvedená směrnice zaručuje obchodním zástupcům po vypovězení takové smlouvy o obchodním zastoupení.

         Ke směrnici 86/653

               26

               Pokud jde o směrnici 86/653, je třeba za účelem odpovědi na otázku položenou předkládajícím soudem ověřit, zda takový obchodní zástupce, jako je žalobkyně v původním řízení, vykonávající činnosti vyplývající ze smlouvy o obchodním zastoupení v Turecku, jehož zmocnitel je usazen v členském státě, spadá do působnosti této směrnice.

               27

               Je třeba uvést, že takový případ není výslovně uveden v článcích 17 a 18 směrnice 86/653 ani v jiných ustanoveních této směrnice. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je však třeba pro výklad ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz zejména rozsudek ze dne 20. listopadu 2014, Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, bod 27 a citovaná judikatura).

               28

               V tomto ohledu je nesporné, že účelem směrnice je harmonizovat právo členských států v oblasti právních vztahů mezi stranami smlouvy o obchodním zastoupení (rozsudek ze dne 23. března 2006, Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, bod 18 a citovaná judikatura).

               29

               Jak vyplývá z druhého a třetího bodu odůvodnění směrnice 86/653, opatření k harmonizaci stanovená touto směrnicí mají za cíl ochránit obchodní zástupce v jejich vztazích se zmocniteli a odstranit omezení výkonu povolání obchodního zástupce, sjednotit podmínky hospodářské soutěže uvnitř Unie a podporovat a zvýšit bezpečnost obchodů a usnadnit obchod se zbožím mezi členskými státy sblížením právních řádů členských států v oblasti obchodního zastoupení. Za tímto účelem tato směrnice stanoví v článcích 13 až 20 mimo jiné pravidla upravující uzavření a zánik smlouvy o obchodním zastoupení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. října 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, bod 37 a citovaná judikatura, a ze dne 3. prosince 2015, Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, bod 23 a citovaná judikatura).

               30

               Soudní dvůr již v této souvislosti rozhodl, že články 17 a 18 směrnice 86/653 mají klíčový význam, neboť definují úroveň ochrany, kterou unijní normotvůrce považoval pro obchodní zástupce v rámci vytvoření jednotného trhu za rozumnou, a že režim zavedený za tímto účelem touto směrnicí má imperativní povahu (viz rozsudek ze dne 17. října 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, body 39 a 40).

               31

               Soudní dvůr kromě toho uvedl, že cílem režimu stanoveného v článcích 17 až 19 uvedené směrnice je pro kategorii obchodních zástupců chránit svobodu usazování a nenarušenou hospodářskou soutěž na vnitřním trhu, takže dodržování těchto ustanovení na území Unie se proto jeví nezbytné pro dosažení těchto cílů Smlouvy o FEU (rozsudek ze dne 9. listopadu 2000, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, bod 24).

               32

               Soudní dvůr konečně dospěl k závěru, že pro právní řád Unie je zásadní, že zmocnitel usazený v třetím státě, jehož obchodní zástupce vykonává činnost v rámci Unie, se těmto ustanovením nemůže vyhnout pouhým použitím ustanovení o volbě práva. Funkce, kterou plní dotyčná ustanovení, totiž vyžaduje, aby byla použita, jestliže má situace úzký vztah k Unii, zejména pokud obchodní zástupce vykonává činnost na území členského státu bez ohledu na právní řád, kterému chtěly smluvní strany podřídit smlouvu (rozsudek ze dne 9. listopadu 2000, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, bod 25).

               33

               Pokud, jako je tomu ve věci v původním řízení, obchodní zástupce vykonává činnost mimo Unii, nepředstavuje skutečnost, že zmocnitel je usazen v členském státě, dostatečně úzký vztah k Unii pro použití ustanovení směrnice 86/653 s přihlédnutím k cíli sledovanému touto směrnicí, jak byl upřesněn v judikatuře Soudního dvora.

               34

               Za účelem sjednocení podmínek hospodářské soutěže uvnitř Unie mezi obchodními zástupci totiž není nezbytné poskytnout obchodním zástupcům, kteří jsou usazeni a vykonávají činnost mimo Unii, ochranu srovnatelnou s ochranou poskytovanou obchodním zástupcům, kteří jsou usazeni nebo vykonávají činnost uvnitř Unie.

               35

               Za těchto podmínek obchodní zástupce vykonávající činnost vyplývající ze smlouvy o obchodním zastoupení v Turecku, jako žalobkyně v původním řízení, nespadá do působnosti směrnice 86/653, a nepřísluší mu tedy nutně ochrana poskytovaná touto směrnicí obchodním zástupcům, bez ohledu na skutečnost, že zmocnitel je usazen v členském státě.

               36

               Členské státy proto nemají povinnost přijmout harmonizační opatření podle směrnice 86/653, pokud jde o obchodní zástupce, kteří se nacházejí v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, přičemž tato směrnice tedy nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení.

         K dohodě o přidružení

               37

               Pokud se předkládající soud táže na použitelnost režimu ochrany stanoveného směrnicí 86/653 s ohledem na obchodního zástupce usazeného v Turecku, jehož zmocnitel je usazen v členském státě, vykládanou ve světle povinností Turecké republiky a Unie za účelem vzájemného odstranění omezení volného pohybu služeb v rámci dohody o přidružení, je třeba přezkoumat, zda použití směrnice 86/653 na obchodní zástupce usazené v Turecku může vyplývat z ustanovení dohody o přidružení týkajících se takových povinností, a sice z článku 14 uvedené dohody a čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu.

               38

               Pokud jde o článek 14 dohody o přidružení, ze samotného znění tohoto ustanovení i z cíle uvedené dohody zajisté vyplývá, že zásady uznané v rámci článků 45 a 46 SFEU a v ustanoveních Smlouvy o volném pohybu služeb musí být v co největším možné míře uplatňovány na turecké státní příslušníky, aby se mezi smluvními stranami odstranila omezení volného pohybu služeb (rozsudek ze dne 21. října 2003, Abatay a další, C‑317/01 a C‑369/01, EU:C:2003:572, bod 112 a citovaná judikatura).

               39

               Nicméně výklad ustanovení unijního práva, včetně ustanovení Smlouvy, týkajících se vnitřního trhu nemůže být automaticky použit na výklad dohody, kterou uzavřela Unie se třetím státem, kromě výslovných ustanovení stanovených za tímto účelem samotnou dohodou (rozsudek ze dne 24. září 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 44 a citovaná judikatura).

               40

               Soudní dvůr již v této souvislosti rozhodl, že použití slovesa „inspirovat“ v článku 14 dohody o přidružení nezavazuje smluvní strany uplatňovat ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu služeb jako taková ani ustanovení vydaná k jejich provedení, nýbrž jen považovat je za zdroj inspirace pro opatření, která mají být přijata za účelem dosažení cílů stanovených touto dohodou (rozsudek ze dne 24. září 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 45).

               41

               Pokud jde konkrétně o přidružení Unie a Turecké republiky, Soudní dvůr již rozhodl, že aby bylo možno rozhodnout, zda je ustanovení unijního práva vhodné k tomu, aby bylo použito obdobně v rámci tohoto přidružení, je třeba srovnat jednak cíl sledovaný dohodou o přidružení a kontext, do něhož tato dohoda spadá, a jednak cíl a kontext dotčeného předpisu unijního práva (rozsudek ze dne 24. září 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 48).

               42

               Je třeba připomenout, že dohoda o přidružení a dodatkový protokol mají za cíl zejména podporu ekonomického rozvoje Turecka, a proto sledují výlučně hospodářský účel (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. září 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 50).

               43

               Rozvoj hospodářských svobod, který by obecně povoloval volný pohyb osob a byl by srovnatelný s volným pohybem, jenž podle článku 21 SFEU platí pro občany Unie, není předmětem dohody o přidružení. Obecná zásada volného pohybu osob mezi Tureckem a Unií totiž v této dohodě a dodatkovém protokolu stanovena není. Dohoda o přidružení ostatně určitá práva zaručuje jen na území hostitelského členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. září 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 53).

               44

               Naopak v rámci unijního práva se ochrana svobody usazování a volného pohybu služeb zajištěná prostřednictvím režimu stanoveného ve směrnici 86/653 ve vztahu k obchodním zástupcům opírá o cíl vytvoření vnitřního trhu, koncipovaného jako prostor bez vnitřních hranic tím, že zruší všechny překážky bránící vytvoření takovéhoto trhu.

               45

               Odlišnosti existující mezi Smlouvami a dohodou o přidružení, pokud jde o účel, který sledují, totiž brání tomu, aby bylo možné považovat režim ochrany stanovený ve směrnici 86/653 ve vztahu k obchodním zástupcům za rozšiřující se v rámci uvedené dohody i na obchodní zástupce usazené v Turecku.

               46

               Skutečnost, že Turecká republika provedla tuto směrnici do vnitrostátního práva, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, nemění předcházející závěr, protože takové provedení nevyplývá z povinnosti uložené dohodou o přidružení, ale z vůle tohoto třetího státu.

               47

               Pokud jde o čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu, podle ustálené judikatury platí, že doložky „standstill“ uvedené v článku 13 rozhodnutí Rady přidružení č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení připojeného k dohodě o přidružení a v čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu obecně zakazují přijetí jakéhokoliv nového vnitrostátního opatření, které by mělo za cíl nebo za následek podrobení výkonu hospodářské svobody tureckým státním příslušníkem na území dotčeného členského státu restriktivnějším podmínkám, než jsou ty, které platily v okamžiku vstupu uvedeného rozhodnutí nebo zmíněného protokolu ve vztahu k tomuto členskému státu v platnost (rozsudek ze dne 12. dubna 2016, Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, bod 33).

               48

               Z toho vyplývá, že čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu se týká pouze tureckých státních příslušníků, kteří vykonávají svobodu usazování nebo poskytování služeb v některém z členských států.

               49

               Obchodní zástupce usazený v Turecku, který neposkytuje služby v dotčeném členském státě, jako žalobkyně v původním řízení, tudíž nespadá do osobní působnosti tohoto ustanovení.

               50

               Není tedy nutné zkoumat, zda je zákon z roku 1995 „novým omezením“ ve smyslu čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu.

               51

               Za těchto okolností je třeba dospět k závěru, že ani dohoda o přidružení nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení.

               52

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na předběžnou otázku odpovědět tak, že směrnice 86/653 a dohoda o přidružení musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě provádějící tuto směrnici do práva dotčeného členského státu, která ze své působnosti vylučuje smlouvu o obchodním zastoupení, na jejímž základě je obchodní zástupce usazen v Turecku, kde vykonává činnost vyplývající z této smlouvy, a zmocnitel je usazen v uvedeném členském státě, takže se za takových okolností nemůže obchodní zástupce dovolávat práv, která uvedená směrnice zaručuje obchodním zástupcům po vypovězení takové smlouvy o obchodním zastoupení.

         K nákladům řízení

               53

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Směrnice Rady 86/653/EHS ze dne 18. prosince 1986 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců a Dohoda zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem podepsaná v Ankaře dne 12. září 1963 Tureckou republikou na straně jedné a členskými státy EHS a Společenstvím na straně druhé, která byla uzavřena, schválena a potvrzena jménem Společenství rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě provádějící tuto směrnici do práva dotčeného členského státu, která ze své působnosti vylučuje smlouvu o obchodním zastoupení, na jejímž základě je obchodní zástupce usazen v Turecku, kde vykonává činnost vyplývající z této smlouvy, a zmocnitel je usazen v uvedeném členském státě, takže se za takových okolností nemůže obchodní zástupce dovolávat práv, která uvedená směrnice zaručuje obchodním zástupcům po vypovězení takové smlouvy o obchodním zastoupení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 1984. # Ulrich Hofmann proti Barmer Ersatzkasse. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landessozialgericht Hamburg - Německo. # Rovné zacházení pro muže a ženy. # Věc 184/83.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 24. května 2012.#Peter Hehenberger v. Republik Österreich.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien.#Zemědělství – Evropský zemědělský orientační a záruční fond – Nařízení (ES) č. 1257/1999 a č. 817/2004 – Podpora agroenvironmentálních způsobů produkce – Kontroly – Příjemce zemědělské podpory – Zabránění provedení kontroly na místě – Vnitrostátní právní úprava vyžadující vrácení všech podpor vyplacených za několik let – Slučitelnost.#Věc C‑188/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      24. května 2012 (
            *1
         )
      „Zemědělství — Evropský zemědělský orientační a záruční fond — Nařízení (ES) č. 1257/1999 a č. 817/2004 — Podpora agroenvironmentálních způsobů produkce — Kontroly — Příjemce zemědělské podpory — Zabránění provedení kontroly na místě — Vnitrostátní právní úprava vyžadující vrácení všech podpor vyplacených za několik let — Slučitelnost“
      Ve věci C-188/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Rakousko) ze dne 12. dubna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 20. dubna 2011, v řízení

         Peter Hehenberger

      proti

         Rakouské republice,

      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení J. Malenovský (předseda senátu), E. Juhász a G. Arestis (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. března 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za P. Hehenbergera K. F. Lughoferem, Rechtsanwalt,

               —

               za rakouskou vládu A. Poschem, S. Schmidem a G. Holleyem, jakož i D. Müller, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu I. K. Chalkiasem a A. E. Vasilopoulou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi G. von Rintelenem a B. Schimou, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Rady (ES) č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení (Úř. věst. L 160, s. 80; Zvl. vyd. 03/25, s. 391), ve spojení s nařízením Komise (ES) č. 817/2004 ze dne 29. dubna 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1257/1999 (Úř. věst. L 153, s. 30; Zvl. vyd. 03/46, s. 87).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi P. Hehenbergerem, který je zemědělcem, a Rakouskou republikou ve věci vrácení agroenvironmentálních podpor, jež mu po dobu několika let poskytovaly rakouské orgány na základě nařízení č. 1257/1999.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 22 obsažený v kapitole VI nařízení č. 1257/1999, nadepsaný „Agroenvironmentální opatření“, stanoví:
               „Podpora způsobů zemědělské produkce určených na ochranu životního prostředí a zachování přírodního prostředí (agroenvironmentální opatření) přispívá k dosažení cílů politiky Společenství týkajících se zemědělství a životního prostředí.
               Tyto podpory se vztahují na:

                        —

                        způsoby využití zemědělské půdy, které jsou v souladu s ochranou a zlepšením životního prostředí, krajiny a jejích znaků, přírodních zdrojů, půdy a genetické rozmanitosti,

                        —

                        extenzifikaci zemědělství příznivou pro životní prostředí a na řízení systému pastvin s nízkou intenzitou,

                        —

                        zachování ohrožených zemědělsky využívaných území vysoké přírodní hodnoty,

                        —

                        udržování krajiny a tradičních vlastností zemědělské půdy,

                        —

                        využívání plánování týkajícího se životního prostředí v zemědělské praxi.“

               4

               Článek 23 tohoto nařízení stanoví:
               „1.   Podpora se poskytne zemědělcům, kteří se na dobu nejméně pěti let zavážou k provádění agroenvironmentálních opatření. Pro určité typy závazků lze případně stanovit z důvodu jejich vlivu na životní prostředí dobu delší.
               2.   Agroenvironmentální závazky musí zahrnovat více než používání obvyklých náležitých zemědělských praktik.
               Musí poskytovat služby, které nejsou poskytovány jinými podpůrnými opatřeními, jako jsou podpora trhu nebo vyrovnávací příspěvky.“

               5

               Článek 24 uvedeného nařízení zní následovně:
               „1.   Podpora na agroenvironmentální závazky se poskytuje ročně a stanoví se na základě:

                        —

                        ušlých příjmů,

                        —

                        dodatečných nákladů vyplývajících z daného závazku
                        a

                        —

                        potřeby poskytnutí finanční pobídky.

                  Při výpočtu výše roční podpory lze rovněž vzít v úvahu náklady na neproduktivní investice nezbytné k plnění závazků.
               2.   Maximální roční částky přicházející v úvahu pro podpory Společenství jsou stanoveny v příloze. Tyto částky se vypočítají podle plochy zemědělského podniku, na kterou se vztahují agroenvironmentální závazky.“

               6

               Článek 67 nařízení č. 817/2004, který je obsažený v oddíle 6 kapitoly II, nadepsaném „Žádosti, kontroly a sankce“, stanoví:
               „1.   Kontroly prvních žádostí o účast na režimu podpor a následných žádostí o platbu se provádějí způsobem, který zajišťuje účinné ověření souladu žádostí s podmínkami pro poskytování podpor.
               V závislosti na povaze podpůrných opatření stanoví členské státy vhodné metody a prostředky pro ověření těchto opatření a osob, které podléhají kontrolám.
               Ve vhodných případech členské státy použijí integrovaný administrativní a kontrolní systém zavedený nařízením (ES) č. 1782/2003.
               2.   Ověřování zahrnuje správní kontroly a kontroly na místě.“

               7

               Článek 69 nařízení č. 817/2004 stanoví:
               „Kontroly na místě se provádějí v souladu s hlavou III nařízení (ES) č. 2419/2001. Týkají se každoročně nejméně 5 % příjemců a zahrnují nejrůznější druhy opatření pro rozvoj venkova stanovené v programových dokumentech. […]
               Kontroly na místě jsou rozloženy v průběhu roku na základě analýzy rizik vyplývajících z každého opatření pro rozvoj venkova. U opatření na podporu investic podle hlavy II kapitol I, VII, VIII a IX nařízení (ES) č. 1257/1999 mohou členské státy stanovit, že kontroly na místě se týkají jen dokončovaných projektů.
               Předmětem kontroly jsou veškeré závazky a povinnosti příjemce, které lze v době návštěvy zkontrolovat.“

               8

               Článek 71 odst. 2 nařízení č. 817/2004 zní následovně:
               „V případě neoprávněné platby je jednotlivý příjemce, na kterého se vztahuje opatření pro rozvoj venkova, povinen vrátit tuto částku v souladu s článkem 49 nařízení (ES) č. 2419/2001.“

               9

               Článek 73 nařízení č. 817/2004 stanoví:
               „Členské státy stanoví pravidla pro sankce použitelné při porušení tohoto nařízení a přijmou veškerá opatření nezbytná pro zajištění jejich provádění. Stanovené sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.“

               10

               Článek 17 nařízení Komise (ES) č. 2419/2001 ze dne 11. prosince 2001, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro integrovaný administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor Společenství zavedený nařízením Rady (EHS) č. 3508/92 (Úř. věst. L 327, s. 11; Zvl. vyd. 03/13, s. 223), který je obsažen v hlavě III, nadepsané „Kontroly“, stanoví:
               „1.   Kontroly na místě mají být neohlášené. Aby však nebyl účel kontroly ohrožen, lze kontrolu oznámit předem ve lhůtě omezené na přísné minimum. Oznámení se nesmí s výjimkou řádně odůvodněných případů uskutečnit dříve než 48 hodin předem.
               2.   Ve vhodných případech se kontroly na místě podle tohoto nařízení a jakékoli jiné kontroly podle pravidel Společenství provádějí současně.
               3.   Příslušná žádost nebo žádosti budou zamítnuty v případě, že zemědělec nebo jeho zástupce zabrání provedení kontroly na místě.“

               11

               Toto nařízení č. 2419/2001 bylo zrušeno nařízením Komise (ES) č. 796/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro podmíněnost, odlišení a integrovaný administrativní a kontrolní systém podle nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce (Úř. věst. L 141, s. 18; Zvl. vyd. 03/44, s. 243). Podle svého znění se nařízení č. 796/2004 použije na žádosti o podporu, které se týkají hospodářských roků nebo prémiových období počínajících dnem 1. ledna 2005 a odkazy na nařízení č. 2419/2001 se považují za odkazy na toto nařízení č. 796/2004.

               12

               Článek 23 odst. 2 nařízení č. 796/2004, který nahradil čl. 17 odst. 3 nařízení č. 2419/2001, zní následovně:
               „Pokud zemědělec nebo jeho zástupce zabrání provedení kontroly na místě, žádosti o dotyčnou podporu se zamítnou.“

         Vnitrostátní právní úprava

               13

               V souladu s nařízením č. 1257/1999 přijalo příslušné rakouské ministerstvo zvláštní směrnici pro rakouský program podpor extenzivního zemědělství, které je v souladu s požadavky na ochranu životního a zachování přírodního prostředí (ÖPUL 2000) (dále jen „ÖPUL 2000“). ÖPUL 2000 zahrnuje řadu agroenvironmentálních opatření ve smyslu tohoto nařízení, která si musí příjemce podpory zvolit při podání první žádosti o podporu a jejichž provádění tímto příjemcem na celém území Rakouska mu umožňuje získat podporu na plochu spolufinancovanou Evropskou unií.

               14

               ÖPUL 2000 obsahující četné přílohy sestává ze všeobecné části, v níž jsou mimo jiné upraveny společné podmínky pro přiznání podpory pro různé oblasti programu, režim vyplacení podpory, kontroly a její vrácení v případě nedodržení podmínek přiznání podpory, jakož i části věnované konkrétním podmínkám pro poskytnutí podpory. Normy ÖPUL 2000 nemají v rakouském právu povahu abstraktních a obecných norem, ale použijí se při uzavření smlouvy jako klauzule smluvního charakteru.

               15

               Konkrétně bod 1.4.4 ÖPUL 2000, který vychází z článku 23 nařízení č. 1257/1999, stanoví, že na základě první žádosti o podporu žadateli vzniká ohledně požadovaného opatření povinnost obhospodařovat nebo udržovat předmětné plochy po dobu pěti let v souladu s podmínkami pro přiznání podpory a plnit během této doby všechny další podmínky pro přiznání podpory.

               16

               Bod 1.9 ÖPUL 2000 zavádí kontrolní systém, který opravňuje kontrolní orgány vstupovat na všechny obhospodařované plochy a ukládá žadateli o podporu povinnost umožnit provedení stanovených kontrolních opatření.

               17

               Podle bodu 1.10 ÖPUL 2000 je žadatel o podporu povinen vrátit poskytnutou podporu nebo mu případně zaniká nárok na vyplacení přislíbených, avšak dosud nevyplacených podpor, jestliže nebyly dodrženy stanovené povinnosti či splněny podmínky uvedené v ÖPUL 2000 nebo v prohlášení o závazku anebo kontrolním orgánům nebyl žadatelem o podporu umožněn přístup ke všem obhospodařovaným plochám. Tento bod upravuje také povinnost vrátit podpory, které již obdržel během období závazku, v případě, že nebyl dodržen pětiletý závazek.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               18

               Na základě žádosti ze dne 11. září 2000 požádal P. Hehenberger poprvé u rakouské platební agentury jednající jménem a na účet Rakouské republiky o agroenvironmentální podpory poskytované podle ÖPUL 2000.

               19

               V rámci této žádosti předložil P. Hehenberger prohlášení o závazku, v němž se v souladu s bodem 1.4.4 ÖPUL 2000 zavázal k tomu, že od 1. ledna 2001 bude během pěti let provádět některá agroenvironmentální opatření upravená v ÖPUL 2000. Podpisem tohoto prohlášení o závazku, které výslovně odkazovalo na ÖPUL 2000, se P. Hehenberger rovněž zavázal dodržovat ÖPUL 2000, jenž se stal integrální součástí každé smlouvy o podpoře uzavřené s touto agenturou. Tento pětiletý závazek byl následně každoročně prodlužován až do 31. prosince 2006.

               20

               Na základě uvedeného závazku a žádostí o platbu podpory, které byly každoročně předkládány P. Hehenbergerem, vyplatila rakouská platební agentura dotyčné agroenvironmentální podpory za roky 2001 až 2005. Roční žádost o podporu pro rok 2005 byla podána dne 22. dubna 2005.

               21

               Dne 12. září 2005 zamýšlely příslušné kontrolní orgány provést v rámci kontroly na místě podle bodu 1.9 ÖPUL 2000 změření předmětných ploch. Peter Hehenberger však tyto plochy odmítl zpřístupnit, a zabránil tak provedení této kontroly.

               22

               Dopisem ze dne 9. října 2006 informovala rakouská platební agentura P. Hehenbergera, že mu nebudou vyplaceny agroenvironmentální podpory podle ÖPUL 2000 pro rok 2006, jelikož přiznání těchto podpor na další rok předpokládá dodržení pětiletého závazku plynoucího z ÖPUL 2000.

               23

               Dopisem ze dne 27. února 2007 vytkla rakouská platební agentura P. Hehenbergerovi, že dne 12. září 2005 znemožnil provedení kontroly na místě. Tato agentura proto v souladu s bodem 1.10 ÖPUL 2000 požadovala vrácení všech podpor, které mu byly vyplaceny na základě ÖPUL 2000 za roky 2001 až 2005, jež odpovídají období, pro které se předtím zavázal k agroenvironmentálním opatřením.

               24

               V návaznosti na to P. Hehenberger požadavek vrácení podpor napadl žalobou podanou u Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien. Podstatou jeho žaloby je tvrzení, že sankce spočívající ve vrácení podpor vyplacených za několik let je nepřiměřená. Rakouská republika navrhuje, aby byla tato žaloba zamítnuta.

               25

               Podle předkládajícího soudu je nesporné, že P. Hehenberger odmítl přístup k předmětným plochám, a tím zabránil provedení kontroly na místě. Tento soud má tedy za to, že uvedená žaloba musí být podle ÖPUL 2000 a smluv o podpoře uzavřených na jeho základě účastníky sporu v původním řízení zamítnuta, jelikož Rakouská republika byla za okolností projednávaného případu oprávněna požadovat uvedené vrácení podpor.

               26

               Tento soud má však pochybnosti o výkladu nařízení č. 1257/1999 ve spojení s nařízením č. 817/2004. Především se uvedený soud táže na to, zda tato obzvláště přísná sankce, upravená v bodě 1.10 ÖPUL 2000, je slučitelná s jednotlivými cíli nařízení č. 1257/1999, které se hlavně týkaly zachování zemědělských ploch, zachování venkovského prostředí a jeho funkční kultivace.

               27

               Za těchto podmínek se Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání nařízení […] č. 1257/1999 […] ve spojení s nařízením […] č. 817/2004 pravidlům přijatým poskytovatelem podpory, podle nichž v případě, že je znemožněno provedení kontroly na místě (změření plochy), musí příjemce vrátit veškeré podpory, které již byly přiznány v rámci agroenvironmentálního opatření v průběhu období závazku, a to i když tyto podpory již byly přiznány a vyplaceny za několik let?“

         K předběžné otázce

               28

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda nařízení č. 1257/1999 ve spojení s nařízením č. 817/2004 brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž v případě, že zemědělec, který je příjemcem podpory, zabrání provedení kontroly na místě týkající se předmětných ploch, musí být vráceny veškeré podpory, které mu již byly přiznány v rámci agroenvironmentálního opatření v průběhu období závazku, a to i v případě, kdy tyto podpory již byly vyplaceny za několik let.

               29

               Nejprve je třeba uvést, že nařízení č. 1257/1999 ani nařízení č. 817/2004 neupravují výslovně ustanovení, které takové vnitrostátní právní úpravě brání.

               30

               Články 22 až 24 nařízení č. 1257/1999 definují obecné podmínky poskytování podpory na způsoby zemědělské produkce určené zejména na ochranu životního prostředí. Z těchto ustanovení vyplývá, že agroenvironmentální opatření jsou charakteristická tím, že se dotčení zemědělci na dobu pěti let zavážou k provozování zemědělství respektujícího životní prostředí. Jako kompenzace za agroenvironmentální závazky je jednotlivými státy každoročně poskytována podpora v závislosti na vzniklých ztrátách na výdělku nebo dodatečných nákladech, které z nich vyplývají (viz rozsudek ze dne 4. června 2009, JK Otsa Talu, C-241/07, Sb. rozh. s. I-4323, bod 36).

               31

               Ohledně systému kontrol této víceleté podpory pro agroenvironmentální způsoby produkce článek 67 nařízení č. 817/2004 stanoví, že kontroly prvních žádostí o účast na režimu podpor a následných žádostí o platbu se provádějí způsobem, který zajišťuje účinné ověření souladu žádostí s podmínkami pro poskytování podpor. Navíc článek 69 tohoto nařízení stanoví, že předmětem kontroly na místě jsou veškeré závazky a povinnosti příjemce podpory, které lze v době návštěvy zkontrolovat.

               32

               Tento článek 69 dále uvádí, že se tyto kontroly na místě provádějí v souladu s hlavou III nařízení č. 2419/2001. V rámci této hlavy, nadepsané „Kontroly“, upřesňuje čl. 17 odst. 3, který byl nahrazen čl. 23 odst. 2 nařízení č. 796/2004, jehož normativní obsah v podstatě odpovídá tomu, co je uvedeno v čl. 17 odst. 3, právní následky spojené se skutečností, že je bráněno provedení kontrol na místě. Tato ustanovení výslovně uvádějí, že se předmětné žádosti zamítnou, pokud zemědělec nebo jeho zástupce zabrání provedení kontroly na místě.

               33

               V této souvislosti je třeba uvést, že Soudní dvůr měl ve svém rozsudku ze dne 16. června 2011, Omejc (C-536/09, Sb. rozh. s. I-5367) vyložit čl. 23 odst. 2 nařízení č. 796/2004. V bodě 27 tohoto rozsudku Soudní dvůr zdůraznil důležitost kontrol a rozhodl, že zabránění jejich provedení musí vést k závažným právním důsledkům, jako je zamítnutí dotčených žádostí o podporu.

               34

               Toto zamítnutí žádosti představuje právní důsledek nemožnosti účinně ověřit dodržování podmínek požadovaných pro poskytnutí podpor, jak stanoví článek 67 nařízení č. 817/2004. Pokud jde o agroenvironmentální podpory, pro něž je charakteristický víceletý závazek, vyžaduje se dodržení těchto podmínek poskytnutí podpor nejen v roce, v němž byla provedena kontrola na místě, ale i během celého období závazku, pro které byly přiznány tyto podpory, takže – jak uvádí článek 69 tohoto nařízení – se kontroly na místě související s uvedenými podporami týkají všech závazků. Chování zemědělce, jež znemožnilo provedení těchto kontrol, tedy brání ověření toho, zda byly uvedené podmínky dodrženy během celého období závazku.

               35

               Stran víceletých agroenvironmentálních opatření z toho vyplývá, že v souladu s čl. 17 odst. 3 nařízení č. 2419/2001 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 796/2004 musí být žádosti o agroenvironmentální podpory zamítnuty, jestliže příjemce agroenvironmentálních podpor zabránil provedení kontroly na místě, takže není možné ověřit, zda podmínky přiznání uvedených podpor byly dodrženy během celého období závazku. Dotyčné žádosti ve smyslu těchto ustanovení tedy zahrnují veškeré uvedené žádosti, k nimž se vztahují zmíněné podmínky pro přiznání podpory, jež musí být dodrženy po celou dobu trvání agroenvironmentálního projektu, na kterou se tento příjemce zavázal, a jichž se týká kontrola na místě.

               36

               Jak vyplývá z čl. 71 odst. 2 nařízení č. 817/2004, uvedený příjemce má tudíž povinnost vrátit všechny částky již vyplacených agroenvironmentálních podpor, které souvisejí se zamítnutými žádostmi.

               37

               Kromě toho je třeba upřesnit, že pokud unijní zákonodárce stanoví podmínky pro přiznání podpory, není vyloučení způsobené nedodržením některé z těchto podmínek sankcí, ale pouhým důsledkem nedodržení zákonem stanovených podmínek (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. listopadu 2004, Toeters a Verberk, C-171/03, Sb. rozh. s. I-10945, bod 47, jakož i ze dne 24. května 2007, Maatschap Schonewille-Prins, C-45/05, Sb. rozh. s. I-3997, bod 47). Stejně tak zamítnutí žádosti o podporu z důvodu nemožnosti ověřit podmínky pro přiznání podpory v důsledku chování zemědělce, který zabránil provedení kontroly na místě, nemůže být považováno za sankci, a nemůže se na ně tedy vztahovat článek 73 nařízení č. 817/2004.

               38

               Vzhledem ke všem předcházejícím úvahám je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že nařízení č. 1257/1999 ve spojení s nařízením č. 817/2004 nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle níž v případě, že zemědělec, který je příjemcem podpory, zabrání provedení kontroly na místě týkající se předmětných ploch, musí být vráceny veškeré podpory, které mu již byly přiznány v rámci agroenvironmentálního opatření v průběhu období závazku, a to i v případě, kdy tyto podpory již byly vyplaceny za několik let.

         K nákladům řízení

               39

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                     Nařízení Rady (ES) č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení ve spojení s nařízením Komise (ES) č. 817/2004 ze dne 29. dubna 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1257/1999 nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle níž v případě, že zemědělec, který je příjemcem podpory, zabrání provedení kontroly na místě týkající se předmětných ploch, musí být vráceny veškeré podpory, které mu již byly přiznány v rámci agroenvironmentálního opatření v průběhu období závazku, a to i v případě, kdy tyto podpory již byly vyplaceny za několik let.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 2000. # Emsland-Stärke GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Zemědělství - Vývozní náhrady. # Věc C-110/99.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 27. února 1997. # Antonius van den Boogaard proti Paule Laumen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nizozemsko. # Bruselská úmluva. # Věc C-220/95.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 18. června 2002. # Španělské království proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Věc C-398/00.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. července 2013.#Team Relocations NV a další v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Článek 81 ES a článek 53 Dohody o EHP – Trh mezinárodních stěhovacích služeb v Belgii – Přímé a nepřímé stanovování cen, rozdělení trhu a manipulace při postupech vztahujících se k podávání nabídek – Jediné a pokračující protiprávní jednání – Přičitatelnost – Pokyny pro výpočet pokut (2006) – Hodnota tržeb – Pojem – Podíl – Dodatečná částka – Polehčující okolnosti – Povinnost uvést odůvodnění – Přičitatelnost protiprávního jednání mateřské společnosti – Nařízení (ES) č. 1/2003 – Článek 23 odst. 2 – Strop ve výši 10 % obratu – Proporcionalita.#Věc C‑444/11 P.