title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 3. října 2006. # B. F. Cadman proti Health & Safety Executive. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené království. # Sociální politika - Článek 141 ES - Zásada stejné odměny pro zaměstnance a zaměstnankyně - Počet odsloužených let jako činitel přispívající k určení odměn - Objektivní odůvodnění - Důkazní břemeno. # Věc C-17/05.

text:
      Věc C-17/05
      B. F. Cadman
      v.
      Health & Safety Executive
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]
      „Sociální politika – Článek 141 ES – Zásada stejné odměny pro zaměstnance a zaměstnankyně – Počet odsloužených let jako činitel přispívající k určení odměn – Objektivní odůvodnění – Důkazní břemeno“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sociální politika – Zaměstnanci a zaměstnankyně – Stejná odměna
      (Článek 141 ES; směrnice Rady 97/80)
      2.        Sociální politika – Zaměstnanci a zaměstnankyně – Stejná odměna
      (Článek 141 ES; směrnice Rady 97/80)
      1.        Článek 141 ES musí být vykládán tak, že v případě, že použití kritéria počtu odsloužených let jako činitele přispívajícího
         k určení odměny má za následek rozdíly v odměně za stejnou nebo rovnocennou práci mezi zaměstnanci a zaměstnankyněmi, které
         musejí být zahrnuty do srovnání, vzhledem k tomu, že použití kritéria počtu odsloužených let je zpravidla způsobilé dosáhnout
         legitimního cíle odměnit nabytou zkušenost, která zaměstnanci umožňuje, aby lépe plnil své úkoly, zaměstnavatel nemusí zvlášť
         prokazovat, že použití tohoto kritéria je způsobilé dosáhnout uvedeného cíle co se týče daného zaměstnání, ledaže zaměstnanec
         předloží skutečnosti, které jsou způsobilé vzbudit závažné pochybnosti v tomto ohledu. Je tudíž povinností zaměstnavatele,
         aby prokázal, že to, co je zpravidla pravda, a sice že počet odsloužených let jde ruku v ruce se zkušeností a že zaměstnanci
         umožňuje, aby lépe plnil své úkoly, je rovněž pravda, co se týče dotčeného zaměstnání.

      (viz body 38, 40 a výrok)
      2.        Článek 141 ES musí být vykládán tak, že v případě, že použití kritéria počtu odsloužených let jako činitele přispívajícího
         k určení odměny má za následek rozdíly v odměně za stejnou nebo rovnocennou práci mezi zaměstnanci a zaměstnankyněmi, které
         musejí být zahrnuty do srovnání, pokud je pro určení odměny používán systém klasifikace prací založený na hodnocení práce,
         která má být vykonána, není nezbytné prokázat, že zaměstnanec, vzatý individuálně, nabyl během rozhodného období zkušenost,
         která mu umožnila lépe plnit jeho práci. Naopak je třeba vzít objektivně v úvahu povahu práce, která má být vykonána.

      (viz body 39–40 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      3. října 2006 (*)

      „Sociální politika – Článek 141 ES – Zásada stejné odměny pro zaměstnance a zaměstnankyně – Počet odsloužených let jako činitel přispívající k určení odměn – Objektivní odůvodnění – Důkazní břemeno“
      Ve věci C‑17/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Spojené království) ze dne 11. ledna 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 19. ledna 2005, v řízení

      B. F. Cadman
      proti
      Health & Safety Executive,
      za přítomnosti:
      Equal Opportunities Commission,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans a A. Rosas, předsedové senátů, R. Schintgen, N. Colneric (zpravodaj),
         S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh a L. Bay Larsen, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. března 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za B. F. Cadman T. Gill, barrister, a E. Hawksworth, solicitor,
      –        za Equal Opportunities Commission R. Allenem, QC, R. Crasnow, barrister, jakož i J. Hardwick a M. Robison, solicitors,
      –        za vládu Spojeného království M. Bethellem a E. O’Neill, jako zmocněnci, ve spolupráci s N. Underhillem, QC a N. Painesem,
         QC, jakož i J. Eady, barrister,

      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem, jako zmocněncem,
      –        za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s N. Traversem, BL,
      –        za Komisi Evropských společenství M.-J. Jonczy a N. Yerrell, jako zmocněnkyněmi,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. května 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 141 ES.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi B. F. Cadman a Health and Safety Executive (Úřad pro zdraví a bezpečnost, dále
         jen „HSE“) ve věci vyrovnání odměny B. F. Cadman s odměnou jejích mužských kolegů.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 141 odst. 1 a 2 ES stanoví:

      „1. Každý členský stát zajistí uplatnění zásady stejné odměny mužů a žen za stejnou nebo rovnocennou práci.
      2. ,Odměnou‘ ve smyslu tohoto článku se rozumí obvyklá základní či minimální mzda nebo plat a veškeré ostatní odměny, jež
         zaměstnavatel přímo nebo nepřímo, v hotovosti nebo v naturáliích vyplácí zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním.

      Rovnost odměňování mužů a žen bez diskriminace na základě pohlaví znamená, že:
      a)      se odměna za stejnou práci vypočítává při úkolové mzdě podle stejné sazby;
      b)      časová odměna za práci je stejná na stejném pracovním místě.“
      4        Článek 1 směrnice Rady 75/117/EHS ze dne 10. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se uplatňování
         zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy (Úř. věst. L 45, s. 19; Zvl. vyd. 05/01, s. 179) stanoví:

      „Zásadou stejné odměny za práci pro muže a ženy uvedenou v článku [141 ES] (dále jen ,zásada stejné odměny‘) se rozumí pro
         stejnou práci nebo pro práci, které je přiznána stejná hodnota, odstranění veškeré diskriminace na základě pohlaví ve všech
         hlediscích a podmínkách odměňování.

      Zejména pokud se pro stanovení odměny používá systém klasifikace prací, musí být založen na stejných kritériích pro muže i pro
         ženy a musí být sestaven tak, aby vyloučil diskriminaci na základě pohlaví.“

      5        Směrnice Rady 97/80/ES ze dne 15. prosince 1997 o důkazním břemenu v případech diskriminace na základě pohlaví (Úř. věst.
         1998, L 14, s. 6; Zvl. vyd. 05/03, s. 264) se v souladu se svým čl. 3 odst. 1 použije zejména na situace, na něž se vztahuje
         článek 141 ES a směrnice 75/117.

      6        Článek 2 odst. 2 směrnice 97/80 stanoví:

      „Pro účely zásady rovného zacházení uvedené v odstavci 1 dochází k nepřímé diskriminaci tam, kde zdánlivě neutrální ustanovení,
         kritérium nebo zvyklost znevýhodňují podstatně větší podíl osob jednoho pohlaví, ledaže takové opatření, kritérium nebo zvyklost
         jsou přiměřené [odpovídající] a nezbytné a mohou být odůvodněny objektivními okolnostmi, které se netýkají pohlaví.“

      7        Na základě čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice členské státy „přijmou nezbytná opatření, aby pokud se určitá osoba cítí poškozena
         nedodržením zásady rovného zacházení a předloží soudu nebo jinému příslušnému orgánu skutečnosti nasvědčující tomu, že došlo
         k přímé nebo nepřímé diskriminaci, příslušelo žalovanému prokázat, že nedošlo k porušení zásady rovného zacházení“.

      8        V souladu s článkem 2 směrnice Rady 98/52/ES ze dne 13. července 1998, kterou se oblast působnosti směrnice 97/80/ES (Úř.
         věst. L 205, s. 66; Zvl. vyd. 05/03, s. 246) rozšiřuje na Spojené království Velké Británie a Severního Irska, měla být ve
         Spojeném království směrnice 97/80 provedena nejpozději do 22. července 2001.

      9        Článek 2 odst. 2 směrnice Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud
         jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (Úř. věst. L 39, s. 40; Zvl.
         vyd. 05/01, s. 187), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/73/ES ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 269, s. 15;
         Zvl. vyd. 05/04, s. 255, dále jen „směrnice 76/207“) stanoví:

      „Pro účely této směrnice se:
      […]
      –        ,nepřímou diskriminací‘ rozumí, pokud by v důsledku zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo zvyklosti byly znevýhodněny
         osoby jednoho pohlaví v porovnání s osobami druhého pohlaví, ledaže takové ustanovení, kritérium nebo praxe jsou objektivně
         odůvodněny legitimním cílem a prostředky k dosažení uvedeného cíle jsou přiměřené a nezbytné.

      […]“
      10      Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 76/207:

      „Uplatňování zásady rovného zacházení znamená vyloučení jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na základě pohlaví ve veřejném
         i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, pokud jde o:

      […]
      c)      podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění, jakož i odměňování podle směrnice 75/117/EHS;
      […]“
      11      V souladu s čl. 2 odst. 1 první větou směrnice 2002/73 měly členské státy povinnost uvést v platnost právní a správní předpisy
         nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 5. října 2005 nebo zajistit, aby nejpozději do uvedeného dne
         sociální partneři zavedli nezbytná ustanovení dohodou.

       Vnitrostátní právní úprava
      12      Článek 1 zákona z roku 1970 o stejné odměně (Equal Pay Act 1970, dále jen „Equal Pay Act“) stanoví:

      „(1)      Pokud ustanovení smlouvy, na základě kterých je žena zaměstnána u zaměstnavatele ve Velké Británii, neobsahují (přímo nebo
         odkazem na kolektivní smlouvu nebo jinak) doložku rovnosti, má se za to, že ji obsahují.

      (2)      Doložka rovnosti je ustanovení, které se vztahuje k ustanovením smlouvy (týkajícím se odměny nebo nikoliv), na základě kterých
         je zaměstnankyně zaměstnána (dále jen ,smlouva zaměstnankyně‘), a má za následek, že:

      […]
      (b)      pokud vykonává zaměstnankyně práci, která se považuje za práci rovnocennou s prací, kterou vykonává zaměstnanec ve stejném
         zaměstnání:

      (i)      pokud (s výjimkou doložky rovnosti) jakékoliv ustanovení smlouvy zaměstnankyně založené na hodnocení práce je nebo se stane
         méně výhodné pro zaměstnankyni než ustanovení podobného druhu ve smlouvě, na základě které je zaměstnán zaměstnanec, má se
         za to, že ustanovení smlouvy zaměstnankyně je upraveno tak, aby nebylo méně výhodné, a

      (ii)      pokud (s výjimkou doložky rovnosti) v jakémkoliv okamžiku smlouva zaměstnankyně neobsahuje ustanovení odpovídající ustanovení
         obsahující zvýhodnění, které je zahrnuto ve smlouvě, na základě které je zaměstnán zaměstnanec a založené na hodnocení práce,
         má se za to, že smlouva zaměstnankyně takové ustanovení obsahuje.

      […]
      (3)      Doložka rovnosti nemá vliv na rozdílnost smlouvy zaměstnankyně a zaměstnance, pokud zaměstnavatel prokáže, že tento rozdíl
         skutečně vyplývá z objektivního kritéria, kterým není odlišnost pohlaví, a že toto kritérium:

      (a)      v případě doložky rovnosti, spadající do rozsahu působnosti odstavce 2 písm. a) nebo b) výše, vyplývá ze skutečného rozdílu
         mezi situacemi zaměstnankyně a zaměstnance;

      […]
      […]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13      B. F. Cadman je zaměstnána u HSE. Od doby, kdy vykonává svou činnost v tomto orgánu, se systém odměňování několikrát změnil.
         Před rokem 1992 byl tento systém přírůstkový, tedy každý zaměstnanec obdržel roční navýšení odměny, dokud nedosáhl nejvyššího
         stupně ve své platové třídě. V roce 1992 zavedl HSE prvek v odměňování vztahující se k výkonu, který umožňuje upravit částku
         ročního navýšení tak, aby se v ní odrazil individuální výkon zaměstnance. Podle tohoto systému mohli vysoce výkonní pracovníci
         dosáhnout nejvyššího stupně rychleji. V roce 1995, po vstupu dohody o dlouhodobém odměňování (Long Term Pay Agreement) v platnost,
         se roční navyšování odměny odvíjelo od přidělování bodů zvaných „equity shares“ odpovídajících výkonu zaměstnance. Účinkem
         této změny bylo zpomalení tempa, ve kterém se snižovaly rozdíly v odměňování mezi zaměstnanci s vyšším počtem odsloužených
         let a s nižším počtem odsloužených let ve stejné platové třídě. Konečně v roce 2000 byl systém znovu změněn, aby umožnil zaměstnancům,
         kteří se pohybovali na nejnižších stupních ve svých platových třídách, získat vyšší roční navýšení, a v důsledku toho rychlejší
         postup v platové třídě.

      14      V červnu 2001 podala B. F. Cadman žalobu k Employment Tribunal založenou na Equal Pay Act. V den své žaloby zastávala již
         téměř pět let jakožto inspektorka v platové třídě 2 řídící místo. Za referenční osoby vzala čtyři mužské spolupracovníky,
         rovněž inspektory v platové třídě 2.

      15      Třebaže byly zařazeny do téže platové třídy jako B. F. Cadman, tyto čtyři osoby měly podstatně vyšší odměnu, než byla odměna
         dotyčné osoby. Ve zdaňovacím období 2000/2001 činil roční plat B. F. Cadman 35 129 GBP, zatímco plat uvedených referenčních
         osob byl stanoven na 39 125 GBP, 43 345 GBP, 43 119 GBP a 44 183 GBP.

      16      Je nesporné, že ke dni podání žaloby u Employment Tribunal měly čtyři referenční osoby mužského pohlaví více odsloužených
         let než dotyčná osoba, které získaly částečně na nižších místech.

      17      Employment Tribunal rozhodl, že na základě článku 1 Equal Pay Act musejí být ustanovení pracovní smlouvy B. F. Cadman zabývající
         se odměnou změněna tak, aby nebyla méně výhodná než srovnatelná ustanovení v pracovních smlouvách čtyř referenčních osob.

      18      HSE podal u Employment Appeal Tribunal návrh na zrušení tohoto rozhodnutí. Tento soud zaprvé rozhodl, že s ohledem na rozsudek
         ze dne 17. října 1989, Danfoss (109/88, Recueil, s. 3199, bod 25), nemusí být rozdílná odměna vyplývající z použití kritéria
         počtu odsloužených let zvláště odůvodněna. Zadruhé měl za to, že i kdyby takové odůvodnění bylo vyžadováno, Employment Tribunal
         se při jeho posouzení dopustil nesprávného právního posouzení.

      19      Podáním ze dne 4. listopadu 2003 podala B. F. Cadman proti rozhodnutí Employment Appeal Tribunal odvolání k předkládajícímu
         soudu.

      20      Court of Appeal uvádí, že rozdíly v odměňování dovolávané B. F. Cadman na podporu jejího odvolání se vysvětlují strukturou
         systému odměňování, jelikož HSE uplatňuje systém navyšování odměny, který tak či onak zohledňuje počet odsloužených let a poskytuje
         za ně odměnu.

      21      Jelikož ženy v platové třídě 2 a obecně ty, které jsou součástí relevantní skupiny pracovníků HSE, mají průměrný počet odsloužených
         let nižší, než mají muži, použití kritéria počtu odsloužených let jako činitele přispívajícího k určení odměny má nepříznivé
         důsledky pro ženy.

      22      Předkládající soud konstatuje, že důkazy předložené Equal opportunities Commission (komisí pro rovné příležitosti), přijaté
         všemi účastníky sporu, prokazují, že ve Spojeném království a celé Evropské unii je počet odsloužených let zaměstnankyň celkově
         nižší než zaměstnanců. Použití kritéria počtu odsloužených let pro určení odměny je významným faktorem v udržování rozdílů
         v odměnách, byť zmenšujících se, mezi zaměstnankyněmi a zaměstnanci.

      23      V tomto ohledu se Court of Appeal táže, zda se judikatura Soudního dvora odchýlila od zjištění, ke kterému dospěl Soudní dvůr
         ve výše uvedeném rozsudku Danfoss, podle kterého „zaměstnavatel nemusí zvláště odůvodňovat použití kritéria počtu odsloužených
         let“. Novější rozsudky, zejména rozsudky ze dne 7. února 1991, Nimz (C‑184/89, Recueil, s. I‑297), 2. října 1997, Gerster
         (C‑1/95, Recueil, s. I‑5253), a 17. června 1998, Hill a Stapleton (C‑243/95, Recueil, s. I‑3739), odrážejí určitý obrat v judikatuře
         Soudního dvora. V tomto ohledu Court of Appeal poznamenává, že není přesvědčen argumentací HSE, podle které byl dosah výše
         uvedeného rozsudku Danfoss změněn pozdější judikaturou Soudního dvora pouze co se týče pracovníků na částečný úvazek, a že
         z toho důvodu kritérium počtu odsloužených let nikdy nevyžaduje objektivní odůvodnění, ledaže se jedná o tyto pracovníky.

      24      Krom toho se předkládající soud řadí k názoru Employment Appeal Tribunal, podle kterého jestliže by otázka dosahu výše uvedeného
         rozsudku Danfoss měla být vyřešena ve prospěch B. F. Cadman, věc by musela být postoupena jinému kolegiu Employment Tribunal,
         aby byla přezkoumána otázka odůvodnění.

      25      Za těchto okolností se Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžné otázky:

      „1)      Pokud má použití kritéria počtu odsloužených let zaměstnavatelem jako činitele přispívajícího k určení odměny rozdílný dopad
         na dotčené zaměstnance a zaměstnankyně, vyžaduje článek 141 ES, aby zaměstnavatel zvlášť odůvodnil používání tohoto kritéria?
         Pokud odpověď závisí na okolnostech, o jaké okolnosti se jedná?

      2)      Byla by odpověď na předchozí otázku rozdílná, pokud by zaměstnavatel používal kritérium počtu odsloužených let pro jednotlivé
         zaměstnance individuálně, takže by ve skutečnosti bylo posuzováno, v jakém rozsahu odůvodňuje větší počet odsloužených let
         vyšší odměnu?

      3)      Je nutné činit relevantní rozdíl mezi použitím kritéria počtu odsloužených let v případě pracovníků na částečný úvazek a v případě
         pracovníků na plný úvazek?“

       K první a druhé předběžné otázce
      26      Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda a případně za jakých okolností
         ukládá článek 141 ES zaměstnavateli povinnost odůvodnit použití kritéria počtu odsloužených let jako činitele přispívajícího
         k určení odměny, pokud má použití tohoto činitele za následek rozdíly v odměně mezi zaměstnanci a zaměstnankyněmi, které musejí
         být zahrnuty do srovnání.

       K obecnému režimu vyplývajícímu z čl. 141 odst. 1 ES
      27      Článek 141 odst. 1 ES stanoví zásadu, podle které stejná nebo rovnocenná práce musí být odměňována stejně, ať je vykonána
         zaměstnancem, nebo zaměstnankyní (rozsudek ze dne 17. září 2002, Lawrence a další, C‑320/00, Recueil, s. I‑7325, bod 11).

      28      Jak o tom již rozhodl Soudní dvůr v rozsudku ze dne 8. dubna 1976, Defrenne (43/75, Recueil, s. 455, bod 12), tato zásada,
         jež představuje konkrétní výraz obecné zásady rovnosti zakazující rozdílně zacházet se srovnatelnými situacemi, ledaže je
         rozdílnost objektivně odůvodněna, je součástí základů Společenství (viz rovněž rozsudky ze dne 26. června 2001, Brunnhofer,
         C‑381/99, Recueil, s. I‑4961, bod 28, a výše uvedený Lawrence a další, bod 12).

      29      Je namístě mimoto připomenout obecné pravidlo stanovené v čl. 1 prvním pododstavci směrnice 75/117, které je určeno především
         k usnadnění konkrétního použití zásady stejné odměny uvedené v čl. 141 odst. 1 ES, aniž je dotčen její obsah nebo její dosah
         (viz rozsudek ze dne 31. března 1981, Jenkins, 96/80, Recueil, s. 911, bod 22). Toto pravidlo stanoví odstranění diskriminace
         na základě pohlaví ve všech hlediscích a podmínkách odměňování pro stejnou práci nebo pro práci, které je přiznána stejná
         hodnota (viz rozsudek ze dne 1. července 1986, Rummler, 237/85, Recueil, s. 2101, bod 11).

      30      Do oblasti působnosti čl. 141 odst. 1 ES nespadají pouze diskriminace přímé, ale rovněž diskriminace nepřímé (viz v tomto
         smyslu rozsudky Jenkins, výše uvedený, body 14 a 15, jakož i ze dne 27. května 2004, Elsner-Lakeberg, C‑285/02, Sb. rozh.
         s. I‑5861, bod 12).

      31      Z ustálené judikatury vyplývá, že článek 141 ES musí být, jako musel být dříve článek 119 Smlouvy o EHS [nyní článek 119 Smlouvy
         o ES (články 117 až 120 Smlouvy o ES byly nahrazeny články 136 ES až 143 ES)], vykládán tak, že v případech, kdy určité skutečnosti
         nasvědčují diskriminaci, je povinností zaměstnavatele, aby prokázal, že dotčená praxe je odůvodněna objektivními okolnostmi,
         které se netýkají diskriminace na základě pohlaví (viz v tomto smyslu zejména rozsudky Danfoss, výše uvedený, body 22 a 23;
         ze dne 27. června 1990, Kowalska, C‑33/89, Recueil, s. I‑2591, bod 16; výše uvedený Hill a Stapleton, bod 43, a ze dne 23. října
         2003, Schönheit a Becker, C‑4/02 a C 5/02, Recueil, s. I‑12575, bod 71).

      32      Poskytnuté odůvodnění musí být založeno na legitimním cíli. Prostředky k dosažení tohoto cíle musejí být za tímto účelem přiměřené
         a nezbytné (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. května 1986, Bilka, 170/84, Recueil, s. 1607, bod 37).

       K použití kritéria počtu odsloužených let
      33      V bodech 24 a 25 výše uvedeného rozsudku Danfoss Soudní dvůr poté, co poznamenal, že není vyloučeno, že použití kritéria počtu
         odsloužených let může mít za následek méně příznivé zacházení se zaměstnankyněmi než se zaměstnanci, konstatoval, že zaměstnavatel
         nemusí zvlášť odůvodňovat použití tohoto kritéria.

      34      Co se týče tohoto postoje, Soudní dvůr uznal, že skutečnost odměňovat zejména nabytou zkušenost, která obecně zaměstnanci
         umožňuje, aby lépe plnil své úkoly, je legitimním cílem platové politiky.

      35      Použití kritéria počtu odsloužených let zpravidla může tohoto cíle dosáhnout. Počet odsloužených let jde totiž ruku v ruce
         se zkušeností a obecně zaměstnanci umožňuje, aby lépe plnil své úkoly.

      36      Je tudíž možné, aby zaměstnavatel odměnil počet odsloužených let, aniž by určil důležitost, kterou mají pro výkon specifických
         úkolů svěřených zaměstnanci.

      37      V témže rozsudku Soudní dvůr nicméně nevyloučil, že mohou existovat situace, ve kterých musí být použití kritéria počtu odsloužených
         let zaměstnavatelem podrobně odůvodněno.

      38      To je zejména případ, kdy zaměstnanec předloží skutečnosti, které jsou způsobilé vzbudit závažné pochybnosti ohledně schopnosti
         dosáhnout výše uvedeného cíle, který má v projednávaném případě použití kritéria počtu odsloužených let. Je tudíž povinností
         zaměstnavatele, aby prokázal, že to, co je zpravidla pravda, a sice že počet odsloužených let jde ruku v ruce se zkušeností
         a že zaměstnanci umožňuje, aby lépe plnil své úkoly, je rovněž pravda, co se týče dotčeného zaměstnání.

      39      Je třeba dodat, že pokud je pro určení odměny používán systém klasifikace prací založený na hodnocení práce, která má být
         vykonána, není požadováno, aby se odůvodnění použití určitého kritéria týkalo situace dotyčných zaměstnanců individuálně.
         Jestliže je tedy cílem sledovaným použitím kritéria počtu odsloužených let uznání nabyté zkušenosti, nemusí být v rámci tohoto
         systému prokázáno, že zaměstnanec, vzatý individuálně, nabyl během rozhodného období zkušenost, která mu umožnila lépe plnit
         jeho práci. Naopak je třeba vzít objektivně v úvahu povahu práce, která má být vykonána (výše uvedený rozsudek Rummler, bod
         13).

      40      Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že na první a druhou položenou otázku je třeba odpovědět tak, že článek 141 ES musí
         být vykládán tak, že v případě, že použití kritéria počtu odsloužených let jako činitele přispívajícího k určení odměny má
         za následek rozdíly v odměně za stejnou nebo rovnocennou práci mezi zaměstnanci a zaměstnankyněmi, které musejí být zahrnuty
         do srovnání:

      –        vzhledem k tomu, že použití kritéria počtu odsloužených let je zpravidla způsobilé dosáhnout legitimního cíle odměnit nabytou
         zkušenost, která zaměstnanci umožňuje, aby lépe plnil své úkoly, zaměstnavatel nemusí zvlášť prokazovat, že použití tohoto
         kritéria je způsobilé dosáhnout uvedeného cíle co se týče daného zaměstnání, ledaže zaměstnanec předloží skutečnosti, které
         jsou způsobilé vzbudit závažné pochybnosti v tomto ohledu;

      –        není nezbytné prokázat, že pokud je pro určení odměny používán systém klasifikace prací založený na hodnocení práce, která
         má být vykonána, zaměstnanec, vzatý individuálně, nabyl během rozhodného období zkušenost, která mu umožnila lépe plnit jeho
         práci.

       Ke třetí předběžné otázce
      41      S ohledem na odpověď na první a druhou otázku není namístě odpovídat na třetí otázku.

       K časovým účinkům tohoto rozsudku
      42      Vláda Spojeného království a Irsko se domnívají, že jestliže by měl Soudní dvůr rozhodnout o odchýlení se od zásad, které
         stanovil ve výše uvedeném rozsudku Danfoss, důvody právní jistoty vyžadují časové omezení účinků rozsudku, který bude vydán.

      43      Jelikož tento rozsudek pouze upřesňuje judikaturu v dané oblasti, není namístě omezit jeho časové účinky.

       K nákladům řízení
      44      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Článek 141 ES musí být vykládán tak, že v případě, že použití kritéria počtu odsloužených let jako činitele přispívajícího
            k určení odměny má za následek rozdíly v odměně za stejnou nebo rovnocennou práci mezi zaměstnanci a zaměstnankyněmi, které
            musejí být zahrnuty do srovnání:
      –        vzhledem k tomu, že použití kritéria počtu odsloužených let je zpravidla způsobilé dosáhnout legitimního cíle odměnit nabytou
            zkušenost, která zaměstnanci umožňuje, aby lépe plnil své úkoly, zaměstnavatel nemusí zvlášť prokazovat, že použití tohoto
            kritéria je způsobilé dosáhnout uvedeného cíle, co se týče daného zaměstnání, ledaže zaměstnanec předloží skutečnosti, které
            jsou způsobilé vzbudit závažné pochybnosti v tomto ohledu;
      –        není nezbytné prokázat, že pokud je pro určení odměny používán systém klasifikace prací založený na hodnocení práce, která
            má být vykonána, zaměstnanec, vzatý individuálně, nabyl během rozhodného období zkušenost, která mu umožnila lépe plnit jeho
            práci.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 28. května 1980. # Richard Kuhner proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 33/79 a 75/79.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 12. července 2006. # Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství VITACOAT - Starší národní slovní ochranné známky VITAKRAFT - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-277/04.

text:
      Věc T-277/04
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství VITACOAT – Starší národní slovní ochranné známky VITAKRAFT – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 12. července 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      2.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      3.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      4.     Ochranná známka Společenství – Odvolací řízení
      (Nařízení Rady č. 40/94, článek 63 a čl. 74 odst. 1)
      1.     Posouzení nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství závisí na množství
         prvků, zejména na tom, jak je ochranná známka na dotčeném trhu známá. Existence vyšší než běžné rozlišovací způsobilosti z
         důvodu známosti ochranné známky na trhu u veřejnosti nezbytně předpokládá, že tato ochranná známka je známá alespoň podstatné
         části dotčené veřejnosti, aniž by nezbytně musela mít dobré jméno ve smyslu čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94. Nelze obecně
         prokázat, například uvedením určitých procentuálních údajů týkajících se stupně známosti ochranné známky u veřejnosti v dotčených
         kruzích, že ochranná známka má vysokou rozlišovací způsobilost z důvodu své známosti u veřejnosti. Je však namístě uznat určitou
         vzájemnou závislost mezi známostí ochranné známky u veřejnosti a rozlišovací způsobilostí této ochranné známky v tom smyslu,
         že čím více je ochranná známka u cílové veřejnosti známá, tím více je rozlišovací způsobilost této ochranné známky posílena.

      Při přezkumu, zda má ochranná známka vysokou rozlišovací způsobilost z důvodu své známosti u veřejnosti, je třeba zohlednit
         všechny relevantní skutečnosti věci, tedy zejména podíl na trhu, který ochranná známka zaujímá, intenzitu, geografické rozšíření
         a dobu jejího užívání, výši investic vynaložených podnikem na její propagaci, poměr zúčastněných kruhů, které identifikují
         výrobky nebo služby jako pocházející od určitého podniku díky ochranné známce, a prohlášení obchodních a průmyslových komor
         nebo jiných profesních sdružení.

      (viz body 33–35)
      2.     Pro to, aby starší ochranná známka měla vyšší rozlišovací způsobilost z důvodu své případné známosti u veřejnosti, musí být
         v každém případě známá veřejnosti k datu podání přihlášky ochranné známky nebo případně ke dni práva přednosti uplatňovaného
         na podporu této přihlášky. Nelze však a priori vyloučit, že studie vypracovaná určitou dobu před nebo po tomto datu může obsahovat užitečné údaje, avšak s vědomím toho, že se její
         průkazní hodnota může měnit v závislosti na více či méně dlouhém časovém odstupu období, kterého se týká, od data podání nebo
         dne práva přednosti přihlášky dotčené ochranné známky.

      (viz bod 38)
      3.     Pro průměrné německé spotřebitele vlastnící domácí zvíře neexistuje nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94 o ochranné známce Společenství mezi označením VITACOAT, jehož zápis je požadován pro „Šampóny, kondicionéry, přípravky
         na vlasy a pokožku, deodoranty; vše pro zvířata“, „Přípravky na odčervení, odvšivení, odblešení a odstranění ostatních parazitů;
         vše pro zvířata“ a „Kartáče a hřebeny pro zvířata“, spadající do tříd 3, 5 a 21 ve smyslu Niceské dohody, a ochrannou známkou
         VITAKRAFT, zapsanou dříve v Německu pro označení zčásti totožných a zčásti podobných výrobků. Vzhledem k tomu, že slovo „Kraft“
         má pro německé spotřebitele přesný a bezprostředně vnímatelný význam, zatímco slovo „coat“ pro ně nebude mít žádný význam
         nebo bude nanejvýš rozpoznáno jako anglické slovo, které má odlišný význam, totiž existuje výrazný pojmový rozdíl mezi označeními,
         který může do značné míry neutralizovat nízkou vzhledovou a fonetickou podobnost dotčených označení. Označení tak vykazují
         dostatečně rozdílů, zejména z pojmového hlediska, aby byla vyloučena existence nebezpečí záměny i ve vztahu k totožným výrobkům,
         a to i když se zohlední nízký stupeň pozornosti věnované výběru dotčených výrobků.

      (viz body 61, 68)
      4.     Cílem žaloby podané k Soudu, směřující proti rozhodnutím odvolacích senátů Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné
         známky a vzory), je přezkum legality uvedených rozhodnutí ve smyslu článku 63 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství.
         Skutečnosti, které jsou dovolávány před Soudem, aniž by byly předtím uplatněny před odděleními Úřadu, se přitom mohou dotknout
         legality takového rozhodnutí jen tehdy, jestliže je Úřad měl vzít v úvahu z úřední povinnosti.

      V tomto ohledu vyplývá z čl. 74 odst. 1 in fine stejného nařízení, podle kterého se v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí Úřad při zkoumání skutečností omezí
         na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky, že Úřad nemusí z úřední povinnosti přihlížet ke skutečnostem, které
         účastníky nebyly předneseny. Takové skutečnosti proto nemohou zpochybnit legalitu rozhodnutí odvolacího senátu.

      Naproti tomu, účastníkům řízení ani samotnému Soudu nelze zabránit, aby se při výkladu práva Společenství inspirovali skutečnostmi
         vycházejícími z judikatury Společenství a vnitrostátní nebo mezinárodní judikatury. Účastník řízení má tedy možnost odkazovat
         na vnitrostátní rozsudky poprvé před Soudem, jelikož se nejedná o to, že je odvolacímu senátu vytýkáno, že nezohlednil skutkové
         okolnosti v určitém vnitrostátním rozsudku, ale o to, že porušil ustanovení nařízení č. 40/94, a o uplatnění judikatury na
         podporu tohoto žalobního důvodu.

      (viz body 69–71)
ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      12. července 2006 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství VITACOAT – Starší národní slovní ochranné známky VITAKRAFT – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T‑277/04,
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG, se sídlem v Brémách (Německo), zastoupená U. Sanderem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému J. Novaisem Gonçalvesem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Soudem, je
      Johnson’s Veterinary Products Ltd, se sídlem v Sutton Coldfield (Spojené království), zastoupená M. Edenboroughem, barrister,

      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 27. dubna 2004 (věc R 560/2003‑1),
         týkajícímu se námitkového řízení mezi Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG a Johnson’s Veterinary Products Ltd,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚEVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),

      ve složení J. Pirrung, předseda, A. W. H. Meij a I. Pelikánová, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 9. července 2004,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě OHIM došlému kanceláři Soudu dne 14. ledna 2005,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě vedlejší účastnice došlému kanceláři Soudu dne 13. května 2005,
      po jednání konaném dne 11. ledna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 21. března 1996 Vitacoat Ltd. požádala Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) o zápis
         slovního označení VITACOAT jako ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993
         o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2       Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 3, 5 a 21 Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro
         účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu:

      –       třída 3: „Šampóny, kondicionéry, přípravky na vlasy a pokožku, deodoranty; vše pro zvířata“;
      –       třída 5: „Přípravky na odčervení, odvšivení, odblešení a odstranění ostatních parazitů; vše pro zvířata“;
      –       třída 21: „Kartáče a hřebeny pro zvířata“.
      3       Přihláška k zápisu byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 34/1998 ze dne 11. května 1998.

      4       Dne 25. května 1998 podala žalobkyně námitky proti zápisu přihlašované ochranné známky, založené na čtyřech ochranných známkách
         zapsaných v Německu (dále jen „starší ochranné známky“) spočívajících ve slovním označení VITAKRAFT a chránících zejména následující
         výrobky:

      –       zápis č. 834 153: „Sklo, porcelán a kamenina, a to žlaby, koryta a krmné jesle pro ptáky, psy a kočky“;
      –       zápis č. 950 955: „Farmaceutické veterinární přípravky pro ryby a domácí ptactvo, s výjimkou přípravků, které se prodávají
         pouze v lékárnách“;

      –       zápis č. 1 065 186: „Zdravotní přípravky a přípravky pro péči o tělo a krášlicí přípravky pro domácí zvířata, jakož i šampóny
         pro domácí zvířata“;

      –       zápis č. 39 615 031: „Mycí prostředky, mýdla, přípravky pro péči o tělo a krášlicí přípravky, vlasové vody, přípravky pro
         vyhubení škodlivých zvířat, hřebeny a kartáče“.

      5       Námitky byly založeny zejména na čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 a směřovaly proti všem výrobkům, kterých se týkala
         přihláška k zápisu.

      6       Dne 11. února 2000 námitkové oddělení námitky zamítlo zejména z důvodu neexistence úplných překladů osvědčení o zápisu starších
         ochranných známek. Na základě odvolání žalobkyně třetí odvolací senát OHIM toto rozhodnutí dne 19. června 2001 zrušil, pokud
         se týká starších ochranných známek.

      7       Dne 4. září 2001 Vitacoat informovala OHIM o převodu přihlášky ochranné známky na společnost Johnson’s Veterinary Products
         Ltd, přičemž tento převod byl zapsán do Rejstříku ochranných známek Společenství  dne 29. října 2001.

      8       Dne 29. července 2003 námitkové oddělení znovu námitky jako neopodstatněné zamítlo.
      9       Dne 24. září 2003 podala žalobkyně proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání.
      10     Rozhodnutím ze dne 27. dubna 2004 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát OHIM odvolání zamítl. Měl v podstatě
         za to, že dotčené výrobky jsou zčásti totožné a zčásti podobné, ale že dotčená označení obsahují pouze velmi málo prvků podobnosti
         z fonetického a vzhledového hlediska. Podle odvolacího senátu totiž slova „vita“ a ochranné známky VITAKRAFT mají pouze nízkou
         vnitřní rozlišovací způsobilost pro jiné výrobky než ty, kterých se týká německý zápis č. 834 153 a „hřebeny a kartáče“, kterých
         se týká německý zápis č. 39 615 031. Krom toho tvrdil, že jsou odlišné z pojmového hlediska, neboť slovo „Kraft“ znamená v němčině
         „síla, moc“ a zvýrazňuje tak pojem „vitalita“ (v němčině „Vitalität“) vnuknutý prvkem „vita“, zatímco slovo „vitacoat“ nemá
         konkrétní smysl nezávisle na otázce, zda německý spotřebitel zná význam anglického slova „coat“. Pokud jde o dokumenty předložené
         žalobkyní za účelem prokázání vysoké rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek z důvodu, že jsou známy na německém
         trhu, odvolací senát dospěl k závěru, že tyto dokumenty nepředstavují dostatečné důkazy o existenci dobrého jména starších
         ochranných známek (viz body 24 a 25 výše). Podle odvolacího senátu vzhledem k tomu, že žalobkyně neprokázala, že její ochranné
         známky jsou známy na německém trhu, není podobnost dotčených ochranných známek dostatečná pro vznik nebezpečí záměny ve smyslu
         čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      11     Žaloba byla původně podána v německém jazyce. Angličtina se stala jednacím jazykem v souladu s čl. 131 odst. 2 jednacího řádu
         Soudu v důsledku výhrad vedlejší účastnice došlých kanceláři Soudu dne 11. srpna 2004.

      12     Žalobkyně připojila ke své žalobě řadu příloh vyhotovených v němčině. Dne 31. ledna 2005 část z nich nahradila zkrácenými
         verzemi.

      13     V souladu s čl. 131 odst. 3 jednacího řádu bylo žalobkyni povoleno, aby přednesla svou řeč v němčině.
      14     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      15     OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      16     Vedlejší účastnice navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       potvrdil napadené rozhodnutí;
      –       vrátil přihlášku ochranné známky Společenství OHIM, aby mohl provést její zápis;
      –       uložil žalobkyni, aby nesla náklady řízení vedlejší účastnice vzniklé v důsledku řízení před Soudem, před odvolacím senátem
         a před námitkovým oddělením.

      17     Na jednání vedlejší účastnice v odpovědi na otázku Soudu vysvětlila, že její druhý bod návrhových žádání ve skutečnosti splývá
         s prvním. Pokud jde o třetí bod návrhových žádání, tento bod podle vedlejší účastnice směřuje k zajištění toho, aby OHIM skutečně
         pokračoval v řízení o zápisu přihlašované ochranné známky v případě zamítnutí žaloby. Pokud jde o náklady řízení, prohlásila,
         že z opatrnosti formulovala čtvrtý bod návrhových žádání co možná nejširším způsobem.

       Právní otázky
       K návrhu žalobkyně směřujícímu ke zrušení napadeného rozhodnutí
      18     Žalobkyně uplatňuje jediný žalobní důvod vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Tento žalobní důvod
         zahrnuje v podstatě tři části. První částí žalobkyně uplatňuje, že ochranné známky VITAKRAFT a jejich prvek „vita“ mají vysokou
         rozlišovací způsobilost z důvodu, že tato ochranná známka je známá na německém trhu. Druhou částí žalobního důvodu žalobkyně
         vytýká odvolacímu senátu, že provedl nesprávné posouzení podobnosti označení, zvláště proto, že nepostřehl, že slovo „vita“
         tvoří jejich dominantní prvek. Třetí částí žalobního důvodu poukazuje na to, že tato dvě pochybení, jakož i skutečnost, že
         nebyl zohledněn stupeň podobnosti dotčených výrobků, vedly odvolací senát k tomu, že v projednávaném případě přehlédl nebezpečí
         záměny, které mimoto bylo pravidelně uznáváno německými soudy v případech srovnatelných s projednávaným případem.

       Obecné poznámky
      19     Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka
         nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo
         služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná
         známka chráněna.

      20     Podle ustálené judikatury Soudního dvora a Soudu musí být nebezpečí záměny, pokud jde o obchodní původ výrobků nebo služeb,
         posuzováno celkově podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení a výrobky nebo služby, přičemž musí být zohledněny
         všechny relevantní faktory projednávaného případu, zejména vzájemná závislost mezi podobností označení a podobností výrobků
         nebo služeb, na které se vztahuje ochranná známka [rozsudek Soudu ze dne 1. února 2005, SPAG v. OHIM – Dann a Backer (HOOLIGAN),
         T‑57/03, Sb. rozh. s. II‑287, bod 51].

      21     V projednávaném případě se účastníci řízení shodují na tom, že jelikož jsou starší ochranné známky chráněny v Německu a výrobky
         jsou určeny všem osobám vlastnícím domácí zvíře, je cílová veřejnost tvořena průměrnými německými spotřebiteli vlastnícími
         takové zvíře.

      22     Krom toho, jak vyplývá z bodů 21 až 23 napadeného rozhodnutí, odvolací senát konstatoval, že všechny výrobky, kterých se týká
         přihláška ochranné známky, jsou totožné s určitými výrobky chráněnými staršími ochrannými známkami č. 1 065 186 a č. 39 615 031.
         Navíc v bodě 24 napadeného rozhodnutí tvrdil, že výrobky, kterých se týká přihlašovaná ochranná známka a ochranná známka č. 834
         153, jsou podobné. Žalobkyně tyto závěry nezpochybnila.

      23     S ohledem na tyto úvahy je třeba přezkoumat jediný žalobní důvod žalobkyně.
       K první části žalobního důvodu, vycházející z existence vysoké rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek z důvodu,
         že jsou známy

      –       Napadené rozhodnutí
      24     Žalobkyně před odvolacím senátem předložila následující důkazy na podporu toho, že její ochranné známky jsou známy:
      –       ceník výrobků pro rok 1994 obsahující ochranné známky VITAKRAFT;
      –       studii trhu vypracovanou v roce 1997 týkající se ochranných známek VITAKRAFT;
      –       studii trhu vypracovanou v roce 1992 týkající se ochranné známky VITA a případné spojitosti, kterou si veřejnost učiní mezi
         touto ochrannou známkou a označením VITAKRAFT.

      25     Odvolací senát ceník odmítl, neboť se týkal hlavně jiných výrobků než těch, které jsou označeny dotčenými staršími ochrannými
         známkami (bod 29 napadeného rozhodnutí). Pokud jde o studii z roku 1997, měl odvolací senát za to, že její průkazní hodnota
         je nedostatečná vzhledem k tomu, že si dotázané osoby spontánně neučinily spojitost mezi ochrannými známkami VITAKRAFT a výrobky
         chráněnými těmito ochrannými známkami, neboť dotazníky uvedly označení, jakož i dotčené výrobky (bod 30 napadeného rozhodnutí).
         Pokud jde o studii z roku 1992, měl odvolací senát za to, že její průkazní hodnota je podstatně omezena, neboť se tato studie
         netýká relevantního období. Podle odvolacího senátu je třeba předpokládat, že realita trhu se podstatně v průběhu čtyř let
         mění, ledaže by byl prokázán opak. Dodal, že se studie netýkala ochranných známek VITAKRAFT, že se týkala pouze spotřebitelů
         vlastnících domácí zvíře, že tito spotřebitelé byli navedeni k ochranné známce VITA pro dotčené výrobky a že pouze 20 [% z]
         dotázaných osob identifikovalo ochranné známky VITAKRAFT (bod 31 napadeného rozhodnutí).

      –       Argumenty účastníků řízení
      26     Pokud jde nejprve o ceník z roku 1994, žalobkyně zdůrazňuje, že se týká rovněž výrobků označených staršími ochrannými známkami.
      27     Pokud jde dále o studii z roku 1997, žalobkyně v podstatě kritizuje to, že odvolací senát nepřipustil údaje poskytnuté dotázaným
         osobám, co se týče ochranné známky a dotčených výrobků. Podle žalobkyně není možné neuvést ochrannou známku dotčenou studií
         při pohovoru se spotřebiteli. Na jednání dodala, že jelikož slovo „vita“ je prvkem často používaným v ochranných známkách
         chránících výrobky lidské výživy, bylo uvedení výrobků, kterých se týkají starší ochranné známky, nezbytné pro vyloučení záměny
         s ochrannými známkami patřícími do odvětví lidské výživy.

      28     Pokud jde konečně o studii z roku 1992, žalobkyně nejprve uvádí, že dotčený trh se během relativně krátkého období čtyř let
         nemění, což je rovněž prokázáno studií z roku 1997. Dále zdůrazňuje, že institut průzkumu veřejného mínění Allensbach, který
         tuto studii provedl, má velmi dobré jméno. Studie prokazuje, že pro reprezentativní skupinu dotčeného trhu slovo „vita“ představuje
         dominantní prvek ochranných známek VITAKRAFT a že si tato veřejnost učiní bezprostřední spojitost mezi výskytem slova „vita“
         v označení vztahujícím se na dotčené výrobky a staršími ochrannými známkami žalobkyně.

      29     OHIM úvodem namítá, že ceník nemůže, bez ohledu na svůj obsah, sám o sobě prokázat, že starší ochranné známky byly známy.
      30     Pokud jde o studii z roku 1997, má OHIM za to, že spotřebitelé obecně nejsou nasměrováni na určitou ochrannou známku, ale
         rozhodují se spontánně o tom, jaký výrobek chtějí koupit. Pouze spontánní odpověď o známosti ochranné známky u spotřebitele
         pro určité výrobky tedy může poskytnout dostatečný důkaz o tom, že je na trhu známá. V projednávaném případě byli jednak spotřebitelé
         přímo navedeni k ochranné známce VITAKRAFT, a jednak studie byla zvláště neurčitá, pokud jde o dotčené výrobky. OHIM na jednání
         dodal, že průkazní hodnota studie je ještě oslabena tím, že se týká období následujícího po relevantním období, a tudíž může
         být ovlivněna reklamními kampaněmi vedenými po dni podání přihlášky ochranné známky.

      31     Pokud jde konečně o studii z roku 1992, OHIM podotýká, že podle této studie 70 % dotázaných osob si nevytvořilo žádnou spojitost
         mezi slovem „vita“ a staršími ochrannými známkami, i když otázky byly položeny tak, aby vedly dotazované spotřebitele k určitému
         výsledku.

      32     Vedlejší účastnice má za to, že studie z roku 1997 musí být odmítnuta, neboť se týká období následujícího po relevantním datu,
         a že průkazní hodnota studie z roku 1992 není dostatečná vzhledem k tomu, že se netýká starších ochranných známek, ale označení
         VITA. Na jednání upřesnila, že otázky položené dotázaným osobám v roce 1992 mohou nanejvýš doložit určitou asociaci mezi označeními
         VITA a VITAKRAFT.

      –       Závěry Soudu
      33     Jak vyplývá ze sedmého bodu odůvodnění nařízení č. 40/94, posouzení nebezpečí záměny závisí na množství prvků, zejména na
         tom, jak je ochranná známka na dotčeném trhu známá. Protože je nebezpečí záměny tím vyšší, čím se rozlišovací způsobilost
         ochranné známky jeví vyšší, ochranné známky, které mají buď vnitřně nebo z důvodu své známosti u veřejnosti vysokou rozlišovací
         způsobilost, požívají rozsáhlejší ochrany než ochranné známky, jejichž rozlišovací způsobilost je menší (viz obdobně rozsudky
         Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C‑251/95, Recueil, s. I‑6191, bod 24; ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97,
         Recueil, s. I‑5507, bod 18, a ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 20).

      34     Existence vyšší než běžné rozlišovací způsobilosti z důvodu známosti ochranné známky na trhu u veřejnosti nezbytně předpokládá,
         že tato ochranná známka je známá alespoň podstatné části dotčené veřejnosti, aniž by nezbytně musela mít dobré jméno ve smyslu
         čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94. Nelze obecně prokázat, například uvedením určitých procentuálních údajů týkajících se stupně
         známosti ochranné známky u veřejnosti v dotčených kruzích, že ochranná známka má vysokou rozlišovací způsobilost z důvodu
         své známosti u veřejnosti (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudky Soudního dvora ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee,
         C‑108/97 a C‑109/97, Recueil, s. I‑2779, bod 52, a výše uvedený rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 24). Je však namístě
         uznat určitou vzájemnou závislost mezi známostí ochranné známky u veřejnosti a rozlišovací způsobilostí této ochranné známky
         v tom smyslu, že čím více je ochranná známka u cílové veřejnosti známá, tím více je rozlišovací způsobilost této ochranné
         známky posílena.

      35     Při přezkumu, zda má ochranná známka vysokou rozlišovací způsobilost z důvodu své známosti u veřejnosti, je třeba zohlednit
         všechny relevantní skutečnosti věci, tedy zejména podíl na trhu, který ochranná známka zaujímá, intenzitu, geografické rozšíření
         a dobu jejího užívání, výši investic vynaložených podnikem na její propagaci, poměr zúčastněných kruhů, které identifikují
         výrobky nebo služby jako pocházející od určitého podniku díky ochranné známce, a prohlášení obchodních a průmyslových komor
         nebo jiných profesních sdružení (viz obdobně výše uvedené rozsudky Windsurfing Chiemsee, bod 51, a Lloyd Schuhfabrik Meyer,
         bod 23, a v tomto smyslu a obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 14. září 1999, General Motors, C‑375/97, Recueil, s. I‑5421,
         body 26 a 27).

      36     V projednávaném případě žalobkyně předložila na podporu známosti svých starších ochranných známek u veřejnosti tři důkazy,
         a sice ceník z roku 1994, studii trhu z roku 1997 a studii trhu z roku 1992 (viz bod 24 výše).

      37     Pokud jde zaprvé o ceník, je namístě připomenout, že pouhé předložení katalogů bez údajů ani důkazu týkajících se jejich distribuce
         veřejnosti nebo rozsahu jejich případné distribuce není dostatečné pro prokázání užívání ochranné známky [viz v tomto smyslu
         rozsudek Soudu ze dne 6. října 2004, Vitakraft-Werke Wührmann v. OHIM – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, Sb. rozh. s. II‑3445,
         bod 34]. Tím spíše nemůže prokázat intenzitu takového užívání. Tato judikatura je použitelná na ceník, jehož funkce může být
         přirovnána k funkci katalogu. Z toho vyplývá, že argument žalobkyně, podle kterého se odvolací senát zmýlil ohledně obsahu
         tohoto ceníku, musí být odmítnut.

      38     Pokud jde zadruhé o studie trhu vypracované v roce 1992 a 1997, je namístě nejprve uvést, že pro to, aby starší ochranná známka
         měla vyšší rozlišovací způsobilost z důvodu své případné známosti u veřejnosti, musí být v každém případě známá veřejnosti
         k datu podání přihlášky ochranné známky nebo případně ke dni práva přednosti uplatňovaného na podporu této přihlášky [viz
         v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 13. prosince 2004, El Corte Inglés v. OHIM – Pucci (EMILIO PUCCI), T‑8/03, Sb. rozh.
         s. II‑4297, body 71 až 73, kterých se netýká kasační opravný prostředek]. Nelze však a priori vyloučit, že studie vypracovaná určitou dobu před nebo po tomto datu může obsahovat užitečné údaje, avšak s vědomím toho, že se její
         průkazní hodnota může měnit v závislosti na více či méně dlouhém časovém odstupu období, kterého se týká, od data podání nebo
         dne práva přednosti přihlášky dotčené ochranné známky. Navíc její průkazní hodnota závisí na použité metodě anketního průzkumu.

      39     V projednávaném případě je průkazní hodnota studie z roku 1997 oslabena, jak to správně uvádí odvolací senát, z toho důvodu,
         že dotázané osoby neodpovídaly spontánně, jelikož v použitých dotaznících byla uvedena dotčená označení a výrobky. Toto zjištění
         není zpochybněno argumentem žalobkyně, podle kterého jednak upřesnění dotčených výrobků bylo nezbytné pro to, aby bylo zabráněno
         veřejnosti uvádět ochranné známky potravin určených k lidské spotřebě, a jednak průzkum veřejného mínění bez jakékoli zmínky
         o dotčené ochranné známce vede k užitečným výsledkům pouze v případě ochranných známek s velmi dobrým jménem („berühmte Marken“)
         (viz bod 27 výše). Bylo by totiž bývalo možné uvést dotázaným osobám dotčené výrobky, aniž by byly zmíněny ochranné známky
         VITAKRAFT, nebo jim ukázat seznam různých ochranných známek, mezi nimiž by bylo zejména dotčené starší označení.

      40     Za těchto okolností odvolací senát neprovedl nesprávné právní posouzení, když měl za to, že studie z roku 1997 sama o sobě
         nestačí k prokázání známosti ochranných známek VITAKRAFT u veřejnosti. Soud se tedy nemusí vyjadřovat k dodatečnému argumentu
         OHIM a vedlejší účastnice, podle kterého je průkazní hodnota studie rovněž oslabena v důsledku toho, že se týká období následujícího
         po relevantním datu.

      41     Pokud jde o studii z roku 1992, nelze ji odmítnout bez dalšího z pouhého důvodu, že se týká hlavně ochranné známky VITA, a nikoli
         ochranných známek VITAKRAFT, neboť žalobkyně se snaží prokázat, že slovo „vita“ tvoří dominantní prvek starších ochranných
         známek, jelikož si cílová veřejnost učiní bezprostřední spojitost mezi výrazem „vita“ a ochrannými známkami VITAKRAFT z důvodu,
         že jsou jí obě označení známá, a jelikož se otázka studie týká právě této případné spojitosti.

      42     Jak to však správně konstatoval odvolací senát, průkazní hodnota studie z roku 1992 je snížena v důsledku toho, že byla uskutečněna
         téměř čtyři roky před datem podání přihlášky dotčené ochranné známky. Navíc je namístě uvést, jak to učinil odvolací senát,
         že procentní podíl osob, které si učiní přímou spojitost mezi slovem „vita“ a staršími ochrannými známkami není dostatečně
         vysoký na to, aby prokázal, že tyto starší ochranné známky nebo také jejich prvek „vita“ mají vysokou rozlišovací způsobilost
         z důvodu jejich známosti u veřejnosti. Otázka položená spotřebitelům dotazovateli je totiž vedla k tomu, že si vytvořili hospodářskou
         spojitost mezi ochrannými známkami VITAKRAFT a jakýmkoli označením obsahujícím slovo „vita“, přičemž případný výskyt jiných
         prvků vedle výrazu „vita“ nemohl dotazovanému spotřebiteli přijít na mysl. I za těchto okolností si pouze 33 % dotázaných
         osob vlastnících domácí zvíře myslelo, že všechna označení obsahující prvek „vita“ náležejí ke stejnému podniku. Pouze 25 %
         dotázaných osob vlastnících domácí zvíře si učinilo spojitost mezi výrazem „vita“ a ochrannou známkou nebo podnikem s názvem
         VITAKRAFT.

      43     Krom toho odvolací senát správně uvedl, že spotřebitelé byli informováni o dotčených výrobcích (výrobky pro péči o zvířata)
         a o dotčených ochranných známkách (VITA a VITAKRAFT). S ohledem na to, že otázky položené spotřebitelům je mohly vést k odpovědi
         spíše příznivé pro žalobkyni, dospěl odvolací senát správně k závěru, že studie z roku 1992 nestačí k prokázání skutečnosti,
         že tyto starší ochranné známky jsou známy, a tudíž že jejich rozlišovací způsobilost nebo rozlišovací způsobilost jejich prvku
         „vita“ je vysoká.

      44     Z těchto důvodů vzhledem k tomu, že žalobkyně právně dostačujícím způsobem neprokázala, že starší ochranné známky mají vysokou
         rozlišovací způsobilost z důvodu, že jsou veřejnosti známy, musí být první část žalobního důvodu zamítnuta jako neopodstatněná.

       K druhé části žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení podobnosti dotčených označení
      –       Argumenty účastníků řízení
      45     Pokud jde o srovnání dotčených označení, žalobkyně úvodem zpochybňuje, že prvek „vita“ má omezenou vnitřní rozlišovací způsobilost,
         a to i za předpokladu, že je odvolací senát oprávněn mít za to, že si cílová veřejnost spojí toto slovo s německými slovy
         „vital“ (vitální) a „Vitalität“ (vitalita). Jednak i když toto latinské slovo znamenající „život“ je někdy vzdělanou menšinou
         užíváno pro vyjádření „běhu života určité osoby“ (v němčině „Lebenslauf“), není tento význam většině německých spotřebitelů
         známý. Kromě toho žalobkyně uvádí, že na rozdíl od závěrů odvolacího senátu německá slova „vital“ a „Vitalität“ nepopisují
         výrobky, kterých se týkají starší ochranné známky. Mimoto žalobkyně podotýká, že OHIM již uznal rozlišovací způsobilost slova
         „vita“, když dne 15. července 2002 zveřejnil přihlášku slovní ochranné známky Společenství VITA, která se týká výrobků obdobných
         těm, na které se vztahují starší ochranné známky.

      46     Z důvodu známosti starších ochranných známek u veřejnosti tvoří slovo „vita“ podle žalobkyně jejich dominantní prvek.
      47     Nezávisle na předcházejícím žalobkyně popírá posouzení učiněné odvolacím senátem ohledně podobnosti označení z hlediska vzhledového,
         pojmového a fonetického.

      48     Pokud jde zaprvé o vzhledovou podobnost, žalobkyně nejprve zdůrazňuje, že spotřebitel neprovede filologickou analýzu ochranné
         známky. Naopak vzhledem k tomu, že jeho stupeň pozornosti je při výběru dotčených výrobků relativně nízký, totožnost první
         části označení VITAKRAFT a VITACOAT, jakož i totožnost písmen „a“ a „t“ v jejich druhé části by jej mohla vést k záměně dotčených
         označení. Žalobkyně na jednání zdůraznila skutečnost, že spotřebitel věnuje více pozornosti začátku slovního označení než
         jeho konci.

      49     Pokud jde zadruhé o pojmovou podobnost, odvolací senát podle žalobkyně pochybil, když měl za to, že si spotřebitel neučiní
         žádnou spojitost mezi anglickým slovem „coat“ a odkazem učiněným na německá slova „vital“ a „Vitalität“, a to nezávisle na
         otázce, zda zná význam anglického slova. Žalobkyně tvrdí, že mnoho německých spotřebitelů ví, že slovo „coat“ znamená v němčině
         „Fell“ (srst), takže zachytí popisnou způsobilost přihlašovaného označení. Navíc pochopení slova „coat“ cílovou veřejností
         nepovede k pojmovému rozdílu, ale naopak zdůrazní pojmovou podobnost kolidujících ochranných známek.

      50     Na jednání žalobkyně dodala, že ve smyslu judikatury Soudu [rozsudek ze dne 14. října 2003, Phillips-Van Heusen v. OHIM –
         Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Recueil, s. II‑4335, bod 54; rozsudek ze dne 22. června 2004, Ruiz‑Picasso
         a další v. OHIM – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Sb. rozh. s. II‑1739, bod 56, a rozsudek ze dne 27. října 2005, Éditions
         Albert René v. OHIM – Orange (MOBILIX), T‑336/03, Sb. rozh. s. II‑4667, bod 80, proti němuž byl podán kasační opravný prostředek]
         pojmový rozdíl, který může do značné míry neutralizovat vzhledové a fonetické podobnosti dotčených označení, existuje pouze
         tehdy, pokud označení jako celek má jasný a vymezený význam. Podle jejího názoru tomu tak v projednávaném případě není, jelikož
         slova „vitakraft“ a „vitacoat“ nemají konkrétní význam ani v němčině, ani v angličtině.

      51     Pokud jde zatřetí o fonetickou podobnost, žalobkyně jednak uplatňuje, že tato podobnost nemůže být neutralizována údajným
         pojmovým rozdílem označení, který v projednávaném případě neexistuje. Kromě toho zjištění odvolacího senátu, podle kterého
         výskyt písmen „r“ a „f“ ve starších ochranných známkách vylučuje fonetickou podobnost, porušuje zásadu, podle které existence
         nebezpečí záměny musí být posouzena v závislosti na prvcích podobnosti mezi označeními, a nikoli na jejich rozdílech.

      52     OHIM a vedlejší účastnice popírají argumenty žalobkyně.
      –       Závěry Soudu
      53     Jak vyplývá z ustálené judikatury, globální posouzení nebezpečí záměny, co se týče vzhledové, fonetické nebo pojmové podobnosti
         kolidujících označení, musí být založeno na celkovém dojmu, kterým tato označení působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišovacím
         a dominantním prvkům (viz výše uvedený rozsudek BASS, bod 47 a uvedená judikatura).

      54     Pokud jde nejprve o stupeň rozlišovací způsobilosti slova „vita“, bude relevantní veřejnost tvořená průměrnými německými spotřebiteli
         vlastnícími domácí zvíře chápat slovo „vita“, které jako takové v němčině neexistuje, jako odkazující na taková slova jako
         „vital“ (vitální) a „Vitalität“ (vitalita). I když je slovo latinského původu pro germanofonního spotřebitele méně známé než
         pro španělského spotřebitele, slovo „vita“ evokuje obecně pozitivní vlastnost přiřaditelnou velké škále různých výrobků nebo
         služeb. Slovo „vita“ totiž tvoří předponu, která dává slovu, které následuje, a sice německému slovu „Kraft“ (síla, moc) konotaci
         „vitality“. Veřejnost jej tudíž v projednávaném případě nebude vnímat jako rozlišovací a dominantní prvek staršího označení.
         Je tedy namístě odmítnout tvrzení žalobkyně, podle kterého má slovo „vita“ vysokou vnitřní rozlišovací způsobilost. Krom toho
         jak vyplývá z bodů 33 až 44 výše, slovo „vita“ není ani zvláště rozlišovací z toho důvodu, že starší ochranné známky jsou
         známy veřejnosti nebo také z důvodu hospodářské spojitosti, kterou si cílová veřejnost učiní mezi majitelem těchto ochranných
         známek a ochranných známek VITA.

      55     Skutečnost, že přihláška slovní ochranné známky Společenství VITA pro výrobky obdobné těm, kterých se týkají starší ochranné
         známky, byla zveřejněna OHIM, toto posouzení nevyvrací. Nejde totiž o to usoudit, že toto označení „postrádá rozlišovací způsobilost“
         nebo je „čistě popisné“, takže jeho zápisu brání důvody pro zamítnutí zápisu na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení
         č. 40/94. Jde pouze o to určit, zda slovo „vita“ tvoří dominantní prvek starších ochranných známek.

      56     Pokud jde dále o vzhledovou podobnost, je namístě uvést, že dotčená označení jsou složena jednak z prvků „vita“ a jednak z prvků
         „kraft“ nebo „coat“. Mají tak společnou svou první část („vita“), jakož i poslední písmeno („t“) a písmeno uprostřed své druhé
         části („a“). Krom toho je jejich délka téměř totožná. I přes tyto prvky podobnosti vyvolává rozdíl mezi druhými částmi slov,
         a sice prvky „kraft“ a „coat“, odlišný celkový dojem. Odvolací senát tedy správně konstatoval, že v celkovém vzhledovém dojmu
         převládají rozdíly nad prvky podobnosti.

      57     Z fonetického hlediska je třeba poukázat na to, že se slovo „vitakraft“ skládá ze tří slabik („vi“, „ta“ a „kraft“) se sledem
         samohlásek „i-a-a“ a určitou výraznou fonetickou povahou souhlásek „r“ a „f“, přičemž souhlásky „k“ a „t“ jsou neznělé a krátké.
         Hlavní přízvuk se klade na první slabiku a vedlejší přízvuk na poslední. Naproti tomu co se týče přihlašovaného označení,
         je namístě poznamenat, že anglická slova jsou v Německu dosti rozšířená v oblasti reklamy, takže mnoho spotřebitelů je schopno
         rozeznat alespoň pravidla anglické výslovnosti. Tak vysloví slovo „coat“ jako jeden zvuk, velmi blízký „co:t“. Naproti tomu,
         jelikož se slovo „vita“ podobá německým slovům „vital“ a „Vitalität“, spotřebitelé nenahradí německou výslovnost tohoto slova
         („vi:ta“) anglickou výslovností („vaita“). Přihlašovaná ochranná známka tedy vykazuje tři slabiky se sledem samohlásek „i-a-o“
         a ve své druhé části pouze souhlásky „c“ a „t“, přičemž přízvuk se klade na první slabiku. Z důvodu rozdílu ve výslovnosti
         mezi třetí slabikou slov „vitakraft“ a „vitacoat“ je namístě dospět, stejně jako odvolací senát, k závěru, že prvky fonetické
         odlišnosti jsou značné.

      58     Konečně z pojmového hlediska odvolací senát správně konstatoval, že spojení slova „vita“ souvisejícího s koncepcí vitality
         a slova „kraft“ znamenajícího v němčině „síla, moc“ ve starších ochranných známkách vede spotřebitele k tomu, že si spojí
         slovo „vitakraft“ s vlastností posílit nebo obnovit zdraví a vitalitu, i když slovo jako takové v němčině neexistuje. Pokud
         jde o přihlašovanou ochrannou známku, slovo „coat“ nemá v němčině význam. Je málo pravděpodobné, že by spotřebitelé rozuměli
         anglickému slovu „coat“. Nanejvýš vědí, že toto slovo znamená v angličtině „kabát“. V každém případě, i kdyby znali všechny
         jeho významy, nemění to nic na tom, že se tyto významy zřetelně odlišují od významu slova „Kraft“. Krom toho případné pochopení
         významu „coat“ spotřebiteli nezpůsobí to, že stejně jako v případě starších ochranných známek budou vnímat slovo „vita“ jako
         dominantní prvek přihlašované ochranné známky. Celkovým pojmovým dojmem bude dojem celku, ve kterém předpona „vita“ dává následujícímu
         slovu „coat“ určitou konotaci související s myšlenkou „vitality“, a tato dvě slova tak tvoří celek, aniž by jedno z nich mohlo
         být považováno za dominantní ve vztahu k druhému.

      59     Je tedy třeba konstatovat, že existuje nízká vzhledová podobnost, představovaná v podstatě totožností čtyř počátečních písmen
         obou označení, která je ale podstatně snížena z důvodu rozdílu mezi druhou částí dotčených označení, a sice slovy „kraft“
         a „coat“.

      60     Stejně tak existuje nízká fonetická podobnost představovaná totožností dvou počátečních slabik („vi-ta“), která je podstatně
         omezena fonetickým rozdílem mezi slovem „kraft“ (vyznačující se výskytem samohlásky „a“ a souhlásek „r“ a „f“) a „coat“ (vyznačující
         se výskytem samohlásky „o“).

      61     Konečně vzhledem k tomu, že slovo „Kraft“ má pro německé spotřebitele přesný a bezprostředně vnímatelný význam, zatímco slovo
         „coat“ pro ně nebude mít žádný význam nebo bude nanejvýš rozpoznáno jako anglické slovo, které má odlišný význam, je třeba
         konstatovat výrazný pojmový rozdíl mezi označeními. Takový pojmový rozdíl může do značné míry neutralizovat nízkou vzhledovou
         a fonetickou podobnost dotčených označení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek BASS, bod 54). Výskyt předpony „vita“
         v kolidujících označeních nemůže toto posouzení změnit, neboť bude vnímána jako předpona, takže celkový dojem vyvolaný označeními
         je z pojmového hlediska ve značné míře vymezený druhou částí označení.

      62     S ohledem na pojmový rozdíl mezi dotčenými označeními a prvky vzhledové a fonetické odlišnosti je namístě potvrdit závěr odvolacího
         senátu, podle kterého jsou označení pouze velmi málo podobná, neboť pojmový rozdíl může do značné míry neutralizovat prvky
         fonetické a vzhledové podobnosti.

       Ke třetí části žalobního důvodu, týkající se existence nebezpečí záměny
      –       Argumenty účastníků řízení
      63     V globálním posouzení nebezpečí záměny odvolacím senátem došlo podle žalobkyně k následujícím pochybením.
      64     Zaprvé odvolací senát nezohlednil vysokou rozlišovací způsobilost starších ochranných známek z důvodu, že jsou na trhu známy.
         Zadruhé podcenil stupeň podobnosti kolidujících označení. Zatřetí odvolací senát nepřiznal dostatečný význam totožnosti výrobků,
         kterých se dotčené ochranné známky týkají.

      65     Konečně žalobkyně tvrdí, že německé soudy ve srovnatelných případech pravidelně uznávaly existenci nebezpečí záměny, což vyplývá
         z rozhodnutí těchto soudů připojených k žalobě.

      66     OHIM a vedlejší účastnice tyto argumenty popírají. Navíc OHIM tvrdí, že jelikož rozhodnutí německých soudů nebyla předložena
         v rámci řízení před OHIM, tyto dokumenty musejí být prohlášeny za nepřípustné.

      –       Závěry Soudu
      67     Na úvod je třeba shledat, že jak vyplývá z bodů 44 a 62 výše, odvolací senát nepochybil, když měl jednak za to, že starší
         ochranné známky nemají vysokou rozlišovací způsobilost z důvodu, že jsou známy veřejnosti, a jednak, že dotčená označení jsou
         pouze velmi málo podobná.

      68     Dále je namístě uvést, že odvolací senát zohlednil totožnost většiny výrobků, na které se vztahují dotčené ochranné známky.
         Měl však za to, že označení vykazují dostatečně rozdílů, zejména z pojmového hlediska, aby byla vyloučena existence nebezpečí
         záměny i ve vztahu k totožným výrobkům. Soud tento závěr potvrzuje, a to i když se zohlední nízký stupeň pozornosti věnované
         výběru dotčených výrobků.

      69     Pokud jde konečně o německou judikaturu uváděnou žalobkyní, je třeba nejprve konstatovat, že rozsudky německých soudů byly
         uplatněny poprvé před Soudem.

      70     Podle ustálené judikatury směřuje žaloba podaná k Soudu ke kontrole legality rozhodnutí odvolacích senátů ve smyslu článku
         63 nařízení č. 40/94. Skutečnosti, které jsou dovolávány před Soudem, aniž by byly předtím uplatněny před odděleními OHIM,
         se mohou dotknout legality takového rozhodnutí jen tehdy, jestliže je OHIM měl vzít v úvahu z úřední povinnosti. V tomto ohledu
         vyplývá z čl. 74 odst. 1 in fine nařízení č. 40/94, podle kterého se v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí OHIM při zkoumání skutečností omezí
         na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky, že OHIM nemusí z úřední povinnosti přihlížet ke skutečnostem, které
         účastníky nebyly předneseny. Takové skutečnosti proto nemohou zpochybnit legalitu rozhodnutí odvolacího senátu [rozsudek Soudu
         ze dne 13. července 2004, Samar v. OHIM – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Sb. rozh. s. II‑2939, bod 13].

      71     Přesto je však namístě upřesnit, že účastníkům řízení ani samotnému Soudu nelze zabránit, aby se při výkladu práva Společenství
         inspirovali skutečnostmi vycházejícími z judikatury Společenství a vnitrostátní nebo mezinárodní judikatury. Taková možnost
         odkazovat na vnitrostátní rozsudky není uvedena v judikatuře připomenuté v bodě 70 výše, jelikož se nejedná o to, že je odvolacímu
         senátu vytýkáno, že nezohlednil skutkové okolnosti v určitém vnitrostátním rozsudku, ale o to, že porušil ustanovení nařízení
         č. 40/94, a o uplatnění judikatury na podporu tohoto žalobního důvodu.

      72     V projednávaném případě je však třeba konstatovat, že rozhodnutí německých soudů uváděná žalobkyní nemohou vyvrátit napadené
         rozhodnutí. Jednak nemohou zpochybnit skutková zjištění odvolacího senátu ani prokázat, že starší ochranné známky jsou na
         trhu veřejnosti známy nebo prokázat skutečnost, že si německý spotřebitel učiní spojitost mezi slovem „vita“ a ochrannými
         známkami žalobkyně z důvodů vyložených v bodě 70 výše. Kromě toho žalobkyně neuplatnila zvláštní právní argument vycházející
         z těchto rozhodnutí, který by umožnil se jimi inspirovat za podmínek uvedených v bodě 71 výše.

      73     Z předcházejícího vyplývá, že odvolací senát nepochybil při globálním posouzení nebezpečí záměny. Třetí část žalobního důvodu
         je tedy neopodstatněná. Z toho vyplývá, že je třeba jediný žalobní důvod žalobkyně zamítnout, a tudíž zamítnout i žalobu.

       K návrhu vedlejší účastnice směřujícímu k zápisu přihlašované ochranné známky
      74     Pokud jde o třetí bod návrhových žádání vedlejší účastnice, je namístě připomenout, že podle čl. 63 odst. 6 nařízení č. 40/94
         je OHIM povinen provést nezbytná opatření, aby vyhověl rozsudku. Soudu tedy nepřísluší ukládat OHIM příkazy. OHIM totiž přísluší,
         aby vyvodil důsledky z výroku a odůvodnění tohoto rozsudku [rozsudky Soudu ze dne 8. července 1999, Procter & Gamble v. OHIM
         (BABY-DRY), T‑163/98, Recueil, s. II‑2383, bod 53; ze dne 31. ledna 2001, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld v. OHIM (Giroform),
         T‑331/99, Recueil, s. II‑433, bod 33; ze dne 27. února 2002, Eurocool Logistik v. OHIM (EUROCOOL), T‑34/00, Recueil, s. II‑683,
         bod 12, a ze dne 23. října 2002, Institut für Lernsysteme v. OHIM – Educational Services (ELS), T‑388/00, Recueil, s. II‑4301,
         bod 19].

      75     Domáhá-li se vedlejší účastnice toho, aby OHIM pokračoval v řízení o zápisu, je toto pokračování v řízení o zápisu v podstatě
         opatřením nezbytným pro splnění povinností vyplývajících z rozsudku, které ve skutečnosti splývá s prvním bodem návrhových
         žádání směřujícím k zamítnutí žaloby. Pokud vedlejší účastnice mimoto zamýšlí navrhnout Soudu, aby uložil OHIM, aby provedl
         zápis přihlašované ochranné známky, tento návrh je nepřípustný v souladu s ustálenou judikaturou uvedenou v předcházejícím
         bodě.

       K nákladům řízení
      76     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 136 odst. 2 jednacího řádu se náklady vzniklé účastníkům řízení
         v souvislosti s řízením před odvolacím senátem považují za náklady, jejichž náhradu lze přiznat. Toto posledně uvedené ustanovení
         se však týká případů, kdy je rozhodnutí odvolacího senátu zrušeno, včetně výroku týkajícího se nákladů řízení. Naopak pokud
         napadené rozhodnutí zrušeno není, ani částečně, zůstává rozhodnutí o nákladech řízení před OHIM platné, s výhradou případného
         kasačního opravného prostředku.

      77     Z toho vyplývá, že je třeba návrh vedlejší účastnice směřující k tomu, aby byla žalobkyni uložena náhrada nákladů řízení před
         námitkovým oddělením a před odvolacím senátem, zamítnout. Pokud jde o náklady řízení před Soudem, vzhledem k tomu, že žalovaný
         a vedlejší účastnice požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit
         náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyně kromě vlastních nákladů řízení ponese náklady řízení Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
            a náklady řízení vedlejší účastnice vzniklé před Soudem.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 12. července 2006.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      J. Pirrung

         * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 28. února 2017.#Canadian Solar Emea GmbH a další v. Rada Evropské unie.#Dumping – Dovoz krystalických křemíkových fotovoltaických modulů a jejich klíčových komponentů (tj. článků) pocházejících nebo odesílaných z Číny – Konečné antidumpingové clo – Závazky – Žaloba na neplatnost – Právní zájem na podání žaloby – Přípustnost – Vyvážející země – Rozsah šetření – Výběr vzorku – Běžná hodnota – Definice dotčeného výrobku – Lhůta pro přijetí rozhodnutí o žádosti o přiznání statusu podniku působícího v tržním hospodářství – Časová působnost nových právních předpisů – Újma – Příčinná souvislost.#Věc T-162/14.