title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 9. listopadu 2010.#Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG proti "Österreich"-Zeitungsverlag GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko.#Směrnice 2005/29/ES - Nekalé obchodní praktiky - Vnitrostátní právní úprava, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, jež podmiňují poskytování prémií spotřebitelům koupí zboží nebo využitím služeb.#Věc C-540/08.

text:
      Věc C-540/08
      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      v.
      „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof)
      „Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky – Vnitrostátní právní úprava, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, jež podmiňují poskytování prémií spotřebitelům koupí
         zboží nebo využitím služeb“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům – Směrnice 2005/29
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29)
      2.        Sbližování právních předpisů – Nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům – Směrnice 2005/29
      [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29, čl. 5 odst. 2 písm. a) a b)]
      1.        Směrnice 2005/29 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu musí být vykládána v tom smyslu, že
         brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, které stanoví obecný zákaz prodeje spojeného s poskytováním prémií a jehož cílem
         není jen ochrana spotřebitele, ale které sleduje i další cíle.

      Směrnice 2005/29 totiž provádí úplnou harmonizaci pravidel týkajících se nekalých obchodních praktik vůči spotřebitelům a
         stanoví ve své příloze I taxativní výčet 31 obchodních praktik, které jsou na základě čl. 5 odst. 5 této směrnice považovány
         za nekalé za všech okolností. V důsledku toho, jak výslovně uvádí sedmnáctý bod odůvodnění uvedené směrnice, lze pouze tyto
         obchodní praktiky pokládat za nekalé, aniž je třeba provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9 směrnice.
         Přitom praktiky spočívající v tom, že spotřebitelům jsou nabízeny prémie spojené s koupí výrobků nebo využitím služeb, nejsou
         uvedeny v příloze I směrnice. Nemohou tedy být zakázány za všech okolností, ale pouze na základě specifické analýzy umožňující
         zjistit, zda mají tyto praktiky nekalý charakter.

      (viz body 27, 34–35, 41, výrok 1)
      2.        Možnost účasti na soutěžní hře o ceny spojená s koupí novin není nekalou obchodní praktikou ve smyslu čl. 5 odst. 2 směrnice
         2005/29 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu jen z toho důvodu, že tato možnost účasti na
         hře je přinejmenším pro část dotyčných spotřebitelů rozhodujícím motivem ke koupi těchto novin.

      (viz bod 47, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      9. listopadu 2010 (*)

      „Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky – Vnitrostátní právní úprava, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, jež podmiňují poskytování prémií spotřebitelům koupí
         zboží nebo využitím služeb“

      Ve věci C‑540/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof
         (Rakousko) ze dne 18. listopadu 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 4. prosince 2008, v řízení

      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      proti
      „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot a A. Arabadžev,
         předsedové senátů, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, P. Lindh a T. von Danwitz, soudci,

      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. ledna 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG S. Kornem a G. Kornem, Rechtsanwälte,
      –        za „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH P. Zöchbauerem, Rechtsanwalt, a W. Zekertem, Geschäftsführer,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer a A. Poschem, jako zmocněnci,
      –        za belgickou vládu T. Maternem, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu M. Lummou, J. Möllerem a S. Unzeitig, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi F. Erlbacherem a W. Wilsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 24. března 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 a čl. 5 odst. 2 a 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady
         2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice
         Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady
         (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. L 149, s. 22, dále jen „směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi tiskovými společnostmi Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
         (dále jen „Mediaprint“) a „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH ohledně otázky, zda je prodej spojený s poskytováním prémií organizovaný
         žalovanou v původním řízení v souladu s právem.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Šestý, osmý, devátý a sedmnáctý bod odůvodnění směrnice uvádějí:

      „(6)      Tato směrnice […] sbližuje právní předpisy členských států o nekalých obchodních praktikách včetně klamavé reklamy, jež přímo
         poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů, a tím nepřímo poškozují ekonomické zájmy oprávněných soutěžitelů. V souladu se zásadou
         proporcionality chrání tato směrnice spotřebitele před následky nekalých obchodních praktik, jsou-li závažné, avšak současně
         připouští, že v některých případech může být dopad na spotřebitele zanedbatelný. Nevztahuje se na vnitrostátní právní předpisy,
         které se týkají nekalých obchodních praktik poškozujících pouze ekonomické zájmy soutěžitelů nebo které se týkají obchodování
         mezi obchodníky, ani se jich nedotýká; při plném respektování zásady subsidiarity budou členské státy, pokud se tak rozhodnou,
         moci i nadále regulovat tyto praktiky v souladu s právem Společenství. […]

      […]
      (8)      Tato směrnice přímo chrání ekonomické zájmy spotřebitele před nekalými obchodními praktikami vůči spotřebitelům. […]
      (9)      Touto směrnicí není dotčeno uplatňování individuálních nároků, které vznášejí osoby poškozené nekalými obchodními praktikami.
         Rovněž jí nejsou dotčena pravidla Společenství a vnitrostátní pravidla smluvního práva, práv duševního vlastnictví, zdravotní
         nezávadnosti a bezpečnosti produktů, podmínek pro usazování a režimů vydávání povolení, včetně pravidel, jež se v souladu
         s právem Společenství vztahují na sázkové činnosti, ani pravidla Společenství pro hospodářskou soutěž a vnitrostátní předpisy
         je provádějící. Členské státy tak budou moci zachovat nebo zavést omezení a zákazy obchodních praktik z důvodu ochrany zdraví
         a bezpečnosti spotřebitelů na svém území bez ohledu na sídlo obchodníka, například ve vztahu k alkoholu, tabáku nebo léčivům.
         […]

      […]
      (17)      Pro zajištění vyšší právní jistoty je žádoucí určit takové obchodní praktiky, jež jsou za všech okolností nekalé. Příloha
         I proto uvádí taxativní výčet všech takových praktik. Pouze tyto obchodní praktiky lze pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba
         provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9. Tento seznam lze změnit pouze revizí této směrnice.“

      4        Článek 1 směrnice stanoví:

      „Účelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením
         právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy
         spotřebitelů.“

      5        Článek 2 písm. d) směrnice stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      […]
      d)      ,obchodními praktikami vůči spotřebiteli‘ (dále také jen ,obchodní praktiky‘) jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení,
         obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním
         produktu spotřebiteli.“

      6        Podle článku 3 směrnice:

      „1.      Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí
         týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.

      2.      Touto směrnicí není dotčeno smluvní právo, zejména pravidla týkající se platnosti, vzniku nebo účinků smlouvy.
      3.      Touto směrnicí nejsou dotčena pravidla Společenství ani vnitrostátní pravidla týkající se zdravotní nezávadnosti a bezpečnosti
         produktů.

      […]“
      7        Článek 4 směrnice uvádí:

      „Členské státy neomezí svobodu poskytování služeb ani volný pohyb zboží z důvodů spadajících do oblasti, kterou tato směrnice
         sbližuje.“

      8        Článek 5 směrnice, nadepsaný „Zákaz nekalých obchodních praktik“, zní takto:

      „1.      Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.
      2.      Obchodní praktika je nekalá, pokud
      a)      je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče
      a
      b)      podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení
         vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů,
         ve vztahu k danému produktu.

      [...]
      4.      Obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou-li
      a)      klamavé ve smyslu článků 6 a 7
      nebo
      b)      agresivní ve smyslu článků 8 a 9.
      5.      V příloze I je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností. Tento jednotný výčet platí
         ve všech členských státech a může být změněn pouze revizí této směrnice.“

       Vnitrostátní právo
      9        Ustanovení § 9a spolkového zákona proti nekalé soutěži z roku 1984 (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984) (BGBl.
         I, 448/1984), ve znění vyplývajícím z BGBl. I, 136/2001 (dále jen „UWG“), zní takto:

      „1)      Po osobě, která v obchodním styku za účelem hospodářské soutěže
      1.      ve veřejných oznámeních nebo jiných sděleních, která jsou určena pro větší okruh osob, uvede, že spotřebitelům budou poskytnuty
         vedle zboží nebo služeb bezplatné výhody (prémie), nebo spotřebitelům vedle periodického tisku nabídne, oznámí nebo poskytne
         bezplatné výhody (prémie), nebo

      2.      nabídne, oznámí nebo poskytne podnikatelům vedle zboží nebo služeb bezplatné výhody (prémie),
      může být požadováno, aby se tohoto jednání zdržela a aby nahradila vzniklou škodu. Uvedené platí také tehdy, pokud je bezplatnost
         výhody zastírána prostřednictvím celkové ceny za zboží či služby, prostřednictvím fiktivní ceny za výhodu nebo jiným způsobem.

      2)      Předchozí odstavec se nepoužije, jestliže výhoda spočívá
      1.      v příslušenství zboží běžně užívaném v obchodním styku nebo v doplňkových službách běžných v obchodním styku;
      2.      ve vzorcích zboží;
      3.      v reklamních předmětech, které se vyznačují nápadně viditelným a trvalým označením podniku, který se reklamou prezentuje;
      4.      ve výhodách nepatrné hodnoty (prémiích) nebo v drobných předmětech nepatrné hodnoty, pokud posledně uvedené předměty nejsou
         určeny k tomu, aby tvořily soubor, jehož hodnota převyšuje součet hodnot jednotlivých poskytnutých předmětů;

      5.      v určité peněžní částce nebo částce, již lze určitým způsobem vypočíst, která se neváže k výrobku;
      6.      v určitém nebo pouhým zlomkem určitelném množství téhož výrobku;
      7.      v poskytnutí informací nebo rad nebo
      8.      v poskytnutí práva na účast v soutěži (výherní hře), v níž hodnota jednotlivého výherního losu, vyplývající z celkové výše
         cen, jež lze ve hře získat, v poměru k počtu vydaných losů, nepřekračuje 0,36 eur a celková hodnota ceny, již lze ve hře získat,
         nepřekračuje 21 600 eur; k tomu může dojít pouze prostřednictvím vlastních výherních losů. Bod 8 se nepoužije na výhody poskytované
         k tiskovinám.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10      Deník Österreich, patřící žalované v původním řízení, organizoval od 25. listopadu do 6. prosince 2007 volbu „fotbalisty roku“ a vyzval veřejnost
         k účasti na této soutěži prostřednictvím internetu nebo hlasovacích lístků otištěných v tomto deníku. Účast na této soutěži
         umožňovala vyhrát večeři se zvoleným fotbalistou.

      11      Mediaprint se domnívala, že tato možnost výhry, podmíněná koupí novin, je protiprávní prémií ve smyslu § 9a odst. 1 bodu 1
         UWG, a proto se u Handelsgericht Wien (obchodní soud ve Vídni) domáhala, aby žalované v původním řízení bylo nařízeno ukončení
         této praktiky. Zatímco uvedený soud tomuto návrhu vyhověl, Oberlandesgericht Wien (vrchní zemský soud ve Vídni) jakožto odvolací
         soud naopak rozhodl, že se zákaz prodeje spojeného s poskytováním prémií může uplatnit pouze v případě, že ohlášená výhra
         může podnítit veřejnost ke koupi novin. Podle odvolacího soudu však takový „stimulační účinek“ v projednávané věci nenastal,
         a to zejména proto, že se veřejnost mohla soutěže účastnit i prostřednictvím internetu.

      12      Mediaprint pak proti tomuto rozhodnutí podala mimořádný opravný prostředek „Revision“ k Oberster Gerichtshof. Tento soud ve
         svém předkládacím rozhodnutí nejprve upřesňuje, že § 9a odst. 1 bod 1 UWG stanoví obecný zákaz prodeje spojeného s poskytováním
         prémií, který má zajistit jak ochranu spotřebitele, tak zachování účinné hospodářské soutěže. Po tomto upřesnění si klade
         otázku, zda směrnice, jejímž cílem je naproti tomu ochrana spotřebitele a která upravuje výlučně vztahy mezi spotřebiteli
         a podniky, brání takovémuto ustanovení.

      13      Oberster Gerichtshof měl za to, že rozhodnutí, jež má být přijato, závisí na výkladu směrnice, a proto se rozhodl přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je vnitrostátní právní úprava, která mimo taxativně stanovené výjimky zakazuje oznámení, nabídky nebo poskytnutí bezplatných
         výhod k periodickým tiskovinám a oznámení týkající se bezplatných výhod k jinému zboží či službám, aniž musí být v jednotlivém
         případě prověřen klamavý, agresivní či jinak nekalý charakter této obchodní praktiky, v rozporu s čl. 3 odst. 1 a čl. 5 odst. 5
         [směrnice] nebo jinými ustanoveními této směrnice, i když tato právní úprava nesleduje pouze cíl ochrany spotřebitele, ale
         i jiné cíle, které nespadají do věcné působnosti [směrnice], například zachování plurality sdělovacích prostředků nebo ochranu
         slabších soutěžitelů?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku: Představuje možnost účasti na soutěžní hře o ceny spojená s koupí novin nekalou
         obchodní praktiku ve smyslu čl. 5 odst. 2 [směrnice] již z toho důvodu, že možnost účasti na této hře je přinejmenším pro
         část dotčené veřejnosti sice nikoliv jediným, avšak bezpochyby rozhodujícím motivem ke koupi novin?“

      14      Dopisem došlým kanceláři Soudního dvora dne 27. července 2009 požádala rakouská vláda na základě čl. 44 odst. 3 druhého pododstavce
         jednacího řádu Soudního dvora, aby o věci rozhodl velký senát.

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      15      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení,
         které stanoví obecný zákaz prodeje spojeného s poskytováním prémií a jehož účelem není jen ochrana spotřebitele, ale které
         sleduje i další cíle, například zachování plurality sdělovacích prostředků a ochranu slabších soutěžitelů.

      16      Za účelem zodpovězení této otázky je nejprve třeba určit, zda prodej spojený s poskytováním prémií, který je předmětem zákazu
         dotčeného v původním řízení, je obchodní praktikou ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice, a podléhá tudíž pravidlům stanoveným
         touto směrnicí.

      17      V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 2 písm. d) směrnice definuje pomocí zvláště široké formulace pojem „obchodní praktika“
         jako „jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka
         přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli“.

      18      Takové reklamní kampaně, jako jsou kampaně dotčené v původním řízení, které podmiňují bezplatnou účast spotřebitele na soutěži
         koupí zboží nebo využitím služeb, jsou přitom jednoznačně součástí obchodní strategie obchodníka a přímo směřují k propagaci
         nebo podpoře odbytu tohoto zboží a služeb. Z toho vyplývá, že jsou obchodními praktikami ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice,
         a v důsledku toho spadají do věcné působnosti této směrnice (viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft,
         C‑304/08, Sb. rozh. s. I-217, bod 37 a citovaná judikatura).

      19      Tento závěr nemůže být zpochybněn argumenty Mediaprint, jakož i rakouské a belgické vlády, že se na praktiky podpory prodeje
         dotčené v původním řízení nepoužije směrnice z důvodu, že byly výslovně předmětem Komisí předloženého návrhu nařízení Evropského
         parlamentu a Rady [KOM (2001) 546 v konečném znění], jenž byl poté pozměněn [KOM (2002) 585 v konečném znění]. V tomto ohledu
         totiž postačuje konstatovat, že tato okolnost nemůže sama o sobě vyloučit – zejména s ohledem na skutečnost, že uvedený návrh
         byl vzat zpět v roce 2006, a tedy nevedl k přijetí nařízení – že tyto praktiky mohou za současného stavu práva Unie představovat
         nekalé obchodní praktiky ve smyslu této směrnice a spadat do rozsahu její působnosti (výše uvedený rozsudek Plus Warenhandelsgesellschaft,
         bod 33).

      20      Po tomto upřesnění je dále třeba zkoumat, zda takové vnitrostátní ustanovení, jako je § 9a odst. 1 bod 1 UWG, může spadat
         do působnosti směrnice, přestože, jak upřesňuje předkládající soud, jeho účel je širší než účel směrnice, protože má nejen
         chránit spotřebitele, ale sleduje i další cíle.

      21      V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že jak bylo zdůrazněno v bodě 17 tohoto rozsudku, se směrnice vyznačuje obzvláště
         širokým věcným rozsahem působnosti vztahujícím se na všechny obchodní praktiky, které přímo souvisejí s propagací, prodejem
         nebo dodáním produktu spotřebitelům. Z uvedeného rozsahu působnosti jsou tak vyloučeny, jak vyplývá z šestého bodu odůvodnění
         této směrnice, pouze vnitrostátní právní předpisy, které se týkají nekalých obchodních praktik poškozujících „pouze“ ekonomické
         zájmy soutěžitelů nebo které se týkají obchodování mezi obchodníky.

      22      Tak tomu však v případě vnitrostátního ustanovení dotčeného v původním řízení zjevně není.

      23      Jak totiž uvádí předkládající soud, § 9a odst. 1 bod 1 UWG směřuje výslovně k ochraně spotřebitele, a nikoliv pouze k ochraně
         soutěžitelů a jiných účastníků trhu.

      24      Ze spisu mimoto vyplývá, že UWG, který je vnitrostátním zákonem o nekalé soutěži, byl novelizován zákonem ze dne 13. prosince
         2007 (BGBl. I, 79/2007), mimochodem aniž byl uvedený § 9a pozměněn, právě za účelem provedení směrnice v Rakousku. V důsledku
         toho měl vnitrostátní zákonodárce za to, že je tento zákon způsobilý zaručit soulad vnitrostátního práva se směrnicí, a tudíž
         umožňuje, jak stanoví její osmý bod odůvodnění, chránit „přímo ekonomické zájmy spotřebitele před nekalými obchodními praktikami“
         a zajistit, jak upřesňuje zejména její článek 1, „vysokou úroveň ochrany spotřebitele“.

      25      V tomto kontextu je třeba připomenout, že rakouská vláda na jednání uvedla, že vnitrostátní ustanovení dotčené v původním
         řízení nespadá do působnosti směrnice, neboť sleduje především cíl zachování plurality sdělovacích prostředků v Rakousku.
         Odklonila se tak od posouzení cílů tohoto ustanovení, jež provedl předkládající soud a jež vyplývá z bodů 12 a 20 tohoto rozsudku.

      26      Avšak i kdyby vnitrostátní ustanovení dotčené v původním řízení sledovalo především cíl plurality sdělovacích prostředků v Rakousku,
         je třeba poznamenat, že možnost členských států zachovat nebo zavést na svém území opatření, jejichž předmětem nebo účinkem
         je kvalifikovat obchodní praktiky jako nekalé z důvodů souvisejících se zachováním plurality sdělovacích prostředků, nepatří
         mezi výjimky z rozsahu působnosti směrnice uvedené v šestém a devátém bodě odůvodnění, jakož i v článku 3 směrnice.

      27      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že směrnice provádí úplnou harmonizaci pravidel týkajících se nekalých obchodních praktik
         vůči spotřebitelům.

      28      Rakouská vláda tedy nemůže platně tvrdit, že § 9a odst. 1 bod 1 UWG nespadá do rozsahu působnosti směrnice z důvodu, že sleduje
         především cíl zachování plurality sdělovacích prostředků.

      29      Po tomto zjištění je třeba ověřit, zda směrnice brání takovému zákazu prodeje spojeného s poskytováním prémií, jaký je stanoven
         v § 9a odst. 1 bodě 1 UWG.

      30      V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že směrnice provádí úplnou harmonizaci pravidel týkajících se nekalých obchodních
         praktik vůči spotřebitelům, takže členské státy nemohou přijmout, jak výslovně stanoví její článek 4, více omezující opatření,
         než jaká jsou stanovena uvedenou směrnicí, a to ani s cílem dosáhnout vyšší úrovně ochrany spotřebitele (výše uvedený rozsudek
         Plus Warenhandelsgesellschaft, bod 41 a citovaná judikatura).

      31      Dále je třeba poukázat na to, že článek 5 směrnice, který stanoví zákaz nekalých obchodních praktik, uvádí kritéria umožňující
         určit takový nekalý charakter.

      32      Podle odstavce 2 tohoto článku je obchodní praktika nekalá, pokud je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče a pokud
         podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu.

      33      Článek 5 odst. 4 směrnice mimoto vymezuje dvě přesné kategorie nekalých praktik, a sice „klamavé praktiky“, odpovídající kritériím
         specifikovaným v článcích 6 a 7, a „agresivní praktiky“, odpovídající kritériím specifikovaným v článcích 8 a 9 směrnice.

      34      Směrnice konečně stanoví ve své příloze I taxativní výčet 31 obchodních praktik, které jsou na základě čl. 5 odst. 5 této
         směrnice považovány za nekalé „za všech okolností“. V důsledku toho, jak výslovně uvádí sedmnáctý bod odůvodnění uvedené směrnice,
         lze pouze tyto obchodní praktiky pokládat za nekalé, aniž je třeba provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5
         až 9 směrnice.

      35      Pokud jde o vnitrostátní předpisy dotčené v původním řízení, je nesporné, že praktiky spočívající v tom, že spotřebitelům
         jsou nabízeny prémie spojené s koupí výrobků nebo využitím služeb, nejsou uvedeny v příloze I směrnice. Nemohou tedy být zakázány
         za všech okolností, ale pouze na základě specifické analýzy umožňující zjistit, zda mají tyto praktiky nekalý charakter.

      36      Je však nutno konstatovat, že § 9a odst. 1 bod 1 UWG zakazuje jakoukoliv obchodní transakci, která spojuje nabídku prémií
         s koupí zboží nebo využitím služeb. Jinými slovy je tento druh transakce obecně zakázán, aniž je nezbytné s ohledem na věcné
         souvislosti každého případu určit, zda dotčená obchodní transakce má „nekalý“ charakter ve světle kritérií vyjádřených v článcích
         5 až 9 směrnice.

      37      Kromě toho taková právní úprava, jaká stanoví více omezující opatření, než která jsou stanovena směrnicí, naráží na obsah
         jejího článku 4, který členským státům výslovně zakazuje zachovávat nebo přijímat taková opatření, i když směřují k zajištění
         vyšší úrovně ochrany spotřebitele.

      38      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že směrnice brání takovému zákazu obchodních nabídek, které spojují koupi zboží nebo
         využití služeb s poskytováním prémií, jako je zákaz stanovený vnitrostátním ustanovením dotčeným v původním řízení.

      39      Okolnost, že § 9a odst. 2 UWG stanoví z uvedeného zákazu prodeje spojeného s poskytováním prémií řadu výjimek, nemůže tento
         závěr zpochybnit.

      40      Jak již totiž Soudní dvůr rozhodl, mohou sice tyto výjimky omezit dosah zákazu nekalých praktik spočívajících ve spojování
         nabídky prémií s koupí zboží nebo využitím služeb, avšak nemění to nic na tom, že z důvodu své omezené a předem vymezené povahy
         nemohou nahradit analýzu „nekalé“ povahy obchodní praktiky ve světle kritérií uvedených v článcích 5 až 9 směrnice, která
         musí být nutně provedena s ohledem na věcné souvislosti každého případu, pokud se jedná, jako ve věci v původním řízení, o praktiku
         neuvedenou v příloze I této směrnice (viz výše uvedený rozsudek Plus Warenhandelsgesellschaft, bod 53 a citovaná judikatura).

      41      Vzhledem k výše uvedenému je na první otázku třeba odpovědět tak, že směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že brání takovému
         vnitrostátnímu ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které stanoví obecný zákaz prodeje spojeného s poskytováním
         prémií a jehož cílem není jen ochrana spotřebitele, ale které sleduje i další cíle.

       Ke druhé otázce
      42      Svou druhou otázkou se předkládající soud táže, zda v případě kladné odpovědi na první otázku musí být prodej spojený s poskytováním
         prémií považován za nekalou obchodní praktiku ve smyslu čl. 5 odst. 2 směrnice již z toho důvodu, že možnost výhry je přinejmenším
         pro část dotčené veřejnosti rozhodujícím motivem ke koupi hlavního produktu.

      43      Jak již bylo uvedeno v bodě 35 tohoto rozsudku, pokud obchodní praktika spadající do působnosti směrnice není uvedena v její
         příloze I, může být považována za nekalou a být z tohoto důvodu zakázána pouze na základě specifické analýzy, zejména ve světle
         kritérií uvedených v článcích 5 až 9 směrnice.

      44      Okolnost, že možnost účasti na hře je přinejmenším pro část dotčené veřejnosti rozhodujícím motivem ke koupi novin, přitom
         představuje jeden z faktorů, k nimž může vnitrostátní soud v rámci takovéto analýzy přihlédnout.

      45      Tato okolnost by totiž mohla přivést vnitrostátní soud k domněnce, že dotčená obchodní praktika podstatně narušuje nebo je
         schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice.

      46      Tato okolnost však sama o sobě nikterak neumožňuje mít za to, že prodej spojený s poskytnutím prémie je nekalou obchodní praktikou
         ve smyslu směrnice. Za tímto účelem je rovněž nutné ověřit, zda je dotčená praktika v rozporu s požadavky náležité profesionální
         péče ve smyslu bodu a) čl. 5 odst. 2 směrnice.

      47      Za těchto podmínek je na druhou otázku třeba odpovědět tak, že možnost účasti na soutěžní hře o ceny spojená s koupí novin
         není nekalou obchodní praktikou ve smyslu čl. 5 odst. 2 směrnice jen z toho důvodu, že tato možnost účasti na hře je přinejmenším
         pro část dotyčných spotřebitelů rozhodujícím motivem ke koupi těchto novin.

       K nákladům řízení
      48      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům
            na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení
            Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) musí být vykládána v tom smyslu,
            že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které stanoví obecný zákaz prodeje
            spojeného s poskytováním prémií a jehož cílem není jen ochrana spotřebitele, ale které sleduje i další cíle.
      2)      Možnost účasti na soutěžní hře o ceny spojená s koupí novin není nekalou obchodní praktikou ve smyslu čl. 5 odst. 2 směrnice
            2005/29 jen z toho důvodu, že tato možnost účasti na hře je přinejmenším pro část dotyčných spotřebitelů rozhodujícím motivem
            ke koupi těchto novin.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 6. června 2000. # Roman Angonese proti Cassa di Risparmio di Bolzano SpA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretore di Bolzano - Itálie. # Volný pohyb osob. # Věc C-281/98.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. června 1994. # Fiskano AB proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost. # Věc C-135/92.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. prosince 1989. # Salvatore Grimaldi proti Fonds des maladies professionnelles. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgie. # Sociální politika. # Věc C-322/88.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 4. září 2014.#eco cosmetics GmbH & Co. KG a Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH v. Virginie Laetitia Barbara Dupuy a Tetyana Bonchyk.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Amtsgericht Wedding.#Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 1896/2006 – Řízení o evropském platebním rozkazu – Absence účinného doručení – Účinky – Evropský platební rozkaz prohlášený za vykonatelný – Odpor – Přezkum ve výjimečných případech – Lhůty.#Spojené věci C‑119/13 a C‑120/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      4. září 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Soudní spolupráce v občanských věcech — Nařízení (ES) č. 1896/2006 — Řízení o evropském platebním rozkazu — Absence účinného doručení — Účinky — Evropský platební rozkaz prohlášený za vykonatelný — Odpor — Přezkum ve výjimečných případech — Lhůty“
      Ve spojených věcech C‑119/13 a C‑120/13,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Amtsgericht Wedding (Německo), ze dne 7. ledna a 5. února 2013, došlými Soudnímu dvoru dne 14. března 2013, v řízeních

         eco cosmetics GmbH & Co. KG

      proti

         Virginii Laetitii Barbaře Dupuy (C‑119/13),
      a

         Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH

      proti

         Tetyaně Bonchyk (C‑120/13),
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (zpravodajka) a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za V. L. B. Dupuy M. Stawska-Höbel, Rechtsanwältin,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu F. Dedousi a M. Skorila, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s L. D’Asciou, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi A.-M. Rouchaud‑Joët a B. Eggers, jako zmocněnkyněmi,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. dubna 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu (Úř. věst. L 399, s. 1).

               2

               Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů, a to na jedné straně mezi společností eco cosmetics GmbH & Co. KG (dále jen „eco cosmetics“), se sídlem v Německu, a pí Dupuy, s bydlištěm ve Francii, a na druhé straně mezi společností Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, se sídlem v Rakousku, a pí Bonchyk, s bydlištěm v Německu, ve věci řízení o evropském platebním rozkazu.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 13, 19 a 23 až 25 odůvodnění nařízení č. 1896/2006 zní následovně:

                        „(13)

                        V návrhu na vydání evropského platebního rozkazu by žalobce měl být povinen uvést informace, které jsou postačující k jasnému určení nároku a jeho odůvodnění, aby byl žalovaný s to si na základě těchto informací zvolit, zda podá odpor nebo nebude nárok popírat.

                  [...]

                        (19)

                        Vzhledem k rozdílům mezi členskými státy, pokud jde o pravidla občanského soudního řízení, a zejména pravidla pro doručování písemností, je nezbytné stanovit konkrétní a podrobnou definici minimálních norem, které by měly v souvislosti s evropským platebním rozkazem platit. Zejména, pokud jde o splnění těchto norem, nelze považovat za dostatečný jakýkoli způsob doručení evropského platebního rozkazu, který se opírá o právní domněnku.

                  [...]

                        (23)

                        K podání odporu může žalovaný použít vzorového formuláře uvedeného v tomto nařízení. Soudy by však měly zohledňovat i jiné písemné formy odporu, jsou-li jasně vyjádřeny.

                        (24)

                        Podáním odporu ve lhůtě by mělo být řízení o evropském platebním rozkazu ukončeno, což by mělo vést k automatickému převedení věci do běžného občanského soudního řízení, pokud žalobce výslovně nepožádá, aby v takovém případě řízení skončilo. Pro účely tohoto nařízení by se pojem ‚běžné občanské soudní řízení‘ neměl nezbytně vykládat ve významu, který má podle vnitrostátního práva.

                        (25)

                        Po uplynutí lhůty k podání odporu by žalovaný měl mít v některých výjimečných případech právo požádat o přezkum evropského platebního rozkazu. Přezkum prováděný ve výjimečných případech by neměl znamenat, že je žalovanému poskytnuta další příležitost podat odpor. Během přezkumného řízení by se podstata nároku neměla hodnotit nad rámec důvodů vyplývajících z výjimečných okolností, na které se žalovaný odvolává. Jiné výjimečné okolnosti by mohly zahrnovat situaci, kdy je evropský platební rozkaz založen na nepravdivých informacích uvedených ve formuláři návrhu.“

               4

               V bodě 27 odůvodnění uvedeného nařízení se uvádí, že „[…] by se postupy pro výkon evropského platebního rozkazu [měly] i nadále řídit vnitrostátním právem.“

               5

               Článek 1 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1896/2006 stanoví:
               „Účelem tohoto nařízení je:

                        a)

                        zavedením řízení o evropském platebním rozkazu zjednodušit a urychlit soudní řízení týkající se nesporných peněžních nároků v přeshraničních případech a snížit náklady na ně.“

               6

               Článek 6 uvedeného nařízení, nadepsaný „Soudní příslušnost“, v odstavci 1 stanoví:
               „Pro účely použití tohoto nařízení se příslušnost soudu určí v souladu s příslušnými pravidly práva Společenství, zejména s nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 12, s. 1)].“

               7

               Článek 12 odst. 3 a 5 nařízení č. 1896/2006 zní takto:
               „3.   V evropském platebním rozkazu bude žalovaný poučen, že má možnost

                        a)

                        zaplatit žalobci částku uvedenou v rozkazu,
                        nebo

                        b)

                        napadnout rozkaz podáním odporu u soudu původu do 30 dnů ode dne, kdy mu byl rozkaz doručen.

                  […]
               5.   Soud zajistí, aby byl rozkaz žalovanému doručen v souladu s vnitrostátním právem způsobem, který splňuje minimální normy stanovené v článcích 13, 14 a 15.“

               8

               Článek 13 nařízení č. 1896/2006, nadepsaný „Doručení s dokladem o přijetí žalovaným“, stanoví:
               „Evropský platební rozkaz může být žalovanému doručen v souladu s vnitrostátními právními předpisy státu, v němž je doručován, některým z těchto způsobů:

                        a)

                        osobní doručení, při němž žalovaný podepíše potvrzení o přijetí s uvedením data přijetí;

                        b)

                        osobní doručení, při němž příslušná osoba, která doručení uskutečnila, podepíše dokument, v němž uvede, že žalovaný dokument přijal nebo odepřel přijetí bez jakéhokoli oprávněného důvodu, a datum doručení;

                        c)

                        doručení poštou, při němž žalovaný podepíše a odešle zpět potvrzení o přijetí s uvedením data přijetí;

                        d)

                        doručení elektronickými prostředky, jako je fax nebo elektronická pošta, při němž žalovaný podepíše a odešle zpět potvrzení o přijetí s uvedením data přijetí.“

               9

               Článek 14 odst. 1 a 2 tohoto nařízení, nadepsaný „Doručení bez dokladu o přijetí žalovaným“, stanoví:
               „1.   Evropský platební rozkaz může být také doručen žalovanému v souladu s vnitrostátními právními předpisy státu, v němž je doručován, některým z těchto způsobů:

                        a)

                        osobní doručení na osobní adresu žalovaného osobám, které žijí ve stejné domácnosti jako žalovaný nebo jsou tam zaměstnány;

                        b)

                        v případě, že žalovaný je osobou samostatně výdělečně činnou nebo právnickou osobou, osobní doručení na obchodní adresu žalovaného osobám, které žalovaný zaměstnává;

                        c)

                        uložení rozkazu v poštovní schránce žalovaného;

                        d)

                        uložení rozkazu na poště nebo u příslušných veřejných orgánů a vložení písemného oznámení o tomto uložení do poštovní schránky žalovaného za předpokladu, že je dokument v písemném oznámení jasně označen jako dokument soudu nebo že je v dokumentu poukázáno na to, že doručení se na základě uvedeného oznámení pokládá za uskutečněné a že počínají běžet lhůty;

                        e)

                        doručení poštou bez dokladu podle odstavce 3, pokud má žalovaný adresu v členském státě původu;

                        f)

                        doručení elektronickými prostředky s automatickým potvrzením o doručení za předpokladu, že žalovaný s tímto způsobem doručení výslovně souhlasil předem.

                  2.   Pro účely tohoto nařízení není doručení podle odstavce 1 přípustné, pokud není adresa žalovaného známa s jistotou.“

               10

               Článek 15 téhož nařízení, nadepsaný „Doručení zástupci“, zní takto:
               „Rozkaz lze doručit podle článků 13 nebo 14 i zástupci žalovaného.“

               11

               Článek 16 nařízení č. 1896/2006 zní:
               „1.   Proti evropskému platebnímu rozkazu může žalovaný podat odpor u soudu původu za použití vzorového formuláře F uvedeného v příloze VI, který obdrží spolu s evropským platebním rozkazem.
               2.   Odpor musí být odeslán do 30 dnů od doručení rozkazu žalovanému.
               3.   Žalovaný v odporu uvede, že nárok popírá, aniž by musel uvádět důvody.
               [...]“

               12

               Článek 17 odst. 1 uvedeného nařízení uvádí:
               „Je-li odpor podán ve lhůtě stanovené v čl. 16 odst. 2, pokračuje řízení před příslušnými soudy členského státu původu podle pravidel běžného občanského soudního řízení, pokud žalobce výslovně nepožádal, aby v takovém případě řízení skončilo.
               [...]“

               13

               Článek 18 téhož nařízení, nadepsaný „Vykonatelnost“, stanoví:
               1.   Pokud ve lhůtě stanovené v čl. 16 odst. 2, s přihlédnutím k přiměřené době pro doručení odporu, nebyl soudu původu doručen žádný odpor, prohlásí soud původu neprodleně evropský platební rozkaz za vykonatelný, k čemuž použije vzorový formulář G uvedený v příloze VII. Soud ověří datum doručení.
               2.   Aniž je dotčen odstavec 1, řídí se formální požadavky na vykonatelnost právem členského státu původu.
               3.   Soud zašle vykonatelný evropský platební rozkaz žalobci.“

               14

               Článek 20 nařízení č. 1896/2006, nadepsaný „Přezkum ve výjimečných případech“, stanoví:
               „1.   Po uplynutí lhůty stanovené v čl. 16 odst. 2 má žalovaný právo požádat o přezkum evropského platebního rozkazu u příslušného soudu v členském státě původu, pokud

                        a)

                                 i)

                                 byl platební rozkaz doručen některým ze způsobů uvedených v článku 14
                                 a

                                 ii)

                                 doručení nebylo provedeno dostatečně včas, aby bylo žalovanému umožněno připravit si obhajobu, a to bez jakéhokoli zavinění z jeho strany

                           nebo

                        b)

                        žalovaný nemohl popřít nárok z důvodu vyšší moci nebo mimořádných okolností, které nezavinil,

                  pokud v obou případech jedná neprodleně.
               2.   Po uplynutí lhůty stanovené v čl. 16 odst. 2 má žalovaný rovněž právo požádat o přezkum evropského platebního rozkazu u příslušného soudu v členském státě původu, pokud byl platební rozkaz s ohledem na požadavky stanovené tímto nařízením zjevně vydán chybně nebo z důvodu jiných výjimečných okolností.
               3.   Pokud soud odmítne žádost žalovaného s odůvodněním, že není splněn žádný z důvodů pro přezkum uvedených v odstavcích 1 a 2, zůstává evropský platební rozkaz v platnosti.
               Pokud soud rozhodne, že přezkum je oprávněný na základě některého z důvodů uvedených v odstavcích 1 a 2, je evropský platební rozkaz od počátku neplatný.“

               15

               Článek 21 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
               „Aniž jsou dotčena ustanovení tohoto nařízení, řídí se vykonávací řízení právem členského státu výkonu.
               Evropský platební rozkaz, který se stal vykonatelným, se vykonává za týchž podmínek jako vykonatelné rozhodnutí vydané v členském státě výkonu.“

               16

               Článek 26 téhož nařízení, nadepsaný „Vztah k vnitrostátnímu procesnímu právu“, zní takto:
               „Veškeré procesní otázky, jež nejsou konkrétně upraveny tímto nařízením, se řídí vnitrostátním právem.“

         Německé právo

               17

               V německém právu upravuje občanský soudní řád (Zivilprozessordnung) řízení ve věci platebního rozkazu.

         Spory v původních řízeních a předběžné otázky

         Věc C‑119/13

               18

               eco cosmetics, společnost založená podle německého práva, podala k předkládajícímu soudu návrh na vydání evropského platebního rozkazu vůči pí Dupuy s bydlištěm ve Francii.

               19

               Dne 22. března 2010 vyhověl Amtsgericht Wedding (okresní soud ve Wedding) v souladu s článkem 12 nařízení č. 1896/2006 uvedenému návrhu a vydal požadovaný evropský platební rozkaz, který následně doručil mezinárodním doporučeným dopisem s potvrzením o přijetí. Jak vyplývá z potvrzení o přijetí, tento rozkaz byl doručen dne 31. března 2010 na adresu uvedenou společností eco cosmetics. Potvrzení o přijetí neobsahuje žádné jiné údaje o doručení.

               20

               Dne 20. května 2010 prohlásil předkládající soud uvedený rozkaz za vykonatelný.

               21

               Dopisem svého právního zástupce ze dne 28. července 2010 napadla pí Dupuy dotyčný platební rozkaz. Dopisem ze dne 5. srpna 2010 předkládající soud oznámil, že odpor byl podán po lhůtě a že v tomto stadiu bylo pouze možné požádat o přezkum podle článku 20 nařízení č. 1896/2006.

               22

               O dva měsíce později podala pí Dupuy dopisem ze dne 7. října 2010 žádost o přezkum, aniž se k věci blíže vyjádřila. O šest měsíců později dotyčná svou žádost o přezkum dopisem svého právního zástupce ze dne 13. dubna 2011 odůvodnila.

               23

               Paní Dupuy zejména tvrdí, že vůči ní vydaný evropský platební rozkaz jí nebyl nikdy doručen. Uvádí, že byt na adrese uvedené společností eco cosmetics opustila v říjnu 2009 a že se o zmíněném platebním rozkazu dozvěděla až prostřednictvím své banky dne 23. července 2010.

         Věc C‑120/13

               24

               Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, banka založená podle rakouského práva, podala k předkládajícímu soudu návrh na vydání evropského platebního rozkazu vůči pí Bonchyk s bydlištěm v Německu.

               25

               Dne 2. září 2010 Amtsgericht Wedding vydal požadovaný evropský platební rozkaz a dvakrát se jej marně pokusil doručit poštou na adresy uvedené zmíněnou bankou.

               26

               Tatáž banka následně uvedla další adresu, na kterou byl dotyčný evropský platební rozkaz doručen uložením v poštovní schránce dne 1. února 2011.

               27

               Dne 10. března 2011 prohlásil Amtsgericht Wedding uvedený rozkaz za vykonatelný.

               28

               Faxem ze dne 1. června 2011 napadla pí Bonchyk vůči ní vydaný evropský platební rozkaz. Tvrdila, že se o existenci dotyčného rozkazu dozvěděla čirou náhodou a že od roku 2009 již na adrese, na kterou byl uvedený rozkaz doručen, nebydlí.

               29

               Dopisem ze dne 17. června 2011 Amtsgericht Wedding oznámil pí Bonchyk, že její odpor byl podán po lhůtě a že v tomto stadiu bylo pouze možné požádat o přezkum podle článku 20 nařízení č. 1896/2006. Dopisem svého právního zástupce ze dne 24. června 2011 podala dotyčná žádost o přezkum.

               30

               Za těchto okolností se Amtsgericht Wedding rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, jejichž znění je ve věcech C‑119/13 a C‑120/13 totožné, až na druhou předběžnou otázku, která byla položena pouze ve věci C‑119/13:

                        „1)

                        Je nutné vykládat nařízení […] č. 1896/2006 […] v tom smyslu, že žalovaný může požádat o soudní přezkum evropského platebního rozkazu i v případě, že mu platební rozkaz nebyl doručen či byl doručen neúčinně? Lze v takovém případě obdobně vycházet zejména z čl. 20 odst. 1 nebo z čl. 20 odst. 2 nařízení č. 1896/2006?

                        2)

                        V případě, že bude na první otázku odpovězeno kladně:
                        Musí žalovaný v případě, že mu platební rozkaz nebyl doručen či mu byl doručen neúčinně, dodržovat ve své žádosti o přezkum časová omezení? Je v takovém případě třeba vycházet zejména z čl. 20 odst. 3 nařízení č. 1896/2006?

                        3)

                        Dále v případě kladné odpovědi na první otázku:
                        Jaký je procesně právní následek úspěšnosti žádosti o přezkum? Lze v takovém případě obdobně vycházet zejména z čl. 20 odst. 3 nebo z čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1896/2006?“

               31

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 8. dubna 2013 byly věci C‑119/13 a C‑120/13 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               32

               Úvodem je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. Úkolem Soudního dvora je totiž vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech, které projednávají, i pokud nejsou tato ustanovení výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru (rozsudek Worten, C‑342/12, EU:C:2013:355, bod 30 a citovaná judikatura).

               33

               I když se tedy položené otázky po formální stránce vztahují především k výkladu článku 20 nařízení č. 1896/2006, nebrání taková skutečnost Soudnímu dvoru, aby poskytl všechny prvky výkladu unijního práva, které mohou být k rozhodnutí věcí v původních řízeních užitečné. V tomto ohledu přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména pak z odůvodnění předkládacích rozhodnutí, vytěžil ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporů třeba vyložit (rozsudek Worten, EU:C:2013:355, bod 31 a citovaná judikatura).

               34

               V projednávané věci ze spisů předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že předkládající soud za okolností věcí v původních řízeních nevylučuje uplatnění řízení o odporu podle článků 16 a 17 nařízení č. 1896/2006. Kromě toho řecká a italská vláda mají za to, že tato ustanovení jsou za okolností věcí v původních řízeních jedinými použitelnými ustanoveními.

               35

               V rámci věcí v původních řízeních je relevantní i výklad článků 18 a 19 tohoto nařízení, neboť předkládající soud prohlásil evropské platební rozkazy za vykonatelné.

               36

               Za těchto podmínek je k podání užitečné odpovědi předkládajícímu soudu třeba přeformulovat první otázku tak, že se v podstatě týká toho, zda musí být nařízení č. 1896/2006 vykládáno v tom smyslu, že se řízení upravená v článcích 16 až 20 tohoto nařízení uplatní v případě, že se ukáže, že platební rozkaz nebyl doručen způsobem, který splňuje minimální normy stanovené v článcích 13 až 15 uvedeného nařízení.

               37

               V tomto ohledu je třeba předeslat, že z čl. 12 odst. 5 a článků 13 až 15 nařízení č. 1896/2006 vyplývá, že každý rozkaz, na který se vztahuje toto nařízení, musí být doručen v souladu s minimálními normami stanovenými tímto nařízením některým ze způsobů popsaných ve zmíněných článcích 13 až 15. Jak uvedl generální advokát v bodech 36 až 41 stanoviska, v případě nesplnění těchto minimálních norem by byla narušena rovnováha mezi cíli rychlosti a účinnosti sledovanými nařízením č. 1896/2006 na straně jedné a dodržením práva na obhajobu na straně druhé.

               38

               Pokud jde zaprvé o případné uplatnění řízení o odporu podle článků 16 a 17 nařízení č. 1896/2006, je třeba uvést, že podle bodu 24 odůvodnění uvedeného nařízení je odpor řádným procesním prostředkem, kterým se ukončuje řízení o evropském platebním rozkazu a vede k automatickému převedení věci do běžného občanského soudního řízení.

               39

               Jakmile jsou totiž nároky vedoucí k vydání evropského platebního rozkazu prostřednictvím odporu popřeny, zvláštní řízení upravené nařízením č. 1896/2006 se již neuplatní, neboť podle čl. 1 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení má toto řízení za cíl pouze „zjednodušit a urychlit soudní řízení týkající se nesporných peněžních nároků v přeshraničních případech a snížit náklady na ně“.

               40

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 16 nařízení č. 1896/2006 může žalovaný podat proti evropskému platebnímu rozkazu odpor u soudu původu za použití vzorového formuláře F, který obdrží spolu se vzorovým formulářem E obsahujícím rozkaz. Odpor musí být podán do 30 dnů od doručení rozkazu.

               41

               Pokud však evropský platební rozkaz není doručen způsobem, který splňuje minimální normy stanovené v článcích 13 až 15 nařízení č. 1896/2006, žalovaný neobdrží formuláře uvedené v bodě 40 tohoto rozsudku, a není tudíž řádně informován o existenci vůči němu vydaného evropského platebního rozkazu ani o důvodech vedoucích k jeho vydání. V takovém případě nemá žalovaný nutně veškeré užitečné informace, které by mu umožnily se rozhodnout, zda proti tomuto rozkazu podá, či nepodá odpor.

               42

               Takováto situace nemůže být v souladu s právem na obhajobu, takže uplatnění řízení o odporu podle článků 16 a 17 nařízení č. 1896/2006 nemůže za takových okolností, jako jsou okolnosti v původních řízeních, přicházet v úvahu.

               43

               Zadruhé je třeba uvést, že v případě absence doručení v souladu s minimálními normami stanovenými v článcích 13 až 15 nařízení č. 1896/2006 nezačne lhůta k podání odporu uvedená v čl. 16 odst. 2 tohoto nařízení běžet, takže platnost řízení závislých na uplynutí této lhůty, jako např. prohlášení vykonatelnosti podle článku 18 uvedeného nařízení nebo žádost o přezkum podle článku 20 tohoto nařízení, je i navzdory jejich zahájení zpochybněna.

               44

               Pokud jde konkrétně o přezkumné řízení, je třeba připomenout, že k tomuto řízení dojde, jak to uvádí samotný nadpis článku 20 nařízení č. 1896/2006, pouze „ve výjimečných případech“, které jsou taxativně vymezeny v tomto článku, přičemž absence doručení mezi tyto výjimečné případy nepatří.

               45

               V každém případě je třeba připomenout, že podle článku 26 nařízení č. 1896/2006 se veškeré procesní otázky, jež nejsou konkrétně upraveny tímto nařízením, „řídí vnitrostátním právem“, takže v takovémto případě je obdobné uplatnění uvedeného nařízení vyloučeno.

               46

               V projednávaném případě nařízení č. 1896/2006 neupravuje případné opravné prostředky, které by měl žalovaný v případě, že se ukáže až po prohlášení evropského platebního rozkazu za vykonatelný, že tento rozkaz nebyl doručen způsobem, který splňuje minimální normy stanovené v článcích 13 až 15 tohoto nařízení.

               47

               Z toho plyne, že v takovém případě se podle článku 26 nařízení č. 1896/2006 tyto procesní otázky nadále řídí vnitrostátním právem.

               48

               V každém případě je třeba zdůraznit, že jak vyplývá z bodu 43 tohoto rozsudku, nebyl-li evropský platební rozkaz doručen způsobem, který splňuje minimální normy stanovené v článcích 13 až 15 nařízení č. 1896/2006, nelze ve vztahu k němu uplatnit řízení o prohlášení vykonatelnosti podle článku 18 uvedeného nařízení. Z toho vyplývá, že prohlášení takovéhoto platebního rozkazu za vykonatelný musí být považováno za neplatné.

               49

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na první otázku třeba odpovědět tak, že nařízení č. 1896/2006 musí být vykládáno v tom smyslu, že se řízení upravená v článcích 16 až 20 tohoto nařízení neuplatní, jestliže se ukáže, že evropský platební rozkaz nebyl doručen způsobem, který splňuje minimální normy stanovené v článcích 13 až 15 uvedeného nařízení. Vyjde-li takováto vada najevo až po prohlášení evropského platebního rozkazu za vykonatelný, žalovaný musí mít možnost namítnout tuto vadu, která v případě, že je náležitě prokázána, musí vést k neplatnosti tohoto prohlášení vykonatelnosti.

         Ke druhé a třetí otázce

               50

               S ohledem na odpověď na první otázku není namístě odpovídat na druhou a třetí položenou otázku.

         K nákladům řízení

               51

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, musí být vykládáno v tom smyslu, že se řízení upravená v článcích 16 až 20 tohoto nařízení neuplatní, jestliže se ukáže, že evropský platební rozkaz nebyl doručen způsobem, který splňuje minimální normy stanovené v článcích 13 až 15 uvedeného nařízení.

                     Vyjde-li takováto vada najevo až po prohlášení evropského platebního rozkazu za vykonatelný, žalovaný musí mít možnost namítnout tuto vadu, která v případě, že je náležitě prokázána, musí vést k neplatnosti tohoto prohlášení vykonatelnosti.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. října 2009.#Asturcom Telecomunicaciones SL proti Cristina Rodríguez Nogueira.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao - Španělsko.#Směrnice 93/13/EHS - Spotřebitelské smlouvy - Nepřiměřená rozhodčí doložka - Neplatnost - Rozhodčí nález, který nabyl účinky věci rozsouzené - Nucený výkon - Pravomoc vnitrostátního soudu příslušného pro vykonávací řízení uplatnit bez návrhu neplatnost nepřiměřené rozhodčí doložky - Zásady rovnocennosti a efektivity.#Věc C-40/08.

text:
      Věc C-40/08
      Asturcom Telecomunicaciones SL
      v.
      Cristina Rodríguez Nogueira
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao)
      „Směrnice 93/13/EHS – Spotřebitelské smlouvy – Nepřiměřená rozhodčí doložka – Neplatnost – Rozhodčí nález, který nabyl účinky věci rozsouzené – Nucený výkon – Pravomoc vnitrostátního soudu příslušného pro vykonávací řízení uplatnit bez návrhu neplatnost nepřiměřené rozhodčí doložky
         – Zásady rovnocennosti a efektivity“

      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Nepřiměřené podmínky ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13
      (Směrnice Rady 93/13, čl. 6 odst. 1)
      Směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládána v tom smyslu, že vnitrostátní soud,
         který rozhoduje o návrhu na nucený výkon pravomocného rozhodčího nálezu, vydaného bez účasti spotřebitele, musí, pokud má
         za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, i bez návrhu posoudit nepřiměřenost rozhodčí doložky
         obsažené ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem, je-li podle vnitrostátních procesních pravidel
         možné provést takové posouzení v rámci obdobných řízení na základě vnitrostátního práva. Jde-li o nepřiměřenou doložku, přísluší
         tomuto soudu vyvodit veškeré důsledky, které z toho vyplývají podle vnitrostátního práva, aby se ujistil, že tento spotřebitel
         nebude uvedenou doložkou vázán.

      Vzhledem k povaze a významu veřejného zájmu, ze kterého vychází ochrana, kterou směrnice 93/13 zajišťuje spotřebitelům, je
         třeba za účelem tohoto posouzení konstatovat, že její článek 6 musí být považován za normu rovnocennou vnitrostátním pravidlům,
         která mají uvnitř vnitrostátního právního řádu status kogentních norem, které soud musí nebo může uplatnit i bez návrhu.

      (viz body 52, 59 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      6. října 2009(*)

      „Směrnice 93/13/EHS – Spotřebitelské smlouvy – Nepřiměřená rozhodčí doložka – Neplatnost – Rozhodčí nález, který nabyl účinky věci rozsouzené – Nucený výkon – Pravomoc vnitrostátního soudu příslušného pro vykonávací řízení uplatnit bez návrhu neplatnost nepřiměřené rozhodčí doložky
         – Zásady rovnocennosti a efektivity“

      Ve věci C‑40/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Juzgado de Primera
         Instancia n° 4 de Bilbao (Španělsko) ze dne 29. ledna 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 5. února 2008, v řízení

      Asturcom Telecomunicaciones SL
      proti
      Cristina Rodríguez Nogueira,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Tizzano (zpravodaj), E. Levits a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Asturcom Telecomunicaciones SL P. Calderón Plazou a P. García Ibacetou, abogados,
      –        za španělskou vládu J. López-Medel Basconesem, jako zmocněncem,
      –        za maďarskou vládu K. Veres a R. Somssich, jakož i M. Fehérem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství W. Wilsem a R. Vidal Puigem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 14. května 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách
         ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci návrhu na nucený výkon pravomocného rozhodčího nálezu, týkajícího se sporu mezi společností
         Asturcom Telecomunicaciones SL (dále jen „Asturcom“) a C. Rodríguez Nogueira ve věci zaplacení dlužných částek vyplývajících
         ze smlouvy o mobilních telekomunikačních službách, kterou uvedená společnost se jmenovanou uzavřela.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví:

      „Členské státy stanoví, že nepřiměřené podmínky použité ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem
         nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazné a že smlouva zůstává pro strany závaznou za
         stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných nepřiměřených podmínek.“

      4        Podle čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice:

      „Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a konkurentů existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu
         používání nepřiměřených podmínek ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“

      5        Příloha téže směrnice obsahuje orientační seznam klauzulí, které mohou být prohlášeny za nepřiměřené. Mezi nimi jsou v bodě
         1 písm. q) této přílohy uvedeny klauzule, jejichž cílem nebo následkem je „zbavení spotřebitele práva podat žalobu nebo použít
         jiný opravný prostředek, zejména požadovat na spotřebiteli, aby předkládal spory výlučně rozhodčímu soudu, na který se nevztahují
         ustanovení právních předpisů, nebo bránění uplatnění tohoto práva, nepřiměřené omezování důkazů, které má spotřebitel k dispozici,
         nebo ukládání důkazního břemene, které by podle použitelných právních předpisů mělo příslušet druhé smluvní straně, spotřebiteli“.

       Vnitrostátní právní předpisy
      6        Ochrana spotřebitelů proti nepřiměřeným podmínkám byla ve španělském právu nejprve zajištěna obecným zákonem 26/1984 o ochraně
         spotřebitelů a uživatelů (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) ze dne 19. července 1984 (BOE
         č. 176 ze dne 24. července 1984, dále jen „zákon 26/1984“).

      7        Zákon 26/1984 byl změněn zákonem 7/1998 o obecných smluvních podmínkách (Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación)
         ze dne 13. dubna 1998 (BOE č. 89 ze dne 14. dubna 1998, dále jen „zákon 7/1998“), který směrnici 93/13 provedl do vnitrostátního
         práva.

      8        Zákon 7/1998 do zákona 26/1984 zejména doplnil článek 10a, který ve svém odstavci 1 stanoví, že „[v]šechna ustanovení, která
         nebyla individuálně sjednána, jsou považována za nepřiměřené podmínky, jestliže v rozporu s požadavkem dobré víry způsobují
         významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele. V každém
         případě jsou za nepřiměřené podmínky považována ustanovení uvedená v prvním dodatečném ustanovení tohoto zákona. [...]“

      9        Článek 8 zákona 7/1998 stanoví:

      „1.       Obecné podmínky, které k újmě strany, která přistupuje k adhezní smlouvě, porušují ustanovení zákona nebo jakékoli jiné kogentní
         nebo zákaz stanovící pravidlo, jsou absolutně neplatné, ledaže by tyto normy sankcionovaly jejich porušení odlišně.

      2.      Zvláště jsou absolutně neplatné takové nepřiměřené obecné podmínky ve spotřebitelských smlouvách, které jsou vymezeny v každém
         případě článkem 10a a prvním dodatečným ustanovením obecného zákona 26/1984 [...]“

      10      V době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení bylo rozhodčí řízení upraveno zákonem 60/2003 o rozhodčím řízení
         (Ley 60/2003 de Arbitraje) ze dne 23. prosince 2003 (BOE č. 309 ze dne 26. prosince 2003, dále jen „zákon 60/2003“).

      11      Článek 8 odst. 4 a 5 zákona 60/2003 stanovoval:

      „4.       Soud prvního stupně místa, kde byl vyhlášen rozhodčí nález, je příslušný rozhodnout o jeho nuceném výkonu podle čl. 545 odst. 2
         zákona o občanském soudním řízení […]

      5.      Žalobu na neplatnost rozhodčího nálezu je třeba podat u Audiencia Provincial místa, kde byl nález vydán.“
      12      Článek 22 odst. 1 a 2 uvedeného zákona stanovoval:

      „1.       Rozhodci jsou oprávněni rozhodovat o své pravomoci i o námitkách, které se vztahují k existenci nebo platnosti rozhodčí dohody,
         nebo o jiných námitkách, jež brání rozhodování ve věci samé. V tomto ohledu se rozhodčí dohoda, která je součástí smlouvy,
         považuje za samostatnou dohodu nezávislou na ostatních ustanoveních smlouvy. Rozhodnutí rozhodců o neplatnosti smlouvy samo
         o sobě neznamená neplatnost rozhodčí dohody.

      2.      Námitky, na něž se vztahuje předchozí odstavec, je třeba vznést nejpozději v okamžiku podání žalobní odpovědi. Jejich vznesení
         nebrání určení ani účast na jmenování rozhodců. Námitku překročení pravomoci rozhodců je třeba vznést neprodleně v okamžiku,
         kdy v průběhu rozhodčího řízení dojde k projednávání otázky, která překračuje pravomoc rozhodců.

      Rozhodci mohou uznat námitky předložené později pouze tehdy, je-li prodlení odůvodněno.“
      13      Článek 40 téhož zákona zněl následovně:

      „Proti rozhodčímu nálezu lze podat žalobu na neplatnost k soudu v mezích stanovených touto hlavou.“
      14      Článek 41 odst. 1 zákona 60/2003 uváděl:

      „Rozhodčí nález může být zrušen pouze tehdy, pokud strana, která zrušení navrhuje, namítá a prokáže:
      […]
      f) že nález je v rozporu s veřejným pořádkem.
      […]“
      15      Podle čl. 41 odst. 4 uvedeného zákona musela být žaloba na neplatnost podána do dvou měsíců od oznámení rozhodčího nálezu.

      16      Článek 43 zákona 60/2003 stanovoval:

      „Pravomocný nález má pro strany účinky věci rozsouzené. Napadnout jej lze pouze opravným prostředkem v souladu s ustanoveními
         zákona o občanském soudním řízení použitelnými pro pravomocná rozhodnutí.“

      17      Článek 44 téhož zákona upřesňoval:

      „Nucený výkon rozhodčích nálezů se řídí ustanoveními zákona o občanském soudním řízení a této hlavy.“
      18      Článek 517 odst. 2 bod 2 zákona 1/2000 o občanském soudním řízení (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil) ze dne 7. ledna 2000
         (BOE č. 7 ze dne 8. ledna 2000, dále jen „zákon 1/2000“) stanoví, že rozhodčí nálezy nebo rozhodnutí rozhodčích soudů jsou
         vykonatelné.

      19      Článek 559 odst. 1 zákona 1/2000 má následující znění:

      „Povinná osoba může vznést námitku proti výkonu rozhodnutí na základě následujících vad řízení:
      1.      povinná osoba nemá náležitou právní způsobilost nebo požadované zastoupení;
      2.      oprávněná osoba nemá náležitou právní způsobilost nebo požadované zastoupení, nebo tyto skutečnosti neprokázala;
      3.      absolutní neplatnost nařízení výkonu rozhodnutí z toho důvodu, že neobsahuje rozsudek či rozhodčí nález s výrokem, že předložený
         dokument nesplňuje právní požadavky potřebné pro výkon rozhodnutí, nebo že při nařízení výkonu rozhodnutí došlo k porušení
         ustanovení článku 520 tohoto zákona;

      4.      neprokázání pravosti, je-li exekučním titulem rozhodčí nález bez notářského zápisu.“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      20      Dne 24. května 2004 byla mezi společností Asturcom a C. Rodríguez Nogueira uzavřena smlouva o mobilních telekomunikačních
         službách. Tato smlouva obsahovala rozhodčí doložku, podle níž je pro každý spor vznikající v souvislosti s plněním této smlouvy
         stanovena příslušnost rozhodčího soudu Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Evropská asociace pro rozhodčí
         a smírčí řízení, dále jen „AEADE“). Sídlo tohoto rozhodčího soudu, které nebylo ve smlouvě uvedeno, se nachází v Bilbau.

      21      Jelikož C. Rodríguez Nogueira neuhradila několik faktur a vypověděla smlouvu před uplynutím smluvené minimální doby její platnosti,
         podala proti ní společnost Asturcom návrh na zahájení rozhodčího řízení k AEADE.

      22      Rozhodčím nálezem vydaným dne 14. dubna 2005 byla C. Rodríguez Nogueira uložena povinnost uhradit částku 669,60 eur.

      23      Protože C. Rodríguez Nogueira proti tomuto rozhodčímu nálezu nepodala žalobu na neplatnost, stal se pravomocným.

      24      Dne 29. října 2007 podala společnost Asturcom návrh na výkon uvedeného rozhodčího nálezu k Juzgado de Primera Instancia n°
         4 de Bilbao.

      25      Ve svém předkládacím rozhodnutí tento soud konstatuje, že rozhodčí doložka obsažená ve smlouvě má nepřiměřenou povahu, zejména
         s ohledem na skutečnost, že, zaprvé, náklady spotřebitele na přepravu do místa sídla rozhodčího soudu byly vyšší než částka,
         která je předmětem sporu v původním řízení. Dále je, stále podle tohoto soudu, toto sídlo značně vzdáleno od bydliště spotřebitele
         a není ve smlouvě uvedeno. A konečně, tento orgán sám smlouvy, které jsou poté využívány telekomunikačními společnostmi, vypracovává.

      26      Nicméně předkládající soud rovněž uvádí, že jednak zákon 60/2003 rozhodcům nedává možnost uplatňovat bez návrhu neplatnost
         nepřiměřených rozhodčích doložek, a jednak zákon 1/2000 neobsahuje žádné ustanovení týkající se posouzení nepřiměřenosti rozhodčích
         doložek soudcem příslušným k rozhodování o návrhu na nucený výkon pravomocného rozhodčího nálezu.

      27      Za těchto okolností se Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao, maje pochybnosti, pokud jde o slučitelnost vnitrostátních
         právních předpisů s právem Společenství, především pokud jde o vnitrostátní procesní pravidla, rozhodl přerušit řízení a položit
         Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Znamená ochrana spotřebitele podle směrnice 93/13 [...], že soud, který rozhoduje o návrhu na nucený výkon pravomocného rozhodčího
         nálezu vydaného bez účasti spotřebitele, přezkoumá neplatnost rozhodčí smlouvy i bez návrhu, a v důsledku toho zruší nález
         z důvodu, že uvedená smlouva obsahuje nepřiměřenou rozhodčí doložku v neprospěch spotřebitele?“

       K předběžné otázce
      28      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 93/13 musí být vykládána v tom smyslu, že soud, který rozhoduje o návrhu
         na nucený výkon pravomocného rozhodčího nálezu vydaného bez účasti spotřebitele, musí i bez návrhu uplatnit nepřiměřenost
         rozhodčí doložky obsažené ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem s tímto spotřebitelem a uvedený nález zrušit.

      29      Aby bylo možné na položenou otázku odpovědět, je třeba především připomenout, že systém ochrany zavedený směrnicí 93/13 vychází
         z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, co se týče jak vyjednávací
         síly, tak úrovně informovanosti, což jej vede k tomu, že přistoupí k podmínkám předem vyhotoveným prodávajícím nebo poskytovatelem,
         aniž by mohl ovlivnit jejich obsah (rozsudky ze dne 27. června 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, C‑240/98 až
         C‑244/98, Recueil, s. I‑4941, bod 25, jakož i ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Sb. rozh. s. I‑10421, bod 25).

      30      S ohledem na takové nerovné postavení stanoví čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice, že nepřiměřené podmínky nejsou pro spotřebitele
         závazné. Jak vyplývá z judikatury, jedná se o kogentní ustanovení, které směřuje k nahrazení formální rovnováhy, kterou smlouva
         nastoluje mezi právy a povinnostmi smluvních stran, rovnováhou skutečnou, která může obnovit rovnost mezi těmito smluvními
         stranami (výše uvedený rozsudek Mostaza Claro, bod 36, a rozsudek ze dne 4. června 2009, Pannon GSM, C‑243/08, Sb. rozh. s.
         I-0000, bod 25).

      31      Soudní dvůr rovněž opakovaně zdůraznil, že k tomu, aby mohla být zajištěna směrnicí 93/13 zamýšlená ochrana, může být nerovné
         postavení existující mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem narovnáno pouze pozitivním zásahem, vnějším ve
         vztahu k samotným smluvním stranám (výše uvedené rozsudky Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, bod 27, jakož i Mostaza
         Claro, bod 26).

      32      Soudní dvůr tak ve světle těchto zásad rozhodl, že vnitrostátní soud musí posuzovat nepřiměřenost smluvní klauzule i bez návrhu
         (výše uvedený rozsudek Mostaza Claro, bod 38).

      33      Projednávaná věc se nicméně od věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Mostaza Claro, odlišuje tím, že C. Rodríguez
         Nogueira zůstala v průběhu jednotlivých řízení probíhajících v rámci sporu mezi ní a společností Asturcom zcela nečinná a zejména
         nepodala žalobu směřující k prohlášení neplatnosti rozhodčího nálezu vydaného AEADE, kterou by napadla nepřiměřenost rozhodčí
         doložky, takže se tento nález stal mezitím pravomocným.

      34      Za těchto podmínek je třeba určit, zda požadavek nahrazení formální rovnováhy, kterou smlouva nastoluje mezi právy a povinnostmi
         smluvních stran, rovnováhou skutečnou, která může obnovit rovnost mezi těmito smluvními stranami, ukládá soudci příslušnému
         pro vykonávací řízení zajistit absolutní ochranu spotřebitele, a to dokonce aniž by tento spotřebitel podal jakoukoliv žalobu,
         v níž by uplatňoval svá práva, a navzdory vnitrostátním procesním pravidlům zavádějícím zásadu překážky věci rozsouzené.

      35      V tomto ohledu je třeba především připomenout význam, který má jak v právním řádu Společenství, tak ve vnitrostátních právních
         řádech zásada překážky věci rozsouzené.

      36      Soudní dvůr již totiž měl příležitost upřesnit, že za účelem zajištění jak stability práva a právních vztahů, tak řádného
         výkonu spravedlnosti je důležité, aby soudní rozhodnutí, která se po vyčerpání možných procesních prostředků nebo po uplynutí
         lhůt stanovených pro tyto procesní prostředky stala konečnými, již nemohla být zpochybněna (rozsudky ze dne 30. září 2003,
         Köbler, C‑224/01, Recueil, s. I‑10239, bod 38; ze dne 16. března 2006, Kapferer, C‑234/04, Sb. rozh. s. I‑2585, bod 20, a ze
         dne 3. září 2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, Sb. rozh. s. I-0000, bod 22).

      37      V důsledku toho podle judikatury Soudního dvora právo Společenství vnitrostátnímu soudu neukládá nepoužít vnitrostátní procesní
         pravidla spojující s určitým rozhodnutím překážku věci rozsouzené, i kdyby to umožňovalo napravit porušení ustanovení práva
         Společenství jakéhokoli druhu, vyplývající z dotčeného rozhodnutí (viz zejména rozsudek ze dne 1. června 1999, Eco Swiss,
         C‑126/97, Recueil, s. I‑3055, body 47 a 48; výše uvedený rozsudek Kapferer, bod 21, jakož i výše uvedený rozsudek Fallimento
         Olimpiclub, bod 23).

      38      Při neexistenci právní úpravy Společenství v dané oblasti spadají podmínky naplňování zásady překážky věci rozsouzené na základě
         zásady procesní autonomie vnitrostátních právních řádů členských států do působnosti těchto právních řádů. Tyto podmínky nicméně
         nesmějí být méně příznivé než ty, kterými se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), ani nesmějí
         být upraveny tak, že by v praxi nadměrně ztěžovaly nebo znemožňovaly výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada
         efektivity) (viz zejména výše uvedené rozsudky Kapferer, bod 22, a Fallimento Olimpiclub, bod 24).

      39      Co se týče, zaprvé, zásady efektivity, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že každý případ, v němž vyvstává
         otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje použití práva Společenství, musí být analyzován
         s přihlédnutím k místu tohoto ustanovení v řízení jako celku, k jeho průběhu a zvláštnostem u různých vnitrostátních soudních
         orgánů. Z tohoto hlediska je třeba případně zohlednit základní zásady vnitrostátního soudního systému, jako například zásadu
         ochrany práva na obhajobu, zásadu právní jistoty a řádný průběh řízení (rozsudek ze dne 14. prosince 1995, Peterbroeck, C‑312/93,
         Recueil, s. I‑4599, bod 14, a výše uvedený rozsudek Fallimento Olimpiclub, bod 27).

      40      V projednávaném případě se rozhodčí nález dotčený v původním řízení stal konečným na základě skutečnosti, že spotřebitel ve lhůtě
         k tomu stanovené nepodal žalobu na neplatnost směřující proti tomuto nálezu.

      41      V tomto ohledu je třeba uvést, že podle ustálené judikatury je stanovení přiměřených prekluzivních lhůt pro podání žaloby
         v zájmu právní jistoty v souladu s právem Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. prosince 1976, Rewe-Zentralfinanz
         a Rewe-Zentral, 33/76, Recueil, s. 1989, bod 5; ze dne 10. července 1997, Palmisani, C‑261/95, Recueil, s. I‑4025, bod 28,
         jakož ze dne 12. února 2008, Kempter, C‑2/06, Sb. rozh. s. I‑411, bod 58). Povaha těchto lhůt totiž není taková, aby prakticky
         znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
         24. září 2002, Grundig Italiana, C‑255/00, Recueil, s. I‑8003, bod 34).

      42      Je proto třeba ověřit přiměřenost lhůty dvou měsíců, tak jak je stanovena v čl. 41 odst. 4 zákona 60/2003, po jejímž uplynutí
         se při nepodání žaloby na neplatnost stává rozhodčí nález pravomocným, a nabývá tak účinky věci rozsouzené.

      43      V projednávaném případě je třeba jednak konstatovat, že, jak již rozhodl Soudní dvůr, lhůtu pro podání žaloby v délce 60 dnů
         nelze samu o sobě kritizovat (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Peterbroeck, bod 16).

      44      Taková prekluzivní lhůta je totiž přiměřená v tom smyslu, že umožňuje jak vyhodnotit, zda existují důvody pro napadnutí rozhodčího
         nálezu, tak případně připravit žalobu na neplatnost směřující proti tomuto nálezu. V tomto ohledu je třeba uvést, že v projednávané
         věci nebylo v žádném případě tvrzeno, že by vnitrostátní procesní pravidla, kterými se řídí podání žaloby na neplatnost rozhodčího
         nálezu, a zejména lhůta dvou měsíců poskytnutá k tomuto účelu, byly nepřiměřené.

      45      Dále je třeba upřesnit, že podle čl. 41 odst. 4 zákona 60/2003 počíná lhůta běžet okamžikem oznámení rozhodčího nálezu. Ve
         věci v původním řízení se tak spotřebitel nemohl dostat do situace, kdy by začala běžet promlčecí lhůta, či dokonce kdy by
         tato lhůta uplynula, aniž by mu byly známy účinky nepřiměřené rozhodčí doložky ve vztahu k jeho osobě.

      46      Za těchto podmínek se taková lhůta pro podání žaloby jeví být v souladu se zásadou efektivity, protože nemůže sama o sobě
         činit výkon práv, která spotřebitelům poskytuje směrnice 93/13, v praxi nemožným nebo nadměrně obtížným (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 27. února 2003, Santex, C‑327/00, Recueil, s. I‑1877, bod 55).

      47      Dodržování zásady efektivity nemůže každopádně za takových okolností, o jaké se jedná v původním řízení, vést k tomu, aby
         bylo po vnitrostátním soudu požadováno, aby nejenže vyvážil procesní opomenutí spotřebitele, který nebyl seznámen se svými
         právy, tak jako ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Mostaza Claro, ale rovněž zcela zastoupil úplnou nečinnost
         dotyčného spotřebitele, který se, tak jako v případě žalované v původním řízení, nezúčastnil rozhodčího řízení ani nepodal
         žalobu na neplatnost rozhodčího nálezu, který se tak stal pravomocným.

      48      Ve světle předchozích úvah je třeba konstatovat, že procesní pravidla stanovená španělským systémem ochrany spotřebitelů proti
         nepřiměřeným smluvním podmínkám nečiní výkon práv, která spotřebitelům poskytuje směrnice 93/13, v praxi nemožným nebo nadměrně
         obtížným.

      49      Co se týče, zadruhé, zásady rovnocennosti, ta vyžaduje, aby podmínky uložené vnitrostátním právem k tomu, aby pravidlo práva
         Společenství muselo být uplatněno i bez návrhu, nebyly méně výhodné než podmínky, kterými se řídí uplatnění pravidel vnitrostátního
         práva stejné právní síly z moci úřední (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 14. prosince 1995, van Schijndel a van
         Veen, C‑430/93 a C‑431/93, Recueil, s. I‑4705, body 13 a 17, jakož i citovaná judikatura).

      50      Aby bylo možné ověřit, zda byla ve věci, která byla vnitrostátnímu soudu předložena, uvedená zásada dodržena, je třeba, aby
         tento soud, který jako jediný je přímo seznámen s procesními podmínkami řízení v oblasti vnitrostátního práva, posoudil jak
         předmět, tak základní prvky údajně obdobných řízení vnitrostátní povahy (viz zejména rozsudek ze dne 16. května 2000, Preston
         a další, C‑78/98, Recueil, s. I‑3201, body 49 a 56). Nicméně pro účely posouzení, které bude muset uvedený soud provést, mu
         může Soudní dvůr poskytnout určité poznatky související s výkladem práva Společenství (viz výše uvedený rozsudek Preston a další,
         bod 50).

      51      Jak bylo přitom připomenuto v bodě 30 rozsudku v projednávané věci, je třeba upřesnit, že čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 představuje
         kogentní ustanovení. Mimoto je třeba uvést, že podle judikatury Soudního dvora tato směrnice představuje, jako celek, v souladu
         s čl. 3 odst. 1 písm. t) ES opatření nezbytné ke splnění poslání svěřených Evropskému společenství, a zvláště ke zvyšování
         životní úrovně a kvality života v celém Společenství (výše uvedený rozsudek Mostaza Claro, bod 37).

      52      Vzhledem k povaze a významu veřejného zájmu, ze kterého vychází ochrana, kterou směrnice 93/13 zajišťuje spotřebitelům, je
         tak třeba konstatovat, že její článek 6 musí být považován za normu rovnocennou vnitrostátním pravidlům, která mají uvnitř
         vnitrostátního právního řádu status kogentních norem, které soud musí nebo může uplatnit i bez návrhu.

      53      Z toho plyne, že v rozsahu, v němž vnitrostátní soud, k němuž byl podán návrh na nucený výkon pravomocného rozhodčího nálezu,
         musí podle vnitrostátních procesních pravidel posoudit i bez návrhu rozpor rozhodčí doložky s vnitrostátními kogentními pravidly,
         musí rovněž i bez návrhu posoudit nepřiměřenost této doložky s ohledem na článek 6 uvedené směrnice, pokud má za tímto účelem
         k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Pannon GSM, bod 32).

      54      Taková povinnost přísluší vnitrostátnímu soudu rovněž tehdy, má-li v rámci vnitrostátního soudního systému pouhou možnost
         posoudit i bez návrhu rozpor mezi takovou doložkou a vnitrostátními kogentními pravidly (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky
         van Schijndel a van Veen, body 13, 14 a 22, jakož i Kempter, bod 45).

      55      Přitom, pokud jde o věc v původním řízení, má podle španělské vlády soudce příslušný pro výkon pravomocného rozhodčího nálezu
         pravomoc posoudit i bez návrhu neplatnost rozhodčí doložky obsažené ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem a prodávajícím
         nebo poskytovatelem z důvodu, že tato doložka je v rozporu s vnitrostátními kogentními pravidly. Taková pravomoc byla ostatně
         připuštěna v několika rozsudcích Audiencia Provincial de Madrid, jakož i Audiencia Nacional z nedávné doby.

      56      Předkládajícímu soudu tudíž přísluší ověřit, zda je tomu tak ve sporu, o kterém má rozhodnout.

      57      A konečně, co se týče důsledků zjištění existence nepřiměřené rozhodčí doložky ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem
         se spotřebitelem, k němuž dospěje soudce příslušný pro výkon rozhodčího nálezu, je třeba připomenout, že čl. 6 odst. 1 směrnice
         93/13 ukládá členským státům, aby stanovily, že nepřiměřené podmínky nejsou „podle jejich vnitrostátních právních předpisů“
         pro spotřebitele závazné.

      58      Proto, jak navrhovala maďarská vláda ve svém písemném vyjádření, předkládajícímu soudu přísluší vyvodit v souladu s vnitrostátním
         právem veškeré důsledky, které s sebou nese existence nepřiměřené rozhodčí doložky pro rozhodčí nález, za předpokladu, že
         tato doložka nemůže spotřebitele zavazovat.

      59      S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že směrnice 93/13 musí být vykládána v tom smyslu, že
         vnitrostátní soud, který rozhoduje o návrhu na nucený výkon pravomocného rozhodčího nálezu vydaného bez účasti spotřebitele,
         musí, pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, i bez návrhu posoudit nepřiměřenost
         rozhodčí doložky obsažené ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem, je-li podle vnitrostátních
         procesních pravidel možné provést takové posouzení v rámci obdobných řízení na základě vnitrostátního práva. Jde-li o nepřiměřenou
         doložku, přísluší tomuto soudu vyvodit veškeré důsledky, které z toho vyplývají podle vnitrostátního práva, aby se ujistil,
         že tento spotřebitel nebude uvedenou doložkou vázán.

       K nákladům řízení
      60      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládána v tom
            smyslu, že vnitrostátní soud, který rozhoduje o návrhu na nucený výkon pravomocného rozhodčího nálezu vydaného bez účasti
            spotřebitele, musí, pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, i bez návrhu posoudit
            nepřiměřenost rozhodčí doložky obsažené ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem, je-li podle
            vnitrostátních procesních pravidel možné provést takové posouzení v rámci obdobných řízení na základě vnitrostátního práva.
            Jde-li o nepřiměřenou doložku, přísluší tomuto soudu vyvodit veškeré důsledky, které z toho vyplývají podle vnitrostátního
            práva, aby se ujistil, že tento spotřebitel nebude uvedenou doložkou vázán.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 4. září 2014.#Evropská komise v. Spolková republika Německo.#Nesplnění povinnosti státem – Článek 63 SFEU – Volný pohyb kapitálu – Daň darovací a dědická – Vnitrostátní právní úprava stanovící nárok na vyšší nezdanitelnou částku daně, pokud má zůstavitel v době úmrtí, dárce či příjemce bydliště na území členského státu – Předmět žaloby pro nesplnění povinnosti – Omezení – Odůvodnění.#Věc C‑211/13).


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. listopadu 1975. # Camilla Borella proti Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sozialgericht Augsburg - Německo. # Věc 49-75.