title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 2. prosince 2010.#Ker-Optika bt proti ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Baranya megyei bíróság - Maďarsko.#Volný pohyb zboží - Veřejné zdraví - Uvádění kontaktních čoček na trh prostřednictvím internetu - Vnitrostátní právní úprava dovolující prodej kontaktních čoček pouze v prodejních se zdravotnickým zbožím - Směrnice 2000/31/ES - Informační společnost - Elektronický obchod.#Věc C-108/09.

text:
      Věc C-108/09
      Ker-Optika bt
      v.
      ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Baranya megyei bíróság)
      „Volný pohyb zboží – Veřejné zdraví – Uvádění kontaktních čoček na trh prostřednictvím internetu – Vnitrostátní právní úprava dovolující prodej kontaktních čoček pouze v prodejnách se zdravotnickým zbožím – Směrnice 2000/31/ES – Informační společnost – Elektronický obchod“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Elektronický obchod – Směrnice 2000/31
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31)
      2.        Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem
      (Články 34 SFEU a 36 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31, čl. 3 odst. 4)
      1.        Vnitrostátní pravidla týkající se uvádění kontaktních čoček na trh spadají do působnosti směrnice 2000/31 o některých právních
         aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“)
         v rozsahu, v němž se týkají prodeje takových čoček prostřednictvím internetu, a to zejména on-line nabídky a uzavření smlouvy
         elektronickou cestou. Naproti tomu vnitrostátní pravidla týkající se dodání těchto čoček do působnosti této směrnice nespadají.

      (viz body 28, 31, 77 a výrok)
      2.        Články 34 SFEU a 36 SFEU, jakož i směrnice 2000/31 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického
         obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) musejí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní
         úpravě, která dovoluje uvádění kontaktních čoček na trh pouze v prodejnách specializujících se na zdravotnické prostředky.

      Taková právní úprava je totiž opatřením s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, které je zakázáno článkem 34 SFEU, protože
         z toho vyplývající zákaz prodeje kontaktních čoček prostřednictvím internetu se vztahuje na kontaktní čočky pocházející z
         jiných členských států, které jsou prodávány zásilkovým způsobem a dodávány spotřebitelům pobývajícím v tuzemsku do místa
         bydliště, a připravuje subjekty z jiných členských států o zvlášť účinný způsob uvádění těchto výrobků na trh, čímž podstatně
         ztěžuje jejich přístup na trh dotyčného členského státu.

      Je třeba připustit, že takováto právní úprava, která vyhrazuje vydávání kontaktních čoček prodejnám optiky nabízejícím služby
         kvalifikovaného optika, je schopna zaručit uskutečnění cíle, kterým je zajištění ochrany zdraví uživatelů kontaktních čoček.
         Přijetím takovéto právní úpravy však vnitrostátní zákonodárce překročil meze svého prostoru pro uvážení při rozhodování o
         úrovni, na které zamýšlí zajistit ochranu veřejného zdraví, a je třeba mít za to, že tato právní úprava překračuje meze toho,
         co je nezbytné k dosažení uváděného cíle, neboť tohoto cíle lze dosáhnout méně omezujícími opatřeními, než která vyplývají
         z uvedené právní úpravy, a to takovými, která by spočívala ve stanovení určitých omezení jen při prvním výdeji čoček a která
         by zainteresovaným hospodářským subjektům ukládala povinnost zajistit zákazníkovi kvalifikovaného optika.

      Ze stejných důvodů nemůže být uvedená právní úprava, která obsahuje zákaz prodeje kontaktních čoček prostřednictvím internetu,
         považována za úměrnou cíli, kterým je ochrana veřejného zdraví, ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 2000/31.

      (viz body 58, 64, 74–76, 78 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      2. prosince 2010(*)

      „Volný pohyb zboží – Veřejné zdraví – Uvádění kontaktních čoček na trh prostřednictvím internetu – Vnitrostátní právní úprava dovolující prodej kontaktních čoček pouze v prodejnách se zdravotnickým zbožím – Směrnice 2000/31/ES – Informační společnost – Elektronický obchod“
      Ve věci C‑108/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Baranya megyei bíróság
         (Maďarsko) ze dne 10. února 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 23. března 2009, v řízení

      Ker-Optika bt
      proti
      ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a J. Malenovský (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. dubna 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za maďarskou vládu R. Somssich, K. Szíjjártó a K. Veres, jakož i M. Fehérem, jako zmocněnci,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za řeckou vládu E. Skandalou, jako zmocněnkyní,
      –        za španělskou vládu J. M. Rodríguez Cárcamem, jako zmocněncem,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels, M. de Gravem a Y. de Vriesem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi H. Krämerem a A. Siposem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. června 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000
         o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice
         o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399), jakož i článků 34 SFEU a 36 SFEU.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu, v němž proti sobě stojí společnost Ker-Optika bt (dále jen „Ker-Optika“) a ÀNTSZ
         Dél-dunántúli Regionális Intézete (Krajské ředitelství pro Jižní Zadunajsko Státního úřadu veřejného zdraví a hygieny, dále
         jen „ÀNTSZ“) a který se týká správního rozhodnutí, na jehož základě tento orgán zakázal společnosti Ker-Optika uvádění kontaktních
         čoček na trh prostřednictvím internetu.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Podle čl. 1 bodu 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací
         v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (Úř. věst. L 204, s. 37; Zvl. vyd. 13/20,
         s. 337), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998 (Úř. věst. L 217, s. 18; Zvl. vyd.
         13/21, s. 8, dále jen „směrnice 98/34“), se rozumí:

      „ ,službou‘ jakákoli služba informační společnosti, tj. každá služba poskytovaná zpravidla za úplatu, na dálku, elektronicky
         a na individuální žádost příjemce služeb.

            Pro účely této definice se rozumí:
      –        ,službou poskytovanou na dálku‘ služba poskytovaná bez současné přítomnosti stran,
      –        ,službou poskytovanou elektronicky‘ služba odeslaná z výchozího místa a přijatá v místě jejího určení prostřednictvím elektronického
         zařízení pro zpracování a uchovávání dat (včetně digitální komprese) a jako celek odeslaná, přenesená nebo přijatá drátově,
         rádiově, opticky nebo jinými elektromagnetickými prostředky,

      –        ,službou na individuální žádost příjemce služeb‘ služba poskytovaná přenosem dat na individuální žádost.
      [...]“
      4        V osmnáctém, dvacátém prvním a třicátém čtvrtém bodě odůvodnění směrnice 2000/31 se uvádí:

      „(18) Služby informační společnosti zahrnují širokou škálu hospodářských činností, které probíhají on-line. Tyto činnosti mohou
         spočívat zejména v on-line prodeji zboží. Činnosti, jako je dodávka zboží jako taková nebo poskytování služeb off-line, zde
         nejsou zahrnuty. [...] Činnosti, které pro svou povahu nelze vykonávat na dálku a elektronickou cestou, jako povinná účetní
         kontrola společnosti nebo lékařská konzultace vyžadující fyzické vyšetření pacienta, nejsou službami informační společnosti.

      [...]
      (21)      [...] Koordinovaná oblast zahrnuje pouze požadavky na on-line činnosti, jako jsou informace on-line, reklama on-line, prodej
         on-line a uzavírání smluv on-line, a netýká se právních požadavků členských států na zboží, jako jsou bezpečnostní normy,
         povinnosti týkající se označování nebo odpovědnosti za zboží, ani požadavků členských států na dodávky či přepravu zboží včetně
         distribuce léčivých přípravků. [...]

      [...]
      (34)      Každý členský stát přizpůsobí své právní předpisy obsahující zejména formální požadavky, které by mohly bránit používání smluv
         uzavřených elektronickou formou. Přezkum právních předpisů vyžadujících přizpůsobení by měl probíhat systematicky a měl by
         zahrnovat všechny fáze a akty nezbytné při uzavírání smluv včetně archivace smlouvy. Výsledkem přizpůsobení by měla být možnost
         uzavírat smlouvy elektronickou cestou. [...]“

      5        Článek 1 odst. 1 až 3 a 5 směrnice 2000/31 stanoví:

      „1.      Cílem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu tím, že zajistí volný pohyb služeb informační společnosti
         mezi členskými státy.

      2.      Je-li to pro dosažení cíle uvedeného v odstavci 1 potřebné, dbá tato směrnice o sblížení některých vnitrostátních ustanovení
         platných pro služby informační společnosti, která se týkají vnitřního trhu, usazování poskytovatelů služeb, obchodních sdělení,
         elektronických smluv, odpovědnosti zprostředkovatelů, kodexů chování, mimosoudního urovnávání sporů, soudních postupů a spolupráce
         mezi členskými státy.

      3.      Tato směrnice doplňuje právo Společenství platné pro služby informační společnosti, aniž je dotčena úroveň ochrany, zejména
         v oblasti veřejného zdraví a zájmů spotřebitelů, jak vyplývá z právních nástrojů Společenství a vnitrostátních právních předpisů,
         které je provádějí, nebude-li tím omezen volný pohyb služeb informační společnosti.

      […]
      5.      Tato směrnice se nevztahuje na:
      a)      daňovou oblast;
      b)      otázky týkající se služeb informační společnosti upravené ve směrnicích 95/46/ES a 97/66/ES;
      c)      otázky týkající se dohod či praxe upravených kartelovým právem;
      d)      následující[…] činnost[i] služeb informační společnosti:
      –        činnost notářů nebo obdobných povolání, zahrnují-li přímou a zvláštní účast na výkonu veřejné moci,
      –        zastupování klienta a hájení jeho zájmů před soudy,
      –        ziskové hry spojené s peněžitým vkladem v případě hazardních her včetně loterií a sázek.“
      6        Článek 2 směrnice 2000/31 zní:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      a)      ,službami informační společnosti‘ služby ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 98/34/[...];
      [...]
      h)      ,koordinovanou oblastí‘ požadavky stanovené právními řády členských států pro poskytovatele služeb informační společnosti
         nebo pro služby informační společnosti, bez ohledu na to, zda mají obecnou povahu či zda byly pro ně zvláště určené.

      i)      koordinovaná oblast souvisí s požadavky, které má poskytovatel služeb plnit a které se týkají:
      –        přístupu k činnosti služby informační společnosti, např. požadavky na kvalifikaci, povolení nebo oznámení,
      –        výkonu činnosti služby informační společnosti, např. požadavky na chování poskytovatele služby, kvalitu nebo obsah služby
         včetně požadavků na reklamu a smlouvy nebo na odpovědnost poskytovatele služby.

      ii)      koordinovaná oblast nezahrnuje požadavky jako:
      –        požadavky na zboží jako takové,
      –        požadavky na doručování zboží,
      –        požadavky na služby, které nejsou poskytovány elektronickou cestou.“
      7        Článek 3 směrnice 2000/31 stanoví:

      „1.      Každý členský stát dbá, aby služby informační společnosti poskytované poskytovatelem usazeným na jeho území dodržovaly platné
         vnitrostátní předpisy z příslušné koordinované oblasti.

      2.      Členské státy nemohou z důvodů spadajících do koordinované oblasti omezovat volný pohyb služeb informační společnosti z jiného
         členského státu.

      […]
      4.      Členské státy mohou pro určitou službu informační společnosti přijmout opatření odchylující se od odstavce 2, jsou-li splněny
         níže uvedené podmínky:

      a)      opatření jsou:
      i)      nezbytná z jednoho z níže uvedených důvodů:
      –        veřejný pořádek, zejména předcházení, vyšetřování, odhalování a stíhání v trestní oblasti, zejména ochrana mladistvých a boj
         proti podněcování k nenávisti z důvodu rasy, pohlaví, víry nebo národnosti a proti útokům na lidskou důstojnost,

      –        ochrana veřejného zdraví,
      –        veřejná bezpečnost včetně ochrany vnitrostátní bezpečnosti a obrany,
      –        ochrana spotřebitelů včetně investorů;
      ii)      přijata vůči určité službě informační společnosti, která poškozuje cíle uvedené v bodu i) nebo která představuje závažné a podstatné
         ohrožení těchto cílů;

      iii)      úměrná těmto cílům;
      b)      členský stát předběžně a aniž je dotčeno soudní řízení včetně předběžného řízení a kroků uskutečněných v rámci trestního vyšetřování:
      –        požádá členský stát uvedený v odstavci 1 o přijetí opatření, a tento stát je nepřijme nebo jsou jeho opatření nedostatečná,
      –        oznámí Komisi a členskému státu uvedenému v odstavci 1 svůj záměr přijmout tato opatření.
      5.      Členské státy se mohou v naléhavých případech odchýlit od podmínek uvedených v odst. 4 písm. b). V tomto případě oznámí opatření
         co nejdříve Komisi a členskému státu uvedenému v odstavci 1 s uvedením důvodů, na základě kterých se členský stát domnívá,
         že se jedná o naléhavý případ.

      […]“
      8        Článek 4 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:

      „Členské státy dbají, aby přístup k činnosti poskytovatele služeb informační společnosti a její výkon nepodléhal povinnosti
         předchozího povolení ani žádnému jinému požadavku se stejným účinkem.“

      9        Článek 9 odst. 1 směrnice 2000/31 stanoví:

      „Členské státy zajistí, aby jejich právní řády umožňovaly uzavírání smluv elektronickou cestou. Členské státy zejména zajistí,
         aby právní úprava platná pro uzavírání smluv nebránila používání elektronických smluv ani nevedla k tomu, že tyto smlouvy
         budou, z důvodu uzavření elektronickou cestou, zbaveny právních účinků a platnosti.“

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Článek 3 odst. 1 zákona CVIII. z roku 2001 o službách informační společnosti a elektronickém obchodu (a elektronikus kereskedelmi
         szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefùggő szolgáltatásokról szóló 2001. évi CVIII. Törvény, dále jen
         „zákon o elektronickém obchodu“) stanoví:

      „K zahájení nebo výkonu činnosti spočívající v poskytování služeb informační společnosti se nevyžaduje žádné předchozí povolení
         ani žádné jiné správní rozhodnutí s obdobnými právními účinky.“

      11      Článek 3 odst. 1 vyhlášky ministerstva zdravotnictví 7/2004 (XI. 23.) o odborných požadavcích na uvádění zdravotnických prostředků
         na trh a na jejich opravy a půjčování [a gyógyászati segédeszközök forgalmazásának, javításának, kölcsönzésének szakmai követelményeiről
         szóló 7/2004 (XI. 23.) Egészségügyi Minisztériumi rendelet] stanoví:

      „Uvádět zdravotnické prostředky na trh, provádět jejich opravy a pronajímat je lze […] ve specializované prodejně, má-li tato
         povolení k provozování činnosti v souladu se zvláštním právním předpisem a splňuje podmínky stanovené v bodech I. 1 a I. 2
         přílohy 2 této vyhlášky.“

      12      V příloze 1 této vyhlášky se stanoví:

      „Z působnosti této vyhlášky jsou vyloučeny následující zdravotnické prostředky:
      [...]
      –        sériově vyráběné optické výrobky s výjimkou kontaktních čoček;
      [...]“
      13      Z bodu I. 1 písm. d) přílohy 2 uvedené vyhlášky vyplývá, že kontaktní čočky a brýle vyráběné na míru mohou být uváděny na
         trh pouze v prodejnách o minimální ploše 18 m2 nebo v prostorách oddělených od výrobny. Mezi požadavky kladenými na personální obsazení je v bodě I. 2 písm. c) této přílohy
         uveden požadavek, podle kterého musí být zajištěn optometrik nebo oční lékař kvalifikovaný v oblasti kontaktních čoček.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      Společnost Ker-Optika uvádí na trh kontaktní čočky prostřednictvím své internetové stránky. ÀNTSZ Pécsi, Sellyei, Siklósi
         Kistérségi Intézete (oblastní zastoupení ÀNTSZ pro Pécs, Sellye a Siklós) jí tuto činnost rozhodnutím ze dne 29. srpna 2008
         zakázalo.

      15      K odvolání, které společnost Ker-Optika proti tomuto rozhodnutí podala, potvrdil ÀNTSZ tento zákaz rozhodnutím ze dne 14. listopadu
         2008.

      16      ÀNTSZ se opíral zejména o ustanovení vyhlášky ministerstva zdravotnictví 7/2004 (XI. 23.), podle kterých lze kontaktní čočky
         uvádět na trh pouze v prodejně specializující se na prodej zdravotnických prostředků nebo jejich dodáním do místa bydliště
         za účelem konečné spotřeby. Přitom posledně uvedený pojem podle něj s ohledem na svůj název a předmět nezahrnuje uvádění na
         trh prostřednictvím internetu.

      17      Společnost Ker-Optika podala proti uvedenému rozhodnutí žalobu, přičemž zejména tvrdila, že uvádění kontaktních čoček na trh
         prostřednictvím internetu nemůže být omezováno s ohledem na čl. 3 odst. 1 zákona o elektronickém obchodu, který zaručuje volný
         výkon činnosti poskytovatele služby informační společnosti.

      18      ÀNTSZ v tomto ohledu poukázal na osmnáctý bod odůvodnění směrnice 2000/31, ze kterého podle něj vyplývá, že uvádění kontaktních
         čoček na trh prostřednictvím internetu nemůže spadat do působnosti zákona o elektronickém obchodu. Podle tohoto bodu odůvodnění
         totiž činnosti, které pro svou povahu nelze vykonávat na dálku a elektronickou cestou, jako lékařská konzultace vyžadující
         fyzické vyšetření pacienta, nejsou službami informační společnosti. Uvádění kontaktních čoček na trh přitom takové vyšetření
         vyžaduje.

      19      Za těchto podmínek se Baranya megyei bíróság rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je uvádění kontaktních čoček na trh lékařskou konzultací vyžadující fyzické vyšetření pacienta, takže je vyloučeno z působnosti
         směrnice [2000/31]?

      2)      Je třeba v případě, že uvádění kontaktních čoček na trh není lékařskou konzultací vyžadující fyzické vyšetření pacienta, vykládat
         článek 30 ES v tom smyslu, že právní úprava členského státu, která stanoví, že kontaktní čočky mohou být uváděny na trh jen
         v prodejnách specializujících se na zdravotnické prostředky, je s tímto ustanovením v rozporu?

      3)      Je maďarská právní úprava, která umožňuje uvádění kontaktních čoček na trh výlučně v prodejnách specializujících se na zdravotnické
         prostředky, v rozporu se zásadou volného pohybu zboží zakotvenou v článku 28 ES?“

       K předběžným otázkám
      20      Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda právo Unie brání takové vnitrostátní
         právní úpravě, o jakou jde v původním řízení, která dovoluje uvádění kontaktních čoček na trh pouze v prodejnách specializujících
         se na prodej zdravotnických prostředků, a která tím pádem zakazuje jejich uvádění na trh prostřednictvím internetu.

      21      Aby bylo možné položené otázky zodpovědět, je třeba zjistit, jaká ustanovení práva Unie se použijí na uvádění kontaktních
         čoček na trh prostřednictvím internetu, a poté určit, zda tato ustanovení brání takovým vnitrostátním pravidlům, o jaká jde
         v původním řízení.

      22      Hned na úvod je třeba uvést, že v rámci uvádění na trh prostřednictvím internetu lze rozlišovat zejména následující prvky.
         Takovéto uvádění na trh zahrnuje v prvé řadě prodej jako takový, který se vyznačuje nabídkou uzavření smlouvy on-line a uzavřením
         smlouvy elektronickou cestou. V rámci takovéhoto uvádění na trh dále dochází k dodání prodaného výrobku, zpravidla do místa
         bydliště zákazníka. Před prodejem nebo dodáním krom toho v některých zvláštních případech konzultuje zákazník lékaře.

       Ke směrnici 2000/31
      23      Pokud jde zaprvé o prodej, je třeba nejprve připomenout, že v souladu s čl. 1 odst. 2 a čl. 2 písm. a) směrnice 2000/31 se
         touto směrnicí sbližují některá vnitrostátní ustanovení platná pro služby informační společnosti, tzn. pro služby poskytované
         zpravidla za úplatu, na dálku, elektronicky a na individuální žádost příjemce služeb.

      24      Z osmnáctého bodu odůvodnění směrnice 2000/31 vyplývá, že takové služby informační společnosti zahrnují zejména on-line prodej
         zboží.

      25      Tuto skutečnost potvrzuje důvodová zpráva k návrhu směrnice předloženému Komisí dne 18. listopadu 1998 [KOM(1998) 586 v konečném
         znění], kde se upřesňuje, že služby informační společnosti zahrnují prodej zboží a služby umožňující provádět elektronické
         transakce on-line za účelem koupě zboží, jako jsou interaktivní prodej na dálku a elektronické obchodní domy.

      26      Dále je třeba poukázat na to, že v souladu s třicátým čtvrtým bodem odůvodnění a čl. 9 odst. 1 směrnice 2000/31 musí každý
         členský stát systematicky přizpůsobovat své právní předpisy obsahující požadavky, které by mohly bránit používání smluv uzavřených
         elektronickou formou, a zahrnující všechny fáze a úkony nezbytné při uzavírání smluv v rámci on-line prodeje zboží, jako je
         nabídka uzavření smlouvy, smluvní jednání a uzavření smlouvy elektronickou cestou.

      27      Nakonec je třeba zdůraznit, že prodej zdravotnických prostředků, jako jsou kontaktní čočky, nepatří mezi činnosti, na které
         se směrnice 2000/31 podle svého čl. 1 odst. 5 nevztahuje.

      28      Koordinovaná oblast podle směrnice 2000/31 tedy zahrnuje vnitrostátní ustanovení, která zakazují úkony související s prodejem
         kontaktních čoček, a to zejména on-line nabídku a uzavření smlouvy elektronickou cestou.

      29      Pokud jde zadruhé o dodání, je třeba poukázat na skutečnost, že v souladu se zněním čl. 2 písm. h) bodu ii) směrnice 2001/31
         nezahrnuje koordinovaná oblast požadavky na doručování zboží, k němuž byla smlouva uzavřena elektronickou cestou.

      30      Vnitrostátní pravidla, která se týkají podmínek, za nichž lze zboží prodané přes internet doručovat na území členského státu,
         proto do působnosti uvedené směrnice nespadají.

      31      Z toho vyplývá, že podmínky dodání kontaktních čoček nespadají do působnosti směrnice 2000/31.

      32      Zatřetí je třeba zkoumat, zda má na výše uvedená zjištění vliv to, že prodej nebo dodání kontaktních čoček mohou být podmíněny
         předchozí konzultací lékaře zákazníkem.

      33      Jak se v tomto ohledu uvádí v osmnáctém bodě odůvodnění směrnice 2000/31, činnosti, které pro svou povahu nelze vykonávat
         na dálku a elektronickou cestou, jako lékařská konzultace vyžadující fyzické vyšetření pacienta nejsou službami informační
         společnosti, a tato směrnice se tedy na ně nevztahuje.

      34      Pakliže by za těchto okolností byla lékařská konzultace vyžadující fyzické vyšetření zákazníka nedílnou součástí prodeje kontaktních
         čoček, požadavek na takovou konzultaci by měl za následek to, že by v konečném důsledku tento prodej nespadal do působnosti
         uvedené směrnice.

      35      K tomu je třeba uvést, že tyto čočky přicházejí do přímého kontaktu s očima a jsou zdravotnickými prostředky, jejichž používání
         může ve zvláštních případech vyvolat zánět oka, či dokonce trvalé vady zraku, a že tato postižení mohou být zapříčiněna již
         samotným nošením těchto čoček. Požadavek na předchozí lékařskou konzultaci se proto může jevit jako odůvodněný.

      36      V tomto ohledu může být tomu, kdo si přeje nosit kontaktní čočky, uložena povinnost podrobit se preventivnímu oftalmologickému
         vyšetření, při kterém se ověří, zda nošení čoček nebrání lékařské důvody, a dále se určí přesné hodnoty v dioptriích pro nezbytnou
         korekci zraku.

      37      Toto vyšetření však není nedílnou součástí prodeje kontaktních čoček. Lze je totiž provést nezávisle na prodeji s tím, že
         prodej se může uskutečnit i na dálku na základě předpisu očního lékaře, který předtím zákazníka vyšetřil.

      38      Proto je třeba vycházet z toho, že lékařská konzultace vyžadující fyzické vyšetření pacienta, která může být podmínkou prodeje
         kontaktních čoček, je od jejich prodeje oddělitelná.

      39      Krom toho zdravotní důvody sice mohou vyžadovat, aby se zákazník také podrobil lékařské konzultaci za účelem fyzického ověření
         umístění čoček, jakož i pravidelným oftalmologickým kontrolám za účelem určení důsledků nošení čoček, avšak tato ověření a kontroly
         se provádějí až při používání čoček, tj. po jejich dodání. Tyto lékařské konzultace tedy nelze s prodejem čoček spojovat.

      40      Z toho vyplývá, že by vnitrostátní ustanovení, které by zakazovalo prodej takových čoček prostřednictvím internetu, v zásadě
         spadalo do působnosti směrnice 2000/31.

       K primárnímu právu
      41      Vzhledem k tomu, že pravidla týkající se podmínek dodání kontaktních čoček nespadají do působnosti směrnice 2000/31, musí
         být posouzena z hlediska primárního práva, tedy z hlediska Smlouvy o FEU.

      42      Na úvod je nutno uvést, že je třeba zkoumat, zda mají být uvedená pravidla posuzována z hlediska volného pohybu služeb, jak
         tvrdí maďarská vláda, nebo z hlediska volného pohybu zboží, jak navrhuje předkládající soud.

      43      Z judikatury Soudního dvora v tomto ohledu vyplývá, že pokud vnitrostátní opatření spadá jak pod volný pohyb zboží, tak i pod
         jinou základní svobodu, Soudní dvůr ho přezkoumá v zásadě pouze z hlediska jedné z těchto dvou základních svobod, pokud se
         ukáže, že jedna z uvedených svobod je zcela druhotná ve vztahu ke druhé a může být do ní zahrnuta (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 24. března 1994, Schindler, C‑275/92, Recueil, s. I‑1039, bod 22, jakož i ze dne 26. května 2005, Burmanjer a další,
         C‑20/03, Sb. rozh. s. I‑4133, bod 35).

      44      Dále z rozsudku ze dne 11. prosince 2003, Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, Recueil, s. I‑14887, body 65, 76 a 124), vyplývá,
         že vnitrostátní opatření týkající se postupu vyznačujícího ho se prodejem zboží prostřednictvím internetu a jeho dodáním do
         místa bydliště spotřebitele se zkoumá pouze z hlediska pravidel v oblasti volného pohybu zboží, tedy z hlediska článků 34
         SFEU a 36 SFEU.

      45      Vnitrostátní právní úprava zakazující uvádění kontaktních čoček na trh prostřednictvím internetu se v daném případě týká způsobu
         prodeje vyznačujícího se dodáním takových čoček do místa bydliště spotřebitele.

      46      Tato právní úprava proto musí být zkoumána z hlediska článků 34 SFEU a 36 SFEU.

       K existenci překážky volnému pohybu zboží
      47      Podle ustálené judikatury platí, že veškerou obchodní právní úpravu členských států, která by mohla ať přímo nebo nepřímo,
         skutečně nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Unie, je třeba považovat za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením
         ve smyslu článku 34 SFEU (viz zejména rozsudky ze dne 11. července 1974, Dassonville, 8/74, Recueil, s. 837, bod 5, a ze dne
         10. února 2009, Komise v. Itálie, C‑110/05, Sb. rozh. s. I‑519, bod 33).

      48      Z ustálené judikatury také vyplývá, že článek 34 SFEU odráží povinnost dodržování zásad zákazu diskriminace a vzájemného uznávání
         výrobků legálně vyrobených a uvedených na trh v jiných členských státech, jakož i povinnost zajištění volného přístupu na
         vnitrostátní trhy výrobkům z Unie (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 34 a citovaná judikatura).

      49      Za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením je tedy třeba považovat opatření přijatá členským státem, jejichž cílem
         nebo účinkem je méně příznivé zacházení s výrobky pocházejícími z jiných členských států, jakož i pravidla týkající se podmínek,
         které musí toto zboží splňovat, i když se tato pravidla použijí bez rozdílu na všechny výrobky (viz výše uvedený rozsudek
         Komise v. Itálie, body 35 a 37).

      50      Pod tentýž pojem spadá i jakékoliv jiné opatření, které brání v přístupu výrobků pocházejících z jiných členských států na
         trh členského státu (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 37).

      51      Z tohoto důvodu může být obchod mezi členskými státy přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně narušen ve smyslu judikatury
         vzešlé z výše uvedeného rozsudku Dassonville, pokud se na výrobky z jiných členských států použijí vnitrostátní právní předpisy,
         které omezují či zakazují některé způsoby prodeje, ledaže jsou použitelné na všechny dotčené subjekty provozující svou činnost
         na státním území a postihují stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských výrobků i výrobků pocházejících z jiných
         členských států na trh. Použití právních předpisů tohoto druhu na prodej výrobků pocházejících z jiného členského státu a splňujících
         pravidla stanovená tímto státem, totiž může zabránit jejich přístupu na trh nebo jej ztížit více, než tomu je u tuzemských
         výrobků (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard, C‑267/91 a C‑268/91, Recueil, s. I‑6097,
         body 16 a 17, jakož Komise v. Itálie, uvedený výše, bod 36).

      52      Je tedy třeba zkoumat, zda vnitrostátní právní úprava, o jakou jde v původním řízení, splňuje obě podmínky uvedené v předchozím
         bodě tohoto rozsudku, to znamená, zda se použije na všechny dotčené subjekty provozující svou činnost na státním území a zda
         postihuje stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských výrobků i výrobků pocházejících z jiných členských států
         na trh.

      53      Pokud jde o první podmínku, je třeba poukázat na to, že se uvedená právní úprava použije na všechny subjekty, jichž se prodej
         kontaktních čoček týká, takže tato podmínka je splněna.

      54      Pokud jde o druhou podmínku, nebylo zpochybněno, že se zákaz prodeje kontaktních čoček prostřednictvím internetu vztahuje
         na kontaktní čočky pocházející z jiných členských států, které jsou prodávány zásilkovým způsobem a dodávány spotřebitelům
         pobývajícím v Maďarsku do místa bydliště. Přitom je třeba konstatovat, že zákaz zásilkového prodeje kontaktních čoček připravuje
         subjekty z jiných členských států o zvlášť účinný způsob uvádění těchto výrobků na trh a podstatně tak ztěžuje jejich přístup
         na trh dotyčného členského státu (pokud jde o léčivé přípravky, viz obdobně výše uvedený rozsudek Deutscher Apothekerverband,
         bod 74).

      55      Uvedená právní úprava za těchto podmínek nepostihuje uvádění kontaktních čoček na trh maďarskými subjekty a subjekty z jiných
         členských států stejným způsobem.

      56      Z toho vyplývá, že uvedená právní úprava je opatřením s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, které je zakázáno článkem
         34 SFEU, ledaže by bylo možné je objektivně odůvodnit.

       K odůvodnění překážky volnému pohybu zboží
      57      Podle ustálené judikatury platí, že překážka volnému pohybu zboží může být odůvodněna důvody obecného zájmu uvedenými v článku
         36 SFEU nebo kategorickými požadavky. V obou případech musí být vnitrostátní opatření způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného
         cíle a nesmí překračovat meze toho, co je nezbytné k jeho dosažení (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod
         59 a citovaná judikatura).

      58      V tomto ohledu je třeba uvést, že spadá-li uvedené opatření do oblasti veřejného zdraví, musí být zohledněna skutečnost, že
         zdraví a život člověka zaujímají první místo mezi statky a zájmy chráněnými Smlouvou a že členským státům přísluší rozhodnout
         o úrovni, na které zamýšlí zajistit ochranu veřejného zdraví, a o způsobu, jímž má být této úrovně dosaženo. V jednotlivých
         členských státech se však tato úroveň může lišit, a proto je jim třeba přiznat prostor pro uvážení (viz rozsudek ze dne 1.
         června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C‑570/07 a C‑571/07, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 44 a citovaná judikatura).

      59      Odůvodnění, které maďarská vláda v projednávané věci předkládá, se týká nutnosti zajistit ochranu zdraví uživatelů kontaktních
         čoček. Toto odůvodnění tedy odpovídá zájmům veřejného zdraví, které připouští článek 36 SFEU a které mohou odůvodňovat překážku
         volnému pohybu zboží.

      60      Je tedy třeba zkoumat, zda právní úprava, o jakou jde v původním řízení, je schopna takto sledovaný cíl zaručit.

      61      Maďarská a španělská vláda v tomto ohledu tvrdí, že je nezbytné uložit zákazníkům povinnost přebírat kontaktní čočky ve specializovaných
         prodejnách, protože musejí mít přístup k optikovi, který uskutečňuje nezbytná fyzická vyšetření, provádí ověření a dává těmto
         zákazníkům pokyny k nošení těchto čoček.

      62      K tomu je nutno připomenout, jak již bylo uvedeno v bodě 35 tohoto rozsudku, že i samotné nošení kontaktních čoček může ve
         zvláštních případech způsobovat poranění oka, či dokonce trvalé vady zraku.

      63      S ohledem na takto vylíčená rizika pro veřejné zdraví může členský stát požadovat, aby byly kontaktní čočky vydávány kvalifikovanými
         osobami, které zákazníka na tato rizika upozorní, vyšetří ho a nošení čoček mu doporučí, či nikoli s tím, že případně zákazníka
         vyzvou, aby se obrátil na očního lékaře. Z důvodu těchto rizik může členský stát také požadovat, aby v případě, kdy nošení
         čoček nebude nedoporučeno, určily kvalifikované osoby nejvhodnější typ čoček, ověřily jejich umístění na očích zákazníka a poskytly
         mu informace o jejich správném používání a údržbě (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. května 1993, LPO, C‑271/92, Recueil,
         s. I‑2899, bod 11).

      64      Kontakt s kvalifikovaným optikem a jím poskytnuté služby sice nemohou zcela odstranit rizika, jimž jsou uživatelé čoček vystaveni,
         mohou je ale omezit. Právní úprava, o jakou jde v původním řízení, která vyhrazuje vydávání kontaktních čoček prodejnám optiky
         nabízejícím služby takového optika, je tedy schopna zaručit uskutečnění cíle, kterým je zajištění ochrany zdraví těchto uživatelů.

      65      Je však ještě třeba, aby tato právní úprava nepřekračovala meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné, to znamená, že
         nesmí existovat opatření, která by při dosahování tohoto cíle omezovala volný pohyb zboží v menší míře.

      66      Pokud jde o zaprvé o požadavek na fyzickou přítomnost zákazníka pro účely vyšetření jeho očí optikem v prodejně, je třeba
         poukázat na to, že informativní preventivní vyšetření mohou být prováděna mimo prodejny optiky očními lékaři.

      67      Spis předložený Soudnímu dvoru dále neobsahuje nic, co by dovolovalo konstatovat, že by právní úprava, o jakou jde v původním
         řízení, optikovi ukládala, aby každý výdej čoček podmínil provedením preventivního vyšetření nebo předchozí konzultací lékaře,
         nebo že by sama tato právní úprava podmiňovala výdej čoček takovými požadavky, zvláště při dalším zasílání čoček témuž zákazníkovi.

      68      Takové vyšetření a takovou konzultaci je tedy třeba považovat za fakultativní, takže je v zásadě odpovědností každého uživatele
         kontaktních čoček, aby se jim podrobil s tím, že úkolem optika v tomto ohledu je uživatelům poskytnout poradenství.

      69      Zákazníci přitom mohou získat rovnocenné poradenství před dodáním kontaktních čoček v rámci jejich uvádění na trh prostřednictvím
         internetu, a to pomocí interaktivních prostředků obsažených na dotyčné internetové stránce, kterých musí zákazník povinně
         využít, než koupi těchto čoček uskuteční (pokud jde o uvádění léčivých přípravků na trh prostřednictvím internetu, viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Deutscher Apothekerverband, bod 114).

      70      Zadruhé může členský stát požadovat – jak již bylo konstatováno v bodě 63 tohoto rozsudku – aby nejvhodnější druh kontaktních
         čoček určil optik, který je při té příležitosti povinen ověřit umístění čoček na očích zákazníka a poskytnout mu rady o jejich
         správném používání a údržbě.

      71      Je však třeba uvést, že tyto služby jsou v zásadě nezbytné pouze při prvním dodání kontaktních čoček. Při dalším dodání totiž
         zpravidla není nutné zákazníkovi takové služby poskytovat. Stačí, když zákazník oznámí prodejci druh čoček, které mu byly
         předány v rámci prvního výdeje, přičemž charakteristiky těchto čoček mohou být případně upraveny očním lékařem na základě
         nového předpisu zohledňujícího změny zákazníkova zraku.

      72      Zatřetí, musí-li být k dlouhodobějšímu používání kontaktních čoček poskytnuty dodatečné informace a rady, lze tyto zákazníkovi
         poskytnout pomocí interaktivních prostředků obsažených na internetové stránce dodavatele.

      73      Členský stát krom toho může uložit zainteresovaným hospodářským subjektům povinnost zajistit zákazníkovi kvalifikovaného optika,
         který mu poskytne na dálku individuální informace a rady o používání a údržbě kontaktních čoček. Poskytování takových informací
         a rad na dálku ostatně může přinášet výhody, neboť uživateli čoček umožňuje, aby své otázky formuloval promyšleně, cíleně
         a bez nutnosti se přemísťovat (pokud jde o uvádění léčivých přípravků na trh prostřednictvím internetu, viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Deutscher Apothekerverband, bod 113).

      74      Z výše uvedeného vyplývá, že cíle spočívajícího v zajištění ochrany zdraví uživatelů kontaktních čoček lze dosáhnout méně
         omezujícími opatřeními, než která vyplývají z právní úpravy, o jakou jde v původním řízení, a to takovými, která by spočívala
         ve stanovení určitých omezení jen při prvním výdeji čoček a která by zainteresovaným hospodářským subjektům ukládala povinnost
         zajistit zákazníkovi kvalifikovaného optika.

      75      Proto přijme-li členský stát takovou právní úpravu, o jakou jde v původním řízení, překračuje tím meze prostoru pro uvážení
         připomenutého v bodě 58 tohoto rozsudku, a proto je třeba mít za to, že tato právní úprava překračuje meze toho, co je nezbytné
         k dosažení uváděného cíle.

      76      Ze stejných důvodů nemůže být uvedená právní úprava, která obsahuje zákaz prodeje kontaktních čoček prostřednictvím internetu,
         považována za úměrnou cíli, kterým je ochrana veřejného zdraví, ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 2000/31.

      77      S ohledem na výše uvedené je třeba na otázky položené předkládajícím soudem odpovědět tak, že vnitrostátní pravidla týkající
         se uvádění kontaktních čoček na trh spadají do působnosti směrnice 2000/31 v rozsahu, v němž se týkají prodeje takových čoček
         prostřednictvím internetu. Naproti tomu vnitrostátní pravidla týkající se dodání těchto čoček do působnosti této směrnice
         nespadají.

      78      Články 34 SFEU a 36 SFEU, jakož i směrnice 2000/31 musejí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě,
         která dovoluje uvádění kontaktních čoček na trh pouze v prodejnách specializujících se na zdravotnické prostředky.

       K nákladům řízení
      79      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Vnitrostátní pravidla týkající se uvádění kontaktních čoček na trh spadají do působnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady
            2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu,
            na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) v rozsahu, v němž se týkají prodeje takových čoček prostřednictvím internetu.
            Naproti tomu vnitrostátní pravidla týkající se dodání těchto čoček do působnosti této směrnice nespadají.
      Články 34 SFEU a 36 SFEU, jakož i směrnice 2000/31 musejí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě,
            která dovoluje uvádění kontaktních čoček na trh pouze v prodejnách specializujících se na zdravotnické prostředky.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: maďarština.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 30. listopadu 2009. # Carlo De Nicola proti Evropské investiční bance (EIB). # Veřejná služba - Povýšení - Žaloba na náhradu škody - Přípustnost. # Věc F-55/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (první senát)
      30. listopadu 2009
      Věc F-55/08
      Carlo De Nicola
      v.
      Evropská investiční banka
      „Veřejná služba – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Hodnocení – Povýšení – Zdravotní pojištění – Hrazení lékařských výdajů – Psychické obtěžování – Povinnost péče – Žaloba na náhradu škody – Příslušnost Soudu – Přípustnost“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článku 41 pracovního řádu zaměstnanců Evropské investiční banky, kterou se C. de Nicola zejména domáhá
         zaprvé zrušení rozhodnutí odvolacího výboru Evropské investiční banky ze dne 14. prosince 2007 zamítajícího jeho opravný prostředek
         směřující k přehodnocení známky, která mu byla přidělena za rok 2006 a ke zrušení rozhodnutí Banky ze dne 13. července 2007
         týkajících se povýšení za rok 2006, jelikož na jejich základě nebyl povýšen do funkce D, zadruhé zrušení svého hodnotícího
         posudku za rok 2006 a rozhodnutí ze dne 13. července 2007, jelikož na jejich základě nebyl povýšen do této funkce, zatřetí
         určení, že byl obětí psychického obtěžování, začtvrté aby byla Bance uložena náhrada škody, kterou údajně utrpěl z důvodu
         tohoto obtěžování, a konečně zrušení rozhodnutí o odmítnutí uhradit některé náklady za lékařský zákrok laserem.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Žalobci se ukládá náhrada nákladů řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Opravný prostředek – Žaloba směřující proti rozhodnutí, kterým byla stížnost
            zamítnuta – Přípustnost
      (Služební řád, články 90 a 91)
      2.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Hodnocení
      (Pracovní řád zaměstnanců Evropské investiční banky, článek 22)
      3.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Roční hodnotící posudek
      (Služební řád, článek 91)
      4.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Hodnocení – Praktická příručka k hodnocení
      5.      Úředníci – Žaloba – Námitka protiprávnosti – Přípustnost
      (Článek 241 ES; služební řád, článek 91)
      6.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Hodnocení – Odvolací výbor
      (Pracovní řád zaměstnanců Evropské investiční banky, článek 22)
      7.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Sociální zabezpečení – Zdravotní pojištění – Léčebné náklady – Náhrada
            nákladů – Zamítnutí – Napadení posudku pověřeného lékaře
      (Pracovní řád zaměstnanců Evropské investiční banky, článek 35)
      8.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Žaloba – Obdobné použití čl. 91 odst. 1 služebního řádu
      (Článek 236 ES; služební řád, článek 91; pracovní řád zaměstnanců Evropské investiční banky, článek 41)
      1.      Účinkem návrhových žádání směřujících proti stanovisku odvolacího výboru zřízeného v rámci Evropské investiční banky pro hodnocení
         zaměstnanců je to, že jsou soudu Společenství předloženy hodnotící posudky, proti kterým byl podán takový správní opravný
         prostředek.

      (viz bod 84)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 23. února 2001, De Nicola v. EIB, T‑7/98, T‑208/98 a T‑109/99, Recueil FP, s. I‑A‑49 a II‑185, bod 132
      2.      Podle článku 22 pracovního řádu zaměstnanců Evropské investiční banky postup, kterým je třeba se řídit při ročním hodnocení
         každého zaměstnance, „je určen vnitřním rozhodnutím“ Banky. V případě, že neexistuje žádný odkaz na jiný předpis než na služební
         přípis, je nutno konstatovat, že Banka na základě tohoto přípisu stanovila postup ročního hodnocení a že uvedený služební
         přípis a praktická příručka k hodnocení uvedená v příloze tohoto přípisu představují soubor závazných pravidel, od kterých
         se Banka nesmí odchýlit, protože jinak by se dopustila pochybení. I za předpokladu, že uvedený služební přípis není „vnitřním
         rozhodnutím“, na které se vztahuje pracovní řád zaměstnanců, není tím však zbaven závaznosti, jelikož musí být analyzován
         přinejmenším jako vnitřní směrnice, kterou si Banka sama uložila pravidlo chování, sice jen orientační, ale od něhož se nemůže
         odchýlit, aniž by upřesnila důvody, které ji k tomu vedly, protože jinak by porušila zásadu rovného zacházení.

      Jestliže tak praktická příručka k hodnocení určuje lhůtu pro uskutečnění hodnotících pohovorů, tato lhůta musí být dodržena.
         Stejně tak, jelikož uvedená příručka stanoví, že před hodnotícím pohovorem musí dotyčný zaměstnanec vyplnit některé části
         návrhu hodnotícího posudku, které mu předá hodnotitel, analýza těchto rubrik a sepsání relevantních poznámek vyžadují minimální
         čas na rozmyšlenou ze strany dotyčné osoby a tedy aby byla dotyčné osobě poskytnuta přiměřená lhůta mezi přijetím návrhu hodnotícího
         posudku a konáním pohovoru, přičemž dobu několika minut nelze považovat za přiměřenou.

      Nesrovnalosti týkající se data, kdy se konal hodnotící pohovor, a lhůty poskytnuté úředníkovi ke sdělení jeho komentářů k
         návrhu hodnotícího posudku však nejsou samy o sobě takové povahy, aby odůvodnily zrušení sporného posudku, jelikož jednak
         délka hodnotícího řízení a zpoždění, k nimž došlo v jeho průběhu, nemohou samy o sobě ovlivnit legalitu hodnotícího posudku,
         a jednak úředníkovi bylo umožněno uplatnit své vyjádření, analýzy a komentáře k návrhu sporného posudku při druhém hodnotícím
         pohovoru.

      (viz body 105, 106, 109, 112, 113 a 121 až 124)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 13. prosince 1984, Lux v. Účetní dvůr, 129/82 a 274/82, Recueil, s. 4127, bod 20
      Soud prvního stupně: 26. října 1994, Marcato v. Komise, T‑18/93, Recueil FP, s. I‑A‑215 a II‑681, bod 36; 10. září 2003, McAuley
         v. Rada, T‑165/01, Recueil FP, s. I‑A‑193 a II‑963, bod 44; 25. října 2005, Micha v. Komise, T‑50/04, Sb. VS s. I‑A‑339 a
         II‑1499, bod 45; 13. prosince 2005, Cwik v. Komise, T‑155/03, T‑157/03 a T‑331/03, Sb. VS s. I‑A‑411 a II‑1865, body 159 až
         161

      3.      Soudu Společenství nepřísluší nahradit svým posouzením posouzení osob pověřených hodnotit zaměstnance Evropské investiční
         banky. Evropská investiční banka disponuje totiž podobně jako ostatní orgány a instituce Společenství při hodnocení práce
         svých zaměstnanců rozsáhlou posuzovací pravomocí. Přezkum legality posouzení obsažených v ročním hodnotícím posudku zaměstnance
         Banky provedený soudem Společenství se týká pouze případných formálních vad, zjevných skutkových omylů postihujících tato
         posouzení, jakož i případného zneužití pravomoci.

      (viz bod 126)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 22. října 2002, Pflugradt v. ECB, T‑178/00 a T‑341/00, Recueil, s. II‑4035, bod 69
      4.      Ustanovení praktické příručky k hodnocení nacházející se v příloze služebního přípisu určujícího postup hodnocení v rámci
         Evropské investiční banky, podle něhož cíle musí být „hodnocenou osobou odsouhlaseny“, nemůže být vykládáno v tom smyslu,
         že v případě nesouhlasu dotyčné osoby je hodnotící posudek vadný. Pokud by byl použit tento výklad, uvedené ustanovení by
         vedlo k tomu, že by správa ve všech případech měla povinnost získat souhlas zaměstnanců o povaze úkolů, které jsou jim svěřeny,
         a zaměstnanci by tak mohli volit cíle, kterých musí dosáhnout, což by bylo zjevně v rozporu s pravidly řádné správy a se zásadou
         nadřízenosti.

      (viz bod 131)
      5.      Ačkoliv úředník v zásadě může prostřednictvím námitky napadnout legalitu předpisů s obecnou působností přijatých orgánem nebo
         institucí Společenství – přičemž toto napadení nelze analyzovat jako žádost o uložení příkazu – musí splnit dvojí podmínku,
         že individuální rozhodnutí, o jehož zrušení žádá, bylo přijato za přímého použití těchto předpisů a že výsledek této námitky
         protiprávnosti mu může poskytnout prospěch.

      (viz bod 172)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 5. října 2000, Rada v. Chvatal a další, C‑432/98 P a C‑433/98 P, Recueil s. I‑8535, bod 33
      Soud prvního stupně: 29. listopadu 2006, Campoli v. Komise, T‑135/05, Sb. VS s. I‑A‑2‑297 a II‑A‑2‑1527, bod 132
      6.      Odvolací výbor, na který se zaměstnanec Evropské investiční banky může obrátit v rámci svého ročního hodnocení, nejedná jako
         hierarchický nadřízený příslušných orgánů Banky. Jeho rozhodnutí nenahrazuje rozhodnutí těchto orgánů. Výbor vykonává poslání
         téměř soudního charakteru spočívající v přezkumu legality rozhodnutí, která mu jsou předložena, a to na základě úvah srovnatelných
         s úvahami soudu Společenství. Zejména ověřuje, zda postup vypracování hodnotících posudků byl řádný a zda Banka zjevně neporušila
         meze své posuzovací pravomoci, která je v oblasti hodnocení a povyšování obzvlášť rozsáhlá.

      Když soud Společenství poté, co přezkoumal legalitu týchž rozhodnutí, která byla předložena odvolacímu výboru, dospěje k témuž
         závěru jako výbor, a sice že žalobní důvody podané proti těmto rozhodnutím musí být zamítnuty, soud Společenství již nemá
         další zájem rozhodovat o návrhových žádáních směřujících proti rozhodnutí výboru. Tato návrhová žádání splývají s návrhovými
         žádáními směřujícími ke zrušení rozhodnutí Banky, která představují předmět sporu.

      I za předpokladu, že by legalita rozhodnutí odvolacího výboru mohla být přezkoumána samostatně a že by toto rozhodnutí bylo
         prohlášeno za protiprávní, by se takové zrušení nedotklo sporného posudku, který toto rozhodnutí nenahradilo. Nemohlo by tedy
         mít za účinek to, že by Bance bylo nařízeno znovu odvolacímu výboru předložit napadení sporného posudku ze strany žalobce,
         jelikož soud Společenství již o tomto napadení sám rozhodl.

      (viz body 196, 197 a 199)
      7.      Z bodu III přílohy II vnitřních ustanovení v oblasti zdravotního pojištění přijatých podle článku 35 pracovního řádu zaměstnanců
         Evropské investiční banky vyplývá, že zaměstnanec Banky, který hodlá napadnout odmítnutí náhrady lékařských výdajů, které
         vynaložil, musí využít specifického právního prostředku, který má k tomuto účelu k dispozici. Bylo by v rozporu s cílem sledovaným
         těmito ustanoveními, která směřují k tomu, že pověřují nezávislého lékaře, aby přispěl k vyřešení sporů v oblasti lékařské
         péče, pokud by zaměstnanec mohl platně zpochybnit posudek pověřeného lékaře mimo řízení, které bylo speciálně k tomuto účelu
         vytvořeno.

      (viz bod 212)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: 17. června 2008, De Fays v. Komise, F‑97/07, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, bod 56
      8.      Jelikož je Banka na základě protokolu o statutu Evropské investiční banky oprávněna stanovit režim použitelný na její zaměstnance,
         přísluší jí určit podmínky, za kterých se její zaměstnanci mohou obrátit na Soudní dvůr na základě článku 236 ES.

      Pracovní řád zaměstnanců Banky se v článku 41 týkajícím se procesních prostředků omezuje na připomenutí příslušnosti Soudního
         dvora a zavedení smírčího řízení. Neobsahuje tedy žádné specifické pravidlo, jehož účinkem by bylo omezení nebo rozšíření
         takové pravomoci Soudního dvora, jak vyplývá pro úředníky z článku 91 služebního řádu a z ustálené judikatury.

      Jelikož v uvedeném pracovním řádu zaměstnanců v tomto ohledu není uvedena žádná skutečnost, je třeba nikoliv přímo uplatnit
         pravidla služebního řádu, což by porušilo specifickou povahu režimu použitelného na zaměstnance Evropské investiční banky,
         ale vycházet z těchto pravidel a uplatnit je obdobně, jelikož čistě vnitřní spory mezi Bankou a jejími zaměstnanci se svou
         povahou podobají sporům mezi orgány Společenství a jejich úředníky nebo pracovníky.

      Na žaloby zaměstnanců Evropské investiční banky je tudíž třeba obdobně uplatnit pravidlo vyplývající z čl. 91 odst. 1 služebního
         řádu, podle něhož soud Společenství nemá pravomoc, pokud žaloba, která je mu předložena, nesměřuje proti aktu, který správa
         přijala k zamítnutí nároků žalobce.

      (viz body 233 až 236 a 239)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: výše uvedený rozsudek De Nicola v. EIB, body 100, 101 a 107