Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. února 1988. # Kwekerij Gebroeders van der Kooy BV a další proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Spojené věci 67, 68 a 70/85.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 25. února 2016.#FCC Aqualia, SA v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství AQUALOGY – Starší slovní ochranná známka Společenství AQUALIA a vnitrostátní obrazová ochranná známka aqualia – Relativní důvody pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-402/14.


ROZSUDEK TRIBUNÁLU (kasačního senátu) 6. prosince 2012.#Peter Strobl v. Evropská komise a Rada Evropské unie.#Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Úředníci – Přijímání – Otevřené výběrové řízení – Uchazeči zapsaní do seznamu vhodných kandidátů před vstupem nového služebního řádu v platnost – Oznámení o volném pracovním místě – Jmenování – Zařazení do platové třídy podle nových, méně výhodných pravidel – Článek 12 přílohy XIII služebního řádu – Nesprávné právní posouzení – Povinnost Soudu pro veřejnou službu uvést odůvodnění.#Věc T‑630/11 P.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 26. ledna 2010. # Internationaler Hilfsfonds eV proti Evropské komisi. # Kasační opravný prostředek - Přístup k dokumentům orgánů - Nařízení (ES) č. 1049/2001 - Žaloba na neplatnost - Pojem ‚napadnutelný akt‘ ve smyslu článku 230 ES. # Věc C-362/08 P.

text:
      Věc C-362/08 P
      Internationaler Hilfsfonds eV
      v.
      Evropská komise
      „Kasační opravný prostředek – Přístup k dokumentům orgánů – Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Žaloba na neplatnost – Pojem ‚napadnutelný akt‘ ve smyslu článku 230 ES“
      Shrnutí rozsudku
      Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Pojem – Akty s právně závaznými účinky
      (Článek 230 ES; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1049/2001, čl. 4 odst. 7, čl. 6 odst. 1, článek 7 a čl. 8 odst. 1
            a 3)
      Stanovením dvoufázového řízení, které má zaručit rychlý a snadný přístup k dokumentům, přiznává nařízení č. 1049/2001 o přístupu
         veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise velmi rozsáhlé právo na přístup k dokumentům dotyčných orgánů,
         přičemž toto právo není na základě čl. 6 odst. 1 tohoto nařízení podmíněno odůvodněním žádosti. Mimoto na základě čl. 4 odst.
         7 téhož nařízení se výjimky uvedené v odstavcích 1 až 3 tohoto článku mohou uplatňovat jen po dobu, po kterou je ochrana odůvodněna
         obsahem dokumentu. Z toho plyne, že osoba může podat novou žádost o přístup týkající se dokumentů, ke kterým jí byl předtím
         odepřen přístup. Podáním takové žádosti vzniká dotyčnému orgánu povinnost přezkoumat, zda je předchozí odepření přístupu nadále
         odůvodněno s ohledem na změnu právní situace nebo skutečnost, ke které mezitím došlo.

      Akt Komise o odepření přístupu k dokumentům musí být v tomto ohledu považován za konečné odmítnutí, pokud jeho konečná povaha
         vyplývá jak z jeho obsahu, který výslovně uvádí „konečné stanovisko“ Komise, tak z kontextu, ve kterém byl přijat, to znamená
         na konci dlouhé řady kroků, které žalobce podnikal po dobu téměř tří let, jež zahrnovaly několik žádostí a vedly k řízení
         u veřejného ochránce práv a k podrobnému stanovisku Komise vypracovanému v rámci tohoto řízení.

      Za těchto okolností nemůže Komise užitečně tvrdit, že žalobce měl poté, co obdržel sdělení o sporném aktu, podat novou žádost
         a čekat, až tento orgán rozhodne o novém zamítnutí, aby tento akt mohl být považován za akt konečný, a tedy napadnutelný.
         Tento krok žalobce totiž nemůže vést k jím požadovanému výsledku s ohledem na skutečnost, že Komise podrobně přezkoumala žádost
         o přístup jím podanou a jasně a s konečnou platností zaujala své stanovisko, co se týče odepření přístupu k požadovaným dokumentům.

      Požadovat, aby byl podniknut tento krok, by bylo mimoto v rozporu s uvedeným cílem zaručit rychlý a snadný přístup k dokumentům
         dotyčných orgánů.

      Takovýto akt o odepření je napadnutelným aktem, který může být předmětem žaloby na neplatnost na základě článku 230 ES. Tato
         žaloba je tedy přípustná.

      (viz body 56–62)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      26. ledna 2010(*)

      „Kasační opravný prostředek – Přístup k dokumentům orgánů – Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Žaloba na neplatnost – Pojem ‚napadnutelný akt‘ ve smyslu článku 230 ES“
      Ve věci C‑362/08 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 7. srpna 2008,
      Internationaler Hilfsfonds eV, se sídlem v Rosbachu (Německo), zastoupená H. Kalteneckerem a R. Karpensteinem, Rechtsanwälte,

      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž další účastnicí řízení je:
      Evropská komise, zastoupená P. Costa de Oliveira, S. Fries a T. Scharfem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, R. Silva de Lapuerta a C. Toader, předsedové
         senátů, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann (zpravodaj), M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus a J.‑J. Kasel, soudci,

      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. června 2009,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. září 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se Internationaler Hilfsfonds eV (dále jen „IH“) domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního
         stupně Evropských společenství ze dne 5. června 2008, Internationaler Hilfsfonds v. Komise (T‑141/05, dále jen „napadený rozsudek“),
         kterým Soud odmítl jako nepřípustnou její žalobu na zrušení rozhodnutí Komise Evropských společenství ze dne 14. února 2005,
         kterým jí byl odepřen přístup k některým dokumentům, jež má posledně uvedená v držení (dále jen „sporný akt“).

       Právní rámec
      2        Účelem nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského
         parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331) je vymezit zásady, podmínky a omezení práva na
         přístup k dokumentům těchto orgánů stanoveného v článku 255 ES.

      3        Článek 2 uvedeného nařízení, který je nazván „Oprávněné osoby a oblast působnosti“, přiznává ve svém odstavci 1 všem občanům
         Unie a všem fyzickým a právnickým osobám, které mají bydliště nebo sídlo v členském státě, právo na přístup k dokumentům orgánů,
         „s výhradou zásad, podmínek a omezení vymezených v tomto nařízení“.

      4        Článek 4 téhož nařízení, který je nazván „Výjimky“, ve svém odstavci 3 stanoví:

      „Přístup k dokumentu, který orgán vypracoval k vnitřnímu použití nebo který obdržel a který se vztahuje k záležitosti, v níž
         orgán ještě nerozhodl, se odepře, pokud by zpřístupnění dokumentu vážně ohrozilo rozhodovací proces orgánu, neexistuje-li
         převažující veřejný zájem na zpřístupnění.

      Přístup k dokumentu, který obsahuje stanoviska pro vnitřní použití v rámci porad a předběžných konzultací uvnitř daného orgánu,
         se odepře i po přijetí rozhodnutí, pokud by zpřístupnění dokumentu vážně ohrozilo rozhodovací proces orgánu, neexistuje-li
         převažující veřejný zájem na zpřístupnění.“

      5        Článek 4 odst. 7 nařízení č. 1049/2001 zní takto:

      „Výjimky uvedené v odstavcích 1 až 3 se uplatňují jen po dobu, po kterou je ochrana odůvodněna obsahem dokumentu. Výjimky
         lze uplatňovat nejdéle po dobu třiceti let. […]“

      6        Článek 6 téhož nařízení, který je nazván „Žádosti“, ve svém odstavci 1 stanoví:

      „Žádosti o přístup k dokumentu se vyhotovují v jakékoli písemné podobě, včetně elektronické, v jednom z jazyků uvedených v článku
         [314 ES], a to způsobem dostatečně přesným, aby orgán mohl dokument přesně určit. Žadatel nemusí uvádět důvody žádosti.“

      7        Co se týče vyřizování původních žádostí, čl. 7 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení stanoví:

      „1.      Žádost o přístup k dokumentu se vyřídí bez prodlení. Žadateli se zašle potvrzení o jejím obdržení. Do 15 pracovních dnů od
         registrace žádosti orgán buď zajistí přístup k požadovanému dokumentu a zpřístupní jej v této lhůtě v souladu s článkem 10,
         nebo v písemné odpovědi sdělí žadateli důvody úplného nebo částečného zamítnutí žádosti a informuje jej o jeho právu podat
         potvrzující žádost podle odstavce 2 tohoto článku.

      2.      V případě úplného nebo částečného zamítnutí žádosti může žadatel do 15 [pracovních] dnů ode dne, kdy obdržel odpověď orgánu,
         podat potvrzující žádost, ve které orgán požádá, aby přezkoumal své stanovisko.“

      8        Co se týče vyřizování potvrzujících žádostí, čl. 8 odst. 1 a 3 nařízení č. 1049/2001 stanoví:

      „1.      Potvrzující žádost o přístup k dokumentu se vyřídí bez prodlení. Do 15 pracovních dnů od registrace žádosti orgán buď zajistí
         přístup k požadovanému dokumentu a zpřístupní jej v této lhůtě v souladu s článkem 10, nebo v písemné odpovědi sdělí důvody
         úplného nebo částečného zamítnutí žádosti. V případě úplného nebo částečného zamítnutí žádosti orgán informuje žadatele o opravných
         prostředcích, které může použít, zejména o soudním řízení proti orgánu nebo o možnosti podat stížnost veřejnému ochránci práv
         za podmínek uvedených v článcích [230 ES] a [195 ES].

      […]
      3.      Pokud orgán neodpoví v předepsané lhůtě, považuje se to za zamítavou odpověď a žadatel je oprávněn zahájit proti němu soudní
         řízení nebo podat stížnost veřejnému ochránci práv podle odpovídajících ustanovení Smlouvy o ES.“

       Skutkový základ sporu
      9        IH je nevládní organizací založenou podle německého práva činnou v oblasti humanitární pomoci. Dne 28. dubna 1998 podepsala
         s Komisí smlouvu nazvanou „LIEN 97-2011“ (dále jen „smlouva“) za účelem spolufinancování programu lékařské pomoci, který organizovala
         v Kazachstánu.

      10      Dne 1. října 1999 Komise jednostranně ukončila uvedenou smlouvu a dne 6. srpna 2001 sdělila IH své rozhodnutí přijaté v návaznosti
         na toto ukončení, že bude požadovat navrácení určité částky vyplacené IH v rámci plnění této smlouvy.

      11      Dne 9. března 2002 podala IH Komisi žádost o přístup k dokumentům týkajícím se smlouvy.

      12      Dopisem ze dne 8. července 2002 zaslala Komise IH seznam dokumentů obsažených ve čtyřech spisech (dále jen „dopis ze dne 8.
         července 2002“). V tomto dopise zamítla žádost IH s odkazem na čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001 v rozsahu, v němž se týkala
         některých dokumentů obsažených v prvních třech spisech a všech dokumentů obsažených ve čtvrtém spisu.

      13      Dopisem ze dne 11. července 2002 zaslaným předsedovi Komise požádala IH o úplný přístup k dokumentům týkajícím se smlouvy.

      14      Dopisem ze dne 26. července 2002, podepsaným ředitelem ředitelství „Evropa, Kavkaz a Střední Asie“ Úřadu pro spolupráci EuropeAid
         (dále jen „dopis ze dne 26. července 2002“), Komise na tuto žádost odpověděla takto:

      „Odvolávám se na Váš dopis ze dne 11. července 2002 předsedovi Prodimu; byl jsem byl požádán, abych na něj odpověděl.
      […]
      V posledním dopise, který jste obdržel od Komise s datem 8. července 2002 v reakci na Vaši žádost o seznámení se s obsahem
         spisů týkajících se smlouvy […], Vám byl dán k dispozici seznam uvedeného obsahu. Na základě tohoto seznamu jste byl požádán,
         abyste informoval služby Komise o dokumentech, jejichž kopie si přejete.

      V návaznosti na tuto žádost můžete mít okamžitý přístup k dokumentům, které nepodléhají žádnému omezení. Co se týče přístupu
         k dokumentům, jež podléhají omezení, jak jsou uvedeny v článku 4 nařízení č. 1049/2001, obvykle se o každém případě rozhoduje
         jednotlivě.

      Dovolte mi připomenout, že služby Komise vyřizují Vaši žádost prioritně a s náležitou pozorností.“
      15      Dne 26. srpna 2002 se IH seznámila s dokumenty, s jejichž zpřístupněním Komise souhlasila.

      16      Poté se Komise a IH pokusily nalézt smírné řešení co se týče navrácení částky požadované Komisí na základě smlouvy. Nicméně
         na začátku října roku 2003 Komise a IH konstatovaly, že nejsou s to dosáhnout tohoto smírného řešení.

      17      Dne 6. října 2003 podala IH stížnost u evropského veřejného ochránce práv, v níž napadla skutečnost, že jí Komise neposkytla
         úplný přístup k dokumentům týkajícím se smlouvy. Tato stížnost byla zapsána do rejstříku pod referenčním číslem 1874/2003/GG
         (dále jen „stížnost podaná IH“).

      18      Dne 15. července 2004 zaslal veřejný ochránce práv Komisi návrh doporučení, v němž konstatoval, že Komise nevyřídila správně
         žádost o úplný přístup k dokumentům týkajícím se smlouvy předloženou IH, a vyzval tento orgán, aby tuto žádost znovu přezkoumal.
         Mimoto Komisi doporučil, aby umožnila přístup k uvedeným dokumentům, ledaže by mohla prokázat, že odepření přístupu k nim
         spadá do jedné z výjimek stanovených nařízením č. 1049/2001.

      19      Ve dnech 12. a 21. října 2004 zaslala Komise veřejnému ochránci práv podrobné stanovisko sepsané v angličtině, za kterým následovalo
         totéž znění v němčině (dále jen „podrobné stanovisko“). V tomto stanovisku Komise tvrdila zejména následující:

      „Komise přijímá návrh doporučení evropského veřejného ochránce práv a znovu přezkoumala žádost [IH] o přístup ke spisu [týkajícímu
         se smlouvy]. Komise znovu přezkoumala otázku, zda měly být dokumenty obsažené ve spisech č. 1, 2 a 3, k nimž byl přístup odepřen,
         jakož i všechny dokumenty ve spisu č. 4, zpřístupněny zcela nebo zčásti v souladu s ustanoveními nařízení […] č. 1049/2001.“

      20      Po tomto novém přezkoumání souhlasila Komise se zpřístupněním pěti dokumentů, ke kterým předtím organizaci IH odepřela přístup,
         a připojila jejich kopie k podrobnému stanovisku.

      21      Co se týče zbývajících dokumentů, kterých se žádost týká, Komise nicméně trvala na tom, že organizaci IH takový přístup odepře.

      22      Veřejný ochránce práv předal IH kopii anglického znění podrobného stanoviska dne 18. října 2004 a kopii jeho německého znění
         dne 25. října 2004, přičemž IH vyzval, aby se k němu vyjádřila, což učinila dne 22. října 2004.

      23      Dne 14. prosince 2004 přijal veřejný ochránce práv konečné rozhodnutí o stížnosti podané IH. Na závěr veřejný ochránce práv
         v bodě 3.1 svého rozhodnutí učinil kritickou poznámku ke správní praxi Komise v projednávaném případě. V tomto ohledu konstatoval,
         že skutečnost, že Komise neuvedla platné důvody, které mohou odůvodnit její odepření poskytnout IH přístup k řadě dokumentů
         týkajících se smlouvy, představuje případ nesprávného úředního postupu. Jelikož měl veřejný ochránce práv však za to, že Evropský
         parlament nemůže přijmout opatření na podporu jeho stanoviska a stanoviska IH ve věci, která mu byla předložena, nepovažoval
         za užitečné zaslat Parlamentu zvláštní zprávu a v bodě 3.5 svého rozhodnutí rozhodl, že řízení o uvedené stížnosti bude ukončeno.

      24      Dne 22. prosince 2004 zaslala IH, opírajíc se o závěry uvedeného konečného rozhodnutí, předsedovi Komise žádost o úplný přístup
         k dokumentům týkajícím se smlouvy, tohoto znění:

      „[…] je mi ctí předložit Vám tímto formální žádost, aby byl [IH] umožněn neomezený přístup ke spisům Komise týkajícím se [smlouvy],
         včetně všech dokumentů, k nimž byl přístup do dnešní doby vašimi službami odepřen. Zdvořile Vás žádám o vydání nezbytných
         pokynů za účelem dohodnout […] v blízké budoucnosti datum, aby bylo vyhověno této žádosti […]

      Na podporu této žádosti odkazuji na rozhodnutí […] veřejného ochránce práv ze dne 14. prosince 2004 […]
      Věřím, že nebude nutné přistoupit k soudní žalobě a že dáte pokyny Vašim službám k zajištění úplného přístupu k dotčeným spisům.
         […]

      Pevně věřím, že Vaši odpověď obdržím nejpozději dne 21. ledna 2005.
      […]“
      25      Dne 21. ledna 2005, v odpověď na tuto žádost, Komise zaslala IH dopis následujícího znění:

      „Děkuji Vám za Váš dopis ze dne 22. prosince 2004 […], kterým žádáte o přístup k dokumentům [týkajícím se smlouvy] v souladu
         s nařízením [č.] 1049/2001 […].

      Vzhledem k tomu, že Komise ještě nepřijala konečné stanovisko [ohledně] rozhodnutí veřejného ochránce práv ze dne 14. prosince
         2004, sděluji, že Vaše žádost bude vyřízena co nejdříve.

      Předem Vám děkuji za porozumění.
      S pozdravem […]“
      26      Sporným aktem, podepsaným ředitelem ředitelství „Podpora operacím“ Úřadu pro spolupráci EuropeAid, odpověděla Komise dne 14. února
         2005 na žádost podanou IH dne 22. prosince 2004 takto:

      „Děkuji Vám za Váš dopis ze dne 22. prosince 2004 […], kterým žádáte o přístup k dokumentům [týkajícím se smlouvy] v souladu
         s nařízením [č.] 1049/2001 […].

      Dne 21. ledna 2005 jsem Vás informoval, že Komise musí přijmout konečné stanovisko [ohledně] rozhodnutí veřejného ochránce
         práv ze dne 14. prosince 2004 před tím, než bude na Vaši žádost odpovězeno.

      Jelikož Komise zaujala [ohledně] uvedeného rozhodnutí stanovisko, že nesdílí výklad podaný veřejným ochráncem práv týkající
         se [čl. 4 odst. 1 písm. b) a odst. 3 druhého pododstavce] výše uvedeného nařízení a týkající se nařízení [Evropského parlamentu
         a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000] o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány
         a institucemi Společenství [a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. 2001, L 8, s. 1; Zvl. vyd. 13/26, s. 102)], rozhodla,
         že neposkytne přístup k dokumentům, které – podle Komise – spadají do režimu výjimek stanovených v uvedeném nařízení, jak
         jsou uvedeny ve sdělení Komise veřejnému ochránci práv ze dne 12. října 2004.

      S politováním Vám tudíž musím sdělit, že s výjimkou dokumentů, které byly dány k dispozici, když byl Vašemu klientovi poskytnut
         přístup ke spisu [týkajícímu se smlouvy] ze dne 26. [srpna] 2002, a [pěti] dokumentů, které Komise připojila k uvedenému sdělení
         veřejnému ochránci práv – jejichž obsah byl předán […] – Vám Komise nehodlá dát k dispozici další dokumenty […]“

       Řízení před Soudem a napadený rozsudek
      27      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 11. dubna 2005 podala IH žalobu na neplatnost sporného aktu.

      28      Samostatným podáním vznesla Komise námitku nepřípustnosti podle čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu. Dne 26. června 2005
         předložila IH k této námitce svá vyjádření.

      29      Na podporu uvedené námitky nepřípustnosti Komise zejména tvrdila, že se sporný akt omezuje na potvrzení rozhodnutí přijatého
         během července roku 2002, obsaženého v jejích dopisech z 8. a 26. července 2002, tedy rozhodnutí, proti němuž IH nepodala
         žádný opravný prostředek ve stanovené lhůtě. Uvedený akt tudíž není napadnutelným aktem v rámci žaloby na neplatnost podané
         na základě článku 230 ES.

      30      Soud zaprvé v bodech 72 až 75 napadeného rozsudku kvalifikoval dopis ze dne 8. července 2002 jako původní odpověď na žádost
         o přístup k dokumentům týkajícím se smlouvy ve smyslu čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1049/2001.

      31      Zadruhé Soud v bodech 76 až 79 napadeného rozsudku kvalifikoval dopis ze dne 26. července 2002 jako odpověď na potvrzující
         žádost ve smyslu článku 8 uvedeného nařízení, kterou IH zaslala Komisi dne 11. července 2002.

      32      Zatřetí Soud v bodě 81 napadeného rozsudku konstatoval, že jelikož rozhodnutí obsažené v dopise ze dne 26. července 2002 nebylo
         napadeno ve stanovené lhůtě, bylo ke dni podání žaloby organizací IH již pravomocné.

      33      S ohledem na judikaturu, podle které je nepřípustná žaloba na neplatnost podaná proti rozhodnutí, které pouze potvrzuje předchozí
         rozhodnutí, které nebylo napadeno ve lhůtě stanovené za tímto účelem, Soud v důsledku toho zkoumal, zda sporný akt je aktem,
         který pouze potvrzuje rozhodnutí ze dne 26. července 2002.

      34      V tomto kontextu vycházel v bodě 82 napadeného rozsudku z judikatury, podle které rozhodnutí pouze potvrzuje předchozí rozhodnutí,
         pokud neobsahuje žádnou novou skutečnost v porovnání s předchozím aktem a pokud mu nepředcházel nový přezkum situace příjemce
         tohoto předchozího aktu. V tomto ohledu citoval rozsudek Soudního dvora ze dne 10. prosince 1980, Grasselli v. Komise (23/80,
         Recueil, s. 3709, bod 18); usnesení Soudu ze dne 4. května 1998, BEUC v. Komise (T‑84/97, Recueil, s. II‑795, bod 52), a rozsudek
         Soudu ze dne 11. června 2002, AICS v. Parlament (T‑365/00, Recueil, s. II‑2719, bod 30).

      35      V tomto ohledu Soud nejprve v bodech 83 až 92 napadeného rozsudku zkoumal, zda skutečnosti dovolávané IH mohou představovat
         „novou skutečnost“ ve smyslu této judikatury. Učinil závěr, že ani závěry veřejného ochránce práv v rozhodnutí ze dne 14. prosince
         2004, ani vývoj a výsledky šetření jím vedeného v rámci vyřizování stížnosti podané IH nepředstavují nové skutečnosti, které
         by mohly odlišovat sporný akt od dopisu ze dne 26. července 2002.

      36      Soud poté ověřil, zda spornému aktu předcházel „nový přezkum“ situace IH ve smyslu judikatury citované v bodě 34 tohoto rozsudku.
         Tuto možnost vyloučil v bodech 93 až 100 napadeného rozsudku.

      37      V důsledku toho měl Soud v bodě 102 napadeného rozsudku za to, že argument Komise, podle kterého je sporný akt pouze potvrzujícím
         aktem, je opodstatněný, a v důsledku toho námitce nepřípustnosti vznesené Komisí vyhověl.

      38      Konečně, podpůrně Soud v bodech 103 až 110 napadeného rozsudku upřesnil, že i kdyby sporný akt nepředstavoval akt, který pouze
         potvrzuje dopis ze dne 26. července 2002, nemohl by být považován za napadnutelný akt ani z důvodu, že by pak musel být kvalifikován
         jako původní odpověď ve smyslu čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1049/2001, která by nemohla být předmětem žaloby na neplatnost na
         základě článku 230 ES.

      39      Soud, vycházeje z těchto úvah, napadeným rozsudkem odmítl žalobu IH jako nepřípustnou.

       Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem
      40      Svým kasačním opravným prostředkem IH navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek;
      –        rozhodl s konečnou platností o věci samé a zrušil sporný akt nebo podpůrně vrátil věc k Soudu, aby o této věci znovu rozhodl,
         a

      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      41      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        odmítl kasační opravný prostředek jako částečně nepřípustný nebo jej zamítl jako neopodstatněný a
      –        uložil IH náhradu nákladů řízení.
      42      Podáním doručeným kanceláři Soudního dvora dne 21. října 2009 navrhla IH Soudnímu dvoru, aby podle článku 61 jednacího řádu
         Soudního dvora, použitelného na řízení o kasačním opravném prostředku podle článku 118 tohoto řádu, nařídil znovuotevření
         ústní části řízení.

       K návrhu na znovuotevření ústní části řízení
      43      Soudní dvůr může podle článku 61 svého jednacího řádu bez návrhu nebo na návrh generálního advokáta nebo na návrh účastníků
         řízení nařídit znovuotevření ústní části řízení, pokud má za to, že věc není dostatečně objasněna nebo že musí být rozhodnuta
         na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení projednán (rozsudek ze dne 8. září 2009, Liga Portuguesa de Futebol
         Profissional a Bwin International, C‑42/07, Sb. rozh. s. I‑7633, bod 31 a citovaná judikatura).

      44      Statut Soudního dvora Evropské unie ani jeho jednací řád naproti tomu nedávají účastníkům řízení možnost podat vyjádření v reakci
         na stanovisko přednesené generálním advokátem.

      45      Ve svém návrhu se přitom IH omezuje na tvrzení, že se stanovisko generálního advokáta zakládá na nesprávném výkladu nařízení
         č. 1049/2001.

      46      Soudní dvůr má po vyslechnutí generálního advokáta za to, že v projednávané věci disponuje všemi poznatky nezbytnými pro rozhodnutí
         o sporu, který mu byl předložen, a že projednávanou věc není třeba přezkoumávat z hlediska argumentu, který nebyl mezi účastníky
         řízení projednán.

      47      Znovuotevření ústní části řízení tudíž není třeba nařizovat.

       Ke kasačnímu opravnému prostředku
      48      V napadeném rozsudku Soud v podstatě vyhověl námitce nepřípustnosti, kterou u něj Komise vznesla z důvodu, že sporný akt není
         napadnutelným aktem.

      49      Na podporu svého kasačního opravného prostředku se IH dovolává tří důvodů kasačního opravného prostředku. První důvod vychází
         z nesprávné kvalifikace rozhodnutí obsaženého v dopise ze dne 26. července 2002 jako odpovědi na potvrzující žádost ve smyslu
         čl. 8 odst. 1 nařízení č. 1049/2001. Druhý a třetí důvod se týkají sporného aktu, přičemž druhý důvod vychází z nesprávné
         kvalifikace uvedeného aktu jako aktu, který pouze potvrzuje uvedené rozhodnutí, a třetí důvod vychází z nesprávné kvalifikace
         tohoto aktu jako původní odpovědi ve smyslu čl. 7 odst. 1 téhož nařízení.

      50      Nejprve je třeba společně přezkoumat druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku.

      51      Podle ustálené judikatury mohou být předmětem žaloby na neplatnost pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být
         dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení (viz zejména rozsudek ze dne 12. září 2006, Reynolds
         Tobacco a další v. Komise, C‑131/03 P, Sb. rozh. s. I‑7795, bod 54 a citovaná judikatura).

      52      Z ustálené judikatury týkající se přípustnosti žalob na neplatnost rovněž vyplývá, že za účelem kvalifikace napadených aktů
         je třeba se zaměřit na samotný obsah těchto aktů a úmysl jejich autorů. V tomto ohledu jsou za napadnutelné akty v zásadě
         považována opatření, která vyjadřují konečné stanovisko Komise ve správním řízení a jejichž účelem je vyvolat závazné právní
         účinky, kterými mohou být dotčeny zájmy žalobce, a nikoliv zejména mezitímní opatření, jejichž cílem je příprava konečného
         rozhodnutí, která takové účinky nemají, jakož i akty, které pouze potvrzují předchozí akt, který nebyl ve stanovené lhůtě
         napaden (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. července 2008, Athinaïki Techniki v. Komise, C‑521/06 P, Sb. rozh. s. I‑5829,
         bod 42).

      53      Co se týče nařízení č. 1049/2001, je třeba poukázat na to, že jeho články 7 a 8 tím, že stanoví dvoufázové řízení, mají za
         cíl umožnit jednak rychlé a snadné vyřizování žádostí o přístup k dokumentům dotyčných orgánů, a jednak prioritně smírné urovnání
         sporů, které mohou případně vzniknout. Pro případy, v nichž takový spor nemůže být mezi stranami vyřešen, odstavec 1 uvedeného
         článku 8 stanoví dva opravné prostředky, a sice soudní řízení a podání stížnosti veřejnému ochránci práv.

      54      Uvedené řízení tím, že upravuje možnost podání potvrzující žádosti, umožňuje zejména dotyčnému orgánu znovu přezkoumat své
         stanovisko před přijetím konečného rozhodnutí o zamítnutí, které může být předmětem žaloby u soudů Unie. Toto řízení umožňuje
         rychlejší vyřízení původních žádostí, a v důsledku toho co nejčastěji vyhovět očekáváním žadatele, přičemž však tomuto orgánu
         umožňuje přijmout podrobné stanovisko před tím, než s konečnou platností odepře přístup k dokumentům uvedeným žadatelem, zejména
         tehdy, pokud žadatel svou žádost o zpřístupnění těchto dokumentů opakuje navzdory odůvodněnému zamítnutí uvedeného orgánu.

      55      Za účelem stanovení, zda akt může být předmětem žaloby na základě článku 230 ES, je třeba se více zaměřit na jeho obsah než
         na jeho formální stránku (viz rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, Recueil, s. 2639, bod 9).

      56      Mimoto je třeba zdůraznit, že nařízení č. 1049/2001 přiznává velmi rozsáhlé právo na přístup k dokumentům dotyčných orgánů,
         přičemž toto právo není na základě čl. 6 odst. 1 tohoto nařízení podmíněno odůvodněním žádosti. Mimoto na základě čl. 4 odst. 7
         tohoto nařízení se výjimky uvedené v odstavcích 1 až 3 tohoto článku mohou uplatňovat jen po dobu, po kterou je ochrana odůvodněna
         obsahem dokumentu.

      57      Z toho plyne, že osoba může podat novou žádost o přístup týkající se dokumentů, ke kterým jí byl předtím odepřen přístup.
         Podáním takové žádosti vzniká dotyčnému orgánu povinnost přezkoumat, zda je předchozí odepření přístupu nadále odůvodněno
         s ohledem na změnu právní situace nebo skutečnost, ke které mezitím došlo.

      58      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že sporný akt představuje ve světle jak svého obsahu, který výslovně uvádí „konečné stanovisko“
         Komise, tak kontextu, ve kterém byl přijat, akt, jímž Komise s konečnou platností odmítá zpřístupnit všechny dokumenty požadované
         IH. Tímto zamítnutím byla ukončena dlouhá řada kroků připomenutých v bodech 11 až 26 tohoto rozsudku, které IH soustavně podnikala
         po dobu téměř tří let s cílem získat přístup k dokumentům týkajícím se smlouvy a jež zahrnovaly několik žádostí podaných IH
         za tímto účelem.

      59      Jak bylo uvedeno v bodě 57 tohoto rozsudku, IH mohla podat nové žádosti o přístup k uvedeným dokumentům, aniž by Komise mohla
         vůči ní namítat předchozí odepření přístupu.

      60      Stejně tak za okolností, jako jsou okolnosti projednávaného sporu, nemůže Komise užitečně tvrdit, že IH měla poté, co obdržela
         sdělení o sporném aktu, podat novou žádost a čekat, až tento orgán rozhodne o novém zamítnutí, aby tento akt mohl být považován
         za akt konečný, a tedy napadnutelný. Nehledě na skutečnost, že Komise ve sporném aktu neobeznámila IH s jejím právem podat
         potvrzující žádost, tento krok organizace IH totiž nemůže vést k jí požadovanému výsledku s ohledem na skutečnost, že Komise,
         jak vyplývá z podrobného stanoviska a ze zpřístupnění pěti dokumentů v rámci řízení zahájeného u veřejného ochránce práv,
         podrobně přezkoumala žádost o přístup podanou IH a jasně a s konečnou platností zaujala své stanovisko, co se týče odepření
         přístupu k požadovaným dokumentům.

      61      Požadovat, aby byl podniknut tento krok, by bylo mimoto v rozporu s účelem postupu stanoveného nařízením č. 1049/2001, jímž
         je zaručení rychlého a snadného přístupu k dokumentům dotyčných orgánů.

      62      Ve světle všech těchto skutečností je třeba konstatovat, že Soud měl neprávem za to, že sporný akt není napadnutelným aktem,
         který může být předmětem žaloby na neplatnost na základě článku 230 ES. Z výše uvedených úvah totiž vyplývá, že na rozdíl
         od toho, co rozhodl Soud, je žaloba proti tomuto aktu přípustná.

      63      Z toho plyne, že druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku dovolávané IH na podporu svého kasačního opravného prostředku
         jsou opodstatněné. Aniž je třeba zkoumat první důvod kasačního opravného prostředku, je tedy třeba kasačnímu opravnému prostředku
         vyhovět a napadený rozsudek zrušit.

       K žalobě v prvním stupni
      64      Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě, že zruší rozhodnutí Soudu, sám vydat konečné
         rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.

      65      Soudní dvůr nicméně není v této fázi řízení schopen rozhodnout o meritu žaloby podané IH k Soudu. Tento aspekt sporu totiž
         vyžaduje přezkum důvodů a skutečností, které nebyly před Soudem projednány, neboť Soud rozhodl o námitce nepřípustnosti uplatněné
         samostatným podáním. V důsledku toho nelze věc, co se týče merita sporu, rozhodnout. Naproti tomu má Soudní dvůr k dispozici
         informace nezbytné ke konečnému rozhodnutí o námitce nepřípustnosti vznesené Komisí během řízení v prvním stupni.

      66      Z důvodů uvedených v bodech 51 až 62 tohoto rozsudku musí být uvedená námitka nepřípustnosti vycházející z toho, že sporný
         akt nemůže být předmětem žaloby na neplatnost, zamítnuta.

      67      V důsledku toho je třeba vrátit věc Tribunálu, aby přezkoumal žalobu IH směřující ke zrušení sporného aktu.

       K nákladům řízení
      68      Podle čl. 122 prvního pododstavce jednacího řádu, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné
         rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení. Podle čl. 69 odst. 2 téhož jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném
         prostředku použije na základě jeho článku 118, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení,
         pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

      69      Vzhledem k tomu, že kasačnímu opravnému prostředku bylo vyhověno a Soudní dvůr zamítl námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí,
         je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení souvisejících s kasačním opravným prostředkem, jakož i nákladů řízení
         v prvním stupni souvisejících s námitkou nepřípustnosti, v souladu s návrhovými žádáními IH a ve zbývající části rozhodnout
         o nákladech řízení později.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 5. června 2008, Internationaler Hilfsfonds v. Komise (T‑141/05),
            se zrušuje.
      2)      Námitka nepřípustnosti vznesená Komisí Evropských společenství před Soudem prvního stupně Evropských společenství se zamítá.
      3)      Věc se vrací zpět Tribunálu Evropské unie k rozhodnutí o návrhových žádáních Internationaler Hilfsfonds eV směřujících ke
            zrušení rozhodnutí Komise Evropských společenství ze dne 14. února 2005, kterým jí byl odepřen přístup k některým dokumentům,
            jež má posledně uvedená v držení.
      4)      Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení v tomto stupni, jakož i nákladů řízení v prvním stupni souvisejících s námitkou
            nepřípustnosti.
      5)      Ve zbývající části bude o nákladech řízení rozhodnuto později.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. prosince 1982. # Onno Plug proti Komisi Evropských společenství. # Věc 191/81.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 12. ledna 2005. # Wieland-Werke AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Slovní ochranné známky SnTEM, SnPUR a SnMIX - Absolutní důvody pro zamítnutí - Popisná povaha - Čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94. # Spojené věci T-367/02 až T-369/02.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého senátu)
      12. ledna 2005 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Slovní ochranné známky SnTEM, SnPUR a SnMIX – Absolutní důvody pro zamítnutí – Popisný charakter – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve spojených věcech T‑367/02 až T‑369/02,
      Wieland-Werke AG, se sídlem v Ulmu (Německo), zastoupená  S. Gruberem a F. Grafem von Stosch, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM),  zastoupenému T. L. Eichenbergem a G. Schneiderem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti třem rozhodnutím prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 25. září 2002 (věci R 338/2001-1,
         R 337/2001-1 a R 335/2001-1), která se týkají přihlášek slovních ochranných známek SnTEM, SnPUR a SnMIX jako ochranných známek
         Společenství,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (čtvrtý senát),
      ve složení H. Legal, předseda, V. Tiili a M. Vilaras, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře:  D. Christensen, rada,
      s přihlédnutím k žalobám došlým kanceláři Soudu dne 9. prosince 2002,
      s přihlédnutím ke společnému projednání těchto věcí za účelem písemné a ústní části řízení a rozsudku podle článku 50 jednacího
         řádu Soudu,

      s přihlédnutím k žalobní odpovědi došlé kanceláři Soudu dne 28. dubna 2003,
      po jednání konaném dne 17. června 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 14. prosince 1999 žalobkyně předložila Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) tři přihlášky
         ochranné známky podle nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994,
         L 11, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2       Ochrannými známkami, o jejichž zápis bylo žádáno, jsou slovní označení SnTEM, SnPUR a SnMIX.
      3       Výrobky, pro které byly výše uvedené zápisy požadovány, náležejí do třídy 6 podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků
         a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu:

      „Kovové polotovary ve tvaru plechů, pásů, pásků, drátů, trubek, profilů, tyčí a podobně, především z neželezných kovů, jako
         je měď nebo slitina mědi, pokryté z jedné nebo dvou stran kovovou vrstvou složenou především z cínu nebo slitiny cínu.“

      4       Dopisy ze dne 10. února 2000 sdělila průzkumová referentka žalobkyni, že dotčená označení nejsou způsobilá k zápisu podle
         čl. 7 odst. 1 písm. b), c) a g) nařízení č. 40/94, jelikož popisují výrobky, kterých se zápis týká, postrádají rozlišovací
         způsobilost a mohly by klamat veřejnost. Podle průzkumové referentky je totiž složka „Sn“ chemickou značkou cínu. Pokud jde
         o složku „TEM“, je zkratkou používanou v oblasti vědy a techniky pro pojem „tempered“, což v oblasti slitin znamená „kalený“.
         Ochranná známka „SnTEM“ tedy znamená „tempered tin“ (kalený cín). Složka „PUR“ znamená „čistý“, takže ochranná známka SnPUR
         znamená „čistý cín“. Konečně podle průzkumové referentky složka „MIX“ odpovídá pojmu „směs“ v němčině a ochranná známka SnMIX
         tedy znamená „slitina cínu“. Průzkumová referentka rovněž shledala, že každá z přihlašovaných ochranných známek může klamat
         veřejnost, neboť výrobky, kterých se přihlášky týkají, nejsou v souladu s těmito údaji.

      5       Dopisem ze dne 3. dubna 2000 žalobkyně předložila vyjádření k výhradám průzkumové referentky. Navíc omezila seznam výrobků,
         kterých se přihlášky ochranných známek týkají tak, že vypustila druhé „především“, které bylo uvedeno před slovy „z cínu nebo
         slitiny cínu“, takže seznam výrobků byl změněn takto:

      „Kovové polotovary ve tvaru plechů, pásů, pásků, drátů, trubek, profilů, tyčí a podobně, především z neželezných kovů, jako
         je měď nebo slitina mědi, pokryté z jedné nebo dvou stran kovovou vrstvou složenou z cínu nebo slitiny cínu.“

      6       Třemi rozhodnutími ze dne 7. a 8. února 2001 průzkumová referentka zamítla přihlášky na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) a c)
         nařízení č. 40/94.

      7       Dne 4. dubna 2001 žalobkyně podala u OHIM tři odvolání podle článků 57 až 62 nařízení č. 40/94.
      8       Rozhodnutími ze dne 25. září 2002, R 338/2001‑1, R 337/2001‑1 a R 335/2001‑1 (dále jen „napadená rozhodnutí“), doručenými
         žalobkyni dne 10. října 2002, první odvolací senát odvolání zamítl. Odvolací senát v podstatě shledal, že vzhledem k tomu,
         že odborné kruhy znají význam chemické značky „Sn“, jakož i význam zkratek „TEM“, „PUR“ a „MIX“, udávají ochranné známky,
         že se jedná o kalený cín, čistý cín nebo o slitinu cínu. Podle odvolacího senátu tedy dotčené ochranné známky popisují výrobky,
         kterých se přihlášky týkají, a postrádají rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) a b) nařízení č. 40/94.

       Návrhy účastníků řízení
      9       Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadená rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      10     OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žaloby;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      11     Na podporu svých žalob žalobkyně předkládá dva žalobní důvody. První vychází z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č.
         40/94. Druhý vychází z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) téhož nařízení.

      12     Je třeba přistoupit k přezkoumání prvního žalobního důvodu.
      13     Žalobkyně nesouhlasí s tím, že označení SnTEM, SnPUR a SnMIX pouze popisují výrobky, na které se vztahují přihlášky, a uplatňuje,
         že tato označení pro zainteresované kruhy neoznačují přímo a konkrétně jakost nebo jiné vlastnosti uvedených výrobků.

      14     OHIM tvrdí, že v napadených rozhodnutích měl odvolací senát oprávněně za to, že zápis dotčených ochranných známek musí být
         zamítnut.

      15     Soud připomíná, že podle čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 se do rejstříku nezapíší „ochranné známky, které jsou tvořeny
         výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty,
         zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností“. Mimoto čl. 7 odst. 2 nařízení
         č. 40/94 stanoví, že „odstavec 1 se použije, i když důvody k zamítnutí existují jen v části Společenství“.

      16     Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 brání tomu, aby označení nebo údaje, které uvádí, byly vyhrazeny jedinému podniku
         z důvodu jejich zápisu jako ochranných známek. Toto ustanovení tedy sleduje obecný zájem, který vyžaduje, aby taková označení
         nebo údaje mohly být volně užívány všemi (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 23. října 2003, OHIM v. Wrigley, C‑191/01 P,
         Recueil, s. I‑12447, bod 31).

      17     Popisný charakter ochranné známky musí být posuzován jednak vzhledem k výrobkům a službám, pro které je zápis označení požadován
         [rozsudky Soudu ze dne 31. ledna 2001, Taurus-Film v. OHIM (Cine Action), T‑135/99, Recueil, s. II‑379, bod 25, a Taurus-Film
         v. OHIM (Cine Comedy), T‑136/99, Recueil, s. II‑397, bod 25], a jednak vzhledem k  vnímání cílovou veřejností, kterou tvoří
         spotřebitelé těchto výrobků nebo služeb (rozsudek Soudu ze dne 27. února 2002, Ellos v. OHIM (ELLOS), T‑219/00, Recueil, s. II‑753,
         bod 29).

      18     V projednávaném případě je namístě nejprve uvést, že výrobky, kterých se přihlášky  týkají, jsou kovové polotovary především
         z neželezných kovů ve tvaru plechů, pásů, pásků, drátů, trubek, profilů, tyčí a podobně pokryté z jedné nebo ze dvou stran
         kovovou vrstvou složenou z cínu nebo slitiny cínu.

      19     Je tedy namístě usoudit, že vzhledem k povaze dotčených výrobků je cílová veřejnost tvořena odborníky v oboru metalurgie.

      20     Mimoto, jelikož jsou tito odborníci obeznámeni s vědeckými pojmy a zkratkami obvyklými v  oboru jejich činnosti, nehledě na
         jazykový původ těchto pojmů a zkratek, je namístě usoudit, že cílová veřejnost je tvořena odborníky v oboru metalurgie v různých
         zemích Evropské unie.

      21     Za účelem použití čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 je tedy třeba zkoumat s ohledem na význam, který mají dotčená slovní
         označení, zda z pohledu cílové veřejnosti existuje dostatečně přímý a konkrétní vztah mezi těmito označeními a druhy výrobků
         nebo služeb, pro které byl zápis požadován [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, DaimlerChrysler v. OHIM
         (TELE AID), T‑355/00, Recueil, s. II‑1939, bod 28].

      22     Co se týče významu přihlašovaných ochranných známek, je třeba uvést, že každé ze slovních označení SnTEM, SnPUR a SnMIX je
         složeno ze dvou rozdílných složek, a sice „Sn“ a „TEM“, „PUR“, respektive „MIX“.

      23     Zaprvé je nepochybné, že složka „Sn“ společná všem třem dotčeným slovním označením je chemickou značkou cínu. Všechny výrobky
         přihlašované žalobkyní jsou přitom pokryty „z jedné nebo dvou stran kovovou vrstvou, složenou z cínu nebo slitiny cínu“. Všechny
         výrobky přihlašované žalobkyní tedy obsahují cín, a složka „Sn“ proto popisuje jednu z jejich vlastností.

      24     Zadruhé je třeba zkoumat význam druhé složky tří označení, jejichž zápis byl požadován.
      25     Co se týče nejprve složky „TEM“, vztahuje se, což nebylo zpochybněno, k anglickému slovesu „temper“ (kalit), které odkazuje
         na tepelnou úpravu, která je vlastností dotčených výrobků. Argument žalobkyně, že pojem „temper“ neoznačuje materiální vlastnost
         výrobku, ale způsob výroby, není relevantní. Údaj o způsobu výroby výrobku totiž rovněž udává vlastnost tohoto výrobku.

      26     Složku „TEM“ je tedy nutno považovat za popis jedné z vlastností přihlašovaných výrobků.
      27     Co se dále týče složky „PUR“, musí být rovněž považována za popis jedné z vlastností přihlašovaných výrobků, a sice jejich
         „čistoty“.

      28     Pokud jde o složku „MIX“, odkazuje, což žalobkyně nezpochybnila, na směs.
      29     Tato složka je tedy popisem jedné z vlastností přihlašovaných výrobků, neboť udává že přihlašované výrobky nebo jejich část
         jsou složeny ze slitiny různých kovů.

      30     Zatřetí je třeba přistoupit k přezkoumání významu každého z dotčených označení jako celku.
      31     Je totiž namístě připomenout, že aby mohla být ochranná známka tvořená neologismem nebo slovem vytvořeným sloučením složek
         považována za popisnou ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 nestačí, aby případný popisný charakter byl shledán
         u každé z jejích složek. Takový charakter musí být rovněž shledán u neologismu nebo samotného slova (viz obdobně rozsudky
         Soudního dvora ze dne 12. února 2004, Campina Melkunie, C‑265/00, Recueil, s. I‑1699, bod 37, a Koninklijke KPN Nederland,
         C‑363/99, Recueil, s. I‑1619, bod 96).

      32     Ochranná známka tvořená neologismem nebo slovem složeným ze složek, které všechny popisují vlastnosti výrobků nebo služeb,
         pro které byl zápis požadován, je sama popisem vlastností těchto výrobků nebo služeb ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení
         č. 40/94, vyjma případu, kdy existuje vnímatelný rozdíl mezi neologismem nebo slovem a prostým souhrnem složek, ze kterých
         se skládá. Předpokladem toho je, že z důvodu neobvyklé povahy složeniny vzhledem k uvedeným výrobkům nebo službám vyvolává
         neologismus nebo slovo dojem dostatečně vzdálený dojmu vyvolanému prostým sloučením údajů, které uvádějí složky, ze kterých
         se skládá, takže slovo je více než souhrnem uvedených složek (viz obdobně výše uvedený rozsudek Campina Melkunie, bod 43,
         a výše uvedený rozsudek Koninklijke KPN Nederland, bod 104).

      33     V projednávaném případě, co se týče označení SnTEM a SnPUR, vyplývá z příloh přiložených k odpovědi OHIM, které žalobkyně
         nezpochybnila, že v oboru kovových výrobků, kterých se týká projednávaný případ, je naprosto obvyklé, že se po označení dotyčných
         materiálů připojuje vysvětlující doplněk, pokud se udává přesná jakost materiálů použitých pro tyto výrobky.Na rozdíl od toho,
         co uplatňuje žalobkyně, tedy označení SnTEM a SnPUR nemohou být považována za slovní novotvary. Navíc, jak také oprávněně
         uvedl OHIM, přídavné jméno „čistý“ je často umístěno za podstatné jméno, ke kterému se vztahuje, čímž se zdůrazňuje jeho čistota.

      34     Vzhledem k povaze výrobků, kterých se týká přihláška ochranné známky, bude tak relevantní veřejnost okamžitě chápat slovní
         označení SnPUR jako označení výrobků složených z čistého cínu.

      35     Pokud jde o slovní označení SnTEM, bude relevantní veřejnost, tedy odborníci v oboru metalurgie, vzhledem k povaze výrobků,
         kterých se týká přihláška ochranné známky, chápat toto označení v tom smyslu, že dotčené výrobky jsou složeny z kaleného cínu.
         V tomto ohledu sama žalobkyně připouští, že je „v označení možno spatřit nanejvýš nejasný odkaz na tepelnou úpravu cínu (,kalený
         cín‛)“, ale má za to, že toto označení nemůže být hned chápáno v tomto smyslu předtím, než je chemická značka „Sn“ přeložena
         jako cín. Je namístě shledat, že odborné kruhy mohou vzhledem k dotčeným výrobkům okamžitě pochopit, že „Sn“ znamená cín.
         Jak totiž vyplývá z internetových stránek, na které odkazuje OHIM ve své odpovědi, která nebyla v tomto bodě žalobkyní zpochybněna,
         používání chemických značek je v dotyčném oboru běžné.

      36     Co se týče slovního označení SnMIX, vzhledem k povaze výrobků, kterých se týká přihláška ochranné známky, relevantní veřejnost
         jej bude okamžitě chápat jako označení pro výrobky složené ze slitiny cínu. Žalobkyně nemůže platně tvrdit, že vazba mezi
         označením SnMIX a přihlašovanými výrobky je příliš nejasná nebo neurčitá pro to, aby mohlo dotyčné označení být považováno
         za popis přihlašovaných výrobků. Pro charakteristiku dotyčných výrobků totiž postačuje pouhý údaj o tom, že se jedná o slitinu
         cínu, aniž by bylo nezbytné vědět, s jakým kovem nebo jinou látkou je cín smíšen. Argument žalobkyně, že by se výraz „směs
         cínu“ mohl vztahovat k postupu výroby, rovněž není relevantní vzhledem k tomu, že uvedený postup je také jednou z vlastností
         výrobku.

      37     V důsledku toho je třeba shledat, že slovní označení SnTEM, SnPUR a SnMIX jsou sama o sobě popisem vlastností dotčených výrobků,
         neboť neexistuje viditelný rozdíl mezi těmito označeními a prostým souhrnem složek, ze kterých se skládají. Ve vztahu k dotčeným
         výrobkům totiž složeniny SnTEM, SnPUR a SnMIX nemají neobvyklou povahu (viz v tomto smyslu obdobně výše uvedený rozsudek Campina
         Melkunie, bod 41).

      38     Pokud jde o označení SnTEM, odvolací senát v bodě 23 napadeného rozhodnutí ve věci T‑367/02 shledal, že odborné kruhy znají
         význam zkratky „Sn“ a že „TEM“ je běžnou zkratkou v angličtině, i když spojení těchto dvou složek ve tvaru SnTEM nemůže být
         z pohledu lexikálního doloženo. Podle bodu 24 téhož rozhodnutí odborné kruhy nespatří ve slovním označení SnTEM „neologismus
         v rozporu s gramatickými pravidly“, ale spíše zkratku jasně udávající, že se jedná o „tempered tin“ (kalený cín). Odvolací
         senát tedy v bodě 25 tohoto rozhodnutí shledal, že přihlašovaná ochranná známka je pouhým popisem dotčených výrobků. Obdobné
         odůvodnění je uvedeno v bodech 24 až 26 napadeného rozhodnutí ve věci T‑368/02 a v bodech 24 až 26 napadeného rozhodnutí ve
         věci T‑369/02.

      39     Odvolací senát měl tedy v napadených rozhodnutích v podstatě za to, že dotčená označení nejsou neobvyklá. V důsledku toho
         odvolací senát neporušil na rozdíl od toho, co uplatňuje žalobkyně, zásady stanovené rozsudkem Soudního dvora ze dne 20. září
         2001, Procter & Gamble v. OHIM (C‑383/99 P, Recueil, s. I‑6251) týkajícím se ochranné známky BABY-DRY, vzhledem k tomu, že
         v projednávaném případě je nepochybné, že přihlašované ochranné známky nepředstavují slovní novotvary.

      40     Konečně, co se týče argumentu žalobkyně, že výrazy SnTEM, SnPUR a SnMIX nejsou užívány pro označení samotných polotovarů,
         jedné z jejich podstatných vlastností nebo jakosti, která je výsledkem úpravy, kterou prošly, stačí připomenout, že není nezbytné,
         aby označení nebo údaje, ze kterých se ochranná známka skládá, uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, byly skutečně
         v okamžiku podání přihlášky ochranné známky užívány k popisu těch výrobků, pro které byla přihláška podána, nebo jejich vlastností.
         Postačí, aby tato označení a údaje mohly být užívány za takovým účelem (viz obdobně výše uvedený rozsudek Campina Melkunie,
         bod 38), což dostatečně vyplývá z písemností předložených OHIM Soudu, které nebyly žalobkyní zpochybněny. Žalobkyně se také
         nemůže dovolávat rozsudku Soudu ze dne 31. ledna 2001, Wrigley v. OHIM (DOUBLEMINT) (T‑193/99, Recueil, s. II‑417) zrušeného
         výše uvedeným rozsudkem OHIM v. Wrigley, neboť postačuje, aby dotčené označení označovalo, alespoň v jednom ze svých možných
         významů, vlastnost dotyčných výrobků nebo služeb (viz výše uvedený rozsudek OHIM v. Wrigley, bod 32, a obdobně výše uvedený
         rozsudek Campina Melkunie, bod 38).

      41     Argument žalobkyně, že existují jiné výrazy pro označení týchž vlastností jejích výrobků, není přesvědčivý. Je bezvýznamné,
         zda existují synonyma umožňující označit tytéž vlastnosti výrobků nebo služeb uvedených v přihlášce, či nikoliv. Ačkoliv totiž
         čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 stanoví, že aby byl naplněn důvod zamítnutí, který je v něm uveden, musí být ochranná
         známka tvořena výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností dotyčných výrobků nebo služeb, nevyžaduje,
         aby tato označení nebo údaje byly výlučným způsobem, jak označit uvedené vlastnosti (viz obdobně výše uvedené rozsudky Campina
         Melkunie, bod 42, a Koninklijke KPN Nederland, body 57 a 101).

      42     Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že slovní označení SnTEM, SnPUR a SnMIX mohou ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení
         40/94 sloužit z pohledu cílové veřejnosti k označení podstatných vlastností výrobků patřících do kategorií, kterých se týkají
         přihlášky.

      43     V důsledku toho odvolací senát neporušil čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, když shledal, že slovní označení SnTEM,
         SnPUR a SnMIX nemohou být zapsána jako ochranné známky Společenství.

      44     Je tedy třeba zamítnout první žalobní důvod žalobkyně, aniž by bylo nezbytné vyslechnout svědka, na kterého se odvolává žalobkyně.

      45     Pokud jde o druhý žalobní důvod, jak vyplývá z čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94, postačuje k tomu, aby označení nemohlo být
         zapsáno jako ochranná známka Společenství, uplatnění jednoho z uvedených absolutních důvodů pro zamítnutí  [rozsudek Soudního
         dvora ze dne 19. září 2002, DKV v. OHIM, C‑104/00 P, Recueil, s. I‑7561, bod 29; rozsudky Soudu ze dne 31. ledna 2001, Mitsubishi
         HiTec Paper Bielefeld v. OHIM (Giroform), T‑331/99, Recueil, s. II‑ 433, bod 30, a ze dne 27. listopadu 2003, Quick v. OHIM
         (Quick), T‑348/02, Recueil, s. II‑5071, bod 37].

      46     Navíc je podle judikatury slovní ochranná známka, která popisuje vlastnosti výrobků nebo služeb ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm.
         c) nařízení č. 40/94, z tohoto důvodu nutně zbavena rozlišovací způsobilosti vzhledem k výrobkům a službám, kterých se týká
         ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) (viz obdobně výše uvedený rozsudek Campina Melkunie, bod 19, a výše uvedený rozsudek Koninklijke
         KPN Nederland, bod 86).

      47     Za těchto okolností nelze přijmout druhý žalobní důvod žalobkyně vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č.
         40/94.

      48     V důsledku toho je třeba žalobu zamítnout v celém rozsahu.
       K nákladům řízení
      49     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu
         neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení vzniklých OHIM v souladu s jeho návrhy.

      Z těchto důvodů
      SOUD (čtvrtý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloby se zamítají.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 12. ledna 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      H. Legal

         * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 13. prosince 1995. # Vereniging van Exporteurs in Levende Varkens a další a Nederlandse Bond van Waaghouders van Levend Vee a další proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody. # Spojené věci T-481/93 a T-484/93.