title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 16. září 2004.#Josef Baldinger proti Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arbeits- und Sozialgericht Wien - Rakousko.#Volný pohyb osob - Odškodnění bývalých válečných zajatců - Podmínka státního občanství dotčeného členského státu v době podání žádosti o odškodnění.#Věc C-386/02.

text:
      Věc C-386/02
      Josef Baldinger
      v.
      Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce předložená Arbeits- und Sozialgericht Wien)
      „Volný pohyb osob – Odškodnění bývalých válečných zajatců – Podmínka státního občanství dotčeného členského státu v době podání žádosti o odškodnění“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Právní úprava Společenství – Rozsah věcné působnosti – Odškodnění
            bývalých válečných zajatců – Vynětí
      (Čl. 39  odst. 2 ES; nařízení Rady č. 1612/68, čl. 7 odst. 2, a č. 1408/71, čl. 4  odst. 4)
      Článek 39 odst. 2 ES, čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby,
         osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, v pozměněném a aktualizovaném
         znění nařízení č. 118/97, a čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství, musejí být vykládány
         tak, že nebrání vnitrostátním právním předpisům, které zakazují příjem dávky pro bývalé válečné zajatce z důvodu, že žadatel
         nemá státní občanství dotčeného členského státu v době podání žádosti, ale má státní občanství jiného členského státu.

      S ohledem na účel a podmínky jejího poskytování je totiž taková dávka upravena v čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71, který
         upřesňuje, že toto nařízení se nevztahuje „na systémy dávek pro oběti války a jejích důsledků“ v tom smyslu, že je vyňata
         z rozsahu věcné působnosti tohoto nařízení.

      Krom toho taková dávka nijak nespadá do kategorie zvýhodnění udělených tuzemskému pracovníkovi z důvodu hlavně jeho postavení
         jako pracovníka nebo rezidenta vnitrostátního území, a tedy neodpovídá základní povaze „sociálních výhod“ upravených v čl.
         7 odst. 2 nařízení č. 1612/68.

      Stejný závěr se použije vzhledem k čl. 39 odst. 2 ES, který upravuje podmínky zaměstnávání, odměňování a další pracovní podmínky,
         mezi které nenáleží dávky odškodnění spojené se službami poskytnutými občany v době války jejich zemi a jejichž hlavním cílem
         je poskytnout těmto občanům zvýhodnění za utrpení, které museli snášet  pro tuto zemi.

      (viz body 16, 18–21 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      16. září 2004 (*)

      „Volný pohyb osob – Odškodnění bývalých válečných zajatců – Podmínka státního občanství dotčeného členského státu v době podání žádosti o odškodnění“
      Ve věci C-386/02,
      jejímž předmětem je žádost na základě článku 234 ES o rozhodnutí o předběžné otázce,
      předložená Arbeits- und Sozialgericht Wien (Rakousko) rozhodnutím ze dne 22. října 2002 , zapsaným do rejstříku Soudního dvora
         dne 28. října 2002 , v řízení

      Josef Baldinger
      proti
      Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.-P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), R. Schintgen a N. Colneric,
         soudci,

      generální advokát:  D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-F. Contet, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. listopadu 2003,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      ·za rakouskou vládu E. Riedlem a G. Hessem, jako zmocněnci,
      ·za Komisi Evropských společenství D. Martinem a H.-P. Kreppelem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. prosince 2003,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o předběžnou otázku se týká výkladu čl. 39 odst. 2 ES.

      2        Tato otázka byla předložena v rámci opravného prostředku podaného J. Baldingerem, žalobcem v původním řízení, proti rozhodnutí
         Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter, žalovaného v původním řízení, které zamítá přiznání měsíční dávky pro bývalé válečné
         zajatce podle rakouských právních předpisů.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Na základě svého čl. 4 odst. 4 se nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení
         na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, v pozměněném
         a aktualizovaném znění nařízení Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03,
         s. 3, dále jen „nařízení č. 1408/71“), nevztahuje „na systémy dávek pro oběti války a jejích důsledků“.

      4        Článek 7 odst. 1 a 2 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř.
         věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15) stanoví:

      „1.      S pracovníkem, který je státním příslušníkem členského státu, nesmí být na území jiného členského státu z důvodu jeho státní
         příslušnosti zacházeno jinak než s tuzemskými pracovníky, jde-li o podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky, zejména z oblasti
         odměňování, propouštění a návratu k povolání nebo opětného zaměstnání, pokud se stal nezaměstnaným.

      2.      Požívá stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci.“
       Rakouské právní předpisy
      5        Podle článku 1 Kriegsgefangenenentschädigungsgesetz (zákon o odškodnění válečných zajatců, ve znění zveřejněném v BGBl I,
         č. 40/2002, dále jen „KGEG“):

      „Rakouský státní občan, který:
      1.      byl válečným zajatcem v průběhu první nebo druhé světové války nebo
      2.      byl z politických nebo vojenských důvodů zatčen a uvězněn zahraničními mocnostmi v průběhu druhé světové války nebo při okupaci
         Rakouska spojeneckými mocnostmi nebo

      3.      se nacházel mimo rakouské území z důvodů politického pronásledování nebo hrozby politického pronásledování ve smyslu Opferfürsorgegesetz,
         BGBl. č. 183/1947, a byl zatčen zahraničními mocnostmi z důvodů uvedených v bodu 2 a uvězněn po začátku druhé světové války,

      má právo na dávku podle kritérií tohoto federálního zákona.“
      6        Článek 4 KGEG uvádí:

      „(1)      Oprávněné osoby podle tohoto federálního zákona obdrží dvanáctkrát do roka měsíční finanční dávku ve výši:
      14,53 EUR, pokud zajetí ve smyslu článku 1 trvalo nejméně tři měsíce,
      21,8 EUR, pokud zajetí ve smyslu článku 1 trvalo nejméně dva roky,
      29,07 EUR, pokud zajetí ve smyslu článku 1 trvalo nejméně čtyři roky,
      36,34 EUR, pokud zajetí ve smyslu článku 1 trvalo nejméně šest let.
      (2)      Dávka podle odstavce 1 se nepovažuje za příjem při určení kompenzačních přídavků (Ausgleichszulagen) podle zákonného sociálního
         pojištění. [...]“

      7        Článek 11 odst. 1 KGEG stanoví:

      „Otázky podle tohoto federálního zákona jsou:
      1.      pokud jde o příjemce penze nebo důchodu [...],
      v pravomoci úřadu sociálního zabezpečení příslušného k poskytování penzí nebo důchodů s výjimkou Všeobecného úřadu pro úrazové
         pojištění (Allgemeine Unfallversicherungsanstalt);

      2.      pokud jde o příjemce penze pro federálního úředníka (Ruhegenuss) nebo penze pro pozůstalého manžela (Versorgungsgenuss), přechodné
         dávky (Übergangsbeitrag), dávky podpory (Versorgungsgeld), dávky výživného (Unterhaltsbeitrag) nebo dávky za výsluhu (Emeritierungsbezug)
         [...],

      v pravomoci federálního penzijního úřadu (Bundespensionsamt);
      [...]
      7.      pokud jde o příjemce důchodů, doplňujících nebo kompenzačních dávek na základě Kriegsopferversorgungsgesetz [...], Heeresversorgungsgesetz
         [...], a pokud jde o příjemce dávky podpory (Hilfeleistung) na základě Verbrechensopfergesetz [...],

      v pravomoci federálního úřadu pro sociální otázky a zdravotně postižené (Bundesamt für Soziales und Behindertenwesen);
      8.      ve všech ostatních případech v pravomoci federálního úřadu pro sociální otázky a zdravotně postižené.“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      8        Z předkládacího usnesení vyplývá, že J. Baldinger se narodil v Rakousku dne 19. dubna 1927 a nabyl státní občanství tohoto
         státu. Od ledna 1945 do května 1945 se účastnil druhé světové války jako voják Deutsche Wehrmacht (německé branné síly). Od
         8. května 1945 do 27. prosince 1947 byl uvězněn jako válečný zajatec ve Svazu sovětských socialistických republik.

      9        Josef Baldinger následně pracoval v Rakousku, poté v roce 1954 odešel z Rakouska hledat zaměstnání do Švédska, kde vykonával
         výdělečnou činnost až do roku 1964 před tím, než začal opět pracovat v Rakousku od roku 1964 do roku 1965. V dubnu 1965 emigroval
         natrvalo do Švédska, kde vykonával výdělečnou činnost, a v roce 1967 nabyl švédské státní občanství, přičemž se vzdal rakouského
         státního občanství.

      10      Od 1. května 1986 J. Baldinger pobírá od úřadu žalovaného v původním řízení invalidní a starobní důchod. Žádost J. Baldingera
         u tohoto úřadu o dávku upravenou KGEG byla odmítnuta rozhodnutím ze dne 1. března 2002, které je před předkládajícím soudem
         předmětem opravného prostředku navrhujícího jeho zrušení.

      11      Podle zmíněného soudu sporná dávka zavedená do rakouských právních předpisů v roce 2000 nesouvisí s postavením příjemce jako
         pracovníka a se získáním z tohoto důvodu odvozených práv, zejména práva na penzi. Výše uvedené nařízení č. 1408/71 se nevztahuje
         na systémy dávek pro oběti války a jejích důsledků. V rámci těchto systémů je dávka poskytována za účelem nabídnutí kompenzace
         oběti v rámci zvláštních zájmů státu, který ji poskytuje.

      12      Josef Baldinger splňuje hmotněprávní podmínky pro poskytnutí sporné dávky. Tato dávka mu však byla odmítnuta z toho jediného
         důvodu, že po svém vojenském zajetí přijal zaměstnání v jiném členském státě Evropské unie a že nakonec nabyl státní občanství
         tohoto státu. Předkládající soud si klade otázku, zda tento právní důsledek, který svými účinky může být považován za nepřímou
         diskriminaci z důvodu státního občanství a uplatnění práva na volný pohyb pracovníků, je v souladu s právem Společenství,
         zejména pokud navíc vyplývá ze zákona přijatého již po přistoupení Rakouské republiky a Švédského království k Evropské unii.

      13      Za těchto podmínek Arbeits- und Sozialgericht Wien rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Musí být čl. 48 odst. 2 Smlouvy o ES [nyní po změně čl. 39 odst. 2 ES] upravující volný pohyb pracovníků vykládán tak, že
         brání vnitrostátním předpisům, které podmiňují právo poprvé uzákoněné v roce 2000 na finanční odškodnění osob, které:

      1.      byly válečnými zajatci v průběhu první nebo druhé světové války nebo
      2.      byly z politických nebo vojenských důvodů zatčeny a uvězněny zahraničními mocnostmi v průběhu druhé světové války nebo při
         okupaci Rakouska spojeneckými mocnostmi nebo

      3.      se nacházely mimo rakouské území z důvodů politického pronásledování nebo hrozby politického pronásledování a byly zatčeny
         zahraničními mocnostmi z politických nebo vojenských důvodů a uvězněny po začátku druhé světové války,

      rakouským státním občanstvím těchto osob v době podání žádosti?“
       K předběžné otázce
      14      Úvodem je důležité připomenout, že Soudnímu dvoru nepřísluší, aby rozhodoval o výkladu ustanovení vnitrostátních právních
         předpisů, ale že obecně musí vzít v úvahu, v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními soudy, skutkový
         a legislativní kontext, do něhož je předběžná otázka zasazena, jak vyplývá předkládacího rozhodnutí (viz zejména rozsudek
         ze dne 29. dubna 2004, Pusa, http://ogma.curia.eu.int:8080/cGTi/html/CelexUrl.html?command=DocNumber&lg=cs&source=Celex&numdoc=62002J0224,
         dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 37).

      15      Podle předkládajícího soudu, článek 1 KGEG v rozsahu, v němž se vztahuje na „rakouského občana“, musí být vykládán tak, že
         příjem v tomto článku uvedené dávky pro bývalé válečné zajatce je podřízen splnění podmínky, že zmíněný občan má rakouské
         státní občanství v době podání žádosti o poskytnutí zmíněné dávky. Předkládající soud se táže, zda je taková podmínka v souladu
         s ustanoveními právních předpisů Společenství v oblasti volného pohybu pracovníků.

      16      Článek 4 nařízení č. 1408/71, který vymezuje oblast věcné působnosti tohoto nařízení, ve svém odstavci 4 uvádí, že nařízení
         se nevztahuje „na systémy dávek pro oběti války a jejích důsledků“.

      17      Dávka, jako je dotčená dávka v původním řízení, mimo to, že nesouvisí s postavením pracovníka, je poskytnuta za účelem poskytnout
         bývalým válečným zajatcům, kteří prokáží své déletrvající zajetí, projev národního uznání za utrpení, které museli snášet,
         a je poskytnuta jako protihodnota za služby odvedené jejich zemi.

      18      S ohledem na tento účel a podmínky poskytování je taková dávka upravena v čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71 v tom smyslu,
         že je vyňata z oblasti věcné působnosti tohoto nařízení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 6. července 1978, Gillard a Caisse
         régionale d’assurance maladie du Nord-Est,  9/78, Recueil, s. 1661, body 13 až 15, a ze dne 31. května 1979, Even a ONPTS,
         207/78, Recueil, s. 2019, body 12 až 14).

      19      Krom toho ze stejných důvodů taková dávka nijak nespadá do kategorie zvýhodnění udělených národnímu pracovníkovi z důvodu
         hlavně jeho postavení jako pracovníka nebo rezidenta národního území, a tedy neodpovídá základní povaze „sociálních výhod“
         upravených v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 (rozsudek Even a ONPTS, uvedený výše, body 20 až 24).

      20      Stejný závěr se použije vzhledem k čl. 39 odst. 2 ES, který upravuje podmínky zaměstnávání, odměňování a další pracovní podmínky,
         mezi které nenáleží dávky odškodnění, jejichž důvod spočívá ve službách poskytnutých občany v době války jejich zemi a jejichž
         hlavním cílem je poskytnout těmto občanům zvýhodnění za utrpení, které museli snášet  pro tuto zemi.

      21      Za těchto podmínek je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 39 odst. 2 ES, čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71 a čl. 7
         odst. 2 nařízení č. 1612/68 musejí být vykládány tak, že nebrání vnitrostátním právním předpisům, které zakazují, za podmínek,
         jako jsou podmínky ve věci v původním řízení, příjem dávky pro bývalé válečné zajatce z důvodu, že žadatel nemá státní občanství
         dotčeného členského státu v době podání žádosti, ale má státní občanství jiného členského státu.

       K nákladům řízení
      22      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 39 odst. 2 ES, čl. 4 odst. 4 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního
            zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství,
            v pozměněném a aktualizovaném znění nařízení Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, a čl. 7 odst. 2 nařízení Rady (EHS)
            č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství, musejí být vykládány tak, že nebrání vnitrostátním
            právním předpisům, které zakazují, za podmínek, jako jsou podmínky ve věci v původním řízení, příjem dávky pro bývalé válečné
            zajatce z důvodu, že žadatel nemá státní občanství dotčeného členského státu v době podání žádosti, ale má státní občanství
            jiného členského státu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 22. května 2014. # Walcher Meßtechnik GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-95/13.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 11. prosince 2014. # CEDC International sp. z o.o. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství - Tvar stébla trávy v lahvi - Starší národní trojrozměrná ochranná známka - Skutečné užívání starší ochranné známky - Článek 75 a čl. 76 odst. 1 a 2 nařízení (ES) č. 207/2009 - Předložení důkazů poprvé před odvolacím senátem - Posuzovací pravomoc přiznaná čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 - Povinnost uvést odůvodnění. # Věc T-235/12.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      11. prosince 2014 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Námitkové řízení — Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství — Tvar stébla trávy v lahvi — Starší národní trojrozměrná ochranná známka — Skutečné užívání starší ochranné známky — Článek 75 a čl. 76 odst. 1 a 2 nařízení (ES) č. 207/2009 — Předložení důkazů poprvé před odvolacím senátem — Posuzovací pravomoc přiznaná čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 — Povinnost uvést odůvodnění“
      Ve věci T‑235/12,

         CEDC International sp. z o.o., se sídlem v Oborniki Wielkopolskie (Polsko), zastoupená M. Siciarekem, G. Rząsou a J. Mrozowskim, advokáty,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému D. Walicka, jako zmocněnkyní,
      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Tribunálem, je

         Underberg AG, se sídlem v Dietlikon (Švýcarsko), zastoupená V. von Bomhardem, A. Renckem a J. Fuhrmannem, advokáty,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 26. března 2012 (věc R 2506/2010-4), týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Przedsiębiorstwo Polmos Białystok (Spółka Akcyjna) a Underberg AG,
      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení D. Gratsias, předseda, M. Kančeva (zpravodajka) a C. Wetter, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Heeren, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 29. května 2012,
      s přihlédnutím k vyjádření OHIM k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 31. října 2012,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejší účastnice k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 31. října 2012,
      s přihlédnutím k replice došlé kanceláři Tribunálu dne 29. ledna 2013,
      s přihlédnutím k duplice OHIM došlé kanceláři Tribunálu dne 6. května 2013,
      s přihlédnutím k duplice vedlejší účastnice došlé kanceláři Tribunálu dne 6. května 2013,
      s přihlédnutím k písemným otázkám Tribunálu účastníkům řízení,
      s přihlédnutím k vyjádřením účastníků řízení došlým kanceláři Tribunálu dne 30. dubna a 5. května 2014,
      po jednání konaném dne 5. června 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 1. dubna 1996 podala vedlejší účastnice, společnost Underberg AG, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

               2

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je níže vyobrazené trojrozměrné označení:

               3

               Přihlášená trojrozměrná ochranná známka Společenství odpovídá následujícímu popisu: „Zeleno-hnědé stéblo trávy v lahvi; délka stébla trávy odpovídá přibližně třem čtvrtinám lahve“.

               4

               Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležejí zejména do třídy 33 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „Lihoviny a likéry“.

               5

               Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 51/2003 ze dne 23. června 2003.

               6

               Dne 15. září 2003 společnost Przedsiębiorstwo Polmos Białystok (Spółka Akcyjna), již v důsledku fúze absorpcí, k níž došlo v roce 2011, nahradila žalobkyně, společnost CEDC International sp. z o.o., podala proti zápisu ochranné známky přihlášené pro výrobky uvedené v bodě 4 výše námitky na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek 41 nařízení č. 207/2009).

               7

               Námitky byly založeny zejména na starší francouzské trojrozměrné ochranné známce, jejíž přihláška byla podána dne 18. září 1995, byla zapsána dne 18. dubna 1997 pod č. 95588457 a její platnost byla obnovena dne 9. června 2005 pro „alkoholické nápoje“ obsažené ve třídě 33 Niceské dohody, vyobrazené níže:

               8

               Tato francouzská trojrozměrná ochranná známka odpovídá následujícímu popisu: „taková lahev, jak je vyobrazena výše, uvnitř jejíhož těla je v téměř diagonální poloze umístěno stéblo trávy“.

               9

               Námitky byly založeny rovněž na německé ochranné známce č. 39848553, na polských ochranných známkách č. 62018, č. 62081 a č. 85811, na japonské ochranné známce č. 2092826, na francouzské ochranné známce č. 98746752, jakož i na nezapsaných označeních uplatňovaných v různých členských státech Evropské unie.

               10

               Důvody uplatněnými na podporu námitek byly důvody uvedené zaprvé v čl. 8 odst. 1 písm. a) a písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 207/2009] na základě starší francouzské trojrozměrné ochranné známky vyobrazené v bodě 7 výše, zadruhé v čl. 8 odst. 3 nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009] na základě téže ochranné známky, jakož i zapsaných ochranných známek uvedených v bodě 9 výše, a zatřetí v čl. 8 odst. 4 nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009] na základě nezapsaných označení uvedených v bodě 9 výše.

               11

               Dne 11. července 2007 žalobkyně předložila v odpověď na žádost učiněnou vedlejší účastnicí důkazy o užívání své starší francouzské trojrozměrné ochranné známky ve lhůtě uložené námitkovým oddělením, která byla stanovena na 1. srpna 2007. Dne 3. července 2008 žalobkyně svou argumentaci o důkazu o uvedeném užívání rozvinula.

               12

               Dne 18. října 2010 námitkové oddělení námitky zamítlo v plném rozsahu. Mělo zejména za to, že poskytnuté důkazy jsou nedostatečné k prokázání skutečného užívání starší francouzské trojrozměrné ochranné známky a že skutečnost, že se na lahvi uváděné na trh nachází etiketa obsahující výraz „żubrówka“ a vyobrazení bizona, narušuje rozlišovací způsobilost uvedené ochranné známky ve formě, v níž byla zapsána.

               13

               Dne 17. prosince 2010 podala žalobkyně k OHIM proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009. Dne 18. února 2011 předložila odůvodnění odvolání, k němuž byly přiloženy důkazy o užívání, které nebyly předloženy před námitkovým oddělením.

               14

               Rozhodnutím ze dne 26. března 2012 (dále jen „napadené rozhodnutí“) čtvrtý odvolací senát OHIM odvolání zamítl v plném rozsahu.

               15

               Pokud jde zaprvé o důvod námitek uvedený v čl. 8 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 207/2009, odvolací senát nejprve, pokud jde o důkazy o užívání, které před ním žalobkyně předložila, uvedl následující:

                        „13

                        Důkazy o užívání předložené [žalobkyní] zahrnují zejména dvě místopřísežná prohlášení, z nichž jedno vydal finanční ředitel a prezident [žalobkyně] a druhé generální ředitel společnosti Pernod S. A., výhradního distributora vodky ‚Żubrówka‘ [žalobkyně] pro francouzské území. Tato místopřísežná prohlášení uvádějí, že v průběhu období od roku 2000 do roku 2004 ‚každá lahev vodky ZUBROWKA, která byla ve Francii prodána, obsahovala stéblo trávy tomkovice vonné, které je totožné se stéblem trávy vyobrazeným na francouzském zápisu č. 95 588 457‘. K oběma místopřísežným prohlášením bylo přiloženo následující vyobrazení vodky značky ZUBROWKA, která byla podle prohlášení takto prodávána ve Francii v průběhu relevantního období [od 23. června 1998 do 22. června 2003]:

                        14

                        Důkazy obsahují také určité prospekty určené francouzským distributorům, pokud jde o roky 1999 až 2002, na nichž se objevují následující vyobrazení vodky ‚Żubrówka‘:

                        15

                        Důkazy rovněž zahrnují určité prospekty z let 2003 až 2006, distribuované francouzskými supermarkety, na nichž se objevují následující vyobrazení vodky ‚Żubrówka‘:

                        16

                        Kromě vyobrazení uvedených ve třech předcházejících odstavcích nebylo předloženo žádné jiné vyobrazení.“

               16

               Odvolací senát měl následně za to, že francouzskou ochrannou známku, jejíž užívání bylo prokázáno, tvoří „lahev běžného tvaru, na jejímž těle je čára, která je vedena diagonálně z levé strany lahve, začínající právě pod hrdlem, až na opačný okraj dna lahve“, tak jak je vyobrazena v bodě 7 výše; že důkaz o užívání ukazuje lahve dvou různých tvarů, ale vždy s toutéž nápadnou a neprůhlednou etiketou „ZUBROWKA BISON VODKA“, která pokrývá významnou část lahví, a že se diagonální čára nevyskytuje na vnějším povrchu a není uvedena na etiketě samotné. Odvolací senát měl kromě toho za to, že z důvodu výskytu etikety není možné vidět, co se nachází za etiketou nebo v lahvích.

               17

               Odvolací senát konečně dospěl k závěru, že za těchto okolností žalobkyně neprokázala povahu užívání své starší francouzské trojrozměrné ochranné známky, a sice užívání této ochranné známky tak, jak byla zapsána, nebo v podobě, která se liší prvky, kterými není narušena rozlišovací způsobilost ochranné známky v podobě, v níž byla zapsána. Z toho odvolací senát vyvodil, že vzhledem k tomu, že tato ochranná známka je jedinou starší ochrannou známkou, na níž jsou námitky podle čl. 8 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 207/2009 založeny, musí být tyto námitky zamítnuty.

               18

               Pokud jde zadruhé o důvod námitek uvedený v čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009, odvolací senát měl za to, že žalobkyně neprokázala skutečné užívání nezapsaných označení uplatňovaných v různých členských státech Unie (viz bod 9 výše), zejména v Německu, a v důsledku toho námitky založené na tomto důvodu zamítl.

               19

               Pokud jde zatřetí o důvod námitek uvedený v čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009, měl odvolací senát za to, že žalobkyně neprokázala skutečné užívání uplatněných ochranných známek (viz bod 9 výše), ani v předložených smluvních dokumentech neprokázala žádný vztah zástupce či obchodní činnost s vedlejší účastnicí, a proto námitky založené na tomto důvodu zamítl. Ve snaze o vyčerpávající povahu posouzení doplnil, že v případě některých uplatněných ochranných známek nebylo prokázáno, že je jejich majitelkou žalobkyně, anebo datum podání jejich přihlášek časově následuje po datu podání přihlášky zpochybněné ochranné známky či jejich existence nebyla dostatečně podložena v souladu s pravidlem 19 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1), zejména v důsledku nepředložení překladu do angličtiny, a sice jazyka řízení před odvolacím senátem.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               20

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        napadené rozhodnutí zrušil v plném rozsahu;

                        —

                        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.

               21

               OHIM a vedlejší účastnice navrhují, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         K přípustnosti příloh předložených poprvé před Tribunálem

               22

               Žalobkyně předložila poprvé před Tribunálem přílohy obsahující rozsudek správního soudu ve Varšavě ze dne 24. srpna 2011 (příloha C.2) a rozhodnutí polského patentového úřadu ze dne 19. října 2012 (příloha C.3), k nimž byl přiložen výňatek z polského zákona o právu průmyslového vlastnictví z roku 2000 (příloha C.4), které měly potvrdit, že proslulost polské trojrozměrné ochranné známky č. 85811, představující známou lahev se stéblem trávy, vyplývá právě z výskytu charakteristického stébla trávy v lahvi. Žalobkyně uvádí, že tyto přílohy „uvádějí vnitrostátní judikaturu“, a v tomto ohledu se odvolává na judikaturu Tribunálu, podle níž vnitrostátní soudní rozhodnutí, třebaže nebyla uplatněna v rámci řízení před OHIM, byla prohlášena za přípustná, takže účastníkům řízení ani samotnému Tribunálu nelze zabránit, aby se při výkladu unijního práva inspirovali skutečnostmi vycházejícími z unijní, vnitrostátní nebo mezinárodní judikatury [viz rozsudek ze dne 1. února 2012, Carrols v. OHIM – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL), T‑291/09, Sb. rozh., EU:T:2012:39, body 34 a 35 a citovaná judikatura].

               23

               OHIM a vedlejší účastnice zpochybňují přípustnost těchto příloh, které je třeba odmítnout vzhledem k tomu, že uvádějí nové skutečnosti. Vedlejší účastnice zpochybňuje rovněž relevanci údajné proslulosti lahve s vodkou, v níž je stéblo trávy, v Polsku v roce 2011 za účelem prokázání proslulosti starší francouzské ochranné známky ve Francii mezi roky 1998 a 2003.

               24

               Úvodem je nutno konstatovat, že tyto přílohy jsou předloženy poprvé před Tribunálem nikoli jako vnitrostátní soudní rozhodnutí, která mohou inspirovat Tribunál při výkladu unijního práva, zejména nařízení č. 207/2009, jak tomu bylo v judikatuře citované v bodě 22 výše, ale jako důkazy o údajné proslulosti polské trojrozměrné ochranné známky kvůli tomu, že se na ní vyskytuje stéblo trávy.

               25

               Podle ustálené judikatury je přitom cílem žaloby, která byla podána u Tribunálu, přezkum legality rozhodnutí odvolacích senátů OHIM ve smyslu článku 65 nařízení č. 207/2009. Z tohoto ustanovení vyplývá, že skutečnosti, které účastníci řízení před odděleními OHIM neuplatnili, již nelze uplatňovat ve stadiu žaloby podané k Tribunálu a že Tribunál nemůže znovu přezkoumat skutkové okolnosti ve světle důkazů, které byly poprvé předloženy teprve u něj. Legalita rozhodnutí odvolacího senátu OHIM totiž musí být posuzována v závislosti na informacích, jež mohl mít k dispozici v okamžiku, kdy jej vydal [viz rozsudky ze dne 18. července 2006, Rossi v. OHIM, C‑214/05 P, Sb. rozh., EU:C:2006:494, body 50 až 52 a citovaná judikatura; ze dne 18. prosince 2008, Les Éditions Albert René v. OHIM, C‑16/06 P, Sb. rozh., EU:C:2008:739, body 136 až 138 a citovaná judikatura, a ze dne 16. ledna 2014, Optilingua v. OHIM – Esposito (ALPHATRAD), T‑538/12, EU:T:2014:9, bod 19 a citovaná judikatura].

               26

               Přílohy C.2 až C.4 žalobkyně tedy musí být odmítnuty jako nepřípustné, aniž je nezbytné přezkoumávat jejich důkazní sílu.

               27

               V každém případě musí být tyto důkazy odmítnuty rovněž jako irelevantní, jelikož se týkají nikoli užívání starší francouzské ochranné známky dotčené v projednávaném sporu během relevantního období, ale novějšího tvrzení o proslulosti polské ochranné známky, která je na ní územně nezávislá a jejíž existence navíc nebyla u OHIM před relevantním nejzazším datem nikterak podložena, jak konstatoval odvolací senát v bodě 34 napadeného rozhodnutí, aniž tomu v tomto ohledu žalobkyně v rámci projednávané žaloby oponovala.

         K věci samé

               28

               Na podporu své žaloby žalobkyně vznáší tři důvody, přičemž první vychází z porušení zásady rovnosti a Praktické příručky k ochranným známkám OHIM, druhý vychází z porušení čl. 15 odst. 1 nařízení č. 207/2009 a pravidla 22 odst. 3 nařízení č. 2868/95, jakož i čl. 8 odst. 1 písm. a) a čl. 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009, a třetí vychází z porušení článku 75 a čl. 76 odst. 1 a 2 nařízení č. 207/2009.

               29

               Nejprve je třeba uvést, že žalobkyně zpochybňuje konstatování a posouzení OHIM týkající se všech důvodů námitek, a sice důvodů námitek uvedených v čl. 8 odst. 1 písm. a), v čl. 8 odst. 3 a v čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009. Žalobkyně však uvádí, že svou argumentaci omezuje pouze na závěry odvolacího senátu týkající se posouzení předložených důkazů o užívání, neboť tyto závěry se týkají stejným způsobem všech důvodů námitek.

               30

               Tribunál má za to, že je účelné přezkoumat nejprve třetí žalobní důvod, vycházející z porušení článku 75 a čl. 76 odst. 1 a 2 nařízení č. 207/2009, který se týká důkazů, které je třeba zohlednit při posouzení skutečného užívání starší francouzské ochranné známky.

               31

               Žalobkyně tímto třetím žalobním důvodem uvádí, že OHIM opomněl přezkoumat některé skutečnosti a neposkytl v tomto ohledu odůvodnění, a porušil tak článek 75 a čl. 76 odst. 1 a 2 nařízení č. 207/2009. OHIM konkrétně opomněl přezkoumat vyobrazení předložená žalobkyní, která ukazují sporný výrobek ze čtyř různých úhlů, a to nejen zepředu, ale rovněž zezadu a ze strany, a která podle ní prokazují, že trojrozměrná ochranná známka ve tvaru stébla trávy v lahvi je jasně viditelná a byla skutečně užívána. Podle žalobkyně OHIM rovněž opomenul zohlednit jiné důkazy, jako jsou články z tisku a zprávy zveřejněné na internetových fórech, které podle žalobkyně potvrzují, že francouzští spotřebitelé vnímají stéblo trávy v lahvi jako originální charakteristický prvek s rozlišovací způsobilostí, a vztahují se tak k povaze užívání ochranné známky.

               32

               V tomto ohledu žalobkyně uvádí, že vzhledem k tomu, že odvolací senát nevznesl žádnou kritiku týkající se přípustnosti důkazů přiložených k odůvodnění odvolání ze dne 18. února 2011 (viz bod 13 výše) a nezmínil čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, je oprávněné předpokládat, že odvolací senát považoval uvedené důkazy za přípustné. I za předpokladu, že měl odvolací senát v úmyslu tyto důkazy považovat za nepřípustné, je odůvodnění napadeného rozhodnutí v každém případě stiženo vadou v rozsahu, v němž měl v takovém případě odvolací senát toto posouzení náležitým způsobem odůvodnit. Žalobkyně v tomto ohledu uvádí judikaturu Soudního dvora založenou na uvedeném článku. Dospívá k závěru, že jelikož odvolací senát výše uvedené důkazy neodmítl ani jim neupřel důkazní sílu, byl povinen je zohlednit a přezkoumat. Opomenutí toto učinit podle žalobkyně představuje porušení článku 75 a čl. 76 odst. 1 a 2 nařízení č. 207/2009.

               33

               Kromě toho žalobkyně OHIM vytýká, že porušil článek 75 a čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009, když své rozhodnutí neodůvodnil, zvláště pokud jde o to, že stéblo trávy v lahvi není viditelné, a když důkazy přezkoumal odděleně, zejména když nezohlednil předložené důkazy, v nichž je lahev vyobrazena ze strany či zezadu.

               34

               OHIM namítá, že žalobkyně nemá právo na to, aby byly zohledněny důkazy předložené s odůvodněním odvolání před odvolacím senátem, a tedy po uplynutí lhůty stanovené námitkovým oddělením. I posuzovací pravomoc, pokud jde o zohlednění skutečností a důkazů předložených opožděně, kterou OHIM přiznává čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, jak jej vykládá Soudní dvůr, podléhá podmínce, že není stanoveno jinak. Článek 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009, jak jej provádí pravidlo 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95, přitom právě obsahuje ustanovení, které brání zohlednění důkazů o užívání předložených poprvé před odvolacím senátem.

               35

               OHIM zpochybňuje rovněž to, že se na projednávanou věc použije výjimka vyplývající z judikatury umožňující zohlednění dodatečných důkazů nebo nových skutečností. Nové dokumenty nemohou doplňovat důkazy předložené ve stanovených lhůtách, neboť je na nich vyobrazena jiná lahev, než je lahev viditelná na předchozích dokumentech, jakož i předmět protáhlého tvaru – jímž může být stéblo trávy – které se konstantně objevuje uvnitř lahve, takže představuje první a jediný důkaz o užívání uvedeného předmětu uvnitř lahve. Kromě toho žalobkyně nevysvětlila, jak tyto důkazy doplňují již předložené důkazy, ani to, proč je nepředložila ve stanovené lhůtě.

               36

               OHIM ještě uvádí, že nelze vyvodit, že odvolací senát připustil dokumenty předložené opožděně, jelikož je neodmítl jako nepřípustné. Z toho, že odvolací senát tyto dokumenty nezahrnul mezi dokumenty, které zohlednil za účelem posouzení povahy užívání, je třeba spíše vyvodit, že rozhodl o tom, že je nezohlední.

               37

               OHIM má konečně za to, že neuvedení odůvodnění, i za předpokladu, že by bylo prokázáno, nesmí jako takové vést ke zrušení napadeného rozhodnutí, jelikož na opodstatněnost napadeného rozhodnutí nemá žádný dopad.

               38

               Kromě toho OHIM tvrdí, že konstatování o tom, že stéblo trávy není viditelné, je podloženo vyobrazeními lahve (viz bod 15 výše) a je odůvodněno výskytem etikety, která pokrývá významnou část lahve a zakrývá to, co se nachází za ní nebo v lahvi (viz bod 16 výše). OHIM má za to, že předložené důkazy o užívání byly zohledněny jako celek a že žalobkyně zpochybňuje ve skutečnosti výsledek posouzení uvedených důkazů.

               39

               Vedlejší účastnice uvádí, že vyobrazení pohledů na lahev ze stran jsou zjevně opožděná. Předně nebyla předložena ve lhůtě stanovené námitkovým oddělením (a sice do 1. srpna 2007), ale byla předložena o tři a půl roku později (a sice 18. února 2011) poprvé před odvolacím senátem. Dále tato vyobrazení nemají žádnou materiální spojitost s již předloženými důkazy o užívání, jelikož lahev ukazují s vypouklým hrdlem, a nikoli s rovným hrdlem. Kromě toho žalobkyně takovou spojitost neprokázala, a zvláště neuvedla, že jde o důkaz o užívání, ani že jde o doplnění již předložených důkazů. Žalobkyně argumenty na základě těchto pohledů ze stran nepředložila ani v průběhu námitkového řízení. Konečně ze znázornění vyobrazení lahve v bodech 13 až 16 napadeného rozhodnutí jasně vyplývají vyobrazení, která odvolací senát zohlednil při výkonu své posuzovací pravomoci, jež jsou všechna z pohledu zepředu, a vyobrazení, která odmítl z důvodu, že byla předložena opožděně. V tomto ohledu může být odůvodnění odvolacího senátu implicitní, jak to připouští judikatura.

               40

               Kromě toho má vedlejší účastnice za to, že OHIM dostatečně odůvodnil své rozhodnutí na základě předložených dokumentů a své posouzení nemůže založit na pravděpodobnosti či domněnkách, když by spekuloval či předpokládal, že spotřebitel vidí v okamžiku nákupu stéblo trávy ze strany i přes výskyt etikety.

               41

               Nejprve je třeba uvést, že žalobkyně svým třetím žalobním důvodem založeným na porušení článku 75 a čl. 76 odst. 1 a 2 nařízení č. 207/2009 v podstatě uvádí, že odvolací senát pochybil, když opomněl přezkoumat důkazy předložené poprvé před ním, zejména vyobrazení ukazující lahev s vodkou s názvem „Żubrówka“ ze čtyř různých úhlů, a to nejen zepředu, ale rovněž zezadu a ze strany, jakož i tím, že v tomto ohledu neuvedl žádné odůvodnění.

               42

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že na základě čl. 75 první věty nařízení č. 207/2009 musí být rozhodnutí OHIM odůvodněna. Kromě toho pravidlo 50 odst. 2 písm. h) nařízení č. 2868/95 stanoví, že rozhodnutí odvolacího senátu musí obsahovat odůvodnění. Tato povinnost má tentýž dosah jako povinnost zakotvená článkem 296 SFEU. Podle ustálené judikatury přitom musí z odůvodnění vyžadovaného článkem 296 SFEU jasně a jednoznačně vyplývat úvahy autora aktu. Tato povinnost má dvojí cíl, a to jednak umožnit zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které bylo opatření přijato, za účelem obrany jejich práv, a jednak unijnímu soudu vykonat přezkum legality rozhodnutí. Otázka, zda odůvodnění rozhodnutí splňuje tyto požadavky, musí být posuzována nejen s ohledem na znění, ale také s ohledem na kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotyčnou oblast [viz rozsudek ze dne 8. března 2013, Mayer Naman v. OHIM – Daniel e Mayer (David Mayer), T‑498/10, EU:T:2013:117, bod 56 a citovaná judikatura].

               43

               Článek 76 nařízení č. 207/2009, nadepsaný „Zkoumání skutečností úřadem z úřední moci“, zní následovně:
               „1.   V průběhu řízení zkoumá [OHIM] skutečnosti z moci úřední; v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí se však [OHIM] při zkoumání omezí na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky.
               2.   [OHIM] nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili.“

               44

               Podle ustálené judikatury ze znění čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že obecně platí, není-li stanoveno jinak, že předložení skutečností a důkazů účastníky řízení je stále možné i po uplynutí lhůt, kterým podléhá takové předložení podle ustanovení nařízení č. 207/2009, a že OHIM nic nezakazuje přihlédnout ke skutečnostem a důkazům, které byly uvedeny nebo předloženy takto opožděně (rozsudky ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C‑29/05 P, Sb. rozh., EU:C:2007:162, bod 42; ze dne 18. července 2013, New Yorker SHK Jeans v. OHIM, C‑621/11 P, Sb. rozh., EU:C:2013:484, bod 22 a ze dne 26. září 2013, Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, C‑610/11 P, Sb. rozh., EU:C:2013:593, bod 77), to znamená po uplynutí lhůty stanovené námitkovým oddělením, a případně poprvé před odvolacím senátem.

               45

               Článek 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 tím, že upřesňuje, že OHIM „nemusí“ přihlížet ke skutečnostem a důkazům, které byly uvedeny či předloženy opožděně, přiznává OHIM širokou posuzovací pravomoc k rozhodnutí, které musí v tomto smyslu odůvodnit, zda je třeba k těmto důkazům přihlédnout, či nikoliv (rozsudky OHIM v. Kaul, bod 44 výše, EU:C:2007:162, body 43 a 68, New Yorker SHK Jeans v. OHIM, bod 44 výše, EU:C:2013:484, bod 23 a Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 78).

               46

               Důvody právní jistoty a řádného úředního postupu svědčí ve prospěch posuzovací pravomoci OHIM pro účely přihlédnutí ke skutečnostem a důkazům opožděně předloženým účastníky řízení. Taková pravomoc totiž může, alespoň co se týče námitkového řízení, přispět k tomu, aby se předešlo zápisům ochranných známek, jejichž užívání by mohlo být následně úspěšně zpochybněno v řízení o neplatnost nebo v řízení o porušení práv z duševního vlastnictví (v tomto smyslu viz rozsudek OHIM v. Kaul, bod 44 výše, EU:C:2007:162, bod 48 a citovaná judikatura).

               47

               V projednávané věci je třeba určit, zda odvolací senát vykonal či nevykonal posuzovací pravomoc, pokud jde o důkazy, které před ním žalobkyně předložila poprvé.

               48

               Je nesporné, že žalobkyně předložila důkazy o užívání uvedené v bodech 13 až 16 napadeného rozhodnutí (viz bod 15 výše) před námitkovým oddělením ve lhůtě, kterou toto oddělení stanovilo.

               49

               Ze spisu rovněž vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí vedlejší účastnice, žalobkyně na stranách 7 až 23 odůvodnění odvolání předložila a u odvolacího senátu podala dne 18. února 2011 pět dokumentů přiložených k tomuto odůvodnění. Je nesporné, že tyto přílohy nebyly předloženy ve lhůtě stanovené námitkovým oddělením.

               50

               Pět příloh předložených poprvé u odvolacího senátu tvořily následující dokumenty:

                        —

                        články z francouzského tisku a výňatky z fór na francouzských internetových stránkách, pocházející z období od roku 1998 do roku 2003, které obsahují vyobrazení lahve s vodkou s názvem „Żubrówka“, jakož i prohlášení, podle nichž je v podstatě vodka „Żubrówka“ s „proslulou trávou tomkovicí vonnou“„snadno rozpoznatelná díky stéblu aromatické trávy nacházejícímu se v lahvi“;

                        —

                        výňatek z Wallpaper City Guide pro město Varšava (Polsko);

                        —

                        prohlášení ze dne 16. února 2011, vypracované v polštině a přeložené do angličtiny, které vydal p. K., technologický odborník odpovědný za etiketování v rámci žalobkyně od roku 1992 (dále jen „prohlášení p. K.“);

                        —

                        plakát s názvem „Żubrówka herbe de bison vodka“;

                        —

                        výňatek z internetové stránky „Wikipedia“.

               51

               Prohlášení p. K. obsahovala konkrétně následující informace. Zaprvé p. K. uvedl, že od roku 1970 do roku 2011 žalobkyně, dříve Przedsiębiorstwo POLMOS Białystok SA, vyráběla vodku Żubrówka jak pro polský trh, tak na vývoz. I když tato vodka měla podle p. K. v různých obdobích několik etiket, byla vždy označována a je stále označována prostřednictvím stébla trávy umístěného uvnitř lahví, které je chráněno v Polsku a v několika jiných zemích ochrannou známkou, kterou tvoří „lahev se stéblem trávy“. Zadruhé p. K. dodal, že vodka Żubrówka se zelenou etiketou, kterou žalobkyně vyráběla v lahvích o objemu 0,5, 0,7 a 1 litr, byla v průběhu období od roku 1998 do roku 2003 vyvážena do Francie prostřednictvím agentury PHZ AGROS a následně přímo žalobkyní. Upřesnil, že před rokem 2000 vodku Żubrówka se zelenou etiketou určenou k vývozu do Francie vyráběla POLMOS Poznań, avšak vzhled lahví, etiket a stébla trávy umístěného uvnitř lahví byl v té době přesně stejný, jako vzhled přijatý žalobkyní od roku 2000. Zatřetí p. K. jako přílohu svého prohlášení přiložil několik fotografií pro účely ukázání způsobu, jakým byly lahve s vodkou Żubrówka etiketovány zelenou etiketou, jakož i motivu trávy pravidelně umisťovaného v těchto lahvích, včetně lahví určených na francouzský trh pro období od roku 1998 do roku 2003. Podle p. K. tyto fotografie výslovně ukazují, že každý spotřebitel stéblo trávy rozpoznal jasně bez ohledu na to, zda lahev viděl zepředu či zezadu.

               52

               K prohlášení p. K. tak byly přiloženy čtyři fotografie lahve vodky Żubrówka o objemu 700 ml, které byly podle něj vyváženy do Francie, ukazující čtyři následující vyobrazení, kdy je lahev znázorněna zepředu, z obou opačných stran a zezadu:

               53

               V bodech 13 až 15 napadeného rozhodnutí (viz bod 15 výše) přitom odvolací senát uvedl, že důkazy o užívání předložené žalobkyní zahrnují „zejména“ dvě místopřísežná prohlášení, z nichž jedno vydal finanční ředitel a prezident této společnosti a druhé generální ředitel společnosti Pernod S. A., výhradního distributora vodky Żubrówka pro francouzské území, k nimž byly přiloženy vyobrazení uvedené vodky, prospekty určené francouzským distributorům, pokud jde o roky 1999 až 2002, na nichž se objevují čtyři vyobrazení a prospekty distribuované francouzskými supermarkety v průběhu let 2003 až 2006, na nichž se objevuje osm vyobrazení.

               54

               Z toho vyplývá, že tvrzení odvolacího senátu v bodě 16 napadeného rozhodnutí, podle něhož „kromě vyobrazení uvedených ve třech předcházejících odstavcích nebylo předloženo žádné jiné vyobrazení“, je třeba chápat jako odkazující na důkazy o užívání předložené před námitkovým oddělením ve lhůtě, kterou námitkové oddělení stanovilo, avšak nikoli na důkazy opožděně předložené před odvolacím senátem.

               55

               Je tedy třeba mít za to, že odvolací senát zohlednil pouze důkazy předložené žalobkyní před námitkovým oddělením a nevykonal posuzovací pravomoc, pokud jde o zohlednění důkazů o užívání předložených poprvé před ním, zvláště prohlášení p. K. a k němu přiložené fotografie, jakož i články z francouzského tisku a výňatky z fór na francouzských internetových stránkách.

               56

               Žalobkyně tedy neprávem tvrdí, že vzhledem k tomu, že odvolací senát neuvedl žádnou kritiku týkající se přípustnosti důkazů přiložených k odůvodnění odvolání ze dne 18. února 2011 a nezmínil čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, je legitimní předpokládat, že tyto důkazy považoval za přípustné. Jelikož odvolací senát svou posuzovací pravomoc nevykonal, nemohl totiž implicitně uvedené důkazy prohlásit za přípustné.

               57

               Navíc podle judikatury ze znění čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že opožděné uvedení nebo předložení skutečností a důkazů nemůže účastníku řízení, který tak učinil, přiznávat bezpodmínečné právo na to, aby bylo k takovým skutečnostem nebo důkazům ze strany OHIM přihlédnuto (rozsudek OHM v. Kaul, bod 44 výše, EU:C:2007:162, body 43 a 63). V projednávané věci odlišuje právě opožděnost předložení důkazů skutkový kontext této věci od skutkového kontextu judikatury uplatněné žalobkyní [rozsudek ze dne 10. října 2012, Bimbo v. OHIM – Panrico (BIMBO DOUGHNUTS), T‑569/10, EU:T:2012:535, bod 35], v rámci níž byly argumenty a důkazy, které byly shledány implicitně přípustnými, předloženy včas.

               58

               OHIM rovněž neprávem namítá, že z důvodu toho, že odvolací senát nezahrnul tyto nové dokumenty mezi dokumenty, které zohlednil při posouzení povahy užívání, je třeba mít spíše za to, že se rozhodl je nezohlednit. Jelikož odvolací senát nevykonal svou posuzovací pravomoc, nemohl totiž implicitně uvedené důkazy prohlásit za nepřípustné.

               59

               I za předpokladu, že by se mělo za to, že OHIM určitým způsobem posuzovací pravomoc vykonal, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury jestliže OHIM vykonává posuzovací pravomoc k rozhodnutí, zda je třeba opožděně předložený dokument zohlednit či nezohlednit, své rozhodnutí musí v tomto ohledu odůvodnit (rozsudky OHIM v. Kaul, bod 44 výše, EU:C:2007:162, bod 43; New Yorker SHK Jeans v. OHIM, bod 44 výše, EU:C:2013:484, bod 23 a Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 78).

               60

               Jak zdůraznil Soudní dvůr, případné zohlednění takových doplňujících důkazů ze strany OHIM v žádném případě nepředstavuje „prospěch“ přiznaný některé ze stran, ale musí být výsledkem objektivního a odůvodněného výkonu posuzovací pravomoci, kterou čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 tomuto orgánu svěřuje. Takto vyžadované odůvodnění je nutné tím spíše, když OHIM rozhodne o odmítnutí takto opožděně předložených důkazů (rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, body 111 a 112).

               61

               V projednávané věci je přitom nutno konstatovat, že odvolací senát nevykonal posuzovací pravomoc, která je mu svěřena, pokud jde o zohlednění důkazů o užívání předložených poprvé před ním, a v tomto ohledu neuvedl žádné odůvodnění. Toto konstatování nelze zpochybnit použitím výrazu „zejména“ v bodě 13 napadeného rozhodnutí, který nemůže sloužit jako objektivní a odůvodněný výkon uvedené posuzovací pravomoci za účelem odmítnutí takových důkazů.

               62

               Kromě této povinnosti uvést odůvodnění judikatura stanovila kritéria pro výkon posuzovací pravomoci OHIM pro účely případného zohlednění opožděně předložených důkazů. Takové zohlednění ze strany OHIM tak může být zvláště odůvodněné, usoudí-li OHIM, že skutečnosti a důkazy předložené opožděně mohou být na první pohled skutečně relevantní, pokud jde o výsledek námitek podaných k OHIM, a že stadium řízení, ve kterém dojde k tomuto opožděnému předložení, a okolnosti, které jej provázejí, takovému zohlednění nebrání (rozsudky OHIM v. Kaul, bod 44 výše, EU:C:2007:162, bod 44; New Yorker SHK Jeans v. OHIM, bod 44 výše, EU:C:2013:484, bod 33 a Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, EU:C:2013:593, bod 44 výše, bod 113).

               63

               V projednávané věci je přitom třeba mít za to, že mezi opožděně předloženými důkazy přinejmenším prohlášení p. K. a vyobrazení lahve z pohledu zepředu, z obou opačných stran a zezadu, která k němu byla přiložena (viz body 50 a 51 výše), jakož i články z francouzského tisku a výňatky z fór na francouzských internetových stránkách splňovaly obě tyto podmínky, které mohou odůvodnit jejich zohlednění OHIM.

               64

               Jednak prohlášení p. K. a vyobrazení lahve z pohledu zepředu, z obou opačných stran a zezadu, která k němu byla přiložena, mohou být na první pohled skutečně relevantní, pokud jde o výsledek námitek podaných k OHIM, jelikož jejich případné zohlednění mohlo zpochybnit posouzení odvolacího senátu, uvedená v bodech 17 a 18 napadeného rozhodnutí (viz body 16 a 17 výše), podle nichž se zaprvé „diagonální čára nevyskytuje na vnějším povrhu a není uvedena na etiketě samotné“, zadruhé „z důvodu výskytu etikety není možné vidět, co se nachází za etiketou nebo v lahvích“ a zatřetí „za těchto okolností je třeba dospět k závěru, že [žalobkyně] neprokázala povahu užívání“ své starší francouzské trojrozměrné ochranné známky.

               65

               V tomto ohledu je nutno zdůraznit, že trojrozměrná povaha takové ochranné známky, jako je dotčená ochranná známka, brání statickému dvojrozměrnému pohledu a vyžaduje dynamické trojrozměrné vnímání. Relevantní spotřebitel tak bude moci trojrozměrnou ochrannou známku v zásadě vnímat z několika stran. Pokud jde o důkazy o užívání takové ochranné známky, je tedy třeba je zohlednit nikoli jako vyobrazení jejího vzhledu ve dvou rozměrech, ale jako vyobrazení toho, jak ji vnímá relevantní spotřebitel ve třech rozměrech. Z toho vyplývá, že vyobrazení trojrozměrné ochranné známky ze strany a zezadu mohou v zásadě být skutečně relevantní pro účely posouzení skutečného užívání uvedené ochranné známky, a nelze je odmítnout pouze z důvodu, že nepředstavují vyobrazení zepředu.

               66

               Články z francouzského tisku a výňatky z fór na francouzských internetových stránkách, podle nichž je v podstatě vodka Żubrówka s „proslulou trávou tomkovicí vonnou“„snadno rozpoznatelná díky stéblu aromatické trávy nacházejícímu se v lahvi“ (viz bod 50 výše), mohou být rovněž na první pohled skutečně relevantní, pokud jde o výsledek námitek podaných k OHIM, jelikož jejich případné zohlednění mohlo usnadnit důkaz o skutečném užívání starší francouzské ochranné známky na francouzském území během relevantního období.

               67

               Dále stadium řízení, ve kterém došlo k tomuto opožděnému předložení, a okolnosti, které jej provázely, zohlednění těchto důkazů OHIM nebrání, jelikož žalobkyně tyto důkazy předložila v okamžiku podání odůvodnění odvolání před odvolacím senátem, přičemž odvolacímu senátu umožnila, aby objektivním a odůvodněným způsobem vykonal posuzovací pravomoc, pokud jde o zohlednění uvedených důkazů.

               68

               Z toho vyplývá, že v souladu s judikaturou citovanou v bodě 62 výše byl odvolací senát povinen objektivním a odůvodněným způsobem vykonávat posuzovací pravomoc, pokud jde o zohlednění opožděně předložených důkazů, které splňují obě kritéria stanovená touto judikaturou, a sice přinejmenším prohlášení p. K. a vyobrazení lahve z pohledu zepředu, z obou opačných stran a zezadu, která k němu byla přiložena, jakož i článků z francouzského tisku a výňatků z fór na francouzských internetových stránkách.

               69

               Je tedy třeba dospět k závěru, že odvolací senát tím, že objektivním a odůvodněným způsobem nevykonal posuzovací pravomoc, pokud jde o zohlednění důkazů o užívání starší francouzské trojrozměrné ochranné známky, které byly předloženy poprvé před ním, porušil čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, jakož i článek 75 téhož nařízení s ohledem na takto konstatované neuvedení odůvodnění.

               70

               Tvrzení OHIM a vedlejší účastnice tento závěr vyvrátit nemohou.

               71

               Úvodem je třeba k tvrzení uplatněnému OHIM před Tribunálem, že napadené rozhodnutí opřel o některé důkazy, jež v něm nezohlednil, konstatovat, že takové doplňující odůvodnění nelze účelně u Tribunálu uplatnit ke zhojení případného nedostatku odůvodnění obsaženého v napadeném rozhodnutí (v tomto smyslu viz a obdobně rozsudek ze dne 11. prosince 2012, Sina Bank v. Rada, T‑15/11, Sb. rozh., EU:T:2012:661, bod 62 a citovaná judikatura).

               72

               Je totiž nutné připomenout, že odůvodnění aktu musí být v každém případě osobě dotčené tímto aktem sděleno před tím, než proti uvedenému aktu podá žalobu a že nedodržení povinnosti uvést odůvodnění nemůže být zhojeno skutečností, že se dotyčná osoba dozví důvody aktu v průběhu řízení před unijním soudem (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek Sina Bank v. Rada, bod 71 výše, EU:T:2012:661, bod 56 a citovaná judikatura). Možnost, že by unijní orgán či instituce uplatnily takové dodatečné důvody za účelem doplnění důvodů uvedených v napadeném rozhodnutí, by poškodila práva dotyčné osoby se v řízení účinně bránit a její právo na účinnou soudní ochranu, jakož i zásadu rovnosti účastníků před unijním soudem (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 6. září 2013, Bateni v. Rada, T‑42/12 a T‑181/12, EU:T:2013:409, bod 54 a citovaná judikatura).

               73

               Aniž je dotčeno toto konstatování, má Tribunál za to, že je účelné uvedená tvrzení přezkoumat a vyvrátit.

               74

               Zaprvé tvrzení OHIM, podle něhož čl. 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009, tak jak byl proveden pravidlem 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95, obsahuje „ustanovení“, které ve smyslu judikatury citované v bodě 44 výše „brání“ zohlednění důkazů o užívání předložených poprvé před odvolacím senátem, je třeba odmítnout z následujících důvodů.

               75

               Článek 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009, nadepsaný „Průzkum námitek“, v podstatě stanoví, že na žádost přihlašovatele je majitel starší ochranné známky Společenství, který podal námitky, povinen předložit důkaz o tom, že po dobu pěti let před zveřejněním přihlášky ochranné známky Společenství byla starší ochranná známka Společenství nebo starší národní ochranná známka na území Unie skutečně užívána pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána a které uvádí pro odůvodnění námitek, nebo důkaz o existenci řádných důvodů pro její neužívání. Nejsou-li takové důkazy předloženy, námitky se zamítnou.

               76

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že čl. 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009 jakožto hmotněprávní ustanovení neobsahuje žádný požadavek na lhůtu stanovenou osobě, která podala námitky, aby předložila důkaz o užívání starší ochranné známky (rozsudek New Yorker SHK Jeans v. OHIM, bod 44 výše, EU:C:2013:484, bod 24; viz rovněž obdobně rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 79). Zamítnutí námitek z důvodu, že „takové důkazy nejsou předloženy“, vyplývá z meritorního posouzení týkajícího se poskytnutého důkazu, a nikoli z nedodržení procesní lhůty.

               77

               Posuzovací pravomoc, kterou má OHIM na základě čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 k rozhodnutí, zda je třeba zohlednit důkazy před ním opožděně předložené, či nikoli, tedy čl. 42 odst. 2 a 3 tohoto nařízení dotčena být nemůže.

               78

               Pravidlo 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95 stanoví, že má-li osoba, která podala námitky, předložit důkaz o užívání ochranné známky nebo doložit, jaké jsou řádné důvody pro její neužívání, vyzve ji OHIM, aby poskytla požadovaný důkaz ve lhůtě, kterou jí stanoví. Nepředloží-li osoba, která podala námitky, tento důkaz před uplynutím lhůty, OHIM námitky zamítne.

               79

               Pravidlo 40 odst. 5 nařízení č. 2868/95 rovněž uvádí, že v případě žádosti o zrušení na základě čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 vyzve OHIM majitele ochranné známky Společenství, aby ve lhůtě stanovené OHIM předložil důkaz o skutečném používání známky. Není-li důkaz ve stanovené lhůtě předložen, bude ochranná známka Společenství zrušena. Přiměřeně se použije pravidlo 22 odst. 2 až 4.

               80

               Je přitom třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že pravidlo 40 odst. 5 nařízení č. 2868/95 nemůže bránit tomu, aby odvolací senát použil posuzovací pravomoc, jež mu v zásadě přiznává čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, za účelem případného zohlednění doplňujících důkazů, které mu byly předloženy (v tomto smyslu viz rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 90).

               81

               Stejně tak je tomu ze stejných důvodů v případě pravidla 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95, jelikož toto pravidlo představuje v rámci námitkového řízení ekvivalent pravidla 40 téhož nařízení, které upravuje řízení o zrušení.

               82

               V tomto ohledu, i když ze znění pravidla 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95 vyplývá, že není-li ve lhůtě stanovené OHIM předložen žádný důkaz o užívání dotyčné ochranné známky, musí OHIM v zásadě konstatovat neexistenci skutečného užívání starší ochranné známky z úřední povinnosti, takový závěr naopak neplatí v případě, že důkazy o tomto užívání v uvedené lhůtě předloženy byly (rozsudek New Yorker SHK Jeans v. OHIM, bod 44 výše, EU:C:2013:484, bod 28; obdobně rovněž viz rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 86).

               83

               V tomto případě – a pokud se neukáže, že uvedené důkazy jsou irelevantní pro účely prokázání skutečného užívání ochranné známky – totiž řízení musí pokračovat. OHIM především musí, jak to stanoví čl. 42 odst. 1 nařízení č. 207/2009, vyzvat účastníky tak často, jak je to nezbytné, aby předložili ve stanovené lhůtě vyjádření ke sdělením, která jim zaslal, nebo ke sdělením ostatních účastníků (rozsudek New Yorker SHK Jeans v. OHIM, bod 44 výše, EU:C:2013:484, bod 29; obdobně rovněž viz rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 87).

               84

               Pokud je v takovém kontextu následně konstatováno, že starší ochranná známka nebyla skutečně užívána, nedochází k tomuto konstatování na základě použití pravidla 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95, což je ustanovení, které má v podstatě procesní povahu, ale výlučně na základě použití hmotněprávního ustanovení obsaženého v článku 42 nařízení č. 207/2009 (rozsudek New Yorker SHK Jeans v. OHIM, bod 44 výše, EU:C:2013:484, bod 29; obdobně rovněž viz rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 87).

               85

               Z předcházejícího zejména vyplývá, že předložení důkazů o užívání ochranné známky, které mají doplnit důkazy předložené ve lhůtě stanovené OHIM podle pravidla 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95, je stále možné i po uplynutí uvedené lhůty, a že OHIM nic nezakazuje přihlédnout k doplňujícím důkazům, které byly předloženy opožděně, když využije posuzovací pravomoc, kterou mu svěřuje čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 (rozsudek New Yorker SHK Jeans v. OHIM, bod 44 výše, EU:C:2013:484, bod 30; viz rovněž obdobně rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 88).

               86

               Je tedy třeba dospět k závěru, že pravidlo 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95 nemůže bránit tomu, aby odvolací senát použil posuzovací pravomoc, již mu přiznává čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, za účelem případného zohlednění doplňujících důkazů, které byly předloženy poprvé před ním.

               87

               V projednávané věci – jak bylo připomenuto v bodě 48 výše – je nesporné, že žalobkyně ve lhůtě stanovené OHIM předložila různé důkazy sloužící k prokázání užívání starší francouzské ochranné známky. Je třeba rovněž konstatovat, že důkazy, které byly takto původně předloženy, nepostrádaly za tímto účelem relevanci, tím spíše, že odvolací senát je v bodech 13 až 18 napadeného rozhodnutí zohlednil, třebaže je považoval za nedostatečné. Z toho vyplývá, že předložení doplňujících důkazů, které měly doplnit relevantní důkazy předložené ve lhůtě stanovené OHIM podle pravidla 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95, bylo stále možné i po uplynutí uvedené lhůty, a že OHIM nic nezakazovalo, aby využil posuzovací pravomoci, kterou mu svěřuje čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, a k těmto důkazům přihlédl.

               88

               Zadruhé nelze přijmout ani tvrzení OHIM a vedlejší účastnice, které se údajně zakládá na judikatuře, podle něhož nové dokumenty nedoplňují dokumenty předložené ve stanovených lhůtách, případně s nimi nemají žádnou materiální spojitost, jelikož znázorňují jinou lahev s vypouklým, a nikoli rovným hrdlem, jakož i předmět protáhlého tvaru – jímž může být stéblo trávy – který se konstantně objevuje uvnitř lahve, takže představuje první a jediný důkaz o užívání uvedeného předmětu uvnitř lahve.

               89

               V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že judikatura nevyžaduje materiální spojitost mezi doplňujícími důkazy a staršími důkazy. Vyžaduje pouze to, aby důkazy předložené po uplynutí lhůty stanovené námitkovým oddělením nebyly prvními a jedinými důkazy o užívání, ale aby se jednalo o „dodatečné“ či „doplňující“ důkazy, které mají doplnit relevantní důkazy předložené ve stanovené lhůtě [rozsudky New Yorker SHK Jeans v. OHIM, bod 44 výše, EU:C:2013:484, bod 30, a ze dne 29. září 2011, New Yorker SHK Jeans v. OHIM – Vallis K. – Vallis A. (FISHBONE), T‑415/09, EU:T:2011:550, bod 33].

               90

               Dále je třeba připomenout, že ani kritéria uplatněná judikaturou citovanou v bodě 62 výše nevyžadují materiální spojitost doplňujících důkazů s důkazy, které byly předloženy dříve, ale vyžadují jejich inherentní relevanci pro výsledek řízení u OHIM.

               91

               Navíc je třeba poznamenat, že toto tvrzení OHIM a vedlejší účastnice je skutkově nepodložené, neboť zkresluje důkazy předložené ve lhůtě stanovené námitkovým oddělením. Je skutečně nutno konstatovat, že na fotografiích uvedených v bodech 14 a 15 napadeného rozhodnutí (viz bod 15 výše) je pro pozorovatele viditelné stéblo trávy – a nikoli jakýkoli podlouhlý předmět – nacházející se uvnitř lahve. Fotografie uvedené v bodě 52 výše tedy nemohou představovat první a jediný důkaz o užívání stébla trávy umístěného uvnitř lahve.

               92

               Zatřetí nemůže obstát ani tvrzení OHIM a vedlejší účastnice, podle něhož žalobkyně nevysvětlila, v čem důkazy předložené poprvé před odvolacím senátem doplňují již předložené důkazy, ani proč je nepředložila ve stanovené lhůtě.

               93

               Nejprve je třeba uvést, že judikatura citovaná v bodě 62 výše takové vysvětlení nevyžaduje.

               94

               Kromě toho je třeba poznamenat, že žalobkyně v odůvodnění odvolání před odvolacím senátem skutečně odkázala jak na rozhodnutí námitkového oddělení, které důkazy před ním předložené považovalo za nedostatečné, tak na doplňující důkazy. Na rozdíl od toho, co tvrdí vedlejší účastnice, žalobkyně uplatnila každý z těchto důkazů na podporu své argumentace uvedené na stranách 2 a 3 uvedeného podání. Je třeba mít za to, že takový odkaz dostatečně ukazoval, že žalobkyně tvrdí relevanci těchto důkazů pro řízení před odvolacím senátem. Nejeví se přitom, že by odvolací senát řádně přezkoumal případnou relevanci doplňujících důkazů předložených žalobkyní (viz obdobně rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 116).

               95

               Kromě toho je nutné zdůraznit, že případné zohlednění doplňujících důkazů o užívání ochranné známky, předložených po uplynutí lhůty stanovené v pravidle 22 odst. 2 nařízení č. 2868/95, nutně nevyžaduje, aby pro dotyčnou osobu nebylo možné předložit tyto důkazy v uvedené lhůtě (viz obdobně rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 117).

               96

               Začtvrté a v poslední řadě nelze přijmout tvrzení vedlejší účastnice, které je údajně založeno na judikatuře, podle něhož odůvodnění odvolacího senátu může být implicitní, jak je tomu v projednávané věci v bodě 16 napadeného rozhodnutí (viz bod 15 výše), neboť od něj nelze požadovat, aby poskytl vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem zabýval každým z argumentů uvedených účastníky před ním probíhajícího sporu.

               97

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že judikatura uplatněná vedlejší účastnicí se použije pouze za výslovné podmínky, že odůvodnění umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které bylo rozhodnutí odvolacího senátu přijato, a příslušnému soudu disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj přezkum [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 2008, Reber v. OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Sb. rozh., EU:T:2008:268, bod 55 a citovaná judikatura].

               98

               Z bodů 47 až 69 výše přitom vyplývá, že tato podmínka není v projednávané věci splněna, přinejmenším pokud jde o rozhodnutí odvolacího senátu, co se týče zohlednění důkazů předložených poprvé před ním, takže se jeví, že uvedenou judikaturu v projednávané věci použít nelze.

               99

               Rovněž tak se jeví, že judikaturu uplatněnou OHIM, podle níž neuvedení odůvodnění – i za předpokladu, že by bylo prokázáno – nesmí jako takové vést ke zrušení napadeného rozhodnutí, nemá-li toto neuvedení odůvodnění žádný dopad na opodstatněnost napadeného rozhodnutí [rozsudek ze dne 12. září 2013, „Rauscher“ Consumer Products v. OHIM (Vyobrazení tamponu), T‑492/11, EU:T:2013:421, bod 34], v projednávané věci použít nelze, a to právě z důvodu nesplnění této podmínky, přičemž dopad neuvedení odůvodnění na opodstatněnost rozhodnutí napadeného v projednávané věci je uveden v bodech 47 až 69 výše, zejména v bodech 64 a 66 výše.

               100

               S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba dospět k závěru, že třetí žalobní důvod je opodstatněný v rozsahu, v němž odvolací senát objektivním a odůvodněným způsobem nevykonal posuzovací pravomoc k rozhodnutí, zda je třeba zohlednit či nezohlednit doplňující důkazy, které byly před ním předloženy poprvé po uplynutí lhůty stanovené námitkovým oddělením.

               101

               Navíc vzhledem k tomu, že odvolací senát nepřezkoumal otázku, zda je třeba zohlednit před ním předložené doplňující důkazy, či nikoli, nepřísluší Tribunálu, aby ji přezkoumal poprvé v rámci přezkumu legality napadeného rozhodnutí [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, Sb. rozh., EU:C:2011:452, body 72 a 73; ze dne 12. května 2010, Beifa Group v. OHIM ‐ Schwan-Stabilo Schwanhäußer (Psací náčiní), T‑148/08, Sb. rozh., EU:T:2010:190, bod 124 a ze dne 14. prosince 2011, Völkl v. OHIM – Marker Völkl (VÖLKL), T‑504/09, Sb. rozh., EU:T:2011:739, bod 63 a citovaná judikatura].

               102

               Bude tedy věcí odvolacího senátu, aby s ohledem na závěry vyplývající z judikatury a tohoto rozsudku – a na základě řádného zohlednění všech relevantních okolností a s tím, že své rozhodnutí v tomto ohledu odůvodní – posoudil, zda je třeba pro účely rozhodnutí, které má vydat k odvolání, které k němu bylo podáno, zohlednit doplňující důkazy, jež u něj žalobkyně předložila poprvé (v tomto smyslu viz rozsudek Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions, bod 44 výše, EU:C:2013:593, bod 119).

               103

               S ohledem na opodstatněnost třetího žalobního důvodu je třeba žalobě vyhovět, a tudíž napadené rozhodnutí zrušit, aniž je třeba přezkoumávat první a druhý žalobní důvod.

         K nákladům řízení

               104

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               105

               Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastnice neměly ve věci úspěch, je důvodné rozhodnout, že OHIM ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu rovněž náhrada nákladů žalobkyně, jelikož žalobkyně náhradu nákladů řízení požadovala, a že vedlejší účastnice ponese vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (osmý senát)
               rozhodl takto:

                        1)

                           Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 26. března 2012 (věc R 2506/2010-4) se zrušuje.

                        2)

                           OHIM ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností CEDC International sp. z o.o.

                        3)

                           Společnost Underberg AG ponese vlastní náklady řízení.

                           Gratsias

                           Kančeva

                           Wetter

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. prosince 2014.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 1. prosince 2011. # Evropská komise proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 1999/31/ES - Rozhodnutí 2003/33/ES - Vnitrostátní právní úprava - Skládka inertního odpadu - Přijetí odpadu z azbestocementu. # Věc C-515/10.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 1. prosince 2011 – Komise v. Francie
      (Věc C‑515/10)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 1999/31/ES – Rozhodnutí 2003/33/ES – Vnitrostátní právní úprava – Skládka inertního odpadu – Přijetí odpadu z azbestocementu“
      Životní prostředí – Odpady – Skládky odpadů – Směrnice 1999/31 – Vnitrostátní právní předpisy upravující zpracování odpadu z azbestocementu ve skládkách inertního odpadu – Nesplnění povinnosti (Článek 258 SFEU; Směrnice Rady 1999/31, čl. 2 písm. e), čl. 3 odst. 1, čl. 6 písm. d), článek16 a příloha
         II; Rozhodnutí Rady 2003/33, příloha) (viz body 25-26, 28 a výrok)

      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nesprávné provedení čl. 2 písm. e), čl. 3 odst. 1 a čl. 6 písm. d) směrnice Rady 1999/31/ES
                  ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů (Úř. věst. L 182, s. 1; Zvl. vyd. 15/04, s. 228) a ustanovení přílohy rozhodnutí
                  Rady 2003/33/ES ze dne 19. prosince 2002, kterým se stanoví kritéria a postupy pro přijímání odpadů na skládky podle článku
                  16 a přílohy II směrnice 1999/31/ES (Úř. věst. L 11, s. 27; Zvl. vyd. 15/07, s. 314) – Vnitrostátní právní úprava, která v
                  rozporu se směrnicí stanoví kategorii „inertních a nebezpečných“ odpadů – Skládky odpadů z azbestocementu

            Výrok

                  1)

                  	Francouzská republika tím, že nepřijala právní a správní předpisy nezbytné k zajištění toho, aby byly odpady z azbestocementu
                     ukládány na vhodných skládkách, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z ustanovení čl. 2 písm. e), čl. 3 odst. 1 a
                     čl. 6 písm. d) směrnice Rady 1999/31/ES ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů a ustanovení přílohy rozhodnutí Rady 2003/33/ES
                     ze dne 19. prosince 2002, kterým se stanoví kritéria a postupy pro přijímání odpadů na skládky podle článku 16 a přílohy II
                     směrnice 1999/31/ES.

                  2)

                  	Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 17. března 2015.#Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry v. Öljytuote ry a Shell Aviation Finland Oy.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Työtuomioistuin.#Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 2008/104/ES – Agenturní zaměstnávání – Článek 4 odst. 1 – Zákazy nebo omezení týkající se agenturního zaměstnávání – Odůvodnění – Důvody obecného zájmu – Povinnost přezkumu – Rozsah.#Věc C-533/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      17. března 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Sociální politika — Směrnice 2008/104/ES — Agenturní zaměstnávání — Článek 4 odst. 1 — Zákazy nebo omezení týkající se agenturního zaměstnávání — Odůvodnění — Důvody obecného zájmu — Povinnost přezkumu — Rozsah“
      Ve věci C‑533/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím työtuomioistuin (Finsko) ze dne 4. října 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 9. října 2013, v řízení

         Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry

      proti

         Öljytuote ry,

         Shell Aviation Finland Oy,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Ó Caoimh (zpravodaj), C. Vajda a S. Rodin, předsedové senátů, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, C. G. Fernlund, J. L. da Cruz Vilaça a F. Biltgen, soudci,
      generální advokát: M. Szpunar,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Illéssy, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. září 2014,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto (AKT) ry A. Viljanderem a J. Hellstenem, asianajajat,

               —

               za Öljytuote ry a Shell Aviation Finland Oy A. Kriikkulou a M. Kärkkäinenem, asianajajat,

               —

               za finskou vládu J. S. Heliskoskim, jako zmocněncem,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a R. Coesmem, jako zmocněnci,

               —

               za maďarskou vládu K. Szíjjártó a M. Fehérem, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,

               —

               za švédskou vládu A. Falk a C. Hagermanem, jako zmocněnci,

               —

               za norskou vládu I. Thue a D. Tønsethem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi J. Enegrenem a I. Koskinenem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 20. listopadu 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/104/ES ze dne 19. listopadu 2008 o agenturním zaměstnávání (Úř. věst. L 327, s. 9).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi odborovou organizací Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry (dále jen „AKT“) na straně jedné a sdružením zaměstnavatelů Öljytuote ry a společností Shell Aviation Finland Oy (dále jen „SAF“), která je členkou tohoto sdružení, na straně druhé ohledně zaměstnanců agentur práce zaměstnávaných posledně zmíněnou společností.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 4 směrnice 2008/104, nadepsaný „Přezkum omezení nebo zákazů“, obsažený v hlavě I uvedené směrnice, nadepsané „Obecná ustanovení“, stanoví:
               „1.   Zákazy nebo omezení týkající se agenturního zaměstnávání mohou být odůvodněny pouze na základě obecného zájmu souvisejícího zejména s ochranou zaměstnanců agentur práce, s požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví při práci a s potřebou zajistit náležité fungování trhu práce a zamezit možnému zneužívání.
               2.   Do 5. prosince 2011 přezkoumají členské státy po konzultaci se sociálními partnery v souladu s vnitrostátními právními předpisy, kolektivními smlouvami a zvyklostmi případná omezení nebo zákazy týkající se využívání agenturního zaměstnávání s cílem ověřit, zda jsou odůvodněny na základě obecného zájmu podle odstavce 1.
               3.   Pokud jsou tato omezení nebo zákazy stanoveny v kolektivních smlouvách, může být přezkum uvedený v odstavci 2 proveden sociálními partnery, kteří příslušné smlouvy vyjednali.
               4.   Odstavci 1, 2 a 3 nejsou dotčeny vnitrostátní požadavky související s registrací, udělením licence, certifikací, finančními zárukami nebo kontrolou agentur práce.
               5.   Členské státy informují Komisi o výsledcích přezkumu podle odstavce 2 a 3 do 5. prosince 2011.“

               4

               Podle čl. 11 odst. 1 uvedené směrnice měly členské státy nejpozději do 5. prosince 2011 přijmout a zveřejnit právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nebo zajistit, aby se na nezbytné úpravě dohodli sociální partneři.

         Finské právo

               5

               Směrnice 2008/104 byla do vnitrostátního práva provedena změnou zákona o pracovní smlouvě [Työsopimuslaki (55/2001)] a zákona o vysílaných pracovnících [Lähetyistä työntekijöistä annettu laki (1146/1999)].

               6

               Z dokumentů předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že vnitrostátní právní předpisy neobsahují žádné ustanovení, které by se týkalo zákazů nebo omezení v oblasti agenturního zaměstnávání, jaké jsou uvedeny v čl. 4 odst. 1 této směrnice. Důvodová zpráva předložená Parlamentu k vládnímu návrhu zákona, kterým se mění výše uvedené zákony, v tomto ohledu uvádí, že „směrnice [2008/104] stanoví povinnost členských států provést přezkum zákazů a omezení agenturního zaměstnávání. Jedná se o jednorázový správní požadavek zavazující členské státy, který spočívá v přezkoumání všech omezení a zákazů agenturního zaměstnávání a v povinnosti informovat Komisi o výsledcích tohoto přezkumu před uplynutím lhůty pro provedení [této] směrnice. […] Povinnost přezkumu uvedená v článku 4 [uvedené] směrnice nepožaduje po členských státech změnu právní úpravy, a to ani v případě, že by nebylo možné odůvodnit všechny omezení nebo zákazy týkající se agenturního zaměstnávání důvody uvedenými v čl. 4 odst. 1.“

               7

               Finská vláda poté, co provedla přezkum, k němuž byla podle výše uvedeného ustanovení povinna, informovala dne 29. listopadu 2011 Komisi o jeho výsledcích.

               8

               Rámcová smlouva uzavřená dne 4. června 1997 mezi Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliitto (TT, ústřední federace průmyslu a hospodářského života), později Elinkeinoelämän keskusliitto (EK, ústřední federace hospodářského života) a Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö (SAK, ústřední organizace finských odborových organizací) vymezuje mimo jiné podmínky využívání externí pracovní síly.

               9

               Článek 8.3 uvedené smlouvy zní takto:
               „Podniky musí omezit využívání zaměstnanců agentur práce na pokrytí období vysokého pracovního zatížení nebo na jiné práce, které jsou časově nebo svou povahou omezené a které z důvodu naléhavosti, omezeného trvání, nutnosti odborných dovedností, používání specializovaných nástrojů nebo z jiných podobných důvodů nemohou být prováděny vlastními zaměstnanci.
               Najímání pracovní síly představuje nekalou praktiku tehdy, pokud zaměstnanci agentur práce zaměstnaní u podniků, které využívají externí pracovní síly, dlouhodobě vykonávají běžnou pracovní činnost podniku spolu s jeho stálými zaměstnanci a jsou zařazeni pod stejné vedení.
               […]“

               10

               Článek 29 odst. 1 kolektivní smlouvy v odvětví cisternové přepravy a ropných produktů (dále jen „použitelná kolektivní smlouva“), jejímiž jsou Öljytuote a AKT signatáři, obsahuje ustanovení s podobným obsahem jako výše uvedený článek 8.3.

               11

               Podle článku 7 zákona o kolektivních smlouvách [työehtosopimuslaki (436/1946)] lze v případě porušení kolektivní smlouvy podnikem využívajícím zaměstnanců agentur práce uložit peněžitou sankci do výše 29500 eur.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               12

               SAF je podnikem, který dodává na několik letišť ve Finsku pohonné hmoty. Jeho pracovníci zajišťují tankování letounů, jakož i kontrolu kvality a plnění dalších pomocných úkolů souvisejících s letouny na těchto letištích.

               13

               Podle smlouvy uzavřené v roce 2010 s agenturou práce Ametro Oy měla společnost SAF povinnost využívat zaměstnance této agentury práce k nahrazení vlastních zaměstnanců v případě nemocenské nebo na pokrytí období vysokého pracovního zatížení. Do roku 2010 využívala společnost SAF k plnění uvedených úkolů zaměstnanců jiné agentury práce.

               14

               Žalobou podanou k työtuomioistuin (soud pro pracovněprávní záležitosti) se AKT domáhá, aby Öljytuote ry a společnosti SAF bylo uloženo zaplacení peněžité sankce stanovené v článku 7 zákona o kolektivních smlouvách, a to z důvodu porušení čl. 29 odst. 1 použitelné kolektivní smlouvy. AKT tvrdí, že společnost SAF od roku 2008 pravidelně a nepřetržitě zaměstnává agenturní zaměstnance pro plnění zcela totožných úkolů, jaké plní její vlastní zaměstnanci, což podle ní představuje nekalé využívání pracovní síly zaměstnanců agentur práce ve smyslu posledně uvedeného ustanovení. Zaměstnanci agentur práce totiž vykonávají běžné činnosti podniku spolu se stálými zaměstnanci dotyčné společnosti a podléhají témuž vedení, přestože nemají žádné zvláštní odborné dovednosti. Tito zaměstnanci agentur práce navíc představují značný objem z hlediska počtu odpracovaných let na zaměstnance.

               15

               Žalovaní v původním řízení mají naopak za to, že využívání zaměstnanců agentur práce je odůvodněno legitimními důvody, jelikož má v zásadě za cíl zajistit nahrazení zaměstnanců po dobu dovolené na zotavenou a po dobu nemocenské. Rovněž tvrdí, že čl. 29 odst. 1 použitelné kolektivní smlouvy není v souladu s čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/104. Zmíněné ustanovení kolektivní smlouvy se totiž podle žalovaných netýká ochrany zaměstnanců agentur práce ani potřeby zajistit ochranu zdraví a bezpečnost při práci těchto zaměstnanců. Nezaručuje ani hladké fungování pracovního trhu a nezamezuje možnému zneužívání. Toto ustanovení navíc obsahuje zákazy a omezení, které zaměstnavatelům upírají možnost zvolit si nejlepší formy vytváření pracovních míst pro jejich činnosti a omezují možnosti agentur práce nabízet služby podnikům. I když to uvedená směrnice výslovně nestanoví, měly by vnitrostátní soudy vyloučit možnost uplatnění zákazů a omezení v oblasti agenturního zaměstnávání, které jsou v rozporu s cíli uvedené směrnice.

               16

               Työtuomioistuin si přeje, aby před tím, než vydá rozhodnutí ve sporu projednávaném před ním, Soudní dvůr upřesnil dosah povinnosti stanovené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/104.

               17

               Uvedený soud má v tomto ohledu za to, že sice nelze vyloučit, že se toto ustanovení, vykládané ve vzájemném spojení s povinností přezkumu stanovenou v ostatních pododstavcích tohoto článku, omezuje na uložení prosté procesní povinnosti jednorázového přezkumu. Ze znění tohoto ustanovení však spíše vyplývá, že brání zákazům nebo omezením v oblasti agenturního zaměstnávání, pokud nejsou odůvodněny v něm uvedenými důvody obecného zájmu. Článek 4 odst. 1 směrnice 2008/104 coby autonomní ustanovení tedy ukládá členským státům povinnost dbát na to, aby jejich právní řády takovéto zákazy nebo omezení neobsahovaly.

               18

               Podle uvedeného soudu by v případě, že by čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice takovýto obsah neměl, mohlo být ohroženo naplnění cíle stanoveného v článku 2 této směrnice, který spočívá v uznání agentur práce za zaměstnavatele, přičemž se bere v úvahu potřeba vytvořit vhodný rámec pro využívání agenturního zaměstnávání s cílem účinně přispět k vytváření pracovních míst a k rozvoji pružných forem práce. Navíc by směrnice 2008/104 měla být v souladu s bodem 22 jejího odůvodnění vykládána ve spojení s články 49 SFEU a 56 SFEU, které se týkají volného pohybu služeb a svobody usazování. Omezení stanovená v čl. 29 odst. 1 použitelné kolektivní smlouvy, která se týkají poskytování zaměstnanců agentur práce jak podnikem usazeným ve Finsku, tak podnikem usazeným v jiném členském státě, jsou však podle předkládajícího soudu patrně v rozporu s uvedenými ustanoveními.

               19

               V případě, že by byl zvolen posledně zmíněný výklad, bylo by nutné ověřit, zda čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/104 brání této vnitrostátní právní normě, a pokud by tomu tak bylo, bylo by nutné zkoumat, do jaké míry by se mohl jednotlivec v případě neexistence jakékoli vnitrostátní právní normy provádějící toto ustanovení uvedené směrnice dovolávat neslučitelnosti této vnitrostátní právní normy s uvedeným ustanovením vůči jinému jednotlivci.

               20

               Za těchto okolností se työtuomioistuin rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba vykládat čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/104 v tom smyslu, že vnitrostátním orgánům včetně soudů ukládá trvalou povinnost, aby pomocí prostředků, které mají k dispozici, ověřovaly, že nejsou v platnosti žádná ustanovení vnitrostátních právních předpisů nebo kolektivních smluv, která jsou v rozporu s normami stanovenými uvedenou směrnicí, nebo pokud taková ustanovení existují, že nejsou uplatňována?

                        2)

                        Je třeba vykládat čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/104 v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které je využívání agenturních pracovních sil přípustné pouze v určitých konkrétních případech, jako je pokrytí vysokého pracovního zatížení nebo v případě prací, které nemohou být vykonávány vlastními zaměstnanci podniku? Je možné kvalifikovat dlouhodobé přidělování zaměstnanců agentur práce na běžné činnosti podniku po boku vlastních zaměstnanců podniku jako protiprávní využívání agenturního zaměstnávání?

                        3)

                        Pokud bude vnitrostátní právní úprava prohlášena za úpravu, která je v rozporu se směrnicí 2008/104, jaké prostředky má vnitrostátní soud k dispozici za účelem dosažení cílů uvedené směrnice, pokud se jedná o kolektivní smlouvu, která je závazná pro soukromé subjekty?“

         K předběžným otázkám

               21

               Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/104 vykládán v tom smyslu, že orgánům členských států, včetně vnitrostátních soudů, ukládá povinnost upustit od použití jakéhokoli ustanovení vnitrostátního práva, jež obsahuje zákazy nebo omezení týkající se agenturního zaměstnávání, které nejsou odůvodněny na základě obecného zájmu ve smyslu uvedeného čl. 4 odst. 1.

               22

               Podle názoru žalovaných v původním řízení a maďarské vlády vyplývá ze znění čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/104, konkrétně z formulace „mohou být odůvodněny pouze“, že toto ustanovení nedovoluje zákazy nebo omezení týkající se agenturního zaměstnávání, pokud nejsou odůvodněny na základě obecného zájmu, což jasně ve prospěch těchto zaměstnanců, agentur práce a podniků využívajících agenturních zaměstnanců zakládá práva, jež mohou být uplatněna přímo před vnitrostátními orgány, včetně soudů.

               23

               Je třeba podotknout, že ze znění uvedeného ustanovení zajisté vyplývá, že vnitrostátní právní úpravy obsahující zákazy nebo omezení týkající se agenturního zaměstnávání musí být odůvodněny na základě obecného zájmu souvisejícího zejména s ochranou zaměstnanců agentur práce, s požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví při práci a s potřebou zajistit náležité fungování trhu práce a zamezit možnému zneužívání.

               24

               K určení přesného významu čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/104 je však třeba vykládat uvedený článek 4 jako celek, s přihlédnutím k jeho kontextu.

               25

               V tomto ohledu je třeba poznamenat, že uvedený článek 4, nadepsaný „Přezkum omezení nebo zákazů“, je obsažen v kapitole týkající se obecných ustanovení směrnice 2008/104.

               26

               Zaprvé odstavce 2 a 3 článku 4 směrnice 2008/104 stanoví, že členské státy po konzultaci se sociálními partnery, nebo sociální partneři, pokud jsou zákazy nebo omezení týkající se využívání agenturního zaměstnávání stanoveny v kolektivních smlouvách, které vyjednali, měly do 5. prosince 2011 tyto zákazy nebo omezení přezkoumat „s cílem ověřit, zda jsou odůvodněny na základě obecného zájmu podle odstavce 1“.

               27

               Zadruhé členské státy byly podle odstavce 5 výše uvedeného článku 4 povinny informovat do téhož data Komisi o výsledcích tohoto přezkumu.

               28

               Z výše uvedeného tedy vyplývá, že se odstavec 1 uvedeného článku 4, vykládaný ve spojení s ostatními odstavci téhož článku, tím, že příslušným orgánům členských států ukládá povinnost přezkoumat jejich vnitrostátní právní úpravu s cílem ověřit, zda zákazy nebo omezení týkající se agenturního zaměstnávání jsou odůvodněny na základě obecného zájmu, jakož i povinnost informovat Komisi o výsledcích tohoto přezkumu, vztahuje pouze na uvedené orgány. Takovéto povinnosti nemohou být plněny vnitrostátními soudy.

               29

               V závislosti na výsledcích uvedeného přezkumu, který musel být završen k datu, jež odpovídalo datu uplynutí lhůty pro provedení směrnice 2008/104 stanovené v jejím čl. 11 odst. 1, mohly být členské státy, jež byly povinny dostát všem svým povinnostem, které pro ně vyplývají z čl. 4 odst. 1 této směrnice, nuceny změnit svou vnitrostátní právní úpravu v oblasti agenturního zaměstnávání.

               30

               Nic to však nemění na tom, že uvedené státy se mohou svobodně rozhodnout, zda za tímto účelem zruší zákazy nebo omezení, které nemohly být odůvodněny na základě výše uvedeného ustanovení, nebo zda tyto zákazy nebo omezení upraví tak, že budou případně moci být odůvodněny na základě uvedeného ustanovení.

               31

               Z výše uvedeného vyplývá, že ustanovení čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/10 musí být, je-li na ně nahlíženo v jeho kontextu, chápáno v tom smyslu, že vymezuje rámec pro normotvornou činnost členských států v oblasti zákazů nebo omezení týkajících se agenturního zaměstnávání, a nikoli jako ustanovení ukládající povinnost přijmout konkrétní právní úpravu v dané oblasti.

               32

               Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 4 odst. 1 směrnice 2008/104 musí být vykládán v tom smyslu, že

                        —

                        se vztahuje pouze na příslušné orgány členských států tím, že jim ukládá povinnost přezkumu s cílem ujistit se o odůvodněnosti případných zákazů a omezení týkajících se agenturního zaměstnávání, a tudíž

                        —

                        neukládá vnitrostátním soudům povinnost ponechat bez použití každé ustanovení vnitrostátního práva, jež obsahuje zákazy nebo omezení týkající se agenturního zaměstnávání, které nejsou odůvodněny na základě obecného zájmu ve smyslu výše uvedeného čl. 4 odst. 1.

               33

               Za těchto podmínek není nezbytné odpovědět na druhou a třetí otázku.

         K nákladům řízení

               34

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                     Článek 4 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/104/ES ze dne 19. listopadu 2008 o agenturním zaměstnávání musí být vykládán v tom smyslu, že

                        —

                           se vztahuje pouze na příslušné orgány členských států tím, že jim ukládá povinnost přezkumu s cílem ujistit se o odůvodněnosti případných zákazů a omezení týkajících se agenturního zaměstnávání, a tudíž

                        —

                           neukládá vnitrostátním soudům povinnost ponechat bez použití každé ustanovení vnitrostátního práva, jež obsahuje zákazy nebo omezení týkající se agenturního zaměstnávání, které nejsou odůvodněny na základě obecného zájmu ve smyslu výše uvedeného čl. 4 odst. 1.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: finština.