title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 4. června 2009.#T-Mobile Netherlands BV, KPN Mobile NV, Orange Nederland NV a Vodafone Libertel NV proti Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemsko.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce -Článek 81 odst. 1 ES - Pojem ,jednání ve vzájemné shodě‘ - Příčinná souvislost mezi jednáním ve vzájemné shodě a chováním podniků na trhu - Posuzování podle předpisů vnitrostátního práva - Dostatečnost jediné schůzky nebo nezbytnost dlouhodobého a pravidelného jednání ve vzájemné shodě.#Věc C-8/08.

text:
      Věc C-8/08
      T-Mobile Netherlands BV a další
      v.
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Článek 81 odst. 1 ES – Pojem ,jednání ve vzájemné shodě‘ – Příčinná souvislost mezi jednáním ve vzájemné shodě a chováním podniků na trhu – Posuzování podle předpisů vnitrostátního práva – Dostatečnost jediné schůzky, nebo nezbytnost dlouhodobého a pravidelného jednání ve vzájemné shodě“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Protisoutěžní cíl nebo účinek – Kritéria posouzení
            – Použití stejných kritérií na dohodu, rozhodnutí nebo jednání ve vzájemné shodě
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      2.        Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria posouzení – Protisoutěžní
            cíl – Dostatečné zjištění
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      3.        Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Protisoutěžní cíl – Kritéria posouzení
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      4.        Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Kogentní charakter – Uplatnění vnitrostátními soudy i bez návrhu
      (Článek 81 ES)
      5.        Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem –Nezbytnost příčinné souvislosti mezi jednáním ve
            vzájemné shodě a chováním podniků na trhu – Domněnka existence této příčinné souvislosti – Povinnost vnitrostátních soudů
            uplatňovat tuto domněnku
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      6.        Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Nezbytnost příčinné souvislosti mezi jednáním
            ve vzájemné shodě a chováním podniků na trhu – Domněnka existence této příčinné souvislosti
      (Článek 81 odst. 1 ES)
      1.        Pojmy „dohoda“, „rozhodnutí sdružení podniků“ a „jednání ve vzájemné shodě“ zahrnují ze subjektivního hlediska formy koluzí,
         které mají stejnou povahu a odlišují se pouze svou intenzitou a formami, ve kterých se projevují. Proto kritéria umožňující
         posoudit, zda cílem nebo výsledkem chování je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže, jsou použitelná, ať už
         se jedná o dohodu, rozhodnutí nebo jednání ve vzájemné shodě.

      (viz body 23–24)
      2.        Pro posouzení, zda je jednání ve vzájemné shodě zakázáno čl. 81 odst. 1 ES, je zohlednění jeho konkrétních účinků nadbytečné,
         jeví-li se, že jeho cílem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu. Rozlišení mezi „svým
         cílem protiprávním jednání“ a „svým výsledkem protiprávním jednáním“ vychází z okolnosti, že některé formy koluzí mezi podniky
         mohou být považovány za škodlivé pro řádné fungování normální hospodářské soutěže již ze své povahy. Není tedy nezbytné zkoumat
         výsledky jednání ve vzájemné shodě, jestliže je jeho protisoutěžní cíl prokázán.

      (viz body 29–30)
      3.        Jednání ve vzájemné shodě má protisoutěžní cíl ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, jestliže z důvodu svých znaků a účelu a s ohledem
         na právní a hospodářský kontext, do kterého spadá, je prakticky způsobilé vyloučit, omezit nebo narušit hospodářskou soutěž
         na společném trhu. Není nezbytné, aby hospodářská soutěž byla skutečně vyloučena, omezena nebo narušena, ani aby existovala
         přímá souvislost mezi tímto jednáním ve vzájemné shodě a spotřebitelskými cenami.

      Výměna informací mezi soutěžiteli sleduje protisoutěžní cíl, jestliže může odstranit nejistoty ohledně chování zamýšleného
         dotyčnými podniky, zejména ohledně dne, rozsahu a způsobů přizpůsobení, které musí dotyčné podniky provést, včetně případu,
         kdy se přizpůsobení týká snížení odměny placené zprostředkovatelům a nikoliv spotřebních cen.

      (viz body 27–28, 30–31, 35–36, 39, 41, 43, výrok 1)
      4.        Článek 81 ES má přímé účinky ve vztazích mezi jednotlivci a zakládá práva jednotlivců jako procesních subjektů, která musí
         vnitrostátní soudy chránit. Představuje kogentní ustanovení, nezbytné ke splnění úkolů svěřených Evropskému společenství,
         které vnitrostátní soudy musí uplatňovat i bez návrhu.

      Při použití článku 81 ES je výklad, který k němu poskytne Soudní dvůr, závazný pro všechny vnitrostátní soudy členských států.
      (viz body 49–50)
      5.        V rámci přezkumu příčinné souvislosti mezi vzájemnou shodou a chováním podniků, které se na ní podílely, na trhu, souvislosti,
         která je vyžadována pro prokázání existence jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, je vnitrostátní soud povinen,
         neexistuje-li důkaz o opaku, jehož předložení přísluší těmto podnikům, použít domněnku příčinné souvislosti, podle které uvedené
         podniky, jestliže zůstávají na tomto trhu aktivní, zohledňují informace, které si vyměnily se svými soutěžiteli. Tato domněnka
         je nedílnou součástí použitelného práva Společenství.

      (viz body 51–53, výrok 2)
      6.        Pro účely použití článku 81 odst. 1 ES, pokud podnik podílející se na jednání ve vzájemné shodě zůstane na dotyčném trhu aktivní,
         použije se domněnka příčinné souvislosti mezi vzájemnou shodou a chováním tohoto podniku na tomto trhu i v případě, kdy se
         jednání ve vzájemné shodě zakládá pouze na jediné schůzce dotyčných podniků.

      Důležitý totiž není ani tak počet schůzek mezi dotyčnými podniky jako skutečnost, zda kontakt nebo kontakty, ke kterým došlo,
         nabízejí těmto podnikům možnost zohlednit při určování svého chování na dotyčném trhu informace, které si vyměnily se svými
         soutěžiteli a vědomě nahradit rizika hospodářské soutěže praktickou spoluprací mezi nimi. Když je možné prokázat, že tyto
         podniky dospěly ke vzájemné shodě a zůstaly na tomto trhu aktivní, je odůvodněné požadovat, aby prokázaly, že tato vzájemná
         shoda neměla vliv na jejich chování na uvedeném trhu.

      (viz body 61–62, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      4. června 2009(*)

      „Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Článek 81 odst. 1 ES – Pojem ,jednání ve vzájemné shodě‘ – Příčinná souvislost mezi jednáním ve vzájemné shodě a chováním podniků na trhu – Posuzování podle předpisů vnitrostátního práva – Dostatečnost jediné schůzky, nebo nezbytnost dlouhodobého a pravidelného jednání ve vzájemné shodě“
      Ve věci C‑8/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím College van Beroep
         voor het bedrijfsleven (Nizozemsko) ze dne 31. prosince 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 9. ledna 2008, v řízení

      T‑Mobile Netherlands BV,
      KPN Mobile NV,
      Orange Nederland NV,
      Vodafone Libertel NV
      proti
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka (zpravodaj) a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. ledna 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za T‑Mobile Netherlands BV I. VerLoren van Themaatem a V. H. Affourtitem, advocaten,
      –        za KPN Mobile NV B. J. H. Braekenem a P. Glazenerem, advocaten,
      –        za Vodafone Libertel BV G. van der Klisem, advocaat,
      –        za Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit A. Prompers, jako zmocněnkyní,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels, jakož i Y. de Vriesem a M. de Gravem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství A. Bouquetem a S. Noëm, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 19. února 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 81 odst. 1 ES.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi jednak T‑Mobile Netherlands BV (dále jen „T‑Mobile“), KPN Mobile NV (dále jen „KPN“),
         Orange Nederland NV (dále jen „Orange“) a Vodafone Libertel NV (dále jen „Vodafone“), a jednak Raad van bestuur van de Nederlandse
         Mededingingsautoriteit (Orgán pověřený hospodářskou soutěží v Nizozemsku, dále jen „NMa“) ve věci pokut, které uvedený orgán
         uložil těmto podnikům za porušení článku 81 ES a čl. 6 odst. 1 zákona o hospodářské soutěži (Mededingingswet), ve znění vyplývajícím
         ze zákona, kterým se mění zákon o hospodářské soutěži (Wet houdende wijziging van de Mededingingswet) ze dne 9. prosince 2004
         (dále jen „Mw“).

      I –  Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Pátý bod odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených
         v článcích 81 a 82 Smlouvy (Úř. věst. L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) uvádí:

      „Aby bylo zajištěno účinné prosazování pravidel hospodářské soutěže Společenství a současně byla dodržována základní práva
         na obhajobu, toto nařízení by mělo upravit důkazní břemeno podle článků 81 a 82 Smlouvy [o ES]. […] Tímto nařízením nejsou
         dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se dokazování ani povinnost orgánů pro hospodářskou soutěž a soudů členských států
         zjistit příslušné skutečnosti o případu, pokud jsou tyto předpisy a povinnosti v souladu s obecnými zásadami práva Společenství.“

      4        Článek 2 uvedeného nařízení, nazvaný „Důkazní břemeno“, stanoví:

      „Ve všech vnitrostátních postupech nebo postupech Společenství pro použití článků 81 a 82 Smlouvy spočívá důkazní břemeno,
         pokud jde o porušení čl. 81 odst. 1 nebo článku 82 Smlouvy, na té straně nebo orgánu, který vznesl obvinění. […]“

      5        Článek 3 odst. 1 a 2 téhož nařízení stanoví:

       „1.   Pokud orgány pro hospodářskou soutěž členských států nebo vnitrostátní soudy použijí vnitrostátní právní předpisy o hospodářské
         soutěži na dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 Smlouvy, které by mohly
         ovlivnit obchod mezi členskými státy ve smyslu uvedeného ustanovení, použijí také článek 81 Smlouvy na takové dohody, rozhodnutí
         nebo jednání ve vzájemné shodě. […]

      2.     Použití vnitrostátních právních předpisů o hospodářské soutěži nesmí vést k zákazu dohod, rozhodnutí sdružení podniků nebo
         jednání ve vzájemné shodě, které mohou ovlivnit obchod mezi členskými státy, ale které neomezují hospodářskou soutěž ve smyslu
         čl. 81 odst. 1 Smlouvy. […]“

       Vnitrostátní právní úprava
      6        Podle čl. 1 písm. h) Mw se „jednáním ve vzájemné shodě“ rozumí veškeré jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

      7        Podle čl. 6 odst. 1 Mw jsou zakázány všechny dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě,
         jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na nizozemském trhu nebo jeho části.

      8        V souladu s článkem 88 Mw má NMa pravomoc uplatňovat článek 81 ES.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
       Skutkové okolnosti sporu v původním řízení
      9        Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že zástupci operátorů, kteří nabízejí mobilní telekomunikační služby na nizozemském trhu,
         se sešli dne 13. června 2001.

      10      V rozhodné době mělo v Nizozemsku vlastní mobilní telefonickou síť pět operátorů, a sice Ben Nederland BV (dále jen „Ben“,
         nyní T‑Mobile), KPN, Dutchtone NV (dále jen „Dutchtone“, nyní Orange), Libertel-Vodafone NV (dále jen „Libertel-Vodafone“,
         nyní Vodafone), jakož i Telfort Mobiel BV [později O2 (Netherlands) BV, dále jen „O2 (Netherlands)“ a nyní Telfort]. V roce
         2001 činily podíly těchto pěti operátorů na trhu v uvedeném pořadí 10,6 %, 42,1 %, 9,7 %, 26,1 % a 11, 4 %. Vybudování šesté
         mobilní telefonní sítě se nezdálo představitelné, neboť nebyla vydávána žádná nová povolení. Přístup na trh mobilních telefonních
         služeb byl tedy možný jedině prostřednictvím uzavření smlouvy s jedním nebo několika z těchto pěti operátorů.

      11      Nabídka mobilních telekomunikačních služeb sestává z prepaid (předplacených) balíčků a smluv o službách postpaid (placených
         následně). Pro balíčky prepaid je charakteristické, že zákazník platí cenu telefonních hovorů předem. Zakoupením předplacené
         SIM karty nebo jejím dobytím totiž získá určitý počet minut volání, do jehož vyčerpání může telefonovat. Smlouvy o službách
         postpaid se naopak vyznačují tím, že počet provolaných minut za určité období je vyfakturován následně zákazníkovi, který
         krom toho platí pevně stanovený paušální poplatek, jenž může sám zahrnovat určitý počet minut volání.

      12      Dne 13. června 2001 se setkali zástupci operátorů nabízejících mobilní telekomunikační služby na nizozemském trhu. Tato schůzka
         se týkala zejména snížení standardních provizí smluvních prodejců za smlouvy o službách postpaid od dne 1. září 2001 nebo
         přibližně od tohoto dne. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, účastníci této schůzky rovněž zmínili určité důvěrné informace.

      13      Rozhodnutím ze dne 30. prosince 2002 NMa konstatoval, že Ben, Dutchtone, KPN, O2 (Netherlands) a Libertel-Vodafone mezi sebou
         uzavřely dohodu nebo jednaly ve vzájemné shodě. Jelikož NMa měl za to, že tato dohoda nebo jednání citelně omezily hospodářskou
         soutěž, a byly v důsledku toho zakázané čl. 6 odst. 1 Mw, uložil těmto podnikům pokuty.

      14      Uvedené podniky podaly proti tomuto rozhodnutí NMa stížnost.

      15      Rozhodnutím ze dne 27. září 2004 NMa prohlásil, že všechny důvody předložené společnostmi T‑Mobile, KPN, Orange, Libertel-Vodafone
         a O2 (Netherlands) jsou částečně opodstatněné, a konstatoval, že jednání popsaná v rozhodnutí ze dne 30. prosince 2002 představují
         porušení nejen článku 6 Mw, ale i čl. 81 odst. 1 ES. V důsledku toho NMa všechny pokuty uložené uvedeným společnostem ponechal,
         přičemž zároveň snížil jejich výši.

      16      T‑Mobile, KPN, Orange, Vodafone a Telfort podaly proti rozhodnutí ze dne 27. září 2004 žalobu k Rechtbank te Rotterdam. Tento
         soud rozsudkem ze dne 13. července 2006 zrušil toto rozhodnutí a vrátil věc NMa k novému rozhodnutí.

      17      T‑Mobile, KPN, Orange, Vodafone (dále jen společně „dotyční operátoři“) a NMa se proti uvedenému rozsudku odvolaly ke College
         van Beroep voor het bedrijfsleven, který musí posoudit, zda byl pojem „jednání ve vzájemné shodě“ správně vyložen s ohledem
         na ustálenou judikaturu Soudního dvora v této oblasti.

       Stanovisko předkládajícího soudu
      18      College van Beroep voor het bedrijfsleven se domnívá, že musí jednak určit, zda cílem oznámení informací o službách postpaid
         na schůzce dne 13. června 2001 bylo omezení hospodářské soutěže a zda NMa právem nepřezkoumal účinky jednání ve vzájemné shodě,
         a jednak, zda existuje příčinná souvislost mezi tímto jednáním ve vzájemné shodě a chováním dotyčných operátorů na trhu.

      19      Předkládající soud nejdříve upřesňuje, že jednání ve vzájemné shodě dotčené ve věci v původním řízení se netýká ani spotřebních
         cen, které mají uplatňovat dotyční operátoři, ani sazeb smluv o službách postpaid, které mají být fakturovány konečným spotřebitelům.
         Týká se ve skutečnosti provize, kterou mají tito operátoři v úmyslu zaplatit za služby, které jim poskytují smluvní prodejci.
         V důsledku toho uvedený soud zdůrazňuje, že není možné mít za to, že přímým cílem jednání ve vzájemné shodě bylo určit ceny
         služeb postpaid na maloobchodním trhu.

      20      Dále College van Beroep voor het bedrijfsleven uvádí, že má pochybnosti ohledně skutečnosti, že jednání ve vzájemné shodě
         dotyčných operátorů, které se týkalo provizí přiznaných smluvním prodejcům za uzavření smluv o službách postpaid, je možné
         považovat za jednání, jehož cílem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES. Uplatňuje
         totiž, že judikatura Soudního dvora v oblasti hospodářské soutěže může být vykládána v tom smyslu, že dohoda nebo jednání
         ve vzájemné shodě směřují k omezení hospodářské soutěže, pokud zkušenost ukazuje, že účinkem uvedené dohody nebo uvedeného
         jednání je vždy nebo téměř vždy vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže bez ohledu na to, jaké jsou hospodářské
         okolnosti. Tak je tomu podle předkládajícího soudu v případě, kdy jsou skutečné škodlivé důsledky nepopiratelné a nastanou
         bez ohledu na to, jaké jsou vlastnosti relevantního trhu. Podle tohoto soudu je tedy třeba vždy zkoumat účinky jednání ve
         vzájemné shodě, aby se zabránilo tomu, že určité jednání bude považováno za jednání, které má za cíl omezení hospodářské soutěže,
         ačkoliv je zjevné, že omezující účinky nemá.

      21      Konečně pokud jde o příčinnou souvislost mezi jednáním ve vzájemné shodě a chováním uvedených operátorů na trhu, předkládající
         soud pochybuje o relevanci domněnky uvedené v rozsudcích ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni (C‑49/92 P,
         Recueil, s. I‑4125), a Hüls v. Komise (C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287), podle které neexistuje-li důkaz o opaku, jehož předložení
         přísluší zúčastněným subjektům, podniky, které jednají ve vzájemné shodě a které zůstávají na trhu aktivní, zohledňují při
         určování svého chování na trhu informace, které si vyměnily se svými soutěžiteli. Je tomu tak o to více, jestliže jednání
         ve vzájemné shodě probíhá pravidelně po dlouhou dobu. Uvedený soud se táže, zda je na základě práva Společenství povinen použít
         tuto domněnku, i když existují odlišná vnitrostátní ustanovení v oblasti provádění důkazů, a zda je taková domněnka použitelná
         na situace, ve kterých je základem jednání ve vzájemné shodě jediná schůzka.

      22      Za těchto podmínek se College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)   Jaká kritéria je třeba uplatnit pro účely použití čl. 81 odst. 1 ES při posouzení, zda jednání ve vzájemné shodě má za cíl
         vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže?

      2)     Je třeba vykládat článek 81 ES v tom smyslu, že při použití tohoto článku vnitrostátním soudem musí být důkaz příčinné souvislosti
         mezi jednáním ve vzájemné shodě a chováním na trhu podán a posouzen podle pravidel vnitrostátního práva za předpokladu, že
         tato pravidla nejsou méně příznivá než pravidla, která jsou použitelná na podobné vnitrostátní žaloby a v praxi neznemožňují
         nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství?

      3)     Platí pro použití pojmu ,jednání ve vzájemné shodě‘ uvedeného v článku 81 ES domněnka příčinné souvislosti mezi vzájemnou
         shodou a chováním na trhu vždy, tedy i v případě, kdy jednání ve vzájemné shodě bylo ojedinělé a operátor, který se na takovém
         jednání podílel, je i nadále činný na trhu, nebo pouze v takových případech, v nichž k jednání ve vzájemné shodě docházelo
         pravidelně po dlouhou dobu?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      23      Úvodem je třeba uvést, že pojmy „dohoda“, „rozhodnutí sdružení podniků“ a „jednání ve vzájemné shodě“ zahrnují ze subjektivního
         hlediska formy koluzí, které mají stejnou povahou a odlišují se pouze svou intenzitou a formami, ve kterých se projevují (viz
         v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 131).

      24      Proto, jak v zásadě uvedla generální advokátka v bodě 38 svého stanoviska, kritéria vyvozená z judikatury Soudního dvora za
         účelem posouzení, zda cílem nebo výsledkem chování je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže, jsou použitelná,
         ať už se jedná o dohodu, rozhodnutí nebo jednání ve vzájemné shodě.

      25      V tomto ohledu je třeba uvést, že Soudní dvůr již poskytl určitá kritéria, která umožňují posoudit, zda dohoda, rozhodnutí
         nebo jednání ve vzájemné shodě mají protisoutěžní povahu.

      26      Pokud jde o definici jednání ve vzájemné shodě, Soudní dvůr rozhodl, že takové jednání představuje formu koordinace mezi podniky,
         která, aniž by dospěla až k uzavření dohody ve vlastním slova smyslu, vědomě nahrazuje rizika hospodářské soutěže praktickou
         spoluprací mezi podniky (viz rozsudky ze dne 16. prosince 1975, Suiker Unie a další v. Komise, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73
         až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Recueil, s. 1663, bod 26, jakož i ze dne 31. března 1993, Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise,
         C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, Recueil, s. I‑1307, bod 63).

      27      Pokud jde o posouzení protisoutěžní povahy jednání ve vzájemné shodě, je třeba se soustředit zejména na objektivní cíle, kterých
         má dosáhnout, jakož i na hospodářský a právní kontext, do kterého spadá (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 8. listopadu 1983,
         IAZ International Belgium a další v. Komise, 96/82 až 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 a 110/82, Recueil, s. 3369, bod 25, jakož
         i ze dne 20. listopadu 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers, C‑209/07, Sb. rozh. s. I-8637, body 16 a 21).
         Krom toho, i když úmysl účastníků není pro určení omezující povahy jednání ve vzájemné shodě nezbytný, Komisi Evropských Společenství
         ani soudům Společenství nic nezakazuje, aby jej zohlednily (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek IAZ International Belgium
         a další v. Komise, body 23 až 25).

      28      Pokud jde o rozlišení mezi jednáními ve vzájemné shodě, která mají protisoutěžní cíl, a těmi, která mají protisoutěžní výsledek,
         je třeba připomenout, že protisoutěžní cíl a výsledek nejsou kumulativními, ale alternativními podmínkami pro posouzení, zda
         jednání spadá pod zákaz uvedený v čl. 81 odst. 1 ES. Podle judikatury ustálené od rozsudku ze dne 30. června 1966, LTM (56/65,
         Recueil, s. 337, 359), vede alternativní povaha této podmínky vyznačená spojkou „nebo“ nejdříve k nutnosti uvážit samotný
         cíl jednání ve vzájemné shodě s ohledem na hospodářský kontext, ve kterém má být uplatňováno. Nicméně v případě, že analýza
         znaků tohoto jednání ve vzájemné shodě neodhalí dostatečný stupeň škodlivosti ve vztahu k hospodářské soutěži, je pak třeba
         přezkoumat jeho účinky, a aby toto jednání podléhalo zákazu, musí existovat skutečnosti prokazující, že hospodářská soutěž
         byla ve značné míře buď vyloučena, nebo omezena či narušena (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Beef Industry Development
         Society a Barry Brothers, bod 15).

      29      Dále je třeba zdůraznit, že pro posouzení, zda je jednání ve vzájemné shodě zakázáno čl. 81 odst. 1 ES, je zohlednění jeho
         konkrétních účinků nadbytečné, jeví-li se, že jeho cílem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném
         trhu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 13. července 1966, Consten a Grundig v. Komise, 56/64 a 58/64, Recueil, s. 429, 496;
         ze dne 21. září 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, C‑105/04
         P, Sb. rozh. s. I‑8725, bod 125, jakož i výše uvedený Beef Industry Development Society a Barry Brothers, bod 16). Rozlišení
         mezi „svým cílem protiprávním jednání“ a „svým výsledkem protiprávním jednáním“ vychází z okolnosti, že některé formy koluzí
         mezi podniky mohou být považovány za škodlivé pro řádné fungování normální hospodářské soutěže již ze své povahy (viz výše
         uvedený rozsudek Beef Industry Development Society a Barry Brothers, bod 17).

      30      Za těchto podmínek není, v rozporu s tvrzením předkládajícího soudu, nezbytné zkoumat výsledky jednání ve vzájemné shodě,
         jestliže je jeho protisoutěžní cíl prokázán.

      31      Pokud jde o posouzení protisoutěžního cíle takového jednání ve vzájemné shodě, jako je jednání dotčené ve sporu v původním
         řízení, je třeba nejdříve připomenout, jak to uvedla generální advokátka v bodě 46 svého stanoviska, že k tomu, aby mělo jednání
         ve vzájemné shodě protisoutěžní cíl, postačuje, aby mohlo vyvolat negativní účinky na hospodářskou soutěž. Jinými slovy musí
         být s ohledem na právní a hospodářský kontext, do kterého spadá, pouze prakticky způsobilé vyloučit, omezit nebo narušit hospodářskou
         soutěž na společném trhu. Otázka, zda a v jaké míře skutečně k takovým účinkům dojde, může mít význam jen pro výpočet výše
         pokut a hodnocení práv na náhradu škody.

      32      Zadruhé, pokud jde o výměnu informací mezi soutěžiteli, je třeba připomenout, že kritéria koordinace a spolupráce zakládající
         jednání ve vzájemné shodě je třeba chápat ve světle koncepce vlastní ustanovením Smlouvy týkajícím se hospodářské soutěže,
         podle které každý hospodářský subjekt musí autonomním způsobem určovat politiku, kterou hodlá uplatňovat na společném trhu
         (viz výše uvedený rozsudek Suiker Unie a další v. Komise, bod 173; rozsudky ze dne 14. července 1981, Züchner, 172/80, Recueil,
         s. 2021, bod 13; výše uvedený Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise, bod 63, a ze dne 28. května 1998, Deere v. Komise, C‑7/95 P,
         Recueil, s. I‑3111, bod 86).

      33      Ačkoliv tento požadavek autonomie nevylučuje právo hospodářských subjektů na rozumné přizpůsobení se existujícímu nebo očekávanému
         chování jejich soutěžitelů, striktně brání všem přímým nebo nepřímým kontaktům mezi těmito subjekty, jejichž cílem nebo výsledkem
         je ovlivnění tržního chování skutečného nebo potenciálního soutěžitele či odhalení tržního chování, o kterém tyto subjekty
         rozhodly, že budou samy uskutečňovat na tomto trhu nebo které zamýšlí samy uskutečňovat na tomto trhu, takovému soutěžiteli,
         jestliže je cílem nebo výsledkem těchto kontaktů dosažení podmínek hospodářské soutěže, které s přihlédnutím k povaze výrobků
         nebo poskytovaných služeb, významu a množství podniků, jakož i objemu uvedeného trhu neodpovídají obvyklým podmínkám relevantního
         trhu (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Suiker Unie a další v. Komise, bod 174, Züchner, bod 14, a Deere v. Komise,
         bod 87).

      34      V bodech 88 a následujících výše uvedeného rozsudku Deere v. Komise tak Soudní dvůr rozhodl, že na silně koncentrovaném oligopolistickém
         trhu, jakým je trh dotčený ve věci v původním řízení, může výměna informací podnikům umožnit seznámit se s postaveními na
         trhu, jakož i obchodní strategií jejich soutěžitelů, a citelně tak změnit hospodářskou soutěž, která mezi hospodářskými subjekty
         přetrvává.

      35      Z toho vyplývá, že výměna informací mezi soutěžiteli může být v rozporu s pravidly hospodářské soutěže, pokud zmírňuje nebo
         odstraňuje stupeň nejistoty o fungování relevantního trhu, a tím vede k omezení hospodářské soutěže mezi podniky (viz výše
         uvedený rozsudek Deere v. Komise, bod 90, a rozsudek ze dne 2. října 2003, Thyssen Stahl v. Komise, C‑194/99 P, Recueil, s. I‑10821,
         bod 81).

      36      Zatřetí, pokud jde o možnost považovat jednání ve vzájemné shodě za jednání s protisoutěžním cílem, přestože toto jednání
         nemá přímou souvislost se spotřebitelskými cenami, je třeba uvést, že znění čl. 81 odst. 1 ES neumožňuje mít za to, že jsou
         zakázána pouze jednání ve vzájemné shodě, která mají přímý vliv na cenu zaplacenou konečným spotřebitelem.

      37      Naopak z uvedeného čl. 81 odst. 1 písm. a) ES vyplývá, že jednání ve vzájemné shodě může mít protisoutěžní cíl, pokud spočívá
         v tom, že „přímo nebo nepřímo určuje nákupní nebo prodejní ceny anebo jiné obchodní podmínky“. Ve věci v původním řízení se
         zdá, jak to uplatňuje nizozemská vláda ve svých písemných vyjádřeních, že pro smlouvy o službách postpaid jsou provize smluvních
         prodejců rozhodujícím prvkem pro stanovení ceny, kterou zaplatí konečný spotřebitel.

      38      V každém případě, jak uvedla generální advokátka v bodě 58 svého stanoviska, článek 81 ES směřuje, podobně jako ostatní pravidla
         hospodářské soutěže uvedená ve Smlouvě, nikoliv pouze k tomu, aby chránil bezprostřední hospodářské zájmy soutěžitelů nebo
         spotřebitelů, nýbrž i k tomu, aby chránil strukturu trhu, a tím hospodářskou soutěž jako takovou.

      39      Proto na rozdíl od názoru, který patrně zastává předkládající soud, konstatování existence protisoutěžního cíle jednání ve
         vzájemné shodě nemůže být podmíněno konstatováním přímé souvislosti mezi tímto jednáním a spotřebními cenami.

      40      Začtvrté, pokud jde o argument společnosti Vodafone, podle kterého cílem jednání ve vzájemné shodě dotčeného v původním řízení
         nemohlo být omezení hospodářské soutěže, protože standardní provize smluvních prodejců měly být v každém případě z důvodu
         tržních podmínek sníženy, z bodu 33 tohoto rozsudku vyplývá, že požadavek autonomie hospodářských subjektů nevylučuje jejich
         právo na rozumné přizpůsobení se existujícímu nebo očekávanému chování jejich soutěžitelů.

      41      Nicméně jak uvedla generální advokátka v bodech 66 až 68 svého stanoviska, i když je pravda, že paralelní chování konkurenčních
         podniků nemusí nutně znamenat jednání ve vzájemné shodě, které je v rozporu s hospodářskou soutěží, je třeba mít za to, že
         protisoutěžní cíl sleduje výměna informací, která je způsobilá odstranit nejistoty v mysli dotčených osob ohledně dne, rozsahu
         a způsobů přizpůsobení, které musí dotyčný podnik provést, včetně případu, jaký je ve věci v původním řízení, kdy se přizpůsobení
         týká snížení standardní provize smluvních prodejců.

      42      Je věcí předkládajícího soudu, aby ověřil, zda ve sporu v původním řízení mohou informace vyměněné na schůzce dne 13. června
         2001 odstranit takové nejistoty.

      43      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na první otázku, že jednání ve vzájemné shodě má protisoutěžní
         cíl ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, jestliže z důvodu svých znaků a účelu a s ohledem na hospodářský a právní kontext, do kterého
         spadá, je prakticky způsobilé vyloučit, omezit nebo narušit hospodářskou soutěž na společném trhu. Není nezbytné, aby hospodářská
         soutěž byla skutečně vyloučena, omezena nebo narušena ani aby existovala přímá souvislost mezi tímto jednáním ve vzájemné
         shodě a spotřebitelskými cenami. Výměna informací mezi soutěžiteli sleduje protisoutěžní cíl, jestliže může odstranit nejistoty
         ohledně chování zamýšleného dotyčnými podniky.

       K druhé otázce
      44      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda v rámci přezkumu příčinné souvislosti mezi vzájemnou shodou a chováním
         podniků, které se na ní podílely, na trhu, souvislosti, která je vyžadována pro prokázání existence jednání ve vzájemné shodě
         ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, musí vnitrostátní soud použít domněnku příčinné souvislosti uvedenou v judikatuře Soudního dvora,
         podle které tyto podniky, jestliže zůstávají aktivní na trhu, zohledňují informace, které si vyměnily se svými soutěžiteli,
         nebo zda může použít pravidla vnitrostátního práva týkající se důkazního břemene.

      45      Jak uvedla generální advokátka v bodě 76 svého stanoviska, tato otázka směřuje k objasnění toho, zda domněnka, kterou uplatňují
         soudy Společenství, platí rovněž pro vnitrostátní orgány a soudy, když používají čl. 81 odst. 1 ES.

      46      Podle předkládajícího soudu, pokud je uvedená domněnka zahrnuta v pojmu „jednání ve vzájemné shodě“ uvedeném v čl. 81 odst. 1 ES,
         musí ji vnitrostátní soud použít. Naproti tomu tvrdí, že pokud má být tato domněnka považována za procesní pravidlo, vnitrostátní
         soud ji může na základě zásady procesní autonomie členských států neuplatnit.

      47      T‑Mobile, KPN a Vodafone poznamenávají, že žádná skutečnost vycházející z článku 81 ES nebo judikatury Soudního dvora neumožňuje
         podpořit závěr, že je domněnka příčinné souvislosti nedílnou součástí pojmu „jednání ve vzájemné shodě“ uvedeného v čl. 81
         odst. 1 ES. Mají tedy za to, že v souladu s ustálenou judikaturou přísluší při neexistenci právní úpravy Společenství v dané
         oblasti vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních
         řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky
         nejsou na jedné straně méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti),
         a že na druhé straně v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada
         efektivity).

      48      Nizozemská vláda a Komise se naopak domnívají, že domněnka příčinné souvislosti byla zavedena jako součást pojmu „jednání
         ve vzájemné shodě“ ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, a nikoliv jako procesní pravidlo na tomto pojmu nezávislé, takže tato domněnka
         zavazuje vnitrostátní soudy.

      49      V tomto ohledu je třeba nejdříve připomenout, že článek 81 ES má jednak přímé účinky ve vztazích mezi jednotlivci a zakládá
         práva jednotlivců jako procesních subjektů, která musí vnitrostátní soudy chránit, a jednak že představuje kogentní ustanovení,
         nezbytné ke splnění úkolů svěřených Evropskému společenství, které vnitrostátní soudy musí uplatňovat i bez návrhu (viz v tomto
         smyslu rozsudky ze dne 1. června 1999, Eco Swiss, C‑126/97, Recueil, s. I‑3055, body 36 a 39, jakož i ze dne 13. července
         2006, Manfredi a další, C‑295/04 až C‑298/04, Sb. rozh. s. I‑6619, body 31 a 39).

      50      Při použití článku 81 ES je tedy výklad, který k němu poskytne Soudní dvůr, závazný pro všechny vnitrostátní soudy členských
         států.

      51      Pokud jde o domněnku příčinné souvislosti formulovanou Soudním dvorem v rámci výkladu čl. 81 odst. 1 ES, je třeba nejdříve
         připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, jak to vyplývá ze samotného znění tohoto ustanovení, že pojem „jednání ve vzájemné shodě“
         předpokládá, kromě vzájemné shody mezi dotyčnými podniky, i chování na trhu v návaznosti na tuto vzájemnou shodu a příčinnou
         souvislost mezi oběma skutečnostmi. Soudní dvůr měl dále za to, že je nicméně třeba předpokládat, neexistuje-li důkaz o opaku,
         jehož předložení přísluší zúčastněným subjektům, že podniky, které jednají ve vzájemné shodě a které zůstávají na trhu aktivní,
         zohledňují při určování svého chování na trhu informace, které si vyměnily se svými soutěžiteli. Je tomu tak tím spíše, jestliže
         jednají ve vzájemné shodě pravidelně během dlouhého období. Konečně Soudní dvůr dospěl k závěru, že takové jednání ve vzájemné
         shodě spadá pod čl. 81 odst. 1 ES, i pokud nemělo protisoutěžní účinky na trhu (viz výše uvedený rozsudek Hüls v. Komise,
         body 161 až 163).

      52      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že domněnka příčinné souvislosti vyplývá z čl. 81 odst. 1 ES, jak je vykládán Soudním
         dvorem, a že je v důsledku toho nedílnou součástí použitelného práva Společenství.

      53      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na druhou otázku, že v rámci přezkumu příčinné souvislosti mezi vzájemnou
         shodou a chováním podniků, které se na ní podílely, na trhu, souvislosti, která je vyžadována pro prokázání existence jednání
         ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, je vnitrostátní soud povinen, neexistuje-li důkaz o opaku, jehož předložení
         přísluší těmto podnikům, použít domněnku příčinné souvislosti uvedenou v judikatuře Soudního dvora, podle které uvedené podniky,
         jestliže zůstávají na tomto trhu aktivní, zohledňují informace, které si vyměnily se svými soutěžiteli.

       K třetí otázce
      54      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda pro účely použití pojmu „jednání ve vzájemné shodě“ uvedeného v čl. 81
         odst. 1 ES platí domněnka příčinné souvislosti mezi vzájemnou shodou a chováním dotyčných podniků na trhu vždy, tedy i v případě,
         kdy se jednání ve vzájemné shodě zakládá na jediné schůzce.

      55      T‑Mobile, KPN a Vodafone mají v podstatě za to, že z výše uvedených rozsudků Komise v. Anic Partecipazioni a Hüls v. Komise
         není možné dovodit, že domněnka příčinné souvislosti je použitelná v každém případě. Podle nich musí použití této domněnky
         zůstat omezeno na případy, kdy skutkový stav a okolnosti jsou totožné jako v uvedených rozsudcích. V podstatě uplatňují, že
         pouze za předpokladu, že se podniky scházejí pravidelně a všechny s vědomím, že si při předchozích schůzkách vyměnily důvěrné
         informace, je možné předpokládat, že tyto podniky upravily své chování na trhu na základě vzájemné shody. Krom toho se domnívají,
         že je nelogické mít za to, že podnik může založit své chování na trhu na informacích vyměněných na jediné schůzce, a to a fortiori, jestliže schůzka sledovala legitimní cíl, jak je tomu i ve věci v původním řízení.

      56      Nizozemská vláda a Komise naopak tvrdí, že z judikatury, zejména z výše uvedených rozsudků Komise v. Anic Partecipazioni a Hüls
         v. Komise, jasně vyplývá, že domněnka příčinné souvislosti nezávisí na počtu schůzek, jež byly základem jednání ve vzájemné
         shodě. Poznamenávají, že uvedená domněnka je odůvodněná, pokud kontakty, ke kterým došlo, postačují s ohledem na jejich kontext,
         obsah a frekvenci, ke koordinaci chování na trhu, které může vyloučit, omezit nebo narušit hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 81
         odst. 1 ES, a pokud krom toho dotyčné podniky zůstanou na trhu aktivní.

      57      Podle nizozemské vlády je věc v původním řízení dokonalou ilustrací skutečnosti, že jediná schůzka postačuje ke vzniku vzájemné
         shody. Schůzka ze dne 13. června 2001 jednak umožnila dotyčným operátorům shodnout se na snížení provizí smluvních prodejců.
         Krom toho tato schůzka rovněž umožnila odstranit nejistoty ohledně otázky, který operátor sníží své náklady na náborovou činnost,
         kdy a v jaké míře tak učiní, jakož i ohledně lhůty, ve které ostatní provozovatelé zareagují stejně.

      58      V tomto ohledu je třeba uvést, že z bodu 121 výše uvedeného rozsudku Komise v. Anic Partecipazioni a z bodu 162 výše uvedeného
         rozsudku Hüls v. Komise vyplývá, že Soudní dvůr spojil použití uvedené domněnky jen s existencí vzájemné shody a skutečností,
         že podnik zůstává na trhu aktivní. Připojení slov „a to tím spíše, jestliže jednání ve vzájemné shodě probíhá pravidelně po
         dlouhou dobu“, která ani zdaleka nepodporují tvrzení, podle kterého se domněnka příčinné souvislosti použije jen za předpokladu,
         že se podniky scházejí pravidelně, musí být nezbytně vykládáno v tom smyslu, že tato domněnka je posílena, jestliže podniky
         jednaly ve vzájemné shodě pravidelně po dlouhou dobu.

      59      Jakýkoliv jiný výklad by v zásadě vedl k závěru, že jediná výměna informací mezi soutěžiteli by nemohla v žádném případě vést
         k jednání ve vzájemné shodě porušujícímu pravidla hospodářské soutěže uvedená Smlouvou. Přitom není vyloučeno, že v závislosti
         na struktuře trhu může jediný kontakt, jako je kontakt dotčený ve věci v původním řízení, v zásadě postačovat k tomu, aby
         se dotyčné podniky vzájemně shodly na chování na trhu, a dospěly tak k praktické spolupráci, která nahradí hospodářskou soutěž
         a rizika s ní spojená.

      60      Jak správně uvedla nizozemská vláda, jakož i generální advokátka v bodech 104 a 105 svého stanoviska, je to jak předmět vzájemné
         shody, tak podmínky trhu, které určují jak často, v jakém rozmezí a jakým způsobem se soutěžitelé navzájem kontaktují, aby
         dospěli ke vzájemné shodě svého chování na trhu. Jestliže totiž dotyčné podniky vytvoří kartelovou dohodu s komplexním systémem
         jednání ve vzájemné shodě, pokud jde o velké množství aspektů jejich chování na trhu, pak může být pravidelné navazování kontaktů
         po delší dobu nezbytné. Pokud naopak, jako je tomu ve věci v původním řízení, je jednání ve vzájemné shodě jednorázové a směřuje
         k jednorázové harmonizaci chování na trhu ohledně jediného parametru hospodářské soutěže, může stačit i jediné navázání kontaktů
         k tomu, aby se uskutečnil protisoutěžní cíl, o který dotyčné podniky usilují.

      61      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že důležitý není ani tak počet schůzek mezi dotyčnými podniky jako skutečnost, zda
         kontakt nebo kontakty, ke kterým došlo, nabízejí těmto podnikům možnost zohlednit při určování svého chování na dotyčném trhu
         informace, které si vyměnily se svými soutěžiteli a vědomě nahradit rizika hospodářské soutěže praktickou spoluprací mezi
         nimi. Když je možné prokázat, že tyto podniky dospěly ke vzájemné shodě a zůstaly na tomto trhu aktivní, je odůvodněné požadovat,
         aby prokázaly, že tato vzájemná shoda neměla vliv na jejich chování na uvedeném trhu.

      62      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na třetí otázku, že pokud podnik podílející se na jednání ve vzájemné shodě
         zůstane na dotyčném trhu aktivní, použije se domněnka příčinné souvislosti mezi vzájemnou shodou a chováním tohoto podniku
         na tomto trhu i v případě, kdy se jednání ve vzájemné shodě zakládá pouze na jediné schůzce dotyčných podniků.

       K nákladům řízení
      63      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Jednání ve vzájemné shodě má protisoutěžní cíl ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, jestliže z důvodu svých znaků a účelu a s ohledem
            na hospodářský a právní kontext, do kterého spadá, je prakticky způsobilé vyloučit, omezit nebo narušit hospodářskou soutěž
            na společném trhu. Není nezbytné, aby hospodářská soutěž byla skutečně vyloučena, omezena nebo narušena ani aby existovala
            přímá souvislost mezi tímto jednáním ve vzájemné shodě a spotřebitelskými cenami. Výměna informací mezi soutěžiteli sleduje
            protisoutěžní cíl, jestliže může odstranit nejistoty ohledně chování zamýšleného dotyčnými podniky.
      2)      V rámci přezkumu příčinné souvislosti mezi vzájemnou shodou a chováním podniků, které se na ní podílely, na trhu, souvislosti,
            která je vyžadována pro prokázání existence jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, je vnitrostátní soud povinen,
            neexistuje-li důkaz o opaku, jehož předložení přísluší těmto podnikům, použít domněnku příčinné souvislosti uvedenou v judikatuře
            Soudního dvora, podle které uvedené podniky, jestliže zůstávají na tomto trhu aktivní, zohledňují informace, které si vyměnily
            se svými soutěžiteli.
      3)      Pokud podnik podílející se na jednání ve vzájemné shodě zůstane na dotyčném trhu aktivní, použije se domněnka příčinné souvislosti
            mezi vzájemnou shodou a chováním tohoto podniku na tomto trhu i v případě, kdy se jednání ve vzájemné shodě zakládá pouze
            na jediné schůzce dotyčných podniků.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 13. ledna 2004. # JCB Service proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-67/01.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 25. října 2013. # Biotronik SE & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-416/11.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 17. března 2011.#Manuel Carvalho Ferreira Santos proti Companhia Europeia de Seguros SA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal da Relação do Porto - Portugalsko.#Řízení o předběžné otázce - Směrnice 72/166/EHS - Článek 3 odst. 1 - Směrnice 84/5/EHS - Článek 2 odst. 1 - Směrnice 90/232/EHS - Článek 1 - Právo na náhradu škody z povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel - Podmínky pro omezení - Podíl na vzniku škody - Neexistence zavinění přičitatelného řidičům - Odpovědnost za škodlivý následek.#Věc C-484/09.

text:
      Věc C-484/09
      Manuel Carvalho Ferreira Santos
      v.
      Companhia Europeia de Seguros SA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal da Relação do Porto)
      „Řízení o předběžné otázce – Směrnice 72/166/EHS – Článek 3 odst. 1 – Směrnice 84/5/EHS – Článek 2 odst. 1 – Směrnice 90/232/EHS – Právo na náhradu škody z povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – Podmínky pro omezení – Podíl na vzniku škody – Neexistence zavinění přičitatelného řidičům – Odpovědnost za škodlivý následek“
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – Směrnice 72/166, 84/5
            a 90/232 – Stanovení režimu občanskoprávní odpovědnosti použitelného na nehody způsobené provozem vozidel
      (Směrnice Rady 72/166, čl. 3 odst. 1, směrnice Rady 84/5, čl. 2 odst. 1, a směrnice Rady 90/232, článek 1)
      Článek 3 odst. 1 směrnice 72/166 o sbližování právních předpisů členských států týkajících pojištění občanskoprávní odpovědnosti
         z provozu motorových vozidel a kontroly povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění, čl. 2 odst. 1 druhé směrnice
         84/5 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových
         vozidel a článek 1 třetí směrnice 90/232 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní
         odpovědnosti z provozu motorových vozidel musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která
         v případě, že v důsledku srážky dvou vozidel vznikne škoda, aniž je jednomu z řidičů možné přičíst zavinění, rozděluje odpovědnost
         ve vztahu k této škodě úměrně podílu každého vozidla na jejím vzniku a v případě pochybností v této otázce přisuzuje každému
         z řidičů stejný podíl na vzniku škody.

      Protože dotčená vnitrostátní právní úprava nemá za následek, že by z úřední povinnosti byl vyloučen nebo nepřiměřeným způsobem
         snížen nárok řidiče motorového vozidla, jemuž vznikla škoda na zdraví při srážce s jiným motorovým vozidlem, na náhradu škody
         z povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel, nýbrž pouze stanoví, že se občanskoprávní
         odpovědnost rozdělí poměrně podle podílu každého vozidla na vzniku škody, což se výsledně projeví na výši náhrady škody, nedotýká
         se záruky upravené právem Unie, že režim občanskoprávní odpovědnosti, použitelný na základě vnitrostátního práva, bude krytý
         pojištěním v souladu s ustanoveními uvedených tří směrnic.

      (viz body 43–44, 46 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      17. března 2011 (*)

      „Řízení o předběžné otázce – Směrnice 72/166/EHS – Článek 3 odst. 1 – Směrnice 84/5/EHS – Článek 2 odst. 1 – Směrnice 90/232/EHS – Článek 1 – Právo na náhradu škody z povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – Podmínky pro omezení – Podíl na vzniku škody – Neexistence zavinění přičitatelného řidičům – Odpovědnost za škodlivý následek“
      Ve věci C‑484/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunal da Relação
         do Porto (Portugalsko) ze dne 24. listopadu 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 30. listopadu 2009, v řízení

      Manuel Carvalho Ferreira Santos
      proti
      Companhia Europeia de Seguros SA,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev (zpravodaj), A. Rosas, A. Ó Caoimh a P. Lindh, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s L. Ventrellou, avvocato dello Stato,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi N. Yerrell a M. Telles Romão, jako zmocněnkyněmi,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 7. prosince 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 směrnice Rady 72/166/EHS ze dne 24. dubna 1972 o sbližování
         právních předpisů členských států týkajících pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontroly
         povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění (Úř. věst. L 103, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 10, dále jen „první
         směrnice“), čl. 2 odst. 1 druhé směrnice Rady 84/5/EHS ze dne 30. prosince 1983 o sbližování právních předpisů členských států
         týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Úř. věst. 1984, L 8, s. 17; Zvl. vyd. 06/07,
         s. 3, dále jen „druhá směrnice“) a článku 1 třetí směrnice Rady 90/232/EHS ze dne 14. května 1990 o sbližování právních předpisů
         členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (JO L 129, s. 33; Zvl. vyd.
         06/01, s. 249, dále jen „třetí směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Carvalho Ferreira Santosem (dále jen „M. Carvalho“) a Companhia Europeia
         de Seguros SA (dále jen „Europeia de Seguros“), v němž se M. Carvalho domáhá, aby mu uvedená pojišťovna poskytla odškodnění
         z titulu občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel za škodu, která mu vznikla při srážce jeho motorového vozidla
         a vozidla, jehož občanskoprávní odpovědnost je kryta pojištěním uzavřeným u Europeia de Seguros.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Podle čl. 3 odst. 1 první směrnice:

      „Každý členský stát přijme […] veškerá nezbytná opatření, aby zajistil, že občanskoprávní odpovědnost z provozu vozidel, která
         mají obvyklé stanoviště na jeho území, byla [bude] kryta pojištěním. Rozsah pojištěné odpovědnosti a podmínky pojistného krytí
         se určí na základě těchto opatření.“

      4        Článek 2 odst. 1 druhé směrnice stanoví:

      „Každý členský stát přijme potřebná opatření k zabezpečení toho, aby pro účely čl. 3 odst. 1 [první směrnice] bylo ve vztahu
         k nárokům třetích osob poškozených nehodou považováno za neplatné jakékoli zákonné ustanovení [ustanovení práva] či smluvní
         ujednání obsažené v pojistce vydané podle čl. 3 odst. 1 [první směrnice], které z pojištění vylučuje užívání či řízení vozidel:

      –        osobami, které k tomu nejsou výslovně či nepřímo oprávněny, nebo
      –        osobami bez řidičského průkazu, který by jim dovoloval řídit dotyčné vozidlo, nebo
      –        osobami porušujícími zákonem stanovené technické podmínky týkající se stavu a bezpečnosti dotyčného vozidla.
      Ustanovení či ujednání uvedená v první odrážce však lze uplatnit vůči osobám, které do vozidla, jež věcnou škodu nebo škodu
         na zdraví způsobilo, dobrovolně nastoupily, může-li pojistitel prokázat, že věděly o tom, že vozidlo bylo odcizeno.

      Členské státy nemusí v případě nehod, k nimž dojde na jejich území, první pododstavec použít, nakolik může poškozený obdržet
         náhradu škody od orgánu sociálního zabezpečení.“

      5        Článek 1 třetí směrnice stanoví:

      „Aniž je dotčen čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec [druhé směrnice], kryje pojištění uvedené v čl. 3 odst. 1 [první směrnice]
         odpovědnost za škody na zdraví všech osob cestujících ve vozidle, s výjimkou řidiče, vyplývající z provozu vozidla.

      [...]“
      6        Článek 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/14/ES ze dne 11. května 2005, kterou se mění směrnice Rady 72/166/EHS,
         84/5/EHS, 88/357/EHS a 90/232/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/26/ES (Úř. věst. L 149, s. 14), nadepsaný „Změny
         směrnice 90/232/EHS“, stanoví:

      „Směrnice 90/232/EHS se mění takto:
      […]
      2)     Vkládá se nový článek, který zní:
      ,Článek 1a
      Pojištění podle čl. 3 odst. 1 [první směrnice] kryje škodu na zdraví a věcnou škodu utrpěnou chodci, cyklisty a dalšími nemotorizovanými
         uživateli pozemních komunikací, kteří v důsledku nehody, jejímž účastníkem bylo motorové vozidlo, mají nárok na náhradu v souladu
         s vnitrostátními občanskoprávními předpisy. Tímto článkem není dotčena ani občanskoprávní odpovědnost, ani výše náhrady škody.‘

      […]“
      7        Článek 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/103/ES ze dne 16. září 2009 o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu
         motorových vozidel a kontrole povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění (Úř. věst. L 263, s. 11), nadepsaný
         „Zvláštní kategorie poškozených“, stanoví:

      „1.   Aniž je dotčen čl. 13 odst. 1 druhý pododstavec, kryje pojištění uvedené v článku 3 odpovědnost za škody na zdraví všech osob
         cestujících ve vozidle, s výjimkou řidiče, vyplývající z provozu vozidla.

      […]
      3.     Pojištění uvedené v článku 3 kryje škodu na zdraví a věcnou škodu utrpěnou chodci, cyklisty a dalšími nemotorizovanými uživateli
         pozemních komunikací, kteří v důsledku nehody, jejímž účastníkem bylo motorové vozidlo, mají nárok na náhradu škody v souladu
         s vnitrostátními občanskoprávními předpisy.

      Tímto článkem není dotčena občanskoprávní odpovědnost ani výše náhrady škody.“
       Vnitrostátní právo
      8        Podle čl. 503 odst. 1 portugalského občanského zákoníku:

      „Provozovatel pozemního motorového vozidla, který je používá ve svém vlastním zájmu, i kdyby tak činil prostřednictvím zaměstnance,
         odpovídá za škodu způsobenou vozidlem, a to i v případě, že vozidlo není v provozu.“

      9        Podle čl. 504 odst. 1 téhož zákoníku:

      „Odpovědnost za škodu způsobenou vozidly se přiznává ve prospěch třetích osob, jakož i přepravovaných osob.“
      10      Článek 506 portugalského občanského zákoníku stanoví:

      „1.   Jestliže v důsledku srážky dvou vozidel vznikne škoda na obou nebo na jednom z nich, aniž lze zavinění přičíst některému z řidičů,
         rozdělí se odpovědnost poměrně podle podílu, jakým se provoz každého z vozidel podílel na vzniku škody; je-li škoda způsobena
         jen jedním z vozidel bez zavinění některého z řidičů, vznikne povinnost k náhradě škody výlučně osobě odpovědné za vznik této
         škody.

      2.     V pochybnostech se má za to, že se každé z vozidel podílelo a každý z řidičů svým zaviněním podílel na vzniku škody rovným
         dílem.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      11      Dne 5. srpna 2000 došlo ke srážce mopedu řízeného M. Carvalhem s osobním motorovým vozidlem řízeným panem Nogueira Teixeirou.
         Manuel Carvalho, který utrpěl lebeční zranění, byl hospitalizován a zůstal po dobu několika měsíců upoután na lůžku. Od té
         doby se nachází v pracovní neschopnosti.

      12      V souvislosti s touto nehodou podal M. Carvalho žalobu proti Europeia de Seguros, pojišťovně p. Nogueira Teixeiry, z titulu
         občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel. Touto žalobou se M. Carvalho domáhá náhrady majetkové a nemajetkové
         újmy ve výši 154 456,36 eur, jež mu vznikla v důsledku uvedené nehody.

      13      Předkládající soud konstatoval, že ani jednomu z řidičů nelze přičíst zavinění. Vzhledem k tomu, že přetrvávají pochybnosti
         ohledně podílu vozidel, jež byla účastníky nehody, na vzniku škody, použije se čl. 506 odst. 2 portugalského občanského zákoníku,
         který přisuzuje každému z řidičů 50% podíl občanskoprávní odpovědnosti.

      14      Podle tohoto soudu je odpovědnost řidiče vozidla, které způsobilo škodu, omezena úměrně podílu vozidla poškozeného na vzniku
         uvedené škody. Omezení této odpovědnosti vede k poměrnému omezení náhrady škody, která má být poskytnuta poškozenému pojišťovnou
         Europeia de Seguros na základě pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel.

      15      Předkládající soud se domnívá, že okolnost, že poškozený řidič sám přispěl ke škodě vzniklé v důsledku srážky vozidel, jej
         ještě nezbavuje postavení poškozené osoby ve smyslu čl. 1 odst. 2 první směrnice. Pokud jde o náhradu jeho škody na zdraví,
         poškozenému řidiči tedy svědčí zásada ochrany poškozených v důsledku dopravních nehod vytýčená Soudním dvorem v jeho rozsudku
         ze dne 30. června 2005, Candolin a další (C‑537/03, Sb. rozh. s. I‑5745).

      16      Podle předkládajícího soudu přitom Soudní dvůr na základě této zásady rozhodl, že vnitrostátní předpisy, které umožňují snížit
         nebo omezit odškodnění osob poškozených v důsledku dopravní nehody z důvodu, že samy přispěly ke škodě, která jim vznikla,
         jsou v rozporu s právem Unie, neboť zbavují čl. 3 odst. 1 první směrnice, čl. 2 odst. 1 druhé směrnice a článek 1 třetí směrnice
         jejich užitečného účinku.

      17      Předkládající soud poukazuje zejména na to, že Soudní dvůr sice uznal, že občanskoprávní odpovědnost je oblastí, která zůstává
         v pravomoci členských států, zároveň však upřesnil, že členské státy musejí tuto pravomoc vykonávat v souladu s právem Unie,
         které umožňuje snižování dlužné náhrady škody poškozenému z povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových
         vozidel pouze ve výjimečných případech a na základě individuálního posouzení.

      18      S ohledem na tuto judikaturu Soudního dvora má předkládající soud pochybnosti o slučitelnosti režimu občanskoprávní odpovědnosti
         použitelného ve sporu v původním řízení s výše uvedenými ustanoveními práva Unie.

      19      Za těchto podmínek se Tribunal da Relação do Porto rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Je v případě srážky vozidel, kterou žádný z řidičů nezavinil a jejímž následkem vznikla jednomu z řidičů (poškozenému, který
         se domáhá náhrady škody) škoda na zdraví a věcná škoda, možnost stanovit rozdělení odpovědnosti za škodlivý následek (čl.
         506 odst. 1 a 2 občanského zákoníku), které má přímý dopad na výši náhrady škody, jež má být přiznána poškozenému za majetkovou
         a nemajetkovou újmu vyplývající z utrpěné zdravotní újmy, neboť vede k poměrnému snížení této náhrady, v rozporu s právem
         Společenství, konkrétně s čl. 3 odst. 1 [první směrnice], čl. 2 odst. 1 [druhé směrnice] a článkem 1 [třetí směrnice], jak
         jsou vykládány [Soudním dvorem]?“

       K předběžné otázce
      20      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 3 odst. 1 první směrnice, čl. 2 odst. 1 druhé směrnice a článek 1 třetí
         směrnice musejí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která v případě, že v důsledku srážky vozidel
         vznikne škoda, aniž je jednomu z řidičů možné přičíst zavinění, rozděluje odpovědnost ve vztahu k této škodě úměrně podílu
         každého vozidla na jejím vzniku a v případě pochybností v této otázce přisuzuje každému z řidičů stejný podíl na vzniku škody.

      21      Portugalská vláda upřesňuje, že nárok poškozené osoby na náhradu škody je na základě článků 483 a 499 portugalského občanského
         zákoníku přímo úměrný podílu občanskoprávní odpovědnosti zjištěné na základě článku 506 uvedeného zákoníku.

      22      Německá, italská a rakouská vláda tvrdí, že jak z účelu, tak ze znění první a druhé směrnice vyplývá, že jejich účelem není
         harmonizovat režimy občanskoprávní odpovědnosti členských států. Podle uvedených vlád bylo cílem zákonodárce Unie upravit
         rozsah povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel, a nikoli režim občanskoprávní odpovědnosti
         použitelný v případě nehody uvedených vozidel.

      23      Z toho podle uvedených vlád plyne, že otázka, zda jsou s právem Unie slučitelná kritéria pro přičtení škody vymezená vnitrostátním
         právem upravujícím občanskoprávní odpovědnost, nespadá do rozsahu působnosti první a druhé směrnice. Kromě toho použitelnost
         uvedených směrnic předpokládá, že otázka určení rozsahu škod, jež mají být nahrazeny, již byla vyřešena právem upravujícím
         občanskoprávní odpovědnost.

      24      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z preambule první a druhé směrnice vyplývá, že jejich účelem je zajistit volný pohyb
         jak vozidel, která mají obvyklé stanoviště na území Unie, tak osob, které jimi cestují, a dále zaručit, že s osobami poškozenými
         nehodami způsobenými těmito vozidly bude zacházeno srovnatelným způsobem bez ohledu na to, na kterém místě Unie k nehodě dojde
         (rozsudky ze dne 28. března 1996, Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Recueil, s. I‑1829, bod 13, a ze dne 14. září 2000, Mendes Ferreira
         a Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Recueil, s. I‑6711, bod 24).

      25      Za tímto účelem zavedla první směrnice, jak vyplývá z jejího osmého bodu odůvodnění, systém vycházející z předpokladu, že
         vozidla mající své obvyklé stanoviště na území Unie jsou pojištěna. Článek 3 odst. 1 této směrnice tak stanoví, že členské
         státy jsou povinny přijmout veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že občanskoprávní odpovědnost z provozu vozidel, která
         mají obvyklé stanoviště na jeho území, bude kryta pojištěním (výše uvedený rozsudek Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira,
         bod 25).

      26      Tento článek však ve svém původním znění ponechal na členských státech, aby určily, které škody budou pojištěním kryty, a stanovily
         podrobné podmínky povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel. Aby byly sníženy přetrvávající
         rozdíly mezi právními předpisy členských států stran rozsahu povinnosti uzavřít pojištění, na které poukazuje třetí bod odůvodnění
         druhé směrnice, její článek 1 stanovil v oblasti občanskoprávní odpovědnosti povinné pojistné krytí věcných škod a škod na
         zdraví až do výše stanovených částek a článek 1 třetí směrnice rozšířil tuto povinnost na pojistné krytí škod na zdraví způsobených
         osobám cestujícím ve vozidle s výjimkou řidiče (výše uvedený rozsudek Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira, bod 26).

      27      Článek 3 odst. 1 první směrnice, upřesněný a doplněný druhou a třetí směrnicí, ukládá tedy členským státům povinnost zaručit,
         že občanskoprávní odpovědnost z provozu motorových vozidel, která mají obvyklé stanoviště na jejich území, bude kryta pojištěním,
         a zejména upřesňuje, které typy škod a poškozené třetí osoby má toto pojištění krýt (výše uvedený rozsudek Mendes Ferreira
         a Delgado Correia Ferreira, bod 27).

      28      Soudní dvůr již rozhodl, jaké důsledky je třeba z této povinnosti vyvodit, má-li být z povinného pojištění občanskoprávní
         odpovědnosti z provozu motorových vozidel nahrazena škoda způsobená poškozeným třetím osobám na základě občanskoprávní odpovědnosti
         pojištěného.

      29      Ve světle cíle ochrany poškozených, který je v dotčených směrnicích opakovaně zdůrazňován, Soudní dvůr judikoval, že čl. 3
         odst. 1 první směrnice brání tomu, aby se pojistitel poskytující pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových
         vozidel mohl dovolávat právních předpisů nebo smluvních ujednání za účelem odmítnutí vyplatit náhradu škody třetím osobám
         poškozeným nehodou pojištěného vozidla (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Ruiz Bernáldez, bod 20, a Candolin a další,
         bod 18).

      30      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že čl. 2 odst. 1 první pododstavec druhé směrnice pouze připomíná tuto povinnost, co se týče předpisů
         nebo ustanovení pojistky vylučujících z pojistného krytí pojištěním občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel
         škody způsobené třetím osobám v důsledku užívání nebo řízení pojištěného vozidla osobami, které nejsou k řízení vozidla oprávněny,
         osobami bez řidičského průkazu nebo osobami porušujícími zákonem stanovené technické podmínky týkající se stavu a bezpečnosti
         dotyčného vozidla (výše uvedené rozsudky Ruiz Bernáldez, bod 21, a Candolin a další, bod 19).

      31      Je však třeba připomenout, že se povinnost poskytnout pojistnou ochranu pojištěním občanskoprávní odpovědnosti škodám způsobeným
         třetím osobám provozem motorových vozidel neshoduje s rozsahem jejich odškodnění na základě občanskoprávní odpovědnosti pojištěného.
         Prvně uvedená povinnost je totiž vymezena a zaručena právními předpisy Unie, zatímco rozsah odškodnění je upraven především
         vnitrostátním právem (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Farrell, C‑356/05, Sb. rozh. s. I‑3067, bod 32).

      32      V tomto ohledu již Soudní dvůr judikoval, že z cíle a znění první, druhé i třetí směrnice vyplývá, že neusilují o harmonizaci
         režimů občanskoprávní odpovědnosti členských států a že za současného stavu práva Unie si mohou členské státy stanovit režim
         občanskoprávní odpovědnosti použitelný na nehody způsobené provozem vozidel (výše uvedené rozsudky Candolin a další, bod 24,
         a Farrell, bod 33).

      33      Ze znění čl. 3 odst. 1 první směrnice totiž vyplývá, že úmyslem zákonodárce Unie nebylo upřesnit, zda se v případě občanskoprávní
         odpovědnosti z provozu motorových vozidel, jež má být kryta povinným pojištěním, má jednat o odpovědnost za zavinění, či o odpovědnost
         za škodlivý následek.

      34      Členské státy jsou nicméně povinny zaručit, že občanskoprávní odpovědnost použitelná podle jejich vnitrostátního práva bude
         kryta pojištěním v souladu s ustanoveními uvedených tří směrnic (výše uvedený rozsudek Farrell, bod 33).

      35      Pokud jde dále o právo upravující občanskoprávní odpovědnost, Soudní dvůr rovněž rozhodl, že členské státy musí vykonávat
         své pravomoci v této oblasti v souladu s právem Unie, a konkrétně článkem 3 odst. 1 první směrnice, článkem 2 odst. 1 druhé
         směrnice a článkem 1 třetí směrnice (výše uvedené rozsudky Candolin a další, bod 27, a Farrell, bod 34).

      36      Vnitrostátní předpisy upravující právo občanskoprávní odpovědnosti, jimiž se řídí výplata náhrady škod způsobených provozem
         vozidel, tedy nemohou uvedené články zbavit jejich užitečného účinku (výše uvedené rozsudky Candolin a další, bod 28, a Farrell,
         bod 34).

      37      Takový případ by však nastal, kdyby odpovědnost poškozené osoby ve vztahu ke škodám, které jí vznikly, jak tato odpovědnost
         vyplývá z posouzení podílu poškozené osoby na vzniku uvedených škod na základě vnitrostátního práva, měla za následek, že
         by byl z úřední povinnosti vyloučen nebo nepřiměřeným způsobem snížen její nárok na náhradu škody z povinného pojištění občanskoprávní
         odpovědnosti z provozu motorových vozidel, za niž odpovídá pojištěný.

      38      Soudní dvůr v této souvislosti judikoval, že vnitrostátní právní úprava, definovaná na základě obecných a abstraktních kritérií,
         nemůže pouze z důvodu podílu osoby cestující ve vozidle na vzniku škody odmítnout nebo nepřiměřeně omezit její nárok na odškodnění
         z povinného pojištění odpovědnosti z provozu motorových vozidel. Rozsah takového nároku totiž může být omezen pouze za výjimečných
         okolností na základě individuálního posouzení a při respektování práva Unie (výše uvedené rozsudky Candolin a další, bod 30,
         a Farrell, bod 35).

      39      V projednávaném případě se věc v původním řízení týká případu, kdy má být na základě občanskoprávní odpovědnosti nahrazena
         škoda vzniklá řidiči motorového vozidla při srážce tohoto vozidla s jiným motorovým vozidlem, aniž lze zavinění přičíst některému
         z řidičů. Na rozdíl od okolností, jež nastaly ve věcech, které vedly k vydání výše uvedených rozsudků Candolin a další a Farrell,
         vyplývá snížení náhrady škod vzniklých řidiči nikoli z omezení pojistného krytí občanskoprávní odpovědnosti pojištěním, nýbrž
         z omezení občanskoprávní odpovědnosti pojištěného na základě použitelného režimu občanskoprávní odpovědnosti.

      40      Článek 506 odst. 1 portugalského občanského zákoníku totiž stanoví, že pokud při srážce dvou vozidel vznikne škoda, aniž lze
         zavinění přičíst některému z řidičů, rozdělí se občanskoprávní odpovědnost poměrně podle podílu každého z vozidel na vzniku
         škody. V případě pochybnosti o míře podílu vozidel na vzniku škody odstavec 2 tohoto článku stanoví, že se má za to, že se
         každé z vozidel podílelo na vzniku škody rovným dílem.

      41      Jinými slovy je cílem vnitrostátní úpravy použitelné v rámci sporu v původním řízení rozdělit občanskoprávní odpovědnost za
         škody způsobené srážkou dvou motorových vozidel v případě, že žádnému z řidičů nelze přičíst zavinění.

      42      Jak uvedla portugalská vláda, toto rozdělení odpovědnosti je určující pro povinnost náhrady škody vzniklé každému z řidičů
         za škody při srážce vozidel na základě jejich příslušné občanskoprávní odpovědnosti.

      43      Na rozdíl od právních kontextů ve věcech, v nichž byly vydány výše uvedené rozsudky Candolin a další a Farrell, článek 506
         portugalského občanského zákoníku nemá za následek, že by z úřední povinnosti byl vyloučen nebo nepřiměřeným způsobem snížen
         nárok poškozených, v projednávaném případě nárok řidiče motorového vozidla, jemuž vznikla škoda na zdraví při srážce s jiným
         motorovým vozidlem, na náhradu škody z povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel. Toto
         ustanovení totiž pouze stanoví, že se občanskoprávní odpovědnost rozdělí poměrně podle podílu každého vozidla na vzniku škody,
         což se výsledně projeví na výši náhrady škody.

      44      V důsledku toho je třeba konstatovat, že se toto ustanovení nedotýká záruky upravené právem Unie, že režim občanskoprávní
         odpovědnosti, použitelný na základě vnitrostátního práva, bude krytý pojištěním v souladu s ustanoveními uvedených tří směrnic.

      45      Tento závěr je mimoto podpořen článkem 1a třetí směrnice, vloženým směrnicí 2005/14, který, pokud jde o krytí škody na zdraví
         a věcné škody utrpěné chodci, cyklisty a dalšími nemotorizovanými uživateli pozemních komunikací, odkazuje na vnitrostátní
         právo. Jelikož toto ustanovení stanoví, že uvedená škoda je kryta povinným pojištěním občanskoprávní odpovědnosti z provozu
         motorových vozidel v rozsahu, v němž poškozené osoby mají nárok na náhradu škody v souladu s vnitrostátními předpisy, nemůže
         něco jiného platit v případě řidiče motorového vozidla, je-li poškozenou osobou a zároveň osobou spoluodpovědnou za škodu,
         která mu vznikla v důsledku nehody, jíž se účastnilo další motorové vozidlo. V tomto ohledu z článku 12 směrnice 2009/103
         mimoto vyplývá, že krytím z povinného pojištění škod způsobených zvláštním kategoriím poškozených, zejména nemotorizovaným
         uživatelům pozemních komunikací a osobám cestujícím ve vozidle, není dotčena občanskoprávní odpovědnost ani výše náhrady škody.

      46      Vzhledem k předchozím úvahám je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 první směrnice, čl. 2 odst. 1 druhé
         směrnice a článek 1 třetí směrnice musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě,
         že v důsledku srážky vozidel vznikne škoda, aniž je jednomu z řidičů možné přičíst zavinění, rozděluje odpovědnost ve vztahu
         k této škodě úměrně podílu každého vozidla na jejím vzniku a v případě pochybností v této otázce přisuzuje každému z řidičů
         stejný podíl na vzniku škody.

       K nákladům řízení
      47      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 3 odst. 1 směrnice Rady 72/166/EHS ze dne 24. dubna 1972 o sbližování právních předpisů členských států týkajících
            pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontroly povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti
            pojištění, čl. 2 odst. 1 druhé směrnice Rady 84/5/EHS ze dne 30. prosince 1983 o sbližování právních předpisů členských států
            týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a článek 1 třetí směrnice Rady 90/232/EHS
            ze dne 14. května 1990 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti
            z provozu motorových vozidel musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě, že
            v důsledku srážky vozidel vznikne škoda, aniž je jednomu z řidičů možné přičíst zavinění, rozděluje odpovědnost ve vztahu
            k této škodě úměrně podílu každého vozidla na jejím vzniku a v případě pochybností v této otázce přisuzuje každému z řidičů
            stejný podíl na vzniku škody.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.