title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 6. září 2012.#Cido Grupa SIA v. Valsts ieņēmumu dienests.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Augstākās Tiesas Senāts.#Přistoupení nových členských států – Přechodná opatření – Zemědělské produkty – Cukr – Nařízení (ES) č. 60/2004 – Sazba a základ poplatku za přebytečné zásoby.#Věc C‑471/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      6. září 2012 (
            *1
         )
      „Přistoupení nových členských států — Přechodná opatření — Zemědělské produkty — Cukr — Nařízení (ES) č. 60/2004 — Sazba a základ poplatku za přebytečné zásoby“
      Ve věci C-471/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Augstākās Tiesas Senāts (Lotyšsko) ze dne 9. listopadu 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 14. září 2011, v řízení

         Cido Grupa SIA

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení U. Lõhmus, předseda senátu, A. Ó Caoimh a C. G. Fernlund (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Cido Grupa SIA I. Lielpinka, advokāte,

               —

               za Valsts ieņēmumu dienests N. Jezdakovou, jako zmocněnkyní,

               —

               za lotyšskou vládu I. Kalniņšem a D. Pelše, jako zmocněnci,

               —

               za estonskou vládu M. Linntam, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi D. Triantafyllouem a A. Saukou, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 odst. 3 nařízení Komise (ES) č. 60/2004 ze dne 14. ledna 2004, kterým se stanoví přechodná opatření v odvětví cukru z důvodu přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska (Úř. věst. L 9, s. 8; Zvl. vyd. 03/42, s. 125 a oprava Úř. věst. 2005, L 30, s. 27) ve znění nařízení Komise (ES) č. 1667/2005 ze dne 13. října 2005 (Úř. věst. L 269, s. 3, dále jen „nařízení č. 60/2004“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Cido Grupa SIA (dále jen „Cido Grupa“) a Valsts ieņēmumu dienests (lotyšská daňová správa, dále jen „VID“) ve věci výběru poplatku za přebytečné zásoby cukrového sirupu.

         Právní rámec

               3

               Článek 41 první pododstavec Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska k Evropské unii a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 2003, L 236, s. 33) umožňuje Evropské komisi po dobu tří let ode dne přistoupení přijímat opatření k usnadnění přechodu nových členských států na režim společné zemědělské politiky. Komise přijala nařízení č. 60/2004 zejména na základě tohoto ustanovení.

               4

               Preambule nařízení č. 60/2004 uvádí:
               „[...]

                        (5)

                        Existuje značné nebezpečí narušení trhů v odvětví cukru, které by způsobily produkty dovezené za účelem spekulace do nových členských států před jejich přistoupením. Vzhledem k přistoupení nových členských států je proto třeba přijmout opatření, která usnadní přechod a zabrání těmto spekulativním přesunům. Na základě nařízení (ES) č. 1972/2003 již byla přijata podobná opatření pro obchod se zemědělskými produkty s ohledem na přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska. Mají-li být zohledněny zvláštní rysy odvětví cukru, je třeba stanovit zvláštní pravidla.

                  [...]

                        (7)

                        Kromě toho, v souladu s aktem o přistoupení, musejí být na účet nových členských států odstraněna z trhu množství zásob cukru nebo isoglukosy, která převyšují běžnou zásobu převáděnou do dalšího období. Stanovení přebytečných zásob provede Komise na základě vývoje obchodu a trendů produkce a spotřeby v nových členských státech v době od 1. května 2000 do 30. dubna 2004. Při tomto postupu se kromě cukru a isoglukosy vezmou v úvahu též jiné výrobky s významným obsahem ekvivalentu cukru, neboť by též mohly být předmětem spekulace. V případě, že stanovené přebytečné množství cukru a isoglukosy nebude nejpozději do 30. května 2005 [30. dubna 2005] odstraněno z trhu Společenství, ponese dotyčný nový členský stát za příslušné množství finanční odpovědnost. Částka, která bude novému členskému státu účtována a kterou musí zaplatit do rozpočtu Společenství v případě, že přebytečné zásoby nebudou odstraněny, se musí rovnat nejvyšší vývozní náhradě použitelné v období od 1. května 2004 do 30. dubna 2005.“

               5

               Článek 4 bod 1 nařízení č. 60/2004 definuje pojem „cukr“ takto:
               „[…]

                        a)

                        řepný cukr a třtinový cukr v pevném stavu kódu KN 1701;

                        b)

                        cukrový sirup kódů KN 1702 60 95, 1702 90 99 a 2106 90 59;

                        c)

                        inulinový sirup kódů KN 1702 60 80 a 1702 90 80“.

               6

               Článek 6 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
               „Nejpozději do 31. května 2005 stanoví Komise […] pro každý nový členský stát množství cukru v nezměněném stavu nebo ve formě zpracovaných výrobků, isoglukosy a fruktosy, která přesahují množství považované dne 1. května 2004 za běžnou zásobu převáděnou do následujícího období a která musejí být na náklady nových členských států z trhu odstraněna.
               Ke stanovení tohoto přebytečného množství se bere v úvahu zejména vývoj během roku předcházejícího přistoupení v poměru k předchozím rokům, pokud jde o:

                        a)

                        dovezená a vyvezená množství cukru v nezměněném stavu nebo ve formě zpracovaných výrobků, isoglukosy a fruktosy;

                        b)

                        produkci, spotřebu a zásoby cukru a isoglukosy;

                        c)

                        okolnosti, za nichž byly vytvářeny zásoby.“

               7

               Článek 6 odst. 2 uvedeného nařízení ukládá novým členským státům povinnost nejpozději do 30. listopadu 2005 odstranit z trhu množství cukru nebo isoglukosy určená Komisí jako přebytečná pro každý z těchto států.

               8

               Článek 6 odst. 3 téhož nařízení stanoví:
               „Pro používání druhého odstavce musí mít příslušné orgány nových členských států dne 1. května 2004 k dispozici systém, který jim umožní zjišťovat u dotyčných hlavních hospodářských subjektů obchodovaná nebo vyráběná přebytečná množství cukru v nezměněném stavu nebo ve formě zpracovaných výrobků, isoglukosy nebo fruktosy. Tento systém může být založen zejména na sledování dovozů, finanční kontrole, zprávách týkajících se účtů a fyzických zásob hospodářských subjektů; součástí systému mohou být určitá opatření, např. zajištění proti rizikům. Tento systém zjišťování bude založen na hodnocení rizika, které náležitě zohlední tato kritéria:

                        —

                        druh činnosti dotyčných hospodářských subjektů,

                        —

                        skladovací kapacity,

                        —

                        úroveň činnosti.

                  Nový členský stát použije tento systém k tomu, aby dotyčné hospodářské subjekty přinutil odstranit z trhu na vlastní náklady množství cukru nebo isoglukosy odpovídající jejich zjištěnému individuálnímu přebytečnému množství. Dotyčné hospodářské subjekty musí novému členskému státu předložit uspokojivý důkaz, že produkty byly z trhu odstraněny, nejpozději do 30. listopadu 2005.
               Pokud se tento důkaz nepředloží, bude nový členský stát požadovat částku rovnající se příslušnému množství vynásobenému nejvyššími dovozními cly použitelnými pro dotyčný produkt v období od 1. května 2004 do 30. listopadu 2005, zvýšenou o 1,21 EUR/100 kg ekvivalentu bílého cukru nebo sušiny.
               Částka uvedená v třetím pododstavci se připočte k vnitrostátnímu rozpočtu nového členského státu.“

               9

               Článek 7 odst. 2 nařízení č. 60/2004 stanoví:
               „V případě, že důkaz o odstranění z trhu podle odstavce 1 není předložen pro celé přebytečné množství nebo jeho část, bude se po novém členském státu požadovat částka rovnající se množství, jež nebylo odstraněno, vynásobenému nejvyššími vývozními náhradami platnými v době od 1. května 2004 do 30. listopadu 2005 pro bílý cukr kódu KN 1701 99 10 [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               10

               V rozhodnutí ze dne 12. září 2006 VID konstatovala, že Cido Grupa má přebytečné zásoby cukrového sirupu (kód KN 2106 90 59) a určila výši poplatku na 79697,88 LVL, což je přibližně 113400 eur. Výpočet této částky vycházel z odpovídajícího množství bílého cukru (kód KN 1701 99 10) obsaženého v cukrovém sirupu. Za tímto účelem VID vynásobila přebytečné množství zásob cukrového sirupu, což bylo 295857 kg, hodnotou koncentrace bílého cukru v tomto produktu, která je 69 %, a určila, že přebytečné množství představovalo 204141 kg. K určení výše splatného poplatku použila VID na toto množství dovozní clo použitelné pro bílý cukr, zvýšené o 1,21 eur/100 kg, což činilo 55,55 eur/100 kg.

               11

               Poté, co Cido Grupa podala žalobu, bylo toto rozhodnutí částečně zrušeno soudem prvního stupně. Tento soud měl za to, že VID pochybila, když použila sazbu cla použitelnou pro bílý cukr, zatímco dotčeným produktem byl cukrový sirup, který podléhá nižšímu clu. Vzhledem k tomu, že rozhodnutí uvedeného soudu bylo potvrzeno v odvolacím řízení, podaly VID a Cido Grupa k předkládajícímu soudu kasační opravný prostředek.

               12

               Ve svém kasačním opravném prostředku vytýká VID odvolacímu soudu, že nesprávně vyložil článek 6 nařízení č. 60/2004, když měl za to, že základem poplatku dotčeného v původním řízení je přebytečné množství cukrového sirupu a že sazba tohoto poplatku je založena na sazbě dovozního cla použitelného pro tento produkt. Předkládající soud má proto za to, že vyřešení sporu závisí na výkladu slovních spojení „příslušné množství“ a „dotyčný produkt“ uvedených v čl. 6 odst. 3 třetím pododstavci nařízení č. 60/2004.

               13

               Za těchto podmínek se Augstākās Tiesas Senāts rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba čl. 6 odst. 3 [třetí] pododstavec [nařízení č. 60/2004] vykládat v tom smyslu, že pokud bylo u hospodářského subjektu zjištěno individuální přebytečné množství jakéhokoliv produktu, který lze kvalifikovat jako cukr ve smyslu čl. 4 bodu 1 nařízení, má tento subjekt povinnost zaplatit do státního rozpočtu částku, jejíž výpočet vychází z množství bílého cukru (kód kombinované nomenklatury 1701 99 10) odpovídajícího obsahu cukru v produktu v držení hospodářského subjektu, a nikoli z množství produktu (například cukrového sirupu) skutečně zjištěného v jeho držení?

                        2)

                        Je nejvyšším dovozním clem, které musí být použito při výpočtu této částky, clo použitelné pro bílý cukr, a nikoli clo použitelné pro produkt, který má hospodářský subjekt skutečně ve svém držení?“

         K předběžným otázkám

               14

               Podstatou obou těchto otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 6 odst. 3 třetí pododstavec nařízení č. 60/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že základem poplatku za přebytečné zásoby cukrového sirupu je množství bílého cukru, které se skutečně nachází v tomto produktu a sazbou tohoto poplatku je sazba dovozního cla použitelná pro bílý cukr zvýšená o 1,21 eur/100 kg.

               15

               Pokud jde o sazbu poplatku za přebytečné zásoby, čl. 6 odst. 3 třetí pododstavec nařízení č. 60/2004 se omezuje na odkaz na nejvyšší dovozní clo použitelné „pro dotyčný produkt“. Jde proto o otázku, zda se toto slovní spojení vztahuje – jak tvrdí Cido Grupa – k dovoznímu clu z produktu vlastněného v přebytečném množství, v projednávaném případě z cukrového sirupu, nebo – jak tvrdí VID, lotyšská a estonská vláda, jakož i Komise – ke clu použitelnému pro bílý cukr.

               16

               Je sice pravda, že vzhledem k tomu, že slovní spojení „dotyčný produkt“, které je uvedeno v čl. 6 odst. 3 třetím pododstavci nařízení č. 60/2004, není upřesněno, mohlo by být vykládáno jako slovní spojení vztahující se k produktu, kterého je přebytečné množství. Takový výklad by nicméně ponechal bez povšimnutí kontext tohoto ustanovení a byl by v rozporu s účelem nařízení č. 60/2004, kterým je podle bodu 5 odůvodnění tohoto nařízení omezit nebezpečí narušení trhů v odvětví cukru, které by způsobily produkty dovezené za účelem spekulace do nových členských států.

               17

               Článek 6 odst. 3 druhý pododstavec tohoto nařízení stanoví, že dotyčné hospodářské subjekty jsou povinny odstranit z trhu na vlastní náklady přebytečné množství cukru nebo isoglukosy určené orgány nových členských států nebo zaplatit poplatky, pokud nemůže být předložen důkaz o odstranění tohoto množství. Ve světle tohoto ustanovení musí být tedy slovní spojení „dotyčný produkt“ uvedený v čl. 6 odst. 3 třetím pododstavci nařízení č. 60/2004 vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na cukr a isoglukosu, a sice na oba produkty uvedené v předchozím pododstavci uvedeného čl. 6 odst. 3.

               18

               V souladu s cílem odstranit přebytečné zásoby cukru, isoglukosy a jiných výrobků s významným obsahem ekvivalentu cukru připomenutým v bodě 7 odůvodnění nařízení č. 60/2004 ukládá čl. 6 odst. 3 třetí pododstavec tohoto nařízení použití nejvyššího dovozního cla použitelného na cukr nebo isoglukosu, přičemž oba tyto pojmy jsou definovány v článku 4 nařízení č. 60/2004. Toto ustanovení stanoví, že „cukr“ zahrnuje kromě cukru v pevném stavu kódu KN 1701 cukrový sirup (kódy KN 1702 60 95, 1702 90 99 a 2106 90 59) a inulinový sirup (kódy KN 1702 60 80 a 1702 90 80). Z přílohy I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku (Úř. věst. L 256, s. 1) však vyplývá, že nejvyššímu clu podléhá z těchto produktů podléhá bílý cukr.

               19

               V tomto ohledu je třeba uvést, že nařízení č. 60/2004 výslovně odkazuje na bílý cukr za účelem výpočtu splatné částky, pokud z důvodu neodstranění přebytečného cukru a isoglukosy před 30. listopadem 2005 je nový členský stát finančně odpovědný za odstranění tohoto přebytku. V takové situaci čl. 7 odst. 2 nařízení č. 60/2004 stanoví, že „po novém členském státu se bude požadovat částka rovnající se množství, jež nebylo odstraněno, vynásobenému nejvyššími vývozními náhradami platnými v době od 1. května 2004 do 30. listopadu 2005 pro bílý cukr kódu KN 1701 99 10“.

               20

               Konečně je třeba zdůraznit, že výklad zastávaný společností Cido Grupa, který spočívá v domáhání se použití sazby dovozního cla použitelného pro přebytečný produkt, v projednávaném případě pro cukrový sirup, by byl v rozporu s užitečným účinkem nařízení č. 60/2004. Vzhledem k tomu, že cukrový sirup podléhá přibližně 100krát nižší sazbě, než je sazba použitelná pro bílý cukr, nedosáhl by poplatek za přebytečné zásoby dostatečné úrovně k tomu, aby odradil od spekulativního chování a motivoval hospodářské subjekty k odstraňování přebytečných zásob.

               21

               Článek 6 odst. 3 třetí pododstavec nařízení č. 60/2004 musí být proto vykládán v tom smyslu, že sazbou poplatku za přebytečné zásoby cukrového sirupu je sazba dovozního cla použitelná pro bílý cukr zvýšená o 1,21 eur/100 kg.

               22

               V důsledku toho jak logika, tak spravedlnost vede k závěru, že základem splatného poplatku za přebytečné zásoby bílého cukru musí být množství bílého cukru, které se v něm nachází.

               23

               S ohledem na výše uvedené je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 6 odst. 3 třetí pododstavec nařízení č. 60/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že základem splatného poplatku za přebytečné zásoby cukrového sirupu (kód KN 2106 90 59) je množství bílého cukru (kód KN 1701 99 10), které se skutečně nachází v tomto produktu a jeho sazbou je sazba dovozního cla použitelná pro bílý cukr zvýšená o 1,21 eur/100 kg.

         K nákladům řízení

               24

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                     Článek 6 odst. 3 třetí pododstavec nařízení Komise (ES) č. 60/2004 ze dne 14. ledna 2004, kterým se stanoví přechodná opatření v odvětví cukru z důvodu přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska ve znění nařízení Komise (ES) č. 1667/2005 ze dne 13. října 2005 musí být vykládán v tom smyslu, že základem poplatku za přebytečné zásoby cukrového sirupu (kód KN 2106 90 59) je množství bílého cukru (kód KN 1701 99 10), které se skutečně nachází v tomto produktu a jeho sazbou je sazba dovozního cla použitelná pro bílý cukr zvýšená o 1,21 eur/100 kg.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: lotyština.


title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 25. ledna 2012. # Viaguara S.A. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství VIAGUARA - Starší slovní ochranná známka Společenství VIAGRA - Neoprávněně získaný prospěch z rozlišovací schopnosti a dobrého jména starší ochranné známky - Článek 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-332/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 25. ledna 2012 – Viaguara v. OHIM – Pfizer (VIAGUARA)
      (Věc T‑332/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství VIAGUARA – Starší slovní ochranná známka Společenství VIAGRA – Neoprávněně získaný prospěch z rozlišovací schopnosti a dobrého jména starší ochranné známky – Článek 8 odst. 5 nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky, která má dobré jméno – Ochrana starší ochranné známky s dobrým jménem rozšířená na výrobky nebo služby, které nejsou podobné – Podmínky – Prospěch neprávem získaný z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starší ochranné známky (Nařízení Rady č. 207/2009,
         čl. 8 odst. 5) (viz body 30, 42, 53, 79)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 20. května 2010 (věc R 946/2009‑1) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společnostmi Pfizer Inc. a Viaguara S.A.

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Viaguara S.A. ponese náklady řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. července 1974. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # Věc 173-73.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 14. prosince 2006.#Denkavit Internationaal BV a Denkavit France SARL proti Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Francie.#Svoboda usazování - Korporační daň - Výplata dividend - Osvobození dividend vyplacených společnostem-rezidentům - Srážková daň vybíraná z dividend vyplacených společnostem-nerezidentům - Smlouva o zamezení dvojího zdanění - Možnost započtení sražené částky na daň dlužnou v jiném členském státě.#Věc C-170/05.

text:
      Věc C-170/05
      Denkavit Internationaal BV
      a
      Denkavit France SARL
      v.
      Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État (Francie)]
      „Svoboda usazování – Korporační daň – Výplata dividend – Osvobození dividend vyplacených společnostem-rezidentům – Srážková daň vybíraná z dividend vyplacených společnostem-nerezidentům – Smlouva o zamezení dvojího zdanění – Možnost započtení sražené částky na daň dlužnou v jiném členském státě“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Daňové právní předpisy
      (Článek 43 ES a 48 ES)
      2.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Daňové právní předpisy
      (Článek 43 ES a 48 ES)
      1.        Články 43 ES a 48 ES brání vnitrostátním právním předpisům, které tím, že mateřskou společnost-nerezidenta zatěžují zdaněním
         dividend, ale přitom téměř zcela osvobozují od takového zdanění mateřské společnosti-rezidenty, představují diskriminační
         omezení svobody usazování.

      Takové rozdílné daňové zacházení s dividendami mezi mateřskými společnostmi na základě místa jejich sídla totiž činí výkon
         svobody usazování pro společnosti usazené v jiných členských státech méně atraktivní, a proto by tyto společnosti mohly upustit
         od nabytí, založení nebo zachování dceřiné společnosti v členském státě, který přijímá toto opatření, a představuje omezení
         svobody usazování, které je v zásadě zakázáno články 43 ES a 48 ES.

      Je pravda, že s ohledem na opatření stanovená členským státem za účelem zamezení nebo zmírnění řetězového nebo dvojího zdanění
         zisků rozdělovaných společností-rezidentem, se akcionáři-rezidenti, kteří jsou příjemci dividend, nenacházejí nezbytně v situaci
         srovnatelné se situací akcionářů, kteří jsou příjemci dividend a kteří jsou daňovými rezidenty jiného členského státu. Avšak
         jakmile členský stát jednostranně nebo prostřednictvím smluv podrobí dani z příjmu nejen pouze akcionáře-rezidenty, ale rovněž
         akcionáře-nerezidenty, pokud jde o dividendy, které obdrží od společnosti-rezidenta, situace uvedených akcionářů-nerezidentů
         se blíží situaci akcionářů-rezidentů.

      Jestliže se členský stát rozhodl uchránit své daňové rezidenty od řetězového zdanění zisků dceřiných společností, jež jsou
         vypláceny ve formě dividend mateřským společnostem posledně uvedených, osvobozením těchto dividend, musí rozšířit toto opatření
         na daňové nerezidenty, jelikož obdobné zdanění, jež zatěžuje tyto nerezidenty, vyplývá z výkonu jeho daňové pravomoci nad
         těmito nerezidenty.

      (viz body 29–30, 34–35, 37, 41, výrok 1)
      2.        Články 43 ES a 48 ES brání vnitrostátním právním předpisům, které stanoví pouze pro mateřské společnosti-nerezidenty zdanění
         dividend vyplacených dceřinými společnostmi-rezidenty prostřednictvím srážkové daně, i když daňová smlouva mezi dotčeným členským
         státem a jiným členským státem, jež tuto srážkovou daň připouští, upravuje možnost započíst na daň dlužnou v tomto jiném členském
         státě daň odvedenou na základě uvedených vnitrostátních právních předpisů, pokud mateřská společnost nemá možnost v tomto
         jiném členském státě provést započtení stanovené uvedenou smlouvou.

      Bez ohledu na svůj dosah představuje rozdílné daňové zacházení, vyplývající z použití takové smlouvy a takových právních předpisů,
         diskriminaci k újmě mateřských společností z důvodu místa jejich sídla, jež je neslučitelná se svobodou usazování zaručenou
         Smlouvou.

      (viz body 49, 56, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      14. prosince 2006 (*)

      „Svoboda usazování – Korporační daň – Výplata dividend – Osvobození dividend vyplacených společnostem-rezidentům – Srážková daň vybíraná z dividend vyplacených společnostem-nerezidentům – Smlouva o zamezení dvojího zdanění – Možnost započtení sražené částky na daň dlužnou v jiném členském státě“
      Ve věci C‑170/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Conseil d'État (Francie)
         ze dne 15. prosince 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 8. února 2005, v řízení

      Denkavit Internationaal BV,
      Denkavit France SARL
      proti
      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Lenaerts (zpravodaj), E. Juhász, K. Schiemann a E. Levits, soudci,
      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. ledna 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Denkavit Internationaal BV a Denkavit France SARL B. Soubeillem, avocat,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem, J. C. Graciou a C. Jurgensen, jako zmocněnci,
      –        za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a D. J. M. de Gravem, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království C. White, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s J. Stratford, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství J.‑P. Keppennem a R. Lyalem, jako zmocněnci,
      –        za Kontrolní úřad ESVO P. Bjørganem a N. Fengerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 27. dubna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 43 ES s ohledem na francouzské daňové právní předpisy, které
         v rozhodné době stanovily srážkovou daň v případě výplaty dividend dceřinou společností-rezidentem mateřské společnosti-nerezidentovi,
         zatímco dividendy vyplacené dceřinou společností-rezidentem mateřské společnosti-rezidentovi byly od korporační daně téměř
         zcela osvobozeny.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu projednávaného Conseil d’État, týkajícího se zdanění dividend vyplacených Denkavit France
         SARL (dále jen „Denkavit France“) a Agro Finances SARL (dále jen „Agro Finances“), usazenými ve Francii, jejich mateřské společnosti
         Denkavit Internationaal BV (dále jen „Denkavit Internationaal“), usazené v Nizozemsku.

       Právní rámec
       Vnitrostátní právní předpisy
      3        Na základě čl. 119 bis odst. 2 Code général des impôts (všeobecný daňový zákoník) (dále jen „CGI“) ve znění platném v rozhodné
         době se na dividendy vyplacené společností-rezidentem fyzické nebo právnické osobě, která nemá svůj daňový domicil nebo sídlo
         ve Francii, uplatňovala srážková daň se sazbou 25 %. Pro dividendy vyplacené společností-rezidentem akcionáři-rezidentovi
         nebyla stanovena žádná srážková daň.

      4        Na základě článků 145 a 216 CGI mohla mateřská společnost, která má své sídlo nebo stálou provozovnu ve Francii, v rámci zdanění
         příjmu právnických osob za určitých podmínek využít téměř úplného osvobození dividend vyplacených její dceřinou společností.
         S výjimkou 5% části byly totiž tyto dividendy odečteny ze zdanitelného čistého zisku mateřské společnosti, a tedy u této společnosti
         od daně osvobozeny. Uvedená 5% část zůstala zahrnuta ve zdanitelném čistém zisku mateřské společnosti a zdaněna korporační
         daní.

       Francouzsko-nizozemská daňová smlouva
      5        Článek 10 odst. 1 smlouvy mezi vládou Francouzské republiky a vládou Nizozemského království o zamezení dvojího zdanění a zabránění
         daňovým únikům v oblasti daní z příjmu a majetku, podepsané v Paříži dne 16. března 1973 (dále jen „francouzsko‑nizozemská
         smlouva“), stanoví, že dividendy vyplacené společností-rezidentem v jednom smluvním státě osobě, která je rezidentem ve druhém
         smluvním státě, se zdaňují v tomto druhém státě. Na základě čl. 10 odst. 2 této smlouvy mohou být tyto dividendy nicméně v případě
         mateřské společnosti mající alespoň 25% podíl na základním kapitálu dceřiné společnosti zdaněny ve státě, jehož rezidentem
         je společnost vyplácející dividendy, a to maximálně 5% sazbou.

      6        Na základě čl. 24 A odst. 1 a 3 francouzsko-nizozemské smlouvy může Nizozemské království zahrnout do daňového základu svých
         rezidentů části příjmu, jež jsou v souladu s touto smlouvou zdanitelné ve Francii. Co se týče částí příjmu zdanitelných ve
         Francii na základě čl. 10 odst. 2 uvedené smlouvy, poskytne uvedené království slevu na dani rovnající se částce daně odvedené
         ve Francii, aniž by tato sleva mohla převýšit nizozemskou daň dlužnou z těchto částí příjmu.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      7        Denkavit Internationaal měla v rozhodné době 50% podíl na základním kapitálu Denkavit France a 99,9% podíl na základním kapitálu
         Agro Finances, jež měla sama 50% podíl na základním kapitálu Denkavit France.

      8        Během let 1987 až 1989 vyplatily Denkavit France a Agro Finances, které se později sloučily, Denkavit Internationaal dividendy
         v celkové výši 14 500 000 FRF.

      9        Na základě čl. 119 bis odst. 2 CGI ve spojení s čl. 10 odst. 2 francouzsko-nizozemské smlouvy bylo prostřednictvím srážkové
         daně odvedeno 5 % částky těchto dividend, což je 725 000 FRF.

      10      Na základě žaloby podané před Tribunal administratif de Nantes obdržela Denkavit Internationaal refundaci částky srážkové
         daně. Cour administrative d’appel de Nantes však rozsudkem ze dne 13. března 2001 zrušil rozsudek Tribunal administratif de
         Nantes a uložil Denkavit Internationaal zaplacení částky 725 000 FRF.

      11      Denkavit Internationaal a Denkavit France podaly u Conseil d’État proti tomuto poslednímu rozsudku kasační stížnost. Před
         tímto soudem zejména tvrdí, že dotčené francouzské daňové právní předpisy jsou v rozporu s článkem 43 ES.

      12      Maje za to, že srážková daň, kterou stanoví dotčené francouzské právní předpisy, nezatěžuje společnost-rezidenta, jež vyplácí
         dividendy, ale mateřskou společnost-nerezidenta, které jsou vypláceny dividendy, zatímco mateřská společnost-rezident může
         v rámci zdanění příjmů společností využít téměř plného osvobození dividend vyplacených svými dceřinými společnostmi, se předkládající
         soud s ohledem na toto rozdílné daňové zacházení táže, zda se mateřská společnost-rezident a mateřská společnost-nerezident
         nacházejí s ohledem na mechanismus výběru srážkové daně z dividend v objektivně srovnatelné situaci.

      13      Předkládající soud si rovněž klade otázku dopadu francouzsko-nizozemské smlouvy na posouzení slučitelnosti srážkové daně se
         svobodou usazování.

      14      Předkládající soud se jednak táže, zda srážková daň, kterou francouzsko-nizozemská smlouva připouští pod podmínkou stanovení
         její maximální sazby a započtení této srážky na daňovou povinnost nizozemského akcionáře pobírajícího tyto dividendy, může
         být analyzována jako pouhý způsob rozdělení zdanění dividend mezi Francouzskou republiku a Nizozemské království, bez dopadu
         na celkovou daňovou zátěž nizozemské mateřské společnosti, a tedy na svobodu usazování této společnosti, neboť na základě
         článku 24 uvedené smlouvy může mateřská společnost, která je rezidentem v Nizozemsku a která pobírá dividendy od společnosti,
         jež je rezidentem ve Francii, v zásadě provést zápočet daně zaplacené ve Francii na částku daně, kterou má uhradit v Nizozemsku.

      15      Mimoto předkládající soud vznáší otázku nezbytnosti zohlednění skutečnosti, že společnost, která je rezidentem v Nizozemsku,
         může takové započtení provést pouze tehdy, je-li daň, kterou dluží v Nizozemsku, vyšší než sleva na dani, na níž má nárok
         na základě článku 24 francouzsko-nizozemské smlouvy.

      16      Maje za to, že za těchto podmínek je pro rozhodnutí sporu v původním řízení nutný výklad práva Společenství, rozhodl Conseil
         d’État přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Lze s ohledem na zásadu svobody usazování kritizovat ustanovení, jež daňově zatěžuje mateřskou společnost, která je příjemcem
         výplaty dividend a která není daňovým rezidentem ve Francii, ale přitom osvobozuje od takového daňového zatížení mateřské
         společnosti, které jsou daňovými rezidenty ve Francii?

      2)      Lze takové ustanovení o srážkové dani samo o sobě kritizovat s ohledem na zásadu svobody usazování, nebo je na místě, pokud
         daňová smlouva mezi Francií a jiným členským státem, připouštějící tuto srážkovou daň, upravuje možnost započíst na daň dlužnou
         v tomto jiném členském státě daň odvedenou podle kritizovaného ustanovení, zohlednit tuto smlouvu pro posouzení slučitelnosti
         tohoto ustanovení se zásadou svobody usazování?

      3)      Pokud je přijata druhá alternativa uvedená v druhé předběžné otázce, postačuje existence výše zmíněné smlouvy k tomu, aby
         bylo kritizované ustanovení považováno za pouhý mechanismus rozdělení zdanitelné částky mezi dva dotyčné státy bez dopadu
         na podniky, nebo musí okolnost, že pro mateřskou společnost, která není daňovým rezidentem ve Francii, může být nemožné provést
         započtení stanovené smlouvou, vést k tomu, že toto ustanovení bude považováno za porušení zásady svobody usazování?“

       K předběžným otázkám
      17      Na úvod je třeba připomenout, že spor v původním řízení se týká skutečností, jež nastaly před přijetím směrnice Rady 90/435/EHS
         ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států (Úř. věst.
         L 225, s. 6; Zvl. vyd. 09/01, s. 147). Odpovědi na předběžné otázky budou tedy výhradně spočívat na příslušných ustanoveních
         Smlouvy o ES.

       K první otázce
      18      Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda článek 43 ES brání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy podrobovaly
         dani dividendy vyplacené dceřinými společnostmi-rezidenty jejich mateřské společnosti usazené v jiném členském státě, zatímco
         mateřské společnosti-rezidenti jsou od ní téměř zcela osvobozeny. První otázka musí být tedy chápána tak, že se týká rovněž
         článku 48 ES.

      19      Úvodem je třeba připomenout, že i když přímé daně na základě ustálené judikatury spadají do pravomoci členských států, členské
         státy musejí nicméně při jejím výkonu dodržovat právo Společenství (rozsudky ze dne 14. února 1995, Schumacker, C‑279/93,
         Recueil, s. I‑225, bod 21; ze dne 16. července 1998, ICI, C‑264/96, Recueil, s. I‑4695, bod 19, a ze dne 23. února 2006, Keller
         Holding, C‑471/04, C‑471/04, Sb. rozh. s. I‑2107, bod 28) a zdržet se jakékoliv diskriminace založené na státní příslušnosti
         (rozsudek ze dne 11. srpna 1995, Wielockx, C‑80/94, Recueil, s. I‑2493, bod 16; ze dne 29. dubna 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil, s. I‑2651, bod 19, a ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft a další, C‑397/98 a C‑410/98, Recueil, s. I‑1727,
         bod 37).

      20      Svoboda usazování, kterou článek 43 ES přiznává státním příslušníkům Společenství a která pro ně zahrnuje přístup k samostatně
         výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků za stejných podmínek, jako jsou podmínky stanovené
         právními předpisy členského státu usazení pro jeho vlastní státní příslušníky, přitom zahrnuje v souladu s článkem 48 ES pro
         společnosti založené podle právních předpisů některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu
         uvnitř Společenství, právo vykonávat své činnosti v dotyčném členském státě prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo
         zastoupení (viz rozsudek ze dne 21. září 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, s. I‑6161, bod 35, a výše uvedený rozsudek Keller Holding, bod 29).

      21      Odstranění omezení svobody usazování se vztahuje na omezení zřizování zastoupení, poboček a dceřiných společností státními
         příslušníky jednoho členského státu usazenými na území druhého členského státu (rozsudek ze dne 28. ledna 1986, Komise v. Francie,
         270/83, Recueil, s. 273, bod 13, a výše uvedený rozsudek Royal Bank of Scotland, bod 22).

      22      Co se týče společností, je nutné uvést, že jejich sídlo ve smyslu článku 48 ES slouží stejně jako státní příslušnost fyzických
         osob k určení příslušnosti k právnímu řádu státu (viz výše uvedený rozsudek Metallgesellschaft a další, bod 42, a uvedená
         judikatura). Připuštění toho, že by členský stát, v němž je usazena dceřiná společnost-rezident, mohl volně uplatňovat rozdílné
         zacházení z toho pouhého důvodu, že se sídlo její mateřské společnosti nachází v jiném členském státě, by totiž zbavilo článek
         43 ES jeho smyslu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Francie, bod 18; rozsudek ze dne 13. července 1993,
         Commerzbank, C‑330/91, Recueil, s. I‑4017, bod 13; výše uvedený rozsudek Metallgesellschaft a další, bod 42, a rozsudek ze
         dne 13. prosince 2005, Marks & Spencer, C‑446/03, Sb. rozh. s. I‑10837, bod 37). Svoboda usazování tak směřuje k zajištění
         nároku dceřiné společnosti na tuzemské zacházení v hostitelském členském státu, zakazující veškerou diskriminaci, i nepatrnou,
         založenou na místě sídla společností (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Komise v. Francie, bod 14, a Saint-Gobain ZN,
         bod 35).

      23      Soudní dvůr již jistě rozhodl, že v daňovém právu může bydliště, sídlo či místo podnikání poplatníků představovat faktor,
         který může odůvodnit vnitrostátní pravidla, která zakládají rozdílné zacházení mezi poplatníky-rezidenty a poplatníky-nerezidenty
         (výše uvedený rozsudek Marks & Spencer, bod 37).

      24      Rozdílné zacházení mezi poplatníky-rezidenty a poplatníky-nerezidenty jako takové nemůže být tedy kvalifikováno jako diskriminace
         ve smyslu Smlouvy (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Wielockx, bod 19).

      25      Nicméně rozdílné zacházení mezi těmito dvěma kategoriemi poplatníků musí být kvalifikováno jako diskriminace ve smyslu Smlouvy
         tehdy, když neexistuje žádný objektivní rozdíl v situaci, která by mohla být základem pro uvedené rozdílné zacházení (viz
         v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Schumacker, body 36 až 38, a Royal Bank of Scotland, bod 27).

      26      V projednávaném případě z vnitrostátní úpravy dotčené v původním řízení vyplývá, nezávisle na dopadu francouzsko-nizozemské
         smlouvy, rozdílné daňové zacházení s dividendami vyplacenými dceřinou společností-rezidentem její mateřské společnosti podle
         toho, zda posledně jmenovaná je rezidentem, či nerezidentem.

      27      Zatímco mateřské společnosti-rezidenti mají možnost využít téměř úplného osvobození dividend, které obdržely, jsou totiž mateřské
         společnosti-nerezidenti naopak zdaňovány prostřednictvím srážkové daně, která dosahuje 25 % částky vyplacených dividend.

      28      Dividendy vyplacené mateřským společnostem-nerezidentům jsou tedy na rozdíl od dividend vyplacených mateřským společnostem-rezidentům
         na základě francouzských daňových právních předpisů předmětem řetězového zdanění, neboť, jak uvedl generální advokát v bodech
         16 až 18 svého stanoviska, jsou tyto dividendy zdaněny poprvé na základě korporační daně, kterou musí uhradit dceřiná společnost-rezident
         před jejich výplatou, a podruhé na základě srážkové daně, jíž podléhá mateřská společnost-nerezident, která je příjemcem uvedených
         dividend.

      29      Takové rozdílné daňové zacházení s dividendami mezi mateřskými společnostmi na základě místa jejich sídla představuje omezení
         svobody usazování, které je v zásadě zakázáno články 43 ES a 48 ES.

      30      Daňové opatření, které je předmětem původního řízení, činí totiž výkon svobody usazování pro společnosti usazené v jiných
         členských státech méně atraktivní, a proto by tyto společnosti mohly upustit od nabytí, založení nebo zachování dceřiné společnosti
         v členském státě, který přijímá toto opatření (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. prosince 2002, Lankhorst-Hohorst, C‑324/00,
         Recueil, s. I‑11779, bod 32, a výše uvedený rozsudek Keller Holding, bod 35).

      31      Francouzská vláda nicméně uplatňuje, že možnost využít téměř úplného osvobození dividend mají rovněž mateřské společnosti-nerezidenti,
         které mají stálou provozovnu ve Francii. Postavení mateřských společností-nerezidentů, které nemají ve Francii stálou provozovnu,
         není přitom s ohledem na takové ustanovení o srážkové dani, jaké je předmětem původního řízení, srovnatelné s postavením mateřských
         společností-rezidentů nebo mateřských společností-nerezidentů, které ve Francii stálou provozovnu mají.

      32      Francouzská vláda dodává, že osvobození dividend vyplacených dceřinými společnostmi-rezidenty mateřským společnostem-nerezidentům,
         které nemají ve Francii stálou provozovnu, by naposledy uvedeným společnostem umožňovalo se v souladu zásadou teritoriality
         vyhnout jakémukoliv zdanění těchto příjmů, ať ve Francii nebo Nizozemsku, a zpochybnilo by rozdělení daňových pravomocí mezi
         Francouzskou republikou a Nizozemským královstvím.

      33      S těmito argumenty nelze souhlasit.

      34      Je pravda, že s ohledem na opatření stanovená členským státem za účelem zamezení nebo zmírnění řetězového nebo dvojího zdanění
         zisků rozdělovaných společností-rezidentem, se akcionáři-rezidenti, kteří jsou příjemci dividend, nenacházejí nezbytně v situaci
         srovnatelné se situací akcionářů, kteří jsou příjemci dividend a kteří jsou daňovými rezidenty jiného členského státu (viz
         v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in Class IV od the Act Group Litigation, C‑374/04, Sb. rozh.
         s. I‑11673, body 57 až 65).

      35      Avšak jakmile členský stát jednostranně nebo prostřednictvím smluv podrobí dani z příjmu nejen pouze akcionáře-rezidenty,
         ale rovněž akcionáře-nerezidenty, pokud jde o dividendy, které obdrží od společnosti-rezidenta, situace uvedených akcionářů-nerezidentů
         se blíží situaci akcionářů-rezidentů (výše uvedený rozsudek Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, bod 68).

      36      V daném případě se mateřské společnosti, které jsou příjemci dividend, nacházejí, co se týče zdanění dividend vyplacených
         dceřinými společnostmi-rezidenty prováděného ve Francii, v srovnatelné situaci, ať již pobírají tyto dividendy jako mateřské
         společnosti-rezidenti, nebo jako mateřské společnosti-nerezidenti, jež ale mají ve Francii stálou provozovnu, či také jako
         mateřské společnosti-nerezidenti, které ve Francii stálou provozovnu nemají. Ve všech těchto případech totiž Francouzská republika
         zdaňuje dividendy obdržené od společnosti-rezidenta.

      37      V tomto ohledu je nutné mít za to, že osvobození dividend ve prospěch mateřských společností-rezidentů má za cíl zamezit řetězovému
         zdanění zisků dceřiných společností, jež jsou vypláceny ve formě dividend jejich mateřským společnostem. Vzhledem k tomu,
         že Francouzská republika se rozhodla uchránit své daňové rezidenty od takového zdanění, musí přitom, jak uvedl generální advokát
         v bodě 22 svého stanoviska, rozšířit toto opatření na daňové nerezidenty, jelikož obdobné zdanění, jež zatěžuje tyto nerezidenty,
         vyplývá z výkonu její daňové pravomoci nad těmito nerezidenty (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Test Claimants in
         Class IV of the ACT Group Litigation, bod 70).

      38      V tomto kontextu nemůže být mechanismus srážkové daně použitelný pouze na dividendy vyplacené dceřinými společnostmi-rezidenty
         mateřským společnostem-nerezidentům, které nemají ve Francii stálou provozovnu, odůvodněn nezbytností zabránit společnostem,
         aby se vyhnuly jakémukoliv zdanění těchto dividend ve Francii a Nizozemsku, protože ani mateřské společnosti-rezidenti nejsou
         podrobeny následnému zdanění těchto dividend.

      39      Vnitrostátní právní předpisy, které jsou předmětem původního řízení a jež odmítají poskytnout mateřským společnostem-nerezidentům
         výhodnější tuzemské daňové zacházení, přiznané mateřským společnostem-rezidentům, představují diskriminační opatření, jež
         je neslučitelné se Smlouvou proto, že stanoví vyšší zdanění dividend vyplacených dceřinými společnostmi-rezidenty nizozemským
         mateřským společnostem, než je zdanění týchž dividend vyplacených francouzským mateřským společnostem.

      40      Jelikož francouzská vláda neuplatnila jiné důvody pro odůvodnění, je třeba mít za to, že vnitrostátní ustanovení, která jsou
         předmětem původního řízení, představují diskriminační opatření z důvodu místa sídla mateřských společností ve Francii nebo
         jiném členské státě, jež jsou v rozporu s články 43 ES a 48 ES.

      41      Na první otázku je tudíž namístě odpovědět tak, že články 43 ES a 48 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátním
         právním předpisům, které tím, že mateřskou společnost-nerezidenta zatěžují zdaněním dividend, ale přitom téměř zcela osvobozují
         od takového zdanění mateřské společnosti-rezidenty, představují diskriminační omezení svobody usazování.

       K druhé a třetí otázce
      42      Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda se odpověď na první předběžnou
         otázku může lišit, jestliže si mateřská společnost, která je daňovým rezidentem Nizozemska, může na základě francouzsko-nizozemské
         smlouvy v zásadě započíst na svou daň dlužnou v tomto státě daň vybranou ve Francii, a srážková daň je tudíž pouze vyjádřením
         rozdělení daňových pravomocí mezi dotčenými členskými státy, jež nelze kritizovat z hlediska článků 43 ES a 48 ES, a to i pokud
         by mateřská společnost, která je daňovým rezidentem Nizozemska, neměla možnost zápočet stanovený uvedenou smlouvou provést.

      43      V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že při neexistenci harmonizačních opatření Společenství nebo úmluv uzavřených
         mezi všemi členskými státy na základě čl. 293 druhé odrážky ES zůstávají členské státy příslušné pro stanovení kritérií zdanění
         příjmů za účelem zamezení, případně prostřednictvím smlouvy, dvojímu zdanění. V této souvislosti mají členské státy volnost
         upravit v rámci těchto dvoustranných smluv k zamezení dvojímu zdanění hraniční určovatele za účelem rozdělení daňových pravomocí
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Saint‑Gobain ZN, bod 57, a rozsudek ze dne 19. ledna 2006, Bouanich, C‑265/04, Sb. rozh.
         s. I‑923, bod 49).

      44      Co se týče výkonu takto rozdělené daňové pravomoci, nic to nemění na tom, že členské státy se nemohou vymanit z povinnosti
         respektovat pravidla Společenství s ohledem na zásadu připomínanou v bodě 19 tohoto rozsudku (výše uvedený rozsudek Saint-Gobain
         ZN, bod 58). Zejména toto rozdělení daňových pravomocí neumožňuje členským státům, aby zavedly diskriminaci v rozporu s pravidly
         Společenství (výše uvedený rozsudek Bouanich, bod 50).

      45      Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě je daňový režim, vyplývající z francouzsko-nizozemské smlouvy, součástí právního
         rámce použitelného ve věci v původním řízení a že byl jako takový uveden předkládajícím soudem, Soudní dvůr jej musí vzít
         v úvahu za účelem poskytnutí výkladu práva Společenství, který bude užitečný pro předkládající soud (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 7. září 2004, Manninen, C‑319/02, Sb. rozh. s. I‑7477, bod 21; výše uvedený rozsudek Bouanich, bod 51, a výše uvedený
         rozsudek Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, bod 71).

      46      Co se týče daňového zacházení vyplývajícího z francouzsko-nizozemské smlouvy, je třeba připomenout, že taková společnost-nerezident
         jako Denkavit Internationaal je v podstatě oprávněna si na základě této smlouvy započíst na svou daň dlužnou v Nizozemsku
         srážkovou daň ve výši 5 % odvedenou z dividend plynoucích ze zdrojů ve Francii. Toto započtení však nemůže převýšit částku
         nizozemské daně běžně vybírané z těchto dividend. Je přitom nesporné, že nizozemské mateřské společnosti jsou Nizozemským
         královstvím osvobozeny od zdanění dividend ze zdroje v zahraničí, tedy i ze zdroje ve Francii, takže se žádná sleva na základě
         francouzské srážkové daně neposkytne.

      47      Je tedy nutné konstatovat, že společné použití francouzsko-nizozemské smlouvy a příslušných nizozemských právních předpisů
         nemůže neutralizovat účinky omezení svobody usazování zjištěného v rámci odpovědi na první otázku.

      48      Na základě francouzsko-nizozemské smlouvy a příslušných nizozemských právních předpisů je totiž mateřská společnost usazená
         v Nizozemsku, která pobírá dividendy od dceřiné společnosti usazené ve Francii, podrobena zdanění srážkovou daní, jejíž výše
         je ovšem touto smlouvou omezena na 5 % z částky dotčených dividend, zatímco mateřská společnost usazená ve Francii je od této
         daně, jak bylo uvedeno v bodě 4 tohoto rozsudku, téměř zcela osvobozena.

      49      Bez ohledu na svůj dosah představuje rozdílné daňové zacházení, vyplývající z použití této smlouvy a těchto právních předpisů,
         diskriminaci k újmě mateřských společností z důvodu místa jejich sídla, jež je neslučitelná se svobodou usazování zaručenou
         Smlouvou.

      50      I omezení svobody usazování malého rozsahu nebo menšího významu je totiž zakázáno článkem 43 ES (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Komise v. Francie, bod 21; rozsudek ze dne 15. února 2000, Komise v. Francie, C‑34/98, Recueil, s. I‑995, bod 49,
         a ze dne 11. března 2004, De Lasteyrie du Saillant, C‑9/02, Recueil, s. I‑2409, bod 43).

      51      Francouzská vláda v tomto ohledu uplatňuje, že podle zásad zakotvených v mezinárodním daňovém právu a jak vyplývá i z francouzsko-nizozemské
         smlouvy, je to stát bydliště či sídla poplatníka, a nikoliv stát původu zdaňovaných příjmů, jemuž přísluší zmírňovat účinky
         dvojího zdanění.

      52      Tuto argumentaci nelze přijmout, neboť je v dané souvislosti nerelevantní.

      53      Francouzská republika totiž nemůže namítat francouzsko-nizozemskou dohodu, aby unikla povinnostem, které jí přísluší na základě
         Smlouvy (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek ze dne 28. ledna 1986, Komise v. Francie, bod 26).

      54      Společné použití francouzsko-nizozemské smlouvy a příslušných nizozemských právních předpisů přitom neumožňuje vyloučit řetězové
         zdanění, kterému je na rozdíl od mateřské společnosti-rezidenta podrobena mateřská společnost-nerezident, a tedy neutralizovat
         účinky omezení svobody usazování, na které bylo poukázáno v rámci odpovědi na první položenou otázku, jak bylo stanoveno v bodech
         46 a 48 tohoto rozsudku.

      55      Zatímco mateřské společnosti-rezidenti využívají daňového režimu, jenž jim umožňuje, jak bylo připomenuto v bodě 37 tohoto
         rozsudku, vyhnout se řetězovému zdanění, mateřské společnosti-nerezidenti takovému zdanění dividend vyplacených svými dceřinými
         společnostmi usazenými ve Francii totiž naopak podléhají.

      56      Na druhou a třetí otázku je tedy namístě odpovědět tak, že články 43 ES a 48 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání
         vnitrostátním právním předpisům, které stanoví pouze pro mateřské společnosti-nerezidenty zdanění dividend vyplacených dceřinými
         společnostmi-rezidenty prostřednictvím srážkové daně, i když daňová smlouva mezi dotčeným členským státem a jiným členským
         státem, jež tuto srážkovou daň připouští, upravuje možnost započíst na daň dlužnou v tomto jiném členském státě daň odvedenou
         na základě uvedených vnitrostátních právních předpisů, pokud mateřská společnost nemá možnost v tomto jiném členském státě
         provést započtení stanovené uvedenou smlouvou.

       K nákladům řízení
      57      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Články 43 ES a 48 ES brání vnitrostátním právním předpisům, které tím, že mateřskou společnost-nerezidenta zatěžují zdaněním dividend,
            ale přitom téměř zcela osvobozují od takového zdanění mateřské společnosti-rezidenty, představují diskriminační omezení svobody
            usazování.
      2)      Články 43 ES a 48 ES brání vnitrostátním právním předpisům, které stanoví pouze pro mateřské společnosti-nerezidenty zdanění dividend
            vyplacených dceřinými společnostmi-rezidenty prostřednictvím srážkové daně, i když daňová smlouva mezi dotčeným členským státem
            a jiným členským státem, jež tuto srážkovou daň připouští, upravuje možnost započíst na daň dlužnou v tomto jiném členském
            státě daň odvedenou na základě uvedených vnitrostátních právních předpisů, pokud mateřská společnost nemá možnost v tomto
            jiném členském státě provést započtení stanovené uvedenou smlouvou.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.