title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. října 2004. # Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) proti Erpo Möbelwerk GmbH. # Opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Slovní spojení DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT - Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu - Rozlišovací způsobilost - Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc C-64/02 P.

text:
      Věc C-64/02 P
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      v.
      Erpo Möbelwerk GmbH
      „Opravný prostředek ─ Ochranná známka Společenství ─ Slovní spojení DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT ─ Absolutní důvod pro zamítnutí
         zápisu ─ Rozlišovací způsobilost ─ Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné
            známky postrádající rozlišovací způsobilost – Ochranné známky tvořené reklamními slogany – Rozlišovací způsobilost – Použití
            zvláštních kritérií pro posouzení – Nepřípustnost
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b))
      2.        Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství  – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné
            známky postrádající rozlišovací způsobilost – Omezení důvodu pro zamítnutí v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 pouze
            na ochranné známky, kterých se týká důvod pro zamítnutí uvedený v písmenu d) tohoto ustanovení – Nepřípustnost
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm.  b) a d))
      1.        Za účelem posouzení rozlišovací způsobilosti, ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství,
         se vyžaduje, aby všechny ochranné známky jakékoli kategorie byly způsobilé identifikovat výrobek tak, že pochází od určitého
         podniku, a odlišit jej tak od výrobků jiných podniků. Ačkoliv jsou kritéria pro posouzení rozlišovací způsobilosti shodná
         pro různé kategorie ochranných známek, mohlo by se při uplatnění těchto kritérií stát patrným, že vnímání relevantní veřejnosti
         nemusí být nezbytně stejné pro všechny kategorie, a že tudíž může být pro určité kategorie ochranných známek složitější prokázat
         rozlišovací způsobilost než pro ostatní kategorie.

      Nicméně obtížnosti, se kterými může být díky jejich povaze spojeno u některých kategorií ochranných známek, jako jsou ochranné
         známky tvořené reklamními slogany, prokázání jejich rozlišovací způsobilosti a které je legitimně třeba vzít v úvahu, neodůvodňují
         stanovení zvláštních kritérií, která by doplňovala nebo se odchylovala od kritéria rozlišovací způsobilosti, jak je vykládáno
         výše. Je tedy nesprávné zamítnutí zápisu, které ukládá odlišné a přísnější kritérium, pokud jde o posouzení rozlišovací způsobilosti
         ochranných známek tvořených reklamními slogany, které mají „fantazijní povahu“, tedy „pojmové napětí, jehož následkem by bylo
         překvapení, a tedy by si jej bylo možné zapamatovat“.

      (viz body 33–34, 36)
      2.        Každý z důvodů pro zamítnutí zápisu vyjmenovaných v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství je nezávislý
         na ostatních a vyžaduje samostatný přezkum. V důsledku toho není namístě omezovat působnost čl. 7 odst. 1 písm. b), týkajícího
         se ochranných známek postrádajících rozlišovací způsobilost, pouze na takové ochranné známky, u kterých vychází důvod pro
         zamítnutí zápisu z čl. 7 odst. 1 písm. d) zmíněného nařízení, týkajícího se ochranných známek tvořených z prvků, které se
         staly obvyklými v běžném jazyce nebo v obchodních zvyklostech, z důvodu, že tyto ochranné známky jsou běžně užívány v obchodních
         a zejména reklamních sděleních.

      Nesprávné právní posouzení představuje tudíž zjištění, že ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost pouze za předpokladu,
         kdy je prokázáno, že je běžně užívána v obchodních a zejména reklamních sděleních, přičemž se jedná o takové kritérium, které
         není zakotveno v čl. 7 odst. 1 písm. b).

      (viz body 39–40, 46, 48)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)21. října 2004(1)

               Opravný prostředek  –  Ochranná známka Společenství  –  Slovní spojení DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT  –  Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu  –  Rozlišovací způsobilost  –  Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“

             Ve věci C-64/02 P,jejímž předmětem je opravný prostředek na základě článku 49 Statutu Soudního dvora, podaný dne 27. února 2002,

            Úřad pro harmonizaci ve vnitřním trhu (ochranné známky a vzory), zastoupený A. von Mühlendahl a G. Schneiderem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

            účastník řízení podávající opravný prostředek  (navrhovatel), podporovanýSpojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným P. Ormond, C. Jackson, M. Bethellem a M. Tappinem, jako zmocněnci, ve spolupráci s D. Alexanderem, barrister,
            s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

            vedlejším účastníkem v řízení o opravném prostředku,

             přičemž druhým účastníkem řízení je:
            Erpo Möbelwerk GmbH, zastoupená S. von Petersdorff-Campen, Rechtsanwalt, a H. von Rohr, Patentanwalt, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
            žalovaný v prvním stupni,

            SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),,

             ve složení C. W. A. Timmermans (zpravodaj), předseda senátu, C. Gulmann, J.-P. Puissochet, R. Schintgen a J. N. Cunha Rodrigues,
            soudci,

             generální advokát: M. Poiares Maduro,vedoucí soudní kanceláře: M. Múgica Arzamendi, vrchní rada,

             s ohledem na vyjádření předložená účastníky řízení,

            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. června 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

          Svým opravným prostředkem Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (dále jen „OHIM“) navrhuje zrušení
         rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 11. prosince 2001, Erpo Möbelwerk v. OHIM (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT)
         (T-138/00, Recueil, s. II‑3739, dále jen „napadený rozsudek“), kterým bylo zrušeno rozhodnutí třetího odvolacího senátu OHIM
         ze dne 23. března 2000 (věc R 392/1999-3) (dále jen „sporné rozhodnutí“), kterým bylo v podstatě zamítnuto odvolání podané
         Erpo Möbelwerk GmbH (dále jen „Erpo“) proti rozhodnutí průzkumového referenta OHIM, kterým byl zamítnut zápis slovního spojení
         DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT jako ochranné známky Společenství pro různé třídy výrobků, zahrnující zejména nábytek.

               Právní rámec

         2

          Podle článku 7 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11,
         s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146):

         „1.
            	Do rejstříku se nezapíšou:

         […]

         b)
            	ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;

         c)
            ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu,
               jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;

         d)
            ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, jež se staly obvyklými v běžném jazyce nebo v poctivých
               a zavedených obchodních zvyklostech;

         […]

         3.
            Odst. 1 písm. b), c) a d) se nepoužije, pokud ochranná známka získala užíváním ve vztahu k výrobkům nebo službám, pro které
               je požadován její zápis do rejstříku, rozlišovací způsobilost.“

         3

         Článek 12 nařízení č. 40/94, pod názvem „Omezení účinků ochranné známky Společenství“, stanoví:
         „Ochranná známka Společenství neopravňuje majitele, aby zakázal třetí straně používat v obchodním styku:
         […]
          b)       údaje týkající se druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu, doby výroby výrobku nebo poskytnutí služby
         nebo jiných jejich vlastností;
         […]
          pokud je toto užívání v souladu s poctivými zvyky v průmyslu a obchodě.“

         Skutkový základ sporu

         4

          Dopisem ze dne 23. dubna 1998 Erpo požádala OHIM o zápis slovního spojení DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT jako ochranné známky
         Společenství pro výrobky uvedené ve třídách 8 (ruční nářadí, nože, vidličky a lžíce), 12 (pozemní vozidla a jejich součástky)
         a 20 (bytový nábytek, především čalouněný nábytek, židle, stoly, příborníky a kancelářský nábytek) ve smyslu Niceské dohody
         o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.

         5

          Vzhledem k tomu, že průzkumový referent OHIM zamítl rozhodnutím ze dne 4. června 1999 tuto žádost z důvodu, že takové slovní
         spojení označovalo vlastnost dotyčných výrobků a postrádalo jakoukoli rozlišovací způsobilost, Erpo podala proti tomuto rozhodnutí
         odvolání.

         6

          Sporným rozhodnutím třetí odvolací senát OHIM zrušil rozhodnutí průzkumového referenta v té části, ve které zamítl přihlášku
         pro výrobky uvedené ve třídě 8. Ve zbývající části odvolací senát zamítl odvolání z důvodu, že dotčené slovní spojení v podstatě
         neodpovídalo požadavkům uvedeným v čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) a odst. 2 nařízení č. 40/94.

         Řízení před Soudem a napadený rozsudek

         7

          Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 23. května 2000, Erpo podala žalobu, kterou se domáhala zrušení sporného rozhodnutí. Soud
         vyhověl žalobě napadeným rozsudkem.

         8

          Soud v bodech 22 až 29 napadeného rozsudku rozhodl, že první žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení
         č. 40/94 byl opodstatněný, poněvadž i pro případ, že prvek „Bequemlichkeit“ (značící „pohodlí“) sám o sobě označuje jakost
         dotyčných výrobků, ke které by mohla cílová veřejnost přihlížet při rozhodování o koupi, není možné slovní spojení DAS PRINZIP
         DER BEQUEMLICHKEIT, z pohledu jak všech jeho prvků, tak i jako celku, považovat jako tvořené výlučně označeními nebo údaji,
         které mohou sloužit  k označení jakosti dotčených výrobků.

         9

          Soud následně přezkoumal druhý žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

         10

          Soud v bodech 41 a 42 napadeného rozsudku rozhodl, že tento žalobní důvod musí být rovněž přijat, poněvadž odvolací senát
         v podstatě vyvodil nedostatek rozlišovací způsobilosti dotčeného pojmu z jeho popisné způsobilosti; z bodů 22 až 29 napadeného
         rozsudku týkajících se prvního žalobního důvodu však vyplývá, že sporné rozhodnutí je v tomto bodě stiženo nesprávným právním
         posouzením.

         11

          Soud v bodech 43 až 46 napadeného rozsudku rozhodl, že druhý žalobní důvod je opodstatněný s ohledem na následující úvahy:

         „43
            Odvolací senát mimoto v bodu 30 napadeného rozhodnutí uvedl, že slovní spojení DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT bylo charakterizováno
               nedostatkem ,dodatečného prvku představivosti‘. Kromě toho Úřad ve svém vyjádření k opravnému prostředku tvrdil, že „aby mohly
               slogany sloužit jako ochranná známka, musí obsahovat dodatečný prvek […] originality“ a že, co se týče dotčeného pojmu, taková
               originalita chybí.

         44
            V tomto ohledu je namístě připomenout, že z judikatury Soudu vyplývá, že nedostatek rozlišitelnosti nemůže být vyvozován z
               nedostatku představivosti  ani z nedostatku dodatečného prvku fantazie [rozsudky Soudu ze dne 31. ledna 2001, Taurus-Film
               v. OHIM (Cine Action), T-135/99, Recueil, s. II-379, bod 31; Taurus-Film v. OHIM (Cine Comedy), T-136/99, Recueil, s. II-397,
               bod 31, a ze dne 5. dubna 2001, Bank für Arbeit und Wirtschaft v. OHIM (EASYBANK), T-87/00, Recueil, s. II-1259, body 39 a
               40]. Navíc je třeba podotknout, že není namístě uplatňovat na slogany přísnější kritéria než na ostatní typy označení.

         45
            V rozsahu, v němž se odvolací senát v bodě 31 napadeného rozhodnutí ještě zmínil o nedostatku ,pojmového napětí, jehož následkem
               by bylo překvapení a rovněž zaznamenání‘, je namístě podotknout, že takový prvek je ve skutečnosti pouze parafrází zjištění
               odvolacího senátu ohledně nedostatku ,dodatečného prvku představivosti‘.

         46
            Zamítnutí odvolání podaného u odvolacího senátu na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 by přitom bylo odůvodněno
               pouze za předpokladu, že by bylo prokázáno, že kombinace samotného slovního spojení ,das Prinzip der …‘ (,princip …‘) se slovem
               označujícím charakteristický rys dotyčných výrobků nebo služeb byla běžně užívána v obchodních, a zejména reklamních sděleních.
               Je třeba však shledat, že napadené rozhodnutí neobsahuje žádné zjištění v tomto smyslu a že Úřad netvrdil takové užití ani
               ve svých písemnostech, ani během jednání.“

         12

          Na základě těchto důvodů Soud zrušil napadené rozhodnutí.

         Opravný prostředek

         13

          Ve svém opravném prostředku OHIM navrhuje, aby Soudní dvůr:

         –
            zrušil napadený rozsudek;

         –
            zamítl žalobu proti rozhodnutí třetího odvolacího senátu OHIM ze dne 23. března 2000 ve věci R 392/1999-3 nebo podpůrně aby
               vrátil věc Soudu k rozhodnutí;

         –
            uložil druhému účastníku řízení náhradu nákladů vynaložených jak v řízení v prvním stupni, tak v řízení o opravném prostředku.

         14

          Erpo navrhuje, aby Soudní dvůr:

         –
            zamítl opravný prostředek;

         –
            potvrdil napadený rozsudek;

         –
            uložil OHIM náhradu nákladů řízení, a to i nahraditelných výdajů, které byly vynaloženy v rámci opravného prostředku.

         15

          Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 9. září 2002 bylo připuštěno, aby Spojené království Velké Británie a Severního Irska
         vstoupilo jako vedlejší účastník do řízení na podporu návrhů OHIM.

         Argumentace účastníků řízení

         16

          Ve svém jediném žalobním důvodu OHIM tvrdí, že Soud tím, že rozhodl v bodě 46 napadeného rozsudku, že možnost zamítnout zápis
         ochranné známky z důvodu nedostatku rozlišovací způsobilosti je omezena na případy, kdy je prokázáno, že se jedná o označení
         běžně používané v daném obchodním prostředí, porušil čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

         17

          V tomto ohledu OHIM uplatňuje, že posouzení rozlišovací způsobilosti ochranné známky musí vycházet z přezkumu pravděpodobnosti,
         že ochranná známka konkrétně umožní dotyčné veřejnosti identifikovat u výrobků nebo služeb, pro které je její zápis požadován,
         že pocházejí z jednoho podniku spíše než z jiného podniku anebo že jsou vyrobeny či uvedeny na trh za výlučné odpovědnosti
         majitele ochranné známky.

         18

          Stejně jako u barev ochranných známek či u prostorových ochranných známek, na rozdíl však od čistě slovních nebo obrazových
         ochranných známek, by se od takových ochranných známek tvořených  slogany, jako je ochranná známka v projednávaném případě,
         vyžadovalo, aby obsahovaly dodatečný prezentační prvek, kterým získají rozlišovací způsobilost. Takový požadavek lze vysvětlit
         okolností, že se jedná o označení, která nejčastěji plní reklamní úlohu, a nikoli úlohu umožňující identifikovat původ zboží.

         19

          OHIM navíc tvrdí, že při posuzování rozlišovací způsobilosti ochranné známky nelze zohledňovat její případné použití na trhu.
         Zajisté, pokud se ukáže, že předmětné označení je již předem způsobilé odlišit dotčené výrobky nebo služby, ale že toto označení
         nebo pojmy stejného druhu jsou běžně používány dotyčnou veřejností, přihláška musí být zamítnuta na základě čl. 7 odst. 1
         písm. b) a d) nařízení č. 40/94. Nicméně pokud, jako je tomu  v projednávaném případě, není předmětné označení již předem
         způsobilé odlišit dotčené výrobky nebo služby, jeho zápis jako ochranné známky musí být zamítnut na základě čl. 7 odst. 1
         písm. b) téhož nařízení, aniž by bylo nutné předložit důkazy, že je běžně užíváno dotyčnou veřejností.

         20

          Erpo naopak tvrdí, že žalobní důvod, který OHIM uvádí vzhledem k bodu 46 napadeného rozsudku, není opodstatněný. Z bodů 28
         a 42 napadeného rozsudku vyplývá, že Soud měl za to, že rozlišovací způsobilost dotčené ochranné známky vyplývá z kombinace
         slovního spojení „das Prinzip der…“ s popisným prvkem „Bequemlichkeit“. Soud  naproti tomu nepožadoval prokázání všeobecného
         užití dotyčného slovního spojení jako celku. Nekonstatoval, že použití slovního spojení „Das Prinzip der …“ posiluje popisný
         prvek. Z toho vyvodil, že sporné rozhodnutí neobsahovalo objektivní odůvodnění zamítnutí zápisu pro nedostatek rozlišovací
         způsobilosti.

         21

          Erpo mimoto uplatňuje, že následkem zápisu dotčeného sloganu jako ochranné známky nebylo omezit soutěžitele v užití slovního
         spojení „Prinzip“ (princip) a „Bequemlichkeit“ (pohodlí). Tomu zabraňuje zejména čl. 12 písm. b) nařízení č. 40/94. Toto posledně
         zmíněné ustanovení zakládá dostatečnou ochranu hospodářské soutěže k tomu, aby liberální praxe zápisu umožňující v případě
         pochybností ochranu přihlašované ochranné známky byla odůvodněna.

         22

          Erpo kromě toho zpochybňuje, že rozlišovací způsobilost ochranné známky tvořené sloganem vyžaduje přítomnost dodatečného prezentačního
         prvku z důvodu čistě reklamní funkce takového označení. Jak judikatura Soudu, tak i praxe OHIM totiž stanoví, že reklamní
         funkce sloganu nevylučuje jeho rozlišovací způsobilost.

         23

          Vláda Spojeného království tvrdí, že analýza rozlišovací způsobilosti provedená v napadeném rozsudku je v rozporu s judikaturou
         jak Soudního dvora, tak i samotného Soudu. V projednávaném případě Soud zejména nesprávně uplatnil právo Společenství, které
         vyžaduje, aby se při posuzování rozlišovací způsobilosti ochranné známky vzala v úvahu její povaha. Soud mimoto zaujal nesprávný
         přístup pro určení rozlišovací způsobilosti.

         24

          Zmíněná vláda uplatňuje, že z judikatury vyplývá, že za účelem splnění podmínky rozlišovací způsobilosti musí ochranná známka
         identifikovat bez jakýchkoli nejasností obchodní původ předmětných výrobků nebo služeb. Označení nemůže zaručit takový původ,
         pokud by v uvažování průměrného spotřebitele dotčených výrobků a služeb, podle předpokládaných očekávání, přetrvávala skutečná
         pochybnost ohledně zmíněného původu.

         25

          Podle této vlády je pravda, že právní zásady uplatňované, pokud jde o posouzení rozlišovací způsobilosti ochranné známky,
         jsou stejné pro všechny kategorie ochranných známek. Skutečností zůstává, že způsob, kterým jsou tyto zásady uplatňovány,
         musí zohlednit kontext a zejména povahu předmětné ochranné známky tak, jak je to prokázáno v judikatuře týkající se prostorových
         ochranných známek tvořených tvarem výrobku [rozsudky Soudu ze dne 19. září 2001, Procter & Gamble v. OHIM (Čtvercová bílá
         tableta s modrými a žlutými skvrnami), T‑119/00, Recueil, s. II-2761, body 53 až 55, a ze dne 7. února 2002, Mag Instrument
         v. OHIM, T-88/00, Recueil, s. II-467, body 33 až 35, jakož i bod 12 stanoviska generálního advokáta Ruiz-Jarabo Colomera ve
         věci Linde a další (rozsudek ze dne 8. dubna 2003, C-53/01 až C-55/01, Recueil, s. I-3161)].

         26

          Vláda Spojeného království tvrdí, že předmětná ochranná známka v projednávané věci je především reklamní slogan, který má
         sdělit zásady, na jejichž základě byly dotyčné výrobky vyrobeny. Průměrný spotřebitel bude přitom méně pravděpodobně považovat
         reklamní slogan, a to zvláště takový, jenž obsahuje odkaz na zvláštní vlastnosti výrobků nebo služeb, za označení, které určuje
         původ výrobků a které jednoznačně identifikuje podnik odpovídající za jeho výrobu. Nicméně, pokud takový slogan zanechává
         význačný dojem, protože není běžné jej používat ve spojení s předmětnými výrobky nebo službami, průměrný spotřebitel by jej
         mohl považovat za označující obchodní původ těchto výrobků nebo služeb nad rámec jeho reklamní funkce.

         27

          Odvolací senát OHIM správně zohlednil toto zjištění. Nicméně Soud v napadeném rozsudku vůbec nevzal, anebo vzal pouze nedostatečně,
         při hodnocení rozlišovací způsobilosti ochranné známky v úvahu její  povahu.

         28

          Vláda Spojeného království mimoto uplatňuje, že jelikož z bodu 46 napadeného rozsudku vyplývá, že zápis předmětného označení
         může být zamítnut z důvodu nedostatku rozlišovací způsobilosti pouze tehdy, pokud slovní spojení „Das Prinzip der …“ bylo
         běžně užíváno v obchodních vztazích a v reklamě, Soud tak porušil čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94.

         29

          Soud zaměnil požadavky čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94 s požadavky obsaženými pod písmenem d) téhož článku.
         Požadavek prokázání pro účely zamítnutí zápisu, že ochranná známka se stala obvyklou v obchodě pro dotčené výrobky a služby,
         se totiž uplatní pouze v případě posledně jmenovaného ustanovení, a nikoli v případě prvních ustanovení (rozsudek ze dne 4.
         října 2001, Merz & Krell, C-517/99, Recueil, s. I-6959, bod 35). Ustanovení čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) zmíněného nařízení
         stanoví samostatný důvod pro zamítnutí zápisu označení, i přes  skutečnost, že se jejich příslušné oblasti působnosti zjevně
         překrývají.

         Závěry Soudního dvora

         30

         Úvodem je třeba poznamenat, že jediný žalobní důvod OHIM týkající se rozlišovací způsobilosti ochranné známky vycházející
         z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se výslovně týká pouze článku 46 napadeného rozsudku. Nicméně tento bod
         je nerozlučně spojen s bezprostředně předcházejícími body 43 až 45 tak, že žalobní důvod OHIM musí být přezkoumán v rámci
         celku odůvodnění obsaženého v těchto bodech. Kromě toho účastníci řízení, jakož i vedlejší účastník, pochopili předmět opravného
         prostředku v tomto smyslu, když ve svých písemných projevech uvedli body 43 až 46 napadeného rozsudku.

         31

          Body 43 až 46 napadeného rozsudku se týkají bodů 30 a 31 sporného rozhodnutí, jež vyžadují, aby slogan, aby nepostrádal minimální
         rozlišovací způsobilost, kterou vyžaduje čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, měl „fantazijní povahu“, tedy „pojmové
         napětí, jehož následkem by bylo překvapení, a tedy by si jej bylo možné zapamatovat“.

         32

          Soud správně v bodech 43 až 45 napadeného rozsudku zamítl tento požadavek, především z důvodu, že není namístě na slogany
         uplatňovat přísnější kritéria než na ostatní typy označení.

         33

          Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že za účelem posouzení rozlišovací způsobilosti se vyžaduje, aby všechny ochranné
         známky jakékoli kategorie byly způsobilé identifikovat výrobek tak, že pochází od určitého podniku, a odlišit jej tak od výrobků
         jiných podniků [viz v tomto smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou
         se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), ustanovení
         shodné s čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, výše uvedený rozsudek Linde a další, body 42 a 47].

         34

          Soudní dvůr mimoto rozhodl, že ačkoliv jsou kritéria pro posouzení rozlišovací způsobilosti shodná pro různé kategorie ochranných
         známek, mohlo by se při uplatnění těchto kritérií stát patrným, že vnímání relevantní veřejnosti nemusí být nezbytně stejné
         pro všechny kategorie, a že tudíž může  být pro určité kategorie ochranných známek složitější prokázat rozlišovací způsobilost
         než pro ostatní kategorie (viz rozsudky ze dne  29. dubna 2004, Henkel v. OHIM, C-456/01 P a C-457/01 P, dosud nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 38; Procter & Gamble v. OHIM, C-468/01 P až C-472/01 P, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
         bod 36, a Procter & Gamble v. OHIM, C-473/01 P a C-474/01 P, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 36).

         35

          Nelze vyloučit, že judikatura zmíněná v předcházejícím bodě tohoto rozsudku je rovněž relevantní pro slovní ochranné známky
         tvořené takovými reklamními slogany jako v projednávaném případě. Mohlo by tomu tak být zejména v případě, pokud se při posuzování
         rozlišovací způsobilosti dotčené ochranné známky prokáže, že plní propagační funkci spočívající např. ve vychvalování jakosti
         dotčeného výrobku a že význam této funkce není zjevně druhořadý ve vztahu k její domnělé funkci jako ochranné známky, tedy
         funkci záruky původu výrobku. V takovém případě totiž mohou orgány vzít v úvahu skutečnost, že průměrní spotřebitelé nemají
         ve zvyku vyvozovat původ výrobků z těchto sloganů (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Procter & Gamble v. OHIM, bod
         36).

         36

          Nicméně obtíže, s nimiž může být na základě jejich povahy spojeno prokázání rozlišovací způsobilosti u některých kategorií
         ochranných známek tvořených reklamními slogany a jež je třeba vzít v úvahu, neodůvodňují stanovení zvláštních kritérií, která
         by doplňovala kritérium rozlišovací způsobilosti, nebo se od něj odchylovala, jak je uvedeno v judikatuře a rovněž připomenuto
         v bodech 32 až 34 tohoto rozsudku. Soud proto správně zrušil sporné rozhodnutí, protože uložilo odlišné a přísnější kritérium,
         pokud jde o posouzení rozlišovací způsobilosti ochranných známek tvořených reklamními slogany.

         37

          Poté, co Soud správně odmítl v bodech 43 až 45 napadeného rozsudku kritérium, jež bylo přijato pro posouzení rozlišovací způsobilosti
         dotčené ochranné známky ve sporném rozhodnutí, v bodě 46 napadeného rozsudku užil jiné kritérium, podle kterého ochranná známka
         postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 pouze za předpokladu, že je prokázáno,
         že dotčené slovní spojení je běžně užíváno v obchodních a zejména reklamních sděleních, přičemž existence tohoto předpokladu
         nebyla ověřena ve sporném rozhodnutí.

         38

          Je zajisté pravda, že pokud je prokázáno, že dotyčné slovní spojení je běžně užíváno v obchodních a zejména reklamních sděleních
         tak, jak to stanoví čl. 7 odst. 1 písm. d) nařízení č. 40/94, pak z toho vyplývá, že takové označení není způsobilé odlišit
         výrobky nebo služby jednoho podniku od výrobků nebo služeb jiných podniků, a neplní tedy hlavní funkci ochranné známky – kromě
         případu, kdy užití, ve vztahu k takovým označením nebo údajům, jim umožnilo získat rozlišovací způsobilost, kterou lze uznat
         podle čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 (viz v tomto smyslu shodná ustanovení v čl. 3 odst. 1 písm. b) a d) a čl. 3 odst. 3
         směrnice 89/104, výše uvedený rozsudek Merz & Krell, bod 37).

         39

          Nicméně každý z důvodů pro zamítnutí zápisu vyjmenovaných v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 je nezávislý na ostatních a vyžaduje
         samostatný přezkum (viz zejména výše uvedený rozsudek Henkel v. OHIM, bod 45  a uvedená judikatura).

         40

          V důsledku toho není namístě omezovat působnost čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 pouze na takové ochranné známky,
         u kterých vychází důvod pro zamítnutí zápisu z článku 7 odst. 1 písm. d) zmíněného nařízení z důvodu, že tyto ochranné známky
         jsou běžně  užívány v obchodních a zejména reklamních sděleních.

         41

          Soudní dvůr již rozhodl, že zápis ochranné známky tvořené označeními nebo údaji, které jsou též užívány jako reklamní slogany,
         údaje o jakosti anebo výrazy podněcující ke koupi výrobků nebo služeb označených takovou ochrannou známkou, není jako takový
         vyloučen z důvodu takového užití (viz výše uvedený rozsudek Merz & Krell, bod 40).

         42

          Z judikatury kromě toho vyplývá, že rozlišovací způsobilost ochranné známky ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
         znamená, že taková ochranná známka umožňuje identifikovat výrobek, pro který je zápis požadován, jako pocházející od určitého
         podniku, a tudíž odlišit tento výrobek od výrobků jiných podniků, a v důsledku toho plní hlavní funkci ochranné známky (viz
         v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Procter & Gamble v. OHIM, bod 32 a uvedená judikatura, a  ohledně shodného ustanovení
         v čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104, výše uvedené rozsudky Merz & Krell, bod 37, a Linde a další, bod 40 a uvedená judikatura).

         43

          Taková rozlišovací způsobilost musí být podle judikatury posuzována jednak vzhledem k výrobkům nebo službám, pro které je
         zápis požadován, a jednak vzhledem k jejich vnímání relevantní veřejností, již tvoří běžně informovaní, přiměřeně pozorní
         a obezřelí průměrní spotřebitelé těchto výrobků nebo služeb (viz zejména výše uvedené rozsudky Procter & Gamble v. OHIM, bod
         33 a uvedená  judikatura).

         44

          Z toho vyplývá, že rozlišovací způsobilost ochranné známky tvořené označeními nebo údaji, které jsou též užívány jako reklamní
         slogany, údaje o jakosti nebo výrazy podněcující ke koupi výrobků nebo služeb označených takovou ochrannou známkou jako v
         projednávaném případě, musí být posuzována s ohledem na zásady uvedené v bodech 42 a 43 tohoto rozsudku [viz v tomto smyslu,
         co se týče takových ochranných známek, rovněž rozsudky Soudu ze dne 5. prosince 2002, Sykes Enterprises v. OHIM (REAL PEOPLE,
         REAL SOLUTIONS), T-130/01, Recueil, s. II-5179, bod 20, a ze dne 3. července 2003, Best Buy Concepts v. OHIM (BEST BUY), T-122/01,
         Recueil, s. II-2235, bod 21].

         45

          Je třeba v tomto ohledu též vyvrátit argument předložený Erpo, podle kterého čl. 12 písm. b) nařízení č. 40/94 zakládá dostatečnou
         ochranu hospodářské soutěže k tomu, aby liberální praxe zápisu umožňující v případě pochybností ochranu požadované ochranné
         známky byla odůvodněna. Takový argument byl totiž Soudním dvorem již odmítnut z důvodu, že přezkoumání žádostí o zápis nesmí
         být minimální, nýbrž musí být striktní a úplné, aby se předešlo tomu, že ochranné známky budou zapsány neoprávněně, a musí
         zajistit pro účely právní jistoty a řádného úředního postupu, že ochranné známky, jejichž užívání by mohlo být úspěšně napadeno
         u soudu, nejsou zapsány (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 6. května 2003, Libertel, C-104/01, Recueil, s. I-3793, body 58
         a 59).

         46

          V důsledku toho Soud tím, že v bodě 46 napadeného rozsudku rozhodl, že ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost ve
         smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 pouze za předpokladu, kdy je prokázáno, že dotyčné slovní spojení je běžně
         užíváno v obchodních a zejména reklamních sděleních, přičemž existence tohoto předpokladu nebyla ve sporném rozhodnutí ověřena,
         uplatnil kritérium, které není zakotveno v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

         47

          Z toho vyplývá, že v tomto bodě Soud nerespektoval působnost tohoto článku.

         48

          Za takových podmínek OHIM důvodně tvrdí, že napadený rozsudek je v tomto bodě stižen nesprávným právním posouzením.

         49

          Nicméně je namístě konstatovat, že toto nesprávné právní posouzení nemá vliv na řešení sporu.

         50

          Jak totiž vyplývá z bodu 37 tohoto rozsudku, sporné rozhodnutí bylo správně zrušeno na základě bodů 43 až 45 napadeného rozsudku
         z důvodu, že zamítnutí zápisu ochranné známky bylo prohlášeno za použití chybného kritéria uvedeného v bodech 30 a 31 napadeného
         rozhodnutí, pokud jde o rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, tedy nedostatku dodatečného
         prvku představivosti či dodatečného prvku fantazie.

         51

          Z toho vyplývá, že nehledě na nesprávné právní posouzení konstatované v bodě 48 tohoto rozsudku, výrok napadeného rozsudku
         zůstává opodstatněný.

         52

          Podle ustálené judikatury, pokud odůvodnění rozsudku Soudu vykazuje porušení práva Společenství, avšak jeho výrok se ukáže
         opodstatněný na základě jiných právních důvodů, opravný prostředek musí být zamítnut (viz zejména rozsudek ze dne 30. března
         2000, VBA v. Florimex a další, C-265/97 P, Recueil, s. I-2061, bod 121 a uvedená judikatura).

         53

          V důsledku toho je vznesený žalobní důvod nepoužitelný a opravný prostředek musí být zamítnut.

         K nákladům řízení
         54

          Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, který se použije na řízení o opravném prostředku na základě článku 118
         téhož řádu, bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud druhý účastník, který
         byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Erpo požadovala náhradu nákladů řízení
         a OHIM byl ve sporu neúspěšný, je namístě uložit mu náhradu nákladů řízení.

         55

          V souladu s čl. 69 odst. 4 prvním pododstavcem zmíněného řádu Spojené království nese své náklady.

          Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

               1)
                  Opravný prostředek se zamítá.

               2)
                  Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) se ukládá náhrada nákladů řízení.

               3)
                  Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponese své náklady.

             Podpisy.

          1 –

            Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 29. června 2004. # Front national proti Evropskému parlamentu. # Opravný prostředek - Prohlášení o vytvoření skupiny ve smyslu čl. 29 odst. 1 jednacího řádu Evropského parlamentu - Nedostatek politické spřízněnosti - Retroaktivní rozpuštění skupiny TDI - Vzájemný opravný prostředek - Výklad čtvrtého pododstavce článku 230 ES - Pojem rozhodnutí týkajícího se ,bezprostředně a osobně‛ fyzické nebo právnické osoby - Nepřípustnost žaloby podané národní politickou stranou. # Věc C-486/01 P.

text:
      Věc C‑486/01 P
      Front national
      v.
      Evropský parlament
      „Opravný prostředek – Prohlášení o vytvoření skupiny ve smyslu čl. 29 odst. 1 jednacího řádu Evropského parlamentu – Nedostatek politické spřízněnosti – Retroaktivní rozpuštění skupiny TDI – Vzájemný opravný prostředek – Výklad čtvrtého pododstavce článku 230 ES – Pojem rozhodnutí dotýkajícího se ,bezprostředně‛ a osobně fyzické nebo právnické osoby – Nepřípustnost žaloby podané národní politickou stranou”
      Shrnutí rozsudku
      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Přímé dotčení – Kritéria
            – Rozhodnutí Parlamentu o rozpuštění politické skupiny vytvořené  poslanci, kteří přísluší k národní politické straně – Přímé
            dotčení uvedené strany – Nedostatek
      (čtvrtý pododstavec článku 230 ES; čl. 29 odst. 1 a 2 a článek 30 jednacího řádu Evropského parlamentu)
      Podmínka, uvedená v čtvrtém pododstavci článku 230 ES, podle které fyzická nebo právnická osoba musí být „bezprostředně“ dotčena
         rozhodnutím, které je předmětem žaloby na neplatnost, vyžaduje, aby předmětné opatření Společenství přímo zakládalo následky
         pro právní postavení jednotlivce a jeho adresátům pověřeným jeho uplatněním neponechávalo žádnou volnost uvážení, a naopak,
         aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z úpravy Společenství, aniž by bylo třeba použít další
         prostředkující předpisy.

      Rozhodnutí Evropského parlamentu, které se týká výkladu čl. 29 odst. 1 jeho jednacího řádu a jímž byla se zpětnou účinností
         rozpuštěna „Technická skupina nezávislých poslanců (TDI) – Smíšená skupina“ – tím, že poslance, kteří učinili prohlášení o
         vytvoření skupiny TDI, zejména poslance zvolené na kandidátní listině Front national, zbavilo možnosti se prostřednictvím
         skupiny TDI sdružit v politickou skupinu ve smyslu článku 29 jednacího řádu, má bezprostřední dopad na uvedené poslance. Těmto
         poslancům bylo skutečně již samotným tímto aktem znemožněno, aby se sdružili v politickou skupinu, a od tohoto okamžiku byli
         považováni za nezařazené poslance ve smyslu článku 30 téhož jednacího řádu, a z tohoto důvodu tak požívali omezenějších poslaneckých
         výsad a nižších materiálních a finančních výhod, než které by jim příslušely, pokud by byli členy politické skupiny ve smyslu
         uvedeného článku 29.

      Takový závěr naproti tomu není nevyhnutelný, pokud se jedná o politickou stranu jako například Front national. Je totiž sice
         přirozené, aby vnitrostátní politická strana, která navrhne kandidáty při volbách členů Parlamentu, usilovala o to, aby tito
         kandidáti svůj mandát po svém zvolení vykonávali za podmínek rovnocenných s podmínkami ostatních poslanců, avšak tento zájem
         jí v žádném případě nedává právo na to, aby její zvolení kandidáti vytvořili vlastní skupinu nebo aby se stali členy jedné
         ze skupin, které uvnitř shromáždění byly vytvořeny.

      Vytvoření politické skupiny v Parlamentu totiž jednak podle čl. 29 odst. 2 jednacího řádu předpokládá přítomnost minimálního
         počtu poslanců pocházejících z několika členských států a jednak odstavec 1 uvedeného článku zmiňuje jediné hledisko sdružení
         poslanců podle politické spřízněnosti. Tato ustanovení v procesu vytváření politické skupiny nepřisuzují žádnou zvláštní úlohu
         vnitrostátním politickým stranám, jejichž členy jsou tito poslanci.

       (viz body 34–37)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)29. června 2004(1)

               Opravný prostředek  –  Prohlášení o vytvoření skupiny ve smyslu čl. 29 odst. 1 jednacího řádu Evropského parlamentu  –  Nedostatek politické spřízněnosti  –  Retroaktivní rozpuštění skupiny TDI  –  Vzájemný opravný prostředek  –  Výklad čtvrtého pododstavce článku 230 ES  –  Pojem rozhodnutí týkajícího se ,bezprostředně a osobně‛ fyzické nebo právnické osoby  –  Nepřípustnost žaloby podané národní politickou stranou

             Ve věci C-486/01 P,

            Front national,  se sídlem v Saint-Cloud (Francie), zastoupená F. Wagnerem a V. de Poulpiquet de Brescanvel, avocats,

            navrhovatelka,

             jejímž předmětem je opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství (třetí rozšířený
            senát) ze dne 2. října 2001, Martinez a další v. Parlament (T-222/99, T-327/99 a T-329/99, Recueil s. II-2823), a směřující
            ke zrušení uvedeného rozsudku,

             přičemž druhým účastníkem řízení je:
            Evropský parlament, zastoupený G. Garzónem Clarianou, J. Schooem a H. Krückem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
            žalovaný v prvním stupni,

            SOUDNÍ DVŮR (velký senát),,

             ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans  (zpravodaj), A. Rosas, J.-P. Puissochet a J. N. Cunha Rodrigues,
            předsedové senátů, R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr a R. Silva de Lapuerta, soudci,

             generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,vedoucí soudní kanceláře: M. Múgica Arzamendi, vrchní rada

             po vyslechnutí řečí účastníků řízení na jednání konaném dne 9. prosince 2003,

            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta při jednání konaném dne 20. ledna 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

          Návrhem na zahájení řízení došlým do kanceláře Soudního dvora dne 12. prosince 2001 podala Front national na základě článků
         225 ES a 49 statutu ES Soudního dvora opravný prostředek proti rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 2. října 2001, Martinez
         a další v. Parlament (T-222/99, T-327/99 a T-329/99, Recueil, s. II-2823, dále jen „napadený rozsudek“), jímž uvedený soud
         zamítl žalobu, jíž se domáhala zrušení rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 14. září 1999, které se týkalo výkladu článku
         29 odst. 1 jeho jednacího řádu a jímž byla se zpětnou účinností rozpuštěna „Technická skupina nezávislých poslanců (TDI) –
         Smíšená skupina“ (dále jen „sporný akt“).

         2

          Odděleným návrhem došlým do kanceláře Soudního dvora dne 11. prosince 2001 rovněž podala Front national na základě článku
         242 ES návrh na nařízení odkladu vykonatelnosti napadeného rozsudku. Tento návrh však byl zamítnut usnesením předsedy Soudního
         dvora ze dne 21. února 2002, Front national a Martinez v. Parlament (C-486/01 P-R a C-488/01 P-R, Recueil, s. I-1843), a to
         zejména z důvodu, že poskytnutí výše uvedeného odkladu by nebylo způsobilé předejít vážné a nenahraditelné újmě, na kterou
         se odvolával navrhovatel.

               Právní rámec

         3

          Jednací řád Evropského parlamentu, ve znění účinném v době vzniku skutkových okolností tohoto sporu (Úř. věst. 1999, L 202,
         s. 1, dále jen „jednací řád“), ve svém článku 29, nazvaném „Vytváření politických skupin“, stanovil:
         „1. Poslanci se mohou sdružovat ve skupinách podle své politické [spřízněnosti].
          2. Každá politická skupina musí být tvořena poslanci zvolenými ve více než jednom členském státě. Nejnižší počet poslanců
         nutný k vytvoření politické skupiny je dvacet tři, pokud byli zvoleni ve dvou členských státech, osmnáct, pokud byli zvoleni
         ve třech členských státech, a čtrnáct, pokud byli zvoleni ve čtyřech nebo více členských státech.
          3. Poslanec nemůže patřit k více než jedné skupině.
          4. Vytvoření politické skupiny musí být oznámeno předsedovi Parlamentu formou prohlášení. Toto prohlášení musí obsahovat název
         skupiny, jména jejích členů a složení jejího předsednictva.
         […]“ (neoficiální překlad)

         4

         Článek 30 jednacího řádu, týkající se nezařazených poslanců, stanovil:
         „1.     Poslancům, kteří nepatří k politické skupině, se poskytuje sekretariát. Podrobnou organizační úpravu stanoví předsednictvo
         na návrh generálního tajemníka.
          2.       Předsednictvo také stanoví statut a parlamentní práva těchto poslanců.“ (neoficiální překlad)

         5

          Podle článku 180 jednacího řádu, týkajícího se jeho použití:
         „1.     Vznikne-li pochybnost týkající se použití nebo výkladu tohoto jednacího řádu, může předseda, aniž jsou dotčena dřívější rozhodnutí
         v této oblasti, postoupit věc příslušnému výboru k posouzení.
          Pokud je vznesena procesní námitka podle článku 142, může předseda také postoupit věc příslušnému výboru.
          2.      [Příslušný] výbor rozhodne, zda je nutno navrhnout změnu jednacího řádu. V takovém případě postupuje podle článku 181.
          3.       Pokud [příslušný] výbor rozhodne, že postačí podat výklad jednacího řádu, zašle svůj výklad předsedovi, který o něm informuje
         Parlament.
          4.       Pokud politická skupina nebo nejméně třicet dva poslanců zpochybní výklad výboru, hlasuje o věci Parlament. Text je přijat
         většinou odevzdaných hlasů za předpokladu, že je přítomna alespoň jedna třetina všech poslanců. V případě jeho zamítnutí je
         věc vrácena výboru.
          5.       Nezpochybněné výklady a výklady přijaté Parlamentem se připojí v kurzívě [spolu s rozhodnutími přijatými ve věcech použití
         jednacího řádu] jako vysvětlující poznámky k příslušnému článku nebo článkům jednacího řádu.
          6.       Vysvětlující poznámky [představují precedent] při budoucím použití a výkladu příslušných článků.
         [...]“ (neoficiální překlad)
         Skutkový základ sporu

         6

          Z napadeného rozsudku vyplývá, že v návaznosti na oznámení učiněné předsedovi Parlamentu dne 19. července 1999 o vytvoření
         nové politické skupiny s názvem „Technická skupina nezávislých poslanců (TDI) – Smíšená skupina“ (dále jen „skupina TDI“),
         jejímž deklarovaným cílem bylo garantování plného výkonu parlamentního mandátu pro všechny poslance, předsedové ostatních
         politických skupin vznesli námitky proti vytvoření této politické skupiny z důvodu neexistence politické spřízněnosti mezi
         jejími jednotlivými členy. V důsledku toho byla v souladu s článkem 180 odst. 1 jednacího řádu předložena výboru Parlamentu
         pro ústavní záležitosti (dále jen „výbor pro ústavní záležitosti“) žádost o výklad článku 29 odst. 1 tohoto řádu.

         7

          Předseda uvedeného výboru požadovaný výklad sdělil předsedovi Parlamentu dopisem ze dne 28. července 1999. Ve zmíněném dopise
         bylo uvedeno zejména následující:
         „V průběhu svého jednání konaného ve dnech 27. a 28. července 1999 výbor pro ústavní záležitosti přezkoumal žádost o výklad
         článku 29 [odstavce] 1 jednacího řádu, která mu byla postoupena na schůzi konference předsedů konané 21. července 1999.
          Po důkladné výměně názorů výbor pro ústavní záležitosti 15 hlasy proti 2 hlasům při 1 zdržení se hlasování vykládá článek
         29 [odstavec] 1 jednacího řádu následujícím způsobem:
          Prohlášení o vytvoření [skupiny TDI] není v souladu s článkem 29 [odstavcem] 1 [jednacího řádu].
          Prohlášení o vytvoření uvedené skupiny, zejména příloha 2 dopisu o vytvoření adresovaného předsedovi Evropského parlamentu,
         totiž vylučuje jakoukoli politickou spřízněnost. V rámci uvedené skupiny jednotlivým podepsaným složkám ponechává naprostou
         politickou nezávislost.
          Navrhuji vám k článku 29 [odstavce] 1 jednacího řádu připojit jako vysvětlující poznámku text následujícího znění:
         „Podle tohoto článku je nepřípustné vytvoření skupiny, která otevřeně popírá svou politickou povahu a jakoukoli politickou
         spřízněnost mezi svými členy.“
         […]”

         8

          Obsah uvedeného dopisu byl sdělen Parlamentu jeho předsedou na plenárním zasedání konaném dne 13. září 1999. Protože skupina
         TDI na základě článku 180 odst. 4 řádu vyjádřila svůj nesouhlas s vysvětlující poznámkou navrženou výborem pro ústavní záležitosti,
         uvedená poznámka byla předložena k hlasování Parlamentu, který ji přijal většinou svých členů na plenárním zasedání konaném
         dne 14. září 1999.

         9

          Front national měla za to, že uvedeným hlasováním byla poškozena, a návrhem na zahájení řízení došlým do kanceláře Soudu prvního
         stupně dne 19. listopadu 1999 podala žalobu, jíž se domáhala zrušení sporného aktu (věc T-327/99). Návrhy na zahájení řízení
         došlými do uvedené kanceláře dne 5. října a 22. listopadu 1999 byly podány žaloby s týmž předmětem rovněž p. Martinezem a
         p. de Gaullem (věc T-222/99) a dále pí. Bonino a p. Pennellou, p. Cappatem, p. Dell´Alba, p. Della Vedova, p. Dupuisem, p.
         Turcem a Lista Emma Bonino (věc T-329/99).

         Napadený rozsudek

         10

          Napadeným rozsudkem Soud prvního stupně žalobu Front national prohlásil za přípustnou, avšak zamítl ji jako neopodstatněnou.

         K otázce přípustnosti

         11

          Pokud jde o přípustnost uvedené žaloby, Soud prvního stupně za použití níže popsané argumentace zamítl námitky nepřípustnosti
         uplatněné Parlamentem, které vycházely jednak z nicotnosti sporného aktu, dále z toho, že uvedený akt není způsobilý být předmětem
         kontroly legality soudy Společenství, a konečně z toho, že uvedený akt se Front national bezprostředně a osobně nedotýká ve
         smyslu článku 230 čtvrtého pododstavce ES.

         12

          Zaprvé, pokud jde o námitku nepřípustnosti vycházející z toho, že sporný akt je nicotný v rozsahu, v němž jím bylo rozhodnuto
         o rozpuštění skupiny TDI, Soud v bodu 26 napadeného rozsudku měl za to, že při posouzení, zda určitý akt může být předmětem
         žaloby na základě článku 230 ES, je třeba soustředit se na jeho obsah, a nikoli jeho formu. Na základě rozboru obsahu uvedeného
         aktu i okolností vedoucích k jeho přijetí Soud prvního stupně v bodu 46 uvedeného rozsudku dovodil, že takovým aktem Parlament
         nejenom rozhodl o přijetí obecného výkladu článku 29 odst. 1 jednacího řádu navrženého výborem pro ústavní záležitosti a stanoviska
         vyjádřeného tímto výborem ve věci souladu prohlášení o vytvoření skupiny TDI s citovaným ustanovením, ale také konstatoval
         neexistenci uvedené skupiny ex tunc z důvodu nesplnění podmínky stanovené tímto ustanovením.

         13

          Pokud jde o druhou námitku nepřípustnosti uplatněnou Parlamentem, vycházející z nenapadnutelnosti sporného aktu, Soud v bodech
         59 až 62 napadeného rozsudku dovodil, že se takový akt – tím, že poslance, kteří učinili prohlášení o vytvoření skupiny TDI,
         zbavil možnosti se jejím prostřednictvím ve smyslu článku 29 jednacího řádu sdružit v politickou skupinu, takže tito poslanci
         jsou považováni za nezařazené poslance podle článku 30 jednacího řádu – dotýká podmínek výkonu parlamentních funkcí dotčených
         poslanců, a tedy vůči nim zakládá právní následky. Takový akt tedy nemůže být kvalifikován jako akt týkající se striktně vzato
         pouze vnitřní organizace práce Parlamentu, ale musí v souladu s článkem 230 prvním pododstavcem ES podléhat kontrole legality
         soudy Společenství.

         14

          A konečně, pokud jde o námitku nepřípustnosti, kterou Parlament zpochybnil splnění podmínek přípustnosti uvedených v článku
         230 čtvrtém pododstavci ES, Soud v bodu 65 napadeného rozsudku dovodil, že sporný akt je třeba pokládat za akt bezprostředně
         se dotýkající p. Martineze a p. de Gaulla i poslanců, kteří podali žalobu ve věci T-329/99, potud, že uvedený akt, aniž by
         bylo třeba jakýchkoli dalších opatření, uvedeným poslancům brání v tom, aby se prostřednictvím skupiny TDI sdružili v politickou
         skupinu ve smyslu článku 29 jednacího řádu, což přímo zasahuje do podmínek výkonu jejich funkce. V důsledku toho Soud usoudil,
         že uvedený akt je rovněž třeba pokládat za akt bezprostředně a osobně se dotýkající Front national.

         15

          Pokud jde o první z těchto podmínek, Soud prvního stupně konkrétně dovodil následující:

         „66 Pokud jde o věc T-327/99, je třeba zdůraznit, že Front national coby francouzská politická strana je právnickou osobou,
            která podle svých stanov byla zřízena za účelem prosazování politických idejí a návrhů prostřednictvím svých členů v rámci
            národních a evropských institucí. Předložila kandidátní listinu pro volby zastupitelů do Parlamentu konané v červnu 1999.
            Všichni její členové, kteří byli na této kandidátní listině zvoleni do Parlamentu, patří mezi poslance, kteří učinili prohlášení
            o vytvoření skupiny TDI. Ve vztahu k aktu přijatému dne 14. září 1999 všichni sdílejí situaci popsanou v bodu 59 výše, což
            má přﾭmý dopad na podmínky prosazování idejí a návrhů strany, kterou zastupují na evropské parlamentní půdě, a tím i na podmínky,
            za nichž může být na evropské úrovni dosažen účel vyjádřený ve stanovách této politické strany.

         67
            Akt ze dne 14. září 1999 musí proto být považován za akt bezprostředně se dotýkající Front national.“

         16

          Pokud jde o druhou podmínku obsaženou v článku 230 čtvrtém pododstavci ES, Soud s odvoláním na judikaturu týkající se výkladu
         této podmínky i na okolnosti vedoucí k rozpuštění skupiny TDI dovodil v bodu 72 napadeného rozsudku, že sporný akt se osobně
         dotýkal Front national z důvodů faktické situace odlišující Front national od všech ostatních osob.

         17

          Z těchto důvodů Soud zamítl i třetí námitku nepřípustnosti, kterou uplatnil Parlament, a v bodu 75 napadeného rozsudku rozhodl,
         že žaloba na zrušení podaná Front national má být prohlášena za přípustnou.

         K věci samé

         18

          Naproti tomu však, pokud jde o základ žaloby, Soud prvního stupně nepřijal žádný ze žalobních důvodů, jichž se dovolávala
         Front national a které vycházely postupně z chybného výkladu článku 29 odstavce 1 jednacího řádu Parlamentu (první žalobní
         důvod), z porušení zásady rovného zacházení a ustanovení jednacího řádu, jakož i z neexistence právního základu pro sporný
         akt (druhý žalobní důvod), z porušení zásady rovného zacházení ve vztahu k členům skupiny TDI (třetí žalobní důvod), z popření
         společných parlamentních tradic členských států (čtvrtý žalobní důvod), z nedodržení podstatných formálních náležitostí (pátý
         žalobní důvod) a z domněnky zneužití řízení (šestý žalobní důvod).

         19

          Z tohoto důvodu Soud zamítl žalobu na zrušení, jež mu byla předložena, a uložil Front national náhradu jejích vlastních nákladů
         i nákladů vzniklých Parlamentu ve věci T-327/99.

         Opravný prostředek

         20

          Ve svém opravném prostředku Front national navrhuje, aby Soudní dvůr:

         –
            prohlásil opravný prostředek za přípustný;

         –
            určil, že došlo k porušení práva Společenství Soudem;

         –
            v celém rozsahu nebo zčásti zrušil napadený rozsudek;

         –
            rozhodl ve věci sám, nebo jinak vrátil věc Soudu, a

         –
            uložil Parlamentu náhradu veškerých nákladů řízení.

         21

          Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr:

         –
            zamítl opravný prostředek;

         –
            zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž prohlašuje žalobu Front national za přípustnou;

         –
            zamítl tuto žalobu jako nepřípustnou nebo podpůrně jako neopodstatněnou, a;

         –
            uložil Front national náhradu nákladů řízení.

         K vzájemnému opravnému prostředkuArgumenty účastníků řízení

         22

          Ve svém vzájemném opravném prostředku, který je v daném případě namístě přezkoumat nejdříve, Parlament v podstatě popírá způsobilost
         Front national podat žalobu na zrušení sporného aktu. V tomto ohledu Parlament uplatňuje, že ačkoli Soud prvního stupně v bodu
         66 napadeného rozsudku správně zhodnotil dopady tohoto aktu na právní postavení poslanců, kteří učinili prohlášení o vytvoření
         skupiny TDI – z nichž někteří byli rovněž členy Front national – Soud prvního stupně se na druhé straně dopustil nesprávného
         právního posouzení, když v bodu 67 téhož rozsudku dovolil, že uvedený akt má být považován za akt „bezprostředně“ se dotýkající
         této politické strany. Tato strana totiž tuto podmínku, uvedenou v článku 230 čtvrtém pododstavci ES, nesplňuje právě proto,
         že je sporným aktem dotčena pouze nepřímo. V tomto směru se Parlament dovolává následujících tvrzení.

         23

          Zaprvé je závěr, k němuž dospěl Soud v bodu 67 napadeného rozsudku, v rozporu se závěrem obsaženým v jiných částech téhož
         rozsudku, zejména v jeho bodech 59 a 65, v nichž Soud prvního stupně usoudil, že poslanci, kteří učinili prohlášení o vytvoření
         skupiny TDI, musí být považováni za osoby bezprostředně dotčené sporným aktem potud, že tímto aktem byli zbaveni „možnosti
         se prostřednictvím této skupiny sdružit v politickou skupinu ve smyslu článku 29 jednacího řádu“. Podle Parlamentu je totiž
         nemyslitelné, aby vnitrostátní politické strany, které ve smyslu jednacího řádu nepožívají žádné zvláštní postavení, mohly
         být dotčeny akty Parlamentu stejně jako poslanci, kteří však podle jednacího řádu požívají zvláštního postavení.

         24

          Parlament zadruhé uvádí, že tvrzení, že Front national je bezprostředně dotčena sporným aktem, je rovněž v rozporu s judikaturou
         Soudního dvora, zejména rozsudkem ze dne 16. června 1970, Alcan a další v. Komise (69/69, Recueil, s. 385), podle něhož žalobce
         může být bezprostředně dotčen určitým aktem pouze tehdy, pokud takový akt má sám o sobě ten bezprostřední následek, že žalobce
         zbavuje nějakého práva nebo mu ukládá nějakou povinnost způsobem, že žalobce je postaven do situace analogické k té, v níž
         by se nacházel, pokud by byl adresátem takového aktu. Tak tomu však podle Parlamentu rozhodně nebylo v daném případě, když
         Front national byla na rozdíl od svých kandidátů zvolených za členy Parlamentu uvedeným aktem dotčena pouze nepřímo.

         25

          Parlament zatřetí uplatňuje, že ačkoli z judikatury Soudního dvora zajisté vyplývá, že akty, jež přijímá, mohou být předmětem
         žaloby na zrušení, pokud zakládají právní následky vůči třetím osobám nebo pokud takové následky překračují rámec vnitřní
         organizace práce této instituce, akt takový, jako je sporný akt, který upravuje postavení určitých poslanců, nezakládá právní
         následky vůči třetím osobám takovým, jako je vnitrostátní politická strana. V tomto ohledu Parlament zdůrazňuje, že Front
         national nemůže argumentovat svou účastí ve volbách z června 1999 ani skutečným zvolením některých svých příslušníků za členy
         Parlamentu, protože následně po volbách neexistuje žádný právní vztah mezi politickými stranami, které se účastnily volební
         kampaně, a zvoleným shromážděním. Jak z čl. 4 odst. 1 aktu ze dne 20. září 1976 o přímých všeobecných volbách zastupitelů
         do shromáždění (Úř. věst. L 278, s. 5), tak i z článku 2 jednacího řádu totiž vyplývá, že zastupitelé zvolení do Evropského
         parlamentu vykonávají svůj mandát nezávisle a nemohou být vázáni žádnými pokyny, přičemž mandát, který obdrží, není vázaný.
         Pokud by byl za těchto podmínek přijat názor, že sporný akt rovněž zakládá právní následky vůči některé vnitrostátní politické
         straně, například Front national, pak členové Parlamentu by byli srovnatelní s prostými „prostředníky“ mezi Parlamentem a
         svou stranou, kteří nemají vlastní autonomii ani odpovědnost, což by se příčilo jak liteře, tak i duchu výše uvedených ustanovení.

         26

          Za čtvrté Parlament nakonec připomíná negativní důsledky, k nimž by mohlo vést připuštění žaloby podané Front national. Pokud
         by Soudní dvůr přijal výklad zastávaný Soudem, tyto soudy by v důsledku toho byly vystaveny nebezpečí návalu žalob pocházejících
         nejen od ostatních osob nebo skupin osob jen nepřímo dotčených vnitřními organizačními opatřeními Parlamentu – jako například
         nadace politických stran, které by kupříkladu mohly být dotčeny za předpokladu, že by již nebylo možno platit dotace pocházející
         z peněžitých prostředků poskytnutých politickým skupinám –, ale rovněž od jiných politických stran, které by v závislosti
         na pravidlech obsažených ve svých vlastních stanovách mohly mít za to, že proti nim jsou specificky namířena jednotlivá ustanovení
         jednacího řádu, například jeho článek 152, který se týká složení parlamentních výborů, nebo čl. 168 odst. 2 téhož jednacího
         řádu, z něhož vyplývá, že při vytváření meziparlamentních delegací je třeba brát v úvahu „pokud možno spravedlivé zastoupení
         členských států a politických směrů“ (neoficiální překlad).

         27

          Ve svém vyjádření k tomuto vzájemnému opravnému prostředku, které předložila na základě použití čl. 117 odst. 2 jednacího
         řádu, Front national odmítá názor Parlamentu, že Front national nemá aktivní legitimaci na základě čtvrtého pododstavce čl.
         230 ES. Podle Front national přípustnost její žaloby byla totiž doložena, a to nejen pokud jde o právní povahu sporného aktu,
         ale rovněž pokud jde o samotného původce této žaloby.

         28

          Pokud jde zaprvé o právní povahu sporného aktu, Front national uplatňuje, že rozhodnutí, jímž Parlament dne 14. září 1999
         schválil výklad čl. 29 odst. 1 jednacího řádu přijatý výborem pro ústavní záležitosti, představuje žalovatelný akt potud,
         že v souladu s judikaturou Soudního dvora takový akt je konečné povahy a zakládá právní následky překračující rámec vnitřní
         organizace práce Parlamentu, neboť zbavuje politické strany a poslance hlásící se ke své příslušnosti ke skupině TDI možnosti
         sdružit se v politickou skupinu. Za těchto podmínek by se členové Front national, které tato strana navrhla voličům k hlasování
         a k jejichž zvolení svým konáním přispěla, nalézali v méně výhodném postavení než členové Parlamentu, kteří jsou členy některé
         politické skupiny, což by mělo přímý dopad na podmínky prosazování idejí a návrhů této strany a vedlo dodatečně ke zkreslení
         výsledku voleb.

         29

          Zadruhé, pokud jde o samotnou osobu autora žaloby, Front national tvrdí, že přípustnost této žaloby je rovněž doložena, jelikož
         Front national je současně bezprostředně i osobně dotčena sporným aktem.

         30

          Předně, pokud se jedná o podmínku, že fyzická nebo právnická osoba musí být „bezprostředně“ dotčena rozhodnutím, které je
         předmětem žaloby, sdílí Front national závěry Soudu, podle nichž sporný akt je takovéto povahy, neboť ačkoli měl významné
         dopady na rozsah politických práv a materiálních výhod, které požívali členové skupiny TDI, měl rovněž přímé dopady na strany,
         z nichž vzešli tito poslanci, a zejména na Front national, jelikož posledně jmenovaná aktivně vyvíjela úsilí za zvolení svých
         členů do Parlamentu a při této příležitosti vynaložila značné náklady. Tato strana tedy má zřejmý zájem na tom, aby poslanci,
         k jejichž zvolení přispěla, měli stejné výhody jako ostatní poslanci. S odvoláním v tomto ohledu zejména na rozsudek ze dne
         23. dubna 1986, Zelení v. Parlament (294/83, Recueil s. 1339) Front national vyvrací tvrzení Parlamentu, podle kterého po
         volbách mezi politickými stranami, které se účastnily volební kampaně, a zvoleným shromážděním neexistuje žádný právní vztah.
         Zásadní rovnost politických uskupení při příležitosti volebních kampaní, zakotvená Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku,
         totiž přetrvává i po volbách, takže Soudní dvůr by měl sankcionovat veškeré případy porušení výše uvedené zásady, pokud by
         voliči Front national nebyli zastoupeni v Parlamentu za podmínek rovnocenných, ne-li rovných podmínkám vztahujícím se na poslance
         ostatních skupin.

         31

          Pokud jde o podmínku, že fyzická nebo právnická osoba musí být rozhodnutím, které je předmětem žaloby, dotčena „osobně“, Front
         national tvrdí, že splňuje podmínky kladené judikaturou, a zejména rozsudkem ze dne 18. května 1994, Codorniu v. Rada (C-309/89,
         Recueil s. I-1853), neboť je dotčena sporným aktem z důvodu jak vlastností, které jsou pro ni specifické, tak i faktické situace,
         která ji vymezuje ve vztahu k všem ostatním osobám. Front national v tomto ohledu sdílí závěry Soudu prvního stupně obsažené
         v bodech 69 až 71 napadeného rozsudku.

         Závěry Soudního dvora

         32

          Je třeba předeslat, že na základě čtvrtého pododstavce článku 230 ES může každá fyzická nebo právnická osoba podat žalobu
         proti rozhodnutím, která jsou jí určena, i proti rozhodnutím, která byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného
         jiné osobě, se jí „bezprostředně a osobně“ dotýkají.

         33

          Ačkoli Parlament ve svém vzájemném opravném prostředku nezpochybňuje názor Soudu prvního stupně, že sporný akt má povahu rozhodnutí
         a osobně se dotýká Front national, naproti tomu popírá závěr, uvedený v bodu 67 napadaného rozsudku, že tato strana je tímto
         aktem bezprostředně dotčena.

         34

          V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury podmínka, uvedená v čtvrtém pododstavci článku 230 ES, podle
         které fyzická nebo právnická osoba musí být „bezprostředně“ dotčena rozhodnutím, které je předmětem žaloby, vyžaduje, aby
         předmětné opatření Společenství přímo zakládalo následky pro právní postavení jednotlivce a jeho adresátům pověřeným jeho
         uplatněním neponechávalo žádnou volnost uvážení a naopak, aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně
         z úpravy Společenství, aniž by bylo třeba použít další prostředkující předpisy (zejména viz rozsudek ze dne 5. května 1998,
         Glencore Grain v. Komise, C-404/96 P, Recueil s. I-2435, bod 41, a citovaná judikatura).

         35

          V daném případě nelze popřít, že sporný akt – tím, že poslance, kteří učinili prohlášení o vytvoření skupiny TDI, zejména
         poslance zvolené na kandidátní listině Front national, zbavil možnosti se prostřednictvím skupiny TDI sdružit v politickou
         skupinu ve smyslu článku 29 jednacího řádu – má bezprostřední dopad na uvedené poslance. Jak správně uvedl Soud prvního stupně
         v bodech 59 a 65 napadeného rozsudku, těmto poslancům bylo skutečně již samotným tímto aktem znemožněno, aby se sdružili v politickou
         skupinu, a od tohoto okamžiku byli považováni za nezařazené poslance ve smyslu článku 30 téhož jednacího řádu, a z tohoto
         důvodu tak požívali omezenějších poslaneckých výsad a nižších materiálních a finančních výhod, než které by jim příslušely,
         pokud by byli členy politické skupiny ve smyslu uvedeného článku 29.

         36

          Takový závěr naproti tomu není nevyhnutelný, pokud se jedná o politickou stranu jako například Front national. Jak uvedl generální
         advokát v bodu 40 svého stanoviska, je totiž sice přirozené, aby vnitrostátní politická strana, která navrhne kandidáty při
         volbách členů Parlamentu, usilovala o to, aby tito kandidáti svůj mandát po svém zvolení vykonávali za podmínek rovnocenných
         s podmínkami ostatních poslanců, avšak tento zájem jí v žádném případě nedává právo na to, aby její zvolení kandidáti vytvořili
         vlastní skupinu nebo aby se stali členy jedné ze skupin, které uvnitř shromáždění byly vytvořeny.

         37

          Je totiž namístě připomenout, že na jedné straně podle čl. 29 odst. 2 jednacího řádu vytvoření politické skupiny v Parlamentu
         předpokládá přítomnost minimálního počtu poslanců pocházejících z několika členských států a na druhé straně odstavec 1 uvedeného
         článku zmiňuje jediné hledisko sdružení poslanců podle politické spřízněnosti. Tato ustanovení v procesu vytváření politické
         skupiny nepřisuzují žádnou zvláštní úlohu vnitrostátním politickým stranám, jejímiž členy jsou tito poslanci.

         38

          Za těchto podmínek nelze tvrdit, že národní politická strana je přímo dotčena sporným aktem, který se vztahuje – a v souladu
         se samotným zněním článku 29 jednacího řádu tomu ostatně ani nemůže být jinak – pouze na poslance, kteří učinili prohlášení
         o vytvoření skupiny TDI.

         39

          V bodu 66 napadeného rozsudku sice Soud měl za to, že zbavuje-li napadený akt uvedené poslance, a zejména ty z nich, kteří
         byli zvoleni na kandidátní listině Front national, možnosti sdružit se v politickou skupinu, má to přímý dopad na podmínky
         prosazování idejí a návrhů strany, kterou na evropské parlamentní půdě zastupují, a tím i na podmínky, za nichž mohou být
         na evropské úrovni dosaženy cíle vyjádřené ve stanovách této politické strany, je z toho důvodu Front national tímto aktem
         bezprostředně dotčena.

         40

          Takové důsledky však nelze považovat za důsledky vyplývající bezprostředně ze sporného aktu. Totiž i za předpokladu, že by
         k nim došlo, byly by takové následky způsobeny okolností, že poslanci, kteří nejsou členy politické skupiny, jsou považováni
         za nezařazené poslance podle článku 30 jednacího řádu Parlamentu, s méně výhodným postavením, které jednací řád přiznává nezařazeným
         poslancům. Front national by mohla být sporným aktem dotčena pouze nepřímo prostřednictvím důsledků, které sporný akt vyvolává
         ve vztahu k poslancům, kteří se hlásí k této straně.

         41

          Je ostatně třeba odmítnout tvrzení Front national, jež vychází z toho, že Soudní dvůr ve výše citovaném rozsudku Zelení v.
         Parlament uznal zásadní rovnost mezi politickými seskupeními při jejich účasti na kampani pro volby poslanců do Parlamentu,
         přičemž tato rovnost má přetrvávat i po ukončení voleb. Uvedený rozsudek se totiž týkal situace zcela odlišné od té, jež vznikla
         v nyní projednávaném případě.

         42

          Ve věci, jež vedla k citovanému rozsudku Zelení v. Parlament, byl tak žalující účastník bezprostředně dotčen předmětnými rozhodnutími
         Parlamentu v uvedené věci, když tato rozhodnutí s ohledem na volby členů Parlamentu konané v roce 1984 stanovila rozdělení
         peněžních prostředků mezi politická uskupení – zahrnující i tuto stranu – aniž by bylo třeba dodatečného aktu a výpočet části
         prostředků připadající na každé z dotčených politických uskupení přitom byl automatický a, jak Soudní dvůr konstatoval v bodu
         31 uvedeného rozsudku, nenechával žádný prostor pro volné uvážení.

         43

          Naproti tomu v tomto případě není Front national bezprostředně dotčena sporným aktem. Ačkoli je skutečně nepopiratelné, že
         k tomu, aby tento akt založil právní následky, není třeba žádného prováděcího opatření, je rovněž nesporné, že podle samotného
         znění článku 29 jednacího řádu tento akt může zakládat právní následky pouze pro právní postavení členů Parlamentu, a nikoli
         vnitrostátních politických stran, na jejichž kandidátních listinách byli tito členové zvoleni a které popřípadě přispěly k jejich
         zvolení. V rozporu s požadavky formulovanými v judikatuře, jež byla připomenuta v bodě 34 tohoto rozsudku, nezakládá totiž
         takový akt bezprostředně žádné právní následky pro právní postavení Front national.

         44

          S ohledem na výše uvedené je tedy třeba dojít k závěru, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení věci, když v bodu
         67 napadeného rozsudku dovodil, že Front national je bezprostředně dotčena sporným aktem, a uvedený rozsudek je třeba zrušit
         v rozsahu, v němž žalobu Front national prohlásil za přípustnou.

         K přípustnosti žaloby Front national

         45

          V souladu s prvním pododstavcem článku 61 statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě zrušení rozhodnutí Soudu prvního
         stupně buď vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, nebo věc vrátit zpět Soudu k rozhodnutí.

         46

          V daném případě má Soudní dvůr za to, že má k dispozici veškeré náležitosti potřebné k tomu, aby mohl sám rozhodnout o přípustnosti
         žaloby podané k Soudu prvního stupně Front national. Tvrzení, jichž se tento účastník dovolává jako opory pro své stanovisko,
         jsou totiž shodná s tvrzeními, která rozvinul v rámci svých vyjádření k vzájemnému opravnému prostředku Parlamentu, a spočívá
         v podstatě na již výše vzpomenutém názoru, že tento účastník je bezprostředně dotčen sporným aktem, když tento akt citelně
         ovlivňuje podmínky prosazování idejí a návrhů strany v evropském parlamentním shromáždění.

         47

          Z důvodů ozřejmených v bodech 36 až 43 tohoto rozsudku nelze Front national považovat za osobu bezprostředně dotčenou sporným
         aktem.

         48

          Za těchto podmínek je namístě žalobu podanou Front national k Soudu prvního stupně odmítnout jako nepřípustnou. V důsledku
         toho není třeba rozhodnout o hlavním opravném prostředku.

         K nákladům řízení
         49

          Podle článku 69 odst. 2 jednacího řádu, jež se na řízení o opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož jednacího
         řádu, je účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník řízení, který byl
         ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament náhradu nákladů řízení od Front
         national ve svém návrhu požadoval a Front national byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení v tomto
         stupni i nákladů souvisejících s předběžným opatřením uvedeným v bodu 2 tohoto rozsudku.

         Z těchto důvodů

            SOUDNÍ DVŮR (velký senát)

          rozhoduje takto:

               1)
                  Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 2. října 2001, Martinez a další v. Parlament (T-222/99, T-327/99
                     a T-329/99) se zrušuje v rozsahu, v němž žalobu Front national prohlašuje za přípustnou (věc T-327/99).

               2)
                  Žaloba Front national směřující ke zrušení rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 14. září 1999, které se týká výkladu článku
                     29 odstavce 1 jeho jednacího řádu a jímž byla se zpětným účinkem rozpuštěna „Technická skupina nezávislých poslanců (TDI)
                     – Smíšená skupina“, se odmítá jako nepřípustná.

               3)
                  Není proto již třeba rozhodnout o opravném prostředku podaném Front national proti rozsudku uvedenému v bodu 1 tohoto výroku.

               4)
                  Front national se ukládá náhrada nákladů vynaložených Evropským parlamentem jak v rámci této věci, tak i v rámci řízení o
                     předběžném opatření.

                  Skouris

                  Jann

                  Timmermans

                  Rosas

                  Puissochet

                  Cunha Rodrigues

                  Schintgen

                  Macken

                  Colneric

                  von Bahr

                  Silva de Lapuerta

          Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 29. června 2004.

                  Vedoucí soudní kanceláře

                  Předseda

                  R. Grass

                  V. Skouris

          1 –

            Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. října 2001. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Spojené věci C-396/99 a C-397/99.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. července 1987. # Marco Castagnoli proti Komisi Evropských společenství. # Nepřípustnost. # Věc 329/85.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 11. července 1985. # Heinrich Maag proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc 43/84.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004.#K.B. proti National Health Service Pensions Agency a Secretary of State for Health.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené království.#Rovné zacházení pro muže a ženy.#Věc C-117/01.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      7. ledna 2004(*)

      „Článek 141 ES – Směrnice 75/117/EHS – Rovné zacházení pro muže a ženy – Vyloučení transsexuálního partnera z nároku na pozůstalostní důchod, jehož poskytnutí je omezeno na pozůstalého manžela – Diskriminace na základě pohlaví“
      Ve věci C‑117/01,
      jejímž předmětem je žádost, kterou Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES zaslal Court of Appeal (England & Wales) (Civil
         Division) (Spojené království), směřující k tomu, aby ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

      K. B.
      a
      National Health Service Pensions Agency,
      Secretary of State for Health,
      získal rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článku 141 ES a směrnice Rady 75/117/EHS ze dne 10. února 1975 o sbližování
         právních předpisů členských států týkajících se uplatňování zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy (Úř. věst. L 45,
         s. 19; Zvl. vyd. 05/01, s. 179),

      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení V. Skouris, předseda, C. W. A. Timmermans, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj) a A. Rosas, předsedové senátů, D. A. O. Edward
         a J.-P. Puissochet, F. Macken a N. Colneric, a S. von Bahr, soudci,

      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      –        za K. B. C. Hockney a L. Cox, QC, jakož i T. Eickem, barrister,
      –        za vládu Spojeného království J. E. Collinsem, jako zmocněncem, ve spolupráci s N. Painesem, QC,
      –        za Komisi Evropských společenství N. Yerrell, jako zmocněnkyní,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření K. B., zastoupené L. Cox a T. Eickem, vlády Spojeného království, zastoupené J. E. Collinsem,
         ve spolupráci s N. Painesem, a Komise, zastoupené J. Sackem a L. Flynnem, jako zmocněnci, na jednání konaném dne 23. dubna
         2002,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. června 2003,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Usnesením ze dne 14. prosince 2000 došlým Soudnímu dvoru dne 15. března 2001 položil Court of Appeal (England & Wales) (Civil
         Division) podle článku 234 ES předběžnou otázku ohledně výkladu článku 141 ES a směrnice Rady 75/117/EHS ze dne 10. února
         1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se uplatňování zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy
         (Úř. věst. L 45, s. 19; Zvl. vyd. 05/01, s. 179).

      2        Tato otázka byla vznesena v rámci sporu mezi K. B., která se účastní důchodového systému National Health Service (národní
         zdravotní služba, dále jen „NHS“), a NHS Pensions Agency (úřad důchodového systému NHS) a Secretary of State for Health ohledně
         odmítnutí přiznat vdovecký důchod jejímu transsexuálnímu partnerovi.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 141 ES stanoví:

      „1. Každý členský stát zajistí uplatnění zásady stejné odměny mužů a žen za stejnou nebo rovnocennou práci.
      2.      ,Odměnou‘ ve smyslu tohoto článku se rozumí obvyklá základní či minimální mzda nebo plat a veškeré ostatní odměny, jež zaměstnavatel
         přímo nebo nepřímo, v hotovosti nebo v naturáliích vyplácí zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním.

      […]“
      4        Článek 1 odst. 1 první pododstavec směrnice 75/117 stanoví:

      „Zásadou stejné odměny za práci pro muže a ženy uvedenou v článku 119 Smlouvy (dále jen ‚zásada stejné odměny‘) se rozumí
         pro stejnou práci nebo pro práci, které je přiznána stejná hodnota, odstranění veškeré diskriminace na základě pohlaví ve
         všech hlediscích a podmínkách odměňování.“

      5        Podle článku 3 téže směrnice:

      „Členské státy odstraní diskriminaci mezi muži a ženami vyplývající z právních a správních předpisů, které odporují zásadě
         stejné odměny.“

       Vnitrostátní právní úprava
      6        Z článků 1 a 2 Sex Discrimination Act 1975 (zákon o diskriminaci na základě pohlaví z roku 1975, dále jen „zákon z roku 1975“)
         vyplývá, že je zakázáno dopouštět se diskriminujících jednání přímo směřujících proti osobě určitého pohlaví tím, že je vystavena
         méně příznivému zacházení, než je to, jehož se dostává nebo by se dostávalo osobě opačného pohlaví. Tyto články zakazují rovněž
         nepřímou diskriminaci, kterou definují v podstatě jako uplatňování stejných podmínek nebo požadavků, které mají za následek
         nepřiměřené a neodůvodněné znevýhodnění osob určitého pohlaví.

      7        Po vydání rozsudku Soudního dvora ze dne 30. dubna 1996, P./S. (C‑13/94, Recueil, s. I‑2143) přijalo Spojené království Velké
         Británie a Severního Irska Sex Discrimination (Gender Reassignment) Regulations 1999 (nařízení o diskriminaci na základě pohlaví
         v případě jeho změny z roku 1999), jímž byl pozměněn zákon z roku 1975 tak, aby se vztahoval na případy přímé diskriminace
         na základě změny pohlaví zaměstnance.

      8        Článek 11 písm. c) Matrimonial Causes Act 1973 (zákon o manželských věcech z roku 1973) stanoví neplatnost jakéhokoli manželství,které
         nebylo uzavřeno mezi osobou mužského pohlaví a osobou ženského pohlaví.

      9        Článek 29 odst. 1 a 3 Birth and Deaths Registration Act 1953 (zákona o zápisu narození a úmrtí z roku 1953) zakazuje veškeré
         změny v matrice narození s výjimkou případu chyby v psaní nebo věcné chyby.

      10      NHS Pension Scheme Regulations 1995 (nařízení o důchodovém systému NHS z roku 1995) stanoví ve svém čl. G7 odst. 1, že pokud
         účastník důchodového systému ženského pohlaví zemře za okolností definovaných v tomto nařízení a zanechá po sobě vdovce, má
         tento vdovec v zásadě nárok na pozůstalostní důchod. Pojem „vdovec“ není definován. Je však nesporné, že v anglickém právu
         se tento pojem vztahuje na osobu, jež uzavřela manželství s účastníkem důchodového systému.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      11      K. B., žalobkyně v původním řízení, je žena, která po dobu zhruba 20 let pracovala pro NHS, zejména jako zdravotní sestra,
         a účastní se NHS Pension Scheme.

      12      K. B. žije již několik let jako partnerka ve společné domácnosti s R., osobou, která se narodila jako žena a jako taková byla
         zapsána do matriky, a která se v důsledku chirurgické operace vedoucí ke změně pohlaví stala mužem, aniž by mohla změnit svůj
         rodný list za účelem úředního potvrzení této změny. Z tohoto důvodu a oproti své vůli nemohli K. B. a R. uzavřít manželství.
         K. B. ve svých písemnostech uvedla a na jednání připomněla, že jejich svazek byl posvěcen „obřadem v kostele a byl potvrzen
         členem biskupského kolegia anglikánské církve“ a že složili slib „stejným způsobem, jímž by jej skládal tradiční pár“.

      13      Vzhledem k neexistenci manželství NHS Pensions Agency uvědomil K. B., že v případě, že by zemřela dříve než R., nemohl by
         R. obdržet vdovecký důchod, jelikož nárok na tuto dávku je vyhrazen pozůstalému manželovi a žádné ustanovení práva Spojeného
         království nepřiznává postavení manžela v případě neexistence legálního manželství.

      14      K. B. se obrátila na Employment Tribunal (Spojené království), přičemž uvedla, že ustanovení vnitrostátního práva omezující
         poskytování dávek na vdovce a vdovy po účastnících důchodového systému představují diskriminaci na základě pohlaví odporující
         článku 141 ES a směrnici 75/117. Podle K. B. tato naposled uvedená ustanovení vyžadují, aby byl v takovéto souvislosti pojem
         „vdovec“ vykládán tak, že zahrnuje též pozůstalého partnera, který by toto postavení získal, kdyby jeho pohlavní příslušnost
         nebyla výsledkem chirurgické operace vedoucí ke změně pohlaví.

      15      Jak Employment Tribunal rozsudkem ze dne 16. března 1998, tak i Employment Appeal Tribunal, Londýn (Spojené království) rozsudkem
         vydaným v odvolacím řízení dne 19 srpna 1999 rozhodly, že předmětný důchodový systém není diskriminující.

      16      K. B. spor předložila Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), který se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu
         dvoru následující předběžnou otázku:

      „Představuje odmítnutí přiznat důchod transsexuálnímu partnerovi (původně osobě ženského pohlaví) ženy, která se účastní National
         Health Service Pension Scheme, podle nějž dávky pro závislé osoby mohou být poskytnuty pouze vdovci, diskriminaci na základě
         pohlaví, kterou zakazuje článek 141 ES a směrnice 75/117[?]“

       K předběžné otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      17      Podle K. B. rozhodnutí, kterým jí bylo odmítnuto právo označit R. jako příjemce vdoveckého důchodu, bylo přijato pouze z důvodu
         souvisejícího se změnou pohlaví R. Kdyby totiž R. nezměnil pohlaví a pokud by mu to neznemožnilo uzavření manželství, měl
         by R. nárok na pozůstalostní důchod jakožto pozůstalá manželka.

      18      K. B. uvádí, že výše uvedený rozsudek P./S., podle nějž právo Společenství zakazuje diskriminační jednání, která mají původ
         ve změně pohlaví určité osoby, se uplatní ve věci v původním řízení, jelikož předkládající soud považoval K. B. a R. za heterosexuální
         pár, jehož jediným charakteristickým rysem je, že pohlaví jednoho z partnerů je výsledkem chirurgické operace. V důsledku
         toho znevýhodňující zacházení, jemuž jsou posledně uvedené osoby vystaveny, vyplývá pouze ze skutečnosti, že se R. podrobil
         změně pohlaví, což představuje přímou diskriminaci na základě pohlaví, kterou zakazuje článek 141 ES a směrnice 75/117.

      19      Podpůrně K. B. uvádí, že požadavek manželství představuje nepřímou diskriminaci vůči transsexuálům, jelikož na rozdíl od situace
         heterosexuálního páru, v němž žádný z obou partnerů není transsexuál, v případě heterosexuálního páru, jehož jeden člen se
         podrobil operaci za účelem změny pohlaví, kritérium uzavření manželství nemůže být nikdy splněno.

      20      Vláda Spojeného království uvádí, že zaměstnanci NHS, ať již jsou pohlaví mužského či ženského, kteří neuzavřeli manželství
         se svým partnerem, nemohou mít nárok na pozůstalostní důchod stanovený NHS Pension Scheme, a to bez ohledu na důvod, pro který
         neuzavřeli manželství. Nezáleží na tom, zda důvodem, pro který určitý zaměstnanec nemůže splnit požadavek manželství, je skutečnost,
         že má homosexuálního partnera, jako ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 17. února 1998, Grant (C‑249/96, Recueil, s. I‑6621),
         anebo že má transsexuálního partnera, jako ve věci v původním řízení, anebo z jakéhokoli jiného důvodu.

      21      Vláda Spojeného království krom toho uvádí, že rozsudek ze dne 31. května 2001, D a Švédsko v. Rada (C‑122/99 P a C‑125/99 P,
         Recueil, s. I‑4319), je použitelný ve věci v původním řízení, jelikož zpochybněné ustanovení služebního řádu úředníků Evropských
         společenství obsahuje, stejně jako ve zmíněné věci, podmínku manželství a pro přiznání příspěvku na domácnost nepožaduje jen
         trvalý vztah určité povahy.

      22      Komise má za to, že určující okolností ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek P./S., byla skutečnost, že znevýhodňující
         zacházení s P. bylo přímo vyvoláno jeho změnou pohlaví a vycházelo z ní, neboť kdyby nezměnil svou pohlavní příslušnost, nedostal
         by výpověď.

      23      Ve věci v původním řízení však kritizované znevýhodňující zacházení souvisí se změnou pohlaví R. jenom vzdáleně, a je spojeno
         spíše s nemožností, aby tento pár uzavřel manželství. Za těchto podmínek má Komise za to, že výše uvedený rozsudek P./S. ve
         zmíněné věci použít nelze.

      24      Komise rovněž tvrdí, že se K. B. nemůže dovolávat práva Společenství a tvrdit, že nepřímá souvislost mezi změnou pohlaví R.
         a odmítnutím vyplácet mu pozůstalostní důchod postačí k tomu, aby bylo možno toto odmítnutí kvalifikovat jako diskriminaci
         na základě pohlaví. Jednak výše uvedený rozsudek Grant implicitně uznal, že definice manželství představuje otázku rodinného
         práva, která spadá do pravomoci členských států. Dále pak Evropský soud pro lidská práva opakovaně rozhodl, že překážka uzavření
         manželství spojená se skutečností, že právo Spojeného království transsexuálovi neumožňuje změnu jeho rodného listu, nepředstavuje
         porušení článků 8, 12 nebo 14 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané dne 4. listopadu 1950
         v Římě (dále jen „EÚLP“).

       Závěry Soudního dvora
      25      Dávky poskytnuté na základě důchodového systému, který závisí v podstatě na zaměstnání, které dotčená osoba zastávala, souvisí
         s odměnou, kterou tato osoba dostávala a spadají pod článek 141 ES (viz zejména rozsudky ze dne 17. května 1990, Barber, C‑262/88,
         Recueil, s. I‑1889, bod 28, a ze dne 12. září 2002, Niemi, C‑351/00, Recueil, s. I‑7007, bod 40).

      26      Soudní dvůr rovněž uznal, že pozůstalostní důchod stanovený na základě takovéhoto systému spadá do rozsahu působnosti článku
         141 ES. V tomto ohledu upřesnil, že okolnost, že uvedený důchod není z podstaty věci vyplácen pracovníkovi, ale pozůstalému,
         nemůže tento výklad vyvrátit, neboť taková dávka je výhodou, která pramení z účasti manžela pozůstalého na systému, takže
         na důchod pozůstalý získá nárok na základě pracovního poměru mezi zaměstnavatelem a uvedeným manželem a je mu vyplácen z titulu
         manželova zaměstnání (viz rozsudky ze dne 6. října 1993, Ten Oever, C‑109/91, Recueil, s. I‑4879, body 12 a 13, jakož i ze
         dne 9. října 2001, Menauer, C‑379/99, Recueil, s. I‑7275, bod 18).

      27      Pozůstalostní důchod vyplácený na základě takového profesního systému sociálního zabezpečení, jako je systém zavedený NHS
         Pension Scheme, tak představuje odměnu ve smyslu článku 141 ES a směrnice 75/117.

      28      Rozhodnutí vyhradit určité výhody manželským párům s vyloučením všech, kdo spolu žijí, aniž by uzavřeli manželství, je buďto
         důsledkem volby zákonodárce, anebo spadá pod výklad právních pravidel vnitrostátního práva provedený vnitrostátními soudy,
         aniž by jednotlivci mohli uplatňovat jakoukoli diskriminaci na základě pohlaví zakázanou právem Společenství pokud jde o pravomoci
         zákonodárce Společenství, viz výše uvedený rozsudek D. a Švédsko v. Rada, body 37 a 38).

      29      V projednávané věci nemůže být takovýto požadavek sám o sobě považován za diskriminující na základě pohlaví, a tudíž odporující
         článku 141 ES nebo směrnici 75/117, jelikož skutečnost, že žadatelem je muž či žena, je co se týče poskytování pozůstalostního
         důchodu nerozhodná.

      30      V takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, však existuje nerovné zacházení, kterým, třebaže přímo nezpochybňuje
         požívání práva chráněného právem Společenství, je dotčena jedna z podmínek jeho přiznání. Jak správně zdůraznil generální
         advokát v bodě 74 svého stanoviska, toto nerovné zacházení se netýká přiznání vdoveckého důchodu, ale podmínky nezbytné pro
         jeho přiznání, a to způsobilosti uzavřít manželství.

      31      Ve Spojeném království totiž v porovnání s heterosexuálními páry, jejichž identita není v případě žádného z obou partnerů
         výsledkem chirurgické operace vedoucí ke změně pohlaví, a kteří tudíž mohou uzavřít manželství a případně pobírat pozůstalostní
         důchod, jenž představuje součást odměny jednoho z nich, takový pár, jako je ten, jejž tvoří K. B. a R., není v žádném případě
         schopen splnit takovou podmínku manželství, jak je stanovena NHS Pension Scheme pro přiznání pozůstalostního důchodu.

      32      Zdroj této objektivní nemožnosti spočívá v tom, že předně zákon o manželských věcech z roku 1973 považuje za neplatné jakékoli
         manželství, které nebylo uzavřeno mezi osobou mužského pohlaví a osobou ženského pohlaví, dále v tom, že se má za to, že pohlavím
         určité osoby je to pohlaví, jež je uvedeno v rodném listu, a konečně v tom, že zákon o zápisu narození a úmrtí zakazuje veškeré
         změny v matrice narození, s výjimkou případu chyby v psaní nebo věcné chyby.

      33      Je třeba připomenout, že Evropský soud pro lidská práva rozhodl, že nemožnost, aby transsexuál uzavřel manželství s osobou
         pohlaví, které měl před operací vedoucí ke změně pohlaví, vycházející ze skutečnosti, že podle matriky jsou oba stejného pohlaví,
         jelikož právní úprava Spojeného království neumožňuje právní uznání jeho nové pohlavní identity, představuje porušení jeho
         práva uzavřít manželství ve smyslu článku 12 EÚLP (viz Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Christine Goodwin v. Spojené
         království ze dne 11. července 2002, body 97 až 104, ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, a rozsudek I. v. Spojené království ze dne 11. července 2002, body 77 až 84, ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí).

      34      Takové právní předpisy, jako jsou právní předpisy dotčené v původním řízení, které v rozporu s EÚLP brání takovému páru, jako
         je K. B. a R., splnit podmínku uzavření manželství, která je nezbytná k tomu, aby jedna z těchto osob mohla pobírat část odměny
         druhé osoby, je nutno považovat za v zásadě neslučitelné s požadavky článku 141 ES.

      35      Vzhledem k tomu, že přísluší členským státům, aby stanovily podmínky právního uznání změny pohlaví osoby, která se nachází
         v postavení R., jak ostatně připustil Evropský soud pro lidská práva (výše uvedený rozsudek Goodwin v. Spojené království,
         bod 103), je věcí vnitrostátního soudu, aby ověřil, zda se v takové věci, jako je věc v původním řízení, může osoba v postavení
         K. B. dovolávat článku 141 ES za účelem uznání práva označit svého partnera jako příjemce pozůstalostního důchodu.

      36      Z předchozího vyplývá, že článek 141 ES v zásadě brání právním předpisům, které v rozporu s EÚLP zabraňují takovému páru,
         jako je K. B. a R., splnit podmínku uzavření manželství, která je nezbytná k tomu, aby jedna z těchto osob mohla pobírat část
         odměny druhé osoby. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby ověřil, zda se v takové věci, jako je věc v původním řízení, může osoba
         v postavení K. B. dovolávat článku 141 ES za účelem uznání práva označit svého partnera jako příjemce pozůstalostního důchodu.

       K nákladům řízení
      37      Výdaje vzniklé vládě Spojeného království a Komisi, které Soudnímu dvoru předložily vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu,
         že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím
         soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR,
      rozhodující o otázce, kterou mu předložil Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) usnesením ze dne 14. prosince
         2000, rozhodl takto:

      Článek 141 ES v zásadě brání právním předpisům, které v rozporu s Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod,
            podepsanou dne 4. listopadu 1950 v Římě zabraňují takovému páru, jako je K. B. a R., splnit podmínku uzavření manželství,
            která je nezbytná k tomu, aby jedna z těchto osob mohla pobírat část odměny druhé osoby. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby
            ověřil, zda se v takové věci, jako je věc v původním řízení, může osoba v postavení K. B. dovolávat článku 141 ES za účelem
            uznání práva označit svého partnera jako příjemce pozůstalostního důchodu.

               Skouris

                Timmermans

                Cunha Rodrigues

               Rosas

                Edward

                Puissochet

               Macken

                Colneric

                von Bahr

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. ledna 2004.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               R. Grass

                      V. Skouris

         * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 19. března 1964. # Estelle Schmitz, provdaná za Rolanda Wollasta, proti Evropskému hospodářskému společenství. # Věc 18-63.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. července 1971. # Helmut Müllers proti Hospodářský a sociální výbor EHS a ESAE. # Věc 79-70.