title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 19. června 2007. # John Davis a další proti Radě Evropské unie. # Veřejná služba - Úředníci. # Věc F-54/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (prvního senátu)
      19. června 2007
      Věc F-54/06
      John Davis a další
      v.
      Rada Evropské unie
      „Veřejná služba – Úředníci – Důchody – Koeficienty – Odchod do důchodu poté, co vstoupil v platnost služební řád ve znění použitelném ode dne 1. května 2004 – Použití koeficientů vypočtených v závislosti na průměrných životních nákladech v zemi bydliště důchodců – Přechodný režim – Zrušení koeficientů pro nároky na důchod nabyté poté, co vstoupil v platnost služební řád ve znění použitelném ode dne 1.
         května 2004“

      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se J. Davis a tři další úředníci Rady domáhají zrušení rozhodnutí
         Rady, kterými byly stanoveny jejich příslušné nároky na starobní důchod, v rozsahu, v němž se jednak na část jejich nároků
         na důchod nabytých po 30. dubnu 2004 nevztahuje koeficient, a jednak se koeficient použitý na část jejich nároků na důchod
         nabytých před 1. květnem 2004 liší od koeficientu, který se vztahuje na plat úředníků Evropských společenství v činné službě
         ve Spojeném království nebo v Dánsku.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.
      Shrnutí
      1.      Úředníci – Důchody – Koeficient – Zrušení, pokud jde o nároky na důchod nabyté poté, co nařízení č. 723/2004 vstoupilo v platnost

      (Služební řád, čl. 82 odst. 1; příloha XIII, článek 20; nařízení Rady č. 723/2004)
      2.      Úředníci – Důchody – Koeficient – Zrušení, pokud jde o nároky na důchod nabyté poté, co nařízení č. 723/2004 vstoupilo v platnost

      (Služební řád, čl. 82 odst. 1; příloha XIII, článek 20; nařízení Rady č. 723/2004)
      3.      Úředníci – Důchody – Koeficient – Zrušení, pokud jde o nároky na důchod nabyté poté, co nařízení č. 723/2004 vstoupilo v platnost

      (Služební řád, čl. 82 odst. 1)
      4.      Volný pohyb osob – Pracovník – Pojem – Úředník Společenství – Zahrnutí – Úředník Společenství v důchodu – Vyloučení
      (Články 18 ES a 39 ES)
      5.       Občanství Evropské unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Úředníci Společenství v důchodu
      (Článek 18 ES; služební řád, čl. 82 odst. 1)
      1.      Zásada rovného zacházení není porušena potud, pokud je rozdílné zacházení mezi jednotlivými kategoriemi úředníků odůvodněné
         na základě objektivního a odpovídajícího kritéria a toto rozdílné zacházení je přiměřené cíli sledovanému dotčeným rozlišováním.

      Co se týče zrušení koeficientů, pokud jde o nároky na důchod nabyté od 1. května 2004, provedeného nařízením č. 723/2004,
         kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců, rozdílné zacházení mezi úředníky odcházejícími
         do důchodu po vstupu reformy služebního řádu v platnost a úředníky, kteří odešli do důchodu několik měsíců před jejím vstupem
         v platnost, v rozsahu, v němž se pouze u posledně uvedených úředníků použije koeficient na celý jejich důchod, je v souladu
         se zásadou rovného zacházení. Toto rozdílné zacházení je odůvodněno na základě objektivního a odpovídajícího kritéria, a sice
         odchodu úředníků do důchodu před vstupem v platnost reformy služebního řádu nebo po jejím vstupu v platnost. Krom toho s ohledem
         na cíle uvedené reformy služebního řádu toto rozdílné zacházení dodržuje požadavek přiměřenosti, neboť bez ohledu na skutečnost,
         že prvně uvedení úředníci odešli do důchodu po vstupu reformy služebního řádu v platnost, se na veškeré jejich nároky na důchod
         nabyté před tímto datem i nadále použijí koeficienty, které jsou navíc stejné jako koeficienty, jež se použijí v případě úředníků,
         kteří odešli do důchodu před tímto datem. Tato zjištění jsou krom toho posílena tím, že zákonodárce nepřijal pravidla nepříznivě
         ovlivňující pouze nároky na důchod nabyté od 1. května 2004, ale rovněž pravidla ovlivňující nepříznivě nároky na důchod nabyté
         před tímto datem, když stanovil, že koeficienty pro hlavní města budou v průběhu přechodného období končícího 30. dubna 2008
         postupně nahrazeny koeficienty pro jednotlivé země, které jsou pro důchodce méně příznivé.

      Rozdílné zacházení nemůže být tím spíše v žádném případě považováno za svévolnou diskriminaci nebo za diskriminaci zjevně
         nepřiměřenou cílům reformy služebního řádu. Pouze v případě takové diskriminace lze totiž vyhovět žalobnímu důvodu vycházejícímu
         z porušení zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace, je-li tento důvod uplatněn proti opatřením přijatým v oblasti,
         v níž má zákonodárce diskreční pravomoc, jako tomu je ve věci úpravy důchodového systému.

      (viz body 64, 74 a 75)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 16. března 2004, Afari v. ECB, T‑11/03, Recueil FP, s. I‑A‑65 a II‑267, bod 65
      Soud pro veřejnou službu: 23. ledna 2007, Chassagne v. Komise, F‑43/05, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 91
      2.      V oblasti, v níž má zákonodárce diskreční pravomoc, jako tomu je ve věci úpravy důchodového systému, se soud v rámci svého
         přezkumu dodržení zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace omezí na ověření, že dotyčný orgán neprovedl svévolné nebo
         zjevně nepřiměřené rozlišení.

      Zákonodárce tím, že nařízením č. 723/2004, kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců, zrušil
         veškeré koeficienty týkající se nároků na důchod nabytých od 1. května 2004, tyto meze nepřekročil. V právu Společenství totiž
         neexistuje zásada vyšší právní síly „rovného zacházení [s důchodci v rámci důchodového systému Společenství], co se týče kupní
         síly“, ale obecná zásada rovného zacházení a zákazu diskriminace, kterou zákonodárci přísluší provádět způsobem a prostřednictvím
         prostředků, které považuje za nejvhodnější. Vzhledem k diskreční pravomoci zákonodárce ve věci úpravy důchodového systému
         byla Rada plně oprávněna přijmout systém, jehož cílem je provést zásadu rovného zacházení a zákazu diskriminace tak, že se
         zruší koeficienty, přičemž se zajistí, že při stejné výši příspěvků obdrží úředníci důchod ve stejné nominální výši, jak tomu
         ostatně zpravidla je i v případě důchodových systémů jiných mezinárodních organizací. Za tímto účelem bylo důvodné mít za
         to, že evropská integrace činí existenci koeficientů stále méně nezbytnou a že důchodci si stále častěji zvolí bydliště v jejich
         bývalém státě služebního přidělení nebo ve státě jiném, než je jejich stát původu; Rada krom toho mohla mít na zřeteli snahu
         vyhnout se jak podvodům, tak i nákladným a obtížným postupům směřujícím k ověření skutečného místa bydliště důchodců.

      Zákonodárce krom toho může volně měnit služební řád tím, že přijme ustanovení, která jsou pro dotyčné úředníky méně příznivá
         než byla ustanovení dříve použitelná a tato volnost nemůže být dotčena uplatňováním jakékoli zásady rovnosti „co se týče kupní
         síly“. Pokud existují nabytá práva úředníků, je zákonodárce nicméně povinen stanovit přechodné období dostatečné délky, aby
         bylo v rámci důchodového systému zabráněno tomu, že způsoby vyplácení důchodů budou změněny neočekávaným způsobem. V tomto
         ohledu za předpokladu, že se tato ochrana týká úředníků, kteří odešli do důchodu po vstupu reformy služebního řádu v platnost,
         se může vztahovat pouze na nároky jimi nabyté před tímto datem.

      (viz body 65, 78 a 80 až 82)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 30. září 1998, Losch v. Soudní dvůr, T‑13/97, Recueil FP, s. I‑A‑543 a II‑1633, body 113, 121 a 122;
         30. září 1998, Busacca a další v. Účetní dvůr, T‑164/97, Recueil FP, s. I‑A‑565 a II‑1699, body 49, 58 a 59; 6. července 1999,
         Séché v. Komise, T‑112/96 a T‑115/96, Recueil FP, s. I‑A‑115 a II‑623, body 127 a 132; 8. ledna 2003, Hirsch a další v. ECB,
         T‑94/01, T‑152/01 a T‑286/01, Recueil FP, s. I‑A‑1 a II‑27, bod 51; 26. února 2003, Drouvis v. Komise, T‑184/00, Recueil FP,
         s. I‑A‑51 a II‑297, bod 57, potvrzen Soudním dvorem 29. dubna 2004; Drouvis v. Komise, C‑187/03 P, nezveřejněný ve Sbírce
         rozhodnutí; 29. listopadu 2006, Campoli v. Komise, T‑135/05, Sb. VS s. I-A-2-297 a II-A-2-1527, body 71, 72, 78, 79, 85, 87,
         97, 100 a 105

      Soud pro veřejnou službu: 23. ledna 2007, Chassagne v. Komise, F‑43/05, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 62
      3.      Zrušení koeficientů, pokud jde o nároky na důchod nabyté od 1. května 2004, provedené nařízením č. 723/2004, kterým se mění
         služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců, neporušuje ve vztahu k důchodcům majícím bydliště v členském státě,
         kde jsou vysoké životní náklady, zásadu rovného zacházení a zákazu diskriminace v porovnání s důchodci, kteří mají bydliště
         v členském státě s nižšími životními náklady. Tento závěr platí rovněž, pokud jde o srovnání mezi důchodci, kteří nemají bydliště
         v Belgii a důchodci, kteří tam bydliště mají.

      Ačkoli totiž uvedené zrušení koeficientů způsobuje rozdíly mezi důchodci, co se týče kupní síly, v závislosti na tom, zda
         se usadí v zemích s vysokými či nízkými životními náklady, jsou tyto rozdíly jednak založeny na objektivním a odpovídajícím
         kritériu, a sice stejné částce příspěvků zaplacených úředníky v průběhu jejich služby, a jednak jsou tyto rozdíly, přinejmenším
         v prvních letech používání nového důchodového systému, přiměřené vzhledem k cílům reformy služebního řádu. Během těchto let
         úředníci, kteří odešli do důchodu po vstupu reformy služebního řádu v platnost, již totiž nabyli převážnou část svých nároků
         na důchod, a v důsledku toho se na ně použijí syntetické koeficienty, které jsou velmi podobné těm, které by se na ně použily,
         kdyby reforma služebního řádu systém koeficientů zachovala. Pouze v případě, že by na rozdíl od odhadů Rady rozdíly v životních
         nákladech mezi členskými státy přetrvávaly i do budoucna, by se mohlo rozdílné zacházení mezi důchodci, kteří se usadili v místech
         s vysokými životními náklady a důchodci, kteří se usadili v místech, kde jsou tyto náklady nízké, vzhledem k neexistenci koeficientů,
         co se týče podstatné části nároků na důchod, a za podmínky, že by Rada nepřijala nápravná opatření, jevit jako nepřiměřené
         ve vztahu k cílům reformy služebního řádu.

      Stejně tak na základě týchž úvah a vzhledem k diskreční pravomoci zákonodárce ve věci úpravy důchodového systému nemohou důsledky
         zrušení koeficientů představovat svévolnou diskriminaci nebo diskriminaci zjevně nepřiměřenou s ohledem na cíle reformy služebního
         řádu.

      (viz body 84 až 87)
      4.      Úředník Evropských společenství má postavení migrujícího pracovníka a jakožto státní příslušník Společenství pracující v jiném
         členském státě nežli ve státu původu neztrácí postavení pracovníka ve smyslu čl. 39 odst. 1 ES z důvodu, že vykonává zaměstnání
         u mezinárodní organizace, ačkoliv podmínky jeho vstupu a pobytu v zemi zaměstnání jsou předmětem zvláštní úpravy stanovené
         mezinárodní úmluvou. Důchodci v rámci důchodového systému Společenství se naproti tomu nemohou odvolávat na zásady volného
         pohybu a svobody usazování, které se týkají hlavně výkonu hospodářské činnosti, ale pouze na článek 18 ES, který státním příslušníkům
         Společenství zaručuje právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států.

      (viz body 96 až 98)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 15. března 1989, Echternach a Moritz, 389/87 a 390/87, Recueil, s. 723, bod 11; 16. prosince 2004, My, C‑293/03,
         Sb. rozh. s. I‑12013, bod 37; 16. února 2006, Öberg, C‑185/04, Sb. rozh. s. I‑1453, bod 12

      5.      Článek 18 ES státním příslušníkům Společenství zaručuje právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, vyplývající
         přímo ze statusu občana Evropské unie, přiznaného článkem 17 ES, který je předurčen být základním statusem státních příslušníků
         členských států. S výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvě a sekundárním právu může článek 18 ES sám o sobě pro
         občany Evropské unie zakládat práva, jež mohou tito občané uplatnit před soudy. Toto ustanovení tak v případě neexistence
         zvláštního za tím účelem stanoveného pravidla může pro úředníky Společenství v důchodu zakládat právo na to, aby se usadili
         v členském státě, který si zvolí.

      Nejen opatření zahrnující přímé zákazy a omezení, ale i opatření, která by dotyčné odrazovala od toho, aby se usadili v jiném
         členském státě, by zasahovala do práva na volný pohyb. Z článku 18 ES nicméně nelze dovodit pozitivní povinnost uloženou zákonodárci
         Společenství přiznat příjemcům důchodů Společenství ve formě koeficientů finanční příplatek za účelem vyrovnání vyšších životních
         nákladů v členském státě, kde se důchodce chce usadit; jelikož nelze hovořit o nerovném zacházení ve vztahu k jiným důchodcům
         v rámci důchodového systému Společenství, kteří se rozhodli usadit v témže členském státě, jsou totiž nevýhody, jež obnáší
         usazení v tomto státě, které vyplývají z obecných a objektivních situací, jimiž může být dotčen jakýkoli důchodce, případně
         jakákoli jiná osoba, která se usadí v tomto státě, důsledkem svobodné volby místa bydliště učiněné dotyčným, po přihlédnutí
         ke všem výhodám a nevýhodám plynoucím z této volby, a nemohou být v žádném případě považovány za implicitní překážky volnému
         pohybu.

      (viz body 98 až 100)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 1. února 1996, Perfili, C‑177/94, Recueil, s. I‑161, body 17 až 19; 17. září 2002, Baumbast a R, C‑413/99, Recueil,
         s. I‑7091, body 82, 84 a 86; 2. října 2003, Garcia Avello, C‑148/02, Recueil, s. I‑11613, body 21 až 24; 12. července 2005,
         Schempp, C‑403/03, Sb. rozh. s. I‑6421, body 45 až 47; 16. února 2006, Rockler, C‑137/04, Sb. rozh. s. I‑1441, body 17 až
         19; 26. října 2006, Tas-Hagen a Tas, C‑192/05, Sb. rozh. s. I‑10451; 9. listopadu 2006, Turpeinen, C‑520/04, Sb. rozh. s. I‑10685,
         bod 13; 11. ledna 2007, ITC, C‑208/05, Sb. rozh. s. I‑181, body 31 a 33; 30. ledna 2007, Komise v. Dánsko, C‑150/04, Sb. rozh.
         s. I‑1163, body 41 až 45


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. ledna 2009. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Opožděná platba vlastních zdrojů - Dlužné úroky z prodlení - Pravidla účetnictví - Režim ATA. # Věc C-150/07.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. ledna 2009 – Komise v. Portugalsko
      (Věc C‑150/07)
      „Nesplnění povinnosti státem – Opožděná platba vlastních zdrojů – Dlužné úroky z prodlení – Pravidla účetnictví – Režim ATA“
      1.                     Vlastní zdroje Evropských společenství – Vyměření a poskytnutí členskými státy (Nařízení Rady č. 1552/89, článek 2, čl. 6
            odst. 2, a článek 10) (viz body 61–64)
      2.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Důkaz o nesplnění povinnosti – Povinnost příslušející Komisi (Článek 226 ES) (viz body 65–66,
            68)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení článku 2, čl. 6 odst. 2, a článků 9, 10 a 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89
                  ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst.
                  L 155, s. 1) – Odmítnutí zaplatit úroky z prodlení v případě zpoždění platby vlastních zdrojů v rámci systému ATA – Pravidla
                  účetnictví

            Výrok

                  1)

                  	Portugalská republika tím, že odmítla Komisi Evropských společenství zaplatit úroky z prodlení dlužné v důsledku pozdní platby
                     vlastních zdrojů v rámci režimu ATA, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 2, čl. 6 odst. 2, a článků 9, 10
                     a 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému
                     vlastních zdrojů Společenství.

                  2)

                  	Zbývající část žaloby se zamítá.

                  3)

                  	Portugalská republika ponese vlastní náklady řízení a nahradí tři čtvrtiny nákladů vynaložených Komisí Evropských společenství.

                  4)

                  	Komise Evropských společenství ponese zbývající část vlastních nákladů.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 12. března 2014. # Tubes Radiatori Srl proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-315/12.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 8. září 2010.#Winner Wetten GmbH proti Bürgermeisterin der Stadt Bergheim.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Köln - Německo.#Články 43 ES a 49 ES - Svoboda usazování - Volný pohyb služeb - Pořádání sportovních sázek podléhající veřejnému monopolu na úrovni spolkové země - Rozhodnutí Bundesverfassungsgericht, kterým se konstatuje neslučitelnost právní úpravy takového monopolu s německým Základním zákonem, ale kterým je ponechána v platnosti během přechodného období určeného k tomu, aby ji bylo možné uvést do souladu se Základním zákonem - Zásada přednosti práva Unie - Přípustnost a případné podmínky takového přechodného období, pokud dotčená vnitrostátní právní úprava porušuje rovněž články 43 ES a 49 ES.#Věc C-409/06.

text:
      Věc C-409/06
      Winner Wetten GmbH
      v.
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Köln)
      „Články 43 ES a 49 ES – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Pořádání sportovních sázek podléhající veřejnému monopolu na úrovni spolkové země – Rozhodnutí Bundesverfassungsgericht, kterým se konstatuje neslučitelnost právní úpravy takového monopolu s německým Základním
         zákonem, ale kterým je ponechána v platnosti během přechodného období určeného k tomu, aby ji bylo možné uvést do souladu
         se Základním zákonem – Zásada přednosti práva Unie – Přípustnost a případné podmínky takového přechodného období, pokud dotčená vnitrostátní právní úprava porušuje rovněž články
         43 ES a 49 ES“

      Shrnutí rozsudku
      Právo Unie – Přímý účinek – Přednost – Vnitrostátní právní úprava veřejného monopolu na sportovní sázky
      (Články 43 ES a 49 ES)
      Vnitrostátní právní úpravu veřejného monopolu na sportovní sázky, která podle zjištění provedených vnitrostátním soudem obsahuje
         omezení neslučitelná se svobodou usazování a volným pohybem služeb, neboť uvedená omezení nepřispívají k omezení sázkových
         činností soudržným a systematickým způsobem, jak vyžaduje judikatura Soudního dvora, nelze z důvodu přednosti přímo použitelného
         práva Unie nadále uplatňovat během přechodného období.

      Nelze totiž připustit, aby ustanovení vnitrostátního práva, i kdyby byla ústavní povahy, porušovala jednotnost a účinnost
         práva Unie.

      Za předpokladu, že úvahy obdobné úvahám týkajícím se zachování účinků zrušeného nebo neplatného aktu Unie, jehož účelem je
         zamezení vzniku právní mezery až do nahrazení takto zrušeného nebo neplatného aktu novým aktem, by mohly analogicky a výjimečně
         vést k přechodnému pozastavení vylučovacího účinku, který vyvolává přímo použitelné pravidlo unijního práva ve vztahu k vnitrostátnímu
         právu, které je s ním v rozporu, je v projednávaném případě nutné takové pozastavení, jehož podmínky by mohl stanovit pouze
         Soudní dvůr, bez dalšího vyloučit, a to s ohledem na neexistenci naléhavých důvodů právní jistoty způsobilých toto pozastavení
         odůvodnit.

      (viz body 61, 66–67, 69 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      8. září 2010(*)

      „Články 43 ES a 49 ES – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Pořádání sportovních sázek podléhající veřejnému monopolu na úrovni spolkové země – Rozhodnutí Bundesverfassungsgericht, kterým se konstatuje neslučitelnost právní úpravy takového monopolu s německým Základním
         zákonem, ale kterým je ponechána v platnosti během přechodného období určeného k tomu, aby ji bylo možné uvést do souladu
         se Základním zákonem – Zásada přednosti práva Unie – Přípustnost a případné podmínky takového přechodného období, pokud dotčená vnitrostátní právní úprava porušuje rovněž články
         43 ES a 49 ES“

      Ve věci C‑409/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Verwaltungsgericht
         Köln (Německo) ze dne 21. září 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 9. října 2006, v řízení

      Winner Wetten GmbH
      proti
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot a P. Lindh, předsedové senátů,
         K. Schiemann (zpravodaj), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh a L. Bay Larsen, soudci,

      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: N. Nančev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. prosince 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Winner Wetten GmbH O. Bludovskym a D. Pawlickem, Rechtsanwälte,
      –        za Bürgermeisterin der Stadt Bergheim M. Heckerem, M. Ruttigem a H. Sickingem, Rechtsanwälte,
      –        za německou vládu M. Lummou, C. Schulze‑Bahr, jakož i B. Kleinem a J. Möllerem, jako zmocněnci,
      –        za belgickou vládu A. Hubert, poté L. Van den Broeck, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s P. Vlaemminckem a S. Verhulstem,
         advocaten,

      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za řeckou vládu A. Samoni‑Rantou, G. Skiani, M. Tassopoulou, jakož i K. Boskovitsem, jako zmocněnci,
      –        za španělskou vládu F. Díez Morenem, jako zmocněncem,
      –        za francouzskou vládu E. Belliard, G. de Berguesem, C. Jurgensen a C. Bergeot‑Nunes, jakož i A. Adamem, jako zmocněnci,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a P. Mateus Caladem, jakož i A. P. Barros, jako zmocněnci,
      –        za slovinskou vládu M. Remic, jako zmocněnkyní,
      –        za norskou vládu F. Sejerstedem, G. Hansson Bull, K. B. Moenem a Ø. Andersenem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi E. Traversou a K. Grossem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. ledna 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43 ES a 49 ES, jakož i důsledků svázaných se zásadou přednosti
         práva Společenství.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu vedeného mezi společností Winner Wetten GmbH (dále jen „WW“) a Bürgermeisterin der Stadt
         Bergheim (starostkou města Bergheim) ve věci rozhodnutí Bürgermeisterin der Stadt Bergheim, kterým se společnosti WW zakazuje
         pokračovat v její činnosti nabízení sportovních sázek.

       Vnitrostátní právní rámec
       Vnitrostátní právní úprava
      3        Článek 12 odst. 1 Základního zákona (Grundgesetz) stanoví:

      „Všichni Němci mají právo svobodně si zvolit povolání, místo výkonu práce a přípravy na povolání. Výkon povolání může být
         upraven zákonem nebo na základě zákona.“

      4        Ustanovení § 31 zákona o Spolkovém ústavním soudu (Bundesverfassungsgerichtsgesetz) stanoví:

      „(1)      Ústavní orgány Spolku a spolkových zemí, jakož i všechny soudy a orgány jsou vázány rozhodnutími Bundesverfassungsgericht.

      (2)      […] rozhodnutí Bundesverfassungsgericht má sílu zákona […] pokud Bundesverfassungsgericht prohlásí zákon za slučitelný, nebo
         neslučitelný se Základním zákonem nebo jej prohlásí za nicotný. Pokud je zákon prohlášen za neslučitelný se Základním zákonem
         nebo s jinými ustanovení spolkového práva nebo za nicotný, musí být výrok rozhodnutí publikován v Bundesgesetzblatt […]“

      5        Podle ustanovení § 35 zákona o Spolkovém ústavním soudu:

      „Bundesverfassungsgericht může ve svém rozhodnutí rozhodnout, kdo provede výkon rozhodnutí; může rovněž upravit způsob výkonu
         rozhodnutí.“

      6        Ustanovení § 284 trestního zákoníku (Strafgesetzbuch) uvádí:

      „(1)      Kdo pořádá nebo veřejně provozuje hazardní hru bez správního povolení nebo poskytuje za tímto účelem nezbytná zařízení, bude
         potrestán trestem odnětí svobody až na dva roky nebo peněžitým trestem.

      [...]
      (3)      Kdo jedná v případech uvedených v odstavci 1
      1.      jako podnikatel [...]
      [...]
      bude potrestán trestem odnětí svobody od tří měsíců do 5 let.
      [...]“
      7        Státní smlouvou o loteriích v Německu (Staatsvertrag zum Lotteriewesen in Deutschland, dále jen „LottStV“), která vstoupila
         v platnost dne 1. července 2004, vytvořily spolkové země jednotný rámec pro podnikání formou pořádání, provozování a zprostředkování
         hazardních her, s výjimkou kasin.

      8        Ustanovení § 1 LottStV uvádí:

      „Státní smlouva má za cíl
      1.      usměrňovat stanoveným způsobem a pod dohledem přirozený lidský sklon ke hrám a zvláště zabraňovat tomu, aby se přenesl na
         nepovolené hazardní hry,

      2.      zabránit nadměrnému podněcování k hraní,
      3.      vyloučit zneužití sklonů k hraní pro účely soukromých nebo podnikatelských zisků,
      4.      zaručit, že hazardní hry budou probíhat řádným způsobem a že jejich logika bude srozumitelná, a
      5.      zaručit, že významná část příjmů pocházejících ze schválených her bude použita na podporu veřejných cílů nebo cílů, na něž
         se vztahuje zvýhodněný daňový režim ve smyslu daňového zákoníku.“

      9        Ustanovení § 5 odst. 1 a 2 LottStV stanoví:

      „1.      Spolkové země mají v rámci cílů uvedených v § 1 právní povinnost dbát o [existenci] dostatečn[é] nabídk[y] hazardních her.

      2.      Na základě zákona mohou spolkové země samy zajistit tuto povinnost nebo ji nechat zajistit právnickými osobami veřejného práva
         nebo společnostmi soukromého práva, v nichž právnické osoby veřejného práva drží přímo, nebo nepřímo rozhodující podíl.“

      10      Ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko (dále jen „spolková země NRW“) bylo provedení LottStV zajištěno prostřednictvím
         zákona o sportovních sázkách (Sportwettengesetz Nordrhein-Westfalen) ze dne 3. května 1955 (dále jen „SWG NRW“), jehož § 1
         odst. 1 stanoví:

      „Vláda spolkové země může sázkovým podnikům vydat povolení pro sportovní sázky. Uvedenými sázkovými podniky musí být povinně
         právnická osoba veřejného práva nebo právnická osoba soukromého práva, v níž většinu jejích podílů drží právnické osoby veřejného
         práva. […]“

      11      Ve spolkové zemi NRW bylo vydáno jediné povolení tohoto druhu, a to společnosti Westdeutsche Lotterie & Co. OHG.

       Rozsudek Bundesverfassungsgericht ze dne 28. března 2006
      12      V rozsudku ze dne 28. března 2006 Bundesverfassungsgericht ohledně právní úpravy zajišťující provedení LottStV ve spolkové
         zemi Bavorsko rozhodl, že veřejný monopol v oblasti sportovních sázek, který existuje v uvedené spolkové zemi, porušuje čl. 12
         odst. 1 Základního zákona, jenž zaručuje svobodu podnikání. Uvedený soud měl zejména za to, že jelikož uvedený monopol vylučuje
         činnost pořádání soukromých sázek, aniž je doprovázen regulačním rámcem, který by byl schopen systematicky a důkladně zajistit
         právně i fakticky účinné sledování cíle omezení hráčské vášně a boje proti hráčské závislosti, zasahuje tento monopol nepřiměřeně
         do takto zaručené svobody podnikání.

      13      Bundesverfassungsgericht zdůraznil, že zákonodárce měl několik prostředků k nápravě takto konstatované neústavnosti, a sice
         buď systematickou úpravu monopolu směřující k dosažení výše uvedeného cíle, nebo stanovení podmínek schválení v oblasti pořádání
         komerčních sázek soukromými společnostmi na základě zákona, aby poté rozhodl, že nezruší dotčenou právní úpravu a zachová
         její účinky do 31. prosince 2007, přičemž uvedl, že k tomuto datu by měl zákonodárce vykonat svou posuzovací pravomoc a změnit
         pravidla, která byla shledána jako neslučitelná se Základním zákonem, tak aby byla zajištěna jejich slučitelnost se Základním
         zákonem.

      14      Bundesverfassungsgericht krom toho rozhodl, že existující právní situace bude ovšem takto prozatímně zachována pouze za podmínky,
         že bude bezodkladně zajištěna alespoň minimální míra soudržnosti mezi cílem směřujícím k omezení hráčské vášně a boji proti
         hráčské závislosti a účinným výkonem monopolu. Během stanoveného přechodného období bylo zejména zakázáno rozšiřovat nabídku
         sázek a provádět reklamní činnost jdoucí nad rámec pouhé informace o povaze a fungování nabízených sázek. Mimoto mělo být
         okamžitě přikročeno k aktivnímu poskytování informací o ohroženích spojených se sázkami.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Společnost WW disponuje obchodními prostory nacházejícími se v Bergheim (Německo), kde vykonává činnost zprostředkování sportovních
         sázek na účet společnosti Tipico Co. Ltd, usazené na Maltě.

      16      Rozhodnutím ze dne 28. června 2005 zakázala Bürgermeisterin der Stadt Bergheim společnosti WW pokračovat ve výkonu této činnosti
         s tím, že v opačném případě budou její obchodní prostory opatřeny úřední uzávěrou.

      17      Odvolání podané proti tomuto rozhodnutí společností WW zamítl Landrat des Rhein-Erft-Kreises (přednosta okresního úřadu Rhein-Erft)
         rozhodnutím ze dne 22. září 2005 z důvodu, že touto činností se společnost WW dopustila spoluúčasti na pořádání hazardních
         her, tedy jednání trestného na základě § 284 trestního zákoníku, nebo přinejmenším porušila § 1 SWG NRW, který podmiňuje jakékoliv
         pořádání sportovních sázek předchozím získáním povolení vydaného spolkovou zemí NRW.

      18      Společnost WW podala u Verwaltungsgericht Köln (správní soud v Kolíně nad Rýnem) žalobu směřující proti uvedenému rozhodnutí
         a rozhodnutí ze dne 28. června 2005, ve které tvrdila, že veřejný monopol na sportovní sázky platný ve spolkové zemi NRW,
         o který se opírají tato rozhodnutí, je v rozporu s volným pohybem služeb zaručeným článkem 49 ES.

      19      Verwaltungsgericht Köln uvádí, že ani společnost WW, ani společnost Tipico Co. Ltd nejsou držitelkami schválení vyžadovaného
         na základě § 1 SWG NRW pro výkon činnosti dotčené v původním řízení a že takové schválení jim ostatně nemůže být uděleno z důvodu
         existence monopolu zavedeného právní úpravu platnou ve spolkové zemi NRW.

      20      Verwaltungsgericht Köln má v tomto ohledu nicméně za to, že z rozsudku ze dne 6. listopadu 2003, Gambelli a další (C‑243/01,
         Recueil, s. I‑13031) vyplývá, že takové omezující opatření, jako je uvedený monopol, nemůže být v projednávaném případě odůvodněno
         s ohledem na tvrzený cíl předcházení podněcování k nadměrným výdajům za hru a boje proti hráčské závislosti, neboť je nesporné,
         že vnitrostátní orgány oprávněné pořádat takové sázky nabádají k účasti na sportovních sázkách, a že tedy uvedené opatření
         nepřispívá k omezení sázkových činností soudržným a systematickým způsobem.

      21      Z výše uvedeného rozsudku Bundesverfassungsgericht ze dne 28. března 2006 vydaného ohledně právní úpravy spolkové země Bavorsko
         a obdobného usnesení vydaného stejným soudem dne 2. srpna 2006 ohledně srovnatelné právní úpravy spolkové země NRW vyplývá,
         že veřejný monopol v oblasti sportovních sázek existující ve spolkové zemi NRW porušuje čl. 12 odst. 1 Základního zákona z důvodu,
         že platný regulační rámec není schopen zajistit ani právně, ani fakticky účinné sledování cíle omezení hráčské vášně a boje
         proti hráčské závislosti.

      22      V uvedeném rozsudku Bundesverfassungsgericht krom toho výslovně zdůraznil, že požadavky vyplývající z výše uvedeného ústavního
         ustanovení a požadavky vyplývající z judikatury Soudního dvora, zvláště z výše uvedeného rozsudku Gambelli a další, se v tomto
         ohledu shodují.

      23      Podle Verwaltungsgericht Köln ze všeho výše uvedeného vyplývá, že monopol existující ve spolkové zemi NRW musí být považován
         za odporující jak právu Společenství, tak Základnímu zákonu, jak již ostatně také rozhodl Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen
         (vrchní správní soud spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko).

      24      Podle Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen je okolnost, že se společnost Westdeutsche Lotterie & Co. OHG snažila od
         vydání výše uvedeného rozsudku Bundesverfassungsgericht ze dne 28. března 2006 upravit svou praxi tak, aby splňovala prozatímní
         požadavky kladené posledně uvedeným soudem, které byly popsány v bodě 14 tohoto rozsudku, nedostatečná pro ukončení tohoto
         porušování práva Společenství; pro tyto účely je nutná změna platného právního rámce.

      25      Verwaltungsgericht Köln nicméně poznamenává, že nehledě na neslučitelnost právní úpravy spolkové země NRW a práva Společenství
         konstatovanou Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen, posledně uvedený soud rozhodl, že pro uvedenou právní úpravu musí
         platit stejná přechodná opatření, jako jsou opatření stanovená Bundesverfassungsgericht v jeho výše uvedeném rozsudku ze dne
         28. března 2006, a sice jak vyplývá z bodů 13 a 14 tohoto rozsudku, zachování účinků právní úpravy do 31. prosince 2007.

      26      Podle Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen obecná zásada právní jistoty a nezbytnost nevytvářet právní mezery, které
         ohrožují základní veřejné zájmy, totiž vyžadují, aby tím, že se odchylně od zásady přednosti práva Společenství stanoví přechodné
         období, během něhož může být dotčená právní úprava nadále uplatňována, byly přechodně upřednostněny výše uvedené zájmy před
         zájmem soukromých poskytovatelů sázek na volném přístupu na trh.

      27      Verwaltungsgericht Köln má pochybnosti o slučitelnosti stanovení takového přechodného období s požadavky vyplývajícími ze
         zásady přednosti práva Společenství, která bezpodmínečně vyžaduje, jak vyplývá z rozsudku ze dne 9. března 1978, Simmenthal
         (106/77, Recueil, s. 629), aby použití vnitrostátní právní úpravy, která je v rozporu s články 43 ES a 49 ES, bylo okamžitě
         vyloučeno.

      28      Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht Köln rozhodl přerušit řízení a položit Soudní dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Mají být články 43 ES a 49 ES vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní předpisy o veřejném monopolu na sportovní sázky, které
         obsahují nepřípustná omezení svobody usazování a volného pohybu služeb zaručených v uvedených článcích, neboť nepřispívají
         soudržným a systematickým způsobem k omezení sázkové činnosti v souladu s judikaturou Soudního dvora ([výše uvedený] rozsudek
         [Gambelli a další]), mohou být nadále po přechodné období výjimečně používány i přes zásadu přednosti přímo použitelného práva
         Společenství?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku: jaké podmínky platí pro připuštění výjimky ze zásady přednosti a jak má být stanoveno
         přechodné období?“

       K přípustnosti předběžných otázek
      29      Norská vláda zastává názor, že předběžné otázky jsou pouze hypotetické povahy. Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že
         předkládající soud, aniž sám přezkoumával monopol zavedený ve spolkové zemi NRW s ohledem na právo Společenství, předpokládal
         neslučitelnost uvedeného monopolu s ustanoveními Smlouvy o ES pouze s odkazem na výše uvedený rozsudek Bundesverfassungsgericht
         ze dne 28. března 2006. V uvedeném rozsudku přitom Bundesverfassungsgericht na jedné straně výslovně konstatoval, že nemá
         pravomoc rozhodnout o slučitelnosti monopolu dotčeného v dané věci s právem Společenství. Na druhé straně skutečnost, že Bundesverfassungsgericht
         měl za to, že uvedený monopol je v rozporu se Základním zákonem, nikterak nepředjímá jeho případnou neslučitelnost s právem
         Společenství.

      30      Německá a belgická vláda, jakož i Evropská komise tvrdily, že předkládající soud neměl učinit závěr o neslučitelnosti monopolu
         dotčeného v původním řízení s právem Společenství pouze na základě konstatování provedených Bundesverfassungsgericht v jeho
         výše uvedeném rozsudku ze dne 28. března 2006, ale měl spíše zkoumat, zda taková neslučitelnost nadále trvá s přihlédnutím
         k podmínkám popsaným v bodě 14 rozsudku v projednávané věci, kterými Bundesverfassungsgericht ve výše uvedeném rozhodnutí
         podmínil přechodné zachování účinků dotyčné právní úpravy.

      31      Belgická vláda a Komise mají za to, že bez takového přezkumu není relevance předběžných otázek pro řešení sporu v původním
         řízení prokázána. Německá vláda Soudnímu dvoru navrhuje, aby předběžné otázky přeformuloval a zodpověděl je tak, že takto
         prozatímně nově upravený monopol je v souladu s požadavky kladenými výše uvedeným rozsudkem Gambelli a další.

      32      S cílem reagovat na takto formulované výhrady zaslal předkládající soud Soudnímu dvoru dopis ze dne 11. května 2007, ve kterém
         upřesnil, že za účelem rozhodnutí sporu v původním řízení bude muset zohlednit skutkový a právní stav, který existoval v okamžiku
         vydání rozhodnutí dotčeného v původním řízení, a sice dne 22. září 2005, takže k případným změnám, ke kterým došlo v důsledku
         výše uvedeného rozsudku Bundesverfassungsgericht ze dne 28. března 2006, nelze pro účely rozhodnutí sporu v původním řízení
         přihlédnout.

      33      S ohledem na obsah tohoto dopisu zaslal Soudní dvůr na základě čl. 104 odst. 5 svého jednací řádu dne 16. července 2008 dopis
         předkládajícímu soudu, kterým jej vyzval, aby mu sdělil, zda odpověď na předběžné otázky je nadále s ohledem na upřesnění,
         která v mezidobí poskytl Bundesverfassungsgericht v usnesení ze dne 22. listopadu 2007, nezbytná pro řešení sporu v původním
         řízení. V uvedeném usnesení Bundesverfassungsgericht rozhodl, pokud jde o právní úpravu dotčenou ve věci, která vedla k vydání
         jeho výše uvedeného rozsudku ze dne 28. března 2006, že zachování účinků této právní úpravy, o němž bylo rozhodnuto tímto
         rozsudkem, nemůže odstranit rozpor správních rozhodnutí přijatých před vydáním uvedeného rozsudku se Základním zákonem.

      34      Předkládající soud ve své odpovědi ze dne 8. srpna 2008 upřesnil, že odpověď na předběžné otázky je nadále nezbytná, jelikož
         na rozdíl od toho, co uvedl dříve, musí pro účely rozhodnutí o legalitě rozhodnutí dotčeného v původním řízení zohlednit skutkový
         a právní stav, který existoval ke dni 31. prosince 2007. Judikatura se totiž vyvinula v tom smyslu, že legalita takového rozhodnutí,
         jako je rozhodnutí dotčené v původním řízení, musí být napříště posuzována k datu, ke kterému je vydáno soudní rozhodnutí.
         Pokud jde o věc v původním řízení, bude však nutné zohlednit datum 31. prosince 2007, jelikož dne 1. ledna 2008 vstoupila
         v platnost nová právní úprava, která se podstatně liší od předcházejí úpravy a postrádá jakýkoliv zpětný účinek.

       Závěry Soudního dvora
      35      Zaprvé je třeba připomenout, že Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se vyjadřoval k výkladu vnitrostátních ustanovení, jelikož
         takový výklad je ve výlučné pravomoci vnitrostátních soudů. Proto musí Soudní dvůr, pokud je mu vnitrostátním soudem předložena
         žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, vycházet z výkladu vnitrostátního práva, který mu byl poskytnut uvedeným soudem (rozsudek
         ze dne 27. října 2009, ČEZ, C‑115/08, Sb. rozh. s. I-10265, bod 57 a citovaná judikatura).

      36      Zadruhé z ustálené judikatury vyplývá, že je v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu,
         kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní
         okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu
         dvoru. Jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Unie, je tudíž Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména
         rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 38, a ze dne 10. března 2009, Hartlauer,
         C‑169/07, Sb. rozh. s. I‑1721, bod 24).

      37      Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad
         práva Unie nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo
         také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou
         mu položeny (výše uvedené rozsudky PreussenElektra, bod 39, a Hartlauer, bod 25).

      38      Předběžná otázka totiž nesměřuje k získání poradních stanovisek k obecným nebo hypotetickým otázkám, ale je odůvodněna potřebou
         skutečného vyřešení sporu (viz zejména rozsudek ze dne 2. dubna 2009, Elshani, C‑459/07, Sb. rozh. s. I‑2759, bod 42 a citovaná
         judikatura).

      39      V těchto různých ohledech je třeba nicméně připomenout, že zaprvé z judikatury vyplývá, že s přihlédnutím k dělbě funkcí mezi
         vnitrostátními soudy a Soudním dvorem nelze vyžadovat, aby předkládající soud před tím, než se obrátí na Soudní dvůr, přikročil
         ke všem skutkovým zjištěním i právním posouzením, která mu příslušejí v rámci jeho soudního poslání. Stačí totiž, aby předmět
         sporu v původním řízení, jakož i hlavní otázky mající význam ve vztahu k právnímu řádu Společenství, o které v něm jde, vyplývaly
         z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a umožňovaly členským státům překládat vyjádření v souladu s článkem 23 statutu
         Soudního dvora a účinně se řízení před Soudním dvorem účastnit (viz rozsudek ze dne 8. září 2009, Liga Portuguesa de Futebol
         Profissional a Bwin International, C‑42/07, Sb. rozh. s. I-7633, bod 41).

      40      Zadruhé je nutné uvést, že z upřesnění obsažených v předkládacím rozhodnutí vyplývá, že Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen,
         tedy soud, který rozhoduje o odvoláních podaných proti rozhodnutím vydaným předkládajícím soudem, již rozhodl, že jednak je
         monopol dotčený v původním řízení neslučitelný s právem Unie a jednak dodržování prozatímních podmínek uvedených Bundesverfassungsgericht
         v jeho výše uvedeném rozsudku ze dne 28. března 2006 a připomenutých v bodě 14 rozsudku v projednávané věci nemůže dostačovat
         pro odstranění takové neslučitelnosti.

      41      S ohledem na vše výše uvedené není zjevné, že požadované výklady nemají žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním
         řízení nebo že se v případě daného problému jedná o hypotetický problém. Z toho vyplývá, že předběžné otázky musí být považovány
         za přípustné.

       K identifikaci relevantních ustanovení práva Unie
      42      Komise vyjádřila pochybnosti, co se týče relevance odkazu na článek 43 ES, který obsahuje první předběžná otázka, přičemž
         uvedený orgán tvrdí, že na takovou situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, se použije pouze článek 49 ES.

      43      V tomto ohledu je třeba připomenout, že – jak vyplývá z ustálené judikatury – činnosti, jež spočívají v tom, že se uživatelům
         za úplatu umožní účastnit se sázkové hry, představují poskytování služeb ve smyslu článku 49 ES (viz zejména rozsudky ze dne
         24. března 1994, Schindler, C‑275/92, Recueil, s. I‑1039, bod 25, a ze dne 21. října 1999, Zenatti, C‑67/98, Recueil, s. I‑7289,
         bod 24). Totéž platí také pro činnost propagace a zprostředkování sázkových her, neboť taková činnost tvoří pouze konkrétní
         způsob pořádání a fungování her, jichž se týká (viz zejména výše uvedený rozsudek Schindler, body 22 a 23).

      44      Takové služby, jako jsou služby dotčené v původním řízení, tak mohou spadat do působnosti článku 49 ES, pokud je, stejně jako
         je tomu ve věci v původním řízení, alespoň jeden z poskytovatelů usazen v jiném členském státě než ve státě, ve kterém je
         služba nabízena (viz zejména výše uvedený rozsudek Zenatti, bod 24), s výjimkou použití článku 43 ES.

      45      Co se týče článku 43 ES, je třeba připomenout, že uvedené ustanovení zakazuje omezení svobody usazování státním příslušníkům
         jednoho členského státu na území jiného členského státu, včetně omezení zřizování zastoupení, poboček nebo dceřiných společností
         (viz výše uvedený rozsudek Gambelli a další, bod 45).

      46      Z judikatury v tomto ohledu vyplývá, že je pojem „usazování“ chápán velmi široce jako zahrnující možnost příslušníka Společenství
         podílet se stabilně a trvale na hospodářském životě jiného členského státu, než je stát jeho původu, a dosahovat přitom zisku,
         a tím podporovat vzájemné hospodářské a sociální prolínání uvnitř Evropského společenství v oblasti samostatně výdělečných
         činností (viz zejména rozsudek ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard, C‑55/94, Recueil, s. I‑4165, bod 25). Udržování trvalé
         přítomnosti v členském státě podnikem usazeným v jiném členském státě se tak může řídit ustanoveními Smlouvy o svobodě usazování,
         a to i tehdy, když tato přítomnost nemá formu pobočky nebo zastoupení, ale pouhé kanceláře spravované případně i nezávislou
         osobou, která je ale zmocněna trvale jednat pro tento podnik, jak by tomu bylo v případě zastoupení (viz rozsudek ze dne 4. prosince
         1986, Komise v. Německo, 205/84, Recueil, s. 3755, bod 21).

      47      Pokud jde o oblast hazardních her a sázek, měl Soudní dvůr ve svém výše uvedeném rozsudku Gambelli a další za to, že se článek
         43 ES použije na situace, ve kterých podnik usazený v členském státě vyvíjí podnikatelskou činnost v jiném členském státě,
         která je konkretizována obchodními dohodami o zřízení středisek pro předávání dat uzavřenými s provozovateli nebo zprostředkovateli,
         která poskytují uživatelům prostředky datového přenosu, shromažďují a evidují jejich záměry k uzavírání sázek a předávají
         je uvedenému podniku. Pokud podnik vyvíjí činnost spočívající ve sběru sázek prostřednictvím takové sítě zastoupení usazených
         v jiném členském státě, pak omezení stanovená pro činnost těchto zastoupení představují překážku svobodě usazování (viz výše
         uvedený rozsudek Gambelli a další, body 14 a 46, jakož i rozsudek ze dne 6. března 2007, Placanica a další, C‑338/04, C‑359/04
         a C‑360/04, Sb. rozh. s. I‑1891, bod 43).

      48      V projednávaném případě nelze na základě údajů, které obsahuje předkládací rozhodnutí ohledně vztahů existujících mezi společnostmi
         Tipico co. Ltd a WW, ani potvrdit, ani vyloučit, že posledně uvedená společnost musí být považována za dceřinou společnost,
         pobočku nebo zastoupení ve smyslu článku 43 ES.

      49      Za těchto podmínek je třeba připomenout, že v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU, které je založeno na jasné dělbě
         činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, spadá posouzení skutkového stavu věci v původním řízení výlučně do pravomoci
         vnitrostátního soudu (viz zejména rozsudek ze dne 25. února 2003, IKA, C‑326/00, Recueil, s. I‑1703, bod 27 a citovaná judikatura).

      50      Krom toho, jak již bylo připomenuto v bodě 36 tohoto rozsudku, je věcí pouze vnitrostátního soudu posoudit jak nezbytnost
         rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které v tomto ohledu klade Soudnímu dvoru.

      51      Je tak věcí předkládajícího soudu, aby určil, zda s ohledem na okolnosti projednávaného případu spadá situace dotčená v původním
         řízení do působnosti článku 43 ES nebo článku 49 ES.

      52      S ohledem na výše uvedené je třeba předběžné otázky zkoumat s ohledem jak na článek 43 ES, tak na článek 49 ES.

       K věci samé
       K první otázce
      53      Na úvod je třeba připomenout – jak vyplývá z ustálené judikatury – že podle zásady přednosti práva Unie mají ustanovení Smlouvy
         a přímo použitelné akty orgánů ve svých vztazích s vnitrostátním právem členských států za následek, že pouhým svým vstupem
         v platnost činí bez dalšího nepoužitelným jakékoli ustanovení vnitrostátního práva, které by s nimi bylo v rozporu (viz zejména
         výše uvedený rozsudek Simmenthal, bod 17, jakož i rozsudek ze dne 19. června 1990, Factortame a další, C‑213/89, Recueil,
         s. I‑2433, bod 18).

      54      Jak totiž zdůraznil Soudní dvůr, přímo použitelná pravidla práva Unie, která jsou bezprostředním zdrojem práv a povinností
         pro všechny, kterých se týkají, ať se jedná o členské státy, nebo o jednotlivce, kteří jsou účastníky právních vztahů, na
         které se vztahuje právo Unie, musí jednotným způsobem vyvolávat plné účinky ve všech členských státech od svého vstupu v platnost
         a po celou dobu své platnosti (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Simmenthal, body 14 a 15, jakož i Factortame a další,
         bod 18).

      55      Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že každému vnitrostátnímu soudu přísluší, aby v rámci svých pravomocí jakožto orgán
         členského státu uplatňoval na základě zásady spolupráce uvedené v článku 10 ES přímo použitelné právo Unie jako celek a zajistil
         ochranu práv, která toto právo Unie přiznává jednotlivcům, a nesmí tedy použít žádné ustanovení vnitrostátního práva, jež
         by s ním bylo případně v rozporu, nezávisle na tom, zda toto ustanovení předcházelo pravidlu práva Unie nebo po něm následovalo
         (viz v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Simmenthal, body 16 a 21, jakož i Factortame a další, bod 19).

      56      Z výše uvedeného vyplývá, že s požadavky vlastními samotné podstatě práva Unie by bylo neslučitelné jakékoli ustanovení vnitrostátního
         právního řádu, či jakákoli legislativní, správní nebo soudní praxe, které by měly za následek oslabení účinků práva Unie tím,
         že by upíraly soudci příslušnému pro použití tohoto práva pravomoc učinit v samotném okamžiku tohoto použití vše, co je nezbytné
         pro to, aby byla ponechána stranou vnitrostátní legislativní ustanovení tvořící případně překážku pro plný účinek přímo použitelných
         norem práva Unie (výše uvedené rozsudky Simmenthal, bod 22, jakož i Factortame a další, bod 20).

      57      Soudní dvůr upřesnil, že by tomu tak bylo, kdyby v případě rozporu mezi ustanovením práva Unie a pozdějším vnitrostátním zákonem
         bylo řešení tohoto střetu vyhrazeno jinému orgánu majícímu vlastní posuzovací pravomoc, než je soudce, který má zajistit použití
         práva Unie, byť z toho vyplývající překážka pro plný účinek práva Unie byla jen dočasná (výše uvedený rozsudek Simmenthal,
         bod 23).

      58      Krom toho je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou představuje zásada účinné soudní ochrany obecnou zásadu
         práva Unie, která vyplývá z ústavních tradic společných členským státům, která byla zakotvena v článcích 6 a 13 Evropské úmluvy
         o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, a která byla rovněž znovu stvrzena v článku
         47 Listiny základních práv Evropské unie, a že v tomto ohledu přísluší soudům členských států podle zásady spolupráce uvedené
         v článku 10 ES zajistit soudní ochranu práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Unie (rozsudek ze dne 13. března 2007, Unibet,
         C‑432/05, Sb. rozh. s. I‑2271, body 37 a 38, jakož i citovaná judikatura).

      59      V projednávaném případě lze uvést, že když Bundesverfassungsgericht ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 28. března 2006
         a výše uvedeném usnesení ze dne 2. srpna 2006 rozhodl, že takový monopol, jako je monopol dotčený v původním řízení, porušuje
         požadavky Základního zákona, nevyjádřil se ke slučitelnosti tohoto monopolu s právem Společenství, přičemž v uvedeném rozsudku
         naopak zdůraznil, že má za to, že k tomu nemá v projednávaném případě pravomoc.

      60      Co se týče skutečnosti, že Bundesverfassungsgericht poté, co konstatoval neslučitelnost se Základním zákonem, rozhodl o přechodném
         zachování účinků vnitrostátní právní úpravy uvedeného monopolu za podmínek připomenutých v bodech 13 a 14 rozsudku v projednávané
         věci, z judikatury připomenuté v bodech 53 až 58 tohoto rozsudku vyplývá, že taková okolnost nemůže bránit tomu, aby vnitrostátní
         soud, který konstatuje, že tato právní úprava porušuje taková přímo použitelná ustanovení práva Unie, jako jsou články 43 ES
         a 49 ES, rozhodl v souladu se zásadou přednosti práva Unie o nepoužití uvedené právní úpravy v rámci sporu, který mu byl předložen
         (viz obdobně rozsudek ze dne 19. listopadu 2009, Filipiak, C‑314/08, Sb. rozh. s. I-11049, bod 84).

      61      Nelze totiž připustit, aby ustanovení vnitrostátního práva, i kdyby byla ústavní povahy, porušovala jednotnost a účinnost
         práva Unie (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. prosince 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Recueil, s. 1125,
         bod 3).

      62      Z předkládacího rozhodnutí a rovněž ze znění první předběžné otázky vyplývá, že předkládající soud chce rovněž vědět, zda
         obecněji, a tedy nezávisle na existenci rozhodnutí Bundesverfassungsgericht ze dne 28. března 2006, účinek vyloučení vyplývající
         ze zásady přednosti – a týkající se vnitrostátní právní úpravy, ohledně které bylo rozhodnuto, že je v rozporu s články 43 ES
         a 49 ES – může být pozastaven během období nezbytného pro uvedení této právní úpravy do souladu s uvedenými ustanoveními Smlouvy.
         Jak vyplývá z bodu 26 rozsudku v projednávané věci, předkládající soud totiž pokládá tuto otázku zejména v souvislosti s okolností,
         že Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen měl sice za to, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že právní úprava dotčená
         v původním řízení porušuje články 43 ES a 49 ES, ale rozhodl, že takové pozastavení je, co se týče uvedené právní úpravy,
         odůvodněné proto, že kategorické požadavky související s ochranou sociálního pořádku a s ochranou občanů proti ohrožením spojeným
         se sázkovými hrami nedovolují vytvoření právní mezery, která by vyplynula z okamžitého vyloučení uvedené právní úpravy.

      63      Všechny členské státy, které předložily vyjádření, v podstatě tvrdily, že uznání existence zásady, která by za těchto výjimečných
         okolností povolovala přechodné zachování účinků vnitrostátní normy, o níž bylo rozhodnuto, že je v rozporu s přímo použitelnou
         normou práva Unie, je odůvodněné analogicky s ohledem na judikaturu rozvinutou Soudním dvorem na základě čl. 231 druhého pododstavce ES
         za účelem přechodného zachování účinků aktů práva Společenství, které Soudní dvůr zrušil na základě článku 230 ES nebo u nichž
         určil jejich neplatnost na základě článku 234 ES.

      64      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 231 druhého pododstavce ES, nyní čl. 264 druhého pododstavce SFEU, který
         je obdobně použitelný rovněž v rámci řízení o předběžné otázce týkající se posouzení platnosti podle článku 234 ES, nyní článku
         267 SFEU, má Soudní dvůr posuzovací pravomoc k tomu, aby v každém jednotlivém případě uvedl ty účinky aktu Unie, který zrušuje
         nebo prohlašuje za neplatný, které jsou nadále považovány za zachované (viz zejména rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Régie
         Networks, C‑333/07, Sb. rozh. s. I‑10807, bod 121 a citovaná judikatura).

      65      V rámci výkonu této pravomoci může Soudní dvůr zejména pozastavit účinky zrušení nebo určení neplatnosti takového aktu až
         do doby přijetí nového aktu napravujícího konstatovanou protiprávnost (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 3. září
         2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Sb. rozh. s. I‑6351, body 373
         až 376, pokud jde o zrušení, a výše uvedený rozsudek Régie Networks, bod 126, pokud jde o určení neplatnosti).

      66      Jak vyplývá z judikatury, zachování účinků zrušeného nebo neplatného aktu Unie, jehož účelem je zamezení vzniku právní mezery
         až do nahrazení takto zrušeného nebo neplatného aktu novým aktem (viz zejména rozsudek ze dne 5. února 2004, Rieser Internationale
         Transporte, C‑157/02, Recueil, s. I‑1477, bod 60), může být odůvodněno v případě, ve kterém jsou dány naléhavé důvody právní
         jistoty týkající se veškerých jak veřejných, tak soukromých zájmů, o které v předmětné věci jde (viz zejména výše uvedený
         rozsudek Régie Networks, bod 122 a citovaná judikatura), a to během období nezbytného k tomu, aby mohla být taková protiprávnost
         napravena (viz v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise,
         bod 375, jakož i Régie Networks, bod 126).

      67      V tomto ohledu nicméně stačí uvést, že i za předpokladu, že úvahy obdobné úvahám, o něž se opírá uvedená judikatura rozvinutá
         ve vztahu k unijním aktům, by mohly analogicky a výjimečně vést k přechodnému pozastavení vylučovacího účinku, který vyvolává
         přímo použitelné pravidlo unijního práva ve vztahu k vnitrostátnímu právu, které je s ním v rozporu, je v projednávaném případě
         nutné takové pozastavení, jehož podmínky by mohl stanovit pouze Soudní dvůr, bez dalšího vyloučit, a to s ohledem na neexistenci
         naléhavých důvodů právní jistoty způsobilých toto pozastavení odůvodnit.

      68      Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že předkládající soud, který má výlučnou pravomoc provést posouzení skutkového stavu
         sporu, který mu byl předložen, měl v tomto stadiu za to, že omezující právní úprava dotčená v původním řízení nepřispívá účinně
         k omezení sázkových činností soudržným a systematickým způsobem, takže z předchozí judikatury Soudního dvora vyplývá, že takováto
         právní úprava, která nemůže být odůvodněna cílem předcházení podněcování k nadměrným výdajům za hru a boje proti hráčské závislosti,
         porušuje články 43 ES a 49 ES.

      69      S přihlédnutím ke všemu výše uvedenému je třeba první položenou otázku zodpovědět tak, že vnitrostátní právní úpravu veřejného
         monopolu na sportovní sázky, která podle zjištění provedených vnitrostátním soudem obsahuje omezení neslučitelná se svobodou
         usazování a volným pohybem služeb, neboť uvedená omezení nepřispívají k omezení sázkových činností soudržným a systematickým
         způsobem, nelze z důvodu přednosti přímo použitelného práva Unie nadále uplatňovat během přechodného období.

       K druhé otázce
      70      S ohledem na odpověď na první otázku není třeba na druhou položenou otázku odpovědět.

       K nákladům řízení
      71      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Vnitrostátní právní úpravu veřejného monopolu na sportovní sázky, která podle zjištění provedených vnitrostátním soudem obsahuje
            omezení neslučitelná se svobodou usazování a volným pohybem služeb, neboť uvedená omezení nepřispívají k omezení sázkových
            činností soudržným a systematickým způsobem, nelze z důvodu přednosti přímo použitelného práva Unie nadále uplatňovat během
            přechodného období.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 5. listopadu 1997. # Anna Barnett proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-12/97.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 9. března 2000. # Evangelischer Krankenhausverein Wien proti Abgabenberufungskommission Wien a Wein & Co. HandelsgesmbH proti Oberösterreichische Landesregierung. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof - Rakousko. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-437/97.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. září 2013.#Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer v. Anneliese Kuso.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof.#Sociální politika – Rovné zacházení pro muže a ženy – Směrnice 76/207/EHS – Pracovní smlouva na dobu určitou uzavřená před přistoupením členského státu – Uplynutí doby po přistoupení – Služební řád stanovující den ukončení platnosti smlouvy jako poslední den kalendářního roku, v němž bylo dosaženo důchodového věku – Rozdílně stanovený věk pro muže a ženy.#Věc C‑614/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      12. září 2013 (
            *1
         )
      „Sociální politika — Rovné zacházení pro muže a ženy — Směrnice 76/207/EHS — Pracovní smlouva na dobu určitou uzavřená před přistoupením členského státu — Uplynutí doby po přistoupení — Služební řád stanovující den ukončení platnosti smlouvy jako poslední den kalendářního roku, v němž bylo dosaženo důchodového věku — Rozdílně stanovený věk pro muže a ženy“
      Ve věci C‑614/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakousko) ze dne 25. října 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 30. listopadu 2011, v řízení

         Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer

      proti

         Anneliese Kuso,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, A. Rosas (zpravodaj), E. Juhász, D. Šváby a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 31. ledna 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer B. Hainzem, Rechtsanwalt,

               —

               za A. Kuso C. Henselerem, H. Pflaumem, P. Karlbergerem, W. Opetnikem, Rechtsanwälte, a P. Rindler, Rechtsanwältin,

               —

               za Evropskou komisi V. Kreuschitzem a C. Gheorghiu, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 písm. a) a c) směrnice Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (Úř. věst. L 39, s. 40; Zvl. vyd. 05/01, s. 187), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/73/ES ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 269, s. 15; Zvl. vyd. 05/04, s. 255, dále jen „směrnice 76/207“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (agrární komora spolkové země Dolní Rakousy, dále jen „NÖ-LLWK“) a A. Kuso ve věci skončení jejího služebního poměru.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 2 směrnice 76/207 stanoví:
               „1.   Zásadou rovného zacházení ve smyslu následujících ustanovení se rozumí vyloučení jakékoli diskriminace na základě pohlaví buď přímo, nebo nepřímo s ohledem zejména na manželský nebo rodinný stav.
               2.   Pro účely této směrnice se

                        —

                        ‚přímou diskriminací‘ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě z důvodu jejího pohlaví, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci,

                  [...]“

               4

               Článek 3 uvedené směrnice stanoví:
               „1.   Uplatňování zásady rovného zacházení znamená vyloučení jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na základě pohlaví ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, pokud jde o:

                        a)

                        podmínky přístupu k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání, včetně kritérií výběru a podmínek náboru bez ohledu na obor činnosti, a na všech stupních hierarchie pracovních funkcí včetně postupu v zaměstnání;

                  [...]

                        c)

                        podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění, jakož i odměňování podle směrnice 75/117/EHS;

                  [...]“

               5

               Směrnice 76/207 byla zrušena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 204, s. 23) s účinkem od 15. srpna 2009, jak je upřesněno v jejím článku 34. Směrnice 2006/54 se na skutkový stav v původním řízení nepoužije.

         Rakouské právo

               6

               Zákon o rovném zacházení (Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. I, 66/2004), který provádí mimo jiné směrnici 76/207, v článku 3, nadepsaném „Rovné zacházení v pracovněprávních vztazích“, uvádí:
               „V souvislosti s pracovním vztahem nemůže být nikdo přímo nebo nepřímo diskriminován na základě pohlaví, zejména s ohledem na manželský nebo rodinný stav, zejména

                        1.

                        při vzniku pracovněprávního vztahu,

                  […]

                        3.

                        při přiznání dobrovolných sociálních dávek jiných než odměňování,

                  […]

                        7.

                        při skončení pracovněprávního vztahu.“

               7

               Pracovní poměr A. Kuso se řídí služebním zákonem z roku 1921 (Angestelltengesetz 1921). Konkrétně § 19 odst. 1 tohoto zákona stanoví, že služební poměr skončí uplynutím doby, na kterou byla sjednána.

               8

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pracovní smlouva A. Kuso na dobu neurčitou se řídila služebním a platovým řádem Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer (Dienst- und Besoldungsordnung der Niederösterreichischen Landes-Landwirtschaftskammer, dále jen „DO“). Podle předkládajícího soudu je nutno tento právní předpis považovat za součást vnitrostátní právní úpravy, ohledně které je Soudní dvůr žádán o poskytnutí výkladu unijního práva.

               9

               Uvedený předpis omezuje právo výpovědi dané zaměstnavatelem tím, že zavádí zvláštní režim, podle kterého může být zaměstnancům dána výpověď pouze na základě určitých důvodů s výjimkou případu závažného pochybení.

               10

               DO obsahuje následující ustanovení:
               „§ 25 Skončení služebního poměru
               1)   Služební poměr zaměstnanců, kteří mají nárok na důchod, skončí:

                        a)

                        odchodem do dočasného nebo trvalého důchodu

                  [...]
               2)   Služební poměr zaměstnanců, kteří mají postavení zaměstnance, kterému nelze dát výpověď, skončí:

                        a)

                        dosažením určitého věku

                  [...]
               3)   Služební poměr zaměstnance, kterému nelze dát výpověď, může být dále zaměstnavatelem skončen proti vůli zaměstnance,
               [...]

                        c)

                        jestliže zaměstnanec získal v okamžiku skončení služebního poměru podle právní úpravy v oblasti sociálního zabezpečení nárok na pobírání důchodu z vlastního pojištění.

                  § 26 Odchod do důchodu
               1)   Rozhodnutí o odchodu zaměstnance do dočasného nebo trvalého důchodu proti jeho vůli je vyhrazeno ústřednímu výboru [NÖ-LLWK] a řídí se ustanoveními důchodového řádu.
               [...]
               § 65 Přechod do trvalého důchodu
               Zaměstnanec odchází do trvalého důchodu uplynutím kalendářního roku, ve kterém dovršil 65. rok života, zaměstnankyně uplynutím kalendářního roku, ve kterém dovršila 60. rok života.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               11

               Anneliese Kuso byla od 1. března 1967 zaměstnankyní NÖ-LLWK v rámci pracovního poměru na dobu neurčitou. Dne 1. ledna 1980 podepsala vzorovou smlouvu, jejíž součástí je DO, a získala tak postavení zaměstnankyně, které nelze dát výpověď, a v důsledku toho došlo k omezení doby pracovní smlouvy podle § 25 odst. 2 DO.

               12

               Anneliese Kuso dosáhla věku 60 let v roce 2008. Dne 18. července 2008 ji vedoucí osobního oddělení telefonicky informoval, že její žádost o setrvání v zaměstnání po dosažení důchodového věku byla na zasedání předsednictva NÖ-LLWK dne 14. července 2008 zamítnuta. NÖ-LLWK zastává názor, že pracovní poměr skončí uplynutím kalendářního roku 2008. V dopise ze dne 25. července 2008 bylo A. Kuso sděleno, že k prodloužení jejího pracovního poměru po datu 31. prosince 2008 nebyl dán souhlas, a pracovní poměr se tudíž považuje za skončený ke dni 31. prosince 2008.

               13

               Anneliese Kuso napadla přípustnost skončení svého pracovního poměru před Landesgericht Korneuburg. Rozsudek vydaný tímto soudem dne 21. ledna 2009 v její neprospěch byl změněn rozsudkem Oberlandesgericht Wien ze dne 18. března 2010, který rozhoduje jako odvolací soud v oblasti pracovního práva a práva sociálního zabezpečení. NÖ-LLWK tedy podala opravný prostředek „Revision“ u Oberster Gerichtshof.

               14

               Zaprvé předkládající soud zdůrazňuje, že DO, který je nedílnou součástí pracovní smlouvy A. Kuso, mimo jiné stanoví, že pracovní poměr skončí posledním dnem kalendářního roku, v němž zaměstnanec dosáhl důchodového věku. Důchodový věk se nicméně liší v závislosti na pohlaví zaměstnanců a činí 60 let u žen a 65 let u mužů. Navíc byla dotčená pracovní smlouva uzavřena před přistoupením Rakouské republiky k Evropské unii, zatímco platnost této smlouvy uplynula po tomto přistoupení. Se zřetelem k zásadám právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, jakož i k postavení, které zaujímá právo na rovné zacházení pro muže a ženy, klade předkládající soud otázky týkající se časové a věcné působnosti směrnice 76/207.

               15

               Zadruhé Oberster Gerichtshof uvádí, že původní řízení sice vykazuje určité podobnosti s věcí, ve které byl vydán rozsudek ze dne 18. listopadu 2010, Kleist (C-356/09, Sb. rozh. s. I-11939), že se však od této věci liší nejméně ve dvou ohledech.

               16

               Zaprvé předkládající soud podotýká, že ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Kleist, byl pracovní poměr Ch. Kleist skončen na základě kolektivní smlouvy považované za obecně závazný předpis, zatímco pracovní poměr A. Kuso se řídí pracovní smlouvou uzavřenou na dobu určitou.

               17

               Zadruhé došlo v uvedené věci ke skončení pracovního poměru výpovědí. V případě A. Kuso však výpověď podána nebyla. Ve věci v původním řízení se pracovní poměr zakládá na pracovní smlouvě na dobu určitou a skončil uplynutím doby uvedené v této smlouvě. Vzhledem k tomu, že takové pracovní poměry obvykle končí uplynutím doby, aniž je nutné v tomto ohledu další prohlášení, táže se předkládající soud, zda je nutno rozlišovat mezi okolnostmi ve věci v původním řízení a okolnostmi, které vedly Soudní dvůr k vyhlášení výše uvedeného rozsudku Kleist, či zda je možné uplatnit na věc v původním řízení řešení přijaté Soudním dvorem v uvedeném rozsudku Kleist.

               18

               Vzhledem k tomu, že měl Oberster Gerichtshof za to, že vyřešení sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu unijního práva, rozhodl se přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání čl. 3 odst. 1 písm. a) a c) směrnice 76/207 [...] vnitrostátní právní úpravě, podle které otázku diskriminace na základě pohlaví v souvislosti se skončením pracovního poměru, ke kterému dochází na základě pracovní smlouvy na dobu určitou, jež byla uzavřena před tím, než vstoupila v platnost uvedená směrnice (v projednávaném případě před přistoupením Rakouské republiky k Evropské unii), výlučně uplynutím času, je nutno přezkoumávat nikoli podle smluvního ustanovení o době určité jako ‚podmínce upravující propouštění‘, jež bylo přijato před přistoupením, nýbrž pouze v souvislosti se zamítnutím návrhu na prodloužení smlouvy jako ‚podmínky zaměstnání‘?“

         K předběžné otázce

               19

               Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 odst. 1 písm. a) nebo c) směrnice 76/207 vykládán v tom smyslu, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, v podobě služebního řádu, který je nedílnou součástí pracovní smlouvy uzavřené před přistoupením dotyčného členského státu k Unii, která stanoví, že pracovní poměr skončí z důvodu dosažení důchodového věku, stanoveného odlišně v závislosti na pohlaví zaměstnance, představuje diskriminaci zakázanou touto směrnicí, jestliže dotčený zaměstnanec dosáhne důchodového věku po přistoupení členského státu k Unii.

         Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

               20

               NÖ-LLWK má za to, že ve věci v původním řízení postačuje ke skončení pracovního poměru pouze uplynutí doby, na niž byla smlouva sjednána. Pracovní poměr A. Kuso přitom neskončil na základě výpovědi, ale z důvodu uplynutí období uvedeného v pracovní smlouvě na dobu určitou. Článek 3 odst. 1 písm. c) směrnice 76/207 se týká pouze propouštění, a nelze se jej tudíž dovolávat. Dále vzhledem ke skutečnosti, že služební řád, kterým se řídí pracovní smlouva dotčená v původním řízení, byl přijat před přistoupením Rakouské republiky k Unii, nemůže taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, představovat diskriminaci ve smyslu uvedené směrnice. NÖ-LLWK má tudíž za to, že položenou otázku je nutno zkoumat výlučně z hlediska „podmínky zaměstnání“, což má za následek, že tuto otázku je nutno zkoumat s ohledem na čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 76/207.

               21

               Oproti tomu A. Kuso a Evropská komise tvrdí, že položenou otázku je nutno zkoumat pouze z hlediska skončení pracovního poměru. Vzhledem k tomu, že pracovní smlouva představuje smlouvu s postupným plněním, je nutno uvést, že od přistoupení Rakouské republiky k Unii spadají účinky takové smlouvy do oblasti působnosti směrnice 76/207. V důsledku toho je třeba odmítnout argument vycházející z toho, že pracovní smlouva dotčená v původním řízení byla uzavřena před uvedeným přistoupením, a zkoumat uvedenou otázku s ohledem na čl. 3 odst. 1 písm. c) této směrnice.

         Odpověď Soudního dvora

               22

               Je nutno určit, zda skončení pracovního poměru na základě § 25 odst. 2 písm. a) DO spadá pod čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 76/207, jak tvrdí A. Kuso a Komise.

               23

               Zaprvé je třeba zjistit, zda se toto ustanovení použije rationae temporis na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení.

               24

               Pravidla Unie v oblasti hmotného práva musejí být vykládána za účelem zajištění dodržování zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání tak, že upravují situace existující před jejich vstupem v platnost, pouze pokud to jasně vyplývá z jejich znění, cíle nebo obecné systematiky (viz zejména rozsudek ze dne 29. ledna 2002, Pokrzeptowicz-Meyer, C-162/00, Recueil, s. I-1049, bod 49 a citovaná judikatura).

               25

               Je však třeba připomenout, že nové pravidlo se okamžitě použije na budoucí účinky situace, k níž došlo za platnosti předchozího pravidla (rozsudky ze dne 10. července 1986, Licata v. HSV, 270/84, Recueil, s. 2305, bod 31, a výše uvedený rozsudek Pokrzeptowicz-Meyer, bod 50). Soudní dvůr rovněž rozhodl, že ustanovení původních Smluv jsou pro nové členské státy závazná od přistoupení a použijí se zde za podmínek stanovených v těchto smlouvách a v dotyčném aktu o přistoupení (viz rozsudek ze dne 2. října 1997, Saldanha a MTS, C-122/96, Recueil, s. I-5325, bod 13).

               26

               Pokud jde o směrnici 76/207 a věc v původním řízení, vstoupil akt o podmínkách přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 1994, C 241, s. 21, a Úř. věst. 1995, L 1, s. 1) v platnost dne 1. ledna 1995. Článek 2 tohoto aktu stanoví, že „(o)de dne přistoupení se ustanovení původních smluv a aktů přijatých orgány přede dnem přistoupení stávají závaznými pro nové členské státy a uplatňují se v těchto státech za podmínek stanovených v uvedených smlouvách a v tomto aktu.“ V tomto ohledu příloha XV uvedeného aktu, na kterou se odvolává článek 151 aktu o přistoupení, uvádí výslovně směrnici 76/207.

               27

               Vzhledem k tomu, že kromě výjimky uvedené v příloze XV bodě V aktu o přistoupení uvedeného v předchozím bodě, týkající se časové působnosti v oblasti noční práce žen, která se nicméně netýká věci v původním řízení, neupravují ustanovení tohoto aktu zvláštní podmínky použití směrnice 76/207, je tato směrnice pro Rakouskou republiku závazná ode dne jejího přistoupení k Unii, takže se použije na budoucí účinky situací, jež nastaly před přistoupením tohoto členského státu k Unii (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Saldanha a MTS, bod 14).

               28

               Dále je nutné odmítnout argument přednesený NÖ-LLKW, podle kterého se A. Kuso za účelem zpochybnění skončení svého pracovního poměru dovolává použití ustanovení směrnice 76/207 ode dne přistoupení Rakouské republiky k Unii, a snaží se tak zpochybnit práva nabytá před tímto přistoupením a ohrožuje zásadu ochrany legitimního očekávání jejího zaměstnavatele.

               29

               Soudní dvůr totiž rozhodl, že pracovní smlouva na dobu určitou, která byla uzavřena před vstupem v platnost Evropské dohody zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Polskou republikou na straně druhé, uzavřené a schválené jménem Společenství rozhodnutím Rady a Komise 93/743/Euratom, ESUO, ES ze dne 13. prosince 1993 (Úř. věst. L 348, s. 1), nepozbývá právních účinků ke dni podpisu, nýbrž jejich kontinuita je naopak zachována po celou dobu trvání smlouvy (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Pokrzeptowicz-Meyer, bod 52).

               30

               Kromě toho působnost zásady ochrany legitimního očekávání nemůže být pojata natolik široce, aby obecně bránila použití nové právní úpravy na budoucí účinky situací vzniklých za působnosti dřívější právní úpravy (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Pokrzeptowicz-Meyer, bod 55).

               31

               Za těchto okolností nemohla NÖ-LLKW legitimně očekávat, že směrnice 76/207 nebude mít vliv na pravidla, jimiž se řídí smlouva uzavřená v roce 1980 a která se stanou relevantními až při ukončování této smlouvy. V důsledku toho nelze použití této směrnice ode dne přistoupení Rakouské republiky k Unii pro účely napadení skončení pracovního poměru dotčeného v původním řízení považovat za použití ovlivňující dříve vzniklou situaci.

               32

               Zadruhé je nutné připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že článek 3 směrnice 76/207, který odpovídá článku 5 této směrnice v jejím původním znění, je bezpodmínečný a dostatečně přesný na to, aby se jej mohl jednotlivec dovolávat vůči státu (viz rozsudky ze dne 26. února 1986, Marshall, 152/84, Recueil, s. 723, bod 52, jakož i ze dne 12. července 1990, Foster a další, C-188/89, Recueil, s. I-3313, bod 21), a že mezi entity, vůči kterým se lze dovolávat ustanovení směrnice, která mohou vyvolávat přímé účinky, dále patří útvar, který byl bez ohledu na svou právní formu pověřen na základě aktu orgánu veřejné správy výkonem služby ve veřejném zájmu pod kontrolou posledně uvedeného orgánu a který k tomu disponuje výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel upravujících vztahy mezi jednotlivci (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Foster a další, bod 22). Jak rovněž uvádí předkládající soud – přičemž toto tvrzení není zpochybňováno účastníky původního řízení ani Komisí – patří NÖ-LLWK patří mezi orgány, které disponují výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel upravujících vztahy mezi jednotlivci.

               33

               Zatřetí je nutné určit, zda má být čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 76/207 vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která upravuje skončení pracovního poměru z důvodu uplynutí období uvedeného v pracovní smlouvě s poukazem na věk, který je v případě mužů a žen odlišný, představuje diskriminaci ve smyslu této směrnice.

               34

               Je nutné připomenout, že ukončení platnosti pracovní smlouvy na dobu určitou dotčené v původním řízení je stanoveno s odkazem na služební řád, kterým je DO, jenž je nedílnou součástí uvedené pracovní smlouvy a že kromě toho tento služební řád stanoví rozdílný věk pro vznik nároku na důchod pro zaměstnance a zaměstnankyně.

               35

               Soudní dvůr sice rozhodl, že neobnovení pracovní smlouvy na dobu určitou, u které uplynulo období v ní stanovené, nelze v zásadě stavět na roveň jednostrannému skončení pracovního poměru (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2001, Jiménez Melgar, C-438/99, Recueil, s. I-6915, bod 45).

               36

               Z ustálené judikatury nicméně vyplývá, že v oblasti rovného zacházení je třeba pojem „propouštění“ chápat v širším smyslu (viz rozsudek ze dne 16. února 1982, Burton, 19/81, Recueil, s. 555, bod 9; výše uvedený rozsudek Marshall, bod 34; rozsudky ze dne 26. února 1986, Beets-Proper, 262/84, Recueil, s. 773, bod 36; ze dne 21. července 2005, Vergani, C-207/04, Sb. rozh. s. I-7453, bod 27, a výše uvedený rozsudek Kleist, bod 26).

               37

               Konkrétně Soudní dvůr rozhodl, že v rámci směrnice 76/207 je nutné výraz „propouštění“ chápat v širokém smyslu slova tak, že zahrnuje skončení pracovního poměru mezi zaměstnancem a jeho zaměstnavatelem, a to i v rámci režimu dobrovolného odchodu ze zaměstnání (výše uvedený rozsudek Burton, bod 9), a kromě toho obecná politika propouštění, vedoucí k propuštění ženy pouze proto, že dosáhla věku, v němž jí vznikl nárok na starobní důchod od státu, nebo již tento věk překročila, a tato věková hranice je na základě vnitrostátní právní úpravy rozdílná pro muže a pro ženy, představuje diskriminaci na základě pohlaví zakázanou touto směrnicí (viz výše uvedené rozsudky Marshall, bod 38, a Kleist, bod 28).

               38

               Komise však ve svém písemném vyjádření zdůrazňuje, že služební řád dotčený ve věci v původním řízení je vzhledem ke své závazné povaze i odkazu na rozdílnou věkovou hranici nároku na odchod do důchodu pro zaměstnance a zaměstnankyně srovnatelný s úpravou, kterou zkoumal Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Kleist.

               39

               Ve věci v původním řízení tudíž skončení pracovního poměru A. Kuso podle § 25 odst. 2 písm. a) DO představuje de facto propuštění ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 76/207.

               40

               Dále je nutné určit, zda uvedené skončení pracovního poměru představuje propuštění zakázané ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 76/207. Pro tyto účely je nutno zkoumat, zda důvod tohoto propuštění představoval přímou nebo nepřímou diskriminaci na základě pohlaví ve smyslu článku 2 této směrnice.

               41

               Podle čl. 2 odst. 2 první odrážky směrnice 76/207 představuje „přímá diskriminace“ situaci, kdy se s jednou osobou zachází méně příznivě z důvodu jejího pohlaví, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci.

               42

               V projednávaném případě z § 25 DO vyplývá, že pracovní poměr zaměstnanců skončí dovršením důchodového věku. Podle § 26 a § 65 DO je důchodový věk pro zaměstnance 65 let, kdežto pro zaměstnankyně 60 let.

               43

               Vzhledem k tomu, že kritérium použité v uvedených ustanoveních výslovně odkazuje na pohlaví zaměstnanců, je nutné konstatovat, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, zakládá rozdílné zacházení na základě pohlaví.

               44

               Pro účely určení, zda uvedené rozdílné zacházení představuje zakázanou diskriminaci ve smyslu směrnice 76/207, je nezbytné zkoumat, zda se za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, zaměstnanci a zaměstnankyně nacházejí ve srovnatelné situaci.

               45

               Podle ustálené judikatury lze srovnatelnost situací zkoumat zejména ve vztahu k předmětu právní úpravy vedoucí k nerovnému zacházení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. prosince 2004, Hlozek, C-19/02, Sb. rozh. s. I-11491, bod 46, a výše uvedený rozsudek Kleist, bod 34).

               46

               Ve věci v původním řízení je cílem § 25, § 26 a § 65 DO, které zakládají rozdílné zacházení pro muže a ženy, stanovení podmínek skončení pracovního poměru zaměstnanců.

               47

               Výhoda poskytnutá zaměstnankyním, která spočívá v možnosti získat nárok na důchod o pět let dříve v porovnání se zaměstnanci, přímo nesouvisí s předmětem právní úpravy zavádějící rozdílné zacházení.

               48

               Zmíněná výhoda nemůže zaměstnankyním přisoudit zvláštní postavení ve srovnání se zaměstnanci, jelikož se muži i ženy nacházejí ve stejné situaci, co se týče podmínek skončení pracovního poměru (viz výše uvedený rozsudek Kleist, bod 37 a citovaná judikatura).

               49

               Je tudíž nutno uvést, že zaměstnanci a zaměstnankyně se nacházejí ve srovnatelné situaci.

               50

               Podle čl. 2 odst. 2 směrnice 76/207, který stanoví rozdíl mezi přímou a nepřímou diskriminací, se může pouze nepřímá diskriminace vyhnout označení za diskriminaci pod podmínkou, že je „objektivně odůvodněn[a] legitimním cílem a prostředky k dosažení uvedeného cíle jsou přiměřené a nezbytné“. V případě přímé diskriminace taková možnost naproti tomu stanovena není.

               51

               Vzhledem k tomu, že takový vnitrostátní právní předpis, jako je předpis dotčený ve věci v původním řízení, představuje, jak vyplývá z bodu 43 tohoto rozsudku, rozdílné zacházení přímo na základě pohlaví, nemůže být diskriminace, kterou zavádí, objektivně odůvodněna.

               52

               Za těchto okolností je nutné konstatovat, že toto rozdílné zacházení představuje přímou diskriminaci na základě pohlaví, která je podle směrnice nepřípustná, neboť Soudní dvůr uvedl, že rozdílné zacházení zavedené takovou právní úpravou, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, se zakládá přímo na pohlaví a že zaměstnanci a zaměstnankyně se nacházejí ve srovnatelné situaci, a že kromě toho směrnice 76/207 neobsahuje výjimku použitelnou na přímou diskriminaci.

               53

               Je tudíž třeba odpovědět na položenou otázku, že čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 76/207 musí být vykládán v tom smyslu, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, v podobě služebního řádu, který je nedílnou součástí pracovní smlouvy uzavřené před přistoupením dotyčného členského státu k Unii a který stanoví, že pracovní poměr skončí dosažením důchodového věku, stanoveného odlišně v závislosti na pohlaví zaměstnance, představuje přímou diskriminaci zakázanou touto směrnicí, jestliže dotyčný zaměstnanec dosáhne důchodového věku po uvedeném přistoupení.

         K nákladům řízení

               54

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 3 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/73/ES ze dne 23. září 2002, musí být vykládán v tom smyslu, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, v podobě služebního řádu, který je nedílnou součástí pracovní smlouvy uzavřené před přistoupením dotyčného členského státu k Evropské unii a který stanoví, že pracovní poměr skončí dosažením důchodového věku, stanoveného odlišně v závislosti na pohlaví zaměstnance, představuje přímou diskriminaci zakázanou touto směrnicí, jestliže dotyčný zaměstnanec dosáhne důchodového věku po uvedeném přistoupení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.