title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 12. února 2009.#Margarete Block proti Finanzamt Kaufbeuren.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo.#Volný pohyb kapitálu - Články 56 ES a 58 ES - Dědická daň - Vnitrostátní právní úprava neumožňující započítat na dědickou daň, která má být zaplacena v členském státě, ve kterém měl vlastník majetku v okamžiku své smrti bydliště, dědickou daň odvedenou dědicem v jiném členském státě v případě, že je pozůstalost tvořena kapitálovými pohledávkami - Dvojí zdanění - Omezení - Neexistence.#Věc C-67/08.

text:
      Věc C-67/08
      Margarete Block
      v.
      Finanzamt Kaufbeuren
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Volný pohyb kapitálu – Články 56 ES a 58 ES – Dědická daň – Vnitrostátní právní úprava neumožňující započítat na dědickou daň, která má být zaplacena v členském státě, ve kterém měl
         vlastník majetku v okamžiku své smrti bydliště, dědickou daň odvedenou dědicem v jiném členském státě v případě, že je pozůstalost
         tvořena kapitálovými pohledávkami – Dvojí zdanění – Omezení – Neexistence“

      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb kapitálu – Omezení – Dědická daň
      (Články 56 ES a 58 ES)
      Články 56 ES a 58 ES musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, která, pokud jde o
         výpočet dědické daně, kterou má zaplatit dědic s bydlištěm v tomto členském státě z kapitálových pohledávek, jež má vůči finanční
         instituci se sídlem v jiném členském státě, neumožňuje, pokud měl zůstavitel v okamžiku své smrti bydliště v prvním členském
         státě, započtení dědické daně odvedené v jiném členském státě na dědickou daň, která je splatná v prvním členském státě.

      Tato daňová nevýhoda totiž vyplývá z paralelního výkonu daňové pravomoci oběma dotyčnými členskými státy, a to tak, že jeden
         z nich si zvolil vybírat z kapitálových pohledávek vnitrostátní dědickou daň tehdy, pokud má v tomto členském státě bydliště
         věřitel, zatímco druhý z nich se rozhodl uvalit na takové pohledávky vnitrostátní dědickou daň, pokud má v tomto posledně
         uvedeném členském státě sídlo dlužník. Právo Společenství přitom za současného stavu svého vývoje a v situaci ohledně platby
         dědické daně, nestanoví obecná kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, co se týče vyloučení dvojího zdanění v
         rámci Evropského společenství. Z toho vyplývá, že za současného stavu vývoje práva Společenství disponují členské státy –
         s výhradou dodržování práva Společenství – v dané oblasti jistou autonomií, a nemají tedy povinnost přizpůsobit svůj vlastní
         daňový systém různým daňovým systémům jiných členských států za účelem mj. vyloučení dvojího zdanění, které vyplývá z paralelního
         výkonu daňových pravomocí uvedených členských států, a umožnit v důsledku toho odpočet dědické daně odvedené v jiném členském
         státě, než je členský stát, ve kterém má dědic bydliště.

      Tyto úvahy nemohou být zpochybněny okolností, že právní úprava stanoví výhodnější pravidla pro započtení v případě, že zůstavitel
         měl v okamžiku své smrti bydliště v jiném členském státě, jelikož toto rozdílné zacházení, pokud jde o pozůstalost osoby,
         která neměla v okamžiku své smrti bydliště v tuzemsku, vyplývá rovněž z volby dotyčného členského státu, kterou má v rámci
         své daňové pravomoci ohledně místa bydliště věřitele jako kritéria pro určení, zda pozůstalost má „zahraniční“ charakter,
         a zda v důsledku toho může být dědická daň odvedená v jiném členském státě započtena.

      (viz body 28, 30–32, 34, 36 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      12. února 2009 (*)

      „Volný pohyb kapitálu – Články 56 ES a 58 ES – Dědická daň – Vnitrostátní právní úprava neumožňující započítat na dědickou daň, která má být zaplacena v členském státě, ve kterém měl
         vlastník majetku v okamžiku své smrti bydliště, dědickou daň odvedenou dědicem v jiném členském státě v případě, že je pozůstalost
         tvořena kapitálovými pohledávkami – Dvojí zdanění – Omezení – Neexistence“

      Ve věci C‑67/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo)
         ze dne 16. ledna 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 20. února 2008, v řízení

      Margarete Block
      proti
      Finanzamt Kaufbeuren,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Ó Caoimh (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. listopadu 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za M. Block S. Gorskim, Rechtsanwalt,
      –        za Finanzamt Kaufbeuren M. Stockem, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu M. Lummou a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za španělskou vládu M. Muñoz Pérezem, jako zmocněncem,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a M. Noort, jako zmocněnkyněmi,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za vládu Spojeného království S. Ossowskim, jako zmocněncem, ve spolupráci s S. Ford, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství, R. Lyalem a W. Möllsem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 56 ES a 58 ES o volném pohybu kapitálu.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi M. Block, která je dědičkou po osobě zemřelé v Německu, a Finanzamt v Kaufbeuren
         (dále jen „Finanzamt“) ohledně výpočtu dědické daně z kapitálových pohledávek, které měl zůstavitel vůči finančním institucím
         se sídlem ve Španělsku.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 1 směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy [článek zrušený Amsterodamskou
         smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 10), stanoví:

      „1. Aniž jsou dotčena dále uvedená ustanovení, zruší členské státy omezení pohybu kapitálu mezi rezidenty členských států.
         Pro zjednodušení provádění této směrnice se pohyb kapitálu člení podle klasifikace uvedené v příloze I.

      2.      Převody spojené s pohybem kapitálu probíhají za stejných devizových podmínek, které platí pro běžné operace.“
      4        Mezi způsoby pohybu kapitálu vyjmenovanými v příloze I směrnice 88/361/EHS je v bodě XI této přílohy uveden „osobní pohyb
         kapitálu“, který zahrnuje i dědictví a odkazy.

       Vnitrostátní právní úprava
      5        Ustanovení § 1 odst. 1 bodu 1 zákona o dani dědické a darovací (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz), ve znění použitelném
         v roce 1999 (BGBl. 1997 I, s. 378, dále jen „ErbStG“), stanoví, že tento zákon se vztahuje na nabytí dědictví jako na zdanitelná
         plnění.

      6        Ustanovení § 2 odst. 1 bodu 1 ErbStG, nazvané „Osobní daňová povinnost“, stanoví následující:

      „1)      Daňová povinnost se vztahuje
      1.      v případech uvedených v § 1 odst. 1 bodech 1 až 3 na veškerý přecházející majetek, pokud je zůstavitel v době smrti, dárce
         v době poskytnutí daru nebo nabyvatel v době, kdy vznikla daňová povinnost, rezidentem. Za rezidenty se považují:

      a)      fyzické osoby, které mají v tuzemsku trvalé bydliště nebo místo obvyklého pobytu,
      […]“
      7        Ustanovení § 21 odst. 1 a 2 ErbStG, nazvané „Započtení dědické daně odvedené v zahraničí“, stanoví:

      „1)      Podléhá-li zahraniční majetek nabyvatelů v jiném státě dani – zahraniční – odpovídající německé dědické dani, vyměřená zahraniční
         daň splatná nabyvatelem, která byla odvedena a nemůže být snížena, se v případech stanovených v § 2 odst. 1 bodě 1 a v rozsahu,
         v jakém nejsou použitelná ustanovení [daňové] dohody o zamezení dvojího zdanění, na žádost započte proti německé dědické dani
         v rozsahu, v němž zahraniční majetek podléhá rovněž německé dědické dani. […]

      2)      Za zahraniční majetek ve smyslu odstavce 1 se považuje
      1.      pokud byl zůstavitel v okamžiku své smrti rezidentem: veškerý majetek druhu uvedeného § 121 [zákona o oceňování (Bewertungsgesetz),
         ve znění použitelném v roce 1999 (BGBl. 1991 I, s. 230, dále jen ‚BewG‘)], který se nachází v jiném členském státě, jakož
         i veškerá užívací práva spojená s tímto majetkem;

      2.      pokud zůstavitel nebyl v okamžiku své smrti rezidentem: veškerý majetek, s výjimkou tuzemského majetku ve smyslu § 121 [BewG],
         jakož i veškerá užívací práva spojená s tímto majetkem.“

      8        Ustanovení § 121 BewG, nazvané „Tuzemský majetek“, zní následovně:

      „Tuzemský majetek zahrnuje:
      1.      tuzemský zemědělský a lesní majetek;
      2.      tuzemský nemovitý majetek;
      3.      tuzemský podnikový majetek. Za takový majetek se považuje majetek, který slouží k průmyslové nebo obchodní činnosti v tuzemsku,
         pokud se k tomuto účelu využívá stálé provozovny v tuzemsku nebo pokud byl ustanoven stálý zástupce;

      4.      podíly v kapitálových společnostech, pokud má společnost své sídlo nebo obchodní vedení v tuzemsku a pokud společník buď sám
         nebo s jinými s ním spojenými osobami ve smyslu § 1 odst. 2 zákona o zdanění ve vztazích se zahraničním prvkem [Gesetz über
         die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen (Außensteuergesetz)] […], drží přímo nebo nepřímo alespoň desetinu základního kapitálu
         nebo základního jmění společnosti;

      5.      vynálezy, užitné vzory a topografie, které nespadají pod bod 3, které jsou zapsané v tuzemských knihách nebo registrech;
      6.      hospodářský majetek, který nespadá pod body 1, 2 a 5 a který byl přenechán k dispozici tuzemskému průmyslovému nebo obchodnímu
         podniku, zvláště ve formě nájmu nebo pachtu;

      7.      hypotéky, pozemkové dluhy, pozemkové renty a jiné pohledávky nebo práva, pokud jsou zajištěny přímo nebo nepřímo nemovitostmi,
         které se nacházejí v tuzemsku, právy souvisejícími s nemovitostmi, které se nacházejí v tuzemsku, nebo loděmi či plavidly
         zapsanými do tuzemského rejstříku. Vyloučeny jsou půjčky a pohledávky, pro které byly emitovány dílčí dluhopisy;

      8.      pohledávky vyplývající z podílu tichého společníka v obchodním podniku a z půjčky s podílem na zisku, pokud má dlužník trvalé
         bydliště, místo obvyklého pobytu, sídlo nebo obchodní vedení v tuzemsku;

      9.      užívací práva k některé z majetkových hodnot uvedených v bodech 1 až 8.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      9        Margarete Block, která má bydliště v Německu, je jedinou dědičkou po osobě zemřelé v roce 1999 v tomto stejném členském státě,
         ve kterém měla své poslední bydliště. Pozůstalost se skládala hlavně z kapitálového majetku, který byl částečně uložen v Německu,
         a to ve výši 144 255 DEM, a částečně u finančních institucí ve Španělsku ve výši odpovídající 994 494 DEM. Z posledně uvedeného
         majetku odvedla M. Block ve Španělsku dědickou daň ve výši 207 565 DEM.

      10      Ve svém výměru daně ze dne 14. března 2000 stanovil Finanzamt dědickou daň, kterou má M. Block zaplatit v Německu, aniž by
         zohlednil dědickou daň odvedenou ve Španělsku. Proti tomuto výměru podala M. Block stížnost, ve které požadovala, aby dědická
         daň zaplacená ve Španělsku byla započtena na dědickou daň, která má být zaplacena v Německu, a aby jí byla částka přesahující
         tuto daň vrácena.

      11      Rozhodnutím ze dne 4. července 2003 připustil Finanzamt na základě uvedené stížnosti odpočet španělského daňového dluhu jakožto
         dluhu váznoucího na dědictví, tedy odpočet dědické daně odvedené ve Španělsku ze základu dědické daně splatné v Německu. Podle
         tohoto rozhodnutí činilo zdanitelné nabytí, po odpočtu dluhů váznoucích na pozůstalosti, jakož i osobní nezdanitelné částky,
         579 000 DEM a výše dědické daně z tohoto nabytí byla stanovena na 124 500 DEM (63 655, 84 eur).

      12      Finanzgericht, který věc projednával na základě žaloby M. Block, ve které požadovala, aby dědická daň zaplacená ve Španělsku
         nebyla odpočtena ze základu daně jako dědický dluh, ale započtena na dědickou daň, která má být zaplacena v Německu, byl toho
         názoru, že započtení španělské dědické daně podle § 21 odst. 1 ErbStG nepřichází podle odst. 2 bodu 1 tohoto ustanovení v úvahu,
         protože kapitálové pohledávky vůči finančním institucím se sídlem ve Španělsku nespadají pod § 121 BewG. Tyto kapitálové pohledávky
         tedy nejsou „zahraničním majetkem“ ve smyslu § 21 odst. 2 bodu 1 ErbStG. Ačkoli jsou dotčené kapitálové pohledávky podle Finanzgericht
         předmětem dvojího zdanění, nepřísluší nicméně německým finančním úřadům subvencovat jiné členské státy.

      13      Bundesfinanzhof, který projednává opravný prostředek „Revision“, konstatuje, že z důvodu neexistence harmonizace pojmu „zahraniční
         majetek“ na úrovni Společenství dochází ke dvojímu zdanění M. Block, jelikož při uložení dědické daně z kapitálových pohledávek
         vychází Spolková republika Německo z kritéria bydliště věřitele, zatímco Španělské království z kritéria bydliště dlužníka.

      14      Předkládající soud se ptá, zde je toto dvojí zdanění v rozporu s právem Společenství. Na jedné straně, kdyby se celý majetek
         zůstavitele nacházel v Německu, byla by uložena pouze německá dědická daň. Na druhé straně vazba zdanění na kritérium bydliště
         věřitele není méně rozumná než vazba na kritérium bydliště dlužníka, jelikož zděděný majetek náleží věřiteli.

      15      Krom toho v případě, že by toto dvojí zdanění představovalo omezení volného pohybu kapitálu, dotazuje se uvedený soud, zda
         by bylo odůvodněno čl. 73d odst. 1 písm. a) Smlouvy o ES, nyní čl. 58 odst. 1 písm. a) ES, tak jak byl vyložen v prohlášení
         č. 7 týkajícím se čl. 73d Smlouvy o založení Evropského společenství, připojeném ke Smlouvě o EU (Úř. věst. 1992, C 191, s. 95),
         podle něhož „[k]onference potvrzuje, že právo členských států použít příslušná ustanovení svých daňových předpisů, jak je
         uvedeno v čl. 73d odst. 1 písm. a) Smlouvy o založení Evropského společenství, se týká výhradně ustanovení platných na konci
         roku 1993. Toto prohlášení se nicméně vztahuje pouze na pohyb kapitálu mezi členskými státy a platby uskutečněné mezi členskými
         státy“. Ustanovení § 21 ErbStG přitom existovala již před rokem 1993 a vyhlášení nového znění tohoto zákona v roce 1997 není
         konstitutivním aktem zákonodárce, který by se rovnal novému vyhlášení.

      16      Za těchto podmínek se Bundesfinanzhof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Umožňují ustanovení čl. 73d odst. 1 písm. a) a odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 58 odst. 1 písm. a) a odst. 3 ES), aby podle
         § 21 odst. 1 a 2 bodu 1 [ErbStG] ve spojení s § 121 [BewG] (věcné omezení) bylo vyloučeno započtení španělské dědické daně
         na německou dědickou daň ještě i u dědických případů z roku 1999?

      2)      Je nutno čl. 73b odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 56 odst. 1 ES) vykládat v tom smyslu, že dědická daň, kterou jiný členský
         stát Evropské unie vybere při dědickém nabytí kapitálových pohledávek zůstavitele, který žil naposledy v Německu, vůči finančním
         institucím v jiném členském státě dědicem, který rovněž žije v Německu, musí být započtena na německou dědickou daň?

      3)      Má pro rozhodnutí, který ze zúčastněných států je povinen zabránit dvojímu zdanění, význam vhodnost různých hraničních určovatelů
         vnitrostátních daňových právních řádů, a pokud ano, je vazba na bydliště věřitele vhodnější než vazba na sídlo dlužníka?“

       K předběžným otázkám
      17      Podstatou otázek předkládajícího soudu, kterými je třeba se zabývat společně, je, zda musí být články 56 ES a 58 ES vykládány
         v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jaká je dotčená v původním řízení, která, pokud jde o výpočet
         dědické daně, kterou má zaplatit dědic s bydlištěm v tomto členském státě z kapitálových pohledávek, jež má vůči finanční
         instituci se sídlem v jiném členském státě, neumožňuje, pokud měl zůstavitel v okamžiku své smrti bydliště v prvním členském
         státě, započtení dědické daně odvedené v jiném členském státě na dědickou daň, která je splatná v prvním členském státě.

      18      Podle ustálené judikatury zakazuje čl. 56 odst. 1 ES obecně omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy (rozsudek ze dne
         6. prosince 2007, Federconsumatori a další, C‑463/04 a C‑464/04, Sb. rozh. s. I‑10419, bod 19 a uvedená judikatura).

      19      Jelikož pojem „pohyb kapitálu“ ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES není ve Smlouvě o ES definován, Soudní dvůr již dříve přiznal informativní
         povahu klasifikaci v příloze I připojené ke směrnici Rady 88/361/EHS, i když byla přijata na základě čl. 69 a 70 odst. 1 Smlouvy
         o EHS (poté články 69 a 70 odst. 1 Smlouvy o ES, zrušené Amsterodamskou smlouvou), přičemž podle třetího pododstavce úvodu
         této přílohy není klasifikace úplným seznamem pro definování pojmu „pohyb kapitálu“ (viz zejména rozsudky ze dne 23. února
         2006, van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Sb. rozh. s. I‑1957, bod 39, jakož i ze dne 17. ledna 2008, Jäger, C‑256/06, Sb.
         rozh. s. I‑123, bod 24).

      20      V tomto ohledu Soudní dvůr, který zejména připomněl, že dědění, jež spočívá v přechodu majetku zůstaveného zemřelou osobou
         na jednu či více osob, spadá do bodu XI přílohy I směrnice 88/361, nazvaného „Osobní pohyb kapitálu“, rozhodl, že dědění,
         ať již se týká peněžních částek, nemovitostí nebo movitých věcí, představuje pohyb kapitálu ve smyslu článku 56 ES, s výjimkou
         případů, kdy jsou prvky zakládající dědictví omezeny hranicemi jediného členského státu (viz zejména rozsudky ze dne 11. prosince
         2003, Barbier, C‑364/01, Recueil, s. I‑15013, bod 58; ze dne 11. září 2008, Arens-Sikken, C 43/07, Sb. rozh. s. I‑0000, bod
         30, a Eckelkamp, C‑11/07, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 39, jakož i ze dne 27. ledna 2009, Persche, C‑318/07, Sb. rozh. s. I‑0000,
         body 30 a 31).

      21      Situace, kdy osoba s bydlištěm v Německu zanechá v okamžiku své smrti jiné osobě s bydlištěm rovněž v tomto členském státě
         jako dědictví kapitálové pohledávky, které má vůči finanční instituci se sídlem ve Španělsku, u kterých byla uložena dědická
         daň jak v Německu, tak ve Španělsku, nepředstavuje v žádném případě čistě vnitrostátní situaci.

      22      V důsledku toho je dědění ve věci v původním řízení pohybem kapitálu ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES.

      23      Je proto třeba přezkoumat, zda, jak tvrdí M. Block, představuje taková vnitrostátní úprava, jaká je předmětem původního řízení,
         omezení pohybu kapitálu.

      24      Co se týče případu dědění, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že opatřeními zakázanými podle čl. 56 odst. 1 ES jako omezení
         pohybu kapitálu jsou také ta, jejichž následkem se snižuje hodnota dědictví osoby s bydlištěm v jiném státě, než je členský
         stát, v němž se dotyčný majetek nachází a který zdaňuje dědění tohoto majetku (výše uvedené rozsudky van Hilten‑van der Heijden,
         bod 44; Jäger, bod 31; Arens-Sikken, bod 37, a Eckelkamp, bod 44).

      25      Je nicméně nesporné, že vnitrostátní právní úprava, jaká je předmětem původního řízení, v rozsahu, v jakém stanoví výpočet
         dědické daně, kterou má zaplatit dědic s bydlištěm v Německu z kapitálových pohledávek, které vlastnila osoba, jež měla v okamžiku
         své smrti bydliště rovněž v tomto členském státě, obsahuje stejná pravidla pro zdanění dědictví nezávisle na tom, zda finanční
         instituce, která uvedené pohledávky dluží, má sídlo v Německu, nebo v jiném členském státě.

      26      Margarete Block nicméně tvrdí, že uvedená vnitrostátní právní úprava omezuje volný pohyb kapitálu, jelikož ne u každého majetku,
         který je předmětem dědění a který se nachází v jiném členském státě než ve státě, ve kterém měl zůstavitel v okamžiku své
         smrti bydliště, vzniká nutně nárok na započtení dědické daně odvedené v jiném členském státě. Pokud totiž, jako v původním
         řízení, měl vlastník uvedeného majetku v okamžiku své smrti bydliště v Německu, nezahrnuje pojem „zahraniční majetek“ ve smyslu
         § 21 ErbStG, u nějž je nárok na takové započtení, podle odst. 2 bodu 1 tohoto ustanovení některé části majetku, jako jsou
         kapitálové pohledávky, a to ani tehdy, pokud se z ekonomického hlediska zjevně nacházejí v zahraničí. Z toho vyplývá omezení,
         které je v rozporu s čl. 56 odst. 1 ES, jelikož riziko dvojího zdanění odrazuje jak vlastníky, tak dědice od investování v určitých
         členských státech.

      27      V tomto ohledu je třeba nepochybně konstatovat, že, jak uvádí M. Block, skutečnost, že taková pozůstalost, jako jsou kapitálové
         pohledávky, nespadá v Německu pod pojem „zahraniční majetek“, od kterého se odvíjí podle vnitrostátní právní úpravy nárok
         na započtení dědické daně odvedené v zahraničí na dědickou daň splatnou v tomto členském státě, vede k tomu, že pokud se jedná
         o pohledávky vůči finanční instituci se sídlem v jiném členském státě, v daném případě Španělském království, který z nich
         vybral dědickou daň, je daňová zátěž vyšší než v případě pohledávek vůči finanční instituci se sídlem v Německu.

      28      Nicméně, jak správně uvedly všechny vlády, které předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření, jakož i Komise Evropských společenství,
         tato daňová nevýhoda vyplývá z paralelního výkonu daňové pravomoci oběma dotyčnými členskými státy, a to tak, že jeden z nich,
         Spolková republika Německo, si zvolil vybírat z kapitálových pohledávek německou dědickou daň tehdy, pokud má v tomto členském
         státě bydliště věřitel, zatímco druhý z nich, tedy Španělské království, se rozhodl uvalit na takové pohledávky španělskou
         dědickou daň, pokud má v tomto posledně uvedeném členském státě sídlo dlužník (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 14. listopadu
         2006, Kerckhaert a Morres, C‑513/04, Sb. rozh. s. I‑10967, bod 20, jakož i ze dne 6. prosince 2007, Columbus Container Services,
         C‑298/05, Sb. rozh. s. I‑10451, bod 43).

      29      V tomto ohledu je třeba připomenout, že smlouvy o zamezení dvojího zdanění, tak jak jsou uvedeny v článku 293 ES, slouží k vyloučení
         nebo ke zmírnění negativních dopadů na fungování vnitřního trhu vyplývajících z koexistence vnitrostátních daňových soustav
         zmíněné v předcházejícím bodě (výše uvedený rozsudek Kerckhaert a Morres, bod 21, jakož i Columbus Container Services, bod
         44).

      30      Právo Společenství přitom za současného stavu svého vývoje a v takové situaci, jaká je v původním řízení, nestanoví obecná
         kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, co se týče vyloučení dvojího zdanění v rámci Evropského společenství.
         Kromě směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých
         členských států (Úř. věst. L 225, s. 6; Zvl. vyd. 09/01, s. 147), úmluvy ze dne 23. července 1990 o zamezení dvojího zdanění
         v souvislosti s úpravou zisků sdružených podniků (Úř. věst. L 225, s. 10) a směrnice Rady 2003/48/ES ze dne 3. června 2003
         o zdanění příjmů z úspor v podobě úrokových plateb (Úř. věst. L 157, s. 38; Zvl. vyd. 09/01, s. 369) nebyl v právu Společenství
         do současnosti přijat žádný jednotící nebo harmonizační předpis směřující k vyloučení situací dvojího zdanění (viz výše uvedené
         rozsudky Kerckhaert a Morres, bod 22, jakož i Columbus Container Services, bod 45).

      31      Z toho vyplývá, že za současného stavu vývoje práva Společenství disponují členské státy – s výhradou dodržování práva Společenství
         – v dané oblasti jistou autonomií, a nemají tedy povinnost přizpůsobit svůj vlastní daňový systém různým daňovým systémům
         jiných členských států za účelem mj. vyloučení dvojího zdanění, které vyplývá z paralelního výkonu daňových pravomocí uvedených
         členských států, a umožnit v důsledku toho v takovém případě, o jaký jde v původním řízení, odpočet dědické daně odvedené
         v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém má dědic bydliště (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Columbus
         Container Services, bod 51).

      32      Tyto úvahy nemohou být zpochybněny okolností, kterou uvádí M. Block ve svém písemném vyjádření, podle které § 21 ErbStG stanoví
         výhodnější pravidla pro započtení v případě, že zůstavitel měl v okamžiku své smrti bydliště v jiném členském státě, než je
         Spolková republika Německo, protože odst. 2 bod 2 tohoto ustanovení definuje v takovém případě pojem „zahraniční majetek“
         šíře než v případě žalobkyně v původním řízení.

      33      Jak potvrdila německá vláda a Komise při jednání, vnitrostátní právní úprava sice stanoví v případě, že zůstavitel měl v okamžiku
         smrti bydliště v jiném členském státě, než je Spolková republika Německo, pokud jde o výpočet dědické daně, kterou má v Německu
         zaplatit dědic, který má v tomto státě bydliště, z kapitálových pohledávek uvedené osoby, které má vůči finanční instituci
         se sídlem v tomto jiném členském státě, že se na tyto pohledávky započítá dědická daň odvedená v tomto posledně uvedeném státě,
         protože tyto pohledávky spadají v takovém případě pod pojem „zahraniční majetek“ podle § 21 odst. 2 bodu 2 ErbStG.

      34      Nicméně toto rozdílné zacházení, pokud jde o pozůstalost osoby, která neměla v okamžiku své smrti bydliště v tuzemsku, vyplývá
         rovněž z volby dotyčného členského státu, kterou má na základě judikatury uvedené výše v bodech 28 až 31 v rámci své daňové
         pravomoci, ohledně místa bydliště věřitele jako kritéria pro určení, zda pozůstalost má „zahraniční“ charakter, a zda v důsledku
         toho může být dědická daň odvedená v jiném členském státě započtena v Německu.

      35      Krom toho podle ustálené judikatury Soudního dvora Smlouva nezaručuje občanu Unie, že přemístění jeho bydliště do jiného členského
         státu, než je stát, v němž měl do té doby bydliště, je daňově neutrální. Vzhledem k rozdílům mezi právními úpravami členských
         států v této oblasti může být takové přemístění případ od případu pro občana více či méně výhodné (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 15. července 2004, Lindfors, C‑365/02, Sb. rozh. s. I‑7183, bod 34, a ze dne 12. července 2005, Schempp, C‑403/03,
         Sb. rozh. s. I‑6421, bod 45).

      36      V důsledku toho je třeba na položené otázky odpovědět tak, že články 56 ES a 58 ES musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání
         takové právní úpravě členského státu, jaká je dotčená ve věci v původním řízení, která, pokud jde o výpočet dědické daně,
         kterou má zaplatit dědic s bydlištěm v tomto členském státě z kapitálových pohledávek, jež má vůči finanční instituci se sídlem
         v jiném členském státě, neumožňuje, pokud měl zůstavitel v okamžiku své smrti bydliště v prvním členském státě, započtení
         dědické daně odvedené v jiném členském státě na dědickou daň, která je splatná v prvním členském státě.

       K nákladům řízení
      37      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Články 56 ES a 58 ES musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jaká je dotčená ve
            věci v původním řízení, která, pokud jde o výpočet dědické daně, kterou má zaplatit dědic s bydlištěm v tomto členském státě
            z kapitálových pohledávek, jež má vůči finanční instituci se sídlem v jiném členském státě, neumožňuje, pokud měl zůstavitel
            v okamžiku své smrti bydliště v prvním členském státě, započtení dědické daně odvedené v jiném členském státě na dědickou
            daň, která je splatná v prvním členském státě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 10. listopadu 2011. # Three-N-Products Private Ltd proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství AYUURI NATURAL - Starší slovní ochranná známka Společenství AYUR a starší obrazová ochranná známka Společenství AYUR - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Podobnost označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-313/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 10. listopadu 2011 – Three‑N‑Products Private v. OHIM – Shah (AYUURI NATURAL)
      (Věc T-313/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství AYUURI NATURAL – Starší slovní ochranná známka Společenství AYUR a starší obrazová ochranná známka Společenství AYUR – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Podobnost označení – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 54, 64–65)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 1. června 2010 (věc R 1005/2009‑4) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společností Three-N-Products Private Ltd a S. Shah a A. Shah, M. Shah

            Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 1. června
                     2010 (věc R 1005/2009‑4) se zrušuje.

                  2)

                  	OHIM ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Three-N-Products Private Ltd.

                  3)

                  	Sheleish Shah a Akhil Shah ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady vynaložené společností Three-N-Products Private
                     Ltd pro účely řízení u čtvrtého odvolacího senátu.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 2. července 2015.#État belge v. Nathalie De Fruytier.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour d'appel de Mons.#Řízení o předběžné otázce – Šestá směrnice o DPH – Osvobození některých činností ve veřejném zájmu od daně – Článek 13 část A odst. 1 písm. b) a c) – Poskytování nemocniční a lékařské péče – Úzce související činnosti – Přeprava orgánů a vzorků humánního původu pro účely lékařské analýzy nebo lékařské a léčebné péče – Samostatně výdělečná činnost – Nemocnice a léčebné nebo diagnostické ústavy – Zařízení téže povahy.#Věc C-334/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑334/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím cour d’appel de Mons (Belgie) ze dne 27. června 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 9. července 2014, v řízení
            État belge
            proti
            Nathalie De Fruytier,
            SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
            ve složení A. Ó Caoimh, předseda senátu, C. Toader a C. G. Fernlund (zpravodaj), soudci,
            generální advokátka: E. Sharpston,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za N. De Fruytier O. D’Aoutem, avocat,
            – za belgickou vládu M. Jacobs a J.‑C. Halleuxem, jako zmocněnci,
            – za řeckou vládu K. Georgiadisem a I. Kotsoni, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi L. Lozano Palacios, M. Owsiany-Hornung a C. Soulay, jako zmocněnkyněmi,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 části A odst. 1 písm. b) a c) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi État belge (Belgickým státem) a N. De Fruytier ve věci výběru daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) z přepravy orgánů a vzorků humánního původu pro několik nemocnic a laboratoří, kterou dotyčná provádí jakožto osoba samostatně výdělečně činná.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Článek 13 část A odst. 1 písm. b) a c) šesté směrnice stanoví:
            „[…] osvobodí členské státy od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu
            […]
            b) poskytování nemocniční a lékařské péče a s ním úzce související činnosti prováděné veřejnoprávními subjekty nebo za sociálních podmínek srovnatelných s podmínkami veřejnoprávních subjektů, dále nemocnicemi, léčebnými nebo diagnostickými ústavy a dalšími řádně uznanými zařízeními téže povahy;
            c) poskytování péče při výkonu lékařských a nelékařských zdravotnických povolání, jak jsou vymezeny v dotyčném členském státě;
            d) dodávání lidských orgánů, [lidské] krve a [mateřského] mléka“.
            4. Článek 13 část A odst. 2 písm. a) této směrnice uvádí, že členské státy mohou vázat v jednotlivých případech osvobození jiných než veřejnoprávních subjektů od daně podle odst. 1 písm. b) uvedeného článku na jednu či více podmínek.
            5. Týž čl. 13 část A odst. 2 písm. b) stanoví:
            „ Poskytování služeb nebo dodání zboží nebude osvobozeno od daně podle odst. 1 písm. b), g), h), i), l), m) a n) tohoto článku, jestliže
            – není nezbytné pro poskytnutí plnění osvobozeného od daně,
            – jejich základním účelem je získání dodatečného příjmu pro subjekt poskytováním plnění, která jsou v přímém soutěžním vztahu s plněními poskytovanými obchodními podniky povinnými k [DPH].“
            Belgické právo
            6. Článek 44 zákona ze dne 3. července 1969, o dani z přidané hodnoty (loi du 3 juillet 1969 créant le code de la taxe sur la valeur ajoutée; Moniteur belge  ze dne 17. července 1969, s. 7046), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „zákon o DPH“), provádí čl. 13 část A šesté směrnice týkající se osvobození určitých činností ve veřejném zájmu od DPH. Toto ustanovení zní následovně:
            „1. Od daně je osvobozeno poskytování služeb, které provádí následující osoby v rámci své obvyklé činnosti:
            […]
            2° lékaři, zubaři, fyzioterapeuti, porodní asistentky, zdravotní sestry, pečovatelé a pečovatelky, osobní asistenti, maséři a masérky, pokud je jimi poskytovaná zdravotní péče zařazena do klasifikace zdravotních služeb, na něž se vztahuje povinné pojištění pro případ nemoci a invalidity;
            […]
            2. Od daně je osvobozeno rovněž
            1° poskytování služeb a dodání zboží s nimi úzce souvisejícího, jež v rámci své obvyklé činnosti uskutečňují nemocniční zařízení a psychiatrické ústavy, kliniky, zdravotní střediska; přeprava nemocných a raněných dopravními prostředky speciálně vybavenými pro tyto účely;
            […]
            l°b dodávání lidských orgánů, lidské krve a mateřského mléka;
            […]“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            7. Nathalie De Fruytier vykonává jako osoba samostatně výdělečně činná činnost spočívající v přepravě orgánů a vzorků humánního původu pro několik nemocnic a laboratoří, a to pod vedením lékaře a na jeho odpovědnost.
            8. Belgická daňová správa podrobila činnost vykonávanou N. De Fruytier DPH.
            9. Nathalie De Fruytier v přesvědčení, že by její činnost měla být od DPH osvobozena, podala žalobu k soudu. Tribunal de première instance de Namur (soud prvního stupně v Namuru) rozsudkem ze dne 1. června 2006 a posléze cour d’appel de Liège (odvolací soud v Lutychu) rozsudkem ze dne 26. října 2007 dotyčné vyhověly a rozhodly, že jí mají být poskytnuty příslušné daňové úlevy.
            10. V rámci kasačního opravného prostředku podaného Belgickým státem proti rozsudku cour d’appel de Liège položil Cour de cassation předkládacím rozhodnutím ze dne 18. června 2009 Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu čl. 13 části A odst. 1 písm. d) šesté směrnice.
            11. V rozsudku De Fruytier (C‑237/09, EU:C:2010:316) Soudní dvůr rozhodl, že toto ustanovení musí být vykládáno tak, že se nepoužije na přepravu orgánů a vzorků humánního původu prováděnou osobou samostatně výdělečně činnou pro nemocnice a laboratoře.
            12. Rozsudkem ze dne 16. září 2010 Cour de cassation zrušil rozsudek cour d’appel de Liège a věc postoupil jinému odvolacímu soudu, a sice cour d’appel de Mons (odvolacímu soudu v Monsu). Rozsudkem ze dne 15. února 2013 prohlásil tento soud odvolání za přípustné a před tím, než rozhodl o jeho opodstatněnosti, nařídil znovuotevření ústní části řízení.
            13. Nathalie De Fruytier v rámci této ústní části řízení tvrdila, že pokud jí poskytnutá plnění nemohou být osvobozena od daně na základě čl. 44 odst. 2 bodu 1°b zákona o DPH, který do belgického právního řádu provádí čl. 13 část A odst. 1 písm. d) šesté směrnice, musí být osvobozena od daně na základě čl. 44 odst. 2 bodu 1° zákona o DPH, který do belgického právního řádu provádí čl. 13 část A odst. 1 písm. b) této směrnice. Tuto argumentaci opírá zejména o rozsudek Komise v. Francie (C‑76/99, EU:C:2001:12).
            14. Za těchto podmínek se cour d’appel de Mons rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Brání článek 13 část A odst. 1 písm. b) a c) [šesté směrnice] tomu, aby byla přeprava vzorků a orgánů pro účely lékařské analýzy nebo lékařské a léčebné péče prováděná pro kliniky a laboratoře samostatně výdělečně činnou třetí osobou, jejíž služby jsou zahrnuty v náhradě nákladů vyplácené sociálním zabezpečením, osvobozena od DPH jakožto služba úzce související se službami lékařské povahy, tedy se službami, jejichž cílem je diagnostikovat, léčit a v co největším možném rozsahu uzdravovat nemoci nebo zdravotní obtíže?
            2) Může být v souladu s čl. 13 částí A odst. 1 písm. b) a c) [šesté směrnice] osvobozena od daně činnost přepravy vzorků a orgánů pro účely lékařské analýzy nebo lékařské a léčebné péče prováděná pro kliniky a laboratoře za účelem uskutečnění lékařských rozborů samostatně výdělečně činnou třetí osobou, jejíž služby jsou zahrnuty v náhradě nákladů vyplácené sociálním zabezpečením?
            3) Musí být pojem ‚další řádně uznaná zařízení téže povahy‘ uvedený v čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice vykládán v tom smyslu, že zahrnuje soukromé společnosti, jejichž služby spočívají v přepravě vzorků humánního původu pro účely analýzy nutné pro dosažení léčebných cílů sledovaných nemocnicemi a léčebnými zařízeními?“
            K předběžným otázkám
            15. Podstatou tří otázek předkládajícího soudu, jimiž je třeba se zabývat společně, je, zda musí být čl. 13 část A odst. 1 písm. b) nebo c) šesté směrnice vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na činnost přepravy vzorků a orgánů humánního původu pro účely lékařské analýzy nebo lékařské a léčebné péče vykonávanou pro kliniky a laboratoře samostatně výdělečně činnou třetí osobou, jejíž služby jsou zahrnuty v náhradě nákladů vyplácené sociálním zabezpečením, a konkrétně zda může být taková činnost osvobozena od DPH jakožto činnost úzce související se službami lékařské povahy podle výše citovaného čl. 13 části A odst. 1 písm. b).
            16. Úvodem je třeba připomenout, že šestá směrnice přiznává velmi širokou působnost DPH tím, že v článku 2, který se týká zdanitelných plnění, odkazuje kromě dovozu zboží na dodání zboží a poskytování služeb za úplatu uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková (viz rozsudek Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, bod 21 a citovaná judikatura).
            17. Článek 13 uvedené směrnice však některé činnosti od DPH osvobozuje. Podle ustálené judikatury platí, že osvobození od daně uvedená v tomto článku představují autonomní pojmy unijního práva, jejichž účelem je zabránit rozdílům v používání režimu DPH mezi jednotlivými členskými státy (viz rozsudek Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, bod 22 a citovaná judikatura).
            18. Z ustálené judikatury navíc vyplývá, že výrazy použité k vymezení osvobození od daně uvedených v článku 13 šesté směrnice je třeba vykládat striktně, jelikož představují odchylky od obecné zásady, podle níž je DPH vybírána z každého poskytnutí služeb uskutečněného osobou povinnou k dani za protiplnění. Výklad těchto výrazů však musí být v souladu s cíli sledovanými uvedenými osvobozeními od daně a splňovat požadavky zásady daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH. Toto pravidlo striktního výkladu tak neznamená, že by měly být výrazy použité k vymezení osvobození od daně uvedených v tomto článku 13 vykládány způsobem, který by vyloučil účinky těchto osvobození (viz rozsudek Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, bod 23 a citovaná judikatura).
            19. Služby lékařské povahy mohou být osvobozeny podle čl. 13 část A odst. 1 písm. b) a c) šesté směrnice. Z judikatury vyplývá, že se čl. 13 část A odst. 1 písm. b) šesté směrnice vztahuje na služby poskytované v nemocnicích, zatímco ustanovení téhož odst. 1 písm. c) se vztahují na lékařské služby poskytované mimo takový rámec jak v bydlišti poskytovatele služeb, tak v bydlišti pacienta nebo na jiném místě (v tomto smyslu viz rozsudky Kügler, C‑141/00, EU:C:2002:473, bod 36, a CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, bod 27).
            20. Co se konkrétně týče pojmu „poskytování lékařské péče“ uvedeného v čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice a pojmu „poskytování péče“ ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. c) této směrnice, Soudní dvůr již opakovaně konstatoval, že oba tyto pojmy se týkají plnění, která mají za cíl diagnostikovat, léčit a v co největším možném rozsahu uzdravovat nemoci nebo zdravotní obtíže (viz rozsudek Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, bod 29 a citovaná judikatura).
            21. Z toho vyplývá, že se na služby lékařské povahy, které jsou prováděny s cílem chránit, zachovat nebo obnovit zdraví osob, vztahuje osvobození od daně stanovené v čl. 13 části A odst. 1 písm. b) a c) šesté směrnice. Proto i přesto, že tato ustanovení mají odlišnou působnost, je jejich předmětem upravit všechna osvobození lékařské péče ve striktním smyslu od daně (viz rozsudek Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, body 30 a 31 a citovaná judikatura).
            22. I když „poskytování lékařské péče“ a „poskytování péče“ musí mít terapeutický účel, nevyplývá z toho nutně, že terapeutický účel služby musí být chápán v obzvláště úzkém pojetí (viz rozsudek CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, bod 29 a citovaná judikatura).
            23. V projednávaném případě je třeba konstatovat, že taková činnost, jako je činnost dotčená ve věci v původním řízení, a sice přeprava orgánů a vzorků humánního původu pro několik nemocnic a laboratoří, zjevně nepředstavuje „poskytování lékařské péče“ ani „poskytování péče“ ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. b) a c) šesté směrnice, jelikož nespadá pod lékařskou péči, jejímž skutečným přímým účelem by bylo diagnostikovat, léčit nebo uzdravovat nemoci nebo zdravotní obtíže, nebo že by skutečným cílem těchto služeb byla ochrana, zachování nebo obnovení zdraví (v tomto smyslu viz rozsudek Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, bod 43).
            24. Soudní dvůr navíc již dříve konstatoval, že na rozdíl od znění čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice neobsahuje znění písmene c) tohoto ustanovení žádný odkaz na činnosti úzce související s poskytováním lékařské péče, a to i přes skutečnost, že toto ustanovení následuje bezprostředně po ustanovení uvedeného čl. 13 části A odst. 1 písm. b), takže pojem „činnosti úzce související s poskytováním lékařské péče“ nemá žádnou relevanci pro výklad čl. 13 části A odst. 1 písm. c) šesté směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, bod 32).
            25. V důsledku toho je třeba se ztotožnit se všemi účastníky řízení, kteří v projednávané věci předložili vyjádření, a konstatovat, že taková činnost, jako je činnost dotčená ve věci v původním řízení, nemůže být osvobozena od DPH podle čl. 13 části A odst. 1 písm. c) šesté směrnice.
            26. Z výše uvedeného vyplývá, že Soudní dvůr musí pro účely zodpovězení položených otázek dále posoudit, zda taková činnost, jako je činnost dotčená ve věci v původním řízení, může být osvobozena od DPH podle čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice, protože taková činnost by měla být považována za činnost úzce související s poskytováním nemocniční a lékařské péče. K tomu je nutné posoudit uvedenou činnost z hlediska jednotlivých kritérií stanovených v citovaném čl. 13 části A odst. 1 písm. b) a také s přihlédnutím k dalším kritériím uvedeným v čl. 13 části A odst. 2 písm. b) této směrnice.
            27. Je tedy nutno poukázat na to, že ze znění čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice vyplývá, že taková činnost, jako je činnost dotčená ve věci v původním řízení, může být podle tohoto ustanovení osvobozena od DPH jako činnost úzce související s poskytováním nemocniční nebo lékařské péče jen tehdy, pokud by byla kvalifikována jako „činnost úzce související s poskytováním nemocniční a lékařské péče“ a pokud by ji zajišťoval buď veřejnoprávní subjekt, nebo – za sociálních podmínek srovnatelných s podmínkami veřejnoprávních subjektů – nemocnice, léčebné nebo diagnostické ústavy nebo další řádně uznaná zařízení téže povahy.
            28. V souvislosti s pojmem „činnosti úzce související s poskytováním nemocniční nebo lékařské péče“ ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice Soudní dvůr již dříve rozhodl, že musí být vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje na takové činnosti, jakými jsou odběr a přeprava krve, pokud nemocniční lékařská péče, se kterou takové činnosti souvisejí pouze případně, není fakticky poskytována, neprobíhá nebo dosud není plánována (viz rozsudek Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, bod 49). Vyplývá z toho, že ne každé předání vzorků lze kvalifikovat jako „činnost úzce související s poskytováním nemocniční nebo lékařské péče“.
            29. V souvislosti s lékařskými službami totiž Soudní dvůr upřesnil, že vzhledem k cíli sledovanému osvobozením od daně stanoveným v čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice z toho vyplývá, že pouze poskytování služeb, které logicky náleží do rámce poskytování lékařské a nemocniční péče a které představuje nezbytnou etapu v procesu poskytování těchto služeb k dosažení léčebných cílů sledovaných posledně uvedenými, je způsobilé být „úzce souvisejíc[í] činnost[í]“ ve smyslu tohoto ustanovení, neboť pouze takové služby mohou ovlivnit náklady zdravotní péče a jejich osvobození umožňuje, aby byla tato péče jednotlivcům dostupná (viz rozsudek Ygeia, C‑394/04 a C‑395/04, EU:C:2005:734, bod 25).
            30. Přísluší předkládajícímu soudu, aby s ohledem na všechny okolnosti sporu, jenž mu byl předložen, určil, zda je činnost dotčená ve věci v původním řízení nezbytná.
            31. Pro případ, že by předkládající soud dospěl k závěru, že uvedená činnost skutečně představuje nezbytnou etapu v procesu poskytování služeb nemocniční nebo lékařské péče k dosažení léčebných cílů sledovaných posledně uvedenými, je proto ještě nezbytné se zabývat otázkou, zda tuto činnost zajišťuje buď veřejnoprávní subjekt, nebo – za sociálních podmínek srovnatelných s podmínkami veřejnoprávních subjektů – nemocnice, léčebné nebo diagnostické ústavy nebo další řádně uznaná zařízení téže povahy.
            32. Není sporu o tom, že takový dopravce, jako je dopravce dotčený ve věci v původním řízení, nemůže být kvalifikován jako „veřejnoprávní subjekt“ ani odpovídat kvalifikaci „nemocnice“, „léčebného ústavu“ či „diagnostického ústavu“ vyvíjejících činnost za sociálních podmínek srovnatelných s podmínkami veřejnoprávních subjektů ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice.
            33. Je tudíž třeba ověřit, zda takový dopravce může být zahrnut pod pojem „další řádně uznaná zařízení téže povahy“ vyvíjející předmětnou činnost za stejných podmínek ve smyslu citovaného ustanovení.
            34. V této souvislosti je ve věci v původním řízení nesporné, že N. De Fruytier vykonává činnost spočívající v přepravě orgánů a vzorků humánního původu pro několik nemocnic a laboratoří jako osoba samostatně výdělečně činná, ale její podnik nelze kvalifikovat za zařízení „téže povahy“ jako zařízení objednávající přepravní služby, které poskytuje.
            35. Z judikatury ke kvalifikování hospodářského subjektu jako subjektu „téže povahy“ jako nemocnice či léčebný nebo diagnostický ústav ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice totiž vyplývá zejména to, že pojem „zařízení“ naznačuje existenci individualizované entity plnící zvláštní funkci (viz rozsudek Gregg, C‑216/97, EU:C:1999:390, bod 18). Soudní dvůr také rozhodl, že soukromá laboratoř, která provádí lékařské diagnostické rozbory, musí být považována za zařízení „téže povahy“ jako „nemocnice“ a „léčebné nebo diagnostické ústavy“ ve smyslu tohoto ustanovení, jestliže tyto rozbory náleží s přihlédnutím ke svému terapeutickému účelu do pojmu „poskytování lékařské péče“ stanoveného ve zmíněném ustanovení (viz rozsudky L.u.P., C‑106/05, EU:C:2006:380, body 18 a 35, jakož i CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, bod 60).
            36. V projednávané věci je třeba konstatovat, že takový nezávislý dopravce, jako je Nathalie De Fruytier, nepředstavuje – na rozdíl zejména od soukromé laboratoře, která provádí lékařské diagnostické rozbory s terapeutickým účelem – individualizovanou entitu plnící tutéž zvláštní funkci jako nemocnice či léčebné nebo diagnostické ústavy. Takového dopravce proto nelze kvalifikovat za „zařízení téže povahy“ jako zařízení nebo ústavy ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice, a tudíž nemůže být osvobozen od DPH podle tohoto ustanovení.
            37. Na rozdíl od toho, co tvrdí N. De Fruytier, zásada daňové neutrality nemůže tento závěr zpochybnit. Jak již dříve rozhodl Soudní dvůr, tato zásada nemůže rozšířit působnost osvobození od daně, pokud tak není jednoznačně stanoveno, neboť uvedená zásada není pravidlem primárního práva, které by mohlo podmínit platnost osvobození od daně, nýbrž výkladovou zásadou, která se musí použít souběžně se zásadou striktního výkladu osvobození od daně (viz rozsudek Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, bod 40 a citovaná judikatura).
            38. Konečně vzhledem k tomu, že činnost dotčená ve věci v původním řízení nesplňuje kritéria stanovená v čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice, není namístě se zabývat kritérii uvedenými v čl. 13 části A odst. 2 písm. b) této směrnice.
            39. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět, že čl. 13 část A odst. 1 písm. b) a c) šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje na činnost přepravy vzorků a orgánů humánního původu pro účely lékařské analýzy nebo lékařské a léčebné péče vykonávanou pro kliniky a laboratoře samostatně výdělečně činnou třetí osobou, jejíž služby jsou zahrnuty v náhradě nákladů vyplácené sociálním zabezpečením. Konkrétně taková činnost nemůže být osvobozena od DPH jakožto činnost úzce související se službami lékařské povahy podle výše citovaného čl. 13 části A odst. 1 písm. b), jelikož tato samostatně výdělečně činná třetí osoba nemůže být kvalifikována jako „veřejnoprávní subjekt“ ani odpovídat kvalifikaci „nemocnice“, „léčebného ústavu“ či „diagnostického ústavu“ nebo jakéhokoli dalšího „řádně uznaného zařízení téže povahy“, jež vyvíjí činnost za sociálních podmínek srovnatelných s podmínkami veřejnoprávních subjektů.
            K nákladům řízení
            40. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
            Článek 13 část A odst. 1 písm. b) a c) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně musí být vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje na činnost přepravy vzorků a orgánů humánního původu pro účely lékařské analýzy nebo lékařské a léčebné péče vykonávanou pro kliniky a laboratoře samostatně výdělečně činnou třetí osobou, jejíž služby jsou zahrnuty v náhradě nákladů vyplácené sociálním zabezpečením. Konkrétně taková činnost nemůže být osvobozena od daně z přidané hodnoty jakožto činnost úzce související se službami lékařské povahy podle výše citovaného čl. 13 části A odst. 1 písm. b), jelikož tato samostatně výdělečně činná třetí osoba nemůže být kvalifikována jako „veřejnoprávní subjekt“ ani odpovídat kvalifikaci „nemocnice“, „léčebného ústavu“ či „diagnostického ústavu“ nebo jakéhokoli dalšího „řádně uznaného zařízení téže povahy“, jež vyvíjí činnost za sociálních podmínek srovnatelných s podmínkami veřejnoprávních subjektů.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. dubna 1968. # Firma Fink-Frucht GmbH proti Hauptzollamt München-Landsbergerstrasse. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo. # Věc 27-67.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 24. listopadu 2005. # Sadas SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství ARTHUR ET FELICIE - Starší obrazová ochranná známka obsahující slovní prvek ,Arthur" - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-346/04.

text:
ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
      24. listopadu 2005(*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství ARTHUR ET FELICIE – Starší obrazová ochranná známka obsahující slovní prvek ,Arthur‘ ‑ Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T‑346/04,
      Sadas SA, se sídlem v Tourcoing (Francie), zastoupená A. Bertrandem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému A. Folliard-Monguiralem a G. Schneiderem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícím jako vedlejší účastník řízení před Soudem, je
      LTJ Diffusion SA, se sídlem v Colombes (Francie), zastoupená F. Fajgenbaumem a S. Ledermanem, advokáty,

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 7. června 2004 (věc R 393/2003‑1),
         týkajícímu se námitkového řízení mezi Sadas SA a LTJ Diffusion SA,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚEVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),

      ve složení M. Jaeger, předseda, V. Tiili a O. Czúcz, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Natsinas, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 17. srpna 2004,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 31. ledna 2005,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejšího účastníka k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 20. ledna 2005,
      po jednání konaném dne 6. července 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 9. září 1996 žalobkyně podala u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné
         známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst.
         1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2       Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení ARTHUR ET FELICIE.
      3       Výrobky, pro něž byl zápis požadován, spadají do tříd 16, 24 a 25 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků
         a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají po omezení učiněném žalobkyní
         v průběhu námitkového řízení následujícímu popisu:

      –       třída 16: „Katalog pro prodej na dálku“;
      –       třída 24: „Látky na textilní užití; pokrývky na postel a ubrusy“;
      –       třída 25: „Oděvy (oblečení), obuv (s výjimkou ortopedické obuvi), pokrývky hlavy, všechny tyto výrobky pro děti prodávané
         prostřednictvím prodeje na dálku a ve specializovaných obchodech distribuujících výrobky z katalogu“.

      4       Přihláška byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 24/98 ze dne 6. dubna 1998.

      5       Dne 2. července 1998 vedlejší účastník podal námitky proti zápisu přihlašované ochranné známky na základě článku 42 nařízení
         č. 40/94. Námitky byly založeny jednak na francouzském zápisu č. 17 731 ze dne 16. června 1983, obnoveném dne 14. června 1993,
         a jednak na mezinárodním zápisu č. 539 689 ze dne 31. května 1989 s účinky v Německu, Rakousku, Španělsku a zemích Beneluxu.
         Obě starší obrazové ochranné známky vypadají následovně:

      6       Námitky byly podány proti části výrobků, na které se vztahuje přihláška ochranné známky Společenství, a sice proti výrobkům
         spadajícím do tříd 24 a 25. Byly založeny na všech výrobcích, na které se vztahují starší ochranné známky, a sice na „textilních
         výrobcích, konfekci a oděvech šitých na míru včetně holínek, střevíců a papučí“ spadajících do třídy 25.

      7       Důvody uplatňovanými na podporu námitek byly důvody uvedené v čl. 8 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 40/94.
      8       Rozhodnutím ze dne 8. října 1999 (dále jen „rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 8. října 1999“) námitkové oddělení zamítlo
         námitky. Usoudilo, že jelikož kolidující označení nejsou ani totožná, ani podobná a jelikož vedlejší účastník nepředložil
         žádný důkaz, který by ovlivnil analýzu nebezpečí záměny, jako písemnosti umožňující posoudit známost starších ochranných známek
         v dotčených zemích, nemůže zde existovat nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, ať je stupeň
         totožnosti nebo podobnosti mezi výrobky označenými dotčenými ochrannými známkami jakýkoliv, takže není nezbytné přistoupit
         ke srovnání výrobků.

      9       Dne 7. prosince 1999 vedlejší účastník podal na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 odvolání k OHIM proti rozhodnutí
         námitkového oddělení ze dne 8. října 1999.

      10     Rozhodnutím ze dne 19. června 2002 třetí odvolací senát zamítl odvolání, pokud jde o použití čl. 8 odst. 1 písm. a) nařízení
         č. 40/94, a zrušil rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 8. října 1999 v rozsahu, ve kterém zamítlo námitky z důvodu neexistence
         nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami. Usoudil, že mezi nimi existují značné prvky podobnosti a vrátil věc
         námitkovému oddělení, aby se vyjádřilo k existenci nebezpečí záměny, s přihlédnutím zejména ke srovnání výrobků, omezení seznamu
         výrobků požadovaných žalobkyní, jakož i dopadu nových dokumentů předložených oběma účastníky řízení a považovaných odvolacím
         senátem za přípustné.

      11     Rozhodnutím ze dne 22. dubna 2003 (dále jen „rozhodnutí námitkového oddělení“) námitkové oddělení námitkám částečně vyhovělo.
         Zaprvé usoudilo, že dotčené ochranné známky nejsou totožné a že čl. 8 odst. 1 písm. a) nařízení č. 40/94 není použitelný.
         Zadruhé usoudilo, že existuje nebezpečí záměny, včetně nebezpečí asociace, pro výrobky spadající do třídy 25. Rovněž konstatovalo,
         že starší francouzská ochranná známka požívala určité známosti na francouzském trhu.

      12     Dne 18. června 2003 žalobkyně podala na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 odvolání k OHIM proti rozhodnutí námitkového
         oddělení.

      13      Rozhodnutím ze dne 7. června 2004 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát zamítl odvolání. Usoudil, že s přihlédnutím
         ke značným prvkům podobnosti mezi dotčenými ochrannými známkami, totožnosti mezi odpovídajícími výrobky, jakož i inherentně
         vysoké rozlišovací způsobilosti a známosti starší ochranné známky na trhu, vzhledové a fonetické rozdíly vyplývající z přítomnosti
         výrazů „et“ a „Félicie“ v přihlašované ochranné známce nejsou takové povahy, aby vyloučily nebezpečí záměny vyvolané u francouzského
         spotřebitele pro výrobky spadající do třídy 25.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      14     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       změnil napadené rozhodnutí;
      –       zrušil rozhodnutí námitkového oddělení;
      –       uložil vedlejšímu účastníku náhradu nákladů řízení.
      15     OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      16     Vedlejší účastník navrhuje, aby Soud:
      –       potvrdil napadené rozhodnutí;
      –       potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení podle článku 81 nařízení č. 40/94.
       K přípustnosti dokumentů předložených poprvé před Soudem
      17     Vedlejší účastník uplatňuje, že přílohy 15 a 21 až 30 žaloby jsou novými písemnostmi, neboť nebyly předloženy před OHIM. Tyto
         dokumenty jsou tedy nepřípustné.

      18     Přílohy 22 až 24, 26 a 27 sestávají z výňatků z internetových stránek vytištěných po správním řízení před OHIM. Příloha 25
         uvádí výsledky ankety uskutečněné mezi 22. až 28. červencem 2003 institutem veřejného mínění Ipsos (dále jen „anketa Ipsos“),
         které rovněž nejsou obsaženy ve správním spise. Krom toho příloha 16 představující výsledky průzkumu na internetu ke dni 17.
         června 2003 nebyla rovněž předložena před OHIM.

      19     Tyto písemnosti předložené poprvé před Soudem nemohou být tedy vzaty v úvahu. Žaloba před Soudem se totiž týká kontroly legality
         rozhodnutí odvolacích senátů OHIM ve smyslu článku 63 nařízení č. 40/94, takže funkcí Soudu není znovu zkoumat skutkové okolnosti
         ve světle dokumentů, které byly poprvé předloženy až před Soudem. Je tudíž třeba vyloučit výše uvedené dokumenty, aniž by
         bylo nutno zkoumat jejich důkazní sílu [rozsudky Soudu ze dne 18. února 2004, Koubi v. OHIM − Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03,
         Recueil, s. II-719, bod 52; ze dne 29. dubna 2004, Eurocermex v. OHIM (Tvar pivní láhve), T‑399/02, Recueil, s. II-1391, bod
         52; ze dne 10. listopadu 2004, Storck v. OHIM (Tvar bonbonu), T‑396/02, Sb. rozh. s. II-3821, bod 24, a ze dne 21. dubna 2005,
         Ampafrance v. OHIM – Johnson & Johnson (monBeBé), T‑164/03, Sb. rozh. s. II-1401, bod 29].

      20     Přílohy 15 a 21 reprodukují rozhodnutí prvního odvolacího senátu ze dne 25. července 2001 a rozsudek Tribunal de grande instance
         de Paris ze dne 23. ledna 2004. Ačkoliv tyto dokumenty byly předloženy poprvé před Soudem, nejsou důkazy jako takovými, ale
         týkají se rozhodovací praxe OHIM a vnitrostátní judikatury, na kterou účastník řízení může odkazovat i po řízení před OHIM.

      21     Přílohy 28 až 30 sestávající z písemností vyžadovaných jednacím řádem Soudu, tj. výpis z obchodního rejstříku a rejstříku
         společností týkající se žalobkyně, kopie průkazu totožnosti jejího zástupce a jeho plná moc, jsou přípustné.

       K věci samé
      22     Na podporu své žaloby se žalobkyně v podstatě dovolává jediného žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94.

      23     Žalobkyně hlavně uplatňuje, že odvolací senát opomněl zohlednit řadu faktorů, které jej měly vést k posouzení, že mezi kolidujícími
         ochrannými známkami neexistuje nebezpečí záměny. Těmito faktory jsou zejména inherentně nízká rozlišovací způsobilost starší
         ochranné známky z důvodu zápisu několika desítek ochranných známek pro oděvy obsahujících výraz „Arthur“, známost přihlašovaného
         označení na trhu před začátkem námitkového řízení, koexistence dotčených ochranných známek na francouzském trhu, rozdíly mezi
         distribučními strukturami a kanály, jakož i mezi kategoriemi výrobků nabízených k prodeji žalobkyní a vedlejším účastníkem
         a konečně anketa Ipsos, která prokazuje, že nebezpečí záměny by mělo být zcela vyloučeno.

      24     OHIM a vedlejší účastník tvrdí, že odvolací senát správně posoudil existenci nebezpečí záměny.
      25     Soud připomíná, že podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená
         ochranná známka nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti
         výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší
         ochranná známka chráněna. Nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou. Krom toho na základě
         čl. 8 odst. 2 písm. a) bodů ii) a iii) nařízení č. 40/94 se staršími ochrannými známkami rozumějí ochranné známky zapsané
         v některém členském státě a ochranné známky zapsané na základě mezinárodní přihlášky s účinky pro členský stát, s dřívějším
         datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství.

      26     Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby
         pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených.

      27     Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny posuzováno celkově podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení
         a výrobky nebo služby, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory projednávaného případu, zejména vzájemná závislost
         mezi podobností označení a podobností výrobků nebo služeb, na které se vztahuje ochranná známka [viz rozsudek Soudu ze dne
         9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM - Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, s. II‑2821,
         body 31 až 33 a uvedená judikatura].

       K relevantní veřejnosti
      28     V projednávaném případě jsou staršími ochrannými známkami francouzská národní ochranná známka a mezinárodní ochranná známka
         mající účinky v Německu, Rakousku, Španělsku a zemích Beneluxu. Napadené rozhodnutí se opírá výlučně o starší francouzskou
         ochrannou známku, o čemž mezi účastníky řízení není sporu. Kontrola Soudu se tudíž musí omezit na nebezpečí záměny mezi přihlašovanou
         ochrannou známkou a starší francouzskou ochrannou známkou (dále jen „ochranná známka „Arthur“), a tedy na francouzské území.

      29     Žalobkyně kritizuje definici relevantní veřejnosti, která není stejná pro výrobky uváděné na trh vedlejším účastníkem a pro
         výrobky, které uvádí na trh žalobkyně, neboť pouze tyto posledně uvedené výrobky jsou určeny pro děti od dvou do dvanácti
         let. Tento argument nelze přijmout. Jelikož oděvní výrobky určené dětem nakupují dospělí, jsou výrobky, na které se vztahuje
         přihlašovaná ochranná známka, totiž určeny stejně tak dospělým jako dětem. To samé platí pro výrobky vedlejšího účastníka,
         jelikož tyto výrobky mohou zahrnovat oděvy určené dětem.

      30     Jelikož dotčené výrobky jsou výrobky běžné spotřeby, cílovou veřejností je tudíž průměrný francouzský spotřebitel, který je
         považován za běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného.

       Ke srovnání výrobků
      31     Odvolací senát usoudil, že výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka, jsou totožné s výrobky přihlašovanými žalobkyní.
      32     Žalobkyně toto posouzení kritizuje s tím, že zdůrazňuje, že ačkoliv se obě ochranné známky vztahují na oděvní výrobky, výrobky
         prodávané vedlejším účastníkem sestávají téměř výlučně z domácích oděvů (podvlékačky, pyžama atd.) pro muže, ženy a děti,
         zatímco žalobkyně uvádí na trh vycházkové oděvy a obuv určené výhradně dětem od dvou do dvanácti let. Oděvy nabízené žalobkyní
         a vedlejším účastníkem tudíž nemají stejnou funkci. Krom toho způsoby uvádění na trh nejsou stejné, neboť žalobkyně distribuuje
         své výrobky na dálku, zatímco vedlejší účastník distribuuje své výrobky především ve velkoprodejnách a v obchodech. Nízké
         procento (5 %) prodejů, které vedlejší účastník uskutečňuje prostřednictvím prodeje na dálku, stejně jako nízké procento (5
         %) prodejů, které žalobkyně uskutečňuje v obchodech, nestačí ke zjištění totožnosti způsobů uvádění na trh.

      33     Pro posouzení podobnosti mezi dotčenými výrobky nebo službami je namístě zohlednit všechny relevantní faktory, které charakterizují
         vztah mezi výrobky nebo službami. Tyto faktory zvláště zahrnují jejich povahu, účel, jejich užívání, jakož i jejich konkurenční
         nebo komplementární charakter (viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil, s. I‑5507,
         bod 23).

      34     Mimoto v případě, že výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka, zahrnují výrobky, na které se vztahuje přihláška
         ochranné známky, jsou tyto výrobky považovány za totožné [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 23. října 2002, Oberhauser
         v. OHIM – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Recueil, s. II‑4359, body 32 a 33].

      35     Je namístě připomenout, že srovnání výrobků se musí týkat těch výrobků, na které se vztahuje zápis dotčených ochranných známek,
         a nikoli těch výrobků, pro které byla ochranná známka skutečně užívána, ledaže se v důsledku žádosti podané v rámci čl. 43
         odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 zjistí, že starší ochranná známka byla užívána pouze pro část výrobků, pro které byla zapsána.
         V tom případě je starší ochranná známka považována za zapsanou pro účely průzkumu námitek pouze pro tuto část výrobků. Taková
         žádost však v projednávaném případě nebyla podána. Výrobky, na které se starší ochranná známka vztahuje, které je třeba zohlednit
         v rámci srovnání výrobků, jsou tudíž všechny výrobky, pro které byla uvedená ochranná známka zapsána.

      36     V projednávaném případě výrobky, pro které byla starší ochranná známka zapsána, jsou „textilní výrobky, konfekce a oděvy šité
         na míru včetně vysokých bot, střevíců a papučí“ spadající do třídy 25. Výrobky požadované žalobkyní, které jsou předmětem
         tohoto sporu, jsou „oděvy (oblečení), obuv (s výjimkou ortopedické obuvi), pokrývky hlavy, všechny tyto výrobky pro děti prodávané
         prostřednictvím prodeje na dálku a ve specializovaných obchodech distribuujících výrobky z katalogu“ spadající rovněž do třídy
         25.

      37     Je třeba uvést, že tyto posledně uvedené výrobky jsou zahrnuty do prvně uvedených výrobků. Výrobky, pro které byla zapsána
         starší ochranná známka, totiž nejsou omezeny ani na věkovou kategorii, ani na určitý způsob uvádění na trh.

      38     Jak správně konstatoval OHIM, jelikož výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka, mohou totiž být rovněž určeny
         dětem, odkaz na tuto specifickou veřejnost v přihlášce ochranné známky Společenství nemá na totožnost uvedených výrobků vliv.
         Navíc, jelikož ve znění přihlášky starší ochranné známky k zápisu nebyl upřesněn žádný specifický způsob uvádění na trh, výrobky,
         na které se tato ochranná známka vztahuje, mohou být rovněž distribuovány prostřednictvím sítě prodeje na dálku, zejména prostřednictvím
         katalogu, stejným způsobem jako výrobky, na které se vztahuje přihlašovaná ochranná známka.

      39     Je tedy namístě uvést, že odvolací senát se nedopustil žádného pochybení tím, že konstatoval, že výrobky, na které se vztahují
         kolidující ochranné známky, jsou totožné.

       Ke srovnání označení
      40     Z ustálené judikatury vyplývá, že globální posouzení nebezpečí záměny, co se týče vzhledové, fonetické nebo pojmové podobnosti
         kolidujících označení, musí být založeno na celkovém dojmu, kterým tato označení působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišovacím
         a dominantním prvkům [viz rozsudek Soudu ze dne 14. října 2003, Phillips Van Heusen v. OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel
         (BASS), T‑292/01, Recueil, s. II‑4335, bod 47 a uvedená judikatura].

      41     Žalobkyně usuzuje, že dotčená označení nejsou podobná, zatímco OHIM a vedlejší účastník dospívají k závěru o jejich podobnosti.
      42     Označení, která mají být srovnána, jsou následující:

               ARTHUR ET FELICIE

               starší ochranná známka

               přihlašovaná ochranná známka

         43     Je třeba podotknout, že v napadeném rozhodnutí odvolací senát pouze uvedl, že „mezi ochrannými známkami existují prvky značné
         podobnosti“. Odůvodnění, na kterém se zakládá posouzení odvolacího senátu, je uvedeno v rozhodnutí námitkového oddělení v následujícím
         znění:

      „Je totiž zjevné, že obě ochranné známky mají společný výraz ,[A]rthur‘. Tento výraz je jediným slovem starší ochranné známky
         a tvoří počáteční vzhledový a sluchový prvek přihlášky ochranné známky Společenství. Ačkoliv je kresba použitá pro starší
         ochrannou známku specifická, vliv obrazového aspektu starší ochranné známky nesmí být přeceňován. Slovo ,[A]rthur‘ zůstává
         ve starší ochranné známce naprosto čitelné. Dokonce tvoří dominantní a rozlišovací prvek ochranné známky. Přidání slova ,[F]élicie‘
         v přihlášce ochranné známky Společenství jistě tvoří prvek rozlišení, ale jeho dopad je snížen z důvodu jeho koncového umístění.
         Pozornost průměrného a běžně pozorného spotřebitele je nejprve zásadně upoutána počátečním prvkem: výrazem ,[A]rthur‘. Po
         pojmové stránce [odvolací] [s]enát nemůže vyloučit případ, že přihláška ochranné známky Společenství může u veřejnosti vyvolat
         dojem rozšíření řady výrobků, na které se vztahuje ochranná známka Arthur. Přihláška ochranné známky Společenství by mohla
         být vnímána jako varianta starší ochranné známky za účelem informace, že ochranná známka je od nynějška určena rovněž dámské
         klientele. V důsledku toho má [odvolací] [s]enát za to, že mezi ochrannými známkami existují značné prvky podobnosti.“

      44     Žalobkyně uplatňuje, že ochranná známka, jejíž zápis požaduje, je komplexní ochrannou známkou sestávající ze tří výrazů a podanou
         v tiskařském typu písma „bâton simple“, zatímco starší ochranná známka se skládá pouze z jednoho výrazu podaného ve formě
         souvislého ručně psaného podpisu, s tečkou mezi dvěma rameny písmene „a“. Různé prezentace společného výrazu „Arthur“, který
         má inherentně nízkou rozlišovací způsobilost, jakož i přítomnost pojmu „Félicie“ v přihlašované ochranné známce, tvoří podstatné
         prvky rozlišení. Krom toho počáteční umístění výrazu „Arthur“ v přihlašované ochranné známce je velmi oslabeno silnou přítomností
         výrazů „et“ a „Félicie“, přestože se nacházejí na koncovém místě.

      45     Tyto argumenty nelze přijmout.
      46     Slovní prvek „Arthur“ musí být považován za dominantní prvek starší ochranné známky, neboť obrazové prvky zůstávají druhotné,
         jelikož tečka je zanedbatelná a specifická kresba neumožňuje identifikovat původ označených výrobků nezávisle na slovu „Arthur“.
         Pokud jde o přihlašovanou ochrannou známku, ta sestává ze souřadící spojky „et“, jakož i ze dvou výrazů „Arthur“ a „Félicie“,
         které jsou nezávisle na svém umístění a priori nerozlišitelné. Nicméně, jelikož uvedená ochranná známka začíná výrazem „Arthur“, lze jej považovat za dominantní prvek přihlašované
         ochranné známky.

      47     Po stránce vzhledové, jelikož obrazové prvky starší ochranné známky jsou druhotné ve vztahu k jejímu slovnímu prvku, srovnání
         označení lze provést na základě jediného slovního prvku při dodržení zásady, podle které posouzení nebezpečí záměny, co se
         týče podobnosti označení, musí být založeno na celkovém dojmu, kterým tato označení působí. Jelikož starší ochranná známka
         Arthur je tedy zcela zahrnuta v přihlašované ochranné známce ARTHUR ET FELICIE, rozdíl související s přidáním výrazů „et“
         a „Félicie“ na konec přihlašované ochranné známky není dostatečně podstatný k vyloučení podobnosti vytvořené shodou dominantního
         prvku přihlašované ochranné známky, a sice výrazu „Arthur“. Navíc, jelikož je ochranná známka ARTHUR ET FELICIE přihlašována
         k zápisu jako slovní ochranná známka, nic nebrání ji při užívání psát různými písmy, jako například ve formě podobné starší
         ochranné známce. Z toho vyplývá, že dotčená označení musejí být považována za vzhledově podobná.

      48     Po stránce fonetické žalobkyně uplatňuje, že výslovnost ochranné známky ARTHUR ET FELICIE, která obsahuje šest slabik je „mnohem
         bohatší a delší“ než výslovnost ochranné známky Arthur, která obsahuje dvě slabiky. Ochranné známky se tedy silně liší jak
         po stránce svých sekvencí a rytmu, tak po stránce počtu slovních prvků.

      49     Tyto argumenty nelze přijmout. Úplné začlenění označení obsaženého ve starší ochranné známce do dominantního prvku přihlašované
         ochranné známky totiž umožňuje vyvodit závěr o značné fonetické podobnosti [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 6. října
         2004, New Look v. OHIM – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE a NLCollection), T‑117/03 až T‑119/03 a T‑171/03, Sb. rozh.
         s. II-3471, bod 37].

      50     Po pojmové stránce žalobkyně uplatňuje, že ochranná známka ARTHUR ET FELICIE označuje na rozdíl od ochranné známky Arthur
         smíšenou dvojici.

      51     Je třeba uvést, že starší ochranná známka sestává z mužského jména Arthur, zatímco přihlašovaná ochranná známka sestává ze
         stejného mužského jména, souřadící spojky a ženského jména. Jelikož zahrnují stejné mužské jméno, určitá pojmová podobnost
         není vyloučena, ačkoli se jeví, že přihlašovaná ochranná známka označuje dvojici. Přidání ženského jména ke jménu Arthur může
         činit dojem, že se jedná o rozšíření nebo o variantu ochranné známky skládající se pouze ze jména Arthur.

      52     V důsledku toho je namístě konstatovat, že odvolací senát se nedopustil pochybení tím, že usoudil, že mezi dotčenými označeními
         existují značné prvky podobnosti.

      53     Ještě je třeba provést globální posouzení dotčených označení za účelem určení, zda mezi nimi existuje nebezpečí záměny.
       K nebezpečí záměny
      54     Podle ustálené judikatury je nebezpečí záměny tím vyšší, čím se rozlišovací způsobilost starší ochranné známky jeví vyšší
         (viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C‑251/95, Recueil, s. I‑6191, bod 24). Ochranné známky,
         které mají buď vnitřně, nebo z důvodu své známosti na trhu vysokou rozlišovací způsobilost, požívají rozsáhlejší ochrany než
         ochranné známky, jejichž rozlišovací způsobilost je menší (viz obdobně výše uvedený rozsudek Canon, bod 18, a rozsudek Soudního
         dvora ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 20).

      55     Pro určení rozlišovací způsobilosti ochranné známky, a tudíž posouzení, zda má vysokou rozlišovací způsobilost, je namístě
         globálně posoudit více či méně velkou způsobilost ochranné známky identifikovat výrobky nebo služby, pro které byla zapsána,
         jako pocházející od určitého podniku, a tedy odlišit tyto výrobky nebo služby od výrobků nebo služeb jiných podniků (viz obdobně
         rozsudek Soudního dvora ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 a C‑109/97, Recueil, s. I‑2779, bod 49, a výše
         uvedený rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 22).

      56     Při tomto posouzení je třeba zohlednit zejména vnitřní vlastnosti ochranné známky, včetně skutečnosti, zda obsahuje, či nikoli
         jakýkoli prvek popisující výrobky nebo služby, pro které byla zapsána, podíl na trhu, který ochranná známka zaujímá, intenzitu,
         geografické rozšíření a dobu užívání této ochranné známky, výši investic vynaložených podnikem na její propagaci, poměr zúčastněných
         kruhů, které identifikují výrobky nebo služby jako pocházející od určitého podniku díky ochranné známce, a prohlášení obchodních
         a průmyslových komor nebo jiných profesních sdružení (viz obdobně výše uvedené rozsudky Windsurfing Chiemsee, bod 51, a Lloyd
         Schuhfabrik Meyer, bod 23).

      57     Rozlišovací způsobilost starší ochranné známky, a konkrétně její dobré jméno, je tedy prvkem, který musí být zohledněn pro
         posouzení, zda je podobnost mezi označeními nebo mezi výrobky a službami dostatečná na to, aby způsobila nebezpečí záměny
         [viz obdobně výše uvedený rozsudek Canon, bod 24; rozsudky Soudu ze dne 22. října 2003, Éditions Albert René v. OHIM – Trucco
         (Starix), T‑311/01, Recueil, s. II‑4625, bod 61, a ze dne 22. června 2004, „Drie Mollen sinds 1818“ v. OHIM – Manuel Nabeiro
         Silveira (Galáxia), T‑66/03, Sb. rozh. s. II-1765, bod 30].

      58     V projednávaném případě odvolací senát usoudil, že starší ochranná známka Arthur vykazuje silnou rozlišovací schopnost jednak
         sama o sobě, a jednak z důvodu svého intenzivního užívání. K datu, kdy byla podána přihláška, a sice v roce 1983, nebylo prokázáno,
         že ve Francii existovaly jiné ochranné známky tvořené jménem Arthur, samotným nebo v kombinaci s jiným výrazem, pro označení
         výrobků spadajících do třídy 25, jelikož přihlášky všech ochranných známek uvedených žalobkyní byly podány později. Nebylo
         také prokázáno, že toto jméno je součástí běžně užívaných jmen v oblasti módy. Jelikož podle odvolacího senátu nelze prokázat
         žádný pojmový vztah mezi výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka, a jménem Arthur, tato ochranná známka vykazuje
         sama o sobě způsobilost, kterou nelze kvalifikovat jako slabě rozlišovací. Krom toho odvolací senát konstatoval, že užíváním
         od doby jejího zápisu tato ochranná známka nepopíratelně získala určitou proslulost, zejména pokud jde o spodní prádlo a domácí
         oděvy jak pro dospělé, tak pro děti.

      59     Žalobkyně zpochybňuje inherentně vysokou rozlišovací způsobilost starší ochranné známky. Naopak nezpochybňuje známost starší
         ochranné známky na trhu, ale pouze skutečnost, že její dobré jméno samo o sobě stačí k vytvoření nebezpečí záměny.

      60     Je třeba připomenout, že ochranná známka může mít vysokou rozlišovací způsobilost buď vnitřně, nebo z důvodu své známosti
         na trhu. Tedy vzhledem k tomu, že žalobkyně nepopírala dobré jméno starší ochranné známky uznané OHIM po přezkumu důkazů v tomto
         ohledu spontánně předložených vedlejším účastníkem, toto dobré jméno musí být považováno za prokázané, a starší ochranná známka
         tedy požívá rozsáhlejší ochrany než ochranné známky, jejichž rozlišovací způsobilost je menší, přestože nemá inherentně vysokou
         rozlišovací způsobilost. Za těchto podmínek není namístě zkoumat, zda má starší ochranná známka inherentně nízkou rozlišovací
         způsobilost z důvodu údajné koexistence několika desítek ochranných známek pro oděvy obsahujících výraz „Arthur“, jak uplatňovala
         žalobkyně.

      61     V každém případě, ačkoliv musí být pro posouzení nebezpečí záměny zohledněna rozlišovací způsobilost starší ochranné známky
         (viz obdobně výše uvedený rozsudek Canon, bod 24), je tato rozlišovací způsobilost pouze jednou ze skutečností přicházejících
         v úvahu v rámci tohoto posouzení. Nebezpečí záměny tak může existovat i v případě starší ochranné známky s nízkou rozlišovací
         způsobilostí, zejména z důvodu podobnosti označení a výrobků nebo služeb, kterých se označení týkají [viz v tomto smyslu rozsudek
         Soudu ze dne 16. března 2005, L’Oréal v. OHIM – Revlon (FLEXI AIR), T‑112/03, Sb. rozh. s. II-949, bod 61].

      62     Ještě je třeba přezkoumat tvrzení žalobkyně, podle kterého údajná koexistence starší ochranné známky a francouzské ochranné
         známky ARTHUR ET FELICIE žalobkyně v projednávaném případě vylučuje veškeré nebezpečí záměny.

      63     Není jistě zcela vyloučeno, že by taková koexistence mohla případně zeslabit nebezpečí záměny, které bylo mezi dvěma kolidujícími
         ochrannými známkami odděleními OHIM shledáno. Taková možnost může být nicméně zohledněna, pouze pokud přinejmenším v průběhu
         řízení týkajícího se relativních důvodů zamítnutí u OHIM přihlašovatel ochranné známky Společenství patřičně prokázal, že
         uvedená koexistence spočívá na neexistenci nebezpečí záměny u relevantní veřejnosti mezi francouzskou ochrannou známkou ARTHUR
         ET FELICIE a starší ochrannou známkou vedlejšího účastníka, na které jsou založeny námitky, a s výhradou, že francouzská ochranná
         známka ARTHUR ET FELICIE a kolidující ochranné známky jsou totožné [viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. května 2005, Grupo
         Sada v. OHIM – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, Sb. rozh. s. II-1667, bod 86].

      64     V projednávaném případě stačí konstatovat, že francouzská ochranná známka žalobkyně a starší ochranná známka vedlejšího účastníka
         nejsou totožné. Krom toho žalobkyně neprokázala, že uvedená koexistence spočívá na neexistenci nebezpečí záměny. Ze spisu
         vyplývá, že francouzská ochranná známka byla zapsána v roce 1994 a že vedlejší účastník podal žalobu o porušení práv k ochranné
         známce k Tribunal de grande instance de Paris v roce 1998 proti francouzské ochranné známce ARTHUR ET FELICIE. Rozhodnutím
         ze dne 23. ledna 2004 prohlásil Tribunal de grande instance tuto ochrannou známku za neplatnou. Toto rozhodnutí bylo potvrzeno
         rozsudkem Cour d'appel de Paris ze dne 11. května 2005. Tato skutečnost jasně prokazuje, že tato údajná koexistence nebyla
         pokojná. Toto posouzení není zpochybněno skutečností, že žaloba o porušení práv k ochranné známce byla podána až čtyři roky
         po zápisu francouzské ochranné známky ARTHUR ET FELICIE, jelikož žalobkyně neprokázala, že vedlejší účastník skutečně věděl
         o uvedené ochranné známce před rokem 1998 od okamžiku podání přihlášky.

      65     Krom toho nejsou dostatečné argumenty žalobkyně týkající se známosti přihlašované ochranné známky, podle kterých od dne podání
         přihlášky ochranné známky ARTHUR ET FELICIE ve Francii a uvedení na trh oděvů pod touto ochrannou známkou ve svém katalogu
         od roku 1994 pokojně a nerušeně využívala svou ochrannou známku, a konkrétněji že žádné nároky jakékoli třetí společnosti
         nenarušily toto využívání. V letech 1994 až 1998 bylo ve Francii distribuováno více než 11 milionů katalogů, což vytvořilo
         obrat více než 35 milionů eur pro ochrannou známku ARTHUR ET FELICIE, která se tedy stala skutečně známou ochrannou známkou,
         kterou si veřejnost spojuje s katalogem Vertbaudet a se žalobkyní, což prokazuje neexistenci nebezpečí záměny.

      66     V tomto ohledu se žalobkyně dovolává ankety Ipsos, ze které vyplývá, že mezi kolidujícími ochrannými známkami u veřejnosti
         neexistuje nebezpečí záměny. To ostatně potvrzuje průzkum na internetu, jelikož nebyl zjištěn žádný společný výskyt obou ochranných
         známek. Jak však bylo konstatováno výše, tyto dokumenty byly předloženy poprvé před Soudem, a musejí být tedy vyloučeny.

      67     Pokud jde o podmínky, za kterých jsou dotčené výrobky uváděny na trh, argument žalobkyně vycházející z toho, že výrobky, na
         které se vztahuje starší ochranná známka, jsou prodávány takřka výhradně v obchodech a ve velkoprodejnách, zatímco přihlašovaná
         ochranná známka odkazuje výlučně na výrobky prodávané na dálku, není opodstatněný. Jak již totiž bylo uvedeno při srovnání
         výrobků, nic nebrání tomu, aby výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka, byly rovněž prodávány na dálku. Ze spisu
         ostatně vyplývá, že vedlejší účastník uskutečňuje přibližně 5 % svých prodejů prostřednictvím prodejů na dálku. Krom toho
         je třeba připomenout, že srovnání dotčených výrobků musí být provedeno na základě popisu výrobků, na které se vztahuje zápis
         starší ochranné známky. Tento popis však nijak neomezuje způsoby, kterými mohou být uváděny na trh výrobky, na které se vztahuje
         starší ochranná známka.

      68     Krom toho je namístě uvést, že v oděvním odvětví je časté, že stejná ochranná známka má různé konfigurace podle typu výrobku,
         který označuje. V tomto odvětví je rovněž obvyklé, že stejný podnik používá odvozené ochranné známky, a sice označení odvozená
         od hlavní ochranné známky a sdílející s ní společný dominantní prvek, pro odlišení různých výrobních řad (dámské, pánské,
         dětské) [výše uvedený rozsudek Soudu Fifties, bod 49; rozsudek ze dne 3. července 2003, Alejandro v. OHIM – Anheuser-Busch
         (BUDMEN), T‑129/01, Recueil, s. II‑2251, bod 57, a výše uvedený rozsudek NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE a NLCollection, bod 51].
         Za těchto podmínek je představitelné, že relevantní veřejnost považuje oděvy, na které se vztahují kolidující ochranné známky,
         za náležející ke dvěma různým řadám výrobků, ale přesto však pocházející od stejného podniku (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Fifties, bod 49). V důsledku toho odvolací senát právem konstatoval, že relevantní veřejnost se může domnívat, že
         výrobky, na které se vztahuje ochranná známka ARTHUR ET FELICIE, jsou součástí nové řady výrobků a jsou uváděny na trh majitelem
         ochranné známky Arthur nebo podnikem s ním hospodářsky propojeným (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek BUDMEN, bod 57).
         Není totiž sporu o tom, že vedlejší účastník upravil svoji ochrannou známku jako obrazovou ochrannou známku obsahující slovní
         prvek „La fiancée d’Arthur“ (pozn. překladatele: Arthurova snoubenka) pro určité výrobky dámského spodního prádla.

      69     Za těchto okolností, vzhledem k totožnosti dotčených výrobků, k určité podobnosti odpovídajících označení a k vysoké rozlišovací
         způsobilosti starší ochranné známky, přinejmenším z důvodu její známosti na trhu, je třeba konstatovat, že odvolací senát
         se nedopustil pochybení tím, že dospěl k závěru o existenci nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami. Krom toho,
         na rozdíl od toho, co uplatňovala žalobkyně na jednání, a jak to jasně vyplývá z čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94,
         jakož i z ustálené judikatury, není nutné prokázat existenci skutečné záměny, ale existenci nebezpečí záměny.

      70     Konečně, pokud jde o vnitrostátní rozhodnutí a rozsudky, na které účastníci řízení odkazují, stačí uvést, že režim ochranných
         známek Společenství je autonomním systémem, který sestává ze souboru pravidel a sleduje cíle, které jsou pro něj specifické,
         a jeho použití je nezávislé na jakémkoliv vnitrostátním systému [rozsudek Soudu ze dne 5. prosince 2000, Messe München v. OHIM
         (electronica), T‑32/00, Recueil, s. II‑3829, bod 47]. Způsobilost označení k zápisu jako ochranné známky Společenství musí
         být tedy posuzována pouze na základě relevantní právní úpravy Společenství.

      71     Co se týče praxe OHIM, z judikatury vyplývá, že rozhodnutí týkající se zápisu označení jako ochranné známky Společenství,
         která odvolací senáty přijímají na základě nařízení č. 40/94, náležejí do přesně stanovené pravomoci, a nikoli do diskreční
         pravomoci. Způsobilost označení k zápisu jako ochranné známky Společenství musí být tudíž posuzována pouze na základě tohoto
         nařízení, jak jej vykládá soud Společenství, a nikoli na základě dřívější praxe odvolacích senátů [rozsudky Soudu ze dne 27. února
         2002, Streamserve v. OHIM (STREAMSERVE), T‑106/00, Recueil, s. II‑723, bod 66; ze dne 20. listopadu 2002, Bosch v. OHIM (Kit
         Pro a Kit Super Pro), T‑79/01 a T‑86/01, Recueil, s. II‑4881, bod 32, a ze dne 9. března 2005, Osotspa v. OHIM – Distribution
         & Marketing (Hai), T‑33/03, Sb. rozh. s. II-763, bod 69].

      72     V důsledku toho je třeba zamítnout jediný žalobní důvod žalobkyně, aniž by se Soud musel vyslovit k přípustnosti návrhů směřujících
         ke zrušení a potvrzení rozhodnutí námitkového oddělení.

       K nákladům řízení
      73     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně
         neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení vynaložených OHIM. Návrh vedlejšího účastníka
         ohledně náhrady nákladů řízení se týká pouze nákladů vynaložených v řízení před OHIM. Vedlejší účastník tedy musí nést vlastní
         náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (třetí senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení, s výjimkou nákladů řízení vynaložených vedlejším účastníkem.
      3)      Vedlejší účastník ponese vlastní náklady řízení.

               Jaeger

                Tiili

                Czúcz

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 24. listopadu 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         * Jednací jazyk: francouzština.