title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. března 1996.#Brasserie du Pêcheur SA proti Bundesrepublik Deutschland a The Queen proti Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd a další.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo a High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court - Spojené království.#Zásada odpovědnosti členského státu za škodu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení práva Společenství, která jsou přičitatelná tomuto členskému státu - Porušení přičitatelná vnitrostátnímu zákonodárci - Podmínky odpovědnosti státu - Rozsah náhrady škody.#Spojené věci C-46/93 a C-48/93.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA5. března 1996 (*)„Zásada
 odpovědnosti členského státu za škodu způsobenou jednotlivcům porušením
 práva Společenství, které je mu přičitatelné – Porušení přičitatelné
vnitrostátnímu zákonodárci – Podmínky odpovědnosti státu – Rozsah
náhrady škody“Ve spojených věcech C‑46/93 a C‑48/93,jejichž
 předmětem jsou dvě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
předložené Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o EHS
Bundesgerichtshof (C‑46/93) a High Court of Justice, Queen’s Bench
Division, Divisional Court (C‑48/93), ve sporech probíhajících před
těmito soudy meziBrasserie du pêcheur SAaBundesrepublik Deutschlanda meziThe QueenaSecretary of State for Transport,na žádost: Factortame Ltd a dalších,týkající
 se výkladu zásady odpovědnosti státu za škody způsobené
jednotlivcům v důsledku porušení práva Společenství, které lze
tomuto státu přičíst,SOUDNÍ DVŮR,ve
 složení G. C. Rodríguez Iglesias (zpravodaj), předseda,
C. N. Kakouris, D. A. Edward a G. Hirsch,
předsedové senátů, G. F. Mancini,
F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de Almeida,
C. Gulmann a J. L. Murray, soudci,generální advokát: G. Tesauro,vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře, a H. A. Rühl, vrchní rada,s ohledem na písemná vyjádření předložená:–        za Brasserie du pêcheur SA H. Büttnerem, advokátem v Karslruhe,–        za
 navrhovatele 1 až 36 a 38 až 84 ve věci C‑48/93 D. Vaughanem
a G. Barlingem, Queen’s Counsel, a D. Andersonem,
barrister, pověřenými S. Swabeyem, solicitor,–        za
 navrhovatele 85 až 97 ve věci C‑48/93 N. Greenem, barrister,
pověřeným N. Hortonem, solicitor,–        za
 navrhovatele 37 ve věci C‑48/93 N. Forwoodem, Queen’s Counsel,
a P. Duffym, barrister, pověřenými Holman Fenwick &
Willan, solicitors,–        za
 německou vládu E. Röderem, Ministerialrat na spolkovém
ministerstvu hospodářství, jako zmocněncem, ve spolupráci
s J. Sedemundem, advokátem v Kolíně,–        za
 vládu Spojeného království J. E. Collinsem, Assistant
Treasury Solicitor, jako zmocněncem, ve spolupráci
s S. Richardsem, C. Vajdou a R. Thompsonem,
barristers,–        za
 dánskou vládu J. Moldem, právním poradcem ministerstva
zahraničních věcí, jako zmocněncem,–        za
 španělskou vládu A. J. Navarrem Gonzálezem, generálním
ředitelem právní a institucionální koordinace Společenství,
a R. Silva de Lapuerta a G. Calvo Díaz, abogados del
 Estado, z právního útvaru vlády, jako zmocněnci,–        za
 francouzskou vládu J.–P. Puissochetem, ředitelem pro právní
záležitosti ministerstva zahraničních věcí,
a C. de Salins, zástupkyní ředitele na ředitelství pro
právní záležitosti tohoto ministerstva, jako zmocněnci,–        za
 irskou vládu M. A. Buckleyem, Chief State Solicitor, jako
zmocněncem,–        za
 nizozemskou vládu A. Bosem, právním poradcem na ministerstvu
zahraničních věcí, jako zmocněncem,–        za
 Komisi Evropských společenství C. Timmermansem, zástupcem
generálního ředitele právního oddělení Komise, J. Pipkornem,
právním poradcem, a C. Dockseym, členem právní služby, jako
zmocněnci,s přihlédnutím ke zprávě k jednání,po
 vyslechnutí ústních vyjádření Brasserie du pêcheur SA, zastupované
H. Büttnerem a P. Soler-Couteauxem, avocat ve Štrasburku,
navrhovatelů 1 až 36 a 84 ve věci C‑48/93, zastupovaných D.
Vaughanem, G. Barlinem, D. Andersonem a S. Swabeyem,
navrhovatelů 85 až 97 ve věci C‑48/93, zastupovaných N. Greenem,
navrhovatele 37 ve věci C‑48/93, zastupovaného N. Forwoodem
a P. Duffym, německé vlády, zastupované J. Sedemundem, vlády
Spojeného království, zastupované Sirem N. Lyellem, Queen’s Cousel,
Attorney General, a S. Richardsem, C. Vajdou a J. E.
Collinsem, dánské vlády, zastupované P. Bieringem, právním poradcem
ministerstva zahraničních věcí, jako zmocněncem, řecké vlády,
zastupované F. Georgakopoulosem, zástupcem právního poradce právní rady
státu, jako zmocněncem, španělské vlády, zastupované S. Silva de
Lapuerta a G. Calvo Díaz, francouzské vlády, zastupované C. de
Salins, nizozemské vlády, zastupované J. W. de Zwaanem, zástupcem
právního poradce ministerstva zahraničních věcí, jako zmocněncem,
a Komise, zastupované C. Timmermansem, J. Pipkornem a C.
Dockseyem, na jednání dne 25. října 1994,po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání dne 28. listopadu 1995,vydává tentoRozsudek1        Usneseními
 ze dne 28. ledna 1993 a ze dne 18. listopadu 1992,
došlými Soudnímu dvoru 17. února 1993 a 18. února 1993,
v tomto pořadí, položily Bundesgerichtshof (ve věci C‑46/93)
a High Court of Justice, Queen’s Bench Division, Divisional Court
(ve věci C‑48/93) na základě článku 177 Smlouvy o EHS předběžné
otázky týkající se podmínek uplatnění odpovědnosti členského státu za
škody způsobené jednotlivcům v důsledku porušení práva
Společenství, které lze tomuto státu přičíst.2        Tyto
 otázky vyvstaly v rámci dvou sporů mezi jednak společností
Brasserie du pêcheur (dále jen „Brasserie du pêcheur“) a Spolkovou
republikou Německo, a jednak mezi společností Factortame Ltd
a dalšími (dále jen „Factortame a další“) a Spojeným
královstvím Velké Británie a Severního Irska. Věc C‑46/933        Podle
 svého prohlášení před předkládajícím soudem byla Brasserie du pêcheur,
francouzská společnost se sídlem ve Schiltigheimu (Alsasko), koncem roku
 1981 donucena přerušit vývoz piva do Německa, protože podle příslušných
 německých orgánů pivo, které vyrábí, nebylo v souladu
s požadavkem čistoty stanoveným články 9 a 10 Biersteuergesetz
 ze dne 14. března 1952 (zákona o dani z piva, BGBl.
 I, str. 149), ve znění ze dne 14. prosince 1976 (BGBl. I, str.
3341, dále jen „BStG“).4        Komise
 dospěla k názoru, že tato ustanovení jsou v rozporu
s článkem 30 Smlouvy o EHS a zahájila řízení pro
nesplnění povinnosti proti Spolkové republice Německo jak z důvodu
zákazu obchodování pod označením „Bier“ (pivo) s pivy, která se
legálně vyrábějí v jiných členských státech odlišnými postupy, tak
zákazu dovozu piv obsahujících přísady. V rozsudku ze dne
12. března 1987, Komise v. Německo (178/84, Recueil,
s. 1227), Soudní dvůr rozhodl, že zákaz obchodování s pivy
dováženými z jiných členských států, která neodpovídají uvedeným
ustanovením německých právních předpisů, je neslučitelný s článkem
30 Smlouvy.5        Brasserie
 du pêcheur následně podala proti Spolkové republice Německo žalobu na
náhradu škody, kterou v letech 1981 až 1987 utrpěla v důsledku
 tohoto dovozního omezení, a požadovala náhradu škody ve výši
1 800 000 německých marek, odpovídající zlomku skutečné újmy.6        Bundesgerichtshof
 se v tomto ohledu odvolává na článek 839 Bürgerliches Gesetzbuch
(německého občanského zákoníku, dále jen „BGB“) a článek 34
Grundgesetz (základního zákona, dále jen „GG“). V souladu
s první větou čl. 839 prvního pododstavce BGB, „úředník, který
 úmyslně nebo z nedbalosti poruší služební povinnost, kterou má
vzhledem k třetí straně, je povinen třetí straně nahradit vzniklou
škodu“. Článek 34 GG stanoví, že „pokud někdo v souvislosti
s výkonem jemu svěřeného veřejného úřadu poruší závazky, které mu
úřad ukládá vzhledem ke třetí straně, odpovědnost zásadně přísluší státu
 nebo místnímu celku, pro nějž dotyčný činnost vykonával“.7        Z obou
 těchto ustanovení ve vzájemném spojení vyplývá, že odpovědnost státu je
 podmíněna tím, že za oprávněnou osobu porušeného závazku je možné
považovat třetí stranu, což by znamenalo, že stát je odpovědný pouze za
porušení závazku, který vznikl ve prospěch třetí strany. Jak přitom
upozorňuje Bundesgerichtshof, v případě BStG zákonodárce vykonává
pouze úkoly, které se týkají veřejnosti obecně, a nezaměřuje se na
žádné konkrétní osoby nebo skupiny osob, které by ve smyslu uvedených
ustanovení bylo možné považovat za „třetí strany“.8        V této
 souvislosti Bundesgerichsthof položil Soudnímu dvoru tyto předběžné
otázky:„1.      Platí
 zásada práva Společenství, podle níž jsou členské státy povinny
nahradit škodu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení práva
Společenství, které lze těmto státům přičíst, také tehdy, když toto
porušení vyplývá z nepřizpůsobení vnitrostátních zákonů přijatých
parlamentem nadřazeným normám práva Společenství (v tomto případě
nepřizpůsobení článků 9 a 10 Biesteuergesetz článku 30 Smlouvy
o EHS)?2.      Může
 vnitrostátní právní řád stanovit, že případné právo na náhradu škody
podléhá stejným omezením, jaká platí v případě, že zákon porušuje
vnitrostátní ustanovení vyšší právní síly, například v případě, kdy
 běžný německý spolkový zákon porušuje Grundgesetz Spolkové republiky
Německo?3.      Může
 vnitrostátní právní řád stanovit, že právo na náhradu škody vzniká
pouze v případě zavinění (úmyslného nebo z nedbalosti) ze
strany státních orgánů odpovědných za nepřizpůsobení?4.      Je-li odpověď na první otázku kladná a odpověď na druhou otázku záporná:a)      Může
 být povinnost nahradit škodu podle vnitrostátních právních předpisů
omezena na náhradu škody způsobené na určitých zákonem chráněných
právech jednotlivců, například na majetku, nebo je třeba nahradit
celkově všechny finanční ztráty, včetně ušlého zisku?b)      Vztahuje
 se odškodňovací povinnost také na náhradu škody, která vznikla dříve,
než Evropský soudní dvůr v rozsudku ze dne
12. března 1987 ve věci 178/84 rozhodl, že článek 10
Biersteuergesetz je v rozporu s právními předpisy Společenství
 vyšší právní síly?“ Věc C‑48/939        Dne
 16. prosince 1988 Factortame a další, zahrnující fyzické
osoby a společnosti založené podle britského práva, jakož
i členy představenstva a akcionáře těchto společností, podali
žalobu u High Court of Justice, Queen’s Bench Division, Divisional
Court (dále jen „Divisional Court“), v niž napadli slučitelnost
části II Merchant Shipping Act 1988 (zákona z roku 1988
o námořním obchodě) s právem Společenství, a zejména
s článkem 52 Smlouvy o EHS. Tento zákon nabyl účinnosti dnem
1. prosince 1988, s přechodným obdobím trvajícím do dne
31. března 1989. Dotyčný zákon stanoví zavedení nového
rejstříku britských rybářských lodí a zápis těchto plavidel, včetně
 těch, které již byly zapsány v dřívějším rejstříku, podřizuje
určitým podmínkám, jež se týkají státní příslušnosti, místa pobytu
a bydliště vlastníků. Rybářským lodím, které nejsou způsobilé
k zápisu do nového rejstříku, bylo odňato právo rybolovu.10      V odpověď
 na otázky položené příslušným vnitrostátním soudem Soudní dvůr
v rozsudku ze dne 25. července 1991, Factortame II
(C‑221/89, Recueil, s. I‑3905), rozhodl, že právo Společenství
 brání požadavkům státní příslušnosti, místa pobytu a bydliště
vlastníků a provozovatelů lodí, jak je stanoví systém registrace
zavedený Spojeným královstvím, ale že naproti tomu nebrání tomu, aby ke
splnění podmínky zápisu bylo vyžadováno, aby tyto lodě byly provozovány
a jejich provoz byl řízen a kontrolován z území Spojeného
 království.11      Dne
 4. srpna 1989 Komise podala na Spojené království žalobu pro
nesplnění povinnosti. Spolu s tím navrhla předběžné opatření
spočívající v pozastavení platnosti výše uvedených podmínek státní
příslušnosti z důvodu, že odporují článkům 7, 52 a 221 Smlouvy
 o EHS. Usnesením ze dne 10. října 1989, Komise
v. Spojené království (246/89 R, Recueil, s. 3125), předseda
Soudního dvora tomuto návrhu na pozastavení vyhověl. V souladu
s tímto usnesením přijalo Spojené království předpisy, kterými se
mění nový systém zápisu s účinností od 2. listopadu 1989.
Rozsudkem ze dne 4. října 1991, Komise v. Spojené
království (C‑246/89, Recueil, s. I‑4585) Soudní dvůr potvrdil, že
podmínky zápisu zpochybněné v žalobě pro nesplnění povinnosti jsou
v rozporu s právem Společenství.12      Divisional
 Court mezitím dne 2. října 1991 přijal prováděcí usnesení
k výše uvedenému rozsudku Soudního dvora ze dne
25. července 1991 a zároveň vyzval navrhovatele, aby
podrobně rozvedli své žádosti o náhradu škody. Navrhovatelé tedy
předložili tomuto soudu podrobný přehled různých nároků na náhradu
škody, včetně výdajů a škod, které jim vznikly v období od
1. dubna 1989, kdy dotčené právní předpisy vstoupily
v platnost, do 2. listopadu 1989, kdy byly zrušeny.13      Konečně
 usnesením ze dne 18. listopadu 1992 Divisional Court povolil
Rawlings (Trawling) Ltd, 37. navrhovateli ve věci C‑48/93, změnu jeho
žádosti o náhradu škody, aby zahrnovala i žádost
o „exemplární“ náhradu škody za neústavní jednání veřejného orgánu
(exemplary damages for unconstitutional behaviour).14      V této
 souvislosti předložil Divisional Court Soudnímu dvoru následující
předběžné otázky:„1)      Za všech okolností této věci, totiž kdyža)      právní
 předpisy členského státu stanovily podmínky týkající se státní
příslušnosti, místa pobytu a bydliště vlastníků nebo provozovatelů
rybářských lodí, jakož i akcionářů a členů představenstva
rejdařských společností,ab)      Soudní
 dvůr ve věcech C‑221/89 a C‑246/89 rozhodl, že tyto podmínky
odporují článkům 5, 7, 52 a 221 Smlouvy o EHS,poskytuje
 právo Společenství vlastníkům nebo provozovatelům lodí tohoto typu
a členům představenstva nebo akcionářům rejdařských společností
právo na to, aby jim členský stát nahradil škody, které jim vznikly
v důsledku porušení všech uvedených článků Smlouvy o EHS nebo
některých z nich?2)      Je-li
 odpověď na první otázku kladná, jaká měřítka má v souladu
s právem Společenství používat vnitrostátní soud při určování
nároků na náhradu škody, které se týkají:a)      výdajů
 nebo ušlého zisku nebo ušlého příjmu během období po vstupu
v platnost uvedených podmínek, kdy plavidla musela zůstat
v přístavu, přijmout nové rybářské úkoly nebo usilovat o zápis
 jinde;b)      ztrát
 vzniklých v důsledku prodeje plavidel, podílů na těchto plavidlech
 nebo akcií rejdařských společností pod jejich hodnotou;c)      ztrát
 vzniklých v důsledku povinnosti poskytnout jistotu, zaplatit
pokuty a soudní náklady za údajná porušení předpisů související
s výmazem plavidel z vnitrostátního rejstříku;d)      ztrát
 vzniklých v důsledku nemožnosti těchto osob dále vlastnit
a provozovat plavidla;e)      ztrát odměny za poskytnuté služby;f)      výdajů vzniklých ve snaze zmírnit výše uvedené ztráty;g)      případně požadovaných exemplárních náhrad škody?“15      Úplnější
 vylíčení skutkového základu sporů v původních řízeních, průběhu
řízení a vyjádření předložených Soudnímu dvoru je uvedeno ve zprávě
 k jednání. Tyto skutečnosti, obsažené ve spisu, jsou zmiňovány
pouze tehdy, je-li to nutné pro sled úvah Soudního dvora. K odpovědnosti
 státu za konání a opomenutí zákonodárného orgánu státu, která jsou
 v rozporu s právem Společenství (první otázka ve věci C‑46/93
 i věci C‑48/93)16      První
 otázkou se každý z obou vnitrostátních soudů snaží zjistit, zda
zásada, že členské státy musí nahradit škody způsobené jednotlivcům
v důsledku porušení práva Společenství, které lze přičíst státu,
platí i tehdy, pokud je za vytýkané porušení odpovědný vnitrostátní
 zákonodárný orgán.17      Na
 úvod je třeba připomenout, že v rozsudku ze dne 19. listopadu
 1991, Francovich a další (C‑6/90 a C‑9/90, Recueil,
s. I‑5357, bod 57), Soudní dvůr již určil, že právo Společenství
ukládá dodržovat zásadu, že členské státy jsou povinny nahradit škodu
vzniklou jednotlivcům v důsledku porušení práva Společenství, jež
jim lze přičíst.18      Podle
 německé, irské a nizozemské vlády povinnost členských států
nahradit škodu způsobenou jednotlivcům vzniká pouze v případě
porušení ustanovení, která nejsou přímo použitelná. Ve
výše uvedeném rozsudku Francovich a další se Soudní dvůr pouze
 snažil zaplnit mezeru v soustavě záruk práv jednotlivců.
V rozsahu, v němž vnitrostátní právní předpisy přiznávají
jednotlivcům právo podat žalobu, které jim umožňuje prosazovat jejich
práva, která mají na základě přímo použitelných ustanovení práva
Společenství, není vůbec nutné jim v případě porušení takových
ustanovení poskytovat krom toho i právo na náhradu škody přímo
založené na právu Společenství.19      Tuto argumentaci nelze přijmout.20      V souladu
 s ustálenou judikaturou Soudního dvora je oprávnění, aby se
procesní subjekty dovolávaly před vnitrostátními soudy přímo
použitelných ustanovení Smlouvy, pouze minimální zárukou a samo
o sobě nezajišťuje celkové a úplné použití Smlouvy (viz
zejména rozsudek ze dne 15. října 1991, Komise v. Itálie,
 168/85, Recueil, s. 2945, bod 11; ze dne 26. února 1991,
Komise v. Itálie, C‑120/88, Recueil, s. I‑621, bod 10,
a ze dne 26. února 1991, Komise v. Španělsko, C‑119/89,
Recueil, s. I‑641, bod 9). Toto oprávnění, jehož účelem je zajistit
 přednostní použití ustanovení práva Společenství před vnitrostátními
ustanoveními, nemůže v každém případě zajistit jednotlivci, že bude
 požívat práv, která mu přiznává právo Společenství, a zejména
zabránit tomu, aby jednotlivec neutrpěl škodu v důsledku porušení
práva Společenství, které lze přičíst členskému státu. Přitom jak
vyplývá z bodu 33 výše uvedeného rozsudku Francovich a další,
plná účinnost práva Společenství by byla narušena, pokud by jednotlivci
nemohli získat náhradu škody, když jejich práva byla poškozena porušením
 práva Společenství.21      Tak
 je tomu tehdy, pokud jednotlivec, který je poškozen neprovedením
směrnice a nemůže se přímo dovolávat určitých ustanovení této
směrnice před vnitrostátním soudem, protože jsou nedostatečně přesná
a nedostatečně bezpodmínečná, podá žalobu na náhradu škody proti
státu, který opomenutí způsobil z důvodu porušení třetího
pododstavce článku 189 Smlouvy. Za těchto okolností, které nastaly ve
výše uvedené věci Francovich a další, je účelem náhrady škody
odstranění škodlivých důsledků, které oprávněným osobám vznikly
v důsledku toho, že členský stát tuto směrnici neprovedl.22      Je
 tomu tak dále i v případě porušení práva přímo přiznaného
právní normou Společenství, na níž se jednotlivci mohou odvolávat před
vnitrostátními soudy. V tomto případě právo na náhradu škody nutně
vyplývá z přímého účinku právních norem Společenství, jejichž
porušením byla vzniklá škoda způsobena.23      V projednávaném
 případě je nesporné, že příslušné právní normy Společenství, totiž
článek 30 Smlouvy ve věci C‑46/93 a článek 53 ve věci C‑48/93, mají
 přímý účinek v tom smyslu, že přiznávají jednotlivcům práva,
kterých se přímo mohou dovolávat před vnitrostátními soudy. Porušením
těchto norem může vzniknout povinnost nahradit škodu.24      Německá
 vláda dále uvádí, že obecné právo na náhradu škody jednotlivcům může
být stanoveno pouze zákonodárnou cestou a že přiznání takového
práva soudním rozhodnutím se neslučuje s rozdělením pravomocí mezi
orgány Společenství a členské státy a institucionální
rovnováhou, kterou zakládá Smlouva.25      V tomto
 ohledu je třeba zdůraznit, že otázka existence a rozsahu
odpovědnosti státu za škodu vzniklou v důsledku porušení
povinností, které mu ukládá právo Společenství, je věcí výkladu Smlouvy,
 který jako takový náleží do působnosti Soudního dvora.26      V projednávaném
 případě, stejně jako ve výše uvedené věci Francovich a další, byly
 tyto otázky výkladu Smlouvy předloženy Soudnímu dvoru vnitrostátními
soudy v souladu s článkem 177 Smlouvy.27      Vzhledem
 k tomu, že Smlouva neobsahuje žádné ustanovení, které by výslovně
a přesně upravovalo důsledky porušení práva Společenství členskými
státy, je věcí Soudního dvora, aby při výkonu poslání zajišťovat
dodržování práva při výkladu a provádění Smlouvy, které mu ukládá
článek 164 Smlouvy, rozhodl tuto otázku v souladu s obecně
uznávanými metodami výkladu, zejména s odvoláním na základní zásady
 právního systému Společenství a popřípadě na obecné zásady
společné pro právní řády členských států.28      Ostatně
 právě obecné zásady, které jsou společné právním řádům členských států,
 uvádí druhý pododstavec článku 215 Smlouvy jako základ mimosmluvní
odpovědnosti Společenství za škodu způsobenou jeho orgány nebo jeho
zaměstnanci při výkonu jejich funkcí.29      Zásada
 mimosmluvní odpovědnosti Společenství, výslovně stanovená článkem 215
Smlouvy, je pouze výrazem obecné zásady, kterou právní řády členských
států uznávají, podle níž protiprávním konáním nebo opomenutím vzniká
povinnost nahradit způsobenou škodu. Toto ustanovení také odráží
povinnost veřejných orgánů nahradit škodu způsobenou při výkonu jejich
funkcí.30      Mimoto
 je třeba poznamenat, že ve velkém počtu vnitrostátních právních řádů
byly právní normy upravující odpovědnost státu vytvořeny soudními
rozhodnutími.31      S ohledem
 na předchozí úvahy Soudní dvůr již ve výše uvedeném rozsudku
Francovich a další, bod 35, poukázal na to, že zásada odpovědnosti
státu za škody způsobené jednotlivcům v důsledku porušení práva
Společenství, které mu lze přičíst, je vlastní systému Smlouvy.32      Z toho
 vyplývá, že tato zásada platí pro všechny případy porušení práva
Společenství členským státem bez ohledu na to, který orgán členského
státu se svým konáním nebo opomenutím porušení dopustil.33      Navíc
 s ohledem na základní požadavek právního řádu Společenství, který
představuje jednotné používání práva Společenství (viz zejména rozsudek
ze dne 21. února 1991, Zuckerfabrik, C‑143/88 a C‑92/89,
Recueil, s. I‑415, bod 26), povinnost nahradit škodu, která
jednotlivcům vznikla v důsledku porušení práva Společenství, nemůže
 záviset na vnitrostátních pravidlech o rozdělení pravomocí mezi
ústavní orgány.34      V tomto
 ohledu je třeba poukázat na to, jak zdůrazňuje generální advokát
v bodě 38 svého stanoviska, že v mezinárodním právním řádu
stát, jehož odpovědnost za porušení mezinárodního závazku je založena,
je rovněž považován za jediný subjekt bez ohledu na to, zda porušení
právních předpisů, z něhož škoda vzešla, lze přičíst zákonodárnému,
 výkonnému nebo soudnímu orgánu. Tím spíše toto platí v právním
řádu Společenství, protože všechny státní orgány, včetně zákonodárných,
jsou povinny při vykonávání svých funkcí dodržovat normy stanovené
právem Společenství, které přímo upravují poměry jednotlivců.35      Proto
 okolnost, že podle vnitrostátních právních předpisů lze vytýkané
porušení přičíst zákonodárnému orgánu, nemůže zpochybnit požadavky
neodmyslitelně vlastní ochraně práv jednotlivců, kteří uplatňují
právo Společenství, a v daném případě právo získat
u vnitrostátního soudu náhradu za škodu způsobenou tímto porušením.36      V důsledku
 toho je třeba vnitrostátním soudům odpovědět, že zásada, podle níž jsou
 členské státy povinny nahradit škodu způsobenou jednotlivcům porušením
práva Společenství, které jim lze přičíst, se použije, jestliže je za
vytýkané porušení odpovědný zákonodárný orgán. K podmínkám
 vzniku odpovědnosti státu za konání nebo opomenutí vnitrostátního
zákonodárného orgánu v rozporu s právem Společenství (druhá
otázka ve věci C‑46/93 a první otázka ve věci C‑48/93)37      Těmito
 otázkami se vnitrostátní soudy obracejí na Soudní dvůr, aby upřesnil
podmínky, za nichž právo Společenství za okolností projednávané věci
zaručuje právo na náhradu škody způsobené jednotlivcům porušením práva
Společenství, které je přičitatelné členskému státu.38      V tomto
 ohledu je třeba připomenout, že odpovědnost státu je sice uložena
právem Společenství, ale podmínky, za nichž z této odpovědnosti
vzniká právo na náhradu škody, záleží na povaze porušení práva
Společenství, jímž byla škoda způsobena (výše uvedený rozsudek
Francovich a další, bod 38).39      Za
 účelem určení těchto podmínek je třeba nejprve přihlédnout
k zásadám vlastním právnímu řádu Společenství, které slouží jako
základ pro odpovědnost státu, totiž jednak k plné účinnosti norem
Společenství a účinné ochraně práv, která přiznávají, a jednak
 k povinnosti spolupráce, kterou členským státům ukládá článek 5
Smlouvy (výše uvedený rozsudek Francovich a další, body 31 až 36).40      Navíc,
 jak již zdůraznila Komise i jednotlivé vlády, které předložily svá
 vyjádření, je případné odvolávat se na judikaturu Soudního dvora, která
 se týká mimosmluvní odpovědnosti Společenství.41      Jednak
 totiž druhý pododstavec článku 215 Smlouvy v souvislosti
s mimosmluvní odpovědností Společenství odkazuje na obecné zásady
společné právním řádům členských států, z nichž Soudní dvůr při
neexistenci psaných pravidel vychází, rovněž co se týče jiných oblastí
práva Společenství.42      A jednak
 podmínky, za nichž může státům vzniknout odpovědnost za škodu
způsobenou jednotlivcům porušením práva Společenství, se bez konkrétního
 důvodu nemohou lišit od podmínek, kterými se řídí odpovědnost
Společenství za srovnatelných okolností. Ochrana práv, která občanům
přiznává právo Společenství, se totiž nemůže měnit v závislosti na
tom, zda je původcem škody orgán státu, nebo orgán Společenství.43      Režim
 právní úpravy, k němuž Soudní dvůr dospěl na základě článku 215
Smlouvy, zvláště co se týče odpovědnosti za normativní akty, zohledňuje
zejména složitost situací, které je třeba upravit, obtíže použití nebo
výkladu textů, a konkrétněji prostor pro uvážení, který má původce
dotčeného textu.44      Při
 tvorbě judikatury o mimosmluvní odpovědnosti Společenství, zejména
 pokud jde o právní předpisy, z nichž vyplývá volba
hospodářské politiky, tak Soudní dvůr přihlíží k širokému prostoru
pro uvážení, který mají orgány při provádění politik Společenství.45      Omezující
 pojetí odpovědnosti Společenství při výkonu jeho zákonodárné činnosti
vychází totiž jednak z toho, že i když legalita aktu podléhá
soudnímu přezkoumání, výkonu zákonodárné funkce nesmí bránit zřetel na
možné žaloby na náhradu škody, kdykoli obecný zájem Společenství
vyžaduje přijetí normativních opatření, která mohou zasáhnout do zájmů
jednotlivců, a jednak z toho, že v normativním kontextu
vyznačujícím se existencí široké posuzovací pravomoci, která je nezbytná
 pro provedení politiky Společenství, může Společenství vzniknout
odpovědnost pouze tehdy, pokud by dotyčný orgán zjevně a závažným
způsobem překročil meze pro výkon svých pravomocí (rozsudek ze dne
25. května 1978, HNL a další v. Rada a Komise,
83/76, 94/76, 4/77, 15/77 a 40/77, Recueil, s. 1209, body 5
a 6).46      Přitom
 je třeba konstatovat, že vnitrostátní zákonodárný orgán, ostatně stejně
 jako orgány Společenství, systematicky nedisponuje širokou posuzovací
pravomocí, jedná-li v oblasti upravené právem Společenství. Právo
Společenství mu může uložit povinnosti dosáhnout určitého výsledku nebo
povinnosti jednat nebo se jednání zdržet, čímž někdy i významně
zužuje jeho prostor pro uvážení. Tak je tomu zejména tehdy, pokud stejně
 jako za okolností, kterých se týká výše uvedený rozsudek ve věci
Francovich a další, je členský stát v souladu s článkem
189 Smlouvy povinen přijmout v dané lhůtě všechna opatření za
účelem dosažení výsledku požadovaného směrnicí. V tomto případě
okolnost, že tato opatření má přijmout vnitrostátní zákonodárce, nijak
neovlivňuje odpovědnost členského státu za neprovedení této směrnice.47      Naproti
 tomu pokud členský stát jedná v oblasti, kde má širokou posuzovací
 pravomoc, srovnatelnou s posuzovací pravomocí orgánů Společenství
při provádění politik Společenství, pak podmínky, za nichž mu může
vzniknout odpovědnost, musí být zásadně stejné jako podmínky, za nichž
ve srovnatelné situaci vzniká odpovědnost Společenství.48      V případě
 v původním řízení, který vedl k věci C‑46/93, vydal německý
zákonodárný orgán právní předpisy v oblasti potravin, konkrétně
piva. Při neexistenci harmonizace na úrovni Společenství vnitrostátní
zákonodárný orgán měl v této oblasti širokou posuzovací pravomoc
při vydávání právních předpisů týkajících se kvality piva
obchodovaného na trhu.49      Co
 se týče skutkového stavu ve věci C‑48/93, zákonodárný orgán Spojeného
království měl také širokou posuzovací pravomoc. Sporné právní předpisy
se týkaly jednak zápisu plavidel do rejstříku, tedy oblasti, která
s ohledem na stav rozvoje práva Společenství spadá do působnosti
členských států, a jednak úpravy rybolovu, což je odvětví,
v němž provádění společné politiky ponechává členským státům jistý
prostor pro uvážení.50      Zdá
 se tedy, že v obou případech stály zákonodárné orgány Spolkové
republiky Německo a Spojeného království před situací, která
vyžadovala volby srovnatelné s těmi, jež činí orgány Společenství
při přijímání normativních aktů týkajících se politiky Společenství.51      Za
 těchto okolností právo Společenství přiznává právo na náhradu škody,
jsou-li splněny tři podmínky, totiž pokud cílem porušené právní normy je
 přiznání práv jednotlivcům, pokud je porušení dostatečně závažné
a nakonec pokud existuje přímá příčinná souvislost mezi porušením
ze strany členského státu a škodou způsobenou poškozeným.52      Zaprvé,
 tyto podmínky totiž splňují požadavek plné účinnosti právních norem
Společenství i požadavek účinné ochrany práv, které tyto normy
přiznávají.53      Zadruhé,
 tyto podmínky v základě odpovídají podmínkám, které Soudní dvůr
stanovil ve vztahu k článku 215 ve své judikatuře týkající
se odpovědnosti Společenství za škodu způsobenou jednotlivcům
nezákonnými normativními akty přijatými orgány Společenství.54      První
 podmínka je zjevně splněna, co se týče článku 30 Smlouvy, příslušného
ustanovení ve věci C‑46/93, a článku 53 Smlouvy, příslušného
ustanovení ve věci C‑48/93. Článek 30 totiž sice ukládá členským státům
zákaz, avšak zároveň zakládá práva jednotlivců, které vnitrostátní soudy
 musí chránit (rozsudek ze dne 22. března 1988 ve věci 74/76
Iannelli a Volpi, Recueil, s. 557, bod 13). Podobně podstatou
článku 52 je přiznávat práva jednotlivcům (rozsudek ze dne
21. června 1974 ve věci 2/74 Reyners, Recueil, s. 631,
bod 25).55      Co
 se týče druhé podmínky, jak pokud jde o odpovědnost Společenství
podle článku 215, tak i odpovědnost členských států za porušení
práva Společenství, rozhodným měřítkem pro zjištění, zda je porušení
právních předpisů Společenství dostatečně závažné, je, zda dotčený
členský stát nebo orgán Společenství zjevně a závažným způsobem
překročily meze své posuzovací pravomoci.56      Mezi
 skutečnosti, ke kterým musí příslušný soud v tomto ohledu
přihlédnout, patří především stupeň jasnosti a přesnosti porušené
normy, rozsah prostoru pro uvážení, který tato norma ponechává orgánům
státu nebo Společenství, úmyslná, nebo neúmyslná povaha spáchaného
protiprávního jednání a vzniklé škody, omluvitelnost, nebo
neomluvitelnost případného nesprávného právního posouzení, skutečnost,
že k opomenutí mohlo přispět chování orgánu Společenství, přijetí
nebo zachování vnitrostátních opatření nebo zvyklostí, které jsou
v rozporu s právem Společenství.57      Porušení
 práva Společenství je každopádně zjevně dostatečně závažné tehdy, pokud
 nadále trvá navzdory rozsudku, kterým bylo určeno vytýkané nesplnění
povinnosti, rozsudku v řízení o předběžné otázce nebo ustálené
 judikatuře Soudního dvora v této záležitosti, z nichž vyplývá
 protiprávnost dotčeného jednání.58      V daném
 případě Soudní dvůr nemůže nahradit svým vlastním posouzením posouzení
vnitrostátních soudů, které mají výhradní pravomoc zjistit skutkový stav
 ve věcech v původním řízení a rozhodnout, jak charakterizovat
 dotčená porušení práva Společenství. Soudní dvůr má nicméně za to, že
bude užitečné připomenout některé okolnosti, ke kterým vnitrostátní
soudy mohou přihlédnout.59      Tak
 ve věci C‑46/93 je třeba rozlišovat mezi otázkou týkající se toho, že
německý zákonodárný orgán zachovává v platnosti ustanovení
Biersteuergesetz o čistotě piva, která zakazují obchodování pod
označením „Bier“ s pivy dovezenými z jiných členských států
a legálně vyrobenými podle jiných předpisů, a otázkou týkající
 se zachovávání v platnosti ustanovení téhož zákona, která zakazují
 dovoz piv obsahujících přísady. Porušení článku 30 Smlouvy německými
právními předpisy, co se týče ustanovení týkajících se označení výrobku
uváděného na trh, lze totiž jen obtížně považovat za omluvitelný omyl,
jelikož neslučitelnost těchto předpisů s článkem 30 Smlouvy byla
zjevná vzhledem k předchozí judikatuře Soudního dvora,
a zejména vzhledem k rozsudku ze dne 20. února 1979,
Rewe‑Zentral, zvanému „Cassis de Dijon“ (120/80, Recueil, s. 649),
a rozsudku ze dne 9. prosince 1981, Komise v. Itálie
(193/80, Recueil, s. 3019). Naproti tomu vzhledem k příslušné
judikatuře byla měřítka, podle nichž vnitrostátní zákonodárný orgán může
 určit, zda je zákaz používání přísad v rozporu s právem
Společenství, výrazně méně jednoznačná až do výše uvedeného rozsudku ze
dne 12. března 1987, Komise v. Německo, v němž
Soudní dvůr rozhodl, že tento zákaz je v rozporu s článkem 30.60      Stejně
 tak lze učinit některé poznámky, co se týče vnitrostátní právní úpravy
dotčené ve věci C‑48/93.61      Rozhodnutí
 zákonodárného orgánu Spojeného království zavést do Merchant Shipping
Act 1988 ustanovení o podmínkách registrace rybářských lodí je
třeba posuzovat rozdílně podle toho, zda se jedná o ustanovení
podmiňující registraci státní příslušností, což je přímá diskriminace
zjevně odporující právu Společenství, nebo zda se jedná
o ustanovení, která stanoví podmínky bydliště a trvalého
pobytu vlastníků a provozovatelů lodí.62      Posledně
 zmíněné podmínky jsou na první pohled neslučitelné zejména
s článkem 52 Smlouvy, ovšem Spojené království se je snažilo
odůvodnit na základě cílů společné politiky rybolovu. Ve výše uvedeném
rozsudku ve věci Factortame II Soudní dvůr toto odůvodnění odmítl.63      Za
 účelem posouzení, zda porušení článku 52, jehož se takto Spojené
království dopustilo, je dostatečně závažné, může vnitrostátní soud
přihlédnout mimo jiné k právním sporům, které se týkají podrobností
 společné politiky v oblasti rybolovu, k postoji Komise, která
 včas oznámila své stanovisko Spojenému království,
a k závěrům ohledně stavu určitosti práva Společenství
učiněným vnitrostátními soudy v rámci řízení o předběžných
opatřeních na návrh jednotlivců postižených použitím Merchant Shipping
Act.64      Konečně
 je třeba přihlédnout rovněž k tvrzení společnosti Rawlings
(Trawling) Ltd, 37. navrhovatele ve věci C‑48/93, že Spojené království
okamžitě nepřijalo opatření nutná ke splnění povinností vyplývajících
z výše uvedeného usnesení předsedy Soudního dvora ze dne
10. října 1989, Komise v. Spojené království, a že
zbytečně zvýšilo způsobenou škodu. Pokud by se tato skutečnost, kterou
ovšem Spojené království na jednání výslovně zpochybnilo, ukázala jako
správná, měla by být vnitrostátním soudem považována sama o sobě za
 zjevné, a tedy dostatečně závažné porušení práva Společenství.65      Co
 se týče třetí podmínky, náleží vnitrostátním soudům, aby ověřily, zda
existuje přímá příčinná souvislost mezi porušením povinnosti státu
a újmou způsobenou poškozeným.66      Výše
 uvedené tři podmínky jsou nutné a postačující pro to, aby
jednotlivcům vzniklo právo na náhradu škody, aniž by vylučovaly, že
odpovědnost státu může být založena za méně omezujících podmínek na
základě vnitrostátního práva.67      Jak
 vyplývá z výše uvedeného rozsudku ve věci Francovich a další,
 body 41 až 43, s výhradou práva na náhradu škody majícího svůj
základ přímo v právu Společenství, pokud jsou splněny podmínky
uvedené v předchozím odstavci, musí stát poskytnout náhradu za
důsledky způsobené škody v souladu s vnitrostátními právními
předpisy upravujícími odpovědnost, přičemž ovšem podmínky náhrady
škody stanovené vnitrostátními právními předpisy nesmí být méně příznivé
 než podmínky platné pro podobné nároky vzniklé na základě
vnitrostátního práva a nesmí být upraveny tak, aby v praxi
znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly získání náhrady škody (viz též
rozsudek ze dne 9. listopadu 1983, San Giorgio, 199/82, Recueil,
s. 3595).68      V tomto
 ohledu omezení ve vnitrostátních právních řádech ve věci mimosmluvní
odpovědnosti orgánů veřejné moci při výkonu jejich zákonodárné funkce
mohou být takové povahy, že v praxi znemožňují nebo nadměrně
ztěžují jednotlivcům výkon práva na náhradu škody, jak ho zaručuje právo
 Společenství, pokud jde o újmu způsobenou jeho porušením.69      Ve
 věci C‑46/93 se vnitrostátní soud zejména ptá, zda vnitrostátní právo
může podrobit případné právo na odškodnění stejným omezením, která platí
 v případě, kdy zákon porušuje vnitrostátní ustanovení vyšší právní
 síly, například v případě porušení GG (Základního zákona) Spolkové
 republiky Německo prostým spolkovým zákonem.70      V tomto
 ohledu je třeba zdůraznit, že ačkoliv stanovení takových omezení je
v souladu s požadavkem, že stanovené podmínky nesmí být méně
příznivé než podmínky platné pro podobné vnitrostátní nároky, je třeba
ještě posoudit, zda tato omezení nejsou takové povahy, že by
v praxi znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala získání náhrady.71      Podmínka
 stanovená německými právními předpisy v případě, kdy zákon
porušuje vnitrostátní ustanovení vyšší právní síly, jež podmiňuje
náhradu škody tím, že konání nebo opomenutí zákonodárného orgánu se musí
 vztahovat k individuálnímu situaci, by přitom v praxi
znemožnila nebo nadměrně ztížila získání účinné náhrady za škodu
způsobenou porušením práva Společenství, neboť úkoly náležející
vnitrostátnímu zákonodárnému orgánu se v zásadě vztahují na
veřejnost obecně, a nikoli na osobu nebo kategorii osob, které by
bylo možné jednotlivě určit.72      Vzhledem
 k tomu, že taková podmínka je překážkou povinnosti vnitrostátních
soudů zajišťovat plnou účinnost práva Společenství tím, že zaručují
účinnou ochranu práv jednotlivců, nelze ji použít v případě
porušení práva Společenství přičitatelného vnitrostátnímu zákonodárnému
orgánu.73      Stejně
 tak případná podmínka, kterou anglické právní předpisy v zásadě
stanoví pro vznik odpovědnosti orgánů veřejné moci a která vyžaduje
 důkaz zneužití pravomoci při výkonu veřejné funkce (misfeasance in
public office), přičemž toto zneužití je nemyslitelné v případě
zákonodárného orgánu, svou povahou v praxi znemožňuje nebo nadměrně
 ztěžuje získání účinné náhrady za škodu vzniklou v důsledku
porušení práva Společenství, pokud je toto porušení přičitatelné
zákonodárnému orgánu.74      Na
 otázky vznesené vnitrostátními soudy je tedy třeba odpovědět, že
v případě, kdy je porušení práva Společenství členským státem
přičitatelné zákonodárnému orgánu, který jedná v oblasti,
v níž má široký prostor pro uvážení při tvorbě normativních
rozhodnutí, mají jednotlivci, kteří utrpěli újmu, právo na náhradu
škody, jestliže porušená norma práva Společenství má za cíl přiznat jim
práva, porušení je dostatečně závažné a existuje přímá příčinná
souvislost mezi porušením a újmou, která jednotlivcům vznikla.
S touto výhradou je stát povinen napravit porušení práva
Společenství, které mu lze přičíst, v souladu s vnitrostátním
právem upravujícím odpovědnost, přičemž ovšem podmínky stanovené
platnými vnitrostátními předpisy nesmí být méně příznivé než podmínky
týkající se podobných nároků vzniklých na základě vnitrostátního práva
ani nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně
ztěžovaly získání náhrady škody. K možnosti podmínit náhradu škody existencí zavinění (třetí otázka ve věci C‑46/93)75      Svou
 třetí otázkou se Bundesgerichtshof snaží v podstatě zjistit, zda
podle vnitrostátních právních předpisů, které uplatňuje, je vnitrostátní
 soud oprávněn podmínit náhradu škody existencí úmyslného nebo
nedbalostního zavinění ze strany orgánu státu, jemuž lze porušení
přičíst.76      Je
 nutné především zdůraznit, že jak vyplývá ze spisu, pojem zavinění nemá
 v jednotlivých právních systémech stejný obsah.77      Dále
 je třeba připomenout, že jak vyplývá z odpovědi na předchozí
otázku, pokud je porušení práva Společenství přičitatelné členskému
státu, který jedná v oblasti, v níž má širokou posuzovací
pravomoc při tvorbě normativních rozhodnutí, přiznání práva na náhradu
škody na základě práva Společenství je podmíněno mimo jiné dostatečnou
závažností dotčeného porušení.78      Určité
 objektivní a subjektivní skutečnosti spojené s pojmem
zavinění v určitém vnitrostátním právním řádu mohou mít význam pro
určení, zda je dané porušení práva Společenství závažné, či nikoli (viz
skutečnosti uvedené v bodech 56 a 57 výše).79      Z toho
 vyplývá, že povinnost nahradit škodu, která vznikla jednotlivcům,
nemůže podléhat podmínce vycházející z pojmu zavinění jdoucího nad
rámec dostatečně závažného porušení práva Společenství. Uložení takové
dodatečné podmínky by totiž znamenalo zpochybnit právo na náhradu škody,
 které má svůj základ v právním řádu Společenství.80      V důsledku
 toho je třeba vnitrostátnímu soudu odpovědět, že v rámci
vnitrostátních právních předpisů, které uplatňuje, nemůže podmiňovat
náhradu škody existencí úmyslného nebo nedbalostního zavinění ze strany
orgánu státu, jemuž lze porušení přičíst, jdoucího nad rámec dostatečně
závažného porušení práva Společenství. K hmotnému rozsahu náhrady škody [čtvrtá otázka, písm. a) ve věci C‑46/93 a druhá otázka ve věci C‑48/93]81      Těmito
 otázkami vnitrostátní soudy v podstatě žádají Soudní dvůr, aby
stanovil měřítka pro určení rozsahu náhrady škody, kterou musí zaplatit
členský stát, jemuž je porušení předpisů přičitatelné.82      V této
 souvislosti je třeba zdůraznit, že náhrada škody způsobené jednotlivcům
 porušením práva Společenství musí být přiměřená vzniklé škodě, aby byla
 zajištěna účinná ochrana jejich práv.83      Vzhledem
 k neexistenci ustanovení Společenství v této oblasti musí
měřítka pro určení rozsahu náhrady škody stanovit vnitrostátní právní
řád každého členského státu, přičemž ovšem tato měřítka nesmí být méně
příznivá než měřítka platná pro podobné nároky vzniklé na základě
vnitrostátního práva a v žádném případě nesmí být upravena
tak, aby v praxi znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala získání
náhrady škody.84      Zejména
 je třeba uvést, že za účelem určení škody, za niž lze náhradu přiznat,
může vnitrostátní soud ověřit, zda poškozený projevil přiměřenou snahu
za účelem odvrátit škodu nebo omezit její rozsah, a zvláště zda
včas využil všech dostupných právních prostředků.85      V souladu
 s obecnou zásadou společnou právním řádům členských států totiž
musí poškozený projevit přiměřenou snahu omezit rozsah škody, jinak mu
hrozí, že škodu ponese sám (rozsudek ze dne 19. května 1992 ve
 věcech C‑104/89 a C‑37/90, Mulder a další v. Rada
a Komise, Recueil, s. I‑3061, bod 33).86      Bundesgerichtshof
 se táže, zda vnitrostátní právní předpisy mohou obecně omezit povinnost
 náhrady škody na škodu vzniklou na určitých, zvlášť chráněných právech
jednotlivců, například na majetku, nebo zda by měla rovněž zahrnovat
ušlý zisk navrhovatelů. Uvádí, že příležitost obchodovat na trhu
s výrobky z jiných členských států není podle německého
právního řádu součástí chráněných aktiv podniku.87      V tomto
 ohledu je třeba poukázat na to, že úplné vyloučení ušlého
zisku jako škody, za niž může být přiznána náhrada, je
v případě porušení práva Společenství nepřípustné. Zejména
v souvislosti s obchodními nebo hospodářskými spory by totiž
takové úplné vyloučení ušlého zisku náhradu škody ve skutečnosti
znemožnilo.88      Co
 se týče různých případů škod uvedených ve druhé otázce Divisional
Court, právo Společenství nestanoví žádná zvláštní měřítka.
O těchto případech škod rozhodují vnitrostátní soudy v souladu
 s platnými vnitrostátními právními předpisy, s výhradou
požadavků připomenutých v bodě 83 výše.89      Co
 se týče zejména přiznání nároku na „exemplární“ náhradu škody, je třeba
 upřesnit, že tento způsob náhrady se, jak uvedl vnitrostátní soud, ve
vnitrostátním právním řádu zakládá na zjištění, že dotčené veřejné
orgány jednaly s nátlakem, svévolně nebo protiústavně.
V rozsahu, v němž takové jednání může zakládat porušení práva
Společenství nebo zvýšit jeho závažnost, nelze přiznání exemplární
náhrady škody v rámci žádosti nebo žaloby podané na základě práva
Společenství vyloučit, je-li tuto náhradu škody možné přiznat
v rámci podobné žádosti nebo žaloby na základě vnitrostátního
práva.90      Vnitrostátním
 soudům je tedy třeba odpovědět, že náhrada škody členskými státy, které
 tuto škodu nebo ztrátu způsobily jednotlivcům v důsledku porušení
práva Společenství, musí být přiměřená vzniklé škodě. Při neexistenci
předpisů Společenství v této oblasti stanoví měřítka pro určení
rozsahu náhrady právní řád každého členského státu, přičemž ovšem tato
měřítka nesmí být méně příznivá než měřítka platná pro podobné nároky
vzniklé na základě vnitrostátního práva a v žádném případě
nesmí být upravena tak, aby v praxi znemožňovala nebo nadměrně
ztěžovala získání náhrady škody. S právem Společenství jsou
v rozporu ty vnitrostátní právní předpisy, které obecně omezují
náhradu škody pouze na škody vzniklé na určitých, zvlášť chráněných
právech jednotlivců, s vyloučením ušlého zisku . Krom toho
musí být v rámci žádostí nebo žalob založených na právu
Společenství možné přiznat zvláštní náhradu škody, jako je exemplární
náhrada škody podle anglického práva, pokud ji lze přiznat v rámci
podobných žádostí nebo žalob založených na vnitrostátním právu. K rozsahu období, na nějž se odškodnění vztahuje [čtvrtá otázka, bod b) ve věci C‑46/93]91      Touto
 otázkou se Bundesgerichtshof táže, zda škoda, za niž lze přiznat
náhradu, se vztahuje i na újmu, která vznikla před vyhlášením
rozsudku Soudního dvora, kterým bylo určeno, že došlo k nesplnění
povinnosti.92      Jak
 vyplývá z odpovědi na druhou otázku, právo na náhradu škody podle
práva Společenství vzniká, jakmile jsou splněny podmínky uvedené
v bodě 51 výše.93      Jednou
 z těchto podmínek je, že porušení práva Společenství musí být
dostatečně závažné. Existence předchozího rozsudku Soudního dvora,
v němž bylo určeno nesplnění povinnosti, je přitom jistě určující,
pro splnění uvedené podmínky však není nezbytná (viz body 55 až 57
tohoto rozsudku).94      Připustit,
 že povinnost dotčeného členského státu nahradit škodu může být omezena
pouze na škody způsobené po vyhlášení rozsudku Soudního dvora,
v němž bylo určeno předmětné nesplnění povinnosti, by tedy
znamenalo zpochybnit právo na náhradu škody uznané právním řádem
Společenství.95      Podmínit
 náhradu škody požadavkem, že musí existovat předchozí rozsudek Soudního
 dvora, v němž bylo určeno nesplnění povinnosti vyplývající
z práva Společenství, přičitatelné členskému státu, by navíc
odporovalo zásadě efektivity práva Společenství, neboť by to vylučovalo
veškeré právo na náhradu škody, dokud předpokládané nesplnění povinnosti
 nebylo předmětem žaloby podané Komisí podle článku 169 Smlouvy
a předmětem rozsudku Soudního dvora, v němž by toto nesplnění
povinnosti bylo určeno. Práva, která jednotlivcům plynou z právních
 předpisů Společenství majících přímý účinek ve
vnitrostátních právních řádech členských států přitom nemohou
záviset na tom, jak Komise posoudí vhodnost podání žaloby proti
členskému státu podle článku 169 Smlouvy ani na tom, zda Soudní dvůr
vyhlásí případný rozsudek určující nesplnění povinnosti (v tomto smyslu
viz rozsudek ze dne 14. prosince 1982, Waterkeyn a další,
314/81, 315/81, 316/81 a 83/82, Recueil, s. 4337).96      Na
 položenou otázku je tedy třeba odpovědět, že povinnost členských států
nahradit škodu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení práva
Společenství, které je jim přičitatelné, nelze omezit pouze na škody,
které vznikly poté, kdy Soudní dvůr vyhlásil rozsudek, v němž bylo
určeno vytýkané nesplnění povinnosti. K návrhu na omezení časových účinků tohoto rozsudku97      Německá
 vláda navrhuje, aby Soudní dvůr omezil náhradu škody, kterou případně
musí provést Spolková republika Německo, pouze na škody, které vzniknou
po vyhlášení rozsudku v projednávané věci, pokud poškození nepodali
 již dříve žalobu nebo nevznesli rovnocenný nárok. Domnívá se, že takové
 omezení časových účinků tohoto rozsudku je nutné z důvodu rozsahu
finančních důsledků tohoto rozsudku pro Spolkovou republiku Německo.98      Ze
 předpokladu, že vnitrostátní soud by shledal, že podmínky pro vznik
odpovědnosti Spolkové republiky Německo jsou v tomto případě
splněné, je třeba připomenout, že stát by musel napravit důsledky
způsobené škody v rámci vnitrostátního práva upravujícího
odpovědnost. Hmotněprávní a formální podmínky stanovené různými
vnitrostátními právními předpisy o náhradě škody mohou brát
v úvahu požadavky zásady právní jistoty.99      Je
 nicméně vhodné připomenout, že tyto podmínky nesmí být méně příznivé
než podmínky týkající se podobných nároků vzniklých na základě
vnitrostátního práva ani nesmí být upraveny tak, aby v praxi
znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly získání náhrady škody (výše uvedený
 rozsudek Francovich, bod 43).100    S ohledem na předchozí není namístě, aby Soudní dvůr omezil časové účinky tohoto rozsudku. K nákladům řízení101    Náklady
 vzniklé dánské, německé, řecké, španělské, francouzské, irské
a nizozemské vládě, vládě Spojeného království, jakož i Komisi
 Evropských společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se
nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde
o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem
ke sporům probíhajícím před vnitrostátními soudy, jsou k rozhodnutí
 o nákladech řízení příslušné uvedené soudy.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRo otázkách,
 které mu položil Bundesgerichtshof usnesením ze dne
30. června 1988 a High Court of Justice, Queen’s Bench
Division, Divisional Court, usnesením ze dne 18. listopadu 1992,
rozhodl takto1)      Zásada,
 podle níž jsou členské státy povinny nahradit škodu způsobenou
jednotlivcům porušením práva Společenství, které jim lze přičíst, se
použije, jestliže je za vytýkané porušení odpovědný zákonodárný orgán.2)      V případě,
 kdy je porušení práva Společenství členským státem přičitatelné
zákonodárnému orgánu, který jedná v oblasti, v níž má široký
prostor pro uvážení při tvorbě normativních rozhodnutí, mají
jednotlivci, kteří utrpěli újmu, právo na náhradu škody, jestliže
porušená norma práva Společenství má za cíl přiznat jim práva, porušení
je dostatečně závažné a existuje přímá příčinná souvislost mezi
porušením a újmou, která jednotlivcům vznikla. S touto
výhradou je stát povinen napravit porušení práva Společenství, které mu
lze přičíst, v souladu s vnitrostátním právem upravujícím
odpovědnost, přičemž ovšem podmínky stanovené platnými vnitrostátními
předpisy nesmí být méně příznivé než podmínky týkající se podobných
nároků vzniklých na základě vnitrostátního práva ani nesmí být upraveny
tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly získání
náhrady škody.3)      Vnitrostátní
 soud v rámci vnitrostátních právních předpisů, které uplatňuje,
nemůže podmiňovat náhradu škody existencí úmyslného nebo nedbalostního
zavinění ze strany orgánu státu, jemuž lze porušení přičíst, jdoucího
nad rámec dostatečně závažného porušení práva Společenství.4)      Náhrada
 škody členskými státy, které tuto škodu nebo ztrátu způsobily
jednotlivcům v důsledku porušení práva Společenství, musí být
přiměřená vzniklé škodě. Při neexistenci předpisů Společenství
v této oblasti stanoví měřítka pro určení rozsahu náhrady právní
řád každého členského státu, přičemž ovšem tato měřítka nesmí být méně
příznivá než měřítka platná pro podobné nároky vzniklé na základě
vnitrostátního práva a v žádném případě nesmí být upravena
tak, aby v praxi znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala získání
náhrady škody. S právem Společenství jsou v rozporu ty
vnitrostátní právní předpisy, které obecně omezují náhradu škody pouze
na škody vzniklé na určitých, zvlášť chráněných právech jednotlivců,
s vyloučením ušlého zisku. Krom toho musí být v rámci žádostí
nebo žalob založených na právu Společenství možné přiznat zvláštní
náhradu škody, jako je exemplární náhrada škody podle anglického práva,
pokud ji lze přiznat v rámci podobných žádostí nebo žalob
založených na vnitrostátním právu.5)      Povinnost
 členských států nahradit škodu způsobenou jednotlivcům v důsledku
porušení práva Společenství, které je jim přičitatelné, nelze omezit
pouze na škody, které vznikly poté, kdy Soudní dvůr vyhlásil rozsudek,
v němž bylo určeno vytýkané nesplnění povinnosti. Rodríguez IglesiasKakourisEdwardHirschManciniSchockweilerMoitinho de AlmeidaGulmannMurrayVyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 5. března 1996.Vedoucí kanceláře       Předseda souduR. Grass       G. S. Rodríguez Iglesias* Jednací jazyk: němčina a angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 4. července 1985. # AS-Autoteile Service GmbH proti Pierru Malhé. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Věc 220/84.