title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 7. září 2006. # Gérard Meric proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Starší národní obrazové a slovní ochranné známky PAM-PAM - Přihláška slovní ochranné známky Společenství PAM-PIM'S BABY-PROP - Relativní důvod pro zamítnutí - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-133/05.

text:
      Věc T-133/05
      Gérard Meric
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu
      (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství − Námitkové řízení – Starší národní obrazové a slovní ochranné známky PAM‑PAM − Přihláška slovní ochranné známky Společenství PAM‑PIM’S BABY‑PROP
         − Relativní důvod pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“

      Shrnutí rozsudku
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      Pro průměrného španělského spotřebitele existuje nebezpečí záměny mezi slovním označením PAM-PIM'S BABY-PROP, jehož zápis
         jako ochranné známky Společenství je požadován pro „plenkové kalhotky z papíru nebo buničiny (jednorázové)“ spadající do třídy
         16 ve smyslu Niceské dohody, a slovní ochrannou známku PAM PAM, zapsanou dříve jako ochranná známka Společenství pro „různé
         druhy konfekce, zejména plenkové kalhotky, obuv“ spadající do třídy 25 uvedené dohody. Jednak totiž vzhledem k tomu, že výrobky
         označenými starší ochrannou známkou jsou zejména pleny pro děti, jsou obsaženy v obecnější kategorii uvedené v přihlášce ochranné
         známky, která zahrnuje jak pleny pro děti, tak pleny pro dospělé, a jednak neexistují pojmové rozdíly, které by mohly neutralizovat
         vzhledové a fonetické podobnosti, které existují mezi dotčenými označeními, takže relevantní veřejnost se může domnívat, že
         výrobky označené přihlašovanou ochrannou známkou pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených,
         jako výrobky prodávané pod starší ochrannou známkou.

      (viz body 36, 67, 77)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      7. září 2006 (*)

      „Ochranná známka Společenství − Námitkové řízení – Starší národní obrazové a slovní ochranné známky PAM‑PAM − Přihláška slovní ochranné známky Společenství PAM‑PIM’S BABY‑PROP
         − Relativní důvod pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“

      Ve věci T‑133/05,
      Gérard Meric, s bydlištěm v Paříži (Francie), zastoupený P. Murzeauem, advokátem,

      žalobce,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému A. Rassatem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM byla
      Arbora & Ausonia, SL, se sídlem v Barceloně (Španělsko),

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 17. ledna 2005 ve věci R 250/2004‑1,
         týkajícímu se námitek majitele národních slovních a obrazových ochranných známek PAM‑PAM proti zápisu slovní ochranné známky
         PAM‑PIM’S BABY‑PROP (námitkové řízení číslo B 505 067),

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),

      ve složení M. Vilaras, předseda, F. Dehousse a M. Šváby, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Pastor, náměstkyně vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 17. března 2005,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 15. července 2005,
      po jednání konaném dne 8. prosince 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 9. července 2001 podal žalobce u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné
         známky Společenství podle nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994,
         L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2        Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení PAM‑PIM’S BABY‑PROP.

      3        Výrobky, pro které byl zápis ochranné známky požadován, spadají do třídy 16 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění
         výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu:
         „plenkové kalhotky z papíru nebo buničiny (jednorázové)“.

      4        Přihláška ochranné známky byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 7/02 dne 21. ledna 2002.

      5        Dne 19. dubna 2002 podala společnost Arbora & Ausonia, SL (dále jen „Arbora & Ausonia“) námitky proti zápisu přihlašované
         ochranné známky, založené na třech starších španělských ochranných známkách níže vyobrazených:

      –        slovní ochranná známka PAM‑PAM č. 855 391, zapsaná dne 7. října 1981 pro následující výrobky spadající do třídy 25 ve smyslu
         Niceské dohody: „různé druhy konfekce, zejména plenkové kalhotky, obuv“;

      –        obrazová ochranná známka PAM‑PAM č. 1 146 300, zapsaná dne 7. května 1991 pro „plenkové kalhotky z papíru nebo buničiny (jednorázové)“
         spadající do třídy 16 ve smyslu Niceské dohody:

      –        slovní ochranná známka PAM‑PAM Servicio de Merchandising, SA, č. 1 153 492, zapsaná dne 20. dubna 1988 pro následující výrobky
         spadající do třídy 5 ve smyslu Niceské dohody: „menstruační kalhotky, dámské vložky, absorpční obvazy, menstruační vložky
         a tampóny, sterilní gáza, absorpční vata pro lékařské účely“.

      6        Námitky založené na čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 směřovaly proti veškerým výrobkům uvedeným v přihlášce ochranné
         známky Společenství.

      7        Dne 9. února 2004 vyhovělo námitkové oddělení rozhodnutím č. 289/2004 námitkám podaným společností Arbora & Ausonia, zamítlo
         přihlášku ochranné známky Společenství a uložilo žalobci náhradu nákladů řízení.

      8        Na odůvodnění svého rozhodnutí založeného výlučně na starší obrazové ochranné známce PAM‑PAM námitkové oddělení v podstatě
         uvedlo, že dotčené výrobky jsou totožné a že existuje fonetická podobnost mezi dotčenými označeními. Námitkové oddělení došlo
         k závěru, že u relevantní veřejnosti existuje nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      9        Dne 6. dubna 2004 podal žalobce proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání k OHIM.

      10      Dne 19. listopadu 2004 uvědomil zpravodaj účastníky řízení o tom, že odvolacímu senátu hodlá navrhnout, aby vzal v úvahu nejen
         starší obrazovou ochrannou známku PAM‑PAM, kterou jako jedinou námitkové oddělení přezkoumávalo, ale rovněž další dvě starší
         ochranné známky uvedené ve sdělení o námitce. OHIM na jednání upřesnil, že účastníci řízení nepředložili v této věci odvolacímu
         senátu vyjádření.

      11      Rozhodnutím ze dne 17. ledna 2005 (dále jen „napadené rozhodnutí“), oznámeným žalobci dne 20. ledna 2005, zamítl odvolací
         senát odvolání. Měl v podstatě za to, že s ohledem zejména na výrazné prvky podobnosti mezi přihlašovanou ochrannou známkou
         a starší slovní ochrannou známkou PAM‑PAM, na velmi vysokou podobnost mezi výrobky a vnitřní rozlišovací způsobilost starší
         slovní ochranné známky PAM‑PAM, uváděné vzhledové a fonetické rozdíly nejsou takové, aby mohly vyloučit existenci nebezpečí
         záměny (bod 28 napadeného rozhodnutí). Odvolací senát v souvislosti s tímto závěrem usoudil, že není nadále třeba zkoumat
         další dvě ochranné známky uváděné na podporu námitek.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      12      Žalobce navrhuje, aby Soud:

      –        „jednoduše a prostě změnil“ napadené rozhodnutí;
      –        zamítl námitky podané společností Arbora & Ausonia proti zápisu ochranné známky PAM‑PIM’S BABY‑PROP;
      –        uložil Arbora & Ausonia náhradu nákladů řízení.
      13      OHIM navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
       Úvodní poznámky
      14      Úvodem je třeba uvést, že žalobce nebyl přítomen na jednání dne 8. prosince 2005. Prvním faxem ze dne 7. prosince 2005 sdělil
         Soudu, že „na poslední chvíli vznikla překážka, která [mu] neumožní, aby se dostavil“. Upřesnil, že „měl snahu o tom [Soud]
         okamžitě uvědomit, aby [Soud] mohl nařídit [své] jednání“, a žádal, aby byl „informován o datu, kdy bude vydáno rozhodnutí“.
         Druhým faxem ze dne 7. prosince 2005 žalobce sdělil, že by si přál, aby bylo jednání, „je‑li to možné“, odloženo na leden
         nebo únor následujícího roku, přičemž uvedl „že došlo na poslední chvíli k překážce zcela osobní povahy“. Pátý senát se vzhledem
         k rozporuplnosti zpráv, blížícímu se datu jednání a v každém případě nedostatečnému odůvodnění žádosti žalobce rozhodl nevyhovět
         uvedené žádosti o odklad jednání.

      15      Dále je třeba mít za to, že ačkoli se návrhová žádání žalobce týkají z formálního hlediska změny napadeného rozhodnutí, z obsahu
         žaloby jasně vyplývá, že se žalobce domáhá touto žalobou v podstatě zrušení napadeného rozhodnutí z toho důvodu, že odvolací
         senát nesprávně usoudil, že mezi kolidujícími ochrannými známkami existuje nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94.

       K věci samé
      16      Žalobce se dovolává jediného žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Má za to,
         že mezi přihlašovanou ochrannou známkou a staršími ochrannými známkami není podobnost označení ani podobnost výrobků, na něž
         se vztahují. Domnívá se, že u průměrného spotřebitele ve Španělsku nemůže dojít k nebezpečí záměny mezi dotčenými ochrannými
         známkami.

      17      OHIM je naopak toho názoru, že rozhodnutí odvolacího senátu není stiženo vadami.

      18      Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se ochranná známka nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší
         ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí
         záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna. Krom toho na základě čl. 8 odst. 2 písm. a) bodu
         ii) nařízení č. 40/94 je třeba staršími ochrannými známkami rozumět ochranné známky zapsané v některém členském státě, s dřívějším
         datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství [rozsudek Soudu ze dne 4. listopadu 2003,
         Díaz v. OHIM – Granjas Castelló (CASTILLO), T‑85/02, Recueil, s. II‑4835, bod 27].

      19      Na základě funkční kontinuity, která existuje mezi námitkovým oddělením a odvolacím senátem OHIM [rozsudky Soudu ze dne 23. září
         2003, Henkel v. OHIM − LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, Recueil, s. II‑3253, bod 25, a ze dne 30. června 2004, GE Betz v. OHIM
         − Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02, Sb. rozh. s. II‑1845, bod 33], přezkoumává odvolací senát všechny relevantní právní
         a skutkové okolnosti, aby stanovil, zda nové rozhodnutí mající stejný výrok jako rozhodnutí, které je předmětem odvolání,
         může být legálně přijato či nikoli v okamžiku, kdy je o odvolání rozhodováno [výše uvedený rozsudek Soudu KLEENCARE, bod 29,
         a rozsudek ze dne 3. prosince 2003, Audi v. OHIM (TDI), T‑16/02, Recueil, s. II‑5167, body 81 a 82].

      20      V projednávaném případě je nesporné, že námitky společnosti Arbora & Ausonia se zakládají na třech starších národních ochranných
         známkách uvedených v bodě 5 výše. Námitkové oddělení shledalo existenci nebezpečí záměny pouze mezi přihlašovanou ochrannou
         známkou a starší obrazovou ochrannou známkou.

      21      Naopak odvolací senát poté, co uvědomil účastníky řízení o svém záměru zohlednit rovněž další dvě starší ochranné známky uvedené
         ve sdělení o námitce, porovnal nejdříve přihlašovanou ochrannou známku a starší ochrannou známku PAM‑PAM č. 855 391, neboť
         posledně uvedená je taktéž slovní ochrannou známkou, a tedy bližší přihlašované ochranné známce (bod 22 napadeného rozhodnutí).
         Odvolací senát usoudil až poté, co došel k závěru, že mezi těmito dvěma ochrannými známkami existuje nebezpečí záměny, že
         není třeba přezkoumávat případnou existenci nebezpečí záměny mezi přihlašovanou ochrannou známkou a dvěma ostatními staršími
         ochrannými známkami (bod 30 napadeného rozhodnutí).

      22      Je třeba připomenout, že žaloba podaná u Soudu má za cíl přezkum legality rozhodnutí přijatého odvolacím senátem [viz v tomto
         smyslu rozsudky Soudu ze dne 5. března 2003, Alcon v. OHIM – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Recueil, s. II‑411,
         bod 61; ze dne 6. března 2003, DaimlerChrysler v. OHIM (Maska chladiče), T‑128/01, Recueil, s. II‑701, bod 18; ze dne 3. července
         2003, Alejandro v. OHIM – Anheuser‑Busch (BUDMEN), T‑129/01, Recueil, s. II‑2251, bod 67, a ze dne 22. října 2003, Éditions
         Albert René v. OHIM – Trucco (Starix), T‑311/01, Recueil, s. II‑4625, bod 70]. Podle čl. 63 nařízení č. 40/94 má totiž Soud
         pravomoc napadené rozhodnutí zrušit „pro nepříslušnost, podstatné porušení procesních ustanovení, porušení Smlouvy, tohoto
         nařízení nebo prováděcích předpisů nebo zneužití pravomocí“ v rámci článků 229 ES a 230 ES. Přezkum legality rozhodnutí odvolacího
         senátu vykonávaný Soudem musí být tedy prováděn s ohledem na právní otázky, které byly předneseny před odvolacím senátem [viz
         v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 31. března 2005, Solo Italia v. OHIM − Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, Sb. rozh. s. II‑1881,
         bod 25].

      23      Je tedy třeba zkoumat, zda-li odvolací senát správně vyvodil, že mezi přihlašovanou ochrannou známkou a starší slovní ochrannou
         známkou PAM-PAM (dále jen „dotčená starší ochranná známka“) existuje nebezpečí záměny.

       Ke srovnání výrobků
      –       Argumenty účastníků řízení
      24      Žalobce tvrdí, že na rozdíl od toho, co usoudil odvolací senát, neexistuje totožnost či podobnost označených výrobků. Uvádí,
         že výrobky uvedené v přihlášce ochranné známky jsou jednorázové pleny z papíru nebo buničiny, určené pro děti, zatímco výrobky,
         na něž se vztahuje dotčená starší ochranná známka, jsou plenkové kalhotky pro děti, nikoliv z papíru nebo buničiny, nýbrž
         vyrobeny z jiného materiálu (látky, polyesteru, nylonu atd.), omyvatelné a opětovně použitelné.

      25      Žalobce v tomto ohledu poznamenává, že „pod ochrannou známkou PAM-PAM se prodávají pouze pleny pro dospělé“. Arbora & Ausonia
         neuváděla totiž nikdy na trh pleny pro děti. Tato skutečnost je prokázána, neboť Arbora & Ausonia nepředložila důkaz o tom,
         že by dříve uváděla na trh tento typ výrobků.

      26      OHIM tvrdí, že odvolací senát právem usoudil, že výrobky, na které se vztahuje přihlašovaná ochranná známka a dotčená starší
         ochranná známka jsou „přinejmenším velmi podobné“.

      –       Závěry Soudu
      27      Úvodem je třeba připomenout, že v projednávaném případě odvolací senát došel k závěru, že výrobky jsou totožné nebo přinejmenším
         velmi podobné.

      28      Pro posouzení podobnosti mezi dotčenými výrobky nebo službami je namístě zohlednit všechny relevantní faktory, které charakterizují
         vztah mezi výrobky nebo službami. Tyto faktory zvláště zahrnují jejich povahu, účel, jejich užívání, jakož i jejich konkurenční
         nebo komplementární charakter [rozsudky Soudu CASTILLO, bod 18 výše, bod 32, a ze dne 24. listopadu 2005, Sadas v. OHIM –
         LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 33].

      29      Krom toho výrobky mohou být považovány za totožné, jestliže jsou výrobky, na něž se vztahuje starší ochranná známka, obsaženy
         v obecnější kategorii uvedené v přihlášce ochranné známky [rozsudek Soudu ze dne 23. října 2002, Institut für Lernsysteme
         v. OHIM − Educational Services (ELS), T‑388/00, Recueil, s. II‑4301, bod 53], nebo jestliže jsou výrobky uvedené v přihlášce
         ochranné známky obsaženy v obecnější kategorii, na niž se vztahuje starší ochranná známka [rozsudky Soudu ze dne 23. října
         2002, Oberhauser v. OHIM – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Recueil, s. II‑4359, body 32 a 33; ze dne 12. prosince 2002,
         Vedial v. OHIM – France Distribution (HUBERT), T‑110/01, Recueil, s. II‑5275, body 43 a 44, a ze dne 18. února 2004, Koubi
         v. OHIM – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03, Recueil, s. II‑719, body 41 a 42].

      30      Je třeba připomenout, že srovnání výrobků se musí týkat názvů výrobků dotčených ochranných známek, a nikoli těch výrobků,
         pro které jsou ochranné známky skutečně užívány, ledaže by byl v důsledku žádosti podané v rámci čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení
         č. 40/94 předložen důkaz o užívání starší ochranné známky pouze pro část výrobků nebo služeb, pro které byla zapsána. V takovém
         případě je uvedená starší ochranná známka považována za zapsanou pro účely průzkumu námitek pouze pro tuto část výrobků nebo
         služeb (viz v tomto smyslu rozsudky ELS, bod 29 výše, bod 50, a ARTHUR ET FELICIE, bod 28 výše, bod 35).

      31      Odvolací senát v projednávaném případě správně uvedl, že důkaz o užívání starších ochranných známek nebyl požadován, a proto
         přihlédl k názvu dotčených výrobků.

      32      Odvolací senát v napadeném rozhodnutí v bodě 27 uvedl, že výrobky, na něž se přihláška vztahuje, jsou „plenkové kalhotky z papíru
         nebo buničiny (jednorázové)“, jak pro dospělé, tak pro děti. Porovnal je s některými výrobky, na něž se vztahuje dotčená starší
         ochranná známka, které považuje za „plenkové kalhotky pro děti“.

      33      Argument žalobce vycházející ze skutečnosti, že Arbora & Ausonia neuváděla na trh pleny pro děti, nemůže obstát. Žalobce tímto
         totiž uplatňuje nepředložení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky. Takové nepředložení důkazu může být sankcionováno
         zamítnutím námitek pouze v případě, že takový důkaz byl výslovně a včas požadován přihlašovatelem před OHIM [viz v tomto smyslu
         rozsudky Soudu ze dne 17. března 2004, El Corte Inglés v. OHIM – González Cabello a Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR),
         T‑183/02 a T‑184/02, Recueil, s. II‑965, bod 38, a ze dne 7. června 2005, Lidl Stiftung v. OHIM – REWE‑Zentral (Salvita),
         T‑303/03, Sb. rozh. s. II‑1917, bod 77].

      34      Je namístě podotknout, že dotčená starší ochranná známka byla zapsána pro „různé druhy konfekce, zejména plenkové kalhotky,
         obuv“. Pokud jde o plenkové kalhotky, původní znění ve španělštině uvádí „braga‑pañal infantil“ (plenkové kalhotky pro děti).

      35      Přihláška ochranné známky se týká „plenkových kalhotek z papíru nebo buničiny (jednorázových)“. Vzhledem k tomu, že žalobce
         nepředložil skutečnosti, díky kterým by bylo možné usoudit, že přihláška k zápisu je omezena na pleny pro dospělé nebo pro
         děti, odvolací senát měl právem za to, že tento název zahrnuje jak pleny pro dospělé, tak pleny pro děti.

      36      Je tedy nutné poznamenat, že jelikož výrobky označené dotčenou starší ochrannou známkou jsou zejména pleny pro děti, jsou
         obsaženy v obecnější kategorii uvedené v přihlášce ochranné známky, která zahrnuje jak pleny pro děti, tak pleny pro dospělé.

      37      Je namístě dodat, že takto označené výrobky jsou téže povahy (hygienické výrobky), mají stejnou funkci nebo účel (ochrana
         oděvů při inkontinenci), a jsou uváděny na trh ve stejných prodejních místech (obvykle v supermarketech nebo lékárnách). Konečně
         výrobky mají potenciálně komplementární charakter, jelikož jednorázové plenkové kalhotky, jsou‑li určeny pro malé děti, mohou
         být umístěny do opětovně použitelných látkových plen. Není tedy pochyb, že mohou být vyráběny nebo uváděny na trh stejnými
         hospodářskými subjekty.

      38      Argument žalobce, že výrobky nejsou totožné nebo přinejmenším podobné z důvodů rozdílů ve složení a použití, musí být odmítnut.
         Tyto rozdíly nemohou totiž v projednávaném případě převládat nad společnou povahou a účelem obou dotčených výrobků. Setká‑li
         se spotřebitel s plenou z buničiny nebo látky, ať už jednorázovou, či nikoli, může se domnívat, že se jedná o podobné výrobky
         [viz ohledně podobného přístupu rozsudek Soudu ze dne 21. dubna 2005, Ampafrance v. OHIM − Johnson & Johnson (monBeBé), T‑164/03,
         Sb. rozh. s. II‑1401, bod 53], náležející do téže obecné řady plenkových kalhotek, které mohou mít společný obchodní původ
         (viz v tomto smyslu rozsudek CASTILLO, bod 18 výše, body 33 až 38).

      39      Odvolací senát se tedy nedopustil nesprávného posouzení, když usoudil, že výrobky, na něž se vztahují kolidující ochranné
         známky, jsou totožné, nebo přinejmenším velmi podobné.

       Ke srovnání označení
      40      Soud úvodem připomíná, že dvě ochranné známky jsou podobné tehdy, pokud mezi nimi z pohledu relevantní veřejnosti existuje
         alespoň částečná totožnost, co se týče jednoho nebo více vzhledových, sluchových a pojmových aspektů [rozsudky Soudu ze dne
         23. října 2002, Matratzen Concord v. OHIM – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Recueil, s. II‑4335, bod 30, a ze dne 22. června
         2005, Plus v. OHIM − Bälz a Hiller (Turkish Power), T‑34/04, Sb. rozh. s. II‑2401, bod 43].

      –       Argumenty účastníků řízení
      41      Žalobce uplatňuje, že na rozdíl od toho, co usoudil odvolací senát, neexistuje totožnost mezi označeními PAM‑PAM a PAM‑PIM’S
         BABY‑PROP. Tvrdí, že mezi dotčenou starší ochrannou známkou a přihlašovanou ochrannou známkou existují mnohem větší vzhledové,
         sluchové a pojmové rozdíly, než jsou ty, které shledal odvolací senát.

      42      Žalobce v tomto ohledu napadá přístup odvolacího senátu, podle kterého se pozornost spotřebitele soustřeďuje nezbytně na první
         část ochranné známky, v projednávaném případě na výrazy „pam‑pim’s“, aniž by spotřebitel věnoval pozornost druhé části, „baby‑prop“.
         Žalobce se domnívá, že spotřebitele naopak vizuálně upoutá originální nebo zvláštní aspekt ochranné známky.

      43      Zaprvé, vzhledem k tomu, že přihlašovaná ochranná známka a dotčená starší ochranná známka obsahují odlišný počet slov, nemohou
         být z hlediska vzhledového podobné. Žalobce se rovněž dovolává ještě většího vzhledového a grafického rozdílu mezi přihlašovanou
         ochrannou známkou PAM‑PIM’S BABY‑PROP a starší obrazovou ochrannou známkou PAM‑PAM, která je jedinou starší ochrannou známkou
         odpovídající výrobkům rovněž spadajícím do třídy 16.

      44      Žalobce zadruhé poukazuje na fonetický rozdíl spočívající v tom, že slabika „pim’s“ dodává přihlašované ochranné známce, určené
         dětem, jemnost, na rozdíl od dotčené starší ochranné známky PAM‑PAM, která zní jako bubnování.

      45      Žalobce krom toho vytýká odvolacímu senátu, že posuzoval údajné vzhledové a sluchové podobnosti subjektivně. Tato subjektivní
         povaha vyplývá z totožnosti posuzovaného území starších ochranných známek (Španělsko) s místem, kde bylo vydáno rozhodnutí.

      46      Zatřetí, co se týče pojmového hlediska, žalobce uplatňuje, že mezi dotčenými označeními neexistuje podobnost. Přihlašovaná
         ochranná známka umožňuje okamžitě určit dotyčný výrobek, a sice pleny pro děti, zatímco dotčená starší ochranná známka nemá
         žádný zvláštní význam. Navíc nebylo prokázáno, že průměrný španělský spotřebitel spojí nutně tuto ochrannou známku s plenami
         pro děti.

      47      OHIM tvrdí, že odvolací senát právem potvrdil stanovisko námitkového oddělení, které považovalo dotčená označení za podobná.

      –       Závěry Soudu
      48      Jak vyplývá z judikatury, celkové posouzení nebezpečí záměny musí být, co se týče vzhledové, sluchové nebo pojmové podobnosti
         dotčených ochranných známek, založeno na celkovém dojmu, kterým tyto známky působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišovacím
         a dominantním prvkům [rozsudky Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C‑251/95, Recueil, s. I‑6191, bod 23, a ze
         dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 25; rozsudek Soudu ze dne 5. října 2005, Bunker
         & BKR v. OHIM – Marine Stock (B. K. R.), T‑423/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 57].

      49      Ačkoli průměrný spotřebitel obvykle vnímá ochrannou známku jako celek, aniž by zkoumal její jednotlivé detaily, obecně si
         snadněji zapamatuje dominantní a rozlišující znaky označení [viz v tomto smyslu rozsudky Soudu Fifties, bod 29 výše, body
         47 a 48, a ze dne 6. října 2004, New Look v. OHIM – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE a NLCollection), T‑117/03 až T‑119/03
         a T‑171/03, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 39].

      50      V projednávaném případě měl odvolací senát za to, že v přihlašované ochranné známce je výraz „pam‑pim’s“ rozlišující pro označené
         výrobky a je dominantní vůči výrazu „baby‑prop“ (bod 21 napadeného rozhodnutí).

      51      Je namístě uvést, jak správně zdůraznil odvolací senát, že referenční spotřebitel si snadněji zapamatuje výrazy „pam‑pim’s“,
         které jednak nemají ve španělštině žádný zvláštní význam, kromě výrazu dětské mluvy, a jednak jsou umístěny na začátek přihlašované
         ochranné známky PAM‑PIM’S BABY‑PROP. Spotřebitel totiž obecně věnuje větší pozornost začátku ochranné známky než jejímu konci
         [viz v tomto smyslu rozsudky BUDMEN, bod 22 výše, bod 47, a ARTHUR ET FELICIE, bod 28 výše, bod 46]. Sousloví „pam‑pim’s“
         hraje proto důležitou úlohu při vzhledovém a fonetickém posouzení starší ochranné známky vzhledem ke své poloze na začátku,
         tedy na místě, které je nejvíce viditelné [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 14. července 2005, Wassen International
         v. OHIM – Stroschein Gesundkost (SELENIUM-ACE), T‑312/03, Sb. rozh. s. II‑2897, bod 41].

      52      Co se týče sousloví „baby‑prop“ obsaženého v přihlašované ochranné známce, to neumožní odvrátit pozornost od prvku „pam‑pim’s“
         natolik, aby dostatečně změnilo způsob, jak tuto ochrannou známku vnímá veřejnost. V tomto ohledu se účastníci řízení shodují
         právem na tom, že odvolací senát se nedopustil nesprávného posouzení, když usoudil, že referenční španělský spotřebitel pochopí
         výraz „baby“ tak, že znamená „dítě“. Tento výraz může patřit mezi výrazy běžného jazyka pro označení funkce plenkových kalhotek
         pro děti [viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 20. září 2001, Procter & Gamble v. OHIM, C‑383/99 P, Recueil,
         s. I‑6251, bod 43]. V tomto kontextu spojení výrazů „baby“ a „prop“ umístěné na konci přihlašované ochranné známky zaujímá
         pouze druhotné místo v celku tvořeném označením (viz k podobnému posouzení rozsudek HUBERT, bod 29 výše, bod 53).

      53      Z těchto úvah vyplývá, že sousloví „pam‑pim’s“ je dominantním prvkem přihlašované ochranné známky.

      54      Právě ve světle tohoto posouzení je třeba přezkoumat, zda dotčená označení vykazují podobnosti.

      55      Nejdříve je třeba poznamenat, že ačkoli odvolací senát došel v napadeném rozhodnutí k závěru, že mezi dotčenou starší ochrannou
         známkou a přihlašovanou ochrannou známkou existuje vzhledová a sluchová podobnost (body 23 a 24 napadeného rozhodnutí), jakož
         i mírná pojmová podobnost zejména s přihlédnutím k jejím rozlišovacím a dominantním prvkům (body 25 napadeného rozhodnutí),
         nevyvodil, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, totožnost těchto označení.

      56      Zaprvé, z hlediska vzhledového jsou dominantní prvek přihlašované ochranné známky „pam‑pim’s“ a dotčená starší ochranná známka
         PAM‑PAM složeny oba ze dvou výrazů spojených pomlčkou. Každý z těchto výrazů obsahuje tři písmena, z nichž dvě jsou totožná,
         umístěná ve stejném pořadí a na stejném místě.

      57      Rozdíl, zdůrazněný v napadeném rozhodnutí, mezi samohláskami „a“ a „i“, jakož i doplnění písmena „s“, kterému předchází apostrof,
         nejsou dostatečně významné, aby zpochybnily vzhledovou podobnost, která existuje mezi dotčenou starší ochrannou známkou a dominantním
         prvkem přihlašované ochranné známky (viz v tomto smyslu rozsudek ELS, bod 29 výše, bod 66).

      58      Stejně tak přidání výrazu „baby-prop“ v přihlášce ochranné známky nemůže změnit toto posouzení, neboť tento výraz zaujímá
         druhotné místo v celku tvořeném označením.

      59      Odvolací senát tedy právem usoudil, že přihlašovaná ochranná známka a dotčená starší ochranná známka si jsou vzhledově podobné.

      60      Pokud jde o argument žalobce vycházející z rozdílu mezi přihlašovanou ochrannou známkou a starší obrazovou ochrannou známkou,
         tento argument není relevantní, neboť Soud konstatoval v bodě 21 výše, že odvolací senát oprávněně založil své rozhodnutí
         pouze na dotčené starší slovní ochranné známce, aniž by bylo třeba zkoumat ostatní uplatňované starší ochranné známky.

      61      Zadruhé, dominantní prvek přihlašované ochranné známky „pam-pim’s“ a dotčená starší ochranná známka PAM‑PAM jsou z hlediska
         fonetického složeny ze dvou jednoslabičných výrazů, které začínají stejnou souhláskou „p“ a končí stejnou souhláskou „m“.
         Mají taktéž společnou počáteční slabiku „pam“. Jediná odlišnost ve výslovnosti se pro španělskou veřejnost týká střední samohlásky
         druhé slabiky „a“ v dotčené starší ochranné známce a „i“ v přihlašované ochranné známce. Tento nepatrný rozdíl nemůže v žádném
         případě zpochybnit sluchovou podobnost, která existuje mezi dotčenými ochrannými známkami.

      62      Pokud jde o výraz „baby-prop“ obsažený v přihlašované ochranné známce, Soud již uvedl, že zaujímá druhotné místo v celku tvořeném
         označením. Nemůže tedy zpochybnit výraznou sluchovou podobnost mezi dominantním prvkem přihlašované ochranné známky a dotčenou
         starší ochrannou známkou [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 11. května 2005, Grupo Sada v. OHIM − Sadia (GRUPO SADA),
         T‑31/03, Sb. rozh. s. I‑10001, bod 62].

      63      Tvrzení žalobce, že dotčená starší ochranná známka zní jako bubnování, na rozdíl od přihlašované ochranné známky, která v sobě
         nese aspekt jemnosti, je nepodložené. V každém případě toto tvrzení není dostatečné k vyloučení veškeré sluchové podobnosti
         mezi přihlašovanou ochrannou známkou a dotčenou starší ochrannou známkou, neboť jemnost zvuku „pam‑pim’s“ nebyla prokázána.

      64      Odvolací senát tedy správně usoudil, že mezi přihlašovanou ochrannou známkou a dotčenou starší ochrannou známkou, pojatými
         jako celek, existuje sluchová podobnost, neboť jejich podobnosti převažují nad jejich rozdíly (viz k podobnému přístupu, rozsudek
         SELENIUM‑ACE, bod 51 výše, bod 44).

      65      Soud krom toho podotýká, že tvrzení žalobce ohledně subjektivity posouzení vzhledové a sluchové podobnosti odvolacím senátem
         není podložené.

      66      Zatřetí z hlediska pojmového nemají označení PAM-PAM a dominantní prvek „pam-pim’s“ přihlašované ochranné známky pro relevantní
         veřejnost jasný a vymezený sémantický obsah. Jak totiž uvedl správně odvolací senát, nemají ve španělštině význam, kromě žvatlání,
         které je vlastní malým dětem. Pokud jde o výraz „baby‑prop“, obsažený v přihlašované ochranné známce, je namístě připomenout,
         že zaujímá druhotné místo v celku tvořeném označením. Navíc, přestože výraz „baby“ může být chápán relevantní veřejností tak,
         že znamená „dítě“, je namístě podotknout, že výraz „prop“ nemá ve španělštině zvláštní význam. Přihlašovaná ochranná známka
         PAM‑PIM’S BABY‑PROP pojatá jako celek tedy nemá jasný a vymezený význam. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, neumožňuje relevantní
         veřejnosti určit dotyčný výrobek.

      67      Neexistují tedy pojmové rozdíly, které by mohly neutralizovat vzhledové a fonetické podobnosti, které existují mezi dotčenými
         označeními.

      68      Z výše uvedeného vyplývá, že odvolací senát správně konstatoval podobnost dotčených ochranných známek.

       K nebezpečí záměny
      –       Argumenty účastníků řízení
      69      Podle žalobce neexistuje nebezpečí záměny mezi dotčenými ochrannými známkami, neboť relevantní veřejnost, na kterou se tyto
         ochranné známky vztahují, je zcela odlišná. Spotřebitelem, na kterého je zaměřena přihlašovaná ochranná známka, je veřejnost
         složená z mladých rodičů, zatímco veřejnost, které se týkají pleny pro dospělé prodávané pod ochrannou známkou PAM‑PAM, se
         skládá z osob třetího, ba i čtvrtého věku.

      70      OHIM je toho názoru, že celkové posouzení nebezpečí záměny dokazuje, že takové nebezpečí záměny existuje. Vzhledem k podobnosti
         dotčených výrobků a ochranných známek bude mít referenční španělský spotřebitel sklon k tomu přisuzovat výrobkům označeným
         ochrannou známkou PAM‑PIM’S BABY‑PROP stejný obchodní původ jako výrobkům prodávaným pod ochrannou známkou PAM‑PAM.

      –       Závěry Soudu
      71      Nebezpečí záměny představuje nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby pocházejí od stejného
         podniku, případně od podniků hospodářsky propojených (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil,
         s. I‑5507, bod 29; rozsudky Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 48 výše, bod 17, a ARTHUR ET FELICIE, bod 28 výše, bod 26).

      72      Nebezpečí záměny u veřejnosti musí být posuzováno celkově, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory projednávaného
         případu (rozsudky SABEL, bod 48 výše, bod 22; Canon, bod 71 výše, bod 16, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 48 výše, bod 18).

      73      Za účelem tohoto celkového posouzení se má za to, že průměrný spotřebitel dotyčných výrobků je běžně informovaný a přiměřeně
         pozorný a obezřetný. Jeho úroveň průměrné pozornosti se může lišit v závislosti na kategorii dotčených výrobků nebo služeb
         (rozsudek ELS, bod 29 výše, bod 47).

      74      Ve světle výše uvedených úvah je namístě mít v projednávaném případě za to, že existence podobnosti mezi přihlašovanou ochrannou
         známkou a dotčenou starší ochrannou známkou je prokázána. Navíc je třeba připomenout, jak je učiněno v napadeném rozhodnutí,
         že výrobky označené kolidujícími ochrannými známkami jsou totožné. Logickým následkem této totožnosti je to, že rozsah případných
         rozdílů mezi dotčenými označeními je zmírněn (viz v tomto smyslu rozsudek BUDMEN, bod 22 výše, bod 59).

      75      Co se týče relevantní veřejnosti, bylo výše prokázáno, že jak dotčená starší ochranná známka, tak přihlašovaná ochranná známka
         se vztahují zejména na plenkové kalhotky určené pro děti. Relevantní veřejnost je tedy alespoň zčásti tatáž pro obě kolidující
         ochranné známky.

      76      Soud připomíná, že v oděvním odvětví je časté, že stejná ochranná známka má různé konfigurace podle typu výrobku, který označuje.
         V tomto odvětví je rovněž obvyklé, že stejný podnik používá odvozené ochranné známky, a sice označení odvozená od hlavní ochranné
         známky a sdílející s ní společný dominantní prvek, pro odlišení různých výrobních řad (rozsudky Fifties, bod 29 výše, bod
         49; BUDMEN, bod 22 výše, bod 57, a NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE a NLCollection, bod 49 výše, bod 51). Za těchto podmínek je
         myslitelné, že relevantní veřejnost považuje výrobky, na které se vztahují kolidující ochranné známky, za náležející sice
         ke dvěma různým řadám výrobků, přesto však pocházející od stejného podniku (viz v tomto smyslu rozsudky Fifties, bod 29 výše,
         bod 49, a ARTHUR ET FELICIE, bod 28 výše, bod 68).

      77      Vzhledem k těmto skutečnostem je třeba mít za to, že průměrný španělský spotřebitel se může domnívat, že výrobky označené
         ochrannou známkou PAM‑PIM’S BABY‑PROP pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených, jako výrobky
         prodávané pod ochrannou známkou PAM‑PAM.

      78      Odvolací senát tedy došel právem k závěru, že mezi dotčenými ochrannými známkami existuje nebezpečí záměny.

      79      Jediný žalobní důvod vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 musí být tedy zamítnut.

       K nákladům řízení
      80      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobce
         neměl ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobci se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. září 2006.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. prosince 2010.#Rosa María Gavieiro Gavieiro (C-444/09) a Ana María Iglesias Torres (C-456/09) proti Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de A Coruña a Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de Pontevedra - Španělsko.#Sociální politika - Směrnice 1999/70/ES - Ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS - Zásada zákazu diskriminace - Uplatnění rámcové dohody na dočasné zaměstnance autonomní oblasti - Vnitrostátní právní úprava, jež stanoví rozdílné zacházení v oblasti vyplácení příplatků za odpracovaná léta pouze na základě dočasné povahy pracovního poměru - Povinnost uznat se zpětným účinkem nárok na příplatek za odpracovaná léta.#Spojené věci C-444/09 a C-456/09.

text:
      Spojené věci C-444/09 a C-456/09
      Rosa María Gavieiro Gavieiro
      a
      Ana María Iglesias Torres
      v.
      Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de A Coruña a Juzgado de lo
         Contencioso-Administrativo nº 3 de Pontevedra)

      „Sociální politika – Směrnice 1999/70/ES – Ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Zásada zákazu diskriminace – Uplatnění rámcové dohody na dočasné zaměstnance autonomní oblasti – Vnitrostátní právní úprava, jež stanoví rozdílné zacházení v oblasti vyplácení příplatků za odpracovaná léta pouze na základě
         dočasné povahy pracovního poměru – Povinnost uznat se zpětným účinkem nárok na příplatek za odpracovaná léta“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice
            1999/70 – Působnost
      (Směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 2, bod 1 a ustanovení 3 bod 1)
      2.        Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice
            1999/70 – Pracovní podmínky – Pojem
      (Směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 4 bod 1)
      3.        Akty orgánů – Směrnice – Provedení členskými státy
      (Článek 258 SFEU; směrnice Rady 1999/70, čl. 2 třetí pododstavec)
      4.        Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice
            1999/70
      (Směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 4 bod 1)
      1.        Jak ze znění směrnice 1999/70 o rámcová dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP
         a EKOS a uvedené rámcové dohody, tak i z jejich struktury a účelu vyplývá, že se požadavky, které jsou v nich uvedené, použijí
         i na pracovní smlouvy a poměry na dobu určitou uzavřené se správními orgány a dalšími subjekty veřejného sektoru.

      Dočasný zaměstnanec autonomní oblasti členského státu spadá do osobní působnosti směrnice 1999/70 i rámcové dohody, která
         je obsažena v příloze této směrnice.

      (viz body 38, 45, výrok 1)
      2.        Na příplatek za odpracovaná léta se jakožto na pracovní podmínku vztahuje ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech
         na dobu určitou, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70 o rámcová dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené
         mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, takže se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou mohou bránit zacházení, které
         je s ohledem na vyplácení tohoto příplatku bez jakéhokoliv objektivního odůvodnění méně příznivé, než je zacházení se zaměstnanci
         v pracovním poměru na dobu neurčitou, kteří se nacházejí ve srovnatelné situaci. Pouhá dočasná povaha pracovního poměru určitých
         státních zaměstnanců nemůže být objektivním důvodem ve smyslu tohoto ustanovení rámcové dohody.

      (viz bod 58, výrok 2)
      3.        Článek 2 třetí pododstavec směrnice 1999/70 o rámcová dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi
         UNICE, CEEP a EKOS stanoví, že právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí přijaté členskými
         státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení.

      Pokud směrnice výslovně stanoví, že předpisy, které ji provádějí, musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový
         odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení, je přitom v každém případě nezbytné přijmout zvláštní provádějící předpis. I když
         je pravda, že může být v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti určeno, že členské státy nesplnily povinnosti vyplývající z
         čl. 2 třetího pododstavce směrnice 1999/70, neznamená to však nutně, že vnitrostátní opatření, které ve svém odůvodnění neobsahuje
         odkaz na dotyčnou směrnici, nemůže být považováno za opatření, které je jejím platným prováděcím předpisem. Vzhledem k tomu,
         že členské státy musí nejen formálně provést směrnice Unie do svých právních řádů, ale rovněž se musí ujistit, že povinnosti,
         které pro ně vyplývají z těchto směrnic, jsou zcela a vždy dodržovány, nelze vyloučit, že si členský stát, který se nejdříve
         snažil provést směrnici a přizpůsobit se svým povinnostem podle práva Unie, zejména následkem sporů předložených vnitrostátním
         soudům nebo žaloby podané Komisí podle článku 258 SFEU uvědomí, že ustanoveními jeho vnitrostátního práva nebylo právo Unie
         správně a úplně provedeno a že tato ustanovení musí být za těchto okolností změněna.

      Pouhá okolnost, že vnitrostátní ustanovení neobsahuje žádný odkaz na směrnici 1999/70, nevylučuje, že toto ustanovení může
         být považováno za vnitrostátní opatření, kterým se provádí tato směrnice.

      (viz body 61–64, 67, výrok 3)
      4.        Ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70 o rámcová
         dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, je bezpodmínečné a dostatečně
         přesné pro to, aby se ho dočasní úředníci mohli před vnitrostátním soudem vůči státu dovolávat k tomu, aby jim byl přiznán
         nárok na příplatky za odpracovaná léta za období ode dne uplynutí lhůty stanovené členským státům pro provedení uvedené směrnice
         do dne vstupu v platnost vnitrostátního zákona, kterým se tato směrnice provádí do vnitrostátního práva dotyčného členského
         státu, s výhradou dodržení relevantních ustanovení vnitrostátního práva týkajících se promlčení.

      Navzdory tomu, že ve vnitrostátní právní úpravě provádějící směrnici 1999/70 existuje ustanovení uznávající nárok dočasných
         úředníků na vyplácení příplatků vztahujících se k odpracovaným tříletým obdobím, které však vylučuje zpětné uplatnění tohoto
         nároku, mají příslušné orgány dotčeného členského státu povinnost na základě práva Unie a vzhledem k tomu, že ustanovení rámcové
         dohody o pracovních poměrech na dobu určitou má přímý účinek, přiznat tomuto nároku zpětný účinek od uplynutí lhůty stanovené
         členským státům pro provedení této směrnice.

      (viz body 90, 99, výrok 4–5)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      22. prosince 2010(*)

      „Sociální politika − Směrnice 1999/70/ES − Ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi
         organizacemi UNICE, CEEP a EKOS − Zásada zákazu diskriminace − Uplatnění rámcové dohody na dočasné zaměstnance autonomní oblasti
         − Vnitrostátní právní úprava, jež stanoví rozdílné zacházení v oblasti vyplácení příplatků za odpracovaná léta pouze na základě
         dočasné povahy pracovního poměru − Povinnost uznat se zpětným účinkem nárok na příplatek za odpracovaná léta“

      Ve spojených věcech C‑444/09 a C‑456/09,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané Juzgado de lo Contencioso-Administrativo
         n°3 de A Coruña (Španělsko) a Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n°3 de Pontevedra (Španělsko), rozhodnutími ze dne
         30. října a 12. listopadu 2009, došlými Soudnímu dvoru dne 16. a 23. listopadu 2009, v řízení

      Rosa María Gavieiro Gavieiro (C‑444/09),

      Ana María Iglesias Torres (C‑456/09)

      proti
      Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev, A. Rosas, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Iglesias Torres M. Costas Oterem, abogada,
      –        za Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia A. López Miñem, jako zmocněncem,
      –        za španělskou vládu J. Rodríguez Cárcamem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi M. van Beekem a G. Valero Jordanou, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou,
         uzavřené dne 18. března 1999 (dále jen „rámcová dohoda“), která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28.
         června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst.
         L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368).

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů mezi R. M. Gavieiro Gavieiro a A. M. Iglesias Torres, na straně jedné, a Consellería
         de Educación e Ordenación de la Xunta de Galicia (ministerstvo pro vzdělávání a vysoké školy vlády Autonomní oblasti Galície,
         dále jen „Consellería“), na straně druhé, a jejich předmětem je odmítnutí posledně uvedeného orgánu přiznat se zpětným účinkem
         příplatky za odpracování každých tří let.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Podle článku 1 směrnice 1999/70 je jejím účelem „provedení rámcové dohody […] uzavřené dne […] mezi obecnými mezioborovými
         organizacemi (UNICE, EKOS a CEEP), která je obsažena v příloze“.

      4        Článek 2 první a třetí pododstavec téže směrnice stanoví:

      „Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 10.
         července 2001 nebo zajistí, aby se nejpozději k uvedenému dni sociální partneři zavedli nezbytná opatření dohodou; členské
         státy musí přijmout veškerá nezbytná opatření, která jim umožní kdykoli zaručit výsledky stanovené touto směrnicí. Neprodleně
         o nich uvědomí Komisi.

      […]
      Opatření podle odstavce 1 [prvního pododstavce] přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být
         takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.“

      5        Podle článku 3 vstoupila směrnice 1999/70 v platnost dne 10. července 1999, tedy dnem svého vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství.

      6        Podle ustanovení 1 rámcové dohody je jejím

      „[…] [ú]čelem
      a)      zlepšit kvalitu práce na dobu určitou zajištěním uplatňování zásady zákazu diskriminace;
      b)      vytvořit rámec, který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na
         dobu určitou.“

      7        Ustanovení 2 bod 1 rámcové dohody zní:

      „Tato dohoda se vztahuje na zaměstnance s pracovní poměrem na dobu určitou, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním
         poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě.“

      8        Zaměstnanec v pracovním poměru na dobu určitou je definován v ustanovení 3 bodu 1 rámcové dohody jako „osoba s pracovní smlouvou
         nebo poměrem [na dobu určitou] uzavřeným přímo mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem, pokud skončení pracovní smlouvy nebo poměru
         je určeno objektivními podmínkami, jakými jsou dosažení určitého dne, dokončení určitého úkolu nebo vznik určité události“.

      9        Ustanovení 4 rámcové dohody, nadepsané „Zásada zákazu diskriminace“, ve svých bodech 1 a 4 stanoví:

      „1.      Pokud jde o pracovní podmínky, nesmí být se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou zacházeno méně příznivě než se
         srovnatelnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou pouze z toho důvodu, že mají pracovní smlouvu nebo pracovní
         poměr na dobu určitou, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.

      […]
      4.      Pro zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou platí stejná kritéria počtu odpracovaných let týkající se určitých pracovních
         podmínek jako pro zaměstnance v pracovním poměru na dobu neurčitou, ledaže je možné rozdílná kritéria počtu odpracovaných
         let ospravedlnit objektivními důvody.“

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Článek 149 odst. 1 bod 18 španělské ústavy (dále jen „ústava“) přiznává španělskému státu výlučnou pravomoc, pokud jde o základy
         právního režimu orgánů veřejné správy a statusový režim jejich úředníků.

      11      Podle článku 4 o civilních státních úřednících schváleného vnitrostátním nařízením 315/1964 (Decreto 315/1964, por el que
         se aprueba la Ley articulada de funcionarios civiles del Estado ze dne 7. února 1964 (BOE č. 40, ze dne 15. února 1964, s. 2045,
         dále jen „NZCSÚ“) jsou stálými úředníky osoby, které na základě právoplatného jmenování zastávají stálé místo, jsou zahrnuty
         do stanovených počtů zaměstnanců a dostávají plat nebo stálé dávky ze souhrnného rozpočtu státu ve prospěch zaměstnanců.

      12      Článek 5 odst. 2 NZCSÚ stanoví, že za dočasné úředníky jsou považovány osoby, které v nezbytných nebo naléhavých případech
         zastávají pracovní místa stálých úředníků do té doby, než budou tato místa obsazena stálými úředníky.

      13      Podle čl. 104 odst. 3 NZCSÚ pobírají dočasní úředníci plat v závislosti na útvaru, pod který spadá obsazované pracovní místo.

      14      Článek 105 NZCSÚ stanovil, že se na tyto dočasné zaměstnance vztahuje obdobně a v rozsahu odpovídajícím povaze jejich pracovního
         poměru obecná právní úprava týkající se stálých úředníků, s výjimkou práva na setrvání ve funkci, na odměny za práci určité
         výše a důchodový režim veřejné služby.

      15      Ustanovení NZCSÚ byla převzata do zákonů o rozpočtech Autonomní oblasti Galície na roky 2003 až 2007, ve kterých bylo stanoveno,
         že dočasní úředníci na rozdíl od stálých úředníků nemají nárok na vyplácení příplatků za odpracování každých tří let. Tyto
         posledně uvedené příplatky jsou příplatky, které se poskytují za každé tři odpracované roky.

      16      Na základě výlučné pravomoci, kterou mu přiznává čl. 149 odst. 1 bod 18 ústavy, přijal španělský stát Ley 7/2007 del Estatuto
         básico del empleado público (zákon 7/2007 o základním statusu státního zaměstnance) ze dne 12. dubna 2007 (BOE č. 89, ze dne
         13. dubna 2007, s. 16270, dále jen „LEBEP“).

      17      LEBEP se podle svého čl. 2 odst. 1 vztahuje na stálé zaměstnance, a popřípadě na smluvní zaměstnance pracující zejména ve
         správních orgánech autonomních oblastí.

      18      Článek 8 LEBEP zní:

      „1.   Státními zaměstnanci jsou osoby, které zastávají odměňované funkce v rámci orgánů veřejné správy, v nichž slouží obecnému
         zájmu.

      2.     Statní zaměstnanci se dělí na:
      a)      stálé úředníky;
      b)     dočasné úředníky;
      c)     smluvní zaměstnance, ať už stálé, na dobu neurčitou, nebo na dobu určitou a
      d)     pomocné zaměstnance.“
      19      Stálí úředníci a dočasní úředníci jsou definování v článcích 9 a 10 LEBEP stejným způsobem, jakým jsou definováni v NZCSÚ.

      20      Článek 25 LEBEP, nadepsaný „Odměňování dočasných úředníků“, mění režim týkající se příplatků za odpracování každých tří let
         platný do té doby tím, že ve svém odstavci 2 stanoví, že „[o]dpracovaná tříletá období odpovídající službě vykonané před vstupem
         [uvedeného zákona] v platnost, která mají vliv na odměňování, budou uznána pouze ode dne jeho vstupu v platnost“.

      21      LEBEP, kterým byl zrušen čl. 5 odst. 2 a články 104 a 105 NZCSÚ, vstoupil v platnost dne 13. května 2007.

      22      Consellería na základě čl. 25 odst. 2 LEBEP stanovilo pravidla pro uznávání odpracovaných tříletých období z úřední moci dočasným
         úředníkům působícím jako vyučující Autonomní oblasti Galície.

      23      Článek 27 odst. 1 písm. a) zákona o finančních a rozpočtových pravidlech Galície schváleného decreto legislativo 1/1999 (Decreto
         legislativo 1/1999, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Régimen Financiero y presupuestario de Galicia)
         ze dne 7. října 1999 (BOE č. 293, ze dne 8. prosince 1999, s. 42303) stanoví, že u nároků, které zahrnují peněžitou povinnost,
         je stanovena pětiletá promlčecí lhůta.

       Spory v původním řízení a předběžné otázky
       Věc C‑444/09
      24      Rose María Gavieiro Gavieiro, která byla v den podání své žaloby zaměstnaná Consellería jakožto úřednice ve zkušební době,
         pracovala v letech 1994 až 2007 jako dočasná učitelka v různých vzdělávacích zařízeních v Galícii po celkovou dobu 9 let 2
         měsíců a 17 dnů.

      25      Poté, co vstoupil LEBEP v platnost, přiznalo Consellería R. M. Gavieiro Gavieiro nárok na pobírání příplatků za odpracování
         každých tří let ode dne 13. května 2007, jelikož pracovala pro Autonomní oblast Galícii devět let.

      26      Dne 14. listopadu 2008 požádala žalobkyně ve věci v původním řízení Consellería, aby jí byla uznána nepromlčená odpracovaná
         tříletá období, tedy období od listopadu 2003 do 12. května 2007, a aby jí byly vyplaceny odpovídající příplatky za odpracování
         každých tří let. Tato žádost se opírala o právo, aby s ní bylo zacházeno nediskriminačním způsobem stanoveným v ustanovení
         4 rámcové dohody, jak ho vyložil Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 13. září 2007, Del Cerro Alonso (C‑307/05, Sb. rozh.
         s. I‑7109).

      27      Rozhodnutím ze dne 5. března 2009 zamítlo Consellería uvedenou žádost s odůvodněním, že LEBEP uznává dočasným úředníkům odpracovaná
         tříletá období až od 13. května 2007, tj. dne vstupu tohoto zákona v platnost.

      28      Proti uvedenému zamítavému rozhodnutí podala R. M. Gavieiro Gavieiro žalobu k předkládajícímu soudu, ve které žádá o zrušení
         tohoto rozhodnutí a uznání se zpětným účinkem odpracovaných tříletých období, kterých, jak tvrdí, dosáhla.

      29      Jelikož měl Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 3 de A Coruña za to, že řešení sporu, který je mu předložen, vyžaduje
         výklad rámcové dohody, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Co znamená výraz ,rozdílná kritéria počtu odpracovaných let‘ obsažený v ustanovení 4 bodu 4 rámcové dohody, [která je přílohou]
         směrnice 1999/70/ES, a je pouhá dočasnost služby určitých státních zaměstnanců ,objektivním důvodem‘, který ospravedlňuje
         rozdílné zacházení při vyplácení příplatků podle počtu odpracovaných let?“

       Věc C‑456/09
      30      Ana María Iglesias Torres, v současné době zaměstnaná Consellería jakožto stálá úřednice učitelského sboru oficiálních jazykových
         škol Autonomní oblasti Galície, pracovala v období od roku 1994 do 13. května 2007 pro Consellería jako dočasná učitelka v různých
         vzdělávacích zařízeních po celkovou dobu devíti let.

      31      Poté, co vstoupil LEBEP v platnost, požádala A. M. Iglesias Torres dne 23. dubna 2009 o přiznání nároku na pobírání odměny
         za práci odpovídající rozdílu mezi odměnou, kterou pobírala, a odměnou, která by jí náležela na základě tříletých období odpracovaných
         před tímto vstupem v platnost.

      32      Rozhodnutím ze dne 13. května 2009, přijatým vedoucím územního odboru vzdělávání a vysokých škol provincie Lugo na základě
         zmocnění Conselleiro, byla uvedená žádost zamítnuta.

      33      Proti tomuto zamítavému rozhodnutí podala A. M. Iglesias Torres žalobu k předkládajícímu soudu, ve které žádá o zrušení tohoto
         rozhodnutí a uznání se zpětným účinkem odpracovaných tříletých období, kterých, jak tvrdí, dosáhla. Opírá se v tomto ohledu
         o ustanovení 4 rámcové dohody, jak bylo vyloženo Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Del Cerro Alonso.

      34      Vzhledem k tomu, že měl Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n°3 de Pontevedra pochybnosti ohledně výkladu rámcové dohody
         ve světle judikatury Soudního dvora, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Vztahuje se směrnice 1999/70/ES na dočasné zaměstnance Autonomní oblasti Galície?
      2)      Lze za vnitrostátní opatření provádějící tuto směrnici považovat čl. 25 odst. 2 [LEBEP], pokud v tomto zákoně není uveden
         žádný odkaz na právní úpravu Společenství?

      3)      V případě kladné odpovědi na druhou otázku, je nezbytné čl. 25 odst. 2 LEBEP považovat za vnitrostátní prováděcí opatření,
         na které odkazuje bod 4 výroku rozsudku Soudního dvora ze dne 15. dubna 2008, Impact (C‑268/06, Sb. rozh. s. I‑2483), nebo
         byl španělský stát povinen přiznat zpětný účinek pouze dopadům na odměňování vyplývajících z tříletých období, které uznává
         na základě směrnice?

      4)      V případě záporné odpovědi na druhou otázku, je třeba v projednávané věci přímo použít směrnici 1999/70/ES způsobem, o němž
         hovoří [výše uvedený] rozsudek […] Del Cerro [Alonso]?“

      35      S ohledem úzkou souvislost těchto dvou věcí v původním řízení je třeba tyto věci pro účely tohoto rozsudku spojit.

       K předběžným otázkám
       K první otázce ve věci C‑456/09
      36      Podstatou první otázky předkládajícího soudu ve věci C‑456/09 je, zda dočasný zaměstnanec Autonomní oblasti Galície, jakým
         je žalobkyně v původním řízení, spadá do osobní působnosti směrnice 1999/70 a rámcové dohody.

      37      Všichni zúčastnění, kteří předložili Soudnímu dvoru svá vyjádření, mají za to, že by mělo být na tuto otázku odpovězeno kladně.

      38      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že jak ze znění směrnice 1999/70 a rámcové dohody, tak i z jejich
         struktury a účelu vyplývá, že se požadavky, které jsou v nich uvedené, použijí i na pracovní smlouvy a poměry na dobu určitou
         uzavřené se správními orgány a dalšími subjekty veřejného sektoru (rozsudky ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04,
         Sb. rozh. s. I‑6057, body 54 až 57; ze dne 7. září 2006, Marrosu a Sardino, C‑53/04, Sb. rozh. s. I‑7213, body 40 až 43; Vassallo,
         C‑180/04, Sb. rozh. s. I‑7251, body 32 až 35, jakož i výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso, bod 25).

      39      Jak totiž vyplývá z ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody, je její osobní působnost určena široce a vztahuje se obecně na „zaměstnance
         s pracovní poměrem na dobu určitou, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy,
         kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě“ (viz výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 56; rozsudek
         ze dne 23. dubna 2009, Angelidaki a další, C‑378/07 až C‑380/07, Sb. rozh. s. I‑3071, bod 114, jakož i rozsudek ze dne 24.
         června 2010, Sorge, C‑98/09, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 30).

      40      Vymezení pojmu „zaměstnanec v pracovním poměru na dobu určitou“ ve smyslu rámcové dohody, uvedené v jejím ustanovení 3 bodě
         1, zahrnuje všechny zaměstnance, aniž rozlišuje podle toho, zda jsou zaměstnáni zaměstnavatelem ve veřejném či soukromém sektoru
         (výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 56).

      41      Krom toho s ohledem na význam zásad rovného zacházení a zákazu diskriminace, které jsou součástí obecných zásad práva Unie,
         musejí být ustanovení uvedená ve směrnici 1999/70 a v rámcové dohodě v zájmu zajištění zaměstnancům na dobu určitou stejných
         výhod, jaké požívají zaměstnanci na dobu neurčitou ve srovnatelném postavení, ledaže je odlišné zacházení odůvodněno objektivními
         důvody, vykládána široce, jelikož představují pravidla sociálního práva Unie značného významu, která by se měla jako minimální
         ochranné požadavky vztahovat na každého zaměstnance (výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso, bod 27).

      42      V důsledku toho se směrnice 1999/70 a rámcová dohoda použijí na všechny zaměstnance vykonávající činnost odměňovanou v rámci
         zaměstnaneckého poměru na dobu určitou, který je váže k jejich zaměstnavateli (výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso, bod
         28).

      43      Pouhá okolnost, že je určité pracovní místo kvalifikováno jako „tabulkové“ podle vnitrostátního práva a že vykazuje některé
         charakteristické znaky typické pro veřejnou službu dotyčného členského státu, není v tomto ohledu rozhodná, neboť by jinak
         vážně zpochybnila užitečný účinek směrnice 1999/70 a rámcové dohody, jakož i jejich jednotné používání v členských státech,
         jelikož by jim poskytovala možnost libovolně vyloučit některé kategorie osob z ochrany, kterou poskytují tyto nástroje práva
         Unie (viz výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 29).

      44      Jelikož je nesporné, že A. M. Iglesias Torres pracovala více než devět let v různých vzdělávacích zařízeních Autonomní oblasti
         Galície jakožto dočasná úřednice a že se mimoto věc v původním řízení týká situace stálých úředníků ve srovnání se situací
         dočasných úředníků, spadá do osobní působnosti směrnice 1999/70 i rámcové dohody.

      45      Na první otázku položenou ve věci C‑456/09 je tedy třeba odpovědět tak, že dočasný zaměstnanec Autonomní oblasti Galície,
         jakým je žalobkyně v původním řízení, spadá do osobní působnosti směrnice 1999/70 i rámcové dohody.

       K jediné otázce položené ve věci C‑444/09
      46      Svou jedinou otázkou ve věci C‑444/09 se předkládající soud táže na to, jakým způsobem má vykládat výraz „rozdílná kritéria
         počtu odpracovaných let“ obsažený v ustanovení 4 bodu 4 rámcové dohody, a je-li pouhá dočasnost služby určitých státních zaměstnanců
         „objektivním důvodem“ ve smyslu tohoto ustanovení ospravedlňujícím rozdílné zacházení při vyplácení příplatků podle počtu
         odpracovaných let.

      47      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustanovení 1 písm. a) rámcové dohody je jedním z jejích účelů zlepšit kvalitu práce
         na dobu určitou zajištěním uplatňování zásady zákazu diskriminace. Krom toho preambule této rámcové dohody ve svém třetím
         pododstavci upřesňuje, že tato dohoda „dokládá vůli sociálních partnerů vytvořit obecný rámec pro zajištění rovného zacházení
         pro zaměstnance s pracovním poměrem na dobu určitou jejich ochranou před diskriminací“. Čtrnáctý bod odůvodnění směrnice 1999/70
         v tomto ohledu uvádí, že cílem této rámcové dohody je zejména zlepšení kvality pracovních poměrů na dobu určitou stanovením
         minimálních požadavků takové povahy, jaká zaručí uplatňování zásady zákazu diskriminace.

      48      Účelem rámcové dohody, a zejména jejího ustanovení 4, je zajistit uplatňování uvedené zásady u zaměstnanců v pracovních poměrech
         na dobu určitou s cílem zabránit tomu, aby byl zaměstnanecký poměr takové povahy využit zaměstnavatelem k tomu, aby byla zaměstnancům
         upřena práva, která jsou přiznána zaměstnancům v pracovních poměrech na dobu neurčitou (výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso,
         bod 37).

      49      Soudní dvůr má za to, že vzhledem k cílům sledovaným rámcovou dohodou, připomenutým ve dvou předchozích bodech, musí být její
         ustanovení 4 vykládáno tak, že vyjadřuje zásadu sociálního práva Unie, kterou nelze vykládat restriktivně (viz výše uvedené
         rozsudky Del Cerro Alonso, bod 38, a Impact, bod 114).

      50      Táže-li se předkládající soud v rámci sporu týkajícího se práva dočasných úředníků na příplatek za odpracovaná léta na výklad
         výrazu „rozdílná kritéria počtu odpracovaných let“ obsaženého v ustanovení 4 bodu 4 rámcové dohody, je třeba uvést, že Soudní
         dvůr již rozhodl, že příplatek za odpracovaná léta, který je totožný s příplatkem, o který se jedná ve věci v původním řízení,
         jehož pobírání vnitrostátní právo vyhrazovalo pouze stálým zaměstnancům zdravotních služeb v pracovním poměru na dobu neurčitou
         s vyloučením dočasných zaměstnanců, spadá pod pojem „pracovní podmínky“ uvedený v ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody (výše
         uvedený rozsudek Del Cerro Alonso, bod 47 a 48).

      51      Jak vyplývá z předkládacích rozhodnutí, právní úprava, jež se vztahuje na zaměstnance pracující ve službách orgánů veřejné
         správy Autonomní oblasti Galície a jež byla přijata v souladu s ustanoveními NZCSÚ, zavádí od vstupu LEBEP v platnost dne
         13. května 2007 v oblasti vyplácení příplatků za odpracování tří let rozdílné zacházení mezi zaměstnanci této autonomní oblasti.
         Toto rozdílné zacházení je vymezeno nikoli v závislosti na počtu odpracovaných let posledně uvedených osob, ale podle délky
         pracovního poměru, který uzavřeli se svými zaměstnavateli. Na rozdíl od stálých úředníků nemají dočasní úředníci nárok na
         příplatky vztahující se k odpracovaným tříletým obdobím, bez ohledu na délku vykonané služby.

      52      Jak Komise správně tvrdí, takové rozdílné zacházení, jaké zavedla španělská právní úprava, o kterou se jedná ve věci v původním
         řízení, musí být za těchto okolností posouzeno s ohledem na ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody.

      53      Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, platí, že pokud jde o takové příplatky za odpracovaná léta, jako jsou příplatky,
         které jsou předmětem věci v původním řízení, nesmí být se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou zacházeno bez jakéhokoliv
         objektivního odůvodnění méně příznivě než se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou, kteří se nacházejí ve srovnatelné
         situaci (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Del Cerro Alonso, body 42 a 47, jakož i Impact, bod 126).

      54      Co se týče otázky, může-li být pouhá dočasnost služby určitých státních zaměstnanců objektivním důvodem ve smyslu ustanovení
         4 rámcové dohody, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že pojem „objektivní důvody“ uvedený v bodě 1 tohoto ustanovení
         je třeba chápat tak, že neumožňuje odůvodnit rozdílné zacházení mezi zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnanci
         v pracovním poměru na dobu neurčitou skutečností, že toto rozdílné zacházení je stanoveno vnitrostátní obecnou a abstraktní
         normou, jako je zákon nebo kolektivní smlouva (výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso, bod 57).

      55      Uvedený pojem vyžaduje, aby bylo dotčené nerovné zacházení odůvodněno existencí přesných a konkrétních skutečností charakterizujících
         pracovní podmínky, o které se jedná, ve zvláštním kontextu, ve kterém se nachází, a na základě objektivních a transparentních
         kritérií, za účelem ověření, zda tato nerovnost odpovídá skutečné potřebě, je způsobilá dosáhnout sledovaného cíle a je k tomuto
         účelu nezbytná (viz výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso, bod 58). Tyto skutečnosti mohou vyplývat zejména ze zvláštní povahy
         úkolů, pro jejichž plnění byly smlouvy na dobu určitou uzavřeny, a z vlastností jim vlastních, nebo případně ze sledování
         legitimního cíle sociální politiky členského státu (co se týče ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody, viz výše uvedený rozsudek
         Del Cerro Alonso, body 53 a 58; co se týče pojmu „objektivní důvody“ uvedeného v ustanovení 5 bodu 1 písm. a) téže rámcové
         dohody, výše uvedený rozsudek Adeneler a další, body 69 a 70, jakož i usnesení ze dne 24. dubna 2009, Koukou, C‑519/08, bod
         45).

      56      Naopak odkaz na pouhou dočasnou povahu práce zaměstnanců orgánů veřejné správy není s těmito požadavky v souladu, a nemůže
         tak být objektivním důvodem ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody.

      57      Pokud jde o pracovní podmínky, nemůže být rozdílné zacházení mezi zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnanci
         v pracovním poměru na dobu neurčitou totiž odůvodněno kritériem, které obecným a abstraktním způsobem odkazuje na samotnou
         délku pracovního poměru. Připustit, že pouhá dočasná povaha pracovního poměru postačuje k tomu, aby odůvodnila takové rozdílné
         zacházení, by znamenalo zbavit cíle směrnice 1999/40 i rámcové dohody, připomenuté v bodech 47 a 48 tohoto rozsudku, jejich
         podstaty. Namísto zlepšení kvality práce na dobu určitou a podpory rovného zacházení, o které usiluje jak směrnice 1999/70,
         tak i rámcová dohoda, je odkaz na takové kritérium snahou o zachování nepříznivé situace zaměstnanců v pracovním poměru na
         dobu určitou.

      58      Za těchto okolností je třeba odpovědět na jedinou otázku položenou ve věci C‑444/09 tak, že se na takový příplatek za odpracovaná
         léta, jako je příplatek, který je předmětem věci v původním řízení, vztahuje jakožto na pracovní podmínku ustanovení 4 bod
         1 rámcové dohody, takže se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou mohou bránit zacházení, které je s ohledem na vyplácení
         tohoto příplatku bez jakéhokoliv objektivního odůvodnění méně příznivé, než je zacházení se zaměstnanci v pracovním poměru
         na dobu neurčitou, kteří se nacházejí ve srovnatelné situaci. Pouhá dočasná povaha pracovního poměru určitých státních zaměstnanců
         nemůže být objektivním důvodem ve smyslu tohoto ustanovení rámcové dohody.

       Ke druhé otázce ve věci C‑456/09
      59      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu ve věci C‑456/09 je, zda pouhá okolnost, že takové vnitrostátní opatření, jako
         je čl. 25 odst. 2 LEBEP, neobsahuje žádný odkaz na směrnici 1999/70, vylučuje, aby toto opatření mohlo být považováno za opatření,
         kterým se provádí uvedená směrnice.

      60      Consellería, španělská vláda a Komise na rozdíl od A. M. Iglesias Torres tvrdí, že je třeba čl. 25 odst. 2 LEBEP považovat
         za vnitrostátní opatření, kterým se provádí směrnice 1999/70, i když tento zákon ve svém odůvodnění na uvedenou směrnici ani
         žádnou jinou právní úpravu Unie neodkazuje.

      61      V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 2 třetí pododstavec směrnice 1999/70 stanoví, že právní a správní předpisy nezbytné
         pro dosažení souladu s touto směrnicí přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz
         učiněn při jejich úředním vyhlášení.

      62      Pokud směrnice výslovně stanoví, že předpisy, které ji provádějí, musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový
         odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení, je v každém případě nezbytné přijmout zvláštní provádějící předpis (viz rozsudky
         ze dne 18. prosince 1997, Komise v. Španělsko, C‑361/95, Recueil, s. I‑7351, bod 15, a ze dne 29. října 2009, Komise v. Polsko,
         C‑551/08, bod 23).

      63      I když je pravda, že může být v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti určeno, že členské státy nesplnily povinnosti vyplývající
         z čl. 2 třetího pododstavce směrnice 1999/70, neznamená to však nutně – jak Komise správně tvrdila – že vnitrostátní opatření,
         které ve svém odůvodnění neobsahuje odkaz na dotyčnou směrnici, nemůže být považováno za opatření, které je jejím platným
         prováděcím předpisem.

      64      Vzhledem k tomu, že členské státy musí nejen formálně provést směrnice Unie do svých právních řádů, ale rovněž se musí ujistit,
         že povinnosti, které pro ně vyplývají z těchto směrnic, jsou zcela a vždy dodržovány, nelze vyloučit, že si členský stát,
         který se nejdříve snažil provést směrnici a přizpůsobit se svým povinnostem podle práva Unie, zejména následkem sporů předložených
         vnitrostátním soudům nebo žaloby podané Komisí podle článku 258 SFEU uvědomí, že ustanoveními jeho vnitrostátního práva nebylo
         právo Unie správně a úplně provedeno a že tato ustanovení musí být za těchto okolností změněna.

      65      V projednávané věci je nesporné, že změna vnitrostátní právní úpravy zavedená LEBEP byla provedena, když ve věci, ve které
         byl vydán výše uvedený rozsudek Del Cerro Alfonso, týkající se téhož příplatku za odpracování každých tří let, o jaký se jedná
         ve věci v původním řízení, bylo poukázáno na rozdílné zacházení, pokud jde o nárok na vyplácení takového příplatku, mezi stálými
         a dočasnými zaměstnanci útvaru, který je podřízen orgánům veřejné správy španělské autonomní oblasti.

      66      I když vnitrostátnímu soudu, který má jako jediný pravomoc vykládat vnitrostátní právo, přísluší v projednávané věci ověřit,
         zda s ohledem na znění čl. 25 odst. 2 LEBEP, na cíl sledovaný tímto ustanovením a na okolnosti jeho přijetí, je toto ustanovení
         opatřením, které provádí směrnici 1999/70, pouhá okolnost, že neobsahuje žádný odkaz na tuto směrnici, nevylučuje, že může
         být za takové opatření považován.

      67      Na druhou otázku ve věci C‑456/09 je za těchto okolností třeba odpovědět tak, že pouhá okolnost, že vnitrostátní ustanovení,
         jako je čl. 25 odst. 2 LEBEP, neobsahuje žádný odkaz na směrnici 1999/70, nevylučuje, že toto ustanovení může být považováno
         za vnitrostátní opatření, kterým se provádí tato směrnice.

       Ke čtvrté otázce ve věci C‑456/09
      68      Jak vyplývá z odpovědi na otázku položenou ve věci C‑444/09, vzhledem k tomu, že se na takový příplatek za odpracovaná léta,
         o jaký se jedná ve věci v původním řízení, vztahuje jakožto na pracovní podmínku ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody, je třeba
         k tomu, aby mohla být předkládajícímu soudu dána užitečná odpověď, čtvrtou otázku ve věci C‑456/09 přeformulovat.

      69      Podstatou této otázky uvedeného soudu totiž je, zda se v takovém sporu, jako je spor, o který se jedná ve věci v původním
         řízení, mohou jednotlivci před vnitrostátním soudem dovolávat ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody, aby jim byl uznán nárok
         na příplatky za odpracování každých tří let za období od uplynutí lhůty stanovené členským státům pro provedení směrnice 1999/70
         do dne vstupu v platnost vnitrostátního zákona, kterým se provádí tato směrnice do vnitrostátního práva dotyčného členského
         státu.

      70      Jak Consellería, tak i španělská vláda trvaly ve svých vyjádřeních předložených ve věcech C‑444/09 a C‑456/09 na tom, že není
         možné, aby se jednotlivec opíral o přímý účinek ustanovení směrnice, jelikož toto ustanovení bylo předmětem vnitrostátního
         opatření, které ho provádí do vnitrostátního práva dotyčného členského státu. Španělská vláda tvrdí, že v okamžiku, kdy žalobkyně
         v původních řízeních podávaly své žaloby, byla směrnice 1999/70 již provedena do španělského práva týkajícího se vyplácení
         příplatků za odpracování každých tří let, takže jejich nároky vyplývají z článku 25 LEBEP, a nikoli z této směrnice. Ponechání
         přímého účinku tohoto ustanovení za takových okolností, o jaké se jedná ve věcech v původním řízení, by se rovnalo časově
         neomezenému zpochybnění účinku pravidel členského státu, která, i když byl jimi již správně proveden obsah směrnice do vnitrostátního
         práva, byla přijata po lhůtě pro povedení.

      71      Zdá se však, že tyto argumenty přehlížejí povahu návrhových žádání předložených žalobkyněmi v původních řízeních před vnitrostátními
         soudy, a neuznávají tak relevantnost čtvrté otázky položené předkládajícím soudem ve věci C‑456/09, která se týká přímého
         účinku ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody, ve vztahu ke sporům v původním řízení.

      72      Povinnost členských států vyplývající ze směrnice dosáhnout jí stanoveného výsledku, jakož i jejich povinnost přijmout veškerá
         vhodná obecná i zvláštní opatření k zajištění plnění tohoto závazku stanovená v čl. 4 odst. 3 SEU jsou uloženy všem orgánům
         těchto států, včetně soudních orgánů, v rozsahu jejich pravomoci. Takové povinnosti zavazují tyto orgány, včetně případu,
         kdy jsou v postavení veřejného zaměstnavatele (výše uvedený rozsudek Impact, bod 41, jakož i bod 85 a citovaná judikatura).

      73      Vnitrostátní soudy a orgány veřejné správy v případě, že nemohou vykládat a používat vnitrostátní právní předpisy v souladu
         s požadavky práva Unie, mají povinnost uplatňovat v plném rozsahu právo Unie a chránit práva, která přiznává jednotlivcům,
         s tím, že v případě potřeby neuplatní žádné ustanovení vnitrostátního práva, které by bylo v rozporu s právem Unie (viz v tomto
         smyslu rozsudky ze dne 22. června 1989, Costanzo, 103/88, Recueil, s. 1839, bod 33, a ze dne 14. října 2010, Fuß, C‑243/09,
         dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 63).

      74      V projednávané věci se předkládající soud snaží zjistit, zda má ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody přímý účinek v rámci dvou
         sporů týkajících se dočasných učitelek zaměstnaných Autonomní oblastí Galície, které od vstupu LEBEP v platnost a změny, která
         jím byla provedena v NZCSÚ, nemají nárok na příplatky za odpracování každých tří let vyplácené touto autonomní oblastí a snaží
         se získat se zpětným účinkem uznání tohoto nároku za období ode dne uplynutí lhůty stanovené členským státům pro provedení
         směrnice 1999/70 do dne vstupu LEBEP v platnost, s výhradou dodržení relevantních ustanovení vnitrostátního práva týkajících
         se promlčení.

      75      Vzhledem k tomu, že zásada účinné soudní ochrany představuje obecnou zásadu práva Unie, uznanou ostatně v článku 47 Listiny
         základních práv Evropské unie, přísluší vnitrostátním soudům v případě neexistence opatření, kterým by byla směrnice 1999/70
         správně provedena do španělského práva během uvedeného období, zajistit právní ochranu, která pro jednotlivce vyplývá z ustanovení
         práva Unie, a zaručit plný účinek těchto ustanovení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Impact, bod 42, jakož i bod
         43 a citovaná judikatura).

      76      Z ustálené judikatury vyplývá, že ve všech případech, kdy se ustanovení směrnice z hlediska svého obsahu jeví jako bezpodmínečná
         a dostatečně přesná, jsou jednotlivci oprávněni dovolávat se jich vůči státu, zejména jakožto zaměstnavateli (viz v tomto
         smyslu zejména rozsudky ze dne 26. února 1986, Marshall, 152/84, Recueil, s. 723, body 46 a 49; ze dne 20. března 2003, Kutz-Bauer,
         C‑187/00, Recueil, s. I 2741, body 69 a 71, jakož i výše uvedený rozsudek Impact, bod 57).

      77      Soudní dvůr již rozhodl, že tuto judikaturu lze použít na dohody, jako je rámcová dohoda, které jsou výsledkem dialogu vedeného
         na základě čl. 155 odst. 1 SFEU mezi sociálními partnery na úrovni Unie a které byly podle odstavce 2 téhož článku provedeny
         směrnicí Rady Evropské unie, jejíž jsou nedílnou součástí (výše uvedený rozsudek Impact, bod 58).

      78      Ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody obecně a jednoznačně zakazuje jakékoli rozdílné zacházení, které není objektivně odůvodněno,
         se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou, pokud jde o pracovní podmínky. Jeho obsah se tak jeví jako dostatečně přesný,
         aby se jej mohl jednotlivec dovolávat a aby jej mohl použít soud (výše uvedený rozsudek Impact, bod 60, a rozsudek ze dne
         22. dubna 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod
         24).

      79      Mimoto jasný zákaz uvedený v ustanovení 4 bodě 1 rámcové dohody není závislý na vydání žádného dalšího aktu orgánů Unie a nedává
         členským státům možnost, aby při jeho provádění do vnitrostátního práva byl podmíněn nebo omezen rozsah zákazu, který stanoví
         v oblasti pracovních podmínek (výše uvedený rozsudek Impact, bod 62).

      80      Uvedené ustanovení ve vztahu k zásadě zákazu diskriminace, kterou stanoví, obsahuje výhradu týkající se ospravedlnění na základě
         objektivních důvodů.

      81      Použití této výhrady však podléhá soudnímu přezkumu, takže možnost dovolat se této výhrady nebrání závěru, že zkoumané ustanovení
         přiznává jednotlivcům práva, jež mohou uplatnit před soudem a jimž musí vnitrostátní soudy poskytovat ochranu (výše uvedený
         rozsudek Impact, bod 64).

      82      Je třeba rovněž připomenout, že jestliže se jednotlivci mohou dovolávat směrnice vůči státu, mohou tak učinit, ať tento stát
         jedná jako zaměstnavatel, nebo jako veřejný orgán. V jednom i druhém případě je totiž třeba zabránit tomu, aby stát nemohl
         získat prospěch ze svého porušení práva Unie (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Marshall, bod 49, jakož i rozsudek
         ze dne 12. července 1990, Foster a další, C‑188/89, Recueil, s. I‑3313, bod 17).

      83      Z toho vyplývá, že ustanovení 4 bod 1 je bezpodmínečné a dostatečně přesné pro to, aby se ho jednotlivci mohli před vnitrostátním
         soudem vůči státu dovolávat.

      84      Ve věci v původním řízení Consellería rovněž tvrdí, že není namístě se vůči němu dovolávat přímého účinku uvedeného ustanovení,
         jelikož mělo povinnost dodržovat ustanovení NZCSÚ a LEBEP, tedy státní zákony výlučně spadající do pravomoci státu. Pokud
         jde o případnou finanční odpovědnost státu za porušení směrnice 1999/70, Consellería tvrdí, že dělení na základní státní právní
         úpravu a prováděcí předpisy přijímané autonomními oblastmi, které je zakotveno v ústavě, mu nedovoluje narušit nebo přerušit
         příčinnou souvislost mezi nedostatečným provedením této směrnice státem a újmou způsobenou jednotlivcům.

      85      Španělská vláda rovněž tvrdí, že Autonomní oblast Galície nemá pravomoc měnit LEBEP ani vyloučit jeho uplatnění. Pokud by
         se tato autonomní oblast jakožto zaměstnavatel rozhodla na základě přímého účinku směrnice 1999/70 uznat nárok na zpětné vyplácení
         příplatků za odpracování každých tří let, porušila by hrubým způsobem státní normu k provedení směrnice. Co se týče případné
         odpovědnosti státu za porušení směrnice 1999/70, tato vláda ve vyjádřeních, která předložila ve věci C‑444/09, tvrdí, že podmínky
         vyžadované judikaturou Soudního dvora pro posouzení existence dostatečně závažného porušení uvedené směrnice nejsou splněny.

      86      Co se týče těchto argumentů, je třeba připomenout – jak vyplývá z předkládacích rozhodnutí a samotných znění otázek položených
         překládajícími soudy – že těmto soudům nebyly předloženy žaloby, jejichž cílem je určit odpovědnost státu za porušení směrnice
         1999/70, ale žaloby přímo vycházející z téže směrnici, kterými se žalobkyně domáhají vyplácení příplatků za odpracování každých
         tří let za období, během kterého nebyla tato směrnice správně provedena do vnitrostátního práva.

      87      Jelikož je ustanovení 4 bod 1 bezpodmínečné a dostatečně přesné pro to, aby se ho jednotlivci mohli před vnitrostátním soudem
         vůči státu dovolávat, mohou žalobkyně v původních řízeních oprávněně uplatňovat své požadavky, kterými se domáhají vyplácení
         příplatků za odpracování každých tří let, na které mají zpětný nárok, přičemž mohou přímo vycházet z tohoto ustanovení. Žaloba
         na náhradu škody vycházející z judikatury Soudního dvora týkající se odpovědnosti členských států za porušení práva Unie se
         tudíž nejeví na první pohled nezbytná (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. ledna 2001, Stockholm Lindöpark, C‑150/99, Recueil,
         s. I‑493, bod 35).

      88      Jak uznala sama španělská vláda ve svých vyjádřeních předložených ve věci C‑444/09, otázka odpovědnosti státu za porušení
         práva Unie nebyla předkládajícím soudem v uvedené věci vůbec položena. Tak tomu je i ve věci C‑456/09, ve které předkládající
         soud založil své úvahy na důsledcích vyplývajících z případného přímého účinku relevantního ustanovení rámcové dohody. Pokud
         jde o otázky týkající se odpovědnosti státu, z předkládacího rozhodnutí ve věci C‑456/09, jakož i z vyjádření předložených
         Soudnímu dvoru se zdá vyplývat, že předkládající soud není příslušný o těchto otázkách rozhodnout.

      89      Ve věci v původním řízení, která – jak vyplývá z bodů 86 a 87 tohoto rozsudku – směřuje ke zpětnému uplatnění ustanovení směrnice,
         jež má přímý účinek, jsou důsledky, které vyplývají z dělení na státní základní právní úpravu týkající se statusu úředníků
         a prováděcí předpisy přijaté autonomními oblastmi, které je zakotveno v ústavě, otázkou vnitrostátního práva.

      90      S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na čtvrtou otázku ve věci C‑456/09 tak, že ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody
         je bezpodmínečné a dostatečně přesné pro to, aby se ho dočasní úředníci mohli před vnitrostátním soudem vůči státu dovolávat
         k tomu, aby jim byl uznán nárok na příplatky za odpracovaná léta, jako jsou příplatky za odpracování každých tří let, o které
         se jedná ve věcech v původním řízení, za období ode dne uplynutí lhůty stanovené členským státům pro provedení směrnice 1999/70
         do dne vstupu v platnost vnitrostátního zákona, kterým se tato směrnice provádí do vnitrostátního práva dotyčného členského
         státu, s výhradou dodržení relevantních ustanovení vnitrostátního práva týkajících se promlčení.

       Ke třetí otázce ve věci C‑456/09
      91      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu ve věci C‑456/09 je, zda vzhledem ke skutečnosti, že vnitrostátní právní úprava,
         o kterou se jedná ve věci v původním řízení, uznává nárok dočasných úředníků na vyplácení příplatků vztahujících se k odpracovaným
         tříletým obdobím, avšak obsahuje klauzuli, která vylučuje zpětné uplatnění tohoto nároku, mohou příslušné španělské orgány
         odmítnout uznat takový nárok, nebo zda mají naopak podle práva Unie povinnost přiznat tomuto nároku na vyplácení příplatků
         zpětný účinek ode dne uplynutí lhůty stanovené členským státům pro provedení této směrnice.

      92      Úvodem je třeba připomenout, že znění čl. 25 odst. 2 LEBEP výslovně vylučuje, aby byl tomuto ustanovení přiznán zpětný účinek.

      93      Za těchto okolností se předkládající soud s ohledem na věc v původním řízení zabývá otázkou důsledků čtvrtého bodu výroku
         výše uvedeného rozsudku Impact, ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že pokud použitelné vnitrostátní právo obsahuje pravidlo vylučující
         zpětné použití zákona, pak tedy není-li jasně a jednoznačně uveden opak, je vnitrostátní soud, kterému byla předložena žaloba
         založená na porušení ustanovení vnitrostátního zákona provádějícího směrnici 1999/70, povinen podle práva Unie přiznat uvedenému
         ustanovení zpětný účinek ke dni uplynutí lhůty k provedení této směrnice pouze v tom případě, že vnitrostátní právo obsahuje
         údaj, který může tomuto ustanovení takový zpětný účinek přiznat.

      94      Je však třeba připomenout, že ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Impact, byla položena otázka, zda předkládající
         soud, tj. specializovaný soud, kterému vnitrostátní zákon zajištující provedení směrnice 1999/70 svěřil příslušnost požadovanou
         k rozhodování o žalobách založených na tomto zákoně, měl podle práva Unie povinnost se prohlásit za příslušného rovněž v případě
         rozhodování o nárocích přímo založených na této směrnici, i když se tyto nároky vztahovaly k období po uplynutí lhůty pro
         provedení této směrnice, avšak před dnem vstupu v platnost vnitrostátního prováděcího zákona.

      95      Odpověď Soudního dvora na čtvrtou otázku položenou ve věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek Impact, spočívala na předpokladu,
         podle kterého by byl předkládající soud příslušný k rozhodování o žalobách v původním řízení pouze tehdy, pokud by tyto nároky
         byly založeny na porušení vnitrostátního zákona zajišťujícího provedení směrnice 1999/70 (výše uvedený rozsudek Impact, bod
         96). Soudní dvůr uvedl, jak vyplývá z bodu 93 tohoto rozsudku, že pouze za tohoto předpokladu a jen tehdy, pokud by vnitrostátní
         prováděcí zákon vylučoval, aby byl jeho ustanovením přiznám zpětný účinek, by právo Unie, zejména pak požadavek jednotného
         výkladu, nemohlo být vykládáno – aniž byl předkládající soud nucen k výkladu vnitrostátního práva contra legem – v tom smyslu že tomuto soudu ukládá, aby dotčenému vnitrostátnímu prováděcímu zákonu přiznal zpětný účinek ke dni uplynutí
         lhůty k provedení uvedené směrnice.

      96      Nicméně na rozdíl od věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Impact, z informací předložených předkládajícím soudem
         vyplývá, že se ve věci v původním řízení nevyskytla žádná pochybnost ohledně příslušnosti tohoto soudu k rozhodování o nárocích
         žalobkyně v původním řízení týkajících se vyplácení příplatků za odpracování každých tří let, jestliže požadavek této posledně
         uvedené osoby přímo vychází z ustanovení směrnice 1999/70.

      97      Vzhledem k tomu, že má ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody přímý účinek, může žalobkyně v původním řízení oprávněně uplatňovat
         svůj požadavek na vyplácení příplatků za odpracovaná léta, na které má zpětný nárok vůči Consellería jakožto svému zaměstnavateli,
         a zároveň se přímo opírat o toto ustanovení.

      98      V projednávané věci byla žalobkyně v původním řízení během období od uplynutí lhůty stanovené členským státům pro provedení
         směrnice 1999/70 do přijetí čl. 25 odst. 2 LEBEP připravena diskriminačním způsobem o příplatek za odpracovaná léta, který
         je pracovní podmínkou ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody. Za těchto okolností se tato žalobkyně opírá o ustanovení,
         které má přímý účinek, aby byla vyplněna mezera, která existovala z důvodu nesprávného provedení směrnice 1999/70 do španělského
         vnitrostátního práva.

      99      Za těchto okolností je třeba odpovědět na třetí otázku ve věci C‑456/09 tak, že navzdory tomu, že ve vnitrostátní právní úpravě
         provádějící směrnici 1999/70 existuje ustanovení uznávající nárok dočasných úředníků na vyplácení příplatků vztahujících se
         k odpracovaným tříletým obdobím, které však vylučuje zpětné uplatnění tohoto nároku, mají příslušné orgány dotčeného členského
         státu povinnost na základě práva Unie a vzhledem k tomu, že ustanovení rámcové dohody má přímý účinek, přiznat tomuto nároku
         na vyplácení příplatků zpětný účinek od uplynutí lhůty stanovené členským státům pro provedení této směrnice.

       K nákladům řízení
      100    Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Dočasný zaměstnanec Autonomní oblasti Galície, jakým je žalobkyně v původním řízení, spadá do osobní působnosti směrnice Rady
            1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE,
            CEEP a EKOS i rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze
            této směrnice.
      2)      Na takový příplatek za odpracovaná léta, jako je příplatek, který je předmětem věci v původním řízení, se vztahuje jakožto
            na pracovní podmínku ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena v příloze
            směrnice 1999/70, takže se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou mohou bránit zacházení, které je s ohledem na vyplácení
            tohoto příplatku bez jakéhokoliv objektivního odůvodnění méně příznivé, než je zacházení se zaměstnanci v pracovním poměru
            na dobu neurčitou, kteří se nacházejí ve srovnatelné situaci. Pouhá dočasná povaha pracovního poměru určitých státních zaměstnanců
            nemůže být objektivním důvodem ve smyslu tohoto ustanovení rámcové dohody.
      3)      Pouhá okolnost, že vnitrostátní ustanovení, jako je čl. 25 odst. 2 Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público (zákon
            7/2007 o základním statusu státního zaměstnance) ze dne 12. dubna 2007, neobsahuje žádný odkaz na směrnici 1999/70, nevylučuje,
            že toto ustanovení může být považováno za vnitrostátní opatření, kterým se provádí tato směrnice.
      4)      Ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70, je
            bezpodmínečné a dostatečně přesné pro to, aby se ho dočasní úředníci mohli před vnitrostátním soudem vůči státu dovolávat
            k tomu, aby jim byl uznán nárok na příplatky za odpracovaná léta, jako jsou příplatky za odpracování každých tří let, o které
            se jedná ve věcech v původním řízení, za období ode dne uplynutí lhůty stanovené členským státům pro provedení směrnice 1999/70
            do dne vstupu v platnost vnitrostátního zákona, kterým se tato směrnice provádí do vnitrostátního práva dotyčného členského
            státu, s výhradou dodržení relevantních ustanovení vnitrostátního práva týkajících se promlčení.
      5)      Navzdory tomu, že ve vnitrostátní právní úpravě provádějící směrnici 1999/70 existuje ustanovení uznávající nárok dočasných
            úředníků na vyplácení příplatků vztahujících se k odpracovaným tříletým obdobím, které však vylučuje zpětné uplatnění tohoto
            nároku, mají příslušné orgány dotčeného členského státu povinnost na základě práva Unie a vzhledem k tomu, že ustanovení rámcové
            dohody má přímý účinek, přiznat tomuto nároku na vyplácení příplatků zpětný účinek od uplynutí lhůty stanovené členským státům
            pro provedení této směrnice.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. února 2013. # Seven for all mankind LLC proti Seven SpA. # Kasační opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Dřívější slovní ochranná známka - Slovní prvek 'SEVEN' - Podobnost označení - Nebezpečí záměny - Relativní důvod zamítnutí. # Věc C-655/11 P.