title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 23. února 2006. # Dědicové M. E. A. van Hilten-van der Heijden proti Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof te 's-Hertogenbosch - Nizozemsko. # Pohyb kapitálu - Článek 73b odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 56 odst. 1 ES) - Dědická daň - Právní domněnka, podle které se u příslušníka členského státu, který zemřel do deseti let poté, co opustil tento členský stát, má za to, že bydlel v tomto státě v okamžiku svého úmrtí - Třetí stát. # Věc C-513/03.

text:
      Věc C-513/03
      Dědicové E. A. van Hilten-van der Heijden
      v.
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Gerechtshof te's-Hertogenbosch)
      „Pohyb kapitálu – Článek 73b odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 56 odst. 1 ES) – Dědická daň – Právní fikce, podle které se u příslušníka členského státu, který zemřel do deseti let poté, co opustil tento členský stát,
         má za to, že bydlel v tomto státě v okamžiku svého úmrtí – Třetí stát“

      Stanovisko generálního advokáta P. Légera přednesené dne 30. června 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 23. února 2006
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb kapitálu – Omezení
      [Smlouva o ES, článek 73b (nyní článek 56 ES)]
      Článek 73b Smlouvy (nyní článek 56 ES) je třeba vykládat tak, že nebrání právní úpravě členského státu, podle které se dědictví
         státního příslušníka tohoto členského státu, který zemřel do deseti let poté, co převedl do zahraničí své bydliště, které
         měl v uvedeném členském státě, zdaňuje tak, jako kdyby si tento státní příslušník ponechal bydliště v témže členském státě,
         přičemž se uplatní sleva na dani ve výši dědické daně, která byla odvedena v jiných státech.

      Taková právní úprava nemůže totiž tím, že stanoví stejné podmínky zdanění dědictví státních příslušníků, kteří převedli své
         bydliště do zahraničí, a těch, kteří zůstali v dotyčném členském státě, odradit prvně jmenované od toho, aby umístili své
         investice z jiného členského státu do tohoto státu, a nemůže ani odradit státní příslušníky, kteří zůstali v dotyčném členském
         státě, od investování z uvedeného dotyčného členského státu do státu jiného, a taková právní úprava nemůže ani snížit hodnotu
         dědictví státního příslušníka, který převedl své bydliště do zahraničí, bez ohledu na to, kde se nachází dotčený majetek.

      Rozdílné zacházení se státními příslušníky dotyčného členského státu s bydlištěm v tomto státu a státními příslušníky jiných
         členských států s bydlištěm rovněž v tomto státu, které vyplývá z takové úpravy, v případě, že neexistují sjednocující nebo
         harmonizační opatření v rámci Společenství, vyplývá z pravomoci členských států vymezit prostřednictvím dohod nebo jednostranně
         kritéria rozdělení jejich daňové pravomoci.

      Krom toho, vnitrostátní právní úprava, která ve svém důsledku odrazuje státního příslušníka, který si přeje převést své bydliště
         do jiného státu, a klade tak překážku právu volného pohybu, nemůže z tohoto jediného důvodu představovat omezení pohybu kapitálu
         ve smyslu článku 73b Smlouvy.

      (viz body 46–47, 50–51 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      23. února 2006 (*)

      „Pohyb kapitálu – Článek 73b odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 56 odst. 1 ES) – Dědická daň – Právní fikce, podle které se u příslušníka členského státu, který zemřel do deseti let poté, co opustil tento členský stát,
         má za to, že bydlel v tomto státě v okamžiku svého úmrtí – Třetí stát“

      Ve věci C‑513/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Gerechtshof te 's-Hertogenbosch
         (Nizozemsko) ze dne 5. listopadu 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 8. prosince 2003, v řízení

      Dědicové E. A. van Hilten-van der Heijden
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Malenovský, S. von Bahr (zpravodaj), A. Borg Barthet a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. května 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za dědice E. A. van Hilten-van der Heijden, P. Kavelaarsem, belastingadviseur,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a S. Terstal, jako zmocněnkyněmi,
      –       za německou vládu A. Tiemann a M. Lummou, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a A. Weimarem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. června 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 73c odst. 1 a čl. 73d odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 57 odst. 1 ES
         a čl. 58 odst. 3 ES), v platném znění k datu úmrtí E. A. van Hilten-van der Heijden.

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi dědici E. A. van Hilten-van der Heijden a Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen
         buitenland te Heerlen (Státní správce daně, oddělení zahraničních fyzických osob/podniků v Heerlen, dále jen „Správce“) ve
         věci dědické daně vybrané v Nizozemsku ohledně dědictví zanechaného zůstavitelkou.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Příloha I směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy (článek zrušený Amsterodamskou
         smlouvou) (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 10), nazvaná „Klasifikace pohybu kapitálu uvedená v článku 1 směrnice“
         ve svém úvodu stanoví:

      „V této klasifikaci se pohyb kapitálu třídí podle hospodářské povahy dotčených aktiv a pasiv v národní měně nebo v devizách.

      Pohyb kapitálu uvedený v této klasifikaci zahrnuje:
      –       veškeré operace nutné při pohybu kapitálu, tj. uzavírání a plnění konkrétní transakce a spojených převodů. Transakce v zásadě
         probíhá mezi rezidenty různých členských států, ačkoliv některé způsoby pohybu kapitálu jsou prováděny jedinou osobou na její
         vlastní účet (např. převody aktiv patřících vystěhovalcům),

      –       operace prováděné libovolnými fyzickými nebo právnickými osobami […],
      –       přístup hospodářských subjektů k veškerým finančním postupům dostupným na trhu pro účely provedení dané operace; např. princip
         koupě cenných papírů a jiných finančních nástrojů se netýká pouze promptních obchodů, ale také všech jiných technik obchodování
         – termínované obchody, transakce s opcemi nebo opčními listy, swapové transakce s jinými aktivy atd. […],

      –       operace za účelem zpeněžení nebo převedení vytvořených aktiv, repatriace výnosů z tohoto zpeněžení […] nebo okamžité použití
         těchto výnosů v rámci závazků z členství ve Společenství,

      –       operace spočívající ve splacení úvěrů nebo půjček.
      Tato klasifikace není úplným seznamem pro definování pohybu kapitálu – proto existuje bod XIII. F ,Jiný pohyb kapitálu – různé‘.
         Tento pojem tedy nelze vykládat způsobem, který by omezoval uplatnění principu plné liberalizace pohybu kapitálu podle článku
         1 této směrnice.“

      4       Uvedená klasifikace zahrnuje třináct různých druhů pohybu kapitálu. V bodě XI nazvaném „Osobní pohyb kapitálu“ jsou obsaženy:

      „[…]
      D.      Dědictví a odkazy
      […]“
      5       Při podpisu závěrečného aktu a prohlášení mezivládních konferencí o Evropské unii ze dne 7. února 1992 přijala konference
         zástupců vlád členských států prohlášení k článku 73d Smlouvy o založení Evropského společenství (Úř. věst. C 191, s. 99,
         dále jen „prohlášení k článku 73d Smlouvy“), které zní následovně:

      „Konference potvrzuje, že právo členských států použít příslušná ustanovení svých daňových předpisů, jak je uvedeno v čl. 73d
         odst. 1 písm. a) Smlouvy o založení Evropského společenství, se týká výhradně ustanovení platných na konci roku 1993. Toto
         prohlášení se nicméně vztahuje pouze na pohyb kapitálu mezi členskými státy a platby uskutečněné mezi členskými státy“.

       Vnitrostátní právní úprava
      6       Každé dědictví podléhá podle nizozemského práva dani. Článek 1 odst. 1 dědického zákona (Successiewet) ze dne 28. června 1956
         (Stb. 1956, č. 362, dále jen „SW 1956“) rozlišuje to, zda osoba, která zemřela a o jejímž dědictví se vede řízení, měla bydliště
         v Nizozemsku či v zahraničí. Toto ustanovení zní:

      „Na základě tohoto zákona jsou vybírány následující daně:
      1.      Dědická daň z hodnoty veškerého majetku, který přešel podle dědického práva následkem smrti osoby, která měla v době svého
         úmrtí bydliště v Nizozemsku.

      […]“
      7       Článek 3 odst. 1 SW 1956 stanoví:
      „U Nizozemce, který bydlel v Nizozemském království a který zemřel nebo který byl dárcem v průběhu deseti let poté, co opustil
         bydliště, které měl v Nizozemském království, se má za to, že bydlel v Nizozemském království v okamžiku své smrti nebo v okamžiku
         darování.“

      8       Článek 2 první pododstavec dohody mezi Švýcarskou konfederací a Nizozemským královstvím o zamezení dvojího zdanění v oblasti
         dědické daně, podepsané v Haagu dne 12. listopadu 1951 (dále jen „dohoda“), stanoví:

      „Nemovitosti […] podléhají dědické dani pouze ve státě, ve kterém se nacházejí. […]“
      9       Článek 3 první pododstavec dohody stanoví:
      „Majetek tvořící dědictví, na který se nevztahuje článek 2 […], podléhá dědické dani pouze ve státě, ve kterém měl zůstavitel
         své poslední bydliště.“

      10     Pro vymezení bydliště odkazuje čl. 3 druhý pododstavec dohody na ustanovení dohody mezi Švýcarskou konfederací a Nizozemským
         královstvím o zamezení dvojího zdanění v oblasti daně z příjmů a daně z majetku, která byla uzavřena téhož dne.

      11     Při podpisu dohody učinily smluvní strany některá prohlášení, která jsou nedílnou součástí této dohody, zejména prohlášení
         vztahující se k uvedenému článku 3.

      12     Toto prohlášení stanoví:
      „(1)      Aniž by byla dotčena ustanovení čl. 3 druhého pododstavce této dohody může stát, jehož státní příslušnost měl zůstavitel v okamžiku
         úmrtí, vyměřit dědickou daň, jako kdyby měl zůstavitel v daném okamžiku bydliště také v tomto státě, a to za podmínky, že
         tam měl zůstavitel skutečně bydliště během deseti let předcházejících úmrtí a že měl v okamžiku, kdy se vzdal svého bydliště,
         státní příslušnost tohoto státu. V takovém případě bude část daně, která by nebyla vyměřena, kdyby neměl zůstavitel státní
         příslušnost uvedeného státu v okamžiku, kdy se vzdal svého bydliště nebo v okamžiku úmrtí, snížena o daň splatnou v jiném
         státě z důvodu bydliště.

      (2)      Ustanovení prvního pododstavce se neuplatní u osob, které mají v okamžiku úmrtí státní příslušnost obou států.“
      13     Podle článku 13 vyhlášky z roku 1989 o zamezení dvojího zdanění (Besluit voorkoming dubbele belasting 1989, ze dne 21. prosince
         1989, Stb. 594, dále jen „vyhláška“):

      „1. Na dědictví zůstavitele, o němž se má podle čl. 3 odst. 1 SW 1956 za to, že měl v okamžiku úmrtí bydliště v Nizozemsku,
         se vztahuje sleva na dědické dani z důvodu započtení daně vybrané jiným státem ohledně složek tohoto dědictví, které nejsou
         uvedeny v článku 11, ve výši obdobné daně vybrané jiným státem ohledně shromážděných složek dědictví, která by nebyla vybrána
         v případě, že by měl zůstavitel v okamžiku úmrtí skutečně bydliště v Nizozemsku. […]

      2.      Výše slevy na dani upravené v odstavci 1 je rovna nejnižší z následujících částek:
      a.      částce daně vybrané jinými státy;
      b.      částce, jež vzhledem k dědické dani, která by byla splatná podle SW 1956, aniž by se použila tato vyhláška, odpovídá přesně
         poměru celkové hodnoty složek dědictví uvedených v odstavci 1 tohoto článku a hodnoty všech shromážděných složek snížených
         o hodnotu vlastního dluhu podniku, tedy dluhu vyplývajícího z jiné účasti, než jakou je akcionářský podíl, a o hodnotu cizího
         dluhu podniku zajištěného zástavním právem k nemovitosti nebo právem zatěžujícím tuto nemovitost.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14     E. A. van Hilten-van der Heijden zemřela dne 22. listopadu 1997. Tato nizozemská státní příslušnice bydlela do začátku roku
         1988 v Nizozemsku, dále v Belgii a od roku 1991 ve Švýcarsku.

      15     Dědictví této zesnulé osoby zahrnovalo zejména nemovitosti v Nizozemsku, Belgii a Švýcarsku, vklady ve formě cenných papírů
         kótovaných v Nizozemsku, Německu, Švýcarsku a Spojených státech amerických, jakož i bankovní účty otevřené v nizozemských
         a belgických pobočkách bankovních institucí se sídlem v Evropské unii, které tyto účty také spravovaly.

      16     Dědicům E. A. van Hilten-van der Heijden byla vyměřena dědická daň vypočtená na základě čl. 3 odst. 1 SW 1956. Správce tuto
         daň potvrdil po stížnosti podané čtyřmi uvedenými dědici.

      17     Posledně jmenovaní tedy podali proti tomuto rozhodnutí žalobu k Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch.
      18     Předkládající soud nejprve uvádí, že z odkazu na „dědictví a odkazy“ obsaženého v bodě XI přílohy I směrnice 88/361 vyplývá,
         že se ve věci v původním řízení jedná o pohyb kapitálu mezi třetím státem a členskými státy.

      19     Předkládající soud dále podotýká, že v rozhodnutí ze dne 12. prosince 2002 došel k závěru, že čl. 3 odst. 1 SW 1956 představuje
         vnitrostátní opatření, které klade překážku volnému pohybu kapitálu nebo činí tento pohyb méně atraktivním. Toto ustanovení
         jako takové ztěžuje odchod z důvodu nevýhody způsobené právní fikcí obsaženou v tomto ustanovení, a to ihned po vystěhování,
         po němž dojde do deseti let k přechodu dědictví na dědice. Nizozemské království vybírá dědickou a darovací daň do deseti
         let po vystěhování nizozemského státního příslušníka, je-li tato daň nižší v zahraničí, zatímco tento stát neposkytuje žádnou
         náhradu ani započtení za přebytek dědické daně vybírané v zahraničí. Podle uvedeného rozhodnutí předkládajícího soudu tedy
         představuje čl. 3 odst. 1 SW 1956 zastřenou překážku přeshraničního dědění.

      20     V témže rozhodnutí předkládající soud navíc konstatoval, že čl. 3 odst. 1 SW 1956 představuje rovněž svévolnou diskriminaci.
         Nizozemské právo totiž rozlišuje mezi nizozemskými státními příslušníky a státními příslušníky jiných členských států, přičemž
         nizozemský státní příslušník se může vyhnout použití předmětného ustanovení pouze tehdy, když se vzdá své státní příslušnosti.
         Toto ustanovení nemůže být krom toho odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu, neboť jediným důvodem jeho existence je
         zabránit tomu, aby Nizozemské království přišlo o dědickou daň z důvodu odchodu svých státních příslušníků.

      21     Z judikatury Soudního dvora však jasně nevyplývá, zdali se na takové ustanovení, jakým je ustanovení, které je předmětem věci
         v původním řízení, vztahuje čl. 73c odst. 1 Smlouvy.

      22     Předkládající soud se krom toho táže, zdali prohlášení k článku 73d Smlouvy znamená, že právní předpisy použitelné na pohyb
         kapitálu mezi členskými státy a třetími zeměmi nejsou chráněny čl. 73d odst. 1 písm. a) Smlouvy, nebo zda se tento článek
         vztahuje vždy na pohyb kapitálu mezi členskými státy a třetími zeměmi, a neomezuje se tedy na ustanovení existující v této
         oblasti na konci roku 1993.

      23     Na základě těchto úvah se Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Je čl. 3 odst. 1 SW [1956] povoleným omezením ve smyslu čl. [73c odst. 1 Smlouvy]?
      2)      Je čl. 3 odst. 1 SW [1956] zakázaným prostředkem svévolné diskriminace nebo zastřeným omezováním volného pohybu kapitálu upraveným
         v čl. [73d odst. 3 Smlouvy], použije-li se na pohyb kapitálu mezi členským státem a třetí zemí, rovněž s přihlédnutím k prohlášení
         k [článku 73d] Smlouvy o založení Evropského společenství přijatému při podpisu závěrečného aktu a prohlášením mezivládních
         konferencí o Evropské unii ze dne 7. února 1992?“

       K předběžným otázkám
       Úvodní vyjádření
      24     Podstatou otázek předkládajícího soudu je to, zda taková vnitrostátní právní úprava, jaká je předmětem věci v původním řízení,
         spadá do působnosti čl. 73c odst. 1 Smlouvy nebo čl. 73d odst. 3 Smlouvy.

      25     Jak však vyplývá ze samotného předkládacího rozhodnutí a jak je uvedeno ve všech vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru v projednávané
         věci, je před přezkumem uvedených ustanovení Smlouvy o ES nezbytné určit, zdali taková právní úprava představuje omezení pohybu
         kapitálu ve smyslu čl. 73b Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES).

      26     Podle ustálené judikatury může Soudní dvůr za účelem poskytnutí užitečné odpovědi soudu, který mu položil předběžnou otázku,
         přihlédnout k právním normám Společenství, na které se vnitrostátní soud ve svých předběžných otázkách neodvolával (viz zejména
         rozsudky ze dne 12. října 2004, Wolff & Müller, C‑60/03, Recueil, s. I‑9553, bod 24, a ze dne 7. července 2005, Weide, C‑153/03,
         dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 25).

      27     Je tedy třeba zkoumat, zdali je třeba vykládat článek 73b Smlouvy tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě členského
         státu, jaká je předmětem věci v původním řízení, podle které se dědictví státního příslušníka tohoto členského státu, který
         zemřel do deseti let poté, co převedl do zahraničí své bydliště, které měl v uvedeném členském státě, zdaňuje tak, jako kdyby
         si tento státní příslušník ponechal bydliště v témže členském státě, přičemž se uplatní sleva na dani ve výši dědické daně,
         která byla odvedena v jiných státech.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      28     Dědicové E. A. van Hilten-van der Heijden tvrdí, že čl. 3 odst. 1 SW 1956 je v rozporu s článkem 73b Smlouvy. Jedná se totiž
         o nepřímou diskriminaci, případně nepřímé omezení, co se týče jednak rozlišení podle toho, zda osoba měla před svou smrtí
         bydliště v Nizozemsku, či nikoliv, a jednak toho, že se uvedené ustanovení neuplatní, jestliže osoba, která opouští Nizozemsko,
         nemá nizozemskou státní příslušnost.

      29     Nizozemská a německá vláda tvrdí, že před poskytnutím odpovědi na položené otázky je nejprve třeba určit, zdali článek 73b
         Smlouvy brání právní fikci, kterou stanoví čl. 3 odst. 1 SW 1956 ohledně bydliště.

      30     Nizozemská vláda v tomto ohledu podotýká, že i v oblasti dědění se musí vždy jednat o pohyb kapitálu. V případě úmrtí je majetek
         sepsán právě v okamžiku smrti a na tomto základě je vybírána dědická daň. Jelikož ještě nedošlo k pohybu kapitálu ani k související
         transakci, neexistuje žádný akt související s volným pohybem kapitálu.

      31     Nejedná se navíc ani o diskriminaci nebo překážku volného pohybu kapitálu. Nedochází totiž k žádné diskriminaci z důvodu státní
         příslušnosti mezi nizozemským státním příslušníkem, který má bydliště v Nizozemsku, a nizozemským státním příslušníkem, který
         Nizozemsko opustí. Posledně jmenovaný se krom toho nachází v jiném postavení než státní příslušník jiného členského státu,
         který měl v Nizozemsku bydliště a poté jej opustil.

      32     Z toho vyplývá, že článek 73b Smlouvy nebrání právní fikci, kterou stanoví čl. 3 odst. 1 SW 1956 ohledně bydliště.
      33     Německá vláda má za to, že čl. 73b odst. 1 Smlouvy se nepoužije na takové ustanovení, jakým je čl. 3 odst. 1 SW 1956, neboť
         posledně uvedené ustanovení nezasahuje nepříznivě do volného pohybu kapitálu.

      34     Komise Evropských společenství uvádí, že čl. 3 odst. 1 SW 1956 nečiní žádný rozdíl podle místa, kde se nachází dědictví nebo
         jeho část v okamžiku úmrtí dotyčné osoby. Tento článek tedy nezakládá omezení pohybu kapitálu z Nizozemska a směrem do něj.
         Svoboda pohybu kapitálu zajištěná články 73b Smlouvy a následujícími není tedy ve věci v původním řízení dotčena.

      35     Co se týče případného použití ustanovení uvedené Smlouvy týkajících se volného pohybu osob a svobody usazování, Komise připomíná,
         že tato ustanovení se omezují na pohyb uvnitř Evropské unie.

       Závěry Soudního dvora
      36     Úvodem je třeba připomenout, že přestože přímé daně spadají do pravomoci členských států, členské státy musejí nicméně při
         výkonu této pravomoci dodržovat právo Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Wielockx, C‑80/94, Recueil,
         s. I‑2493, bod 16, a ze dne 10. března 2005, Laboratoires Fournier, C‑39/04, Recueil, s. I‑2057, bod 14).

      37     Je namístě krom toho připomenout, že čl. 73b odst. 1 Smlouvy zavádí volný pohyb kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými
         státy a třetími zeměmi. V tomto ohledu v rámci ustanovení kapitoly Smlouvy nazvané „Kapitál a platby“ stanoví, že všechna
         omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi jsou zakázána.

      38     Je tedy třeba nejprve zkoumat, zdali dědění představuje pohyb kapitálu ve smyslu článku 73b Smlouvy.
      39     V tomto ohledu je namístě podotknout, že Smlouva nevymezuje pojem „pohybu kapitálu“ a „plateb“. Podle ustálené judikatury
         však vzhledem k tomu, že článek 73b Smlouvy v podstatě převzal obsah článku 1 směrnice 88/361, a přestože tato směrnice byla
         přijata na základě článku 69 a čl. 70 odst. 1 Smlouvy o EHS (články 67 až 73 Smlouvy o EHS byly nahrazeny články 73b až 73g
         Smlouvy o ES, nyní články 56 ES až 60 ES), si klasifikace pohybu kapitálu, která tvoří přílohu této směrnice, zachovává informativní
         hodnotu, kterou měla dříve než vstoupily tyto články v platnost, co se týče definice pojmu pohyb kapitálu, přičemž podle jejího
         úvodu je obsažený seznam pouze demonstrativní (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 16. března 1999, Trummer a Mayer,
         C‑222/97, Recueil, s. I‑1661, bod 21, a ze dne 5. března 2002, Reisch a další, C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až
         C‑540/99, Recueil, s. I‑2157, bod 30).

      40     Dědictví je zařazeno do bodu XI přílohy I směrnice 88/361, nazvaného „Osobní pohyb kapitálu“. Tento bod se týká, jak uvedl
         generální advokát v bodě 53 svého stanoviska, operací, kterými buď může být převeden majetek osoby v celém rozsahu nebo zčásti
         během jejího života, nebo prostřednictvím kterých může dojít k přechodu tohoto majetku po její smrti.

      41     Dědění totiž spočívá v přechodu majetku zanechaném zesnulou osobou na jednu nebo více osob, nebo-li jinými slovy v přechodu
         vlastnictví různých věcí, práv atd., které tvoří majetek, na dědice.

      42     Z toho vyplývá, že dědění představuje pohyb kapitálu ve smyslu článku 73b Smlouvy (viz v tomto smyslu rovněž rozsudek ze dne
         11. prosince 2003, Barbier, C‑364/01, Recueil, s. I‑15013, bod 58), s výjimkou případů, kdy se složky tvořící dědictví nacházejí
         uvnitř jediného členského státu.

      43     Zadruhé je třeba zkoumat, zdali taková vnitrostátní právní úprava, jaká je předmětem věci v původním řízení, představuje omezení
         pohybu kapitálu.

      44     Z judikatury v tomto ohledu vyplývá, že opatřeními zakázanými podle čl. 73b odst. 1 Smouvy jako omezení pohybu kapitálu jsou
         také ta, která mohou odradit od umístění investic v některém členském státě osoby, které nemají v tomto státě bydliště, nebo
         odradit osoby s bydlištěm v tomto členském státě od investování v jiných státech, anebo v případě dědění, jsou jimi taková
         opatření, jejichž následkem se snižuje hodnota dědictví osoby s bydlištěm v jiném státě, než je členský stát, kde se dotyčný
         majetek nachází, a který zdaňuje dědění tohoto majetku (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 14. listopadu 1995, Svensson a Gustavsson,
         C‑484/93, Recueil, s. I‑3955, bod 10; výše uvedený rozsudek Trummer a Mayer, bod 26; ze dne 14. října 1999, Sandoz, C‑439/97,
         Recueil, s. I‑7041, bod 19, a výše uvedený rozsudek Barbier, bod 62).

      45     Taková vnitrostátní právní úprava, jaká je předmětem věci v původním řízení, která stanoví, že se dědictví státního příslušníka
         členského státu, který zemřel do deseti let poté, co převedl do zahraničí své bydliště, které měl v uvedeném členském státě,
         zdaňuje tak, jako kdyby si tento státní příslušník ponechal bydliště v témže členském státě, přičemž upravuje slevu na dani
         ve výši daně, která byla odvedena ve státě, kam převedl zůstavitel své bydliště, nepředstavuje omezení pohybu kapitálu.

      46     Taková právní úprava nemůže totiž tím, že stanoví stejné podmínky zdanění dědictví státních příslušníků, kteří převedli své
         bydliště do zahraničí, a těch, kteří zůstali v dotyčném členském státě, odradit prvně jmenované od toho, aby umístili své
         investice z jiného členského státu do tohoto státu, a nemůže ani odradit státní příslušníky, kteří zůstali v dotyčném členském
         státě, od investování z tohoto členského státu do státu jiného, a taková právní úprava nemůže ani snížit hodnotu dědictví
         státního příslušníka, který převedl své bydliště do zahraničí, bez ohledu na to, kde se nachází dotčený majetek. V tomto ohledu
         není relevantní skutečnost, že se taková právní úprava nevztahuje na státní příslušníky, kteří mají bydliště v zahraničí déle
         než deset let, ani na ty, kteří v dotyčném členském státě nikdy bydliště neměli. Vzhledem k tomu, že se tato právní úprava
         uplatní pouze na státní příslušníky tohoto dotyčného členského státu, nemůže představovat omezení pohybu kapitálu státních
         příslušníků jiných členských států.

      47     Pokud jde o rozdílné zacházení se státními příslušníky dotyčného členského státu s bydlištěm v tomto státu a státními příslušníky
         jiných členských států s bydlištěm rovněž v tomto státu, které vyplývá z takové vnitrostátní právní úpravy, jaká je předmětem
         věci v původním řízení, je namístě poznamenat, že takové rozlišení za účelem rozdělení daňové pravomoci nemůže být považováno
         za opatření představující zakázanou diskriminaci ve smyslu článku 73b Smlouvy. Toto rozlišení totiž v případě, že neexistují
         sjednocující nebo harmonizační opatření v rámci Společenství, vyplývá z pravomoci členských států vymezit prostřednictvím
         dohod nebo jednostranně kritéria rozdělení jejich daňové pravomoci [viz v tomto smyslu, co se týče článku 48 Smlouvy o ES
         (nyní po změně článek 39 ES), rozsudek ze dne 12. května 1998, Gilly, C‑336/96, Recueil, s. I‑2793, bod 30, a co se týče článků
         52 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 43 ES) a 58 Smlouvy o ES (nyní článek 48 ES), rozsudek ze dne 21. září 1999, Saint‑Gobain
         ZN, C‑307/97, Recueil, s. I‑6161, bod 57]

      48     Soudní dvůr měl krom toho již možnost konstatovat, že za účelem rozdělení daňové pravomoci není nepřiměřené, aby se členské
         státy inspirovaly mezinárodní praxí a zejména vzorovými dohodami vypracovanými Organizací pro hospodářskou spolupráci a rozvoj
         (OECD) (viz výše uvedený rozsudek Gilly, bod 31). Jak přitom uvedla nizozemská vláda, je právní úprava, která je předmětem
         věci v původním řízení, v souladu s komentáři ke vzorové dohodě o zamezení dvojího zdanění v oboru daně dědické a darovací
         (zpráva Výboru OECD pro daňové záležitosti, 1982). Z komentářů k článkům 4, 7, 9a a 9b uvedené dohody vyplývá, že tento druh
         právní úpravy je odůvodněn snahou předejít jednomu ze způsobů daňového úniku, k němuž dojde tehdy, když příslušník určitého
         státu převede v očekávání své smrti své bydliště do jiného státu, kde je nižší daň. Komentáře upřesňují, že dvojímu zdanění
         je zabráněno systémem daňových úlev, a že vzhledem k tomu, že předcházení daňovému úniku je odůvodněno pouze tehdy, když dojde
         k úmrtí v brzké době po převedení bydliště, je maximální povolenou dobou lhůta deseti let. Tytéž komentáře ostatně uvádějí,
         že působnost může být rozšířena tak, aby se vztahovala nejen na státní příslušníky dotyčného státu, ale rovněž na osoby, které
         mají v tomto státě bydliště, ale nejsou jeho státními příslušníky.

      49     V této souvislosti je třeba podotknout, že na pouhý převod bydliště z jednoho státu do druhého se článek 73b Smlouvy nevztahuje.
         Jak uvedl generální advokát v bodě 58 svého stanoviska, takový převod bydliště sám o sobě totiž nepředstavuje finanční operaci
         nebo převod vlastnictví a nevykazuje ani jiné vlastnosti pohybu kapitálu, tak jak vyplývají z přílohy směrnice 88/361.

      50     Z toho vyplývá, že vnitrostátní právní úprava, která ve svém důsledku odrazuje státního příslušníka, který si přeje převést
         své bydliště do jiného státu, a klade tak překážku právu volného pohybu, nemůže z tohoto jediného důvodu představovat omezení
         pohybu kapitálu ve smyslu článku 73b Smlouvy.

      51     Je tedy třeba odpovědět na položené otázky tak, že je třeba článek 73b Smlouvy vykládat tak, že nebrání takové právní úpravě
         členského státu, jaká je předmětem věci v původním řízení, podle které se dědictví státního příslušníka tohoto členského státu,
         který zemřel do deseti let poté, co převedl do zahraničí své bydliště, které měl v uvedeném členském státě, zdaňuje tak, jako
         kdyby si tento státní příslušník ponechal bydliště v témže státě, přičemž se uplatní sleva na dani ve výši dědické daně, která
         byla odvedena v jiných státech.

      52     Z toho vyplývá, že není namístě odpovídat na předběžné otázky, pokud jde o články 73c a 73d Smlouvy.
       K nákladům řízení
      53     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 73b Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES) je třeba vykládat tak, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jaká je
            předmětem věci v původním řízení, podle které se dědictví státního příslušníka tohoto členského státu, který zemřel do deseti
            let poté, co převedl do zahraničí své bydliště, které měl v uvedeném členském státě, zdaňuje tak, jako kdyby si tento státní
            příslušník ponechal bydliště v témže státě, přičemž se uplatní sleva na dani ve výši dědické daně, která byla odvedena v jiných
            státech.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 11. července 2007. # El Corte Inglés, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství obsahující slovní prvky PiraÑAM diseño original Juan Bolaños - Starší národní slovní ochranné známky PIRANHA - Relativní důvody pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Podobnost výrobků - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-443/05.

text:
      Věc T-443/05
      El Corte Inglés, SA
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství obsahující slovní prvky PiraÑAM diseño original Juan Bolaños – Starší národní slovní ochranné známky PIRANHA – Relativní důvody pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Podobnost výrobků – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      2.      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      1.      Při posouzení podobnosti dotčených výrobků nebo služeb ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce
         Společenství je třeba přihlédnout ke všem relevantním faktorům, které charakterizují vztah mezi těmito výrobky a službami,
         přičemž tyto faktory zahrnují zejména jejich povahu, účel, jejich užívání, jakož i jejich konkurenční nebo komplementární
         charakter. Mohou být zohledněny rovněž jiné faktory, jako jsou například distribuční cesty dotyčných výrobků.

      V tomto ohledu jsou komplementárními výrobky takové výrobky, mezi kterými existuje úzký vztah v tom smyslu, že jeden je nezbytný
         nebo důležitý pro užití druhého, takže si mohou spotřebitelé myslet, že odpovědnost za výrobu těchto výrobků nese stejný podnik.

      Takové výrobky, jakými jsou obuv, oděvy, klobouky nebo kabelky, mohou kromě své primární funkce splňovat společnou estetickou
         funkci tím, že společně přispějí k vnějšímu obrazu dotyčného spotřebitele. Vnímání vazeb, které je pojí, je tedy třeba posuzovat
         s přihlédnutím k případné snaze o soulad při vytváření tohoto vnějšího obrazu, což zahrnuje vzájemné sladění jednotlivých
         složek při jejich vytváření či jejich nákupu. K tomuto sladění může docházet zejména mezi oděvy, obuví a pokrývkami hlavy,
         spadajícími do třídy 25 ve smyslu Niceské dohody, a jednotlivými oděvními doplňky, jež je doplňují, jako jsou kabelky, spadající
         do třídy 18 ve smyslu uvedené dohody. Toto případné sladění závisí na dotyčném spotřebiteli, na druhu činnosti, pro niž je
         tento vnější obraz tvořen (zejména pracovní, sportovní nebo rekreační činnosti), nebo marketingovém úsilí hospodářských činitelů
         v daném odvětví. Krom toho skutečnost, že jsou tyto výrobky často prodávány ve stejných specializovaných prodejních místech,
         může usnadnit vnímání úzkých vazeb mezi nimi dotyčným spotřebitelem a posílit dojem, že odpovědnost za jejich výrobu nese
         tentýž podnik.

      Z toho vyplývá, že někteří spotřebitelé vnímají existenci úzké vazby mezi oděvy, obuví a pokrývkami hlavy, spadajícími do
         třídy 25, a oděvními doplňky, což jsou některé „výrobky z kůže a imitace kůže neuvedené v jiných třídách“, spadající do třídy
         18, a mohou se tak domnívat, že odpovědnost za jejich výrobu nese tentýž podnik. Zmíněné výrobky spadající do třídy 25 vykazují
         tedy stupeň podobnosti, který není možné považovat za nízký, s oděvními doplňky patřícími mezi „výrobky z kůže a imitace kůže
         neuvedené v jiných třídách“, spadajícími do třídy 18.

      (viz body 37, 48–51)
      2.      Nelze usoudit, že pro relevantní veřejnost neexistuje nebezpečí záměny mezi obrazovým označením PiraÑAM diseño original Juan
         Bolaños, jehož zápis jako ochranné známky Společenství je požadován pro oděvy, obuv a pokrývky hlavy, spadající do třídy 25
         ve smyslu Niceské dohody, a slovními ochrannými známkami PIRANHA, dříve zapsanými ve Španělsku pro „výrobky z kůže a imitace
         kůže neuvedené v jiných třídách“, spadající do třídy 18 ve smyslu uvedené dohody, pouze na základě srovnání dotčených výrobků,
         jelikož výrobky označené ochrannou známkou, jejíž zápis je požadován, spadající do třídy 25, vykazují stupeň podobnosti, který
         není možné považovat za nízký, s oděvními doplňky patřícími mezi „výrobky z kůže a imitace kůže neuvedené v jiných třídách“,
         spadajícími do třídy 18. Nelze tudíž mít za to, že neexistuje nebezpečí záměny, aniž by byla předtím provedena analýza případné
         podobnosti označení.

      (viz body 40, 47, 51–52)
ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého rozšířeného senátu)
      11. července 2007(*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství obsahující slovní prvky PiraÑAM diseño original Juan Bolaños – Starší národní slovní ochranné známky PIRANHA – Relativní důvody pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Podobnost výrobků – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T‑443/05,
      El Corte Inglés, SA, se sídlem v Madridu (Španělsko), zastoupená J. Rivas Zurdem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému J. García Murillo, jako zmocněnkyní,

      žalovanému,
      přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícím jako vedlejší účastník řízení před Soudem, je
      Juan Bolaños Sabri, s bydlištěm v Torrellano (Španělsko), zastoupený P. López Rondou a G. Marín Raigalem, advokáty,

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 21. září 2005 (věc R 1191/2004-1),
         týkajícímu se námitkového řízení mezi El Corte Inglés, SA, a Juanem Bolaños Sabrim,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (čtvrtý rozšířený senát),
      ve složení H. Legal, předseda, I. Wiszniewska-Białecka, V. Vadapalas, E. Moavero Milanesi a N. Wahl, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 16. prosince 2005,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 24. července 2006,
      po jednání konaném dne 10. května 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 9. listopadu 2001 podal vedlejší účastník u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku
         k zápisu ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství
         (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2        Ochranou známkou, jejíž zápis byl požadován, je obrazové označení obsahující slovní prvky „pirañam diseño original juan bolaños“,
         zobrazené níže:

      3        Výrobky, pro které byl zápis ochranné známky požadován, spadají do tříd 16, 21 a 25 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním
         třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků (dále jen „Niceská dohoda“),
         a odpovídají následujícímu popisu:

      –        třída 16: „Papír, lepenka nebo výrobky z těchto materiálů, nezařazené do jiných tříd; tiskárenské výrobky; materiály pro vázání
         knih; fotografie; papírenské výrobky; lepidla adhezní pro papírenství a použití v domácnosti; materiál pro umělce; štětce;
         psací stroje a kancelářské potřeby (kromě nábytku); učební a vyučovací pomůcky (kromě přístrojů); plastické obaly (nezařazené
         do jiných tříd); hrací karty; tiskařské typy; štočky“;

      –        třída 21: „Kuchyňské potřeby a nádoby pro domácnost nebo kuchyň (nikoliv z drahých kovů ani postříbřených nebo pozlacených
         kovů); hřebeny a mycí houby; kartáče (s výjimkou štětců); materiály pro výrobu kartáčů; čisticí potřeby; drátěnky; sklo surové
         nebo opracované (s výjimkou stavebního skla); sklo, porcelán a majolika neobsažené v jiných třídách“;

      –        třída 25: „Oděvy, obuv, pokrývky hlavy“.
      4        Tato přihláška byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 76/2002 dne 23. září 2002.

      5        Dne 28. listopadu 2002 podala žalobkyně námitky proti zápisu přihlašované ochranné známky. Námitky byly založeny na španělských
         zápisech slovních ochranných známek PIRANHA, a sice:

      –        ochranné známce č. 790520, zapsané dne 28. února 1978 pro výrobky zahrnuté do třídy 25: „Oděvy, včetně vysokých bot, bot a pantoflí“;

      –        ochranné známce č. 2116007, zapsané dne 20. března 1998 pro výrobky zahrnuté do třídy 18: „Kůže a imitace kůže, výrobky z těchto
         materiálů neuvedené v jiných třídách; kožešiny; lodní kufry, kufry, deštníky, slunečníky a hole, biče a sedlářské výrobky“.

      6        Námitky směřovaly proti všem výrobkům uvedeným v přihlášce k zápisu.

      7        Důvody uplatňovanými na podporu námitek byly důvody uvedené v čl. 8 odst.1 písm. b) a odst. 5 nařízení č. 40/94. Žalobkyně
         uplatňovala existenci nebezpečí záměny z důvodu podobnosti mezi dotčenými ochrannými známkami a podobnosti mezi výrobky, na
         něž se ochranná známka, jejíž zápis je požadován, a starší ochranná známka vztahují, jakož i dobré jméno starší ochranné známky.

      8        Dne 1. července 2004 zaslal OHIM žalobkyni sdělení s tím, aby předložila důkazy o užívání starší ochranné známky č. 790520.
         Vzhledem k tomu, že námitkové oddělení tyto důkazy ve stanovené lhůtě neobdrželo, rozhodlo pouze na základě důkazů, které
         mělo k dispozici.

      9        Námitkové oddělení vyhovělo částečně námitkám rozhodnutím ze dne 29. října 2004 pro: „oděvy, obuv“ a „pokrývky hlavy“, zahrnuté
         do třídy 25, pro které zamítlo přihlášku k zápisu. Námitkové oddělení usoudilo, že výrobky, pro které byl zápis ochranné známky
         Společenství požadován, spadající do třídy 25, a výrobky, na něž se vztahuje starší ochranná známka č. 2116007, spadající
         do třídy 18, vykazují určitý stupeň podobnosti. Ze srovnání dotčených označení vyplynula zjevná vzhledová a pojmová podobnost,
         jakož i určitá fonetická totožnost. Námitkové oddělení tedy konstatovalo existenci nebezpečí záměny.

      10      Námitkové oddělení zamítlo námitky, pokud jde o výrobky spadající do tříd 16 a 21, neboť nebyl předložen důkaz o dobrém jménu
         starší ochranné známky ve smyslu čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94.

      11      Dne 15. prosince 2004 podal vedlejší účastník proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání u OHIM.

      12      Rozhodnutím ze dne 21. září 2005 (dále jen „napadené rozhodnutí“) vyhověl první odvolací senát OHIM odvolání a zamítl námitky
         v plném rozsahu. Usoudil, že dotčené výrobky mají odlišnou povahu a účel, jsou vyráběny jinými výrobci a prodávány prostřednictvím
         rozdílných distribučních cest. Podle odvolacího senátu neexistoval mezi těmito výrobky konkurenční či substituční vztah, a nemohly
         tak být považovány za podobné. Krom toho estetická komplementarita mezi dotčenými výrobky je příliš subjektivní na to, aby
         byla zohledněna. Vzhledem k tomu, že podmínka podobnosti výrobků, jež je nezbytná k prokázání existence nebezpečí záměny na
         dotyčném území, nebyla splněna, odvolací senát rozhodl, že není třeba zkoumat stupeň případné podobnosti či totožnosti mezi
         dotčenými označeními.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      13      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        nařídil OHIM zamítnout přihlášku k zápisu ochranné známky Společenství PiraÑAM diseño original Juan Bolaños pro výrobky spadající
         do třídy 25;

      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      14      OHIM v rámci svých písemných návrhových žádání navrhl, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        vrátil věc odvolacím senátům, aby posoudily význam vazby mezi dotčenými výrobky při posouzení nebezpečí záměny v projednávaném
         případě;

      –        uložil každému z účastníků, aby nesl vlastní náklady řízení,
      nebo podpůrně, aby Soud:
      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      15      OHIM při jednání uvedl, že jeho návrhová žádání by měla být chápána tak, že řešení ponechává na úvaze Soudu.

      16      Vedlejší účastník při jednání navrhl, aby Soud žalobu zamítl.

       Právní otázky
       K přípustnosti některých návrhových žádání účastníků řízení
       Argumenty účastníků řízení
      17      OHIM poukazuje na to, že návrhové žádání žalobkyně směřující k tomu, aby Soud výslovně nařídil OHIM zamítnout přihlášku ochranné
         známky Společenství PiraÑAM diseño original Juan Bolaños, je nepřípustné. Připomíná, že Soudu nepřísluší ukládat OHIM příkazy,
         nýbrž že OHIM přísluší vyvodit důsledky z výroku a odůvodnění rozsudků.

      18      OHIM tvrdí ohledně svých návrhových žádání, že nic nebrání tomu, aby se OHIM připojil k návrhovému žádání žalobkyně nebo aby
         řešení ponechal na úvaze Soudu a zároveň předložil argumenty, které považuje za vhodné pro objasnění věci Soudu.

       Závěry Soudu
      19      Žalobkyně se v rámci svého druhého návrhového žádání domáhá toho, aby Soud nařídil OHIM zamítnout přihlášku k zápisu ochranné
         známky Společenství PiraÑAM diseño original Juan Bolaños pro výrobky spadající do třídy 25.

      20      Z ustálené judikatury vyplývá, že v rámci žaloby podané k soudu Společenství proti rozhodnutí odvolacího senátu OHIM je OHIM
         povinen v souladu s čl. 63 odst. 6 nařízení č. 40/94 provést nezbytná opatření, aby vyhověl rozhodnutí soudu Společenství.
         Soudu tedy nepřísluší udělovat OHIM příkazy. OHIM totiž přísluší vyvodit důsledky z výroku a odůvodnění rozsudků soudu Společenství
         [rozsudky Soudu ze dne 31. ledna 2001, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld v. OHIM (Giroform), T‑331/99, Recueil, s. II‑433,
         bod 33, a ze dne 5. dubna 2006, Madaus v. OHIM – Optima Healthcare (ECHINAID), T‑202/04, Sb. rozh. s. II‑1115, bod 14]. Návrhové
         žádání žalobkyně směřující k tomu, aby Soud nařídil OHIM zamítnutí přihlášky k zápisu, je tudíž nepřípustné.

      21      Co se týče návrhového žádání OHIM, kterým ponechává řešení na úvaze Soudu, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury
         platí, že nic nebrání tomu, aby se OHIM připojil k návrhovému žádání žalobkyně nebo aby řešení ponechal na úvaze Soudu a zároveň
         předložil všechny argumenty, které považuje za vhodné pro objasnění věci Soudu [rozsudky Soudu ze dne 30. června 2004, GE
         Betz v. OHIM – Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02, Sb. rozh. s. II‑1845, bod 36, a ze dne 16. ledna 2007, Calavo Growers
         v. OHIM – Calvo Sanz (Calvo), T‑53/05, Sb. rozh. s. II‑37, bod 27]. Naproti tomu nemůže navrhovat zrušení nebo změnu rozhodnutí
         odvolacího senátu v otázce, která nebyla vznesena v žalobě, nebo předložit důvody, které nebyly v žalobě obsaženy [rozsudek
         Soudu ze dne 25. října 2005, Peek & Cloppenburg v. OHIM (Cloppenburg), T‑379/03, Sb. rozh. s. II‑4633, bod 22].

      22      Vzhledem k tomu tedy, že OHIM pouze ponechal řešení na úvaze Soudu, jsou jeho návrhová žádání přípustná.

       K věci samé
      23      Žalobkyně se na podporu svých návrhových žádání na zrušení dovolává jediného žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 8
         odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

       Argumenty účastníků řízení
      24      Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát nesprávně usoudil, že neexistuje žádná podobnost mezi výrobky označenými ochrannou známkou,
         jejíž zápis je požadován, spadajícími do třídy 25, a výrobky označenými starší ochrannou známkou spadajícími do třídy 18.
         Připomíná, že toto zařazení výrobků a služeb je provedeno za výlučně správním účelem a že rozhodné pro posouzení jejich podobnosti
         jsou podstatné vazby mezi výrobky, a nikoliv jejich konvenční příslušnost k té či oné třídě. Odvolací senát v projednávaném
         případě použil automaticky příliš obecná a abstraktní kritéria. Faktory podobnosti výrobků, kterými jsou jejich povaha, použití
         nebo jejich účel či konkurenční nebo komplementární charakter, nejsou ani absolutní, ani nevylučují existenci jiných faktorů.

      25      S ohledem na zvláštnosti projednávaného případu, a zejména na příslušnosti dotčených výrobků do oblasti módy, by měla být
         podobnost výrobků posuzována z hlediska dotyčných spotřebitelů. Tito spotřebitelé si přitom vytváří úzkou vazbu mezi dotčenými
         výrobky z důvodu jejich společné estetické funkce. Žalobkyně v tomto ohledu usuzuje, že odvolací senát nepřikládal náležitou
         váhu významu estetických potřeb v moderní společnosti. Vnímání podobnosti mezi dotčenými výrobky spotřebitelem je krom toho
         posíleno tím, že se jejich distribuce a prodej často uskutečňuje prostřednictvím stejných cest a jsou často vyráběny ze stejného
         materiálu spadajícího do třídy 18, a sice z kůže.

      26      Dostatečné vazby tedy spojují dotčené výrobky tak, že jsou považovány za podobné. Žalobkyně připomíná, že sám OHIM v dřívějším
         soudním řízení zastával tezi o existenci komplementarity mezi výrobky spadajícími do třídy 25 a výrobky z kůže a z imitace
         kůže neuvedené v jiných třídách, spadajícími do třídy 18, z důvodu jejich společného estetického rozměru. Tato komplementarita
         platí u všech výrobků třídy 18.

      27      Žalobkyně zdůrazňuje, že kolidující označení jsou rovněž podobná, a vyvozuje z toho, že čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
         se uplatní.

      28      OHIM rozlišuje pro účely analýzy podobnosti výrobků třídy 25 s výrobky třídy 18 dvě skupiny výrobků spadajících do třídy 18.

      29      Pokud jde nejprve o výrobky z kůže a z imitace kůže neuvedené v jiných třídách spadající do třídy 18, jako jsou osobní doplňky,
         má OHIM za to, že tyto výrobky mají kromě své základní funkce významnou dekorativní, ozdobnou a estetickou funkci, která hraje
         rozhodující úlohu při jejich nákupu. Krom toho tyto výrobky jsou často vyráběny z téhož materiálu a distribuovány ve stejných
         prodejních místech jako výrobky třídy 25. Dotčené výrobky mají tedy více než jeden společný bod, a vykazují tak přinejmenším
         nízký stupeň vzájemné podobnosti. Odvolací senát tedy porušil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, když usoudil, že rozdíly
         mezi těmito výrobky jsou takové povahy, že vylučují samy o sobě jakékoliv nebezpečí záměny u relevantní veřejnosti.

      30      OHIM krom toho požaduje po Soudu, aby rozhodl, zda abstraktní přezkum těchto výrobků umožňuje prokázat, že existuje či může
         existovat mezi těmito výrobky určitá podobnost vyvolaná případným komplementárním vztahem, a případně aby upřesnil, jaké jsou
         požadované podmínky, pokud jde o ostatní faktory umožňující prokázat existenci nebezpečí záměny na územích, jež je třeba zohlednit.

      31      Potvrzuje, že v rámci dřívějších soudních řízení zastával názor o existenci úzkého komplementárního vztahu mezi některými
         výrobky třídy 18, jako jsou tašky, náprsní tašky, peněženky a další doplňky z kůže nebo z imitace kůže, které jsou zahrnuty
         mezi výrobky z kůže a z imitace kůže neuvedené v jiných třídách, označenými starší ochrannou známkou, a oděvy, obuví a pokrývkami
         hlavy, na něž se vztahuje ochranná známka, jejíž zápis je požadován. Judikatura Soudu nic proti takové tezi nenamítá.

      32      Co se naproti tomu týče ostatních výrobků třídy 18 (kůže a imitace kůže, kožešiny, lodní kufry, kufry; deštníky, slunečníky
         a hole; biče a sedlářské výrobky), OHIM má za to, že se mnohem více odlišují od výrobků třídy 25, a pokud jde o tyto výrobky,
         není estetický rozměr rozhodující.

      33      Vedlejší účastník při jednání tvrdil, že odvolací senát správně posoudil judikaturu, když shledal, že dotčené výrobky nejsou
         podobné. Vedlejší účastník se v podstatě domnívá, že distribuční cesty dotčených výrobků jsou obecně odlišné. Navíc estetická
         komplementarita je příliš vágním kritériem na to, aby bylo zohledněno. Dále má za to, že jelikož dotčená označení vykazují
         pouze nízkou podobnost, nemůže v žádném případě existovat nebezpečí záměny u relevantní veřejnosti.

       Závěry Soudu
      34      Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka
         nezapíše, „pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo
         služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná
         známka chráněna; nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou“. Krom toho na základě čl. 8 odst. 2
         písm. a) bodu ii) nařízení č. 40/94 se staršími ochrannými známkami rozumí ochranné známky zapsané v některém členském státě
         s dřívějším datem podání, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství.

      35      Podle ustálené judikatury musí být nebezpečí záměny u veřejnosti, které je definováno jako nebezpečí, že veřejnost se může
         domnívat, že dotčené výrobky nebo služby pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených, posuzováno
         celkově s přihlédnutím ke všem relevantním faktorům projednávaného případu [viz ohledně výkladu čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice
         Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst.
         1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), jehož normativní obsah je v podstatě totožný s obsahem čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94, rozsudky Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil, s. I‑5507, bod 29, a ze dne 22. června 1999,
         Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 17, a pokud jde o výklad čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94,
         rozsudek Soudu ze dne 23. října 2002, Oberhauser v. OHIM – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Recueil, s. II‑4359, body 25
         a 26].

      36      Toto celkové posouzení zahrnuje určitou vzájemnou závislost mezi zohledněnými faktory, a zejména mezi podobností ochranných
         známek a podobností výrobků nebo služeb, na něž se vztahují. Nízký stupeň podobnosti mezi těmito výrobky nebo službami může
         tedy být vyvážen vysokým stupněm podobnosti mezi ochrannými známkami a naopak (rozsudky Canon, bod 35 výše, bod 17, Lloyd
         Schuhfabrik Meyer, bod 35 výše, bod 19, a Fifties, bod 35 výše, bod 27).

      37      Při posouzení podobnosti výrobků je třeba přihlédnout ke všem relevantním faktorům, které charakterizují vztah mezi těmito
         výrobky, přičemž tyto faktory zahrnují zejména jejich povahu, účel, jejich užívání, jakož i jejich konkurenční nebo komplementární
         charakter (rozsudek Canon, bod 35 výše, bod 23). Mohou být zohledněny rovněž jiné faktory, jako jsou například distribuční
         cesty dotyčných výrobků [rozsudek Soudu ze dne 21. dubna 2005, Ampafrance v. OHIM – Johnson & Johnson (monBeBé), T‑164/03,
         Sb. rozh. s. II‑1401, bod 53].

      38      Podle pravidla 2 odst. 4 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 o (Úř. věst.
         L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), ve znění pozdějších předpisů, slouží klasifikace výrobků a služeb vyplývající z Niceské
         dohody výlučně ke správním účelům. Výrobky nelze proto považovat za odlišné pouze proto, že patří do jiných tříd.

      39      Legalita napadeného rozhodnutí musí být tedy posuzována s ohledem na tyto úvahy.

      40      Je třeba zdůraznit, že odvolací senát usoudil, že u relevantní veřejnosti neexistuje žádné nebezpečí záměny pouze na základě
         srovnání dotčených výrobků. Nicméně v případě podobnosti dotčených výrobků, byť nízké, je odvolací senát povinen ověřit, zda
         případný vysoký stupeň podobnosti označení nemůže u spotřebitele vyvolat nebezpečí záměny ohledně původu výrobků.

      41      Je tedy namístě ověřit, zda posouzení odvolacího senátu, podle něhož nejsou dotčené výrobky podobné, je opodstatněné.

      42      Zaprvé, výrobky spadající do třídy 25 a výrobky spadající do třídy 18 jsou často vyráběny ze stejné suroviny, a sice z kůže
         nebo z imitace kůže. Tato skutečnost může být vzata v úvahu při posuzování podobnosti výrobků. Nicméně s ohledem na rozmanitost
         výrobků, které mohou být vyráběny z kůže nebo z imitace kůže, tento faktor sám o sobě nestačí pro to, aby byla prokázána podobnost
         výrobků [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 1. března 2005, Sergio Rossi v. OHIM – Sissi Rossi (SISSI ROSSI), T‑169/03,
         Sb. rozh. s. II‑685, bod 55].

      43      Zadruhé se však jeví, že distribuční cesty některých dotčených výrobků jsou totožné. Je nicméně třeba rozlišovat podle toho,
         zda jsou výrobky třídy 25 srovnávány s jednou, nebo s druhou skupinou výrobků třídy 18 stanovenými OHIM.

      44      Na jedné straně, pokud jde o druhou skupinu výrobků třídy 18 (kůže a imitace kůže, kožešiny; lodní kufry a kufry; deštníky,
         slunečníky a hole; biče a sedlářské výrobky), odvolací senát mohl právem shledat, že distribuční cesty se liší od cest používaných
         k distribuci výrobků třídy 25. Skutečnost, že obě tyto kategorie výrobků mohou být prodávány ve stejných obchodních zařízeních,
         jako jsou obchodní domy nebo supermarkety, není zvlášť významná, neboť v těchto prodejních místech lze najít výrobky velmi
         různé povahy, aniž by jim spotřebitelé automaticky přisuzovali tentýž původ [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 13. prosince
         2004, El Corte Inglés v. OHIM – Pucci (EMILIO PUCCI), T‑8/03, Sb. rozh. s. II‑4297, bod 43].

      45      Na druhé straně, pokud jde o první skupinu výrobků třídy 18, a sice výrobky z kůže a z imitace kůže neuvedené v jiných třídách,
         jako jsou například kabelky, peněženky nebo náprsní tašky, je třeba zdůraznit, že tyto výrobky jsou často uváděny na trh s výrobky
         třídy 25, v prodejních místech, jež nepředstavují pouze zařízení, která jsou součástí velké distribuční sítě, nýbrž rovněž
         specializovanější obchody. Jedná se tedy o faktor, k němuž se musí při posuzování podobnosti těchto výrobků přihlédnout.

      46      Je namístě připomenout, že Soud ostatně potvrdil existenci nízké podobnosti mezi výrobky „dámské kabelky“ a „dámská obuv“
         (rozsudek SISSI ROSSI, bod 42 výše, bod 68). Tento závěr se musí použít na vztahy mezi veškerými výrobky označenými ochrannou
         známkou, jejíž zápis je požadován, spadajícími do třídy 25, a výrobky z kůže a z imitace kůže neuvedenými v jiných třídách,
         spadajícími do třídy 18, označenými starší ochrannou známkou.

      47      S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že mezi výrobky třídy 25 a první skupinou výrobků třídy 18 existuje nízká
         podobnost. Odvolací senát tedy nemohl dojít k závěru, že u relevantní veřejnosti neexistuje žádné nebezpečí záměny pouze na
         základě srovnání dotčených výrobků.

      48      Co se týče případné komplementarity oděvů, obuvi a pokrývek hlavy, spadajících do třídy 25, a „výrobků z kůže a imitace kůže
         neuvedených v jiných třídách“, spadajících do třídy 18, je namístě připomenout, že podle judikatury jsou komplementárními
         výrobky takové výrobky, mezi kterými existuje úzký vztah v tom smyslu, že jeden je nezbytný nebo důležitý pro užití druhého,
         takže si mohou spotřebitelé myslet, že odpovědnost za výrobu těchto výrobků nese stejný podnik [rozsudek SISSI ROSSI, bod
         42 výše, bod 60].

      49      Takové výrobky, jakými jsou obuv, oděvy, klobouky nebo kabelky, mohou splňovat kromě své primární funkce, společnou estetickou
         funkci tím, že společně přispějí k vnějšímu obrazu dotyčného spotřebitele.

      50      Vnímání vazeb, které je pojí, je tedy třeba posuzovat s přihlédnutím k případné snaze o soulad při vytváření tohoto vnějšího
         obrazu, což zahrnuje vzájemné sladění jednotlivých složek při jejich vytváření či jejich nákupu. K tomuto sladění může docházet
         zejména mezi oděvy, obuví a pokrývkami hlavy, spadajícími do třídy 25, a jednotlivými oděvními doplňky, jež je doplňují, jako
         jsou kabelky, spadající do třídy 18. Toto případné sladění závisí na dotyčném spotřebiteli, na druhu činnosti, pro níž je
         tento vnější obraz tvořen (zejména pracovní, sportovní nebo rekreační činnosti), nebo marketingovém úsilí hospodářských činitelů
         v daném odvětví. Krom toho skutečnost, že jsou tyto výrobky často prodávány ve stejných specializovaných prodejních místech,
         může usnadnit vnímání dotyčným spotřebitelem úzkých vazeb mezi nimi a posílit dojem, že odpovědnost za jejich výrobu nese
         tentýž podnik.

      51      Z toho vyplývá, že někteří spotřebitelé vnímají existenci úzké vazby mezi oděvy, obuví a pokrývkami hlavy, spadajícími do
         třídy 25, a oděvními doplňky, což jsou některé „výrobky z kůže a imitace kůže neuvedené v jiných třídách“, spadající do třídy
         18, a mohou se tak domnívat, že odpovědnost za jejich výrobu nese tentýž podnik. Výrobky označené ochrannou známkou, jejíž
         zápis je požadován, spadající do třídy 25, vykazují tedy stupeň podobnosti, který není možné považovat za nízký, s oděvními
         doplňky patřícími mezi „výrobky z kůže a imitace kůže neuvedené v jiných třídách“, spadajícími do třídy 18.

      52      Odvolací senát tedy nesprávně usoudil, že v projednávaném případě neexistuje nebezpečí záměny, aniž by předtím provedl analýzu
         případné podobnosti označení.

      53      S ohledem na výše uvedené je namístě vyhovět jedinému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94, a v důsledku toho zrušit napadené rozhodnutí.

       K nákladům řízení
      54      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl ve věci úspěch, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
         to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

      55      Jelikož rozhodnutí odvolacího senátu bylo zrušeno a OHIM musí být na tomto základě považován za toho, kdo neměl ve věci úspěch,
         bez ohledu na smysl jeho návrhového žádání, je namístě uložit mu náhradu nákladů žalobkyně v souladu s jejím návrhovým žádáním.
         Jelikož vedlejší účastník řízení neměl ve věci úspěch, ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (čtvrtý rozšířený senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 21. září
            2005 (věc R 1191/2004‑1) se zrušuje.
      2)      OHIM ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady vynaložené El Corte Inglés, SA.
      3)      Juan Bolaños Sabri ponese vlastní náklady řízení.
      Legal   Wiszniewska-Białecka   Vadapalas
      Moavero Milanesi            Wahl
      Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. července 2007.
      Vedoucí soudní kanceláře            Předseda
      E. Coulon            H. Legal
      * Jednací jazyk: španělština.

    ---documentbreak--- unsupported format


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 3. července 2003. # José Alejandro, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství. # Věc T-129/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. března 1983. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc 319/81.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 14. května 1996. # Carmen Gómez de Enterría y Sanchez proti Evropskému parlamentu. # Úředníci. # Věc T-82/95.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 14. dubna 2016.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali v. Rada Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vůči některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Tunisku – Zmrazení finančních prostředků – Právní základ – Zařazení žalobcova jména na základě nového odůvodnění po zrušení předchozích opatření o zmrazení finančních fondů – Povinnost uvést odůvodnění – Vlastnické právo – Přiměřenost – Nesprávné skutkové zjištění – Právo na obhajobu – Právo na účinnou soudní ochranu – Zneužití pravomoci – Právo na život – Právo na respektování rodinného života – Mimosmluvní odpovědnost.#Věc T-200/14.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. září 2005. # Irsko proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Evropský sociální fond - Snížení finanční pomoci Společenství - Zjevně nesprávné posouzení - Přiměřenost - Právní jistota - Legitimní očekávání. # Věc C-199/03.

text:
      Věc C-199/03
      Irsko
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Žaloba na neplatnost – Evropský sociální fond – Snížení finanční pomoci Společenství – Zjevně nesprávné posouzení – Přiměřenost – Právní jistota – Legitimní očekávání“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 24. února 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. září 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Hospodářská a sociální soudržnost – Strukturální pomoc – Financování Společenství poskytnuté pro vnitrostátní akce – Zásady
            – Rozhodnutí o pozastavení, snížení nebo zrušení původně poskytnuté pomoci z důvodu nesrovnalostí – Nesrovnalosti nemající
            konkrétní finanční vliv – Přípustnost
      (Nařízení Rady č. 4253/88, čl. 24 odst. 2)
      2.     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální náležitosti – Vymezení předmětu sporu – Stručný popis uplatňovaných žalobních
            důvodů
      [Jednací řád Soudního dvora, čl. 38 odst.1 písm. c)]
      3.     Hospodářská a sociální soudržnost – Strukturální pomoc – Financování Společenství poskytnuté pro vnitrostátní akce – Rozhodnutí
            Komise snižující pomoc z důvodu nesrovnalostí – Nesrovnalosti tolerované v dřívějších finančních obdobích z důvodu spravedlnosti
            – Porušení zásady právní jistoty a zásady ochrany legitimního očekávání – Neexistence
      1.     Podle čl. 24 odst. 2 nařízení č. 4253/88, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 2052/88, pokud jde o koordinaci
         mezi činnostmi jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a
         jinými stávajícími finančními nástroji, ve znění nařízení č. 2082/93, pokud přezkum akce nebo opatření, pro které byla finanční
         pomoc Společenství poskytnuta, potvrzuje existenci nesrovnalosti, může Komise snížit, pozastavit nebo zrušit tuto pomoc.

      V tomto ohledu mohou i nesrovnalosti, které nemají konkrétní finanční vliv, odůvodnit uplatnění finančních oprav Komisí, pokud
         tyto nesrovnalosti mohou vážně ohrozit finanční zájmy Unie, jakož i dodržování práva Společenství.

      (viz body 27, 31)
      2.     Z článku 38 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora a související judikatury vyplývá, že každý návrh na zahájení řízení
         musí uvádět předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů a že tyto údaje musí být natolik jasné a přesné, aby umožnily žalovanému
         připravit si svou obhajobu a Soudnímu dvoru vykonávat jeho přezkum. Z toho vyplývá, že hlavní skutkové a právní okolnosti,
         na kterých je žaloba založena, musí uceleně a srozumitelně vyplývat z textu samotné žaloby.

      (viz bod 50)
      3.     V rámci rozhodnutí Komise, kterým se snižuje finanční pomoc Společenství, nevede skutečnost, že Komise nepřistoupila k opravě
         vykázaných výdajů v dřívějších finančních obdobích, ale tolerovala nesrovnalosti z důvodu spravedlnosti, k tomu, že by měl
         dotyčný členský stát právo požadovat na základě zásady právní jistoty nebo legitimního očekávání stejný postoj v případě nesrovnalostí,
         ke kterým došlo v následujícím období.

      V tomto ohledu není takovým rozhodnutím porušena ani zásada právní jistoty, která vyžaduje, aby právní normy byly jasné a
         přesné, a jejímž cílem je zajistit předvídatelnost právních stavů a vztahů, které vyplývají z práva Společenství, neboť právní
         úprava použitelná v rozhodné době stanovila možnost Komise snížit finanční pomoc v případě prokázaných nesrovnalostí.

       (viz body 68–69)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      15. září 2005(*)

      „Žaloba na neplatnost – Evropský sociální fond – Snížení finanční pomoci Společenství – Zjevně nesprávné posouzení – Přiměřenost – Právní jistota – Legitimní očekávání“
      Ve věci C‑199/03,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES, podaná dne 13. května 2003,
      Irsko, zastoupené D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Gallagherem, SC, a P. McGarrym, BL, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalobce,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené L. Flynnem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), R. Schintgen, G. Arestis a J. Klučka, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. ledna 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. února 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Irsko domáhá zrušení rozhodnutí Komise C (2003) 99 ze dne 27. února 2003 o snížení pomoci z Evropského sociálního
         fondu poskytnuté rozhodnutími Komise C (94) 1972 ze dne 29. července 1994, C (94) 2613 ze dne 15. listopadu 1994 a C (94)
         3226 ze dne 29. listopadu 1994 (dále jen „napadené rozhodnutí“).

       Právní rámec
       Nařízení (EHS) č. 2052/88
      2       Článek 4 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2052/88 ze dne 24. června 1988 o úkolech strukturálních fondů a jejich účinnosti a o koordinaci
         mezi jejich činnostmi navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními
         nástroji (Úř. věst. L 185, s. 9), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2081/93 ze dne 20. července 1993 (Úř. věst. L 193, s. 5,
         dále jen „nařízení č. 2052/88“), zní následovně:

      „Akce Společenství doplňují odpovídající vnitrostátní operace nebo k nim přispívají. Jsou zaváděny pomocí důkladných konzultací
         mezi Komisí, dotyčnými členskými státy a příslušnými orgány – v rámci možností daných institucionálními pravidly a praxí existující
         v každém členském státě také včetně hospodářských a sociálních partnerů – které členské státy určí na celostátní, regionální,
         místní nebo jiné úrovni, přičemž každá strana jedná jako partner usilující o dosažení společného cíle. Tyto konzultace jsou
         zde dále nazývány ‚partnerství‘. Toto partnerství zahrnuje přípravu, financování, jakož i ex ante posuzování a ex post  hodnocení akcí.

      Partnerství se uskutečňuje v plném souladu s institucionálními, právními a finančními pravomocemi každého z partnerů.“ (neoficiální překlad)
      3       Článek 13 odst. 3 tohoto nařízení stanoví, že pro opatření uplatněná v regionech, které mohou využívat pomoci na základě cíle
         č. 1, dosahuje pomoc Společenství ze strukturálních fondů maximálně 75 % z celkových nákladů a obecně přinejmenším 50 % z veřejných
         výdajů.

       Nařízení (EHS) č. 4253/88
      4       Podle čl. 9 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 4253/88 ze dne 19. prosince 1988, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení
         č. 2052/88, pokud jde o koordinaci mezi činnostmi jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi
         Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji (Úř. věst. L 374, s. 1), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2082/93
         ze dne 20. července 1993 (Úř. věst. L 193, s. 20, dále jen „nařízení č. 4253/88“), není možno prostředky ze strukturálních
         fondů nahrazovat veřejné anebo jiné obdobné strukturální výdaje členského státu na všech územích, kterým lze poskytnout pomoc
         v rámci jednoho cíle.

      5       Podle čl. 17 odst. 2 tohoto nařízení se příspěvek z fondů pro každou pomoc vypočítá buď ve vztahu k celkovým nákladům, na
         které lze poskytnout pomoc, nebo ve vztahu k celkovým veřejným nebo rovnocenným výdajům, na které lze poskytnout pomoc (celostátním,
         regionálním nebo místním a výdajům Společenství), na každé opatření (operační program, režim podpor, globální granty, projekt,
         technickou pomoc, studii).

      6       Článek 23 téhož nařízení s názvem „Finanční kontrola“ stanoví:
      „1.      Aby bylo zaručeno úspěšné dokončení akcí prováděných veřejnými nebo soukromými investory, členské státy přijmou při provádění
         akcí nezbytná opatření k:

      –       pravidelnému ověřování, že akce financované Společenstvím byly řádně prováděny,
      –       předcházení nesrovnalostem a jejich sledování,
      –       nahrazení jakékoli částky ztracené v důsledku nesrovnalosti nebo nedbalosti. S výjimkou případů, kdy členský stát, zprostředkovatel
         nebo investor poskytne důkaz, že nejsou odpovědni za nesrovnalost nebo nedbalost, je členský stát podpůrně odpovědný za náhradu
         veškerých částek vyplacených neoprávněně. […]

      Členské státy informují Komisi o opatřeních přijatých pro tyto účely a zejména Komisi sdělí popis kontrolních a řídících systémů
         pro zajištění efektivního provádění akcí. Průběžně informují Komisi o stavu správních a soudních řízení.

      Členské státy dají Komisi k dispozici veškeré příslušné vnitrostátní zprávy, týkající se kontroly opatření stanovených v dotyčných
         programech nebo akcích.

      Po nabytí účinnosti tohoto nařízení Komise vydá podrobné podmínky provedení tohoto odstavce podle postupů upravených v hlavě
         VIII a sdělí je Evropskému parlamentu pro informaci.

      2.      Aniž jsou dotčeny kontroly prováděné členskými státy v souladu s vnitrostátními právními a správními předpisy a aniž jsou
         dotčena ustanovení článku 206 Smlouvy nebo jakékoli inspekce prováděné na základě čl. 209 písm. c) Smlouvy, mohou úředníci
         nebo zaměstnanci Komise provádět kontroly na místě, včetně namátkových kontrol, akcí financovaných strukturálními fondy a řídících
         a kontrolních systémů.

      Před provedením kontroly na místě ji Komise oznámí dotyčnému členskému státu, aby obdržela veškerou nezbytnou pomoc. Možnost
         Komise provádět případné kontroly na místě bez předchozího upozornění je upravena dohodami uzavřenými v souladu s ustanoveními
         finančního nařízení v rámci partnerství. Těchto kontrol se mohou účastnit úředníci nebo zaměstnanci dotyčného členského státu.

      Komise může od dotyčného členského státu požadovat provedení kontroly na místě k ověření zachovávání pravidel ohledně žádosti
         o platbu. Takových kontrol se mohou účastnit úředníci nebo zaměstnanci Komise a musí tak učinit, pokud o to dotyčný členský
         stát požádá.

      Komise zajistí, aby jakékoli kontroly, které provádí, byly prováděny koordinovaně tak, aby se vyloučily opakované kontroly,
         pokud jde o stejné záležitosti během stejného období. Dotyčný členský stát a Komise si bezodkladně vymění veškeré informace
         o výsledcích provedených kontrol.

      3.      Po dobu tří let po poslední platbě týkající se jakékoli akce ponechají odpovědné subjekty a orgány Komisi k dispozici veškeré
         dokumenty týkající se výdajů na akci a souvisejících kontrol.“ (neoficiální překlad)
      7       Článek 24 nařízení č. 4253/88 s názvem „Snížení, pozastavení a zrušení pomoci“ stanoví:
      „1.      Ukáže-li se, že uskutečnění akce nebo opatření neodůvodňuje k části ani k celkové částce přidělené pomoci, provede Komise
         patřičné přezkoumání takového případu v rámci partnerství, přičemž zejména požádá členský stát nebo jiný orgán určený členským
         státem k provedení akce, aby ve stanovené lhůtě předložily svá vyjádření.

      2.      Po tomto prošetření může Komise snížit nebo pozastavit pomoc pro dotyčnou akci nebo opatření, jestliže vyšetřování potvrdí
         existenci nesrovnalosti nebo významné změny, ovlivňující povahu nebo podmínky provedení akce nebo opatření, pro které nebyl
         žádán souhlas Komise.

      3.      Neoprávněně vyplacené částky, které mají být získány zpět, jsou navráceny Komisi […].“ (neoficiální překlad)
       Skutečnosti předcházející sporu
      8       Rozhodnutím 94/626/ES ze dne 13. července 1994 o stanovení rámce Společenství pro strukturální pomoc Společenství v regionech
         Irska, kterých se týká cíl č. 1 (Úř. věst. L 250, s. 12), a sice celé území, schválila Komise uvedený rámec pro období od
         1. ledna 1994 do 31. prosince 1999.

      9       Na základě tohoto rozhodnutí Komise následně přijala rozhodnutí C (94) 1972 ze dne 29. července 1994, C (94) 2613 ze dne 15. listopadu
         1994 a C (94) 3226 ze dne 29. listopadu 1994, kterými poskytla finanční pomoc z Evropského sociálního fondu ( dále jen „ESF“)
         ve výši 1 897 206 226 eur na operační programy týkající se turismu, průmyslového rozvoje a rozvoje lidských zdrojů (dále jen
         „operační programy“).

      10     Řídícím orgánem určeným Irskem pro provádění těchto operačních programů bylo Department of Enterprise, Trade and Employment
         (dále jen „DETE“).

      11     Ve dnech od 6. do 10. listopadu a od 4. do 6. prosince 2000 se útvary Komise vydaly do Dublinu, aby v souladu s čl. 23 odst. 2
         nařízení č. 4253/88 provedly kontroly na místě a šetření ohledně akcí spolufinancovaných ESF v letech 1994 až 1998. Tyto akce
         byly provedeny National Training and Development Institute (dále jen „NTDI“) a Central Remedial Clinic, za odpovědnosti National
         Rehabilitation Board. Útvary Komise zkontrolovaly rovněž záznam o auditu předložený DETE, aby ověřily souvislost mezi částkami
         zaplacenými Komisí a částkami požadovanými různými konečnými příjemci, kteří se účastnili operačních programů.

      12     Následně po kontrolách vypracovala Komise zprávu o auditu, kterou irským orgánům sdělila dopisem ze dne 13. února 2001 a vyzvala
         je, aby předložily svá vyjádření. Podle této zprávy obsahovaly žádosti o spolufinancování podané v rámci operačních programů
         následující nesrovnalosti:

      –       místo aby NTDI přiznal veškeré vnitrostátní zdroje určené pro financování projektů, přiznal vnitrostátní finanční zdroje pouze
         ve výši 25 % celkových nákladů, tedy minimální procento vnitrostátního financování požadované pro možnost obdržet spolufinancování
         z ESF na základě cíle č. 1;

      –       po použití konverzního mechanismu, upraveného v čl. 5 odst. 2 nařízení Komise (EHS) č. 1866/90 ze dne 2. července 1990 o opatřeních
         pro používání ecu pro účely rozpočtového řízení strukturálních fondů (Úř. věst. L 170, s. 36), změnilo DETE částky získané
         přepočítáním tím, že převedlo část nespolufinancovaných veřejných výdajů do výdajů spolufinancovaných;

      –       výše uvedené nesrovnalosti vedly k nadměrnému spolufinancování Společenství a projevily se poškozením záznamu o auditu operací
         spolufinancovaných ESF.

      13     Dopisem ze dne 20. prosince 2001 informovalo DETE Komisi o výsledku svých šetření ohledně těchto nesrovnalostí a reagovalo
         na závěry zprávy z auditu.

      14     Komise vzhledem k tomu, že se podle jejího názoru v těchto šetřeních neukázala žádná nová skutečnost, zahájila dopisem ze
         dne 28. února 2002 postup upravený v článku 24 nařízení č. 4253/88 a vyzvala irské orgány, aby předložily svá vyjádření.

      15     Irské orgány ve své odpovědi ze dne 18. června 2002 doplněné dopisem ze dne 25. července 2002 uznaly, že žádosti o spolufinancování
         předložené NTDI nebyly vypracovány v souladu s řádnými postupy ESF. Uvádějí v tomto ohledu, že po ověření předložilo NTDI
         opravené žádosti o spolufinancování pro roky 1997 a 1998, ale že naproti tomu oprava žádostí nemohla být provedena se stejným
         stupněm přesnosti pro roky 1994 až 1996, zejména z důvodu ztráty údajů související se změnou informačního systému NTDI.

      16     Stejně tak tyto orgány uznávají, že úpravy žádostí o spolufinancování provedené DETE nebyly přiměřené. Upřesňují nicméně,
         že tyto úpravy nezpůsobily nadměrné nebo neoprávněné financování Společenství, neboť byly provedeny pouze v případě, kdy výdaje,
         na které lze poskytnout pomoc, byly dostatečně vysoké a kdy byly žádosti o financování kvůli nesprávnému uplatnění konverzního
         mechanismu podceněny.

      17     Konečně, provedení úprav a oprav žádostí o spolufinancování napravilo neúmyslné chyby v záznamu o auditu, jelikož prokázalo
         existenci dostatečných výdajů, na které lze poskytnout pomoc.

      18     Po přezkoumání vyjádření irských orgánů Komise napadeným rozhodnutím snížila celkovou částku finanční pomoci Společenství
         původně poskytnutou operačním programům o 15 614 261 eur.

       K žalobě
      19     Na podporu své žaloby uplatňuje Irsko čtyři žalobní důvody, vycházející ze zjevně nesprávného posouzení, porušení právních
         norem týkajících se uplatňování Smlouvy, porušení zásady proporcionality a porušení zásady právní jistoty a ochrany legitimního
         očekávání.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení
      20     Svým prvním žalobním důvodem Irsko uplatňuje, že se Komise tím, že odmítla vzít v úvahu opravy žádostí o spolufinancování,
         jejichž cílem bylo prokázat, že zjištěné nesrovnalosti nezpůsobily neoprávněné nebo nadměrné financování Společenství, jakož
         i snížením finanční pomoci ESF dopustila zjevně nesprávného právního a skutkového posouzení. Vzhledem k tomu, že nesrovnalosti
         zjištěné Komisí byly totiž ve skutečnosti čistě technickými chybami v postupu a neměly žádný dopad na rozpočet Společenství,
         bylo odmítnutí Komise vzít v úvahu opravené žádosti o spolufinancování neodůvodněné. Mimoto takové odmítnutí neodůvodňuje
         ani okolnost, že finanční výkazy byly definitivně uzavřeny dne 31. prosince 1999.

      21     Komise nejprve zdůrazňuje, že Irsko nezpochybňuje, že žádosti o spolufinancování obsahují nesrovnalosti.
      22     Dále tvrdí, že opravy provedené v žádostech o spolufinancování byly nepřípustné, protože nebyly předmětem řádného ověřovacího
         postupu a byly podány po dni konečného uzavření finančních výkazů.

      23     Mimoto má Komise za to, že jelikož se opravy provedené v žádostech o spolufinancování pro roky 1994 až 1996 zakládaly na zevšeobecňování
         a nebyly k nim přiloženy žádné doklady, nesplňovaly požadavky stanovené v čl. 23 odst. 3 nařízení č. 4253/88.

      24     Konečně Komise uplatňuje, že nesrovnalosti, které byly důvodem k přijetí napadeného rozhodnutí, nespočívají v uznatelnosti
         nákladů, ale ve zdroji financování, a že krom toho měly vliv na finanční výkazy a programování fondů.

      25     Podle článku 274 ES Komise plní rozpočet na vlastní odpovědnost a v mezích přidělených prostředků, v souladu se zásadami řádného
         finančního řízení, a členské státy s ní spolupracují, aby zajistily využití rozpočtových prostředků v souladu se zásadami
         řádného finančního řízení.

      26     Soudní dvůr v tomto ohledu již rozhodl, že se financování výdajů vnitrostátních orgánů Evropským zemědělským řídícím a záručním
         fondem řídí pravidlem, že rozpočet Společenství hradí pouze výdaje uskutečněné v souladu s pravidly Společenství (rozsudek
         ze dne 6. října 1993, Itálie v. Komise, C‑55/91, Recueil, s. I‑4813, bod 67). Tato zásada se rovněž použije pro poskytování
         finanční pomoci v rámci ESF.

      27     Pokud přezkum akce nebo opatření, pro které byla finanční pomoc Společenství poskytnuta, potvrzuje existenci nesrovnalosti,
         může Komise, podle čl. 24 odst. 2 nařízení č. 4253/88, snížit, pozastavit nebo zrušit tuto pomoc.

      28     V projednávaném případě je nepochybné, že Irsko ve vyjádřeních, která předložilo v rámci přezkoumání podle čl. 24 odst. 1
         nařízení č. 4253/88 a během řízení před Soudním dvorem, nezpochybnilo existenci nesrovnalostí zjištěných Komisí, ani neposkytlo
         důkazy, které by zpochybnily jejich pravdivost.

      29     Krom toho není možno přijmout důvody Irska, že tyto nesrovnalosti jsou „technické“ povahy a nepoškozují rozpočet Společenství.

      30     Článek 24 nařízení č. 4253/88 totiž nečiní žádný kvantitativní nebo kvalitativní rozdíl mezi nesrovnalostmi, které mohou vést
         ke snížení pomoci.

      31     Mimoto, jak uvedl generální advokát v bodě 36 svého stanoviska, i nesrovnalosti, které nemají konkrétní finanční vliv, mohou
         vážně ohrozit finanční zájmy Unie, jakož i dodržování práva Společenství, a tedy odůvodnit uplatnění finančních oprav Komisí.

      32     Z toho vyplývá, že Komise právem snížila finanční pomoc Společenství přiznanou původně operačním programům.
      33     Co se krom toho týče dne konečného uzavření finančních výkazů, vyplývá jak z finančního rámce Společenství pro strukturální
         pomoc Společenství v regionech Irska, kterých se týká cíl č. 1, pro období od 1. ledna 1994 do 31. prosince 1999, tak z rozhodnutí
         C (94) 1972, C (94) 2613 a C (94) 3226, že k žádné změně finančních výkazů ani k žádnému finančnímu závazku nemohlo dojít
         po 31. prosinci 1999.

      34     V důsledku toho Komise, vzhledem k tomu, že opravené žádosti o spolufinancování předložené Irskem po tomto dni implikovaly
         nové programování závazků ESF pro dotyčné období, rovněž právem prohlásila uvedené žádosti za nepřípustné.

      35     Z toho vyplývá, že první žalobní důvod vznesený Irskem není opodstatněný a musí být zamítnut.
       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení právních pravidel týkajících se uplatňování Smlouvy
      36     Ve svém druhém žalobním důvodu Irsko tvrdí, že Komise jednak tím, že nepřijala prováděcí pravidla pro finanční kontrolu před
         rokem 1997, a jednak tím, že uplatnila se zpětným účinkem nařízení Komise (ES) č. 2064/97 ze dne 15. října 1997, kterým se
         stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (EHS) č. 4253/88, pokud jde o finanční kontrolu prováděnou členskými státy u operací
         spolufinancovaných strukturálními fondy (Úř. věst. L 290, s. 1), na situaci, která nastala v rámci finanční pomoci z ESF poskytnuté
         Irsku pro roky 1994 až 1997, porušila čl. 23 odst. 1 nařízení č. 4253/88.

      37     Dále má Irsko za to, že Komise porušila článek 24 nařízení č. 4253/88. Neprovedla totiž náležitý přezkum věci a skutečnosti
         zjištěné během tohoto přezkumu nepředstavovaly závažné nesrovnalosti, které by odůvodňovaly snížení finanční pomoci.

      38     Konečně podle tohoto členského státu Komise rovněž porušila zásadu partnerství stanovenou v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 2052/88.

      39     Komise tvrdí, že opožděné přijetí prováděcích pravidel pro finanční kontrolu nesouvisí s napadeným rozhodnutím a že Irsko
         v každém případě mělo podat žalobu pro nečinnost podle článku 232 ES nebo žalobu na neplatnost podle článku 230 ES do dvou
         měsíců od jeho přijetí.

      40     Uplatňuje, že nařízení č. 2064/97 pouze formalizuje dřívější praxi v oblasti auditu a finanční kontroly a že i před rokem
         1997 bylo každé porušení záznamu o auditu v rozporu s nařízeními č. 2052/88 a č. 4253/88.

      41     Pokud jde o porušení článku 24 nařízení č. 4253/88, Irsko podle názoru Komise pouze opakuje vytýkané skutečnosti již uvedené
         v rámci prvního žalobního důvodu. Komise každopádně popírá, že porušila toto ustanovení. Šetření, která vedla, a dialog, který
         navázala s Irskem, byly totiž přiměřené. Kromě toho se Komise domnívá, že zjištěné nesrovnalosti byly obzvláště závažné, a odůvodňovaly
         tedy její rozhodnutí snížit finanční pomoc poskytnutou operačním programům.

      42     Konečně má Komise za to, že argument vycházející z porušení čl. 4 odst. 1 nařízení č. 2052/88 je nepřípustný, neboť Irsko
         pouze uvádí toto ustanovení, aniž by upřesnilo, jak bylo porušeno.

      43     Argument Irska týkající se porušení čl. 23 odst. 1 nařízení č. 4253/88 Komisí, nemůže být přijat.
      44     V tomto ohledu je namístě konstatovat, že jednak podání žaloby na základě článku 230 ES, jejímž předmětem je zrušení rozhodnutí
         o snížení finanční pomoci Společenství, nepředstavuje vhodný prostředek pro napadení opožděného přijetí prováděcích pravidel
         pro finanční kontrolu, uvedených v čl. 23 odst. 1 nařízení č. 4253/88. Za tímto účelem mohlo Irsko před přijetím nařízení
         č. 2064/97 napadnout nečinnost Komise na základě žaloby pro nečinnost podle článku 232 ES, nebo zpochybnit platnost tohoto
         nařízení podáním žaloby na neplatnost podle článku 230 ES, do dvou měsíců po jeho přijetí.

      45     Kromě toho, pokud jde o údajné použití nařízení č. 2064/97 se zpětným účinkem, postačuje uvést, že napadené rozhodnutí se
         neodvolává na žádné ustanovení tohoto nařízení, ale je založeno na ustanoveních účinných v rozhodné době, a sice zejména čl. 4
         odst. 1 a čl. 13 odst. 3 nařízení č. 2052/88 a čl. 9 odst. 1 a čl. 17 odst. 2 nařízení č. 4253/88.

      46     Mimoto, jak uvedl generální advokát v bodě 45 svého stanoviska, již před přijetím nařízení č. 2064/97 vyžadoval soubor účinných
         relevantních ustanovení, aby členské státy, které jsou příjemci finanční pomoci Společenství v rámci strukturálních fondů,
         poskytly veškeré záruky, které by umožnily ověřit přímou souvislost mezi skutečně uskutečněnými výdaji v rámci spolufinancovaných
         projektů a souvisejícími žádostmi o finanční pomoc Společenství. Tato ustanovení byla tedy sama o sobě dostatečná pro sankcionování
         nesrovnalostí, kterých se dopustily irské orgány. Zvláště článek 23 nařízení č. 4253/88, na jehož základě bylo přijato nařízení
         č. 2064/97, ukládal členským státům přijmout nezbytná opatření pro pravidelné ověřování, že byly akce financované Společenstvím
         řádně prováděny, pro předcházení a sledování nesrovnalostí, jakož i nahrazení jakékoli částky ztracené v důsledku nesrovnalosti
         nebo nedbalosti.

      47     Argument Irska, vycházející z toho, že Komise porušila článek 24 nařízení č. 4253/88, tedy rovněž nemůže být přijat.
      48     Ze spisu totiž jasně vyplývá, že postup stanovený těmito ustanoveními byl dodržen. Komise poté, co její útvary v listopadu
         a prosinci 2000 provedly kontroly na místě, shledala ve zprávě z auditu, kterou předala irským orgánům dne 13. února 2001,
         řadu nesrovnalostí, které vyšly těmito kontrolami najevo. Na základě svých zjištění sdělila dopisem ze dne 28. února 2002
         těmto orgánům svůj záměr snížit finanční pomoc z ESF vztahující se k žádostem o spolufinancování, ohledně kterých byly zjištěny
         nesrovnalosti, a požádala tyto orgány, aby předložily ve lhůtě dvou měsíců svá vyjádření podle čl. 24 odst. 1 nařízení č. 4253/88.

      49     Krom toho tento argument tím, že uplatňuje, že zjištění Komise nepředstavují nesrovnalosti natolik závažné, aby odůvodnily
         snížení finanční pomoci z ESF, je opakováním prvního žalobního důvodu zkoumaného v rámci této žaloby.

      50     Co se konečně týče Irskem namítaného porušení zásady partnerství, je třeba připomenout, že z čl. 38 odst. 1 písm. c) jednacího
         řádu Soudního dvora a související judikatury vyplývá, že každý návrh na zahájení řízení musí uvádět předmět sporu a stručný
         popis žalobních důvodů a že tyto údaje musí být natolik jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit si jeho obhajobu
         a Soudnímu dvoru vykonávat jeho kontrolu. Z toho vyplývá, že základní skutkové a právní poznatky, na kterých je žaloba založena,
         musí být souvisle a srozumitelně patrné ze samotného znění žaloby (rozsudky ze dne 9. ledna 2003, Itálie v. Komise, C‑178/00,
         Recueil, s. I‑303, bod 6, a ze dne 14. října 2004, Komise v. Španělsko, C‑55/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 23).

      51     Tak tomu není v případě argumentu Irska týkajícího se porušení zásady partnerství Komisí. Uvedený členský stát se totiž ve
         své žalobě omezuje na uplatnění porušení této zásady, aniž by uvedl skutkové a právní poznatky, na kterých zakládá toto tvrzení.

      52     V důsledku toho je nutno druhý žalobní důvod v rozsahu, ve kterém se týká porušení zásady partnerství, odmítnout jako nepřípustný.

      53     Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod uplatněný Irskem je částečně nepřípustný a částečně neopodstatněný.
       K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady proporcionality
      54     Ve svém třetím žalobním důvodu Irsko tvrdí, že rozhodnutí o snížení pomoci ESF je nepřiměřené. Komisi by totiž umožnily dosáhnout
         sledovaného cíle jiná řešení. Komise tak zejména mohla vzít v úvahu vysvětlení a opravy předložené irskými orgány.

      55     Podpůrně má Irsko za to, že požadovaná částka je nepřiměřená.
      56     Komise tvrdí, že s ohledem na nesrovnalosti zjištěné v projednávaném případě a v souladu se zásadou řádného finančního řízení,
         kterou je vázána na základě článku 274 ES, neměla jinou volbu než snížit finanční pomoc přinejmenším o částku odpovídající
         těmto nesrovnalostem. Za těchto podmínek napadené rozhodnutí tedy není na újmu zásadě proporcionality.

      57     Je třeba připomenout, že v oblasti strukturálních fondů je právním základem pro žádosti Komise o vrácení čl. 24 odst. 2 nařízení
         č. 4253/88 (rozsudek ze dne 24. ledna 2002, Conserve Italia v. Komise, C‑500/99 P, Recueil, s. I‑867, bod 88).

      58     Zvláště pokud přezkum případu odhalí, že z důvodu existence nesrovnalosti je finanční pomoc částečně neoprávněná, umožňuje
         toto ustanovení Komisi pomoc snížit.

      59     V projednávaném případě je nepochybné, že napadeným rozhodnutím Komise snížila finanční pomoc z ESF o částku odpovídající
         zjištěným nesrovnalostem a pouze za účelem vyloučit spolufinancování Společenství u nezákonných nebo neoprávněných výdajů.

      60     Z toho vyplývá, že takto provedené snížení je v souladu se zásadou proporcionality.
      61     Třetí žalobní důvod vznesený Irskem je tedy nutno prohlásit za neopodstatněný.
       Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásad legitimního očekávání a právní jistoty
      62     Ve svém čtvrtém žalobním důvodu Irsko tvrdí, že Komise tím, že jej v rámci jednání, která následovala po kontrole jejích útvarů
         na místě, požádala, aby ověřilo a opravilo žádosti o spolufinancování, vzbudila legitimní očekávání, že tyto opravené žádosti
         o spolufinancování vezme v úvahu. Toto legitimní očekávání bylo ostatně posíleno skutečností, že v dřívější praxi Komise povolila
         opravu takových žádostí, pokud byly zjištěny výdaje, na které pomoc nemůže být poskytnuta.

      63     Krom toho má Irsko za to, že Komise tím, že zklamala toto očekávání a založila napadené rozhodnutí na pravidlech, která právní
         úprava účinná v rozhodné době nestanovila nebo která nebyla přesná, porušila zásadu právní jistoty.

      64     Komise tvrdí, že s ohledem na zjištěné nesrovnalosti nemohly irské orgány legitimně očekávat, že jim bude přiznáno požadované
         spolufinancování. Jednak totiž legitimní očekávání, že bude pomoc vyplacena, které by příjemce pomoci mohl mít, zaniká, pokud
         se dopustí pochybení. Kromě toho žádná okolnost neumožňuje dojít k závěru, že irské orgány obdržely záruku, že žádosti o spolufinancování
         neobsahují nesrovnalosti nebo že tyto nesrovnalosti nepovedou ke snížení finanční pomoci z ESF.

      65     Komise má za to, že zásada právní jistoty byla dodržena, neboť v napadeném rozhodnutí pouze uplatnila právní úpravu použitelnou
         v rozhodné době, podle které může být požadováno vrácení neoprávněně vyplacených částek z ESF, pokud je zjištěna nesrovnalost.

      66     V projednávaném případě nikterak ze spisu nevyplývá, že Komise Irsku poskytla konkrétní záruky, které by u tohoto členského
         státu mohly vzbudit důvodné očekávání, že Komise vezme v úvahu opravené žádosti o spolufinancování a že nepřistoupí ke snížení
         finanční pomoci souvisejícímu se zjištěnými nesrovnalostmi.

      67     Nelze tedy mít za to, že Komise tím, že přijala napadené rozhodnutí, porušila zásadu legitimního očekávání.
      68     Krom toho z ustálené judikatury vyplývá, že jestliže Komise nepřistoupila k nápravě v dřívějších finančních obdobích, ale
         tolerovala tyto nesrovnalosti z důvodu spravedlnosti, nenabývá dotyčný členský stát právo požadovat na základě zásady právní
         jistoty nebo legitimního očekávání stejný postoj v případě nesrovnalostí, ke kterým došlo v následujícím období (výše uvedené
         rozsudky ze dne 6. října 1993, Itálie v. Komise, bod 67; Německo v. Komise, bod 12, a rozsudek ze dne 6. prosince 2001, Řecko
         v. Komise, C‑373/99, Recueil, s. I‑9619, bod 56).

      69     Nelze též mít za to, že napadeným rozhodnutím byla porušena zásada právní jistoty, která vyžaduje, aby právní normy byly jasné
         a přesné, a jejímž cílem je zajistit předvídatelnost právních stavů a vztahů, které vyplývají z práva Společenství (rozsudek
         ze dne 15. února 1996, Duff a další, C‑63/93, Recueil, s. I‑569, bod 20), neboť právní úprava použitelná v rozhodné době stanovila
         možnost Komise snížit finanční pomoc v případě prokázaných nesrovnalostí.

      70     V důsledku toho je čtvrtý žalobní důvod vznesený Irskem neopodstatněný.
      71     S ohledem na výše uvedené je třeba zamítnout žalobu v celém rozsahu.
       K nákladům řízení
      72     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu
         nákladů řízení ve svém návrhu a Irsko bylo ve sporu neúspěšné, je namístě mu uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Irsku se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.