title: Rozsudek Soudu prvního stupně (šestého senátu) ze dne 20. května 2009.#VIP Car Solutions SARL proti Evropskému parlamentu.#Veřejné zakázky na služby - Nabídkové řízení Společenství - Přeprava členů Evropského parlamentu osobním automobilem nebo mikrobusem s řidičem během období zasedání ve Štrasburku - Odmítnutí nabídky uchazeče - Povinnost odůvodnění - Odmítnutí sdělit cenu nabídnutou vybraným uchazečem - Žaloba na náhradu škody.#Věc T-89/07.

text:
         ROZSUDEK SOUDU (šestého senátu)
      20. května 2009 (
            *1
         )
      „Veřejné zakázky na služby — Nabídkové řízení Společenství — Přeprava členů Evropského parlamentu osobním automobilem nebo mikrobusem s řidičem během období zasedání ve Štrasburku — Odmítnutí nabídky uchazeče — Povinnost odůvodnění — Odmítnutí sdělit cenu nabídnutou vybraným uchazečem — Žaloba na náhradu škody“
      Ve věci T-89/07,

         VIP Car Solutions SARL, se sídlem v Hoenheimu (Francie), zastoupená G. Welzerem a S. Leuvreyem, advokáty,
      žalobkyně,
      proti

         Evropskému parlamentu, zastoupenému D. Petersheimem a M. Ecker, jako zmocněnci,
      žalovanému,
      jejímž předmětem je jednak návrh na zrušení rozhodnutí, kterým Evropský parlament odmítl zadat žalobkyni zakázku v rámci nabídkového řízení PE/2006/06/UTD/1, která se týká přepravy členů Evropského parlamentu osobním automobilem nebo mikrobusem s řidičem během zasedání ve Štrasburku, a jednak návrh na náhradu škody s příslušenstvím,
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (šestý senát),
      ve složení A. W. H. Meij, předseda, V. Vadapalas (zpravodaj) a E. Moavero Milanesi, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Kristensen, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. prosince 2008,
      vydává tento

         Rozsudek

         Právní rámec

               1

               Zadávání zakázek na služby Evropského parlamentu je upraveno v ustanoveních první části hlavy V nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74, dále jen „finanční nařízení“), jakož i v ustanoveních první části hlavy V nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k finančnímu nařízení (Úř. věst. L 357, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 145, dále jen „prováděcí nařízení“). Tato ustanovení vycházejí ze směrnic Společenství v dané oblasti, zejména, pokud jde o zakázky na služby, ze směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322), která byla pozměněna zejména směrnicí Evropského parlamentu a Rady 97/52/ES ze dne 13. října 1997 (Úř. věst. L 328, s. 1; Zvl. vyd. 06/03, s. 3), a která je nyní zrušena a nahrazena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132).

               2

               Podle čl. 100 odst. 2 finančního nařízení:
               „Zadavatel sdělí každému zájemci nebo uchazeči, jehož přihláška nebo nabídka byla odmítnuta, důvody odmítnutí a každému uchazeči, který učinil nabídku, jež je v souladu s požadavky, a který o to písemně požádá, vlastnosti a výhody přijaté nabídky i jméno uchazeče, kterému byla zakázka přidělena.
               Od zveřejnění některých informací však může být upuš[tě]no, pokud by to bylo překážkou uplatnění zákona, bylo v rozporu s veřejným zájmem nebo by to poškozovalo oprávněné obchodní zájmy veřejných nebo soukromých podniků nebo by to mohlo mezi nimi narušit korektní hospodářskou soutěž.“

               3

               Článek 149 odst. 3 prováděcího nařízení, ve znění platném v rozhodné době, stanoví:
               „U zakázek zadávaných orgány Společenství na vlastní účet podle článku 105 finančního nařízení zadavatelé oznamují co nejdříve po rozhodnutí o zadání zakázky a nejpozději následující týden každému vyloučenému uchazeči nebo zájemci současně a jednotlivě dopisem a faxem nebo e-mailem, že jejich nabídka nebo přihláška nebyla vybrána a v každém jednotlivém případě udají důvody odmítnutí nabídky nebo přihlášky.
               Zadavatel oznámí současně s oznámeními o odmítnutí, která jsou vyloučeným zájemcům nebo uchazečům zasílána, vybranému zájemci či uchazeči rozhodnutí o zadání zakázky a uvede, že oznámené rozhodnutí daného zadavatele nijak nezavazuje.
               Na základě písemné žádosti mohou vyloučení uchazeči nebo zájemci dopisem, faxem nebo e-mailem obdržet doplňující informace o důvodech odmítnutí a všichni uchazeči, kteří předložili vyhovující nabídku, mohou obdržet doplňující informace o vlastnostech a přednostech vybrané nabídky a jméno uchazeče, jemuž byla zakázka zadána, aniž jsou [je] dotčen čl. 100 odst. 2 druhý pododstavec finančního nařízení. Zadavatelé odpovědí nejpozději do 15 kalendářních dnů ode dne přijetí žádosti. […]“

         Skutkový základ sporu

               4

               Žalobkyně, VIP Car Solutions SARL, je společností pronajímající vozidla řízená řidičem spadající do kategorie „grande remise“ (luxusní vozy s řidičem).

               5

               Oznámením zveřejněným v Dodatku Úředního věstníku Evropské unie ze dne 16. září 2006 (Úř. věst. S 177) vyhlásil Parlament nabídkové řízení PE/2006/06/UTD/1 týkající se přepravy členů Evropského parlamentu osobním automobilem nebo mikrobusem s řidičem během období zasedání ve Štrasburku (dále jen „vyhlášení nabídkového řízení“).

               6

               Podle bodu IV.2.1 vyhlášení nabídkového řízení měla být zakázka zadána uchazeči, který předloží hospodářsky nejvýhodnější nabídku hodnocenou podle následujících poměrně vážených kritérií: cena (55 %), disponibilní vozidlový park (kvantita a kvalita) (30 %), opatření uplatňovaná u vozidel pro účely splnění požadavků na ochranu životního prostředí nebo opatření, která vozidla pro tyto účely vyžadují (7 %), sociální politika uplatňovaná vůči personálu (6 %) a prezentace nabídky (2 %).

               7

               Lhůta pro obdržení nabídek nebo žádostí o účast byla stanovena na 27. října 2006. Ve stanovené lhůtě byly podány tři nabídky, včetně nabídky žalobkyně. Dne 6. listopadu 2006 prohlásila komise pro otevírání obálek všechny tři nabídky za odpovídající požadavkům vyhlášení nabídkového řízení.

               8

               Dne 30. listopadu 2006 výbor pro hodnocení nabídek (dále jen „hodnotící výbor“) navrhl zadání zakázky jinému uchazeči než žalobkyni, který celkově obdržel 566 bodů rozdělených následovně: 290 bodů za cenu, 180 bodů za vozidlový park, 42 bodů za opatření na ochranu životního prostředí, 36 bodů za sociální politiku a 18 bodů za prezentaci nabídky.

               9

               Žalobkyně byla zařazena na druhé místo s celkovým počtem 504 bodů rozdělených následovně: 343,5 bodů za cenu, 135 bodů za vozidlový park, žádný bod za opatření na ochranu životního prostředí, 18 bodů za sociální politiku a 8 bodů za prezentaci nabídky.

               10

               Dne 3. ledna 2007 zadal Parlament zakázku uchazeči, který byl navržen hodnotícím výborem (dále jen „vybraný uchazeč“).

               11

               Dne 9. ledna 2007 zaslal Parlament žalobkyni elektronickou zprávu následujícího znění:
               „V příloze Vám zasíláme dopis týkající se Vaší nabídky. Originál tohoto dopisu Vám bude doručen doporučeně. Mohli byste prosím potvrdit přijetí této [elektronické zprávy?]“

               12

               Parlament tímto nepodepsaným a nedatovaným dopisem připojeným k elektronické zprávě informoval žalobkyni o rozhodnutí nevybrat její nabídku předloženou v nabídkovém řízení (dále jen „napadené rozhodnutí“).

               13

               Napadené rozhodnutí uvádí zejména následující:
               „Důvody, které vedly k odmítnutí Vaší nabídky jsou následující: nabídka není hospodářsky nejvýhodnější s ohledem na zadávací kritéria.
               Dovolujeme si Vás informovat, že můžete, aniž by byla dotčena možnost podat opravný prostředek k soudu, obdržet doplňující informace o důvodech odmítnutí Vaší nabídky.
               Pokud o to požádáte písemně, budete moci obdržet informace o vlastnostech a výhodách vybrané nabídky a jméno uchazeče, jemuž byla zakázka zadána.
               Některé informace Vám však zpřístupněny nebudou, pokud by to bylo překážkou uplatnění zákona, bylo v rozporu s veřejným zájmem nebo by to poškozovalo oprávněné obchodní zájmy veřejných nebo soukromých podniků nebo by to mohlo mezi nimi narušit korektní hospodářskou soutěž […]“

               14

               Žalobkyně odpověděla v elektronické zprávě ze dne 10. ledna 2007 následovně:
               „Potvrzujeme přijetí Vaší [elektronické zprávy] ohledně odmítnutí naší nabídky. Jak nabízíte, chtěli bychom nicméně obdržet informace o vlastnostech a výhodách vybrané nabídky a jméno uchazeče, jemuž byla zakázka zadána. Jelikož naše nabídka není hospodářsky nejvýhodnější, mohli byste nám prosím sdělit hodinovou sazbu nabídnutou vybranou společností [?]“

               15

               Dopisem ze dne 15. ledna 2007 žalobkyně opět požádala Parlament, aby jí sdělil informace o vlastnostech a výhodách vybrané nabídky a jméno uchazeče, jemuž byla zakázka zadána, spolu s cenou nabídnutou vybraným uchazečem. Zdůraznila, že do této chvíle stále neobdržela originál doporučeného dopisu potvrzujícího odmítnutí její nabídky.

               16

               Dopisem ze dne 23. ledna 2007 připomněl Parlament v odpověď na elektronickou zprávu žalobkyně ze dne 10. ledna 2007 a s odkazem na čl. 100 odst. 2 finančního nařízení poměrná zadávací kritéria stanovená ve vyhlášení nabídkového řízení a poté uvedl následující:
               „Vybraná nabídka obdržela v souhrnu výše uvedených kritérií nejvyšší známku […] (566), a je z tohoto důvodu zařazena na první místo.
               Chtěli bychom Vás informovat, že Vaše nabídka získala, i přes mírně nižší cenu, 504 bodů, a je z tohoto důvodu zařazena na druhé místo.“

               17

               V uvedeném dopise Parlament rovněž sdělil žalobkyni jméno uchazeče, jemuž byla zakázka zadána.

               18

               Dne 24. ledna 2007 zaslal Parlament žalobkyni originál dopisu, který ji informuje o rozhodnutí odmítnout její nabídku.

               19

               Elektronickou zprávou ze dne 31. ledna 2007 se Parlament dotázal žalobkyně, zda tento dopis obdržela. Žalobkyně elektronickou zprávou z téhož dne odpověděla, že dopis neobdržela.

               20

               Dopisem ze dne 1. března 2007 zdůraznila žalobkyně prostřednictvím svého advokáta, že v rámci nabídkového řízení nabídla výjimečnou cenu a požádala o zaslání kopie nabídky předložené vybraným uchazečem, aby se dozvěděla o ceně, kterou tento uchazeč navrhl.

               21

               Dopisem ze dne 20. března 2007 zaslaným poradci žalobkyně Parlament zamítl tuto žádost s odkazem na čl. 100 odst. 2 druhý pododstavec finančního nařízení a dodal následující:
               „[…] Chtěli bychom Vás upozornit na skutečnost, že ve lhůtě 48 dnů od podpisu smlouvy bude v návaznosti na nabídkové řízení zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie oznámení o zadání zakázky, ve kterém budou uvedeny podstatné informace, včetně zaplacené ceny.
               Bereme na vědomí, že Vaši ‚klienti se domnívají, že nabídli výjimečnou cenu‘.
               Je třeba Vám každopádně připomenout, že cena nebyla jediným zadávacím kritériem. Kvalitativní a funkční kritéria mají pro orgán, jako je Evropský parlament, zvláštní význam a mohou odůvodnit vyšší náklady.
               Naše posouzení vyjádřené slovy ‚že […] i přes mírně nižší cenu‘ se vztahovalo právě k tomuto aspektu nabídkového řízení; uvádíme zejména, že ačkoliv nabídka Vašich klientů obdržela nejvyšší známku za cenu, souhrnná známka stanovená hodnotícím výborem, která zohledňuje všechna kritéria uvedená v zadávací dokumentaci, jim neumožňovala získat zakázku. Jak již o tom byli informováni, jejich nabídka obdržela 504 bodů oproti 566 bodům uchazeče, kterému byla zakázka zadána.“

               22

               V dopise ze dne 23. března 2007 tvrdila žalobkyně, že jelikož kritérium ceny představovalo 55 % v rámci hodnocení nabídek, nebylo možné zadat zakázku jinému uchazeči než jí samotné, a že v důsledku odmítnutí sdělit jí cenu nabídnutou vybraným uchazečem nemohla ověřit podmínky pro zadání zakázky před uplynutím lhůty k podání žaloby k Soudu.

               23

               Dne 7. dubna 2007 bylo oznámení o zadání zakázky zveřejněno v Dodatku k Úřednímu věstníku (Úř. věst. S 69). Toto oznámení uvádí, že vybraný uchazeč navrhl cenu 26 eur za hodinu nad rámec pracovního harmonogramu a cenu 37,50 eur za hodinu podle pracovního harmonogramu.

         Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

               24

               Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 23. března 2007 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

               25

               Vzhledem k překážce na straně jednoho z členů senátu určil předseda Soudu na základě čl. 32 odst. 3 jednacího řádu Soudu jiného soudce k doplnění příslušného senátu.

               26

               Na základě zprávy soudce zpravodaje se Soud (šestý senát) rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu vyzval účastníky řízení, aby předložili určité dokumenty. Účastníci řízení této žádosti vyhověli ve stanovené lhůtě.

               27

               Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudem byly vyslechnuty na jednání dne 9. prosince 2008.

               28

               Ve své žalobě žalobkyně navrhuje, aby Soud:

                        —

                        prohlásil žalobu za přípustnou;

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        zrušil všechny akty navazující na napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil Parlamentu zaplatit 500000 eur jako náhradu škody s příslušenstvím;

                        —

                        uložil Parlamentu náhradu nevratných nákladů ve výši 5000 eur;

                        —

                        uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.

               29

               Ve své replice žalobkyně mimo jiné navrhuje, aby Soud:

                        —

                        přikázal Parlamentu zorganizovat řádné nabídkové řízení.

               30

               Ve své žalobní odpovědi Parlament navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zamítl návrh na zrušení;

                        —

                        zamítl návrh na náhradu škody;

                        —

                        zamítl návrh na uložení povinnosti Parlamentu nést nevratné náklady ve výši 5000 eur;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

               31

               Ve své duplice Parlament mimo jiné navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zamítl návrh na příkaz zorganizovat řádné nabídkové řízení.

               32

               Na jednání žalobkyně vzala zpět, v odpověď na otázku Soudu, návrhové žádání, kterým navrhovala, aby bylo Parlamentu uloženo nahradit nevratné náklady ve výši 5000 eur, což bylo zaznamenáno do protokolu z jednání.

         Právní otázky

         K návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí

               33

               Žalobkyně se v podstatě dovolává dvou žalobních důvodů vycházejících jednak z porušení povinnosti odůvodnění, a jednak z neoprávněného odmítnutí sdělit cenu nabídnutou vybraným uchazečem.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti odůvodnění
      – Argumenty účastníků řízení

               34

               Žalobkyně ve své žalobě tvrdí, že v rámci nabídkového řízení představovalo cenové kritérium 55 %, což je více než polovina souhrnné hodnoty zadávacích kritérií. Zdůrazňuje, že nabídla nejnižší cenu, tedy 31,70 eur za hodinu. Obdržela přitom pouhých 504 bodů oproti 566 bodům, které obdržel vybraný uchazeč. Žalobkyně uvádí, že tomuto bodovému rozdílu nerozumí, neboť předložila nejlepší cenovou nabídku. Podle jejího názoru nelze na základě matematického výpočtu zadat zakázku jinému uchazeči.

               35

               Ve své replice žalobkyně zdůrazňuje, že Parlament uznal pochybení při výpočtu celkového počtu bodů, což údajně ukazuje na nedostatek zodpovědného přístupu hodnotícího výboru.

               36

               Pokud jde o kritérium vozidlového parku, žalobkyně uvádí, že Parlament svévolně vyhradil dvě třetiny známky kvantitě a pouze jednu třetinu kvalitě. Žalobkyně přitom o tomto poměru nebyla nikdy informována a považuje jej za bezdůvodný, jelikož vlastnictví vozidel není důležitější než jejich kvalita. Jelikož všichni uchazeči obdrželi stejnou známku za kvalitu, bodový rozdíl mezi žalobkyní a vybraným uchazečem měl být menší.

               37

               Pokud jde o kritérium opatření na ochranu životního prostředí, žalobkyně má za to, že není možné, aby obdržela nulovou známku. Podléhá totiž, stejně jako vybraný uchazeč, francouzským právním předpisům upravujícím dopravní společnosti kategorie „grande remise“, podle kterých musí být vozidla ve vynikajícím stavu pokud jde o technickou údržbu a roční kontroly. Všechna vozidla žalobkyně jsou nová a vybavena filtrem pevných částic. Rozdíl o 42 bodů tedy nelze odůvodnit jen tím, že uchazeč podepsal chartu radnice města Paříž proti znečištění.

               38

               Pokud jde o kritérium sociální politiky, jedna ze dvou smluv vybraného uchazeče na dobu neurčitou byla ve skutečnosti smlouvou na dobu určitou pro dodatečnou pracovní činnost, nebo dokonce smlouvou dočasnou. Uvedená smlouva je totiž nazvána „Smlouva o příležitostné pracovní činnosti na dobu neurčitou“, přičemž uvedené dva výrazy se navzájem popírají. Navíc pracovní smlouvy žalobkyně a vybraného uchazeče mají svůj původ v činnosti vnitrostátní odborové komory podniků „grande remise“. Bodový rozdíl mezi těmito dvěma uchazeči tedy není objektivně odůvodněný.

               39

               Nakonec, kritérium prezentace nabídky se týkalo formy, a nikoli obsahu nabídky. Nabídka vybraného uchazeče tedy nemohla být „nepopiratelně lepší“ pokud jde o toto kritérium. Mimoto jediná žalobkyně předložila svou nabídku ve formě DVD, což bylo nad rámec dobré a řádné formální prezentace této nabídky. Přitom však obdržela nižší známku než vybraný uchazeč.

               40

               Ve své žalobní odpovědi Parlament zdůrazňuje, že zadávací kritéria, vyjma cenového kritéria, měla poměrnou váhu 45 %, a tedy mohla ovlivnit výsledek hodnocení různých nabídek. Tvrdí, že nabídky přezkoumal objektivně.

               41

               V tomto ohledu Parlament uvádí, že hodnotící výbor ohodnotil každé z kritérií známkou od 0 do 10, přičemž obdržená známka byla následně vynásobena procentním podílem přiděleným každému kritériu. Co se týče dvou hlavních kritérií, tedy ceny a kvantity vozidlového parku, hodnotící výbor se za účelem objektivity rozhodl oznámkovat stávající zakázku, která je neutrální vůči zakázce, jež má být zadána, a vynásobil prvně uvedenou objektivní známku poměrem mezi plněním předchozího smluvního partnera a plněním nabídnutým každým uchazečem.

               42

               Pokud jde o známku za cenu, hodnotící výbor tak měl za to, že cena v rámci stávající zakázky, tedy 33 eur, by měla být považována za přiměřenou a přidělil k této ceně známku 6. Cena nabídnutá žalobkyní a vybraným uchazečem byla v prvním případě 31,70 eur a ve druhém případě 37,50 eur za hodinu, takže hodnotící výbor dospěl k následujícím výsledkům:

                        —

                        v případě žalobkyně: 33: 31,70 x 6 x 55 = 343,5 bodů;

                        —

                        v případě vybraného uchazeče: 33: 37,5 x 6 x 55 = 290,4 bodů.

               43

               Pokud jde o kritérium vozidlového parku, hodnotící výbor měl za to, že kvantita je prvořadá a přidělil jí dvoutřetinovou hodnotu, tedy 20 bodů. Známka 6 byla přidělena za park sestávající ze 60 vozidel, který nabídl předchozí smluvní partner. V případě žalobkyně hodnotící výbor shledal park sestávající ze 70 vozidel (60 osobních automobilů a 10 mikrobusů) a v případě vybraného uchazeče park čítající 60 vozidel. Aby mohly být nabídky srovnány, bylo rovněž přihlédnuto k přímé disponibilitě vozidel. V tomto ohledu byl vozidlovému parku žalobkyně přidělen koeficient 0,5, neboť 67 ze 70 vozidel měla žalobkyni v rámci nájmu přenechat jiná společnost. Toto posouzení tedy vedlo k následujícím výsledkům:

                        —

                        v případě žalobkyně: 70: 60 x 6 x 0,5 x 20 = 70 bodů;

                        —

                        v případě vybraného uchazeče: 60: 60 x 6 x 1 x 20 = 120 bodů.

               44

               Co se týče kvality vozidlového parku, žalobkyně a vybraný uchazeč obdrželi stejnou známku 10, což vedlo, s ohledem na poměrnou váhu udělenou tomuto kritériu, k přidělení následujících bodů:

                        —

                        v případě žalobkyně: 6 x 10 = 60 bodů;

                        —

                        v případě vybraného uchazeče: 6 x 10 = 60 bodů.

               45

               Parlament uznal, že hodnotící výbor pochybil, když stanovil 135 bodů za kritérium vozidlového parku žalobkyně. Ve skutečnosti mělo být přiděleno 130 bodů, což znamená, že žalobkyně měla obdržet celkových 499 bodů, a nikoliv 504 bodů.

               46

               Pokud jde o kritérium opatření na ochranu životního prostředí, pouze vybraný uchazeč poskytl informace, tedy informace, že dodržuje chartu radnice města Paříž proti znečištění a že jeho vozidla jsou nová a vybavena filtrem pevných částic, což vedlo k přidělení následujících bodů:

                        —

                        v případě žalobkyně: 0 x 7 = 0 bodů;

                        —

                        v případě vybraného uchazeče: 6 x 7 = 42 bodů.

               47

               Co se týče kritéria sociální politiky, vybraný uchazeč nabídl dva typy pracovních smluv na dobu neurčitou, z nichž jednu pro personál pracující příležitostně, zatímco řidiči žalobkyně byli vázáni pouze pracovními smlouvami na dobu určitou. Parlament z toho dovodil, že s ohledem na poměrnou váhu udělenou tomuto kritériu, lze rozdíl mezi oběma nabídkami vyjádřit následovně:

                        —

                        v případě žalobkyně: 3 x 6 = 18 bodů;

                        —

                        v případě vybraného uchazeče: 6 x 6 = 36 bodů.

               48

               Nakonec, pokud jde o kritérium prezentace nabídky, nabídka vybraného uchazeče byla nepopiratelně lepší, což vedlo, s ohledem na poměrnou váhu udělenou tomuto kritériu, k přidělení následujících bodů:

                        —

                        v případě žalobkyně: 4 x 2 = 8 bodů;

                        —

                        v případě vybraného uchazeče: 9 x 2 = 18 bodů.

               49

               Celkový počet bodů přidělených každé nabídce byl tedy stanoven následovně:

                        —

                        v případě žalobkyně: 343 + 70 + 60 + 0 + 18 + 8 = 499 bodů;

                        —

                        v případě vybraného uchazeče: 290 + 120 + 60 + 42 + 36 + 18 = 566 bodů.

               50

               Parlament upřesňuje, že příslušná osoba pořádající nabídkové řízení zjistila, že vozidlový park vybraného uchazeče čítal 70 vozidel, což ve skutečnosti vede k přidělení celkových 586 bodů tomuto uchazeči.

               51

               Parlament tak dospěl k závěru, že nabídka vybraného uchazeče byla kvalitativně jasně výhodnější než nabídka žalobkyně, přičemž nabídka posledně uvedené byla lepší pouze pokud jde o cenu. V tomto ohledu Parlament připomíná, že zakázka měla být zadána uchazeči, jehož nabídka je hospodářsky nejvýhodnější. Jelikož se nejedná o postup zadání zakázky, v rámci kterého by se uchazeči řadili pouze podle ceny, zakázka nemohla být bez dalšího zadána cenově nejnižší nabídce.

               52

               Ve své duplice Parlament dodává, že žalobkyně, zdá se, zaměňuje nedostatek objektivity a prostor zadavatele pro uvážení, při jehož přezkumu musí Soud pouze ověřit, že nedošlo ke zjevně nesprávnému posouzení.

               53

               Pokud jde o kritérium vozidlového parku, Parlament odkazuje na judikaturu Soudního dvora a zdůrazňuje, že hodnotící výbor může přidělit specifickou váhu podkritériím předem stanoveným v rámci jednoho zadávacího kritéria tak, že mezi tato podkritéria rozdělí počet bodů, které zadavatel určil pro toto kritérium při vyhotovení zadávací dokumentace nebo vyhlášení zakázky, za podmínky, že takové rozhodnutí zaprvé nemění zadávací kritéria vymezená v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky, zadruhé neobsahuje skutečnosti, které by, pokud by byly známy v době přípravy nabídek, mohly tuto přípravu ovlivnit, a zatřetí nebylo přijato s přihlédnutím ke skutečnostem, jež by mohly mít diskriminační účinek vůči některému z uchazečů. Žalobkyně přitom neprokázala, že tyto podmínky nebyly v projednávaném případě splněny.

               54

               Pokud jde o kritérium opatření na ochranu životního prostředí, Parlament uvádí, že nabídka žalobkyně nezmiňuje, jakým způsobem zajistí ochranu životního prostředí, což vysvětluje nulovou známku.

               55

               Nakonec, pokud jde o poslední zadávací kritérium, Parlament tvrdí, že prezentace ve formě DVD sama o sobě není důvodem k tomu, aby byla nabídka žalobkyně považována za nabídku s lepší prezentací, než jakou měla nabídka vybraného uchazeče. Rozhodující je atraktivita a přesvědčivost nabídky, a nikoliv forma, v jaké byla prezentována.

         – Závěry Soudu

               56

               Úvodem je třeba připomenout, že Parlament má, stejně jako ostatní orgány, širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o skutečnosti, které mají být zohledněny za účelem přijetí rozhodnutí zadat zakázku v nabídkovém řízení. Soudní přezkum výkonu této posuzovací pravomoci se tedy omezuje na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, jakož i věcné správnosti skutkových zjištění, neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci (viz obdobně rozsudky Soudu ze dne 27. září 2002, Tideland Signal v. Komise, T-211/02, Recueil, s. II-3781, bod 33, a ze dne 10. září 2008, Evropaïki Dynamiki v. Komise, T-465/04, Sb. rozh. s. II-154, zveřejněné shrnutí, bod 45).

               57

               Podle článku 1 zadávací dokumentace podléhá zadání zakázky ustanovením finančního nařízení a příslušného prováděcího nařízení.

               58

               Co se tedy týče odůvodnění napadeného rozhodnutí, kterým byla odmítnuta nabídka žalobkyně, musel Parlament v projednávaném případě použít čl. 100 odst. 2 finančního nařízení a čl. 149 odst. 3 prováděcího nařízení.

               59

               Z těchto článků, jakož i z judikatury Soudu, vyplývá, že Parlament splní svou povinnost odůvodnění, jestliže nejdříve okamžitě sdělí všem vyloučeným uchazečům důvody odmítnutí jejich nabídky a posléze sdělí uchazečům, kteří podali přípustnou nabídku a kteří o to výslovně požádali, vlastnosti a výhody vybrané nabídky spolu se jménem úspěšného uchazeče ve lhůtě patnácti kalendářních dnů od obdržení písemné žádosti (viz v tomto smyslu obdobně rozsudek ze dne 10. září 2008, Evropaïki Dynamiki v. Komise, T-465/04, bod 56 výše, bod 47).

               60

               Tento postup odpovídá účelu povinnosti odůvodnění zakotvené v článku 253 ES, podle které musí z odůvodnění jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, aby se jednak zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření a uplatnit svá práva, a jednak mohl příslušný soud vykonávat svůj přezkum (rozsudek Evropaiki Dynamiki v. Komise, T-465/04, bod 56 výše, bod 48).

               61

               Mimoto je třeba uvést, že pokud má, stejně jako v projednávané věci, orgán Společenství širokou posuzovací pravomoc, má dodržování záruk přiznaných právním řádem Společenství ve správních řízeních o to podstatnější význam. Mezi tyto záruky patří zejména povinnost příslušného orgánu dostatečně odůvodnit svá rozhodnutí. Pouze za těchto okolností může soud Společenství ověřit, zda byly splněny skutkové a právní okolnosti, na nichž závisí výkon posuzovací pravomoci (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München, C-269/90, Recueil, s. I-5469, bod 14; rozsudky Soudu ze dne 5. března 2002, Le Canne v. Komise, T-241/00, Recueil, s. II-1251, body 53 a 54, a rozsudek ze dne 10. září 2008, Evropaïki Dynamiki v. Komise, T-465/04, bod 56 výše, bod 54).

               62

               Je třeba rovněž připomenout, že požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech projednávané věci, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, jimž je akt určen nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání vysvětlení (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, s. I-1719, bod 63 a citovaná judikatura).

               63

               Nakonec, povinnost odůvodnění je podstatnou formální náležitostí, kterou je třeba odlišit od otázky opodstatněnosti odůvodnění, která spadá pod legalitu sporného aktu po meritorní stránce (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. března 2001, Francie v. Komise, C-17/99, Recueil, s. I-2481, bod 35, a rozsudek Soudu ze dne 12. listopad 2008, Evropaïki Dynamïki v. Komise, T-406/06, Sb. rozh. s. II-247, zveřejněné shrnutí, bod 47).

               64

               V tomto ohledu je třeba mít za to, že žalobkyně ve své žalobě v podstatě namítá porušení povinnosti odůvodnění v rozsahu, v němž nemohla zjistit, proč nezískala zakázku, když nabídla nejnižší cenu a když toto kritérium představovalo 55 % při hodnocení nabídek. Je třeba rovněž uvést, že ve své žalobní odpovědi Parlament pochopil argumentaci žalobkyně tak, že mu vytýká nedostatek odůvodnění napadeného rozhodnutí, kterým odmítl zadat jí zakázku.

               65

               V každém případě podle ustálené judikatury musí odůvodnění rozhodnutí nepříznivě zasahujícího do právního postavení dotyčného umožnit soudu Společenství přezkoumat legalitu tohoto rozhodnutí, a dotyčnému poskytnout údaje potřebné k tomu, aby zjistil, zda je toto rozhodnutí opodstatněné. Neexistence nebo nedostatek odůvodnění bránící takovému soudnímu přezkumu tedy představují nepominutelné důvody, které soud Společenství může a dokonce musí uplatnit i bez návrhu (rozsudek Soudního dvora ze dne 20. února 1997, Komise v. Daffix, C-166/95 P, Recueil, s. I-983, body 23 a 24, a rozsudek Soudu ze dne 10. září 2008, Evropaïki Dynamiki v. Soudní dvůr, T-272/06, Sb. rozh. s. II-169, zveřejněné shrnutí, body 27 a 28 a citovaná judikatura).

               66

               Jelikož tedy žalobkyně v projednávané věci předložila přípustnou nabídku ve smyslu čl. 149 odst. 3 prováděcího nařízení, je třeba přezkoumat nejen napadené rozhodnutí, ale rovněž dopis ze dne 23. ledna 2007 zaslaný žalobkyni jako odpověď na její výslovnou žádost o sdělení doplňujících informací o rozhodnutí zadat dotčenou zakázku, aby se určilo, zda Parlament splnil povinnost odůvodnění stanovenou ve finančním nařízení a v příslušném prováděcím nařízení.

               67

               Je přitom třeba nejdříve konstatovat, že Parlament v napadeném rozhodnutí v souladu s čl. 100 odst. 2 prvním pododstavcem finančního nařízení pouze uvedl důvody zakládající odmítnutí nabídky žalobkyně. Uvedl totiž, že nabídka žalobkyně „není hospodářsky nejvýhodnější s ohledem na zadávací kritéria“.

               68

               Poté Parlament v dopise ze dne 23. ledna 2007 pouze uvedl následující:
               „Vybraná nabídka obdržela v souhrnu výše uvedených kritérií nejvyšší známku […] (566), a je z tohoto důvodu zařazena na první místo.
               Chtěli bychom Vás informovat, že Vaše nabídka získala, i přes mírně nižší cenu, 504 bodů, a je z tohoto důvodu zařazena na druhé místo.“

               69

               Parlament tedy, ačkoliv odpověděl ve lhůtě stanovené v čl. 149 odst. 3 prováděcího nařízení, nesdělil žalobkyni žádnou informaci o vlastnostech a výhodách vybrané nabídky, kromě informace, že cena, kterou nabídla, byla mírně nižší, byť byl povinen tak učinit podle finančního a prováděcího nařízení.

               70

               Taková odpověď neukazuje jasně a jednoznačně na úvahy Parlamentu tak, aby se žalobkyně mohla seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a uplatnit svá práva a soud mohl vykonat svůj přezkum.

               71

               Navíc za okolností projednávané věci byla tato informace tím spíše potřebnější, že cena nabídnutá žalobkyní byla nižší než cena nabídnutá vybraným uchazečem a kritériu ceny v rámci celkového hodnocení nabídek byla přidělena poměrná hodnota 55 %. Žalobkyně tak neměla žádnou informaci, která by jí umožnila zjistit, proč její nabídka nebyla v rámci nabídkového řízení vybrána.

               72

               Je třeba dodat, že Parlament zaslal žalobkyni nový dopis dne 20. března 2007 jako odpověď na její dopis ze dne 1. března 2007.

               73

               V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že pokud dotyčný orgán zašle před podáním žaloby, ale po uplynutí lhůty stanovené v čl. 149 odst. 3 prováděcího nařízení, dopis v návaznosti na žádost žalobkyně o doplňující informace týkající se rozhodnutí, lze tento dopis rovněž zohlednit v rámci přezkumu, zda je odůvodnění v projednávaném případě dostatečné. Povinnost odůvodnění totiž musí být posuzována v závislosti na informacích, které měla žalobkyně k dispozici v době podání žaloby, přičemž se nicméně rozumí, že orgán nemůže nahradit původní odůvodnění zcela novým odůvodněním (viz v tomto smyslu obdobně rozsudek Soudu ze dne 10. září 2008, Evropaiki Dynamiki v. Komise, T-465/04, bod 56 výše, bod 59).

               74

               Je však třeba konstatovat, že dopis ze dne 20. března 2007 neobsahuje informace o vlastnostech a výhodách vybrané nabídky. Parlament totiž pouze zopakoval to, co již sdělil žalobkyni v dopise ze dne 23. ledna 2007.

               75

               Nakonec je třeba uvést, že Parlament předložil informace týkající se odůvodnění napadeného rozhodnutí v rámci soudního řízení o žalobě. Ve své žalobní odpovědi tak podrobně rozepsal body přidělené žalobkyni a vybranému uchazeči v rámci každého ze zadávacích kritérií spolu s důvody, které podle jeho názoru vedly k uvedenému hodnocení.

               76

               Nicméně skutečnost, že Parlament uvedl důvody tohoto rozhodnutí během řízení nezhojuje nedostatečnost původního odůvodnění napadeného rozhodnutí. Podle ustálené judikatury totiž odůvodnění nelze uvést poprvé a a posteriori až před soudem, kromě výjimečných okolností, které z důvodu nenaléhavosti v projednávané věci nenastaly (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 2. července 1992, Dansk Pelsdyravlerforening v. Komise, T-61/89, Recueil, s. II-1931, bod 131, a ze dne 24. září 2008, DC-Hadler Networks v. Komise, T-264/06, Sb. rozh. s. II-199, zveřejněné shrnutí, bod 34).

               77

               Z výše uvedeného vyplývá, že rozhodnutí, kterým Parlament odmítl zadat žalobkyni zakázku, je nedostatečně odůvodněné s ohledem na čl. 100 odst. 2 finančního nařízení a čl. 149 odst. 3 prováděcího nařízení.

               78

               První žalobní důvod je tedy třeba přijmout.

         K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neoprávněného odmítnutí sdělit cenu nabídnutou vybraným uchazečem
      – Argumenty účastníků řízení

               79

               Žalobkyně tvrdí, že odmítnutí sdělit jí cenu nabídnutou vybraným uchazečem je neoprávněné. Nejprve tvrdí, že cena nabídnutá uvedeným uchazečem nespadá do působnosti čl. 100 odst. 2 druhého pododstavce finančního nařízení. Její sdělení by totiž vybranému uchazeči nezpůsobilo újmu. Dále tvrdí, že v kontextu transparentnosti je obvyklé seznámit se s přesnými důvody odmítnutí nabídky v rámci zakázky takového významu.

               80

               Žalobkyně mimo jiné zdůrazňuje, že cena nabídnutá vybraným uchazečem měla být zveřejněna v Dodatku k Úřednímu věstníku ve lhůtě 48 dnů po podepsání smlouvy. Sdělení této ceny tedy nemohlo poškodit oprávněné obchodní zájmy vybraného uchazeče nebo narušit korektní hospodářskou soutěž.

               81

               Odmítnutí žádosti žalobkyně Parlamentem údajně vedlo rovněž ke zkrácení lhůty k podání žaloby k Soudu.

               82

               Parlament odpovídá, že čl. 100 odst. 2 finančního nařízení neupravuje absolutní povinnost sdělit cenu nabídnutou vybraným uchazečem. Výraz „vlastnosti a výhody vybrané nabídky“ totiž předpokládá spíše srovnávací popis nabídek. Zadavatel má tedy prostor pro uvážení, pokud jde o informace, které musí sdělit vyloučenému uchazeči.

               83

               Krom toho je legitimní mít za to, že cena je jednou z informací, jejichž sdělení by narušilo obchodní zájmy podniku ve smyslu čl. 100 odst. 2 druhého pododstavce finančního nařízení. K tomuto sdělení by tedy mělo docházet až v poslední řadě. Parlament nicméně uznává, že cena nabídnutá vybraným uchazečem byla uvedena v oznámení o zadání zakázky zveřejněném v Dodatku k Úřednímu věstníku.

               84

               Krom toho odmítnutí sdělit cenu nabídnutou vybraným uchazečem nebránilo žalobkyni v podání žaloby k Soudu ve stanovené lhůtě.

               85

               V reakci na otázku položenou Soudem na jednání Parlament rozvedl svou argumentaci, když upřesnil, že zakázka ještě mohla být až do zveřejnění oznámení o zadání zakázky zrušena v návaznosti na námitky vznesené před podepsáním smlouvy. V takovém případě by nesdělení ceny umožnilo vyhnout se tomu, aby se ostatní uchazeči dozvěděli o tomto aspektu nabídky vybraného uchazeče, který by tak mohl znovu podat svou nabídku obsahující stejné podmínky.

         – Závěry Soudu

               86

               Úvodem je třeba připomenout, že Parlament v návaznosti na žádost žalobkyně ze dne 10. ledna 2007 o sdělení doplňujících informací pouze uvedl, že cena nabídnutá vybraným uchazečem byla mírně vyšší než cena nabídnutá žalobkyní. Výše této ceny, tedy 26 eur za hodinu nad rámec pracovního harmonogramu a 37,50 eur za hodinu podle pracovního harmonogramu, byla veřejnosti zpřístupněna v oznámení o zadání zakázky ze dne 7. dubna 2007.

               87

               Podle čl. 100 odst. 2 prvního pododstavce finančního nařízení byl však Parlament povinen sdělit vyloučenému uchazeči, který o to písemně požádá, vlastnosti a výhody vybrané nabídky.

               88

               Parlament měl tedy v návaznosti na písemnou žádost žalobkyně povinnost sdělit jí cenu nabídnutou vybraným uchazečem, která představuje jednu z vlastností a výhod vybrané nabídky, tím spíše, že za okolností projednávané věci toto kritérium představovalo 55 % v rámci hodnocení nabídek.

               89

               Žádný z argumentů Parlamentu nemůže toto zjištění vyvrátit.

               90

               Zaprvé argument, podle kterého má zadavatel prostor pro uvážení neodůvodňuje jeho odmítnutí sdělit vyloučenému uchazeči, který o to písemně požádal, cenu nabídnutou vybraným uchazečem. V tomto ohledu se Parlament nemůže spokojit s tvrzením, že cena nepatří mezi vlastnosti a výhody nabídky vybraného uchazeče, zatímco, jak je uvedeno výše, toto kritérium představovalo v projednávané věci 55 % v rámci hodnocení nabídek.

               91

               Zadruhé podle čl. 100 odst. 2 druhého pododstavce finančního nařízení však může být od zveřejnění některých informací upuštěno, pokud by to bylo překážkou uplatnění zákona, bylo v rozporu s veřejným zájmem nebo by to poškozovalo oprávněné obchodní zájmy veřejných nebo soukromých podniků nebo by to mohlo mezi nimi narušit korektní hospodářskou soutěž. Parlament nicméně ve své žalobní odpovědi nevysvětluje, jak by v projednávané věci mohlo sdělení ceny nabídnuté vybraným uchazečem poškodit obchodní zájmy tohoto uchazeče, a zdůrazňuje ostatně, že výše této ceny byla uvedena v oznámení o zadání zakázky.

               92

               Zatřetí, argument, podle kterého zadavatel může, jak stanoví článek 101 finančního nařízení, až do podpisu smlouvy upustit od zakázky nebo zrušit zadávací řízení, nemůže za okolností projednávané věci zbavit Parlament povinnosti sdělit žalobkyni cenu nabídnutou vybraným uchazečem. Připuštění takového argumentu by totiž zbavovalo povinnost odůvodnění stanovenou v čl. 100 odst. 2 prvního pododstavce finančního nařízení a v čl. 149 odst. 3 prováděcího nařízení její podstaty.

               93

               Za těchto podmínek je třeba druhý žalobní důvod přijmout.

               94

               Z výše uvedeného vyplývá, že napadené rozhodnutí je třeba zrušit.

         K návrhu na zrušení aktů navazujících na napadené rozhodnutí

               95

               Ve svém třetím návrhovém žádání žalobkyně navrhuje, aby Soud zrušil všechny akty navazující na napadené rozhodnutí.

               96

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 21 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, který se na řízení před Soudem použije na základě čl. 53 prvního pododstavce téhož statutu a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu, musí všechny žaloby obsahovat předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů. Tento popis musí být dostatečně jasný a přesný, aby umožnil žalované připravit si svoji obranu a Soudu provádět jeho soudní přezkum. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti je nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena žaloba, vyplývaly, přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby (usnesení Soudu ze dne 28. dubna 1993, De Hoe v. Komise, T-85/92, Recueil, s. II-523, bod 20, a ze dne 11. července 2005, Internationaler Hilfsfonds v. Komise, T-294/04, Sb. rozh. s. II-2719, bod 23).

               97

               V projednávané věci žalobkyně neupřesňuje, ke kterým aktům se třetí návrhové žádání vztahuje, a nepředkládá žádnou argumentaci na podporu svého návrhu.

               98

               Třetí návrhové žádání je tedy třeba odmítnout jako nepřípustné.

         K návrhu na náhradu škody

      Argumenty účastníků řízení

               99

               Ve své žalobě žalobkyně navrhuje, aby bylo Parlamentu uloženo zaplatit částku 500000 eur jako náhradu škody.

               100

               Ve své replice žalobkyně tvrdí, že splňuje všechny podmínky pro získání zakázky. V důsledku toho Parlament porušil všechny právní normy upravující zadání zakázky, a návrh žalobkyně na náhradu škody by tedy měl být přípustný.

               101

               Pokud jde o utrpěnou újmu, žalobkyně tvrdí, že z hospodářského hlediska utrpěla tím, že jí nebyla zakázka zadána. Nemohla požívat výhod, které byla legitimně oprávněna očekávat.

               102

               Parlament tvrdí, že návrh žalobkyně na náhradu škody je nepřípustný.

         Závěry Soudu

               103

               Podle ustálené judikatury musí žaloba na náhradu škody způsobené orgánem Společenství obsahovat údaje, které umožňují určit jednání, které žalobce orgánu vytýká, důvody, na základě kterých má za to, že mezi tímto jednáním a škodou, o které tvrdí, že ji utrpěl, existuje příčinná souvislost, jakož i charakter a rozsah této škody (rozsudky Soudu ze dne 10. července 1997, Guérin automobiles v. Komise, T-38/96, Recueil, s. II-1223, bod 42 a ze dne 3. února 2005, Chiquita Brands a další v. Komise, T-19/01, Sb. rozh. s. II-315, bod 65).

               104

               V projednávané věci je však třeba konstatovat, že návrh na náhradu škody obsažený v žalobě, který je předmětem pouze jednoho návrhového žádání, postrádá nejzákladnější údaje.

               105

               I kdyby žaloba obsahovala informace umožňující určit jednání vytýkané Parlamentu, není v ní žádná zmínka o rozsahu a povaze tvrzené škody, jakož i o důvodech, na základě kterých má žalobkyně za to, že existuje příčinná souvislost mezi tímto chováním a touto škodou.

               106

               Navíc i za předpokladu, že by bylo přípustné tak učinit, žalobkyně nevynaložila prakticky žádné úsilí, aby tyto nedostatky napravila ve své replice.

               107

               Z toho vyplývá, že pokud jde o návrh na náhradu škody, žaloba nesplňuje podmínky uvedené v čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu.

               108

               Za těchto podmínek musí být návrh na náhradu škody prohlášen za nepřípustný.

         K návrhu na příkaz určený Parlamentu zorganizovat řádné nabídkové řízení

               109

               Ve stadiu repliky žalobkyně navrhla, aby Soud přikázal Parlamentu zorganizovat řádné nabídkové řízení.

               110

               Podle čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu je žalobkyně povinna určit předmět sporu a předložit svá návrhová žádání v návrhu na zahájení řízení. Ačkoli čl. 48 odst. 2 téhož řádu za určitých okolností umožňuje předložení nových žalobních důvodů v průběhu řízení, toto ustanovení nemůže být v žádném případě vykládáno tak, že opravňuje žalobkyni předložit Soudu nová návrhová žádání, a změnit tak předmět sporu (rozsudky Soudu ze dne 18. září 1992, Asia Motor France a další v. Komise, T-28/90, Recueil, s. II-2285, bod 43, a ze dne 12. července 2001, T. Port v. Rada, T-2/99, Recueil, s. II-2093, bod 34; viz rovněž obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 25. září 1979, Komise v. Francie, 232/78, Recueil, s. 2729, bod 3).

               111

               Z toho vyplývá, že návrhové žádání směřující k tomu, aby Soud přikázal Parlamentu zorganizovat nabídkové řízení je nutno odmítnout jako nepřípustné.

               112

               Pro úplnost je třeba připomenout, že v rámci žaloby na neplatnost podle článku 230 ES je pravomoc soudu Společenství omezena na přezkum legality napadeného aktu a že podle ustálené judikatury Soud při výkonu svých pravomocí nemůže ukládat příkazy orgánům Společenství (rozsudek Soudního dvora ze dne 8. července 1999, DSM v. Komise, C-5/93 P, Recueil, s. I-4695, bod 36, a rozsudek Soudu ze dne 24. února 2000, ADT Projekt v. Komise, T-145/98, Recueil, s. II-387, bod 83). V případě zrušení napadeného aktu přísluší dotčenému orgánu, aby na základě článku 233 ES přijal opatření vyplývající ze zrušujícího rozsudku (rozsudky Soudu ze dne 27. ledna 1998, Ladbroke Racing v. Komise, T-67/94, Recueil, s. II-1, bod 200, a ze dne 10. září 2008, Evropaïki Dynamiki v. Komise, T-465/04, bod 56 výše, bod 35).

         K nákladům řízení

               113

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a Parlament neměl ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedenému náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               SOUD (šestý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Rozhodnutí, kterým Evropský parlament odmítl zadat společnosti VIP Car Solutions SARL zakázku v rámci nabídkového řízení PE/2006/06/UTD/1, se zrušuje.

                           2)

                           Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                           3)

                           Parlamentu se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Meij
                     Vadapalas
                     Moavero Milanesi
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 20. května 2009.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. září 2003. # Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española proti Administración del Estado. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Supremo - Španělsko. # Volný pohyb pracovníků. # Věc C-405/01.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 13. července 1993. # Adrianus Thijssen proti Controledienst voor de verzekeringen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van State - Belgie. # Svoboda usazování. # Věc C-42/92.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 8. září 2015.#Trestní řízení proti Ivu Tariccovi a dalším.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Cuneo.#Řízení o předběžné otázce – Trestní řízení týkající se trestných činů v oblasti daně z přidané hodnoty (DPH) – Článek 325 SFEU – Vnitrostátní právní úprava stanovící absolutní promlčecí lhůty, které mohou vést k beztrestnosti trestných činů – Potenciální ohrožení finančních zájmů Evropské unie – Povinnost vnitrostátního soudu neuplatnit jakákoli ustanovení vnitrostátního práva, která by mohla ohrozit splnění povinností, jež členským státům ukládají unijní právní předpisy.#Věc C-105/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑105/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunale di Cuneo (Itálie) ze dne 17. ledna 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 5. března 2014, v trestním řízení proti
            Ivu Tariccovi,
            Eziu Filippimu,
            Isabelle Leonetti,
            Nicolovi Spagnolovi,
            Davidu Salvonimu,
            Flaviu Spaccaventovi,
            Gorancu Anakievovi,
            SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
            ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen, T. von Danwitz a J.-C. Bonichot, předsedové senátů, A. Arabadžev, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger (zpravodajka), A. Prechal, E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund, soudci,
            generální advokátka: J. Kokott,
            vedoucí soudní kanceláře: L. Carrasco Marco, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. března 2015,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za G. Anakieva L. Sanim, avvocato,
            – za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Salvatorellim a L. Ventrellou, avvocati dello Stato,
            – za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,
            – za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,
            – za Evropskou komisi P. Rossim a R. Lyalem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 30. dubna 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 101 SFEU, 107 SFEU a 119 SFEU, jakož i článku 158 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1).
            2. Tato žádost byla podána v rámci trestního řízení zahájeného proti I. Tariccovi, E. Filippimu, I. Leonetti, N. Spagnolovi, D. Salvonimu, F. Spaccaventovi a G. Anakievovi (dále jen společně „obvinění“) z důvodu, že založili a organizovali spolčení za účelem páchání různých trestných činů v oblasti daně z přidané hodnoty (DPH).
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Článek 325 SFEU stanoví:
            „1. Unie a členské státy bojují proti podvodům a jiným protiprávním jednáním ohrožujícím finanční zájmy Unie opatřeními přijatými podle tohoto článku, která mají odstrašující účinek a poskytují v členských státech a v orgánech, institucích a jiných subjektech Unie účinnou ochranu.
            2. Členské státy přijmou k zamezení podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie stejná opatření, jaká přijímají k zamezení podvodů ohrožujících jejich vlastní finanční zájmy.
            [...]“
            Úmluva o ochraně finančních zájmů Evropských společenství
            4. Podle preambule Úmluvy o ochraně finančních zájmů Evropských společenství, vypracované na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii a podepsané v Lucemburku dne 26. července 1995 (Úř. věst. C 316, s. 48, dále jen „Úmluva PIF“), jsou smluvní strany této úmluvy, tj. členské státy Evropské unie, přesvědčeny, „že v zájmu ochrany finančních zájmů Evropských společenství je zapotřebí trestně stíhat podvodné jednání, které tyto zájmy poškozuje“ a že „je nezbytné trestat tato jednání jako trestné činy účinnými, přiměřenými a odrazujícími tresty, aniž je dotčeno uplatnění jiných sankcí v určitých přiměřených případech, a stanovit, alespoň v závažných případech, tresty odnětí svobody“.
            5. Článek 1 odst. 1 Úmluvy PIF stanoví:
            „Pro účely této úmluvy je podvodem poškozujícím nebo ohrožujícím finanční zájmy Evropských společenství:
            [...]
            b) v oblasti příjmů každé úmyslné jednání nebo opomenutí týkající se
            – použití nebo předložení nepravdivých, nesprávných nebo neúplných údajů nebo dokladů, které má za následek nedovolené snížení prostředků v souhrnném rozpočtu Evropských společenství či v rozpočtech spravovaných Evropskými společenstvími nebo jejich jménem;
            [...]“
            6. Článek 2 odst. 1 této úmluvy stanoví:
            „Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby jednání uvedené v článku 1 a účastenství na jednání uvedeném v čl. 1 odst. 1, návod k němu nebo pokus o ně bylo možné trestat účinnými, přiměřenými a odrazujícími tresty včetně, alespoň v případech závažných podvodů, trestů odnětí svobody, pro které je možné vydání, přičemž za závažný podvod musí být považován podvod dosahující určité minimální částky, kterou stanoví každý členský stát. Výše této minimální částky však nesmí přesahovat 50 000 [eur].“
            Směrnice 2006/112
            7. Článek 131 směrnice 2006/112 stanoví:
            „Osvobození od daně podle kapitol 2 až 9 [hlavy IX směrnice 2006/112] se uplatňují, aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, a za podmínek, které členské státy stanoví k zajištění správného a jednoduchého uplatňování těchto osvobození a k zamezení veškerých daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu.“
            8. Článek 138 odst. 1 této směrnice stanoví:
            „Členské státy osvobodí od daně dodání zboží, které bylo odesláno nebo přepraveno mimo jejich území, avšak uvnitř Společenství, prodávajícím nebo pořizovatelem nebo na účet jednoho z nich, uskutečněné pro jinou osobu povinnou k dani nebo právnickou osobu nepovinnou k dani, která jedná jako taková, v jiném členském státě než ve státě zahájení odeslání nebo přepravy zboží.“
            9. Článek 158 uvedené směrnice stanoví:
            „1. [...] mohou členské státy režim uskladnění v jiném než celním skladu zavést v těchto případech:
            a) je-li zboží určeno pro bezdaňové prodejny [...]
            [...]
            2. Využijí-li členské státy možnost osvobození od daně stanovenou v odst. 1 písm. a), přijmou opatření nezbytná k tomu, aby zajistily správné a jednoduché uplatňování tohoto osvobození a zabránily jakýmkoli daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu.
            [...]“
            Rozhodnutí 2007/436/ES
            10. Článek 2 odst. 1 písm. rozhodnutí Rady 2007/436/ES, Euratom ze dne 7. června 2007 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 163, s. 17) zní takto:
            „Vlastní zdroje souhrnného rozpočtu Evropské unie tvoří tyto příjmy:
            [...]
            b) [...] příjmy z použití jednotné sazby pro všechny členské státy na harmonizovaný vyměřovací základ DPH, který se určuje podle pravidel Společenství. [...]“
            Italské právo
            11. Článek 157 trestního zákoníku, ve znění zákona č. 251 ze dne 5. prosince 2005 (GURI č. 285 ze dne 7. prosince 2005, dále jen „trestní zákoník“), týkající se promlčení v oblasti trestního práva stanoví toto:
            „Trestný čin je promlčen ve lhůtě, která odpovídá horní hranici sazby trestu stanoveného zákonem, a v každém případě ve lhůtě, která nesmí být v případě zločinů kratší než šest let a v případě přečinů kratší než čtyři roky, a to i když se za ně ukládá trest pouze ve formě pokuty.“
            [...]“
            12. Článek 158 tohoto zákoníku upravuje počátek běhu promlčecí lhůty takto:
            „V případě dokonaného trestného činu začíná promlčecí lhůta běžet ode dne, kdy byl daný čin spáchán; v případě pokusu o trestný čin ode dne, kdy bylo ukončeno jednání pachatele a v případě pokračujícího trestného činu ode dne, kdy bylo ukončeno pokračování trestného činu.
            [...]“
            13. Článek 159 tohoto zákoníku, který stanovuje pravidla stavení běhu promlčecí lhůty, zní takto:
            „Běh promlčecí lhůty se staví ve všech případech, kdy je zastavení řízení, trestního procesu nebo lhůty pro předběžné zadržení ve vazbě stanoveno zvláštním zákonným ustanovením, jakož i v následujících případech:
            1) povolení stíhání;
            2) postoupení věci jinému soudu;
            3) zastavení řízení nebo trestního procesu z důvodu překážek na straně účastníků řízení nebo advokátů, anebo na žádost obviněného či jeho advokáta. [...]
            [...]
            Promlčecí lhůta začne znovu běžet ode dne, kdy pominul důvod jejího zastavení.“
            14. Článek 160 téhož zákoníku, který upravuje přerušení běhu promlčecí lhůty, stanoví:
            „Běh promlčecí lhůty se přerušuje rozsudkem nebo trestním příkazem.
            Běh promlčecí lhůty se přerušuje rovněž usneseními, která se týkají uplatnění osobních předběžných opatření, [...] [a] usnesením, kterým se nařizuje předběžné jednání [...]
            Přerušená promlčecí lhůta začne znovu běžet ode dne přerušení. Pokud je úkonů způsobujících přerušení více, promlčecí lhůta začne běžet od posledního z nich; lhůty stanovené v článku 157 nemohou být nicméně v žádném případě prodlouženy nad rámec lhůt podle čl. 161 druhého pododstavce, s výjimkou trestných činů stanovených v čl. 51 odst. 3a a 3c trestního řádu.“
            15. Článek 161 trestního zákoníku, který stanoví účinky stavení a přerušení běhu promlčecí lhůty, zní takto:
            „Stavení a přerušení běhu promlčecí lhůty má účinky vůči všem osobám, které spáchaly trestný čin.
            S výjimkou stíhání trestných činů podle čl. 51 odst. 3a a 3c trestního řádu může přerušení promlčecí doby vést k jejímu prodloužení nanejvýš o čtvrtinu její maximální stanovené délky [...]“
            16. Článek 416 trestního zákoníku stanoví trest odnětí svobody až na sedm let pro zakladatele spolčení zaměřeného na páchání trestných činů. Za prostou účast na takovém spolčení je stanoven trest odnětí svobody až na pět let.
            17. Podle článku 2 legislativního nařízení č. 74, kterým se stanoví nová právní úprava týkající se trestné činnosti v oblasti daně z příjmů a daně z přidané hodnoty (decreto legislativo n. 74, nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto), ze dne 10. března 2000 (GURI č. 76 ze dne 31. března 2000, dále jen „legislativní nařízení č. 74/2000“), je podání podvodného přiznání k DPH za použití faktur nebo jiných dokumentů pro neexistující operace trestáno trestem odnětí svobody v délce jednoho roku a šesti měsíců až šesti lety. Podle článku 8 legislativního nařízení č. 74/2000 hrozí tatáž trestní sazba osobě, která vystavuje fiktivní faktury s cílem umožnit třetím osobám nezaplacení DPH.
            Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky
            18. Obviněným je před Tribunale di Cuneo kladeno za vinu, že v průběhu zdaňovacích období 2005 až 2009 založili a organizovali zločinné spolčení s cílem páchat různé trestné činy v oblasti DPH. Je jim vytýkáno, že uskutečňovali podvodné právní konstrukce typu „kolotočový podvod s DPH“ spočívající zejména v zakládání účelových finančních společností zastoupených pouze číslem poštovní schránky (dále jen „společnosti-poštovní schránky“) a ve vydávání falešných dokumentů, na základě kterých nabývali majetek bez DPH, v projednávané věci láhve šampaňského. Tato operace měla společnosti Planet Srl (dále jen „Planet“) umožnit nakládat s danými produkty za nižší cenu, než byla cena na trhu, a mohla je dále prodávat svým zákazníkům, čímž na tomto trhu narušovala hospodářskou soutěž.
            19. Společnost Planet přijímala faktury vystavované společnostmi-poštovními schránkami týkající se neexistujících operací. Tyto společnosti však nepodaly roční přiznání k DPH, anebo pokud je podaly, v každém případě neprovedly příslušné platby. Společnost Planet naproti tomu zaznamenávala faktury vystavené těmito společnostmi-poštovními schránkami do svého účetnictví, přičemž neoprávněně odpo čítávala DPH uvedenou na těchto fakturách, v důsledku čehož podávala podvodná roční přiznání k DPH.
            20. Z předkládacího usnesení vyplývá, že předkládající soud vydal v návaznosti na několik procesních překážek ve věci, která mu byla předložena, a poté, co zamítl řadu námitek vznesených obviněnými v rámci předběžného jednání konaného před tímto soudem, na jedné straně rozsudek o zastavení trestního stíhání jednoho z obviněných, kterým byl G. Anakiev, s tím, že dotčená protiprávní jednání byla vůči němu již promlčena. Na druhé straně by měl vydat rozhodnutí o zahájení hlavního řízení proti ostatním obviněným a současně stanovit datum hlavního líčení.
            21. Předkládající soud upřesňuje, že podle článků 2 a 8 legislativního nařízení č. 74/2000 je za protiprávní jednání vytýkaná obviněným stanoven trest odnětí svobody až na šest let. Naproti tomu za trestný čin zločinného spolčení upravený v článku 416 trestního zákoníku, z něhož mohou být obvinění rovněž shledáni vinnými, je stanoven trest odnětí svobody až na sedm let pro zakladatele spolčení a až na 5 let pro prosté členy. Pro zakladatele zločinného spolčení tudíž činí promlčecí lhůta sedm let, zatímco pro všechny ostatní šest let. Posledním úkonem, který vedl k přerušení uvedené lhůty, bylo usnesení o nařízení předběžného jednání.
            22. Navzdory tomu, že došlo k přerušení běhu promlčecí lhůty, může být tato lhůta podle čl. 160 posledního pododstavce trestního zákoníku ve spojení s článkem 161 tohoto zákoníku (dále jen „dotčená vnitrostátní ustanovení“) prodloužena nanejvýš na sedm let a šest měsíců, anebo v případě zakladatelů zločinného spolčení nanejvýš na osm let a devět měsíců ode dne, kdy došlo ke spáchání trestného činu. Předkládající soud má za to, že je jisté, že všechna protiprávní jednání budou promlčena – pokud se tak již nestalo – nejpozději dne 8. února 2018, tedy ještě předtím, než bude moci být vůči obviněným vydán pravomocný rozsudek. Tato skutečnost bude mít za následek, že obvinění, kteří se údajně dopustili úniku na DPH ve výši několika milionů eur, zůstanou v důsledku uplynutí promlčecí lhůty fakticky nepotrestáni.
            23. Podle předkládajícího soudu byl tento následek vskutku předvídatelný vzhledem k existenci pravidla obsaženého v čl. 160 posledním pododstavci trestního zákoníku, které ve spojení s pravidlem obsaženým v čl. 161 druhém pododstavci tohoto zákoníku tím, že v návaznosti na přerušení běhu promlčecí lhůty umožňuje prodloužení promlčecí lhůty pouze o čtvrtinu její původní délky, ve skutečnosti ve většině případů trestního stíhání nepřerušuje běh promlčecí lhůty.
            24. Trestní stíhání týkající se takových daňových úniků, jichž se měli dopustit obvinění, obvykle zahrnují velmi složitá vyšetřování, takže řízení trvá velmi dlouhou dobu již ve fázi předběžných vyšetřování. Vzhledem k takové době trvání řízení ve všech jeho stupních v těchto typech případů není faktická beztrestnost v Itálii ojedinělým nýbrž, obvyklým případem. Pro orgány italské daňové správy je navíc zpravidla nemožné získat zpět částky daně, která byla předmětem dotčeného protiprávního jednání.
            25. Předkládající soud se v této souvislosti domnívá, že dotčená vnitrostátní ustanovení nepřímo povolují nekalou soutěž uskutečňovanou některými hospodářskými subjekty usazenými v Itálii oproti podnikům usazeným v jiných členských státech, čímž porušují článek 101 SFEU. Podle jeho názoru mohou tato ustanovení navíc zvýhodňovat některé podniky v rozporu s článkem 107 SFEU. Uvedená ustanovení mají kromě toho ve skutečnosti za následek osvobození od daně, které není stanoveno v čl. 158 odst. 2 směrnice 2006/112. A konečně je beztrestnost pachatelů daňových úniků v rozporu s hlavní zásadou zakotvenou v článku 119 SFEU, podle níž musí členské státy zajistit zdravý stav svých veřejných financí.
            26. Předkládající soud se nicméně domnívá, že pokud by mu bylo umožněno nepoužít dotčená vnitrostátní ustanovení, bylo by v Itálii možné zajistit účinné uplatňování unijního práva.
            27. Za těchto okolností se Tribunale di Cuneo rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Dochází k porušení ustanovení o ochraně hospodářské soutěže obsaženého v článku 101 SFEU tím, že poslední pododstavec článku 160 trestního zákoníku stanoví prodloužení promlčecí lhůty v důsledku přerušení pouze o čtvrtinu její původní délky, a tudíž umožňuje promlčení trestných činů s následkem beztrestnosti navzdory včasnému vyšetřování a trestnímu stíhání?
            2) Zavedla Italská republika formu státní podpory zakázanou v článku 107 SFEU tím, že poslední pododstavec článku 160 trestního zákoníku stanoví prodloužení promlčecí lhůty v důsledku přerušení pouze o čtvrtinu její původní délky, a tudíž zbavuje trestních následků trestné činy spáchané nepoctivými hospodářskými subjekty?
            3) Doplnila Italská republika neoprávněně další osvobození k těm, která jsou taxativně upravena v článku 158 směrnice 2006/112, tím, že poslední pododstavec článku 160 trestního zákoníku stanoví prodloužení promlčecí lhůty v důsledku přerušení pouze o čtvrtinu její původní délky, a tudíž poskytuje beztrestnost těm, kteří zneužívají tuto směrnici?
            4) Dochází k porušení zásady zdravých financí zakotvené v článku 119 SFEU tím, že poslední pododstavec článku 160 trestního zákoníku stanoví prodloužení promlčecí lhůty v důsledku přerušení o pouhou čtvrtinu její původní délky, a tudíž netrestá jednání, která stát připravují o nezbytné zdroje, a neplní své závazky vůči Evropské unii?“
            K předběžným otázkám
            K přípustnosti otázek
            28. G. Anakiev má stejně jako italská a německá vláda za to, že otázky položené předkládajícím soudem jsou nepřípustné. G. Anakiev v tomto ohledu uvádí, že ustanovení vnitrostátního práva upravující promlčení v případě daňových trestných činů byla nedávno změněna, takže úvahy předkládajícího soudu jsou neopodstatněné. Italská a německá vláda se v podstatě domnívají, že výkladové otázky položené předkládajícím soudem jsou čistě abstraktní nebo hypotetické a nemají žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení.
            29. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Týkají-li se tedy položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen o nich rozhodnout (viz zejména rozsudek Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, bod 34 a citovaná judikatura).
            30. Z toho vyplývá, že se na otázky týkající se unijního práva vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí rozhodnout o předběžné otázce podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek Halaf, C‑528/11, EU:C:2013:342, bod 29 a citovaná judikatura).
            31. Avšak jak v podstatě uvedla generální advokátka v bodě 45 a násl. svého stanoviska, v projednávané věci zjevně nejsou splněny podmínky, které by mohly Soudní dvůr vést k odmítnutí rozhodnout o položených otázkách. Údaje obsažené v předkládacím usnesení totiž Soudnímu dvoru umožňují podat předkládajícímu soudu užitečné odpovědi. Tyto údaje kromě toho umožňují zúčastněným osobám ve smyslu článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie užitečně se vyjádřit k dané věci.
            32. Z předkládacího rozhodnutí dále jasně vyplývá, že otázky položené Soudnímu dvoru nejsou v žádném ohledu hypotetické a že existuje vztah k realitě sporu v původním řízení, jelikož se tyto otázky týkají výkladu několika ustanovení unijního práva, která předkládající soud pokládá za rozhodující pro následné rozhodnutí, jenž vydá ve věci v původním řízení, zejména pokud jde o předání obviněných soudnímu kolegiu.
            33. Za těchto podmínek musí být žádost o rozhodnutí o předběžné otázce prohlášena za přípustnou.
            K třetí otázce
            34. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zkoumat na prvním místě, je zaprvé, zda taková vnitrostátní právní úprava týkající se promlčení trestných činů, jako je úprava zakotvená v dotčených vnitrostátních ustanoveních, která v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení stanovila, že úkon, který vede k přerušení běhu lhůty a spadá do rámce trestních stíhání týkajících se trestných činů v oblasti DPH, měl za následek prodloužení promlčecí lhůty pouze o čtvrtinu její původní délky, takže stíhané osoby mohly získat faktickou beztrestnost, zavádí případ osvobození od DPH, který není stanoven v článku 158 směrnice 2006/112. Pro případ kladné odpovědi na tuto otázku se předkládající soud zadruhé táže, zda je oprávněn nepoužít tato ustanovení.
            Ke slučitelnosti takové vnitrostátní právní úpravy, jako je úprava tvořená dotčenými vnitrostátními ustanoveními, s unijním právem
            35. Je třeba předeslat, že ačkoli třetí otázka obsahuje odkaz na článek 158 směrnice 2006/112, z odůvodnění předkládacího rozhodnutí jasně vyplývá, že podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava tvořená dotčenými ustanoveními, nebrání účinnému boji proti únikům v oblasti DPH v dotčeném členském státě v rozporu se směrnicí 2006/112, i obecně v rozporu s unijním právem.
            36. V tomto ohledu je třeba připomenout, že v oblasti DPH ze směrnice 2006/112 ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU vyplývá, že členské státy mají nejen obecnou povinnost přijmout všechna legislativní a správní opatření vhodná k zajištění toho, aby splatná DPH byla vybrána na jejich příslušných územích v plné výši, ale také povinnost bojovat proti daňovým únikům (v tomto smyslu viz rozsudek Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 25 a citovaná judikatura).
            37. Kromě toho článek 325 SFEU členským státům ukládá povinnost bojovat proti protiprávním jednáním ohrožujícím finanční zájmy Unie odstrašujícími a účinnými opatřeními a zejména jim ukládá povinnost přijmout k zamezení podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie stejná opatření, jaká přijímají k zamezení podvodům ohrožujícím jejich vlastní zájmy (viz rozsudek Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 26 a citovaná judikatura).
            38. Soudní dvůr v tomto ohledu zdůraznil, že vzhledem k tomu, že mezi vlastní zdroje Unie podle čl. 2 odst. 1 písm. b) rozhodnutí 2007/436 patří mimo jiné příjmy z použití jednotné sazby na harmonizovaný vyměřovací základ DPH, který se určuje podle pravidel Unie, existuje přímá spojitost mezi výběrem příjmů z DPH v souladu s použitelným unijním právem a poskytnutím odpovídajících zdrojů z DPH unijnímu rozpočtu, neboť jakákoli mezera ve výběru příjmů z DPH je potenciálně příčinou snížení zdrojů z DPH (viz rozsudek Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 26).
            39. Členské státy sice mají volnost při výběru použitelných sankcí, které mohou mít formu správních sankcí, trestních sankcí nebo kombinace obou, za účelem zaručení výběru příjmů z DPH v plné výši, a tím ochrany finančních zájmů Unie v souladu s ustanoveními směrnice 2006/112 a s článkem 325 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 34 a citovaná judikatura), nicméně trestní sankce mohou být nevyhnutelné v rámci účinného a odstrašujícího boje proti některým závažným případům daňových úniků v oblasti DPH.
            40. Ostatně je třeba připomenout, že podle čl. 2 odst. 1 Úmluvy PIF musí členské státy přijmout nezbytná opatření, aby bylo možné trestat jednání představující daňový únik ohrožující finanční zájmy Unie účinnými, přiměřenými a odrazujícími tresty včetně, alespoň v případech závažných podvodů, trestů odnětí svobody.
            41. Pojem „podvod“ je definován v článku 1 Úmluvy PIF jako „[...] každé úmyslné jednání nebo opomenutí týkající se použití nebo předložení nepravdivých, nesprávných nebo neúplných údajů nebo dokladů, které má za následek nedovolené snížení prostředků v souhrnném rozpočtu [Unie] či v rozpočtech spravovaných [Unií] nebo [jejím] jménem“. Tento pojem se tudíž vztahuje na příjmy z použití jednotné sazby na harmonizovaný vyměřovací základ DPH, který se určuje podle pravidel Unie. Tento závěr nemůže být zpochybněn skutečností, že DPH není vybírána přímo jménem Unie, jelikož článek 1 Úmluvy PIF právě nestanoví takovou podmínku, která by byla v rozporu s cílem této úmluvy, kterým je posílení boje proti podvodům ohrožujícím finanční zájmy Unie.
            42. V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že vnitrostátní právní úprava stanoví trestní sankce za trestné činy, které jsou předmětem trestního stíhání v původním řízení, a sice zejména za založení zločinného spolčení s cílem páchat trestné činy v oblasti DPH, jakož i za daňové úniky v téže oblasti ve výši několika milionů eur. Je třeba konstatovat, že takové trestné činy představují závažný podvod ohrožující finanční zájmy Unie.
            43. Ze všech úvah uvedených v bodech 37 a 39 až 41 tohoto rozsudku vyplývá, že členské státy musí zajistit, aby takové případy závažného podvodu byly trestány zejména účinnými a odrazujícími tresty. Opatření přijatá v tomto ohledu musí být navíc stejná jako opatření, která členské státy přijímají v rámci boje proti podvodům stejné závažnosti, které ohrožují jejich vlastní finanční zájmy.
            44. Vnitrostátnímu soudu tedy přísluší, aby při zohlednění veškerých relevantních právních a skutkových okolností ověřil, zda použitelná vnitrostátní ustanovení umožňují účinně a odstrašujícím způsobem sankcionovat případy závažných podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie.
            45. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že ani předkládající soud, ani zúčastněné strany, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, nezpochybnily odstrašující charakter trestních sankcí uvedených daným soudem, a sice trest odnětí svobody až na sedm let, ani slučitelnost okolnosti, že v italském trestním právu je stanovena promlčecí lhůta pro skutečnosti zakládající trestný čin podvodu, který ohrožuje finanční zájmy Unie, s unijním právem.
            46. Z předkládacího rozhodnutí ovšem vyplývá, že dotčená vnitrostátní ustanovení tím, že v případě přerušení běhu promlčecí lhůty z některého z důvodů uvedených v článku 160 trestního zákoníku stanoví pravidlo, podle něhož délka promlčecí doby nemůže být v žádném případě prodloužena více než o čtvrtinu své původní délky, mají s ohledem na složitost a délku trestních řízení vedoucích k přijetí pravomocného rozsudku za následek neutralizaci časového účinku důvodu, který vedl k přerušení běhu promlčecí lhůty.
            47. Dospěje-li vnitrostátní soud k závěru, že použití vnitrostátních ustanovení týkajících se přerušení promlčecí lhůty by mělo za následek, že skutky zakládající trestný čin závažného podvodu nebudou ve značném počtu případů potrestány, jelikož budou obecně promlčeny dříve, než bude možné uložit pravomocným rozhodnutím trestní sankci stanovenou zákonem, bylo by třeba konstatovat, že opatření stanovená vnitrostátním právem v rámci boje proti daňovým únikům a jiným nelegálním činnostem ohrožujícím finanční zájmy Unie nelze pokládat za účinná a odstrašující, což by bylo neslučitelné s čl. 325 odst. 1 SFEU, čl. 2 odst. 1 Úmluvy PIF a se směrnicí 2006/112 ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU.
            48. Vnitrostátnímu soudu kromě toho přísluší ověřit, zda jsou dotčená vnitrostátní ustanovení používána v případech daňových úniků v oblasti DPH stejným způsobem jako v případech daňových úniků ohrožujících finanční zájmy pouze Italské republiky, jak vyžaduje čl. 325 odst. 2 SFEU. Tak by tomu nebylo například tehdy, kdyby čl. 161 druhý pododstavec trestního zákoníku stanovil delší promlčecí lhůty pro skutky srovnatelné povahy a závažnosti, které ohrožují finanční zájmy Italské republiky. Avšak jak poznamenala Evropská komise při jednání před Soudním dvorem – a s výhradou ověření vnitrostátním soudem – italské právní předpisy zejména nestanoví žádnou absolutní promlčecí lhůtu pro protiprávní jednání týkající se spolčení založených za účelem páchání trestných činů v oblasti spotřební daně z tabákových výrobků.
            K následkům případné neslučitelnosti dotčených vnitrostátních ustanovení s unijním právem a úloha vnitrostátního soudu
            49. Dospěje-li vnitrostátní soud k závěru, že dotčená vnitrostátní ustanovení nesplňují požadavky vyplývající z unijního práva týkající se účinnosti a odstrašujícího charakteru opatření přijímaných v rámci boje proti podvodům v oblasti DPH, je povinen zajistit plný účinek ustanovení unijního práva tak, že podle potřeby upustí od použití uvedených ustanovení a neutralizuje tak následek uvedený v bodě 46 tohoto rozsudku, aniž nejprve musí žádat o jeho odstranění legislativní cestou nebo jakýmkoliv jiným ústavním postupem či na toto odstranění čekat (v tomto smyslu viz rozsudky Berlusconi a další, C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, EU:C:2005:270, bod 72 a citovaná judikatura, jakož i Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, bod 51 a citovaná judikatura).
            50. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že povinnost členských států bojovat proti protiprávním jednáním ohrožujícím finanční zájmy Unie odstrašujícími a účinnými opatřeními, jakož i jejich povinnost přijímat k zamezení podvodům ohrožujícím tyto zájmy stejná opatření, jaká přijímají k zamezení podvodům ohrožujícím jejich vlastní finanční zájmy, jsou povinnosti uložené zejména primárním unijním právem, a sice čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU.
            51. Tato ustanovení primárního unijního práva členským státům ukládají přesnou povinnost dosáhnout výsledku, která není vázána na žádnou podmínku týkající se použití pravidla v nich obsaženého, zmíněného v předchozím bodě.
            52. Ustanovení čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU mají tedy podle zásady přednosti unijního práva ve vztazích s vnitrostátním právem členských států za následek, že pouhým vstupem v platnost činí bez dalšího nepoužitelným jakékoli stávající ustanovení vnitrostátního práva, které by s nimi bylo v rozporu (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ANAFE, C‑606/10, EU:C:2012:348, bod 73 a citovaná judikatura).
            53. Je třeba dodat, že pokud by se vnitrostátní soud rozhodl neuplatnit dotčená vnitrostátní ustanovení, musí rovněž zajistit, aby byla dodržena základní práva dotčených osob. Těmto osobám by totiž mohly být uloženy sankce, kterým by se se vší pravděpodobností vyhnuly, pokud by byla uplatněna tato ustanovení vnitrostátního práva.
            54. V tomto ohledu odkazovalo několik zúčastněných stran, které předložily vyjádření Soudnímu dvoru, na článek 49 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), který zakotvuje zásady zákonnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů, podle nichž zejména nesmí být nikdo odsouzen za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního nebo mezinárodního práva trestným činem
            55. S výhradou ověření relevantních skutečností vnitrostátním soudem by však nepoužití dotčených vnitrostátních ustanovení vedlo pouze k tomu, že by nedošlo ke zkrácení obecné promlčecí lhůty v rámci probíhajícího trestního řízení, bylo by umožněno účinné stíhání trestných činů a v případě potřeby zajištěno rovné zacházení mezi sankcemi ukládanými na ochranu finančních zájmů Unie a sankcemi ukládanými na ochranu finančních zájmů Italské republiky. Takové nepoužití vnitrostátního práva by neznamenalo porušení práv obviněných, jak jsou zaručena článkem 49 Listiny.
            56. Nepoužití vnitrostátního práva by totiž v žádném ohledu nevedlo k odsouzení obviněných za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního práva trestně stíhaným trestným činem (obdobně viz rozsudek Niselli, C‑457/02, EU:C:2004:707, bod 30), ani k uplatnění sankce, která nebyla v uvedené době stanovena předpisy tohoto práva. Skutky vytýkané obviněným ve věci v původním řízení naopak v době jejich spáchání zakládaly tentýž trestný čin a byly postižitelné týmiž trestními sankcemi, jaké jsou stanoveny v současnosti.
            57. Tento závěr je potvrzen judikaturou Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané dne 4. listopadu 1950 v Římě, který zakotvuje práva odpovídající právům zaručeným článkem 49 Listiny. Podle této judikatury totiž prodloužení promlčecí doby a její okamžité použití nenarušuje práva zaručená článkem 7 uvedené úmluvy, jelikož toto ustanovení nelze vykládat tak, že brání prodloužení promlčecích lhůt, jestliže vytýkané skutky nebyly nikdy promlčeny [v tomto smyslu viz rozsudky ESLP Coëme a další v. Belgie, č. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 a 33210/96, § 149, ESLP 2000-VII; Scoppola v. Itálie (č. 2), č. 10249/03, § 110 a citovaná judikatura, 17. září 2009, a OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Rusko, č. 14902/04, § 563, 564 a 570, jakož i citovaná judikatura, 20. září 2011].
            58. S ohledem na předcházející úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že taková vnitrostátní právní úprava týkající se promlčení trestných činů, jako je úprava zakotvená v dotčených vnitrostátních ustanoveních, která v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení stanovila, že úkon, který vede k přerušení běhu lhůty a spadá do rámce trestních stíhání týkajících se závažných podvodů v oblasti DPH, má za následek prodloužení promlčecí lhůty pouze o čtvrtinu její původní délky, může ohrozit splnění závazků uložených členským státům článkem 325 odst. 1 a 2 SFEU, pokud by tato vnitrostátní právní úprava ve značném množství případů závažných podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie bránila uložení účinných a odstrašujících sankcí nebo pokud by stanovila delší promlčecí lhůty pro případy podvodů ohrožujících finanční zájmy dotyčného členského státu než pro případy podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie, ověření čehož přísluší vnitrostátnímu soudu. Vnitrostátní soud je povinen poskytnout plný účinek čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU tak, že podle potřeby upustí od použití ustanovení vnitrostátního práva, která by dotyčnému členskému státu mohla bránit v dodržování povinností, které mu ukládá čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU.
            K první, druhé a čtvrté otázce
            59. Podstatou první, druhé a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda taková právní úprava promlčení trestných činů spáchaných v oblasti DPH, jako je úprava stanovená dotčenými vnitrostátními ustanoveními v jejich znění v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení, může být posuzována ve světle článků 101 SFEU, 107 SFEU a 119 SFEU.
            60. Pokud jde zaprvé o článek 101 SFEU, toto ustanovení zakazuje veškeré dohody mezi podniky a veškerá jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na vnitřním trhu. Jak v podstatě uvedla generální advokátka v bodě 60 svého stanoviska, případné nedostatečné používání vnitrostátních ustanovení trestního práva v oblasti DPH nicméně nemá nezbytný vliv na případná koluzivní jednání mezi podniky odporující článku 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU.
            61. Pokud jde zadruhé o zákaz státních podpor stanovený v článku 107 SFEU, je třeba připomenout, že opatření, kterým veřejné orgány poskytují určitým podnikům zvýhodněné daňové zacházení, které sice není spojeno s převodem státních prostředků, ale staví příjemce do výhodnější finanční situace oproti ostatním poplatníkům, je státní podporou ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU (viz zejména rozsudek P, C‑6/12, EU:C:2013:525, bod 18 a citovaná judikatura).
            62. Nedostatek účinnosti nebo odstrašujícího účinku sankcí stanovených v oblasti DPH sice může dotyčným podnikům případně zajistit finanční výhodu, v projednávané věci nicméně nepřichází v úvahu použití článku 107 SFEU, jelikož všechny operace podléhají režimu DPH a všechny trestné činy spáchané v oblasti DPH jsou sankcionovány trestními sankcemi bez ohledu na zvláštní případy, ve kterých by mohla právní úprava promlčení zprostit některé trestné činy trestněprávních následků.
            63. Zatřetí, pokud jde o článek 119 SFEU, toto ustanovení v odstavci 3 zmiňuje jakožto jednu z hlavních zásad, která by měla určovat činnosti členských států v rámci zavádění hospodářské a měnové politiky, zásadu, že členské státy mají zajistit zdravé veřejné finance.
            64. Je však třeba uvést, že otázka, zda jsou dotčená ustanovení vnitrostátního práva, která mohou vést k beztrestnosti některých trestných činů v oblasti DPH, v souladu s uvedenou zásadou zdravých veřejných financí, nespadá do oblasti působnosti článku 119 SFEU, jelikož tato otázka je jen velmi nepřímo spjata s uvedenou povinností členských států.
            65. Za těchto okolností je na první, druhou a čtvrtou položenou otázku třeba odpovědět tak, že taková právní úprava promlčení trestných činů spáchaných v oblasti DPH, jako je úprava stanovená dotčenými vnitrostátními ustanoveními v jejich znění v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení, nemůže být posuzována ve světle článků 101 SFEU, 107 SFEU a 119 SFEU.
            K nákladům řízení
            66. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
            1) Taková vnitrostátní právní úprava týkající se promlčení trestných činů, jako je úprava zakotvená článkem 160 posledním pododstavcem trestního zákoníku, ve znění zákona č. 251 ze dne 5. prosince 2005, ve spojení s článkem 161 tohoto zákoníku, která v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení stanovila, že úkon, který vede k přerušení běhu lhůty a spadá do rámce trestních stíhání týkajících se závažných podvodů v oblasti daně z přidané hodnoty, má za následek prodloužení promlčecí lhůty pouze o čtvrtinu její původní délky, může ohrozit splnění závazků uložených členským státům článkem 325 odst. 1 a 2 SFEU, pokud by tato vnitrostátní právní úprava ve značném množství případů závažných podvodů ohrožujících finanční zájmy Evropské unie bránila uložení účinných a odstrašujících sankcí nebo pokud by stanovila delší promlčecí lhůty pro případy podvodů ohrožujících finanční zájmy dotyčného členského státu než pro případy podvodů ohrožujících finanční zájmy Evropské unie, ověření čehož přísluší vnitrostátnímu soudu. Vnitrostátní soud je povinen poskytnout plný účinek čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU tak, že podle potřeby upustí od použití ustanovení vnitrostátního práva, která by dotyčnému členskému státu mohla bránit v dodržování povinností, které mu ukládá čl. 325 odst. 1 a 2 Smlouvy o FEU.
            2) Taková právní úprava promlčení trestných činů spáchaných v oblasti daně z přidané hodnoty, jako je úprava stanovená článkem 160 posledním pododstavcem trestního zákoníku, ve znění zákona č. 251 ze dne 5. prosince 2005, ve spojení s článkem 161 tohoto zákoníku nemůže být posuzována ve světle článků 101 SFEU, 107 SFEU a 119 SFEU.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 30. května 1995. # Monique Saby proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-556/93.