title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 19. listopadu 2009.#Komise Evropských společenství proti Finské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Článek 307 druhý pododstavec ES - Nepřijetí vhodných opatření k odstranění neslučitelností mezi dvoustrannými dohodami uzavřenými s třetími státy před přistoupením členského státu k Evropské unii a Smlouvou o ES - Dvoustranné dohody uzavřené Finskou republikou s Ruskou federací, Běloruskou republikou, Čínskou lidovou republikou, Malajsií, Srílanskou demokratickou socialistickou republikou a Republikou Uzbekistán v oblasti investic.#Věc C-118/07.

text:
      Věc C-118/07
      Komise Evropských společenství
      v.
      Finská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 307 druhý pododstavec ES – Nepřijetí vhodných opatření k odstranění neslučitelností mezi dvoustrannými dohodami uzavřenými s třetími státy před přistoupením
         členského státu k Evropské unii a Smlouvou o ES – Dvoustranné dohody uzavřené Finskou republikou s Ruskou federací, Běloruskou republikou, Čínskou lidovou republikou, Malajsií,
         Srílanskou demokratickou socialistickou republikou a Republikou Uzbekistán v oblasti investic“

      Shrnutí rozsudku
      Mezinárodní dohody – Dohody členských států – Dohody předcházející Smlouvě o ES
      (Článek 57 odst. 2 ES, článek 59 ES, čl. 60 odst. 1 ES a čl. 307 druhý pododstavec ES)
      Členský stát, který nepoužije vhodných prostředků k odstranění neslučitelností se Smlouvou týkajících se ustanovení v oblasti
         převodu kapitálu obsažených v dvoustranných investičních dohodách o podpoře a vzájemné ochraně investic jím uzavřených s třetím
         státem, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 307 druhého pododstavce ES.

      Článek 307 druhý pododstavec ES totiž ukládá členským státům povinnost použít všech vhodných prostředků k odstranění zjištěných
         neslučitelností mezi smlouvami uzavřenými před jejich přistoupením a právem Společenství.

      Ustanovení čl. 57 odst. 2 ES, článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES přitom přiznávají Radě pravomoc k tomu, aby v určitých přesně
         stanovených případech omezila pohyb kapitálu a platby mezi členskými státy a třetími státy. Pro zajištění užitečného účinku
         uvedených ustanovení je nezbytné, aby opatření omezující volný pohyb kapitálu mohla být v případě, že budou Radou přijata,
         okamžitě uplatňována vůči státům, jichž se týkají.

      Jestliže dohoda neobsahuje žádné ustanovení umožňující dotyčnému členskému státu vykonávat svá práva a plnit své povinnosti
         jakožto člen Společenství a jestliže to neumožňuje ani žádný mechanismus mezinárodního práva a uvedený členský stát nepodniká
         žádné kroky vůči dotyčnému třetímu státu, aby odstranil nebezpečí kolize s opatřeními, jež může Rada přijmout na základě čl.
         57 odst. 2 ES, článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES, a neodvolává se na žádný mechanismus, který by mu umožnil plnit jeho povinnosti
         vyplývající z práva Společenství, výkonu pravomocí přiznaných Radě v oblasti pohybu kapitálu může být na překážku samotná
         existence dvoustranných dohod a jejich znění.

      (viz body 28–33, 49–50 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      19. listopadu 2009 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 307 druhý pododstavec ES – Nepřijetí vhodných opatření k odstranění neslučitelností mezi dvoustrannými dohodami uzavřenými s třetími státy před přistoupením
         členského státu k Evropské unii a Smlouvou o ES – Dvoustranné dohody uzavřené Finskou republikou s Ruskou federací, Běloruskou republikou, Čínskou lidovou republikou, Malajsií,
         Srílanskou demokratickou socialistickou republikou a Republikou Uzbekistán v oblasti investic“

      Ve věci C‑118/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 20. února 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Huttunenem, H. Støvlbækem a B. Martenczukem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

       žalobkyně,
      proti
      Finské republice, zastoupené J. Heliskoskim, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

       žalované,
      podporované
      Spolkovou republikou Německo, zastoupenou M. Lummou a C. Blaschkem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Maďarskou republikou, zastoupenou J. Fazekas, jako zmocněnkyní,

      Litevskou republikou, zastoupenou D. Kriaučiūnasem, jako zmocněncem,

      Rakouskou republikou, zastoupenou C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejšími účastnicemi řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot (zpravodaj), předseda čtvrtého senátu, zastupující předseda druhého senátu, C. Toader, C. W. A.
         Timmermans, K. Schiemann a L. Bay Larsen, soudci,

      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 10. září 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Finská republika tím, že nepoužila vhodných
         prostředků k odstranění neslučitelností se Smlouvou o ES v oblasti převodu kapitálu týkajících se ustanovení obsažených v dvoustranných
         investičních dohodách o podpoře a vzájemné ochraně investic uzavřených Finskou republikou s bývalým Svazem sovětských socialistických
         republik, jehož nástupnickým státem se stala Ruská federace (dohoda podepsaná dne 8. února 1989, SopS 58/1991), Běloruskou
         republikou (dohoda podepsaná dne 28. října 1992, SopS 89/1994), Čínskou lidovou republikou (dohoda podepsaná dne 4. září 1984,
         SopS 4/1986), Malajsií (dohoda podepsaná dne 15. dubna 1985, SopS 79/1987), Srílanskou demokratickou socialistickou republikou
         (dohoda podepsaná dne 27. dubna 1985, SopS 54/1987) a Republikou Uzbekistán (dohoda podepsaná dne 1. října 1992, SopS 74/1993,
         dále jen společně „sporné dvoustranné dohody“), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 307 druhého pododstavce ES.

       Právní rámec
      2        Finská republika před svým přistoupením k Evropské unii uzavřela sporné dvoustranné dohody.

      3        Tyto dohody vstoupily v platnost s ohledem na Ruskou federaci dne 15. srpna 1991, Běloruskou republiku dne 11. prosince 1994,
         Čínskou lidovou republiku dne 26. ledna 1986, Malajsii dne 3. ledna 1988, Srílanskou demokratickou socialistickou republiku
         dne 25. října 1987 a konečně Republiku Uzbekistán dne 22. října 1993.

      4        Uvedené dohody zaručují investorům každé ze smluvních stran bez zbytečného odkladu volný převod plateb souvisejících s investicí
         ve volně směnitelných měnách.

      5        Všechny tyto dohody, s výjimkou dohody uzavřené s Ruskou federací, obsahují smluvní ustanovení, které zaručuje ochranu investic
         v mezích právních předpisů smluvní strany. Například dohoda uzavřená se Srílanskou demokratickou socialistickou republikou
         obsahuje následující smluvní ustanovení: „Smluvní strany za všech okolností zaručí, v mezích vlastních zákonných a podzákonných
         předpisů a v souladu s mezinárodním právem, přiměřené a vhodné zacházení s investicemi ze strany občanů či společností druhé
         smluvní strany“.

       Postup před zahájením soudního řízení
      6        Jelikož se Komise domnívala, že sporné dvoustranné dohody mohou znemožnit uplatnění omezení pohybu kapitálu a plateb, která
         může Rada Evropské unie přijmout na základě čl. 57 odst. 2 ES, článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES, zaslala dne 7. května 2004
         Finské republice výzvu dopisem.

      7        Tento členský stát předal Komisi dopisem ze dne 7. července 2004 své vyjádření k uvedené výzvě dopisem. Tvrdil, že sporná
         ustanovení těchto dohod nebrání dodržování jeho povinností vyplývajících z čl. 57 odst. 2 ES, článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES.

      8        Jelikož se Komise domnívala, že argumenty předložené Finskou republikou jsou nedostatečné, zaslala jí dne 16. března 2005
         odůvodněné stanovisko.

      9        Dopisem ze dne 19. května 2005 předala Finská republika Komisi své vyjádření v odpověď na uvedené odůvodněné stanovisko. Trvala
         na svých dřívějších argumentech.

      10      Jelikož se Komise domnívala, že tyto argumenty neumožňují vyvrátit výtky uvedené v odůvodněném stanovisku, rozhodla se podat
         projednávanou žalobu.

      11      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 9. července 2007 bylo povoleno vedlejší účastenství Spolkové republiky Německo, Litevské
         republiky, Maďarské republiky a Rakouské republiky na podporu návrhových žádání Finské republiky.

       K žalobě
      12      Úvodem je třeba poznamenat, že jedna z dvoustranných dohod neobsahuje zvláštní smluvní ustanovení, jako je ustanovení uvedené
         v bodě 5 tohoto rozsudku, které by podle Finské republiky v každém případě umožnilo plnit povinnosti, které pro ni vyplývají
         z práva Společenství. Pět dalších dohod takové smluvní ustanovení obsahuje.

      13      Za těchto okolností je třeba přezkoumat žalobu Komise zaprvé s ohledem na dohodu, která neobsahuje takové smluvní ustanovení,
         a dále zadruhé s ohledem na dohody, které takové ustanovení obsahují.

      14      Zatřetí je třeba přezkoumat obecnou argumentaci účastníků řízení týkající se zásady zákazu diskriminace a působnosti čl. 307
         druhého pododstavce ES.

       Co se týče dohody uzavřené s Ruskou federací
       Argumentace účastníků řízení
      15      Skutečnost, že zejména v dotčené dohodě chybí jakékoli ustanovení, jež by Finské republice umožnilo uplatnit omezení pohybu
         kapitálu a plateb, o kterých může být případně Radou rozhodnuto na základě čl. 57 odst. 2 ES, článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES,
         může vést podle Komise k tomu, že tento členský stát neplní povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství. Komise
         má rovněž za to, že uvedený stát tím, že nepoužil vhodných prostředků k odstranění všech situací, které nejsou slučitelné
         se Smlouvou, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 307 druhého pododstavce ES.

      16      Finská republika a členské státy, které ji podporují tvrdí, že nepřijala-li Rada žádné omezující opatření vůči třetímu státu
         se kterým Finská republika uzavřela investiční dohody, nevyvstává otázka slučitelnosti dotčené dohody s ustanovením Smlouvy,
         které nebylo nijak uplatněno, jelikož nemůže jít o „zjištěné neslučitelnosti“ ve smyslu čl. 307 druhého pododstavce ES. V důsledku
         toho je nesplnění povinnosti tvrzené Komisí čistě hypotetické. Za těchto podmínek by povinnost členských států použít všech
         vhodných prostředků k odstranění uvedených „zjištěných neslučitelností“ existovala pouze od okamžiku, kdy Soudní dvůr předem
         určil, že takové neslučitelnosti nastaly.

      17      Krom toho členské státy, jež vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci tvrdí, že ochranná opatření uvedená v čl. 57 odst. 2 ES,
         článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES mohou být provedena pouze ve výjimečných případech, které při uzavírání dotčené dohody nebylo
         možné předvídat. Z toho vyplývá, že by Finská republika za předpokladu, že by Společenství přijalo ochranná opatření, mohla
         uplatnit zásadu rebus sic stantibus a dočasně pozastavit platnost sporných ustanovení týkajících se volného převodu.

       Závěry Soudního dvora
      18      Dotčená dvoustranná investiční dohoda uzavřená Finskou republikou obsahuje ustanovení, která zajišťují volný převod plateb
         souvisejících s investicí ve volně směnitelných měnách bez zbytečného odkladu.

      19      Jsou tak zaručeny zejména volný převod prostředků pro účely provedení investice a její správy a rozšiřování, volná repatriace
         příjmů plynoucích z této investice, jakož i volný převod prostředků nezbytných pro splácení půjček a prostředků pocházejících
         z likvidace nebo postoupení uvedené investice.

      20      Tato dohoda je v tomto ohledu v souladu se zněním čl. 56 odst. 1 ES, podle kterého „[...] jsou zakázána všechna omezení pohybu
         kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi“, a se zněním čl. 56 odst. 2 ES, podle kterého „[...]
         jsou zakázána všechna omezení plateb mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi“.

      21      Je pravda, že ustanovení Smlouvy, kterých se týká projednávaná žaloba Komise, přiznávají Radě pravomoc za určitých okolností
         omezit pohyby kapitálu a platby mezi členskými státy a třetími státy, mezi něž patří i pohyby, které se týkají dotčeného smluvního
         ustanovení o převodu.

      22      Dotčená ustanovení, uvedená v čl. 57 odst. 2 ES, článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES, za účelem ochrany obecného zájmu Společenství
         a proto, aby Společenství umožnila případné plnění jeho mezinárodních závazků a závazků členských států, zavádějí výjimky
         ze zásady volného pohybu kapitálu a plateb mezi členskými státy a třetími státy.

      23      Článek 57 odst. 2 ES umožňuje Radě na návrh Komise kvalifikovanou většinou přijímat určitá omezující opatření týkající se
         pohybu kapitálu, zejména pokud jde o přímé investice do a ze třetích států. Představují-li tato opatření v právu Společenství
         „krok zpět“, pokud jde o liberalizaci pohybu kapitálu do třetích států či z nich, je vyžadována jednomyslnost.

      24      Článek 59 ES opravňuje Radu na návrh Komise a po konzultaci s Evropskou centrální bankou přijmout ochranná opatření, pokud
         pohyb kapitálu do či ze třetích států „způsobuje nebo hrozí způsobit vážné poruchy fungování hospodářské a měnové unie“, za
         podmínky, že tato opatření jsou naprosto nezbytná a že se vztahují na dobu „nepřekračující šest měsíců“.

      25      Článek 60 odst. 1 ES umožňuje Radě na návrh Komise za účelem provádění společných postojů nebo společných akcí v oblasti společné
         zahraniční a bezpečnostní politiky přijmout „nezbytná okamžitá opatření“ v oblasti pohybu kapitálu a plateb. Taková činnost
         se může ukázat nezbytnou například pro provedení rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů.

      26      Je nesporné, že uvedená dvoustranná dohoda neobsahuje žádné ustanovení, které by vyhrazovalo tyto možnosti omezení pohybu
         prostředků souvisejících s investicemi Společenstvím. Je tedy třeba přezkoumat, zda Finská republika byla z tohoto důvodu
         povinna použít vhodných prostředků, na které odkazuje čl. 307 druhý pododstavec ES.

      27      Podle čl. 307 prvního pododstavce ES práva a povinnosti vyplývající ze smlouvy uzavřené přede dnem přistoupení členského státu
         mezi tímto členským státem a třetím státem nejsou Smlouvou dotčeny. Účelem tohoto ustanovení je v souladu se zásadami mezinárodního
         práva upřesnit, že uplatňování Smlouvy se nedotýká závazku dotyčného členského státu dodržovat práva třetích států vyplývající
         z dřívější smlouvy a plnit své povinnosti (viz rozsudky ze dne 14. října 1980, Burgoa, 812/79, Recueil, s. 2787, bod 8; ze
         dne 4. července 2000, Komise v. Portugalsko, C‑84/98, Recueil, s. I‑5215, bod 53, jakož i ze dne 18. listopadu 2003, Budějovický
         Budvar, C‑216/01, Recueil, s. I‑13617, body 144 a 145).

      28      Článek 307 druhý pododstavec ES nicméně ukládá členským státům povinnost použít všech vhodných prostředků k odstranění zjištěných
         neslučitelností mezi smlouvami uzavřenými před jejich přistoupením a právem Společenství. Podle tohoto ustanovení si členské
         státy v případě potřeby poskytnou vzájemnou pomoc k dosažení tohoto cíle a zaujmou případně společný postoj.

      29      Ustanovení čl. 57 odst. 2 ES, článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES přiznávají Radě pravomoc k tomu, aby v určitých přesně stanovených
         případech omezila pohyb kapitálu a platby mezi členskými státy a třetími státy.

      30      Pro zajištění užitečného účinku uvedených ustanovení je nezbytné, aby opatření omezující volný pohyb kapitálu mohla být v případě,
         že budou Radou přijata, okamžitě uplatňována vůči státům, jichž se týkají.

      31      V důsledku toho, jak rozhodl Soudní dvůr v rozsudcích ze dne 3. března 2009, Komise v. Rakousko (C‑205/06, Sb. rozh. s. I-1301,
         bod 37) a Komise v. Švédsko (C‑249/06, Sb. rozh. s. I-1335, bod 38), z těchto pravomocí Rady, spočívajících v jednostranném
         přijetí omezujících opatření vůči třetím státům v oblasti totožné nebo související s oblastí upravenou dřívější dohodou uzavřenou
         mezi členským státem a třetím státem, vyplývá neslučitelnost s uvedenou dohodou tehdy, jestliže na jedné straně tato dohoda
         neobsahuje žádné ustanovení umožňující dotyčnému členskému státu vykonávat svá práva a plnit své povinnosti jakožto člen Společenství
         a jestliže to na straně druhé neumožňuje ani žádný mechanismus mezinárodního práva.

      32      Finská republika se přitom ohledně výše uvedené dohody neodvolává na žádný mechanismus, který by jí umožnil plnit její povinnosti
         vyplývající z práva Společenství. Krom toho v každém případě možnost uplatňovaná státy, jež vstoupily do řízení jako vedlejší
         účastníci, která spočívá v použití jiných prostředků nabízených mezinárodním právem, jako je pozastavení, případně vypovězení
         dotčené dohody nebo určitých jejích ustanovení, má příliš nejisté účinky k tomu, aby zaručila, že opatření přijatá Radou budou
         moci být uplatňována užitečně a ve stanovených lhůtách.

      33      Je nesporné, že v uvedeném případě Finská republika ve lhůtě stanovené tímto orgánem v jeho odůvodněném stanovisku nepodnikla
         žádné kroky vůči dotyčnému třetímu státu, aby odstranila nebezpečí kolize s opatřeními, jež může Rada přijmout na základě
         čl. 57 odst. 2 ES, článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES, která může vzniknout při uplatňování dotčené dohody.

      34      Je třeba doplnit, že jak bylo konstatováno ve věcech, ve kterých byly vydány výše uvedené rozsudky Komise v. Rakousko a Komise
         v. Švédsko, neslučitelnosti se Smlouvou, ke kterým vedou investiční dohody uzavřené s třetími státy, jež brání uplatňování
         omezení pohybu kapitálu a plateb, která může Rada přijmout na základě čl. 57 odst. 2 ES, článku 59 ES a čl. 60 odst. 1 ES,
         se neomezují na členský stát žalovaný v projednávané věci.

      35      Proto je třeba uvést, že podle čl. 307 druhého pododstavce ES si členské státy v případě potřeby poskytnou vzájemnou pomoc
         k odstranění zjištěných neslučitelností mezi smlouvami uzavřenými členskými státy před jejich přistoupením a právem Společenství
         a zaujmou případně společný postoj. V rámci odpovědnosti dbát na provádění Smlouvy, která Komisi přísluší podle článku 211 ES,
         jí náleží přijmout veškerou iniciativu umožňující usnadnit vzájemnou pomoc mezi dotyčnými členskými státy, jakož i zaujetí
         společného postoje uvedenými členskými státy.

       Co se týče dohod uzavřených s Běloruskou republikou, Čínskou lidovou republikou, Malajsií, Srílanskou demokratickou socialistickou
            republikou a Republikou Uzbekistán
       Argumentace účastníků řízení
      36      Komise tvrdí, že zvláštní smluvní ustanovení jako je ustanovení uvedené v bodě 5 tohoto rozsudku, jichž se dovolává Finská
         republika, pokud jde o výše uvedené dohody, odkazují na právní a správní předpisy států, jež jsou smluvními stranami těchto
         dohod, platné v okamžiku, kdy uvedené dohody byly uzavřeny, tedy v projednávaném případě před přistoupením Finské republiky
         k Unii. Komise má v důsledku toho za to, že tato smluvní ustanovení sama o sobě neposkytují tomuto členskému státu možnost
         bezodkladně provést omezující opatření, která by Společenství mohlo přijmout.

      37      Finská republika a Litevská republika naopak tvrdí, že se tato smluvní ustanovení mohou uplatnit, neboť omezující opatření
         přijatá Radou jsou na základě přímého účinku práva Společenství součástí finských právních předpisů ve smyslu těchto smluvních
         ustanovení. Nejedná se proto podle nich o neslučitelnost se Smlouvou ve smyslu čl. 307 druhého pododstavce ES.

       Závěry Soudního dvora
      38      Je třeba poznamenat, že jak správně tvrdí Finská republika, omezující opatření, která může Rada přijmout na základě čl. 57
         odst. 2 ES, článku 59 ES a článku 60 ES, jsou součástí finského právního řádu. Není nicméně jasné, zda taková opatření mohou
         být s ohledem na dotčené dvoustranné investiční dohody považována za součást finských právních předpisů.

      39      Podle ustálené judikatury musí být totiž mezinárodní smlouva vykládána podle svého znění a ve světle svých cílů. Články 31
         Vídeňské úmluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969 a Vídeňské úmluvy o smluvním právu mezi státy a mezinárodními organizacemi
         nebo mezi různými mezinárodními organizacemi ze dne 21. března 1986, které v tomto směru vyjadřují obecné mezinárodní obyčejové
         právo, v tomto ohledu upřesňují, že smlouva musí být vykládána v dobré víře, v souladu s obvyklým významem, který je dáván
         výrazům ve smlouvě v jejich celkové souvislosti, a rovněž s přihlédnutím ke svému předmětu a účelu (viz rozsudky ze dne 20. listopadu
         2001, Jany a další, C‑268/99, Recueil, s. I‑8615, bod 35, jakož i ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04, Sb. rozh.
         s. I‑403, bod 40).

      40      Z tohoto hlediska je třeba uvést, že samotným předmětem ustanovení dotčených dvoustranných dohod, jež Komise zpochybňuje ve
         své žalobě pro nesplnění povinnosti, je zajistit volný pohyb plateb souvisejících s investicemi, a to v nejkratší možné lhůtě.

      41      Otázka, zda smluvní ustanovení, které zaručuje ochranu investic v mezích právních předpisů smluvní strany, obsažené v dotčených
         dvoustranných dohodách umožňuje jedné či druhé smluvní straně omezit platby na základě rozhodnutí – národních či jiných –
         přijatých po vstupu dohod v platnost, je v této souvislosti přinejmenším diskutabilní, zvláště, když některé dohody upřesňují
         rovněž, že každá smluvní strana musí jednat „v souladu s mezinárodním právem“.

      42      Nezdá se tak, že by ustanovení dotčených dvoustranných dohod, o která se opírá Finská republika, když uvádí, že je případně,
         na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, schopna zcela splnit své povinnosti vyplývající z práva Společenství, které mohou vyplynout
         z přijetí opatření Rady omezujících volný pohyb kapitálu, zaručovala, že tomu tak skutečně bude, jelikož výklad uvedených
         ustanovení je příliš neurčitý, a v důsledku toho totéž platí i o jejich působnosti a účincích.

      43      Z toho vyplývá, že ustanovení dotčených dvoustranných dohod, kterých se dovolává Finská republika nedostačují k zajištění
         slučitelnosti dohod zpochybňovaných Komisí s článkem 307 ES.

       K zásadě zákazu diskriminace a rozsahu působnosti čl. 307 druhého pododstavce ES
       Argumentace účastníků řízení
      44      Spolková republika Německo a Maďarská republika tvrdí, že zjištění neslučitelnosti sporných dvoustranných dohod se Smlouvou
         ve smyslu čl. 307 druhého pododstavce ES by bylo v rozporu se „zásadou hospodářské soutěže na vnitřním trhu a zásadou zákazu
         diskriminace“, neboť Finská republika, jakož i občané a podniky Unie, na něž se vztahují dohody uzavřené tímto členským státem,
         by byli znevýhodněni oproti jiným členským státům, jakož i občanům a podnikům, na které se vztahují investiční dohody Komisí
         nekritizované.

      45      Komise tvrdí, že srovnání s investičními dohodami uzavřenými jinými členskými státy není relevantní, jelikož podle ustálené
         judikatury Soudního dvora členský stát nemůže odůvodnit nesplnění povinností, které pro něj vyplývají ze Smlouvy, tím, že
         jiné členské státy rovněž nesplnily své povinnosti.

      46      Finská republika podporovaná Maďarskou republikou konečně zdůrazňuje negativní důsledky, které by mohlo mít stanovisko Komise,
         jestliže by umožňovalo určit nesplnění povinnosti na základě čl. 307 druhého pododstavce ES pokaždé, kdy smlouva – uzavřená
         s třetím státem před vstupem Smlouvy v platnost nebo před přistoupením členského státu – upravuje oblast, ve které Společenství
         ještě nevykonalo pravomoc, kterou má na základě Smlouvy. Takový výklad by čl. 307 druhému pododstavci ES přiznal neomezený
         rozsah působnosti, což je sporné jak z hlediska právní jistoty, tak z hlediska dělby pravomocí mezi Společenstvím a členskými
         státy, a narušuje rovnováhu vytvořenou čl. 307 prvním a druhým pododstavcem ES.

      47      Komise uvádí, že nikdy netvrdila, že jsou členské státy povinny použít opatření podle článku 307 ES ve všech oblastech, v nichž
         Společenství v budoucnu může přijmout legislativní opatření. Připouští, že takový požadavek z její strany je ostatně nemožný,
         jelikož obsah legislativních aktů, které mohou být přijaty v různých oblastech nelze z podstaty věci předvídat. Tvrdí nicméně,
         že jinak je tomu, co se týče čl. 57 odst. 2 ES, článku 59 a čl. 60 odst. 1 ES, které přiznávají Radě velice přesně vymezenou
         pravomoc v oblasti omezení pohybu kapitálu a platebních operací ve vztahu ke třetím státům a které ukládají členským státům
         povinnost, pokud jsou taková opatření přijata, aby je okamžitě použily.

       Závěry Soudního dvora
      48      Zaprvé je třeba uvést, že členské státy za účelem odůvodnění nesplnění povinností, které pro ně vyplývají ze Smlouvy, nemohou
         uplatňovat skutečnost, že jiné členské státy rovněž nesplnily své povinnosti. V právním řádu Společenství vycházejícím ze
         Smlouvy totiž nelze provedení práva Společenství ze strany členského státu podřídit podmínce vzájemnosti. Články 226 a 227 ES
         stanoví vhodné procesní prostředky k řešení neplnění povinností vyplývajících ze Smlouvy členskými státy (viz rozsudky ze
         dne 11. ledna 1990, Blanguernon, C‑38/89, Recueil, s. I‑83, bod 7, a ze dne 29. března 2001, Portugalsko v. Komise, C‑163/99,
         Recueil, s. I‑2613, bod 22).

      49      Co se týče zadruhé argumentu, podle kterého by vyhovění žalobě Komise mělo za následek přiznat čl. 307 druhému pododstavci ES
         příliš širokou působnost, postačí konstatovat, že tímto rozsudkem nejsou nijak dotčeny povinnosti členských států za jiných
         okolností a že se omezuje na konstatování, jak bylo uvedeno výše, že výkonu pravomocí přiznaných Radě v oblasti pohybu kapitálu
         může být na překážku samotná existence předmětných dvoustranných dohod a jejich znění.

      50      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba určit, že Finská republika tím, že nepoužila vhodných prostředků k odstranění neslučitelností
         se Smlouvou týkajících se ustanovení v oblasti převodu kapitálu obsažených ve sporných dvoustranných dohodách, nesplnila povinnosti,
         které pro ni vyplývají z čl. 307 druhého pododstavce ES.

       K nákladům řízení
      51      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Finská
         republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      52      Podle čl. 69 odst. 4 prvního pododstavce ponesou Spolková republika Německo, Litevská republika, Maďarská republika a Rakouská
         republika, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastnice, vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Finská republika tím, že nepoužila vhodných prostředků k odstranění neslučitelností se Smlouvou týkajících se ustanovení v oblasti
            převodu kapitálu obsažených v dvoustranných investičních dohodách o podpoře a vzájemné ochraně investic uzavřených Finskou
            republikou s bývalým Svazem sovětských socialistických republik, jehož nástupnickým státem se stala Ruská federace (dohoda
            podepsaná dne 8. února 1989), Běloruskou republikou (dohoda podepsaná dne 28. října 1992), Čínskou lidovou republikou (dohoda
            podepsaná dne 4. září 1984), Malajsií (dohoda podepsaná dne 15. dubna 1985), Srílanskou demokratickou socialistickou republikou
            (dohoda podepsaná dne 27. dubna 1985) a Republikou Uzbekistán (dohoda podepsaná dne 1. října 1992), nesplnila povinnosti,
            které pro ni vyplývají z čl. 307 druhého pododstavce ES.
      2)      Finské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Spolková republika Německo, Litevská republika, Maďarská republika a Rakouská republika ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: finština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. června 1987. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc 154/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 16. prosince 2004. # Gregorio My proti Office national des pensions (ONP). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgie. # Úředníci - Převod nároků na důchod - Článek 11 přílohy VIII služebního řádu - Předčasný starobní důchod - Započtení období služby v Evropských společenstvích - Článek 10 ES. # Věc C-293/03.

text:
      Věc C-293/03
      Gregorio My
      v.
      Office national des pensions (ONP)
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal du travail de Bruxelles)
      „Úředníci – Převod nároků na důchod – Článek 11 přílohy VIII služebního řádu – Předčasný starobní důchod – Započtení období služby v Evropských společenstvích – Článek 10 ES“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Pracovníci – Pojem – Státní příslušník členského státu zaměstnaný v mezinárodní organizaci – Zahrnutí –
            Mez – Pracovník pocházející z členského státu, který vykonal celou svou profesní kariéru na území tohoto členského státu
      (Článek 39 ES)
      2.        Členské státy – Povinnosti – Povinnost loajální spolupráce s orgány Společenství – Nezapočtení období služby ve Společenství
            za účelem přiznání předčasného starobního důchodu v rámci vnitrostátního systému – Nepřípustnost
      (Článek 10 ES; Služební řád, příloha VIII, čl. 11 odst. 2)
      1.        Úředník Evropských společenství pracující v jiném členském státu než ve svém státĚ původu má postavení migrujícího pracovníka.
         Neztrácí totiž postavení pracovníka ve smyslu čl. 39 odst. 1 ES z důvodu, že vykonává zaměstnání u mezinárodní organizace,
         ačkoliv podmínky jeho vstupu a pobytu v zemi zaměstnání jsou zvláštně upravené mezinárodní úmluvou.

      Ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu pracovníků, a zejména článek 39 ES však nelze použít v čistě vnitřních situacích
         členského státu. Tato ustanovení se tedy nevztahují na pracovníka, který vykonal celou svou profesní kariéru na území členského
         státu, jehož je státním příslušníkem, nejprve jako zaměstnanec, poté, až do důchodového věku, jako úředník Evropských společenství.

      (viz body 37, 39–40, 43)
      2.        Článek 10 ES ve spojení se služebním řádem úředníků Evropských společenství musí být vykládán tak, že brání vnitrostátní právní
         úpravě, která neumožňuje zohlednit odpracovaná léta, která státní příslušník Společenství dosáhl ve službě orgánu Společenství,
         za účelem vzniku nároku na předčasný starobní důchod v rámci vnitrostátního systému.

      Taková vnitrostátní právní úprava by totiž mohla být na překážku výkonu profesní činnosti v některém orgánu Evropské unie,
         a tedy odradit od výkonu takové činnosti, neboť pracovník předtím podléhající vnitrostátnímu důchodovém systému tím, že přijme
         zaměstnání u takového orgánu, riskuje, že ztratí možnost požívat v rámci takového systému starobní důchod, na který by měl
         nárok, kdyby takové zaměstnání nepřijal.

      Takové následky nelze připustit, s ohledem na povinnost spolupráce a loajální pomoci, kterou v tomto ohledu mají členské státy
         vůči Společenství a která nachází své vyjádření v povinnosti stanovené v článku 10 ES usnadnit Společenství plnění jeho poslání.

      (viz body 47–49 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      16. prosince 2004 (*)

      „Úředníci – Převod nároků na důchod – Článek 11 přílohy VIII služebního řádu – Předčasný starobní důchod – Započtení období služby v Evropských společenstvích – Článek 10 ES“
      Ve věci C‑293/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES,
      podaná rozhodnutím Tribunal du travail de Bruxelles (Belgie) ze dne 20. května 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 4. července
         2003, v řízení

      Gregorio My
      proti
      Office national des pensions (ONP),
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení  C. W. A. Timmermans, předseda senátu,  C. Gulmann, R. Schintgen (zpravodaj), G. Arestis a  J. Klučka, soudci,

      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře:  M. Múgica Arzamendi, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. června 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za G. My  C. Rosenfeldem, avocat,
      –        za Office national des pensions G. Perlem a J.-P. Lheureuxem, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu A. Samoni‑Rantou a M. Tassopoulou, jako zmocněnkyněmi,
      –        za nizozemskou vládu H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství  D. Martinem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. září 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2 ES, 3 ES, 17 ES, 18 ES, 39 ES, 40 ES, 42 ES a 283 ES, jakož
         i článku 7 nařízení (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257,
         s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Gregoriem My a Office national des pensions (dále jen „ONP“) ohledně odmítnutí
         posledně uvedeného úřadu zohlednit profesní kariéru dotčené osoby ve službě jednoho z orgánů Evropských společenství za účelem
         vzniku nároku na předčasný starobní důchod v rámci belgického systému.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle čl. 11 odst. 1 a 2 přílohy VIII služebního řádu úředníků Evropských společenství (dále jen „služební řád“)  ve znění
         použitelném v době rozhodné pro původní řízení:

      „1. Úředník, který skončí svůj služební poměr, aby:
      –        nastoupil do služby ve veřejné správě nebo ve vnitrostátní nebo mezinárodní organizaci, která uzavřela se Společenstvími dohodu,

      –        vykonával činnost v pracovním poměru či jako osoba samostatně výdělečně činná, na jejímž základě nabývá nároku na důchod v systému,
         jehož řídící orgány uzavřely se Společenstvími dohodu,

      má právo nechat  zaplatit pojistně-matematickou protihodnotu svého nároku na starobní důchod nabytého ve Společenství do důchodového
         fondu uvedené veřejné správy nebo organizace nebo do fondu, u nějž úředník nabyl nárok na starobní důchod na základě své činnosti
         v pracovním poměru či jako osoba samostatně výdělečně činná.

      2. Úředník, který nastoupí do služby ve Společenství poté, co:
      –        skončil svou službu ve veřejné správě nebo ve vnitrostátní nebo mezinárodní organizaci
      nebo
      –        vykonával činnost v pracovním poměru nebo jako osoba samostatně výdělečně činná,
      může po svém jmenování nechat převést Společenství buď pojistně matematickou protihodnotu, nebo paušální odkupní hodnotu svého
         nároku na starobní důchod, který nabyl na základě činností uvedených výše.

      –        V takovém případě stanoví orgán, pro něhož úředník službu vykonává, s přihlédnutím k platové třídě, do které byl zařazen,
         počet odsloužených let, které jsou mu započteny v rámci jeho vlastního systému za předchozí období činnosti na základě částky
         pojistně matematické protihodnoty nebo paušální odkupní hodnoty.“

       Vnitrostátní právní úprava
      4        Podle článku 3 zákona ze dne 21. května 1991, kterým se vytváří  určité vztahy mezi belgickými důchodovými systémy a důchodovými
         systémy institucí mezinárodního práva veřejného (Moniteur belge ze dne 20. června 1991, dále jen „zákon z roku 1991“):

      „Každý úředník může se souhlasem instituce požádat o to, aby k instituci byla převedena částka starobního důchodu připadající
         na činnosti a období předcházející jeho nástupu do služebního poměru k instituci.“

      5        V souladu s článkem 9 uvedeného zákona však dotyčná osoba může vzít zpět svou žádost o převod nároku na důchod v rámci belgického
         systému. Toto zpětvzetí je konečné a neodvolatelné.

      6        Článek 2 odst. 1 bod 5 zákona z roku 1991 vymezuje pojem „úředník“ jako pojem zahrnující „všechny zaměstnance podléhající
         důchodovému systému instituce, pro které převod nároků na důchod není upraven nařízením nebo zvláštní dohodou“. Pokud jde
         o pojem „instituce“, je vymezen v čl. 2 odst. 1 bodu 1 jako pojem zahrnující „orgány Společenství, instituce jím postavené
         naroveň pro použití služebního řádu úředníků a ostatních zaměstnanců Evropské unie, jakož i útvary s posláním Společenství,
         jejichž důchodový systém přiznává jmenovaným úředníkům možnost požádat o převod nároků na důchod vzniklých před jejich vstupem
         do služby u orgánu, do důchodového fondu orgánu“.

      7        Zákon ze dne 10. února 2003, kterým se upravuje převod nároků na důchod mezi belgickými důchodovými systémy a důchodovými
         systémy institucí mezinárodního práva veřejného (Moniteur belge ze dne 27. března 2003, dále jen „zákon z roku 2003“) ve svém článku 14 upravuje do budoucna možnost úředníka, jenž ukončí
         svou službu v Evropských společenstvích, aby vykonával profesní činnost v Belgii, požádat o převod do belgického systému buď
         pojistně-matematické protihodnoty nároku na důchod vzniklého  v rámci systému Společenství, nebo paušální odkupní hodnoty
         odpovídající příspěvkům zaplaceným do uvedeného systému.

      8        Podle svého článku 29 nabývá zákon z roku 2003 účinnosti dne 1. ledna 2002 a použije se na žádosti o převod podané po tomto
         datu.

      9        Ostatně čl. 4 odst. 2 první pododstavec královského nařízení ze dne 23. prosince 1996, kterým se provádí články 15, 16 a 17
         zákona ze dne 26. července 1996 o modernizaci sociálního zabezpečení a zajištění fungování právních systémů důchodů (Moniteur belge ze dne 17. ledna 1997, dále jen „královské nařízení“), stanoví:

      „Možnost získat předčasný starobní důchod v souladu s odstavcem 1 podléhá podmínce, že dotyčná osoba prokáže odpracování nejméně
         35 kalendářních let kariéry způsobilých založit nárok na důchod podle tohoto nařízení, podle zákona ze dne 20. července 1990,
         podle královského nařízení č. 50, podle belgického režimu pro dělníky, zaměstnance, horníky, námořníky nebo osoby samostatně
         výdělečně činné, podle belgického režimu použitelného na zaměstnance veřejných služeb nebo Société nationale des Chemins de
         fer belges nebo podle ostatních belgických právních režimů.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      10      Gregorio My, italské státní příslušnosti, narozený dne 20. února 1941, přispíval 19 let do belgického systému sociálního zabezpečení
         zaměstnanců před tím, než od 1. června 1974 do 31. května 2001 pracoval pro Radu Evropských společenství jako úředník.

      11      V březnu 1992 dotčená osoba požádala ONP v souladu se zákonem z roku 1991 o převod nároku na důchod z belgického systému do
         důchodového systému Evropských společenství. V říjnu 1992 mu tento úřad oznámil, že jeho nárok je převoditelný.

      12      Nicméně v říjnu 2000 Rada informovala uvedený úřad o tom, že G. My se rozhodl vzdát se převodu svého nároku na důchod nabytého
         podle belgického práva, jak mu to umožňoval článek 9 zákona z roku 1991. Dopisem ze dne 17. října 2000 adresovaným G. My vzal
         ONP toto vzdání se nároku na vědomí.

      13      Dne 20. října 2000 G. My požádal o předčasný starobní důchod na základě čl. 4 odst. 2 královského nařízení.

      14      Rozhodnutím ze dne 2. května 2001 ONP tuto žádost zamítl z důvodu, že dotčená osoba nedosáhla 35 kalendářních let ve smyslu
         čl. 4 odst. 2 královského nařízení pro vznik nároku na předčasný starobní důchod. Tento úřad v této souvislosti odmítl započíst
         27 let odpracovaných G. My jako úředníkem Evropských společenství, neboť systém upravený služebním řádem nebyl zohledněn belgickou
         právní úpravou.

      15      Vzhledem k tomu, že Tribunal du Travail de Bruxelles měl pochybnosti ohledně slučitelnosti jednak zákona z roku 1991 a služebního
         řádu v tom, že nezaručují právo na převod nároků na důchod ze systému Společenství do vnitrostátního systému, a jednak čl.
         4 odst. 2 královského nařízení v tom, že neumožňuje započtení období služby v orgánu Společenství, se zásadou volného pohybu
         pracovníků a zásadou zákazu diskriminace, jakož i s právy zaručenými Smlouvou o ES občanům Unie, rozhodl se přerušit řízení
         a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Neodporují ustanovení vnitrostátního práva, taková, jako jsou ustanovení [zákona z roku 1991 a královského nařízení] čl.
         4 odst. 2 nebo služebního řádu […] v příloze VIII, článku 11, článkům 2, 3, 17, 18, 39, 40, 42 a 283 Smlouvy o Evropské unii
         a článku 7 nařízení (EHS) č. 1612/68 […]:

      a)      tím, že tato vnitrostátní ustanovení a ustanovení služebního řádu neumožňují občanům Evropské unie, jako je žalobce, jejichž
         profesní kariéra je vykonávána postupně v podniku nebo vnitrostátní veřejné službě a ve veřejné službě Evropské unie nebo
         opačně, porovnat důchodové výhody, které by získali v každém systému, vnitrostátním nebo evropském, převodem práv nabytých
         v jiných systémech, a žádat na základě tohoto porovnání převod těchto práv buď z vnitrostátního systému do systému evropského,
         nebo naopak z evropského systému do systému vnitrostátního;

      b)      tím, že tato ustanovení v tom, že stanoví, že dotčená osoba se musí výslovně zříci převodu z belgického systému do systému
         evropského, nebo tím, že v tom smyslu zavádí správní praxi, aniž by bylo provedeno výše uvedené porovnání, uvádí nebo mohou
         uvést dotčeného zaměstnance v omyl a

      c)      tím, že tato vnitrostátní ustanovení neumožňují za účelem přiznání vnitrostátního předčasného důchodu zohlednit odpracované
         roky profesní činnosti  v postavení úředníka Evropské unie?“

       K předběžné otázce
       K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
      16      Zaprvé nizozemská vláda má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná z důvodu nedostatku informací obsažených
         v předkládacím rozhodnutí, pokud jde o skutkové okolnosti, jakož i právní rámec původního řízení.

      17      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou vyžaduje nezbytnost dospět k výkladu práva Společenství,
         jenž by byl užitečný pro vnitrostátní soud, aby vnitrostátní soud vymezil skutkový a právní rámec, k němuž se vážou otázky,
         které pokládá, nebo přinejmenším aby vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž jsou jeho otázky založeny, aby Soudnímu dvoru
         umožnil poskytnout užitečné odpovědi a dát vládám členských států, jakož i dalším zúčastněným stranám možnost přednést svá
         vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora (viz zejména rozsudek ze dne 11. dubna 2000, Deliège, C‑51/96 a C‑191/97,
         Recueil, s. I‑2549, body 30 a 31).

      18      V projednávané věci vyplývá z vyjádření předložených účastníky původního řízení, řeckou vládou, samotnou nizozemskou vládou
         a Komisí Evropských společenství, že informace obsažené v předkládacím rozhodnutí jim umožnily náležitě zaujmout postoj k otázce
         položené Soudnímu dvoru. Mimoto informace obsažené v předkládacím rozsudku byly doplněny skutečnostmi ze spisu předanými vnitrostátním
         soudem a písemnými vyjádřeními předloženými Soudnímu dvoru. Všechny tyto poznatky převzaté ve zprávě k jednání byly sděleny
         vládám členských států a ostatním zúčastněným stranám za účelem jednání, v jehož průběhu posledně uvedení mohli případně doplnit
         svá vyjádření.

      19      Námitka vznesená nizozemskou vládou tedy musí být zamítnuta.

      20      Zadruhé ONP má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná z důvodu, že se stala bezpředmětnou poté, co
         nabyl účinnosti zákon z roku 2003, jelikož, podle něj, uvedený zákon upravuje možnost, aby úředník Evropských společenství
         požádal o převod nároku na důchod získaný v rámci systému Společenství do belgického systému, což umožňuje zohlednit období
         služby v postavení úředníka orgánu Společenství za účelem vzniku nároku na vnitrostátní předčasný starobní důchod.

      21      V tomto ohledu, i kdyby zákon z roku 2003 umožňoval, jak tvrdil ONP při jednání, zohlednit období dávající za vznik příspěvkům
         do systému Společenství, přestože dotčená osoba nežádala, jako v původním řízení, o převod svého nároku na důchod ze systému
         Společenství do belgického systému, ze spisu vyplývá, že G. My podal svou žádost o předčasný starobní důchod dne 20. října
         2000, tedy víc než jeden rok před nabytím účinnosti zákona z roku 2003. Uvedený zákon však podle svého článku 29 nabyl účinnosti
         dne 1. ledna 2002 a použije se jej  pouze na žádosti o převod podané po tomto datu.

      22      V důsledku toho námitka vznesená ONP musí být rovněž zamítnuta.

      23      Komise má konečně za to, že dvě první části předběžné otázky týkající se, striktně vzato, převodu nároků na důchod, nemají
         vztah k původnímu řízení, které se týká výlučně zohlednění 27 let dosažených dotčenou osobou ve službě Rady za účelem vzniku
         nároku na předčasný starobní důchod podle belgických právních předpisů. Pouze posledně uvedená část tedy vyžaduje odpověď
         Soudního dvora.

      24      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními
         soudy založené článkem 234 ES je pouze věcí vnitrostátního soudu, který rozhoduje spor a který musí nést odpovědnost za přijaté
         soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na zvláštnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku,
         tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství,
         je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921,
         bod 59, a ze dne 19. února 2002, Arduino, C‑35/99, Recueil, s. I‑1529, bod 24).

      25      Nicméně Soudní dvůr rovněž uvedl, že ve výjimečných případech mu přísluší zkoumat podmínky, za nichž byl dotázán vnitrostátním
         soudem, za účelem ověření své vlastní pravomoci (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. prosince 1981, Foglia, 244/80, Recueil,
         s. 3045, bod 21). Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné,
         že požadovaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná
         o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro podání užitečné
         odpovědi na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména výše uvedené rozsudky Bosman, bod 61, a Arduino, bod 25).

      26      Jak již však bylo konstatováno, G. My v původním řízení nikdy nežádal o převod nároků na důchod nabytých v rámci systému Společenství
         do belgického důchodového systému, ale výlučně o požívání vnitrostátního předčasného starobního důchodu. Gregorio My v tomto
         ohledu popíral odmítnutí ONP zohlednit 27 let odpracovaných jako úředník Rady při výpočtu 35 kalendářních let kariéry stanovených
         v čl. 4 odst. 2 královského nařízení, na nichž závisí vznik nároku na uvedený důchod.

      27      Z toho vyplývá, že se spor v původním řízení týká pouze otázky, zda právo Společenství ukládá belgickým úřadům povinnost zohlednit
         jak období činnosti G. My dosažené v rámci belgického důchodového systému, tak období dosažené v systému Společenství.

      28      Za těchto podmínek není na místě odpovědět na první dvě části položené otázky.

       K započtení období služby v Evropských společenstvích
      K článkům 2 ES, 3 ES, 40 ES a 283 ES
      29      Jak již Soudní dvůr uvedl (rozsudky ze dne 29. září 1987, Giménez Zaera, 126/86, Recueil, s. 3697, bod 11, a ze dne 11. března
         1992, Compagnie commerciale de l‘Ouest a další, C‑78/90 až C‑83/90, Recueil, s. I‑1847, body 17 a 18), články 2 ES a 3 ES
         stanoví obecné cíle vyjádřené jinými ustanoveními Smlouvy. Nelze přijmout jejich samostatné použití vzhledem ke zvláštním
         ustanovením Smlouvy uvedeným v předběžné otázce.

      30      Rovněž články 40 ES a 283 ES slouží pouze jako právní základ pro přijímání Radou opatření nezbytných k zajištění volného pohybu
         pracovníků, zaručeného článkem 39 a služebního řádu úředníků Evropských společenství, jakož i režimu použitelného na ostatní
         zaměstnance Společenství.

      31      V důsledku toho články 2 ES, 3 ES, 40 ES a 283 ES nejsou v rámci projednávané věci relevantní.

      K článkům 17 ES a 18 ES
      32      Článek 17 ES zavádějící občanství Unie se omezuje na pouhé konstatování, že občané Unie požívají práv poskytnutých jim Smlouvou
         a podléhají povinnostem stanoveným Smlouvou. V tomto ohledu tedy nemůže být samostatně použitelný vzhledem ke zvláštním ustanovením
         Smlouvy, která upravují práva a povinnosti občanů Unie.

      33      Co se týče článku 18 ES, který obecným způsobem stanoví právo občanů Unie svobodně se pohybovat a pobývat na území členských
         států, nachází zvláštní vyjádření v článku 39 ES, pokud jde o volný pohyb pracovníků. Jelikož se předkládající soud rovněž
         táže Soudního dvora na výklad posledně uvedeného ustanovení, je třeba se nejprve vyjádřit k tomuto bodu (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 26. listopadu 2002, Oteiza Olazabal, C‑100/01, Recueil, s. I‑10981, bod 26).

      K článku 42 ES
      34      Článek 42 ES svěřuje Radě poslání vytvořit systém umožňující překonat překážky, které mohou vyplynout z vnitrostátních právních
         předpisů vydaných v oblasti sociálního zabezpečení. Této povinnosti Rada v podstatě dostála přijetím nařízení Rady (EHS) č.
         1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné
         příslušníky pohybující se v rámci Společenství ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2.
         prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3).

      35      Jak již však Soudní dvůr rozhodl v rozsudku ze dne 3. října 2000, Ferlini (C‑411/98, Recueil, s. I‑8081, bod 41), úředníci
         Evropských společenství nemohou být kvalifikováni jako pracovníci ve smyslu nařízení č. 1408/71, neboť nepodléhají vnitrostátním
         právním předpisům v oblasti sociálního zabezpečení, jak požaduje čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení, vymezující osobní působnost
         posledně uvedeného nařízení.

      36      V důsledku toho se na postavení G. My nevztahuje ani článek 42 ES, ani nařízení č. 1408/71.

      K článku 39 ES a článku 7 nařízení č. 1612/68
      37      Z ustálené judikatury vyplývá, že úředník Evropských společenství má postavení migrujícího pracovníka. Státní příslušník Společenství
         pracující v jiném členském státu nežli ve státu původu totiž neztrácí postavení pracovníka ve smyslu čl. 39 odst. 1 ES z důvodu,
         že vykonává zaměstnání u mezinárodní organizace, ačkoliv podmínky jeho vstupu a pobytu v zemi zaměstnání jsou zvláštně upravené
         mezinárodní úmluvou (rozsudky ze dne 15. března 1989, Echternach a Moritz, 389/87 a 390/87, Recueil, s. 723, bod 11; ze dne
         27. května 1993, Schmid, C‑310/91, Recueil, s. I‑3011, bod 20, a Ferlini, výše uvedený, bod 42).

      38      Z toho vyplývá, že pracovníku s bydlištěm v jednom členském státu, jako G. My, nemůže být odmítnuto požívat nároků a sociálních
         dávek, které mu přiznává článek  39 ES a nařízení č. 1612/68 (viz rozsudky ze dne 13. července 1983, Forcheri, 152/82, Recueil,
         s. 2323, bod 9; Echternach a Moritz, výše uvedený, bod 12; Schmid, výše uvedený, bod 22, a Ferlini, výše uvedený, bod 43).

      39      Ze spisu nicméně vyplývá, že G. My, jenž přijel do Belgie ve věku devíti let, pracoval po celou svou profesní kariéru na belgickém
         území, nejprve jako zaměstnanec různých belgických společností, poté až do důchodového věku jako úředník generálního sekretariátu
         Rady.

      40      Ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu pracovníků, a zejména článek 39 ES však nelze použít v čistě vnitřních situacích
         členského státu (rozsudek ze dne 5. června 1997, Uecker a Jacquet, C‑64/96 a C‑65/96, Recueil, s. I‑3171, bod 16 a uvedená
         judikatura).

      41      Nicméně pro stanovení existence vztahu k některé ze situací upravených článkem 39 ES, Komise uplatňuje, že období služby ve
         veřejné službě takové mezinárodní organizace, jakou je Evropská unie, musí být postaveno naroveň období dosaženému ve veřejné
         službě jiného členského státu.

      42      Taková právní domněnka, jak vyplývá z bodů 85 až 89 stanoviska generálního advokáta, nenachází oporu v ustanoveních Smlouvy
         týkajících se volného pohybu pracovníků.

      43      V důsledku toho se na G. My  též nevztahuje ani článek 39 ES, ani článek 7 nařízení č. 1612/68.

      K článku 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu a článku 10 ES
      44      Systém převodu nároků na důchod, jak je stanoven v čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu tím, že umožňuje koordinaci
         mezi vnitrostátními systémy a důchodovým systémem Společenství, směřuje k usnadnění přechodu z vnitrostátních zaměstnání,
         veřejných nebo soukromých, do správy Společenství a též k tomu, aby Společenstvím zajistil lepší možnost výběru kvalifikovaného
         personálu s odpovídající profesní zkušeností (rozsudek ze dne 20. října 1981, Komise v. Belgie, 137/80, Recueil, s. 2393,
         body 11 a 12).

      45      Soudní dvůr zejména rozhodl, že členský stát tím, že odmítl přijmout opatření nezbytná k převodu pojistně-matematické protihodnoty
         nebo paušální odkupní hodnoty nároku na důchod dosaženého v rámci vnitrostátního důchodového systému do důchodového systému
         Společenství stanoveného v čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu by mohl Společenství ztížit nábor vnitrostátních úředníků
         s určitým počtem odsloužených let vzhledem k tomu, že takový přechod z vnitrostátní služby do služby Společenství by vedl
         k tomu, že by byli zbaveni nároků na důchod, které by jim vznikly, pokud by nevstoupili do služby Společenství (výše uvedený
         rozsudek Komise v. Belgie, bod 19).

      46      Tak tomu je rovněž v případě, že členský stát odmítne započíst období služby v rámci důchodového systému Společenství za účelem
         vzniku nároku na předčasný starobní důchod v rámci svého systému.

      47      Je totiž nutné konstatovat, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je dotčená právní úprava ve věci v původním řízení,
         by mohla být na překážku výkonu profesní činnosti v některém orgánu Evropské unie, a tedy odradit od výkonu takové činnosti,
         neboť pracovník předtím podléhající vnitrostátnímu důchodovém systému tím, že přijme zaměstnání u takového orgánu, riskuje,
         že ztratí možnost požívat v rámci takového systému starobní důchod, na který by měl nárok, kdyby takové zaměstnání nepřijal.

      48      Takové následky nelze připustit s ohledem na povinnost spolupráce a loajální pomoci, kterou v tomto ohledu mají členské státy
         vůči Společenství a která nachází své vyjádření v povinnosti stanovené v článku 10 ES usnadnit Společenství plnění jeho poslání.

      49      V důsledku toho je na místě odpovědět na položenou otázku tak, že článek 10 ES ve spojení se služebním řádem musí být vykládán
         tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, která neumožňuje zohlednit odpracovaná léta, která státní příslušník Společenství
         dosáhl ve službě orgánu Společenství, za účelem vzniku nároku na předčasný starobní důchod v rámci vnitrostátního systému.

      50      S přihlédnutím k výše uvedenému není na místě odpovědět na položenou otázku, pokud jde o výklad článku 18 ES.

       K nákladům řízení
      51      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 10 ES ve spojení se služebním řádem úředníků Evropských společenství musí být vykládán tak, že brání vnitrostátní právní
            úpravě, která neumožňuje zohlednit odpracovaná léta, která státní příslušník Společenství dosáhl ve službě orgánu Společenství,
            za účelem vzniku nároku na předčasný starobní důchod v rámci vnitrostátního systému.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.