title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 6. května 2009. # Manuel Campos Valls proti Radě Evropské unie. # Veřejná služba - Úředníci - Přijetí. # Věc F-39/07.

text:
ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
       (třetí senát)
      6. května 2009
      Věc F-39/07
      Manuel Campos Valls
      v.
      Rada Evropské unie
      „Veřejná služba – Úředníci – Přijímání – Jmenování – Pracovní místo vedoucího oddělení – Zamítnutí žádosti žalobce o pracovní místo – Podmínky požadované v oznámení o volném pracovním místě – Zjevně nesprávné posouzení“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se M. Campos Valls domáhá zrušení rozhodnutí orgánu oprávněného ke
         jmenování, kterým byl p. G. jmenován na místo vedoucího španělského oddělení ředitelství III „Překlady a produkce dokumentů“
         v rámci generálního ředitelství A „Personál a administrativa“ Rady, jakož i rozhodnutí zamítajícího jeho žádost o sporné pracovní
         místo.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Volné pracovní místo – Obsazení pracovního místa povýšením nebo převedením – Srovnávací přezkum zásluh – Posuzovací
            pravomoc správy – Omezení
      (Služební řád úředníků, čl. 4, 7 odst. 1, čl. 29 odst. 1 a čl. 45 odst. 1)
      2.      Úředníci – Oznámení o volném pracovním místě – Pracovní místo vedoucího oddělení v ředitelství pro překlady – Požadovaná kvalifikace
      (Služební řád úředníků, čl. 29 odst. 1)
      1.      Výkon široké posuzovací pravomoci, kterou je nadán orgán oprávněný ke jmenování v oblasti jmenování, předpokládá pečlivý a
         nestranný přezkum žádosti o pracovní místo a svědomité dodržení požadavků uvedených v oznámení o volném pracovním místě, takže
         tento orgán je povinen vyloučit každého uchazeče, který tyto požadavky nesplňuje. Oznámení o volném pracovním místě totiž
         představuje právní rámec, který zavazuje samotný uvedený orgán a který musí tento orgán důsledně dodržovat.

      Za účelem přezkumu, zda orgán oprávněný ke jmenování nepřekročil meze právního rámce, přísluší soudu Společenství v rámci
         výkonu jeho soudního přezkumu nejprve zkoumat, jaké podmínky byly vyžadovány v oznámení o volném pracovním místě, a následně
         ověřit, zda uchazeč vybraný uvedeným orgánem za účelem obsazení volného pracovního místa skutečně tyto podmínky splňuje. Konečně
         soud musí posoudit, zda se uvedený orgán nedopustil zjevně nesprávného posouzení, pokud jde o schopnosti žalobce, tím, že
         upřednostnil jiného uchazeče.

      Takový přezkum se však musí omezit na otázku, zda s ohledem na úvahy, které mohly vést administrativu k jejímu posouzení,
         jednala administrativa v rozumných mezích a nepoužila svou posuzovací pravomoc zjevně nesprávným způsobem. Soud Společenství
         nemůže tudíž nahradit svým posouzením kvalifikace uchazečů posouzení orgánu oprávněného ke jmenování.

      (viz body 41 až 43)
      Odkazy:
      Soud: 28. února 1989, van der Stijl a Cullington v. Komise, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 a 232/87,
         Recueil, s. 511, bod 51; 18. března 1993, Parlament v. Frederiksen, C‑35/92 P, Recueil, s. I‑991, body 15 a 16

      Soud prvního stupně: 19. března 1997, Giannini v. Komise, T‑21/96, Recueil FP, s. I‑A‑69 a II‑211, bod 20; 12. května 1998,
         Wenk v. Komise, T‑159/96, Recueil FP, s. I‑A‑193 a II‑593, body 63, 64 a 72; 19. září 2001, E v. Komise, T‑152/00, Recueil
         FP, s. I‑A‑179 a II‑813, bod 29; 14. října 2003, Wieme v. Komise, T‑174/02, Recueil FP, s. I‑A‑241 a II‑1165, bod 38; 11.
         listopadu 2003, Faita v. CES, T‑248/02, Recueil FP, s. I‑A‑281 a II‑1365, bod 71; 3. února 2005, Mancini v. Komise, T‑137/03,
         Sb. VS s. I‑A‑7 a II‑27, body 85 a 92; 4. května 2005, Sena v. AESA, T‑30/04, Sb. VS s. I‑A‑113 II‑519, bod 80; 5. července
         2005, Wunenburger v. Komise, T‑370/03, Sb. VS s. I‑A‑189 a II‑853, bod 51; 4. července 2006, Tzirani v. Komise, T‑45/04, Sb.
         VS s. I‑A‑2‑145 a II‑A‑2‑681, body 46,48 a 49

      2.      V oznámení o výběrovém řízení na obsazení místa vedoucího oddělení v ředitelství pro překlady nelze požadovanou kvalifikaci
         vykládat nezávisle na popisu pracovní náplně pro volné místo. Nespočívá-li uvedená pracovní náplň přímo v překladech nebo
         kontrole kvality překladů, nýbrž hlavně v řízení a organizaci, podmínku znalosti překladatelských technik nelze chápat jako
         vyžadující tutéž kvalifikaci jako na místo překladatele nebo kontrolora překladů.

      (viz body 50 a 51)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: Tzirani v. Komise, uvedený výše, bod 53
ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBUEVROPSKÉ UNIE (třetího senátu)

      6. května 2009(*)

      „Veřejná služba – Úředníci – Přijímání – Jmenování – Místo vedoucího oddělení – Zamítnutí žádosti žalobce o pracovní místo – Podmínky vyžadované v oznámení o volném pracovním místě – Zjevně nesprávné posouzení“
      Ve věci F‑39/07,
      jejímž předmětem je žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE,
      Manuel Campos Valls, úředník Rady Evropské unie, s bydlištěm v Bruselu (Belgie), zastoupený S. Orlandim, A. Coolenem, J.-N. Louisem a É. Marchalem,
         advokáty,

      žalobce,
      proti
      Radě Evropské unie, zastoupené M. Arpio Santacruz a I. Šulce, jako zmocněnkyněmi,

      žalované,
      SOUD (třetí senát),
      ve složení P. Mahoney (předseda), H. Kanninen (zpravodaj) a S. Gervasoni, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Schiano, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. června 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Návrhem došlým kanceláři Soudu faxem ze dne 23. dubna 2007 (prvopis návrhu byl podán dne 25. dubna 2007) podal p. Campos Valls
         tuto žalobu směřující ke zrušení jednak rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování (dále jen „OOJ“), kterým byl p. G. jmenován
         na místo vedoucího španělského oddělení ředitelství III „Překlady a produkce dokumentů“ v rámci generálního ředitelství (GŘ)
         A „Personál a administrativa“ Rady Evropské unie (dále jen „sporné pracovní místo“), a jednak rozhodnutí zamítajícího jeho
         žádost o sporné pracovní místo.

       Právní rámec
      2        Podle článku 4 služebního řádu úředníků Evropských společenství (dále jen „služební řád“):

      „Žádné jmenování nebo povýšení se neprovádí z jiných důvodů než z důvodu obsazení volného pracovního místa za podmínek stanovených
         tímto služebním řádem.

      Jakmile orgán oprávněný ke jmenování [(dále jen ,OOJ‘)] rozhodne o obsazení volného pracovního místa, uvědomí o tom úředníky
         [zaměstnance] uvedeného orgánu.

      Není-li možné obsadit volné pracovní místo převedením, jmenováním do funkce v souladu s článkem 45a nebo povýšením, uvědomí
         se o něm zaměstnanci ostatních orgánů nebo se vypíše vnitřní výběrové řízení.“

      3        Podle čl. 7 odst. 1 prvního pododstavce služebního řádu:

      „[OOJ] přidělí prostřednictvím jmenování nebo přeložení, pouze v zájmu služby a bez ohledu na státní příslušnost, každého
         úředníka na pracovní místo v jeho funkční skupině, která odpovídá jeho platové třídě.“

      4        Článek 29 odst. 1 služebního řádu stanoví:

      „[OOJ] před obsazením volného místa nejprve zváží:
      a)      možnost obsazení pracovního místa v rámci orgánu
      i)      převedením nebo
      ii)      jmenováním v souladu s článkem 45a nebo
      iii)      povýšením;
       […]
      a poté se řídí postupy pro výběrové řízení, které je založeno na kvalifikačních předpokladech nebo zkouškách, nebo na kvalifikačních
         předpokladech i zkouškách zároveň […]“

      5        Článek 45 odst. 1 služebního řádu stanoví:

      „O povýšení rozhoduje s ohledem na čl. 6 odst. 2 [OOJ]. Provádí se jmenováním úředníka do nejbližší vyšší platové třídy ve
         funkční skupině, do které přísluší. Provádí se výhradně výběrem z okruhu úředníků, kteří splnili minimální dobu dvou let setrvání
         v platové třídě, po zvážení srovnatelných zásluh úředníků připadajících v úvahu pro povýšení. Při zvažování srovnatelných
         zásluh přihlíží [OOJ] zejména k posudkům vypracovaným na úředníky, k tomu, jaké jiné jazyky než ty, jejichž důkladnou znalost
         doložili v souladu s čl. 28 písm. f), používají při výkonu služebních povinností, a případně k míře jejich služební odpovědnosti.“

       Skutkový základ sporu
      6        Dne 15. března 2006 zveřejnil generální sekretariát Rady ve svém sdělení zaměstnancům č. 46/06 oznámení o volném pracovním
         místě 60/06 za účelem obsazení místa vedoucího španělského oddělení GŘ A „Personál a administrativa“, ředitelství III „Překlady
         a produkce dokumentů“ (kategorie A, platová třída 14,13 nebo 12) (dále jen „oznámení o volném pracovním místě“).

      7        Rubrika „Popis pracovní náplně“ oznámení o volném pracovním místě zněla takto:

      „–      Zajišťovat v koordinaci s vedením jazykových služeb vedení španělského oddělení jak z hlediska lidských zdrojů (překladatelé,
         sekretariát a pomocný personál), tak z hlediska celkové produkce (příprava, překlad, revize a konečný vzhled dokumentů, dodržování
         lhůt a kvality);

      –        přispívat k vymezení a provádění směrných zásad [generálního sekretariátu Rady] v jazykové oblasti, zejména pokud jde o španělský
         jazyk;

      –        zajišťovat individuální kontakty a pravidelně pořádat schůze celého oddělení nebo některých jeho členů;
      –        řídit, pokud jde o španělský jazyk, kontakty a zajišťovat spolupráci se svými protějšky v ostatních orgánech;
      –        řídit strukturální změny, o nichž bylo rozhodnuto v rámci reorganizace [ředitelství III ‚Překlady a produkce dokumentů‘ v rámci
         GŘ ‚Personál a administrativa‘] v důsledku posledního rozšíření Evropské unie.“

      8        Rubrika „Požadovaná kvalifikace“ byla následujícího znění:

      „–      Být úředníkem Rady.
      –        Příslušet do kategorie A*, platové třídy 14, 13 nebo 12.
      –        Mít řídící schopnosti a smysl pro odpovědnost nezbytné k vedení jazykového oddělení.
      –        Být schopen řídit organizační změny.
      –        Mít dobrou znalost činnosti [g]enerálního sekretariátu a jeho procedur; znát překladatelské a organizační techniky, jakož
         i pracovní metody [g]enerálního sekretariátu Rady.

      –        Mít koordinační a organizační schopnosti, jakož i smysl pro mezilidské vztahy a komunikační schopnosti (týmová práce, řešení
         sporů, pružnost, motivace zaměstnanců,…).

      –        Mít velmi dobrou znalost španělského jazyka a znalost anglického nebo francouzského jazyka umožňující písemně se vyjadřovat
         v jednom z těchto dvou jazyků.“

      9        Žalobce, který byl povýšen dne 22. prosince 1994 do platové třídy LA 3 (AD 14 od 1. května 2006) a který byl přidělen k španělskému
         jazykovému oddělení jako jazykový poradce, podal žádost o sporné pracovní místo.

      10      Ve zprávě ze dne 30. května 2006 výběrová komise poté, co provedla pohovory se čtyřmi uchazeči, včetně p. G. a žalobce, shledala,
         že p. G. byl jediným uchazečem splňujícím podmínky vyžadované pro obsazení sporného pracovního místa, a doporučila tudíž vyhovět
         jeho žádosti.

      11      Sdělením ze dne 7. června 2006 byl žalobce uvědomen o tom, že jeho žádosti o pracovní místo nebylo vyhověno. Toto sdělení
         uvádělo, že byl vybrán „jiný uchazeč, který dokonaleji odpovídá potřebám [sporného pracovního místa].“

      12      Dne 9. června 2006 byli zaměstnanci generálního sekretariátu Rady uvědomeni o rozhodnutí OOJ jmenovat p. G. na sporné pracovní
         místo od 1. července 2006.

      13      Dne 6. září 2006 podal žalobce na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu stížnost proti rozhodnutí o jmenování p. G. a rozhodnutí
         zamítajícímu jeho žádost o pracovní místo.

      14      Rozhodnutím ze dne 8. ledna 2007, zaslaným zástupci žalobce faxem ze dne 11. ledna 2007, OOJ stížnost zamítl.

       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      15      V rámci organizačních procesních opatření vyzval Soud podle čl. 55 odst. 2 písm. d) jednacího řádu Soudu Radu, aby předložila
         úplný opis oznámení o volném pracovním místě a opis vnitřních směrnic uplatňovaných v rámci výběru uchazečů.

      16      Dopisem došlým kanceláři Soudu faxem ze dne 30. dubna 2008 (prvopis byl podán dne 8. května 2008) Rada předložila:

      –        úplný opis oznámení o volném pracovním místě;
      –        opis sdělení zaměstnancům generálního sekretariátu Rady č. 113/04 ze dne 16. července 2004, týkajícího se rozhodnutí náměstka
         generálního tajemníka č. 111/2004 o použití čl. 7 odst. 4 přílohy XIII služebního řádu, které obsahuje organigram vedoucích
         míst generálního sekretariátu Rady, jakož i seznam úředníků zastávajících tato místa k 30. dubnu 2004;

      –        opis sdělení ze dne 17. června 2005 adresovaného úředníkům kategorie A* o postupu při obsazování pracovních míst vedoucích
         oddělení.

      –        opis sdělení zaměstnancům generálního sekretariátu Rady č. 188/04 ze dne 9. listopadu 2004 o postupu při výběru vedoucích
         oddělení.

      17      Ve svém dopise zaslaném v odpověď na procesní organizační opatření Rada vysvětlila, že měla v úmyslu zavést nové řízení na
         obsazení míst vedoucích oddělení. Podle Rady bylo cílem uvedeného řízení uplatnit na výběr vedoucích oddělení postup zavedený
         v oblasti obsazování ředitelských míst s určitými úpravami. Rada dodala, že v očekávání formalizace tohoto řízení spočívá
         praxe v tom, že se obdobně uplatní postup stanovený pro obsazování ředitelských míst.  V oblasti obsazování míst vedoucích
         oddělení je tak OOJ nápomocna výběrová komise složená z předsedy (generální ředitel nebo ředitel „žádající“ služby), dvou
         členů jmenovaných OOJ a jednoho člena jmenovaného Výborem zaměstnanců.

      18      Na jednání Soud vyzval Radu, aby předložila spis týkající se žádosti p. G. o sporné pracovní místo, jakož i všechny dokumenty
         vypracované výběrovou komisí týkající se posouzení kvalifikace uchazečů požadované v oznámení o volném pracovním místě, včetně
         případně srovnávací tabulky zásluh uchazečů, kteří se účastnili výběrového řízení.

      19      Dopisem došlým kanceláři Soudu faxem ze dne 17. června 2008 (prvopis byl podán dne 20. června 2008) Rada vyhověla žádosti
         Soudu. Dopisem došlým kanceláři Soudu faxem ze dne 7. července 2008 (prvopis byl podán dne 12. července 2008) předložil žalobce
         své vyjádření k dokumentům předloženým Radou.

      20      Rozhodnutím ze dne 12. července 2008 Soud uzavřel ústní část řízení a rozhodl, že o věci bude rozhodnuto na poradě.

      21      Žalobce navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil rozhodnutí OOJ o zamítnutí jeho žádosti o pracovní místo a jmenování p. G. na sporné pracovní místo;
      –        uložil Radě náhradu nákladů řízení.
      22      Rada navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        rozhodl, že každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.
       Právní otázky
      23      Na podporu své žaloby vznáší žalobce tři žalobní důvody vycházející ze zjevně nesprávného posouzení, porušení ustanovení oznámení
         o volném pracovním místě a porušení článku 45 služebního řádu.

      24      Žalobní důvody uplatňované žalobcem je třeba zkoumat společně, neboť jsou podloženy toutéž argumentací.

       Argumenty účastníků řízení
      25      Žalobce zaprvé připomíná, že v rámci kvalifikace požadované v oznámení o volném pracovním místě bylo od uchazečů o pracovní
         místo vyžadováno, aby měli dobrou znalost činnosti generálního sekretariátu Rady, jeho procedur a pracovních metod, jakož
         i znalost překladatelských a organizačních technik.

      26      Podle žalobce p. G. po získání diplomu o ukončení magisterského studia v oboru práva a evropského práva započal svoji činnost
         v rámci útvaru na ochranu spotřebitele Komise Evropských společenství, poté byl nejprve přidělen ke „GŘ E 6 (Balkán), následně
         ke „GŘ H 1 (Azyl)“ generálního sekretariátu Rady a konečně k oddělení „Modernizace správy, audity a rovnost příležitostí“
         útvaru pověřeného obecnými správními otázkami. Pan G. nemá tudíž „žádné vzdělání ani pracovní zkušenost v oblasti překladů
         a konkrétněji v oblasti zvláštních překladatelských technik, ani v oblasti nových pracovních metod v překladatelské službě
         [generálního sekretariátu Rady] (Trados a Euramis).“

      27      Ve své replice žalobce tvrdí, že ačkoli překladatelská činnost a kontrola kvality nejsou vykonávány vedoucími oddělení ředitelství
         III „Překlady a produkce dokumentů“ GŘ A „Personál a administrativa“, nýbrž překladateli a kontrolory kvality, nic to nemění
         na tom, že podle znění oznámení o volném pracovním místě musí osoba, která má být jmenována na sporné místo, nést odpovědnost
         za vedení španělského jazykového oddělení jak z hlediska lidských zdrojů, tak z hlediska celkové produkce (příprava, překlad,
         revize a konečný vzhled dokumentů, dodržování lhůt a kvality). Žalobce si přitom klade otázku, zda je vedoucí oddělení způsobilý
         nést jakoukoli odpovědnost za celý překladatelský proces, aniž by měl nepochybnou a prokázanou znalost překladatelských technik.
         Vedoucí oddělení by měl být zejména schopný ověřit práci kontrolora kvality a překladatelů za účelem řízení lidských zdrojů
         a celkové produkce.

      28      Přestože Rada zmiňuje čtyřletou praxi p. G. v oblasti administrativního řízení, není schopna prokázat, že tento uchazeč má
         určitou znalost překladatelských technik. Za předpokladu, že p. G. má určité znalosti v překladatelské oblasti, nejde v žádném
         případě o znalost překladatelských technik srovnatelnou se znalostí žalobce, který tyto techniky prokazatelně ovládá již několik
         let.

      29      Ve svém vyjádření uvedeném v bodě 19 tohoto rozsudku žalobce tvrdí, že výběrová komise shledala, ž p. G. neměl ani vzdělání,
         ani praktickou zkušenost lingvisty a jeho pracovní přístup by mohl být technokratický. V tomto ohledu se žalobce opírá o hodnotící
         tabulku výběrové komise, která pod hlavičkou „Aspekty spojené s pracovním místem“ uvádí, že p. G. „nemá praktickou zkušenost
         ani vzdělání lingvisty“, a pod hlavičkou „Aspekty spojené s vedením a týmovou prací“, že p. G. „by mohl zaujmout technokratický
         přístup“.

      30      Krom toho žalobce vytýká výběrové komisi a OOJ, že nezohlednily tři poslední hodnotící posudky na uchazeče o sporné pracovní
         místo. Podle něj jeho hodnotící posudky dostatečně prokazují, že má veškerou požadovanou kvalifikaci, včetně řídících schopností
         a smyslu pro odpovědnost vyžadovaných pro vedení jazykového týmu, jakož i koordinační a organizační schopnosti.

      31      Konečně, taktéž ve svém vyjádření zmíněném v bodě 19 tohoto rozsudku má žalobce rovněž za to, že se výběrová komise dopustila
         zjevně nesprávného posouzení tím, že za negativní bod jeho žádosti o pracovní místo označila nepříliš přesvědčivou znalost
         anglického jazyka a za pozitivní bod neoznačila jeho velmi dobrou znalost francouzského jazyka. V tomto ohledu žalobce poukazuje
         na to, že kvalifikace požadovaná v oznámení o volném pracovním místě vyžadovala pouze velmi dobrou znalost španělského jazyka
         a znalost anglického nebo francouzského jazyka umožňující písemně se vyjadřovat v jednom z těchto dvou jazyků.

      32      Rada nejprve odpovídá, že p. G. splňuje všechny podmínky vyžadované v oznámení o volném pracovním místě, a že tudíž OOJ tím,
         že se rozhodl posledně uvedeného jmenovat na sporné pracovní místo, neužil své posuzovací pravomoci zjevně nesprávným způsobem.

      33      Krom toho Rada zdůrazňuje, že podmínky vyžadované v oznámení o volném pracovním místě musí být vykládány ve světle části týkající
         se úkolů, jež mají být plněny, jak jsou popsány v oznámení o volném pracovním místě. Oznámení o volném pracovním místě přitom
         vymezuje práci vedoucího oddělení jako vedení španělského jazykového útvaru ředitelství III „Překlady a produkce dokumentů“
         v rámci GŘ A „Personál a administrativa“, a nikoli jako výkon překladatelské činnosti prostřednictvím dohledu nad překlady
         členů oddělení.

      34      Pokud jde zejména o znalost překladatelských technik požadovanou v oznámení o volném pracovním místě, Rada tvrdí, že z této
         podmínky jasně vyplývá, že tato znalost nevyžaduje pracovní zkušenost v překladatelské oblasti, ale pouze znalosti překladatelských
         technik. V tomto ohledu Rada uvádí, že žalobce jak se zdá zaměňuje znalosti v překladatelské oblasti se zkušeností v téže
         oblasti.

      35      Rada rovněž uvádí, že p. G. si v rámci svých dřívějších funkcích osvojil znalost zvláštních překladatelských technik a pracovních
         metod v této oblasti, zvláště pak pokud jde o metody umožňující zlepšit celkovou produkci. Naproti tomu žalobce nepředkládá
         žádný důkaz na podporu tvrzení, že splňuje všechny podmínky vyžadované v oznámení o volném pracovním místě, na rozdíl od názoru
         výběrové komise, která shledala, že p. G. jako jediný splňoval výše uvedené podmínky.

      36      Konečně Rada tvrdí, že žalobní důvod vycházející z porušení článku 45 služebního řádu je nepřípustný z důvodu, že žalobce
         nevysvětluje, čím OOJ toto ustanovení porušil.

      37      V této souvislosti Rada podpůrně uvádí, že se článek 45 služebního řádu vztahuje na rozhodnutí o povýšení. V projednávané
         věci bylo však sporné pracovní místo obsazeno podle článku 4, čl. 7 odst. 1 čl. 29 odst.1 služebního řádu, neboť jak žalobce,
         tak p. G. příslušeli do platové třídy spadající do rozmezí platových tříd stanoveného v oznámení o volném pracovním místě
         (platové třídy 12 až 14).

      38      Podle Rady z toho vyplývá, že argumentaci předloženou v tomto ohledu žalobcem nelze chápat jinak než jako vztahující se na
         srovnávací přezkum žádostí o sporné pracovní místo. Takový přezkum byl přitom proveden za pomoci výběrové komise. Argumentace
         týkající se nedodržení podmínek stanovených článkem 45 služebního řádu, ve spojení s čl. 29 odst. 1 služebního řádu, není
         ničím podložena.

      39      Rada ve své duplice uvádí, že znalost překladatelských technik je pouze jednou z podmínek vyžadovaných v oznámení o volném
         pracovním místě. Úlohou vedoucího oddělení je vést určité oddělení. V tomto ohledu a na rozdíl od žalobce p. G. splňuje podmínky
         stanovené v oznámení o volném pracovním místě.

       Závěry Soudu
      40      Žalobce tvrdí, že p. G., který byl vybrán na sporné pracovní místo, nesplňuje veškerou kvalifikaci požadovanou v oznámení
         o volném pracovním místě. Pan G. nemá žádné vzdělání ani pracovní zkušenost v překladatelské oblasti, konkrétněji v oblasti
         překladatelských technik. Na jednání žalobce uvedl, že rozhodnutí nevyhovět jeho žádosti o pracovní místo je rovněž stiženo
         vadou spočívající v tom, že bylo shledáno, že on sám nesplňoval podmínky vyžadované v oznámení o volném pracovním místě. Spor
         se tedy týká posouzení kvalifikace žalobce a p. G., s přihlédnutím k výkladu podmínek vyžadovaných v oznámení o volném pracovním
         místě.

      41      Podle ustálené judikatury předpokládá výkon široké posuzovací pravomoci, kterou je nadán OOJ v oblasti jmenování, že OOJ pečlivě
         a nestranně přezkoumá žádosti o pracovní místo a že svědomitě dodržuje požadavky stanovené v oznámení o volném pracovním místě,
         takže musí odmítnout každého uchazeče o pracovní místo, který tyto požadavky nesplňuje. Oznámení o volném pracovním místě
         totiž představuje právní rámec, který si OOJ sám sobě stanoví a musí jej pečlivě dodržovat (rozsudky Soudního dvora ze dne
         28. února 1989, van der Stijl a Cullington v. Komise, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 a 232/87, Recueil
         s. 511, bod 51, a ze dne 18. března 1993, Parlament v. Frederiksen, C‑35/92 P, Recueil s. I‑991, body 15 a 16; rozsudky Tribunálu
         ze dne 12. května 1998, Wenk v. Komise, T‑159/96, Recueil FP s. I‑A‑193 a II‑593, bod 63; ze dne 3. února 2005, Mancini v. Komise,
         T‑137/03, Sb. rozh. VS, s. I‑A‑7 a II‑27, bod 85; ze dne 4. května 2005, Sena v. EÚBP, T‑30/04, Sb. rozh. VS, s. I‑A‑113 a II‑519,
         bod 80; ze dne 5. července 2005, Wunenburger v. Komise, T‑370/03, Sb. rozh. VS, s. I‑A‑189 a II‑853, bod 51, a ze dne 4. července
         2006, Tzirani v. Komise, T‑45/04, Sb. rozh. VS, s. I‑A‑2‑145 a II‑A‑2‑681, bod 46).

      42      Za účelem přezkumu, zda OOJ nepřekročil meze právního rámce, přísluší Soudu nejprve zkoumat, jaké podmínky byly vyžadovány
         v oznámení o volném pracovním místě, a následně ověřit, zda uchazeč vybraný OOJ za účelem obsazení volného pracovního místa
         skutečně tyto podmínky splňoval (rozsudky Tribunálu ze dne 19. března 1997, Giannini v. Komise, T‑21/96, Recueil FP s. I‑A‑69
         a II‑211, bod 20; výše citovaný rozsudek Wenk v. Komise, bod 64, a výše citovaný rozsudek Tzirani v. Komise, bod 48). Konečně
         Soud musí posoudit, zda se OOJ nedopustil zjevně nesprávného posouzení, pokud jde o schopnosti žalobce, tím, že upřednostnil
         jiného uchazeče (výše citované rozsudky Wenk v. Komise, bod 72, a Mancini v. Komise, bod 92).

      43      Takový přezkum se musí omezit na otázku, zda s ohledem na úvahy, které mohly vést administrativu k jejímu posouzení, jednala
         administrativa v rozumných mezích a nepoužila svou posuzovací pravomoc zjevně nesprávným způsobem. Soud nemůže tudíž nahradit
         svým posouzením kvalifikace uchazečů posouzení OOJ (výše citovaný rozsudek Wenk v. Komise, bod 64; rozsudek Tribunálu ze dne
         19. září 2001, E v. Komise, T‑152/00, Recueil FP s. I‑A‑179 a II‑813, bod 29; ze dne 14. října 2003, Wieme v. Komise, T‑174/02,
         Recueil FP s. I‑A‑241 a II‑1165, bod 38; ze dne 11. listopadu 2003, Faita v. EHSV, T‑248/02, Recueil FP s. I‑A‑281 a II‑1365,
         bod 71, a výše citovaný rozsudek Tzirani v. Komise, bod 49).

      44      Vzhledem k výše zmíněným zásadám je zaprvé třeba určit, které z kvalifikací požadovaných v oznámení o volném pracovní místě
         p. G. podle názoru žalobce nesplňoval.

      45      Oznámení o volném pracovním místě obsahovalo pod hlavičkou „Popis pracovní náplně“ pět pododstavců převzatých v bodě 7 tohoto
         rozsudku. Dále pak pod hlavičkou „Požadovaná kvalifikace“ oznámení o volném pracovním místě uvádělo v sedmi pododstavcích
         požadavky převzaté v bodě 8 tohoto rozsudku. První dva z těchto sedmi pododstavců, které jsou obecného charakteru, požadovaly
         od uchazečů o pracovní místo, aby byli úředníky Rady a příslušeli do kategorie A*, platových tříd 14, 13 nebo 12. Poslední
         pododstavec se týkal jazykových znalostí. Třetí, čtvrtý a šestý pododstavec vyžadovaly zejména řídící, koordinační a organizační
         schopnosti. Konečně pátý pododstavec požadoval od uchazečů „dobrou znalost činnosti generálního sekretariátu a jeho procedur“
         a znalost „překladatelských a organizačních technik, jakož i pracovních metod generálního sekretariátu Rady“.

      46      Jelikož žalobce zpochybňuje znalosti p. G. v oblasti překladů, je třeba shledat, že sporným v projednávané věci je požadavek
         související s překladatelskými technikami stanovený v pátém pododstavci v oddíle „Požadovaná kvalifikace“ v oznámení o volném
         pracovním místě. Ve svých písemných podáních sám žalobce ostatně uvádí zejména tuto podmínku oznámení o volném pracovním místě.

      47      Zadruhé je třeba podotknout, že žalobce netvrdí, že by vedoucí španělského oddělení musel vykonávat úkoly spočívající v překladech
         nebo kontrole kvality překladů. Nicméně žalobce tvrdí, že vedoucí uvedeného oddělení musí mít za účelem zajištění řídících
         funkcí a odpovědnosti za organizaci nepochybnou znalost překladatelských technik.

      48      V tomto ohledu je totiž třeba konstatovat, že ze samotného znění oznámení o volném pracovním místě vyplývá, že nestačilo,
         že uchazeči o pracovní místo mají řídící a organizační znalosti, jakož i znalosti chodu generálního sekretariátu Rady. Uchazeči
         museli mít rovněž zvláštní znalosti týkající se překladů, neboť byla požadována znalost překladatelských technik.

      49      Je tudíž zatřetí třeba určit smysl a dosah požadavku znalosti překladatelských technik.

      50      Jak zdůrazňuje Rada, požadovanou kvalifikaci nelze vykládat nezávisle na popisu pracovní náplně (viz v tomto ohledu výše citovaný
         rozsudek Tzirani v. Komise, bod 53). Tato pracovní náplň popsaná v bodě 7 tohoto rozsudku přitom zdůrazňuje řídící a organizační
         úlohu úspěšného uchazeče o sporné pracovní místo. Požadavek znalosti překladatelských technik je tudíž třeba chápat s ohledem
         na tuto zvláštní úlohu úspěšného uchazeče o sporné pracovní místo.

      51      V tomto ohledu je třeba podotknout, že jelikož úkoly související se sporným pracovním místem nespočívají přímo v překladech
         nebo kontrole kvality překladů, nýbrž hlavně v řízení a organizaci, podmínku znalosti překladatelských technik nelze chápat
         jako vyžadující tutéž kvalifikaci jako na místo překladatele nebo kontrolora překladů. Je ostatně třeba podotknout, že oznámení
         o volném pracovním místě nestanoví jako podmínku vzdělání nebo zkušenost v oblasti překladů.

      52      Toto chápání úlohy vedoucího oddělení je posíleno dokumenty předloženými Radou, které popisují novou strukturu ředitelství
         III „Překlady a produkce dokumentů“ v rámci GŘ A „Personál a administrativa“, jehož součástí je jazyková služba, a tudíž i španělské
         oddělení. Zejména z dokumentu nazvaného „Modernizace administrativy [generálního sekretariátu Rady], zpráva o optimální struktuře
         GŘ A ‚Personál a administrativa‘, ředitelství‘ III ‚Překlady a produkce dokumentů‘, nová administrativní struktura“, ve znění
         ze dne 8. července 2004, vyplývá, že vedoucí oddělení „podléhá dozoru vedení [j]azykové služby“ a že „nese odpovědnost za
         vedení oddělení a celkovou produkci“. Podle téhož dokumentu nese v rámci každého jazykového oddělení určitá osoba odpovědná
         za kvalitu produktu odpovědnost za celkovou kvalitu dokumentů.

      53      Je tedy patrné, že jedním z cílů reorganizace ředitelství III „Překlady a produkce dokumentů“ v rámci GŘ A „Personál a administrativa“
         bylo svěřit vedoucímu oddělení řídící úlohu, zatímco v rámci oddělení osoba odpovědná za kvalitu produktu nese odpovědnost
         za celkovou kvalitu dokumentů, zejména pak za jejich překlad.

      54      Z této analýzy úkolů vedoucího oddělení vyplývá, že OOJ nepřekročil meze své posuzovací pravomoci, pokud jde o výklad podmínky
         znalosti překladatelských technik vyžadované v oznámení o volném pracovním místě.

      55      Dále je třeba ověřit, zda p. G. splňoval tuto podmínku.

      56      Z dokumentů předložených Radou na žádost Soudu vyplývá, že výběrová komise, složená ze šesti osob, byla jmenována Radou dne
         7. dubna 2006. Výběrová komise rozhodla použít hodnotící tabulku jako vodítko při hodnocení uchazečů o sporné pracovní místo
         během pohovorů s těmito uchazeči. Tato tabulka obsahovala tři oddíly s maximálním počtem bodů za každý z těchto oddílů, a sice
         30 bodů za oddíl „Osobní aspekty“, 30 bodů za oddíl „Aspekty spojené s pracovním místem“ a 40 bodů za oddíl „Aspekty spojené
         s vedením a týmovou prací“. Výběrová komise rovněž rozhodla, že pouze uchazeči, kteří získají 50 bodů ze 100, mohou být doporučeni
         na obsazení sporného pracovního místa.

      57      Výběrová komise provedla pohovory se čtyřmi uchazeči, včetně žalobce a p. G. Po těchto pohovorech byla pro každého z uchazečů
         vypracována konsolidovaná verze hodnotící tabulky, která odrážela názory všech členů výběrové komise. Tato verze rovněž uvádí
         počet bodů přidělených každému uchazeči za každý ze tří oddílů tabulky, jakož i celkový počet získaných bodů. Z těchto hodnotících
         tabulek vyplývá, že p. G. získal celkový počet 70 bodů, které se dělily následovně: 24 bodů za oddíl „Osobní aspekty“, 18
         bodů za oddíl „Aspekty spojené s pracovním místem“ a 28 bodů za oddíl „Aspekty vedení a týmové práce“.

      58      V oddíle „Aspekty spojené s pracovním místem“ hodnotící tabulky p. G. jsou zmíněny následující pozitivní body: „Zná velmi
         dobře chod [generálního sekretariátu Rady] (jak z hlediska politických, tak z hlediska administrativních otázek) – Podílel
         se na vypracování návrhu na reorganizaci [ředitelství III ‚Překlady a produkce dokumentů‘ v rámci GŘ A ‚Personál a administrativa‘]
         – Aktivně se podílel na [think-tank] ohledně optimální struktury jazykové služby“. Negativní bod uvedeného oddílu zní následovně:
         „nemá ani praktickou zkušenost ani vzdělání lingvisty“.

      59      Z dokumentů předložených Radou, zejména ze žádosti o změnu přidělení a ze životopisu p. G., rovněž vyplývá, že se posledně
         uvedený aktivně podílel na reformě ředitelství III „Překlady a produkce dokumentů“ GŘ A „Personál a administrativa“, pod nějž
         spadají jazyková oddělení, a že byl po několik let „[o]dpovědný za projekty modernizace administrativy, zejména projekty týkající
         se popisu pracovních míst, organigramu (včetně začlenění do generálního sekretariátu Rady, konceptu ‚vedoucí oddělení‘), finanční
         organizace, správní decentralizace, reformy GŘ A [‚Personál a administrativa‘ ředitelství III ‚Překlady a produkce dokumentů‘]
         a řádné správní praxe“.

      60      Ve své žalobní odpovědi Rada mimo jiné uvádí, aniž by to žalobce zpochybňoval, že od okamžiku jeho přidělení v lednu 2002
         k oddělení „Modernizace administrativy, audity, rovnost příležitostí“ v rámci služby pověřené obecnými administrativními otázkami
         byl p. G. pověřen projektem č. 11 týkajícím se akčního plánu modernizace administrativy (PAMA) zaměřeného na reformu GŘ A „Personál
         a administrativa“. Podle Rady „byl tento projekt rozdělen do [pěti] podprojektů týkajících se [ú]střední koordinace, jazykových
         služeb a služeb sekretariátu, dokumentační a terminologické podpory, náležité organizace chodu sekretariátu a pomoci oddělení
         a technických produkčních služeb“. Rada dodává, že z důvodu úlohy vedoucího projektu byl p. G. členem „Skupiny odborníků [ředitelství
         III ‚Překlady a produkce dokumentů‘ GŘ A ‚Personál a administrativa‘] zabývající se akčním plánem modernizace administrativy
         [generálního sekretariátu Rady]“, která v letech 2002 až 2004 vypracovala zprávy adresované vedení GŘ A „Personál a administrativa“,
         ředitelství III „Překlady a produkce dokumentů“, jakož i generálnímu řediteli pověřenému modernizací administrativy, o dokumentační
         podpoře překladů a terminologie, opatřeních určených k zajištění kvality, o překladatelských a revizorských úkolech, výměně
         důležitých informací, užívání počítačů a příslušného softwaru překladateli.

      61      Za těchto podmínek a s ohledem na podaný výklad požadavku znalosti překladatelských technik nemůže žalobce tvrdit, že OOJ
         porušil podmínky vyžadované v oznámení o volném pracovním místě tím, že shledal, že p. G. splňoval uvedené podmínky. Je třeba
         dodat, že vzhledem k podanému výkladu podmínky znalosti překladatelských technik není argument žalobce, že hodnotící tabulka
         p. G. uvádí v oddíle „Aspekty pojené s pracovním místem“ negativní bod „nemá ani praktickou zkušenost ani vzdělání lingvisty“,
         relevantní, neboť tato zkušenost nebo vzdělání není podmínkou vyžadovanou v oznámení o volném pracovním místě.

      62      Konečně je třeba ověřit, zda se OOJ tím, že zamítl žádost žalobce o pracovní místo, nedopustil zjevně nesprávného posouzení.

      63      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že v rozhodnutí zamítajícím žádost žalobce o pracovní místo OOJ uvědomil žalobce o tom,
         že vybral jiného uchazeče, „který dokonaleji odpovídá“ potřebám sporného pracovního místa.

      64      Na jednání zástupkyně Rady vysvětlila, že podle OOJ odpovídal p. G. potřebám sporného pracovního místa dokonaleji než žalobce.

      65      Jak již bylo uvedeno v bodě 56 tohoto rozsudku, výběrová komise rozhodla, že pouze uchazeči, kteří dosáhnou minimálně 50 bodů
         ze 100 v hodnotící tabulce, mohou být doporučeni na sporné pracovní místo. Krom toho je třeba konstatovat, že výběrová komise
         nezamítla žádnou ze žádostí o pracovní místo podaných čtyřmi uchazeči pozvanými k pohovorům z důvodu nesplnění některé z podmínek
         vyžadovaných v oznámení o volném pracovním místě a že výše uvedené pohovory proběhly předtím, než výběrová komise provedla
         srovnávací přezkum žádostí.

      66      Je tedy třeba podotknout, že žádost žalobce nebyla zamítnuta z důvodu, že nesplňoval některou z kvalifikací požadovaných v oznámení
         o volném pracovním místě, nýbrž v důsledku zvážení srovnatelných zásluh uchazečů. Skutečnost, že určitý úředník má prokazatelné
         a uznané zásluhy, nevylučuje, že v rámci zvážení srovnatelných zásluh uchazečů mají jiní uchazeči větší zásluhy (výše citovaný
         rozsudek Wunenburger v. Komise, bod 74; rozsudek Soudu ze dne 22. října 2008, Tzirani v. Komise, F‑46/07, dosud nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 119).

      67      Pro účely projednávaného sporu je tudíž třeba posoudit, zda se OOJ dopustil zjevně nesprávného posouzení při srovnání zásluh
         p. G. a žalobce.

      68      V tomto ohledu je třeba podotknout, že argumentace žalobce spočívá převážně na předpokladu, že jeho výklad podmínky týkající
         se znalosti překladatelských technik bude přijat. Jelikož však tento výklad musí být odmítnut, jak je uvedeno v bodech 49
         až 54 tohoto rozsudku, žalobce nemůže tvrdit, že se OOJ dopustil zjevně nesprávného posouzení.

      69      Zaprvé je totiž třeba konstatovat, že výběrová komise udělila p. G. a žalobci velmi rozdílné známky. Jak již bylo uvedeno
         v bodě 57 tohoto rozsudku, p. G. získal celkový počet 70 bodů, které se dělí následovně: 24 bodů za oddíl „Osobní aspekty“,
         18 bodů za oddíl „Aspekty spojené s pracovním místem“ a 28 bodů za oddíl „Aspekty vedení a týmové práce“. Žalobce získal celkově
         pouze 42 bodů, které se dělí na 10 bodů za oddíl „Osobní aspekty“, 20 bodů za oddíl „Aspekty spojené s pracovním místem“ a 12
         bodů za oddíl „Aspekty vedení a týmové práce“.

      70      Zadruhé je třeba konstatovat, že s přihlédnutím k výkladu podmínky vyžadované v oznámení o volném pracovním místě, který musí
         být přijat, týkající se znalosti překladatelských technik nezpochybňuje argumentace žalobce strukturu hodnotící tabulky použité
         výběrovou komisí, zejména pokud jde o váhu přisouzenou podmínce týkající se řídících schopností stanovené v oznámení o volném
         pracovním místě.

      71      Zatřetí žalobce neprokázal, že by splňoval dokonaleji než p. G. podmínky stanovené v oznámení o volném pracovním místě tak,
         jak musí být chápány, pokud jde zejména o podmínku týkající se znalosti překladatelských technik.

      72      Z toho vyplývá, že se OOJ nedopustil zjevně nesprávného posouzení tím, že shledal, že žádost p. G. lépe odpovídala požadavkům
         sporného pracovního místa než žádost žalobce.

      73      Tento závěr nelze vyvrátit výtkou, že výběrová komise během svých prací nezohlednila tři poslední hodnotící posudky v rozporu
         s článkem 45 služebního řádu. Rada v první řadě ve své žalobní odpovědi tvrdí, že tři poslední hodnotící posudky byly zohledněny.
         Ve svém vyjádření zmíněném v bodě 19 tohoto rozsudku sice žalobce uvádí, že dokumenty předložené Radou Soudu nezmiňují přezkum
         výše uvedených posudků. Avšak z pouhé neexistence zmínky uvedených hodnotících posudků v hodnotících tabulkách uchazečů o sporné
         pracovní místo nelze vyvodit, že výběrová komise tyto posudky nepřezkoumala (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 25. září
         2008, Strack v. Komise, F‑44/05, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 165). Krom toho je třeba poznamenat, že i kdyby
         hodnotící posudky žalobce zmiňovaly jeho řídící a organizační schopnosti, žalobce neprokázal, že by uvedené posudky dokládaly,
         že by se OOJ dopustil zjevně nesprávného posouzení tím, že měl za to, že žádost p. G. o sporné pracovní místo odpovídala potřebám
         sporného pracovního místa dokonaleji než jeho žádost. V této souvislosti je totiž třeba přihlédnout k podstatnému rozdílu
         shledanému výběrovou komisí při zvážení srovnatelných zásluh žalobce a p. G.

      74      Konečně i za předpokladu, že by se výběrová komise dopustila pochybení při posouzení znalosti anglického jazyka žalobce, toto
         pochybení nestačí k prokázání, že se OOJ dopustil zjevně nesprávného posouzení. V tomto ohledu je totiž třeba přihlédnout
         rovněž k podstatnému rozdílu shledanému výběrovou komisí při zvážení srovnatelných zásluh žalobce a p. G. Je ostatně třeba
         konstatovat, že žalobce ve svém životopise uvedl nejen znalost francouzského jazyka, ale rovněž anglického jazyka, kterou
         označuje za výbornou. Pokud jde mimoto o úroveň znalosti francouzského jazyka žalobce, je třeba podotknout, že skutečnost,
         že výběrová komise tuto znalost nezmínila v hodnotící tabulce, a to ani jako pozitivní ani jako negativní bod, též neprokazuje
         existenci zjevně nesprávného posouzení.

      75      Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že žalobní důvody vycházející ze zjevně nesprávného posouzení, porušení ustanovení oznámení
         o volném pracovním místě a porušení článku 45 služebního řádu musí být odmítnuty, aniž by bylo třeba rozhodnout o námitce
         nepřípustnosti vznesené Radou, pokud jde o žalobní důvod vycházející z porušení článku 45 služebního řádu. V důsledku toho
         musí být žaloba zamítnuta v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      76      Podle článku 122 jednacího řádu Soudu se ustanovení osmé kapitoly druhé hlavy uvedeného řádu týkající se nákladů řízení a soudních
         výdajů použijí pouze na věci zahájené před Soudem po vstupu tohoto řádu v platnost, tedy 1. listopadu 2007. Příslušná ustanovení
         jednacího řádu Soudu prvního stupně Evropských společenství se i nadále použijí obdobně na věci projednávané před Soudem před
         tímto datem.

      77      Pode čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení,
         pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Nicméně podle článku 88 téhož řádu ve sporech mezi Společenstvími
         a jejich zaměstnanci nesou orgány vlastní náklady. Vzhledem k tomu, že žalobce neměl ve věci úspěch, je důvodné rozhodnout,
         že každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (třetí senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

               Mahoney

                Kanninen

                Gervasoni

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. května 2009.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               W. Hakenberg

                      P. Mahoney

         Text tohoto rozhodnutí, jakož i text rozhodnutí soudů Společenství v něm uvedených a dosud nezveřejněných ve Sbírce rozhodnutí
            jsou k dispozici na internetové stránce Soudního dvora http://curia.europa.eu.

      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1981. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Věc 804/79.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 14. ledna 2010.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV proti Plus Warenhandelsgesellschaft mbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo.#Směrnice 2005/29/ES - Nekalé obchodní praktiky - Vnitrostátní právní úprava, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, jež podmiňují účast spotřebitelů na výherní hře koupí zboží nebo využitím služby.#Věc C-304/08.

text:
      Věc C-304/08
      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      v.
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof)
      „Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky – Vnitrostátní právní úprava, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, jež podmiňují účast spotřebitelů na výherní hře koupí
         zboží nebo využitím služby“

      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Nekalé obchodní praktiky podniků vůči spotřebitelům – Směrnice 2005/29
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29)
      Směrnici 2005/29 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu je třeba vykládat tak, že brání vnitrostátní
         právní úpravě, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, při kterých je účast spotřebitelů na soutěži o ceny nebo na výherní
         hře podmíněna koupí zboží nebo využitím služby, aniž by brala v úvahu konkrétní okolnosti projednávaného případu.

      Směrnice 2005/29 totiž ve své příloze I stanoví taxativní výčet 31 obchodních praktik, které jsou na základě čl. 5 odst. 5
         této směrnice považovány za nekalé „za všech okolností“. V důsledku toho, jak výslovně uvádí sedmnáctý bod odůvodnění uvedené
         směrnice, lze pouze tyto obchodní praktiky pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba provádět hodnocení jednotlivých případů
         podle článků 5 až 9 směrnice 2005/29. Vnitrostátní právní úprava, která zásadně zakazuje praktiky podmiňující účast spotřebitelů
         na výherní hře nebo na soutěži o ceny koupí výrobků nebo využitím služeb, tak neodpovídá požadavkům stanoveným uvedenou směrnicí.

      Konečně uvedená právní úprava naráží na obsah článku 4 směrnice 2005/29, který členským státům výslovně zakazuje zachovávat
         nebo přijímat více omezující vnitrostátní opatření, i když taková opatření směřují k dosažení vyšší úrovně ochrany spotřebitele.

      (viz body 45, 47, 50, 54 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      14. ledna 2010 (*)

      „Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky – Vnitrostátní právní úprava, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, jež podmiňují účast spotřebitelů na výherní hře koupí
         zboží nebo využitím služby“

      Ve věci C‑304/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof
         (Německo) ze dne 5. června 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 9. července 2008, v řízení

      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      proti
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano (zpravodaj), předseda senátu a zastupující předseda prvního senátu, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič
         a J.‑J. Kasel, soudci,

      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. června 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV C. von Gierke, Rechtsanwältin,
      –        za Plus Warenhandelsgesellschaft mbH D. Mäderem a C. Huneckem, Rechtsanwälte,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Kemper, jako zmocněnci,
      –        za belgickou vládu T. Maternem, jako zmocněncem,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za španělskou vládu F. Díez Morenem, jako zmocněncem,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s F. Arenou, avvocato dello Stato,
      –        za rakouskou vládu A. Hable, jako zmocněnkyní,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, K. Zawisza a M. Laszuk, jako zmocněnci,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, P. Mateus Caladem a A. Barros, jako zmocněnci,
      –        za finskou vládu A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství F. Erlbacherem a W. Wilsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 3. září 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne
         11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic
         Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice
         o nekalých obchodních praktikách“) (Úř. věst. L 149, s. 22).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (německé sdružení pro boj
         proti nekalé soutěži, dále jen „Wettbewerbszentrale“) a Plus Warenhandelsgesellschaft mbH, německým podnikem provozujícím
         maloobchodní prodejny (dále jen „Plus“), ve věci obchodní praktiky tohoto podniku považované sdružením Wettbewerbszentrale
         za nekalou.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Šestý, sedmý a sedmnáctý bod odůvodnění směrnice 2005/29 stanoví následující:

      „(6)      Tato směrnice […] sbližuje právní předpisy členských států o nekalých obchodních praktikách včetně klamavé reklamy, jež přímo
         poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů, a tím nepřímo poškozují ekonomické zájmy oprávněných soutěžitelů. V souladu se zásadou
         proporcionality chrání tato směrnice spotřebitele před následky nekalých obchodních praktik, jsou-li závažné, avšak současně
         připouští, že v některých případech může být dopad na spotřebitele zanedbatelný. Nevztahuje se na vnitrostátní právní předpisy,
         které se týkají nekalých obchodních praktik poškozujících pouze ekonomické zájmy soutěžitelů nebo které se týkají obchodování
         mezi obchodníky, ani se jich nedotýká; při plném respektování zásady subsidiarity budou členské státy, pokud se tak rozhodnou,
         moci i nadále regulovat tyto praktiky v souladu s právem Společenství. […]

      (7)      Tato směrnice upravuje obchodní praktiky, které přímo ovlivňují rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci týkající se produktů.
         Neupravuje obchodní praktiky, jež se uskutečňují převážně za jiným účelem, jako je například obchodní komunikace zaměřená
         na investory, jako jsou výroční zprávy a podnikové propagační publikace. Neupravuje právní požadavky na vkus a slušnost, které
         jsou v jednotlivých členských státech značně rozdílné. Obchodní praktiky, jako je nevyžádaný pouliční prodej, mohou být v členských
         státech z kulturních důvodů nežádoucí. Členské státy by proto měly mít možnost na svém území zachovat zákaz obchodních praktik
         v souladu s právem Společenství z důvodu vkusu a slušnosti i u praktik, které neomezují svobodnou volbu spotřebitelů. Při
         uplatňování této směrnice, a zejména jejích obecných ustanovení, je třeba brát plně v úvahu souvislosti daného jednotlivého
         případu.

      [...]
      (17)      Pro zajištění vyšší právní jistoty je žádoucí určit takové obchodní praktiky, jež jsou za všech okolností nekalé. Příloha
         I proto uvádí taxativní výčet všech takových praktik. Pouze tyto obchodní praktiky lze pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba
         provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9. Tento seznam lze změnit pouze revizí této směrnice.“

      4        Článek 2 směrnice 2005/29 stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      […]
      d)      ,obchodními praktikami vůči spotřebiteli‘ (dále také jen ,obchodní praktiky‘) jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení,
         obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním
         produktu spotřebiteli;

      […]“
      5        Článek 3 odst. 1 této směrnice stanoví:

      „Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí
         týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.“

      6        Podle článku 4 uvedené směrnice:

      „Členské státy neomezí svobodu poskytování služeb ani volný pohyb zboží z důvodů spadajících do oblasti, kterou tato směrnice
         sbližuje.“

      7        Článek 5 směrnice 2005/29, nazvaný „Zákaz nekalých obchodních praktik“, zní takto:

      „1.      Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.
      2.      Obchodní praktika je nekalá, pokud:
      a)      je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče,
      a
      b)      podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení
         vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů,
         ve vztahu k danému produktu.

      3.      Obchodní praktiky, jež mohou podstatně narušit ekonomické chování pouze určité jednoznačně vymezitelné skupiny spotřebitelů,
         kteří jsou z důvodu duševní nebo fyzické slabosti, věku nebo důvěřivosti zvlášť zranitelní takovou praktikou nebo produktem,
         který propaguje, způsobem, který může obchodník rozumně očekávat, se hodnotí z pohledu průměrného člena dané skupiny. Tím
         nejsou dotčeny běžné a oprávněné reklamní praktiky zveličených prohlášení nebo prohlášení, která nejsou míněna doslovně.

      4.      Obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou-li:
      a)      klamavé ve smyslu článků 6 a 7,
      nebo
      b)      agresivní ve smyslu článků 8 a 9.
      5.      V příloze I je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností. Tento jednotný výčet platí
         ve všech členských státech a může být změněn pouze revizí této směrnice.“

      8        Konečně v souladu s článkem 19 směrnice 2005/29:

      „Členské státy přijmou a zveřejní právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 12.6.2007.
         […]

      Budou tyto předpisy používat ode dne 12. 12. 2007. […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      9        Účelem zákona o potírání nekalé soutěže (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, BGBl. 2004 I, s. 1414, dále jen „UWG“) je
         v souladu s jeho § 1 chránit před nekalou soutěží soutěžitele, spotřebitele a ostatní účastníky trhu. Zároveň chrání obecný
         zájem na nenarušené soutěži.

      10      Ustanovení § 3 UWG zní takto:

      „Nekalosoutěžní jednání, jež jsou způsobilá nezanedbatelně narušit hospodářskou soutěž v neprospěch soutěžitelů, spotřebitelů
         nebo jiných účastníků trhu, jsou protiprávní.“

      11      Ustanovení § 4 UWG stanoví:

      „Nekalého jednání ve smyslu § 3 se dopustí zejména každý,
      […]
      6.      kdo podmiňuje účast spotřebitelů na soutěži o ceny nebo na výherní hře koupí zboží nebo využitím služby, ledaže je soutěž
         o ceny nebo výherní hra z povahy věci spojena se zbožím nebo službou;

      […]“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      12      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ve dnech od 16. září do 13. listopadu 2004 Plus zahájila reklamní kampaň „Ihre Millionenchance“
         („Vaše milionová šance“), v rámci níž byla veřejnost vyzvána, aby nakupovala výrobky prodávané v jejích obchodech za účelem
         sbírání bodů. Po nasbírání 20 bodů se spotřebitelé mohli bezplatně účastnit slosování Deutscher Lottoblock (národní sdružení
         16 loterijních společností) dne 6. listopadu 2004 nebo dne 27. listopadu 2004.

      13      Jelikož Wettbewerbszentrale považovalo tuto praktiku za nekalou ve smyslu ustanovení § 3 ve spojení s § 4 bodem 6 UWG v tom,
         že Plus podmiňovala účast spotřebitelů na výherní hře koupí zboží, navrhla u Landgericht Duisburg, aby této společnosti nařídil
         zdržet se uvedené praktiky.

      14      Poté, co bylo v řízení v prvním a druhém stupni rozhodnuto v neprospěch Plus, podala tato společnost u Bundesgerichtshof opravný
         prostředek „Revision“.

      15      Ve svém předkládacím rozhodnutí tento soud vyjadřuje pochybnosti o slučitelnosti uvedených vnitrostátních ustanovení se směrnicí
         2005/29 v rozsahu, v němž tato ustanovení stanoví obecný zákaz soutěží o ceny a výherních her s povinností koupě. Tato praktika
         přitom není zahrnuta mezi praktiky vyjmenované v příloze I této směrnice, jež mohou být zakázány za všech okolností bez ohledu
         na konkrétní ohrožení zájmů spotřebitelů. Mimoto podle předkládajícího soudu není vyloučeno, že UWG tímto způsobem přiznává
         spotřebitelům širší ochranu, než jakou zamýšlel zákonodárce Společenství, třebaže uvedená směrnice tuto oblast úplně harmonizuje.

      16      Ve svém předkládacím rozhodnutí Bundesgerichtshof rovněž uvádí některé poznámky k přípustnosti své žádosti o rozhodnutí o předběžné
         otázce.

      17      V tomto ohledu upřesňuje, že i když směrnice 2005/29 nebyla dosud do německého práva provedena, a krom toho se v tomto rámci
         nepočítá s žádnou změnou nebo zrušením ustanovení UWG dotčených v původním řízení, je nicméně povinen na základě judikatury
         vyplývající z rozsudku ze dne 4. července 2006, Adelener a další (C‑212/04, Sb. rozh. s. I‑6057), vykládat vnitrostátní právo
         v souladu se směrnicí 2005/29 od 12. prosince 2007, tedy data, ke kterému mělo být podle článku 19 této směrnice použití vnitrostátních
         prováděcích ustanovení nejpozději zajištěno.

      18      Mimoto je sice pravda, že vytýkaná reklama pochází ještě z doby před vstupem směrnice 2005/29 v platnost, k němuž došlo dne
         12. června 2005, nicméně předkládající soud vysvětluje, že vzhledem k tomu, že se návrh na vydání soudního příkazu zdržet
         se protiprávního jednání podaný Wettbewerbszentrale týká budoucích protiprávních jednání, opravnému prostředku „Revision“
         může být vyhověno pouze tehdy, jestliže se zdržení se protiprávního jednání lze domáhat rovněž na základě práva platného v den
         vyhlášení jeho rozhodnutí.

      19      Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je třeba čl. 5 odst. 2 směrnice 2005/29 [...] vykládat tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž je obchodní praktika,
         při které je účast spotřebitelů na soutěži o ceny nebo na výherní hře podmíněna koupí zboží nebo využitím služby, v zásadě
         protiprávní bez ohledu na to, zda jsou konkrétním reklamním opatřením dotčeny zájmy spotřebitelů?“

       K předběžné otázce
      20      Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být směrnice 2005/29 vykládána tak, že brání vnitrostátní právní
         úpravě, jako je UWG, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, při kterých je účast spotřebitelů na soutěži o ceny nebo na
         výherní hře podmíněna koupí zboží nebo využitím služby, aniž by brala v úvahu konkrétní okolnosti projednávaného případu.

       K přípustnosti
      21      Španělská vláda zpochybňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce z důvodu, že směrnice 2005/29 není použitelná
         na takovou situaci, jakou je situace v původním řízení.

      22      Vzhledem k tomu, že spor existuje mezi dvěma německými podniky, se podle této vlády situace dotčená v původním řízení vyznačuje
         skutečností, že všechny jeho prvky jsou omezeny hranicemi jediného členského státu, takže ustanovení směrnice 2005/29 nejsou
         použitelná na spor v původním řízení (viz rozsudek ze dne 21. října 1999, Jägerskiöld, C‑97/98, Recueil s. I‑7319, bod 45).
         Podpůrně španělská vláda v podstatě uvádí, že směrnice 2005/29 není použitelná na věc v původním řízení, jelikož ke skutečnostem,
         které vedly k této věci, došlo nejen před uplynutím lhůty pro provedení této směrnice, nýbrž dokonce před přijetím této směrnice.
         V důsledku toho Soudní dvůr nemůže posoudit slučitelnost německého práva se směrnicí 2005/29. Konečně tato vláda zdůrazňuje,
         že v každém případě není účelem této směrnice právně upravit soutěže o ceny nebo loterie spojené s uváděním na trh zboží nebo
         služeb určených spotřebitelům, jelikož tato oblast byla výslovně předmětem návrhu nařízení KOM(2001) 546 v konečném znění
         o podpoře prodeje, který Komise Evropských společenství vzala poté v roce 2006 zpět.

      23      Tyto argumenty nicméně nelze přijmout.

      24      V tomto ohledu je třeba bez dalšího připomenout ustálenou judikaturu, podle níž v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními
         soudy stanovené článkem 234 ES je věcí pouze vnitrostátních soudů, kterým byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost za
         soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné
         otázce pro vydání jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené
         otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 13. března
         2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 38; ze dne 22. května 2003, Korhonen a další, C‑18/01, Recueil, s. I‑5321,
         bod 19, jakož i ze dne 19. dubna 2007, Asemfo, C‑295/05, Sb. rozh. s. I‑2999, bod 30).

      25      Z toho plyne, že domněnka relevance, která se váže k předběžným otázkám položeným vnitrostátními soudy, může být vyvrácena
         jen ve výjimečných případech, zejména pokud je zjevné, že žádaný výklad ustanovení práva Společenství, jichž se tyto otázky
         týkají, nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení (viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman,
         C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 61, jakož i ze dne 1. dubna 2008, Gouvernement de la Communauté française a Gouvernement
         wallon, C‑212/06, Sb. rozh. s. I‑1683, bod 29).

      26      Nicméně tomu tak patrně není v projednávaném případě.

      27      Co se nejprve týče odkazu španělské vlády na výše citovaný rozsudek Jägerskiöld na podporu tvrzení, že věc, která je na počátku
         projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, nemá rozměr Společenství, postačuje konstatovat, že uvedený rozsudek
         se týkal výkladu ustanovení Smlouvy o ES upravujících volný pohyb služeb, která, jak výslovně připomněl Soudní dvůr v bodě
         42 uvedeného rozsudku, nejsou použitelná na činnosti, jejichž všechny prvky jsou omezeny hranicemi jediného členského státu.

      28      Naproti tomu ve věci v původním řízení, na rozdíl od ustanovení Smlouvy dotčených ve věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek
         Jägerskiöld, použití směrnice 2005/29 není podmíněno přítomností vnějšího prvku. Na základě svého čl. 3 odst. 1 je totiž tato
         směrnice použitelná na všechny nekalé obchodní praktiky prováděné podnikem vůči spotřebitelům.

      29      Co se dále týče argumentu, že se směrnice 2005/29 nepoužije na spor v původním řízení z důvodu, že ke skutečnostem, které
         k tomuto sporu vedly, došlo před přijetím této směrnice, je třeba jednak poukázat na to, že podle ustálené judikatury se soudy
         členského státu musejí od data, k němuž směrnice vstoupila v platnost, zdržet v co největším možném rozsahu výkladu vnitrostátního
         práva, který by mohl vážně ohrozit dosažení cíle sledovaného touto směrnicí po uplynutí lhůty pro její provedení (viz zvláště
         rozsudek ze dne 23. dubna 2009, VTB-VAB a Galatea, C‑261/07 a C‑299/07, Sb. rozh. s. I‑2949, bod 39 a citovaná judikatura).

      30      V projednávaném případě byla povinnost zdržet se takového výkladu použitelná přinejmenším v okamžiku přijetí předkládacího
         rozhodnutí, a sice dne 5. června 2008, tedy dne, k němuž směrnice 2005/29 nejen vstoupila v platnost, ale uplynula i lhůta
         pro její provedení, stanovená na 12. prosince 2007.

      31      Kromě toho v každém případě z předkládacího rozhodnutí výslovně vyplývá, že výsledek opravného prostředku „Revision“ podaného
         společností Plus závisí na tom, zda dotčený návrh na vydání soudního příkazu zdržet se protiprávního jednání může být podán
         na základě práva použitelného v okamžiku, kdy bude v návaznosti na vyhlášení tohoto rozsudku vydáno rozhodnutí, kterým se
         rozhodne o sporu v původním řízení, jelikož uvedená žaloba se týká rovněž budoucích protiprávních jednání.

      32      Za těchto podmínek, jak na to poukázala generální advokátka v bodech 49 až 57 svého stanoviska, výklad směrnice 2005/29, požadovaný
         předkládajícím soudem, musí být považován za užitečný pro předkládající soud k tomu, aby mohl rozhodnout ve věci, která mu
         byla předložena.

      33      Konečně, co se týče argumentu, že se na praktiky podpory prodeje dotčené v původním řízení nepoužije směrnice 2005/29 z důvodu,
         že byly výslovně předmětem návrhu nařízení Komise, postačuje konstatovat, že tato okolnost nemůže sama o sobě vyloučit – zejména
         s ohledem na skutečnost, že uvedený návrh byl vzat zpět v roce 2006, a tedy nevedl k přijetí nařízení – že tyto praktiky mohou
         za současného stavu práva Společenství představovat nekalé obchodní praktiky ve smyslu této směrnice a spadat do rozsahu její
         působnosti.

      34      S ohledem na výše uvedené je třeba mít za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

       K věci samé
      35      Za účelem zodpovězení položené otázky je nejprve třeba určit, zda praktiky, jež jsou předmětem zákazu dotčeného v původním
         řízení a jež spojují koupi zboží nebo využití služeb a účast spotřebitelů na výherní hře nebo soutěži o ceny, představují
         obchodní praktiky ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29, a podléhají tudíž pravidlům stanoveným touto směrnicí.

      36      V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29 definuje pomocí zvláště široké formulace pojem „obchodní
         praktika“ jako „jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany
         obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli“.

      37      Je přitom nutno konstatovat, že reklamní kampaně, jako jsou kampaně dotčené v původním řízení, které podmiňují bezplatnou
         účast spotřebitele na loterii koupí určitého množství zboží nebo využitím určitého množství služeb, jsou jednoznačně součástí
         obchodní strategie obchodníka a přímo směřují k propagaci nebo podpoře odbytu tohoto zboží a služeb. Z toho vyplývá, že jsou
         obchodními praktikami ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29, a v důsledku toho spadají do působnosti této směrnice (viz
         obdobně, co se týče vázaných nabídek, výše citovaný rozsudek VTB-VAB a Galatea, bod 50).

      38      Tento závěr nelze zpochybnit argumentací uplatněnou českou a rakouskou vládou, podle které je hlavním cílem ustanovení UWG
         dotčených v původním řízení nikoliv ochrana spotřebitelů, jak je tomu v případě ustanovení směrnice 2005/29, nýbrž ochrana
         soutěžitelů před nekalými obchodními praktikami prováděnými některými hospodářskými subjekty, takže tato ustanovení nespadají
         do oblasti působnosti této směrnice.

      39      Jak bylo totiž zdůrazněno v bodě 36 tohoto rozsudku, směrnice 2005/29 se vyznačuje obzvláště širokým věcným rozsahem působnosti
         vztahujícím se na všechny obchodní praktiky, které přímo souvisejí s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebitelům.
         Z uvedeného rozsahu působnosti jsou tak vyloučeny, jak vyplývá z šestého bodu odůvodnění této směrnice, pouze vnitrostátní
         právní předpisy, které se týkají nekalých obchodních praktik poškozujících „pouze“ ekonomické zájmy soutěžitelů nebo které
         se týkají obchodování mezi obchodníky.

      40      Jak přitom uvedla generální advokátka v bodech 65 a 66 svého stanoviska, zcela zjevně tomu tak není v případě vnitrostátních
         ustanovení dotčených v původním řízení, jelikož § 1, § 3 a § 4 UWG směřují výslovně k ochraně spotřebitelů, a nikoliv k ochraně
         soutěžitelů a jiných účastníků trhu.

      41      Po výše uvedeném upřesnění je třeba dále připomenout, že směrnice 2005/29 úplně harmonizuje na úrovni Společenství pravidla
         týkající se nekalých obchodních praktik podniků vůči spotřebitelům. Jak výslovně stanoví článek 4 této směrnice, členské státy
         tudíž nemohou přijmout více omezující opatření, než jaká jsou stanovená uvedenou směrnicí, a to ani s cílem dosáhnout vyšší
         úrovně ochrany spotřebitelů (výše citovaný rozsudek VTB-VAB a Galatea, bod 52).

      42      Dále je třeba poukázat na to, že článek 5 směrnice 2005/29 stanoví zákaz nekalých obchodních praktik a uvádí kritéria umožňující
         určit takový nekalý charakter.

      43      Podle odstavce 2 tohoto článku je tak obchodní praktika nekalá, pokud je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče
         a zhoršuje nebo může výrazně zhoršit ekonomické chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu.

      44      Co se týče odstavce 4 uvedeného článku, ten vymezuje dvě přesné kategorie nekalých praktik, a sice „klamavé praktiky“, odpovídající
         kritériím specifikovaným v článcích 6 a 7, a „agresivní praktiky“, odpovídající kritériím specifikovaným v článcích 8 a 9
         směrnice 2005/29. Takové praktiky jsou na základě těchto ustanovení zakázány zejména tehdy, pokud s ohledem na své charakteristické
         rysy a věcné souvislosti vedou nebo mohou vést k tomu, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které
         by jinak neučinil.

      45      Konečně směrnice 2005/29 ve své příloze I stanoví taxativní výčet 31 obchodních praktik, které jsou na základě čl. 5 odst. 5
         této směrnice považovány za nekalé „za všech okolností“. V důsledku toho, jak výslovně uvádí sedmnáctý bod odůvodnění uvedené
         směrnice, lze pouze tyto obchodní praktiky pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba provádět hodnocení jednotlivých případů
         podle článků 5 až 9 směrnice 2005/29.

      46      Otázku položenou předkládajícím soudem je tedy třeba posoudit ve světle obsahu a obecné systematiky ustanovení směrnice 2005/29,
         která jsou připomenuta v předchozích bodech.

      47      V tomto ohledu je nutno konstatovat, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení,
         tím, že zásadně zakazuje praktiky podmiňující účast spotřebitelů na výherní hře nebo na soutěži o ceny koupí výrobků nebo
         využitím služeb, neodpovídá požadavkům stanoveným směrnicí 2005/29.

      48      Jednak totiž § 4 bod 6 UWG zakazuje jakoukoliv obchodní transakci, která spojuje koupi výrobků nebo využití služeb a účast
         spotřebitelů na výherní hře nebo soutěži o ceny, s jedinou výjimkou, kdy je soutěž o ceny nebo výherní hra z povahy věci spojena
         s dotčeným zbožím nebo službou. Jinými slovy, tento druh praktiky je obecně zakázán, aniž by bylo nezbytné s ohledem na věcné
         souvislosti každého případu určit, zda dotčená obchodní transakce má „nekalý“ charakter ve světle kritérií vyjádřených v článcích
         5 až 9 směrnice 2005/29.

      49      Je přitom nesporné, že takové praktiky, spojující koupi zboží nebo využití služeb s účastí spotřebitelů na výherní hře nebo
         soutěží o ceny, nejsou uvedeny v příloze I uvedené směrnice, která, jak bylo připomenuto v bodě 45 tohoto rozsudku, stanoví
         taxativní výčet pouze těch praktik, které mohou být zakázány, aniž by bylo třeba provádět hodnocení jednotlivých případů.

      50      Kromě toho právní úprava takového typu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, naráží na obsah článku 4 směrnice
         2005/29, který členským státům výslovně zakazuje zachovávat nebo přijímat více omezující vnitrostátní opatření, i když taková
         opatření směřují k dosažení vyšší úrovně ochrany spotřebitele.

      51      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že směrnice 2005/29 brání zákazu obchodních nabídek, které spojují koupi výrobků
         nebo využití služeb s účastí spotřebitelů na soutěži o ceny nebo výherní hře, jako je zákaz stanovený vnitrostátní právní
         úpravou dotčenou v původním řízení.

      52      Tento závěr nelze zpochybnit skutečností, že § 4 bod 6 UWG stanoví výjimku ve prospěch praktik týkajících se výherní hry nebo
         soutěže o ceny, které jsou z povahy věci spojeny s dotčeným zbožím nebo službou.

      53      I když totiž může tato výjimka omezit dosah zákazu stanoveného v uvedeném ustanovení, nic to nemění na tom, že z důvodu své
         omezené a předem vymezené povahy nemůže nahradit analýzu „nekalé“ povahy obchodní praktiky ve světle kritérií uvedených v článcích
         5 až 9 směrnice 2005/29, která musí být nutně provedena s ohledem na věcné souvislosti každého případu, pokud se jedná, jako
         ve věci v původním řízení, o praktiku neuvedenou v příloze I této směrnice (viz výše citovaný rozsudek VTB-VAB a Galatea,
         body 64 a 65).

      54      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět, že směrnici 2005/29 je třeba vykládat tak, že brání
         vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, při
         kterých je účast spotřebitelů na soutěži o ceny nebo na výherní hře podmíněna koupí zboží nebo využitím služby, aniž by brala
         v úvahu konkrétní okolnosti projednávaného případu.

       K nákladům řízení
      55      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Směrnici Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům
            na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení
            Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“) je třeba vykládat tak, že brání
            vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která zásadně zakazuje obchodní praktiky, při
            kterých je účast spotřebitelů na soutěži o ceny nebo na výherní hře podmíněna koupí zboží nebo využitím služby, aniž by brala
            v úvahu konkrétní okolnosti projednávaného případu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 4. června 2009. # Vahan Adjemian a další (F-134/07) a Colette Renier (F-8/08) proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Směrnice 1999/70. # Věci F-134/07 a F-8/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (druhý senát)
      4. června 2009
      Věci F-134/07 a F-8/08
      Vahan Adjemian a další
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Smluvní zaměstnanci – Délka trvání smlouvy – Článek 88 pracovního řádu ostatních zaměstnanců – Rozhodnutí Komise ze dne 28. dubna 2004 o maximální délce zaměstnávání dočasných zaměstnanců ve službách Komise – Směrnice 1999/70 – Použitelnost ve vztahu k orgánům“
      Předmět: Žaloby podané na základě článků 236 ES a 152 AE, jimiž se ve věci F-134/07 V. Adjemian a 180 dalších smluvních zaměstnanců
         Komise domáhá: prohlášení neplatnosti rozhodnutí Komise, včetně rozhodnutí ze dne 28. dubna 2004 o maximální délce zaměstnávání
         dočasných zaměstnanců ve službách Komise, a uzná-li to Soud za vhodné, prohlášení neplatnosti i článku 88 pracovního řádu
         ostatních zaměstnanců Evropských společenství v rozsahu, v němž se jím omezuje délka trvání smluv smluvních zaměstnanců; zrušení
         rozhodnutí Komise ze dnů 22. srpna, 5. září, 30. října a 28. listopadu 2007, jimiž se v podstatě zamítá uzavření pracovní
         smlouvy, respektive obnovení zaměstnaneckého poměru žalobců na dobu neurčitou; uzná-li to Soud za vhodné, zrušení rozhodnutí
         Komise o stanovení příslušných podmínek zaměstnání žalobců, jimiž se zaměstnanecký poměr žalobců nebo jeho prodloužení omezuje
         na dobu určitou; ve věci F‑8/08 se C. Renier domáhá zrušení rozhodnutí Komise ze dne 11. dubna 2007, jímž se omezuje délka
         trvání její smlouvy smluvního zaměstnance na období od 16. dubna 2007 do 15. prosince 2008.

      Rozhodnutí:      Věci F‑134/07, Adjemian a další v. Komise, a F‑8/08, Renier v. Komise se spojují pro účely rozsudku. Žaloby se zamítají. Vahanu
         Adjemianovi, Erice Adorno, Angele Baranzini a dalším 178 žalobcům, jejichž jména jsou uvedena v přílohách I, II a III k tomuto
         rozsudku, se ukládá náhrada veškerých nákladů ve věci F‑134/07, ponesou tedy vlastní náklady řízení a ukládá se jim náhrada
         nákladů řízení Komise v této věci. Colette Renier se ukládá náhrada veškerých nákladů řízení ve věci F‑8/08, ponese tedy vlastní
         náklady a ukládá se jí náhrada nákladů řízení Komise v této věci. Rada Evropské unie, vedlejší účastnice řízení vystupující
         na podporu návrhových žádání Komise v těchto dvou věcech, ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální náležitosti – Určení předmětu sporu – Shrnutí uplatňovaných žalobních důvodů
      [Statut Soudního dvora, čl. 21 první pododstavec, a příloha I, čl. 7 odst. 3; Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 35
            odst. 1 písm. e)]
      2.      Akty orgánů – Směrnice – Přímé uložení povinností orgánům Společenství ve vztazích s jejich zaměstnanci – Vyloučení – Dovolatelnost
      (Články 10 ES a 249 ES)
      3.      Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice
            1999/70 – Stálost zaměstnání
      (Listina základních práv, článek 30; směrnice Rady 1999/70)
      4.      Úředníci – Pracovní řád ostatních zaměstnanců – Smluvní zaměstnanec pro pomocné práce
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, článek 88)
      5.      Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Dosah – Vytvoření nové kategorie smluvních zaměstnanců
      (Článek 253 ES; Pracovní řád ostatních zaměstnanců, články 3a a 3b; nařízení Rady č. 723/2004)
      1.      Podle čl. 35 odst. 1 písm. e) jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu musí žaloba obsahovat žalobní důvody a uplatňované
         právní a skutkové argumenty. Tyto údaje musí dostatečně jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit svou obranu a Soudu
         rozhodnout o žalobě případně i bez dalších informací. Za účelem zaručení právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti je
         k tomu, aby byla žaloba přípustná, nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly uceleně
         a srozumitelně z textu samotné žaloby. To platí tím spíše, když podle čl. 7 odst. 3 přílohy I ke statutu Soudního dvora písemná
         část řízení před Soudem pro veřejnou službu v zásadě zahrnuje pouze jedinou výměnu spisů účastníků řízení, nerozhodne-li Soud
         jinak. Posledně zmíněná zvláštnost řízení před Soudem pro veřejnou službu vysvětluje, proč na rozdíl od úpravy řízení před
         Soudem prvního stupně nebo Soudním dvorem v souladu s čl. 21 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora nemůže být popis žalobních
         důvodů a argumentů v žalobě stručný.

      (viz bod 76)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 28. dubna 1993, De Hoe v. Komise, T‑85/92, Recueil, s. II‑523, bod 20
      Soud pro veřejnou službu: 26. června 2008, Nijs v. Účetní dvůr, F‑1/08, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, body 24 a 25,
         který je předmětem kasačního opravného prostředku projednávaného před Soudem prvního stupně, věc T‑376/08 P

      2.      V případě směrnic, které jsou určeny členským státům, a nikoli orgánům Společenství, nelze mít za to, že jako takové ukládají
         uvedeným orgánům povinnosti ve vztazích s jejich zaměstnanci. Tato úvaha však přesto nemůže zcela vyloučit možnost dovolávat
         se směrnice ve vztazích mezi orgány a jejich úředníky či zaměstnanci. Ustanovení směrnice se totiž mohou zaprvé vztahovat
         na daný orgán nepřímo, jsou-li vyjádřením obecné zásady práva Společenství, kterou je tedy orgán povinen uplatnit jako takovou.
         Zadruhé, směrnice může zavazovat orgán tehdy, pokud tento orgán zamýšlel v rámci své organizační autonomie a v mezích daných
         služebním řádem provést konkrétní povinnost stanovenou ve směrnici, nebo také v případě, že vnitřní akt s obecnou působností
         sám výslovně odkazuje na opatření přijatá zákonodárcem Společenství na základě Smluv. Zatřetí, orgány musí v souladu s povinností
         loajality, kterou jim ukládá čl. 10 druhý pododstavec ES, vzít v úvahu v rámci svého jednání jakožto zaměstnavatelé ustanovení
         právních předpisů přijatá na úrovni Společenství.

      (viz body 86 a 90 až 93)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 9. září 2003, Rinke, C‑25/02, Recueil, s. I‑8349, body 24 a 25 až 28
      Soud prvního stupně: 21. května 2008, Belfass v. Rada, T‑495/04, Sb. rozh. s. II‑781, bod 43
      Soud pro veřejnou službu: 30. dubna 2009, Aayhan a další v. Parlament, F‑65/07, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, body 116
         a 118

      3.      I když je stálost zaměstnání pojímána jako významný prvek ochrany pracovníků, není obecnou právní zásadou, na jejímž základě
         by mohla být posuzována legalita aktu orgánu. Ze směrnice 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené
         mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS a z uvedené rámcové dohody konkrétně nikterak nevyplývá, že by stálost zaměstnání byla
         povýšena na závazné právní pravidlo. Šestý a sedmý bod odůvodnění směrnice, stejně jako první pododstavec preambule a pátý
         bod odůvodnění rámcové dohody ostatně kladou důraz na nezbytnost dosáhnout rovnováhy mezi pružností a bezpečností. Rámcová
         dohoda navíc nestanoví obecnou povinnost takové úpravy, aby po určitém počtu obnovení pracovních smluv uzavřených na dobu
         určitou nebo po odpracování určité doby v zaměstnání byly uvedené pracovní smlouvy přeměněny na pracovní smlouvy na dobu neurčitou.

      Stálost zaměstnání naproti tomu představuje účel sledovaný podepsanými stranami rámcové dohody, jejíž ustanovení 1 písm. b)
         stanoví, že předmětem rámcové dohody je „vytvořit rámec, který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních
         smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou“.

      Krom toho, přestože článek 30 Listiny základních práv stanoví, že „každý pracovník [má] právo na ochranu před neoprávněným
         propuštěním“, nepostihuje tento článek řetězení pracovních smluv uzavřených na dobu určitou. Navíc, ukončení pracovní smlouvy
         uzavřené na dobu určitou z prostého důvodu, že uplynula její platnost, nepředstavuje propuštění v pravém slova smyslu, které
         by muselo být zvláště odůvodněno z hlediska způsobilosti, chování či provozních požadavků orgánu.

      (viz body 99, 100 a 104)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 22. listopadu 2005, Mangold, C‑144/04, Sb. rozh. s. I‑9981, bod 64; 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04,
         Sb. rozh. s. I‑6057, bod 91; 7. září 2006, Marrosu a Sardino, C‑53/04, Sb. rozh. s. I‑7213, bod 47; 15. dubna 2008, Impact,
         C‑268/06, Sb. rozh. s. I‑2483, bod 87

      Soud pro veřejnou službu: Aayhan a další v. Parlament, citováno výše, bod 115
      4.      Každý zaměstnanecký poměr smluvního zaměstnance pro pomocné práce musí odpovídat přechodným či občasným potřebám. V rámci
         správních orgánů se značným počtem zaměstnanců je nevyhnutelné, že k takovým potřebám dochází opakovaně zejména z důvodu nedostatku
         úředníků, nárůstu práce v důsledku okolností, nebo z důvodu, že se každé generální ředitelství musí příležitostně obrátit
         na osoby se zvláštní kvalifikací nebo zvláštními znalostmi. Tyto okolnosti představují objektivní důvody, které ospravedlňují
         jak dobu určitou, na kterou byly uzavřeny pracovní smlouvy smluvních zaměstnanců pro pomocné práce, tak jejich obnovení v
         závislosti na tom, kdy tyto potřeby vyvstanou.

      (viz bod 132)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 23. září 2004, Hectors v. Parlament, C‑150/03 P, Sb. rozh. s. I‑8691, stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba
         Colomera, Recueil, s. I‑8694, bod 25

      5.      Vzhledem k tomu, že se odůvodnění aktu s obecnou působností může omezit na popis jednak celkové situace, která vedla k jeho
         přijetí, a jednak obecných cílů, kterých zamýšlí dosáhnout, a že pokud z takového aktu vyplývá podstata cíle, který orgán
         sleduje, bylo by přehnané vyžadovat zvláštní odůvodnění jednotlivých přijatých technických řešení, je odůvodnění nařízení
         č. 723/2004, kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců – přestože je stručné – dostatečné,
         pokud jde o cíl sledovaný vytvořením nové kategorie smluvních zaměstnanců ve smyslu článků 3a a 3b pracovního řádu ostatních
         zaměstnanců.

      (viz body 139 a 141)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: 23. ledna 2007, Chassagne v. Komise, F‑43/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, body 105 a 106,
         jakož i citovaná judikatura


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 17. září 2008. # Prana Haus GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky PRANAHAUS - Absolutní důvod pro zamítnutí - Popisný charakter - Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-226/07.

text:
      Rozsudek Soudu (osmého senátu) ze dne 17. září 2008 – Prana Haus v. OHIM (PRANAHAUS)
      (Věc T-226/07)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky PRANAHAUS – Absolutní důvod pro zamítnutí – Popisný charakter – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky tvořené výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku [Nařízení Rady č.
         40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c)] (viz body 31-35)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 18. dubna 2007 (věc R 1611/2006‑1), týkajícímu se přihlášky
                  slovního označení PRANAHAUS jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Prana Haus GmbH

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka „PRANAHAUS“ pro výrobky a služby zařazené do tříd 9, 16 a 35 - přihláška č. 4839916

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               Zamítnutí přihlášky

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Prana Haus GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.