title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 11. září 2014.#Ronny Verest a Gaby Gerards v. Belgische Staat.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Antwerpen.#Řízení o předběžné otázce – Daň z příjmů – Právní úprava zamezení dvojímu zdanění – Zdanění příjmů z nemovitostí dosažených v jiném členském státě než v členském státě bydliště – Metoda osvobození od daně s výhradou progresivity v členském státě bydliště – Rozdílné zacházení s nemovitostmi nacházejícími se v členském státě bydliště a v jiném členském státě.#Věc C‑489/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      11. září 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Daň z příjmů — Právní úprava zamezení dvojímu zdanění — Zdanění příjmů z nemovitostí dosažených v jiném členském státě než v členském státě bydliště — Metoda osvobození od daně s výhradou progresivity v členském státě bydliště — Rozdílné zacházení s nemovitostmi nacházejícími se v členském státě bydliště a v jiném členském státě“
      Ve věci C‑489/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím hof van beroep te Antwerpen (Belgie) ze dne 3. září 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 10. září 2013, v řízení

         Ronny Verest,

         Gaby Gerards

      proti

         Belgische Staat,

      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení J. L. da Cruz Vilaça, předseda senátu, J.-C. Bonichot (zpravodaj) a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za belgickou vládu J.-C. Halleuxem a M. Jacobs, jako zmocněnci,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.‑S. Pilczerem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi A. Cordewenerem a W. Roelsem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 63 SFEU a 65 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi R. Verestem a G. Gerards na straně jedné a Belgische Staat na straně druhé, jehož předmětem je otázka, jak má být v Belgii daňově zacházeno s nemovitostí, která se nachází ve Francii.

         Právní rámec

               3

               Článek 7 odst. 1 zákona o dani z příjmů z roku 1992 (dále jen „ZDP 92“) stanoví:
               „§ 1.   Příjmy z nemovitostí jsou:

                        1°

                        v případě nemovitostí, které nejsou pronajaty:

                                 a)

                                 v případě nemovitostí nacházejících se v Belgii:

                                          —

                                          katastrální příjem, pokud se jedná o nezastavěné pozemky, materiál a zařízení, jež má na základě své povahy nebo určení charakter nemovitosti, nebo o obydlí uvedené v čl. 12 odst. 3;

                                          —

                                          katastrální příjem zvýšený o 40 [%], pokud se jedná o jiné nemovitosti;

                                 b)

                                 v případě nemovitostí nacházejících se v zahraničí: nájemní hodnota;

                           [...]“

               4

               Článek 13 ZDP 92 uvádí:
               „Pokud jde o nájemní hodnotu, nájem a výnosy z nájmu nemovitostí, představuje čistý příjem hrubou částku příjmu sníženou o náklady na údržbu a opravy o:

                        —

                        40 % v případě zastavěných pozemků, jakož i v případě materiálu a zařízení, jež mají na základě své povahy nebo určení charakter nemovitosti [...]

                  [...]“

               5

               Článek 155 ZDP 92 stanoví:
               „Při stanovení daně se zohlední příjmy osvobozené od daně na základě mezinárodních smluv o zamezení dvojímu zdanění, daň je však poměrně snížena podle podílu osvobozených příjmů na celkových příjmech.
               [...]“

               6

               Článek 3 odst. 1 smlouvy mezi Francií a Belgií o zamezení dvojímu zdanění a stanovení pravidel vzájemné správní a právní pomoci v oblasti daní z příjmů, podepsané v Bruselu dne 10. března 1964 (dále jen „smlouva o zamezení dvojímu zdanění“) zní následovně:
               „Příjmy, které pocházejí z nemovitostí, včetně příslušenství, jakož i z mrtvého či živého inventáře zemědělských a lesnických podniků, se zdaňují jen ve smluvním státě, v němž se tyto nemovitosti nacházejí.“

               7

               Článek 19 A odst. 2 a 4 smlouvy o zamezení dvojímu zdanění uvádí:
               „Dvojímu zdanění se zamezí následujícím způsobem:

                        A.

                        Pokud jde o Belgii:
                        [...]

                                 2.

                                 jiné příjmy než ty, které jsou uvedeny v odstavci 1 tohoto ustanovení, jsou osvobozeny od belgických daní uvedených v čl. 2 odst. 3A této smlouvy, pokud se jejich zdanění přiznává výlučně Francii.

                  [...]

                        4.

                        Bez ohledu na výše uvedená ustanovení se mohou belgické daně, na které se vztahuje tato smlouva, vypočítat z příjmů, které jsou podle uvedené smlouvy zdanitelné v Belgii, na základě sazby daně, která odpovídá celkovým zdanitelným příjmům podle belgického práva.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               8

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žalobci v původním řízení bydlí v Belgii, kde jejich příjmy podléhají zdanění. Poté, co v srpnu 2004 zakoupili nemovitost ve Francii, podali následující rok daňové přiznání, které belgické daňové orgány opravily. Tyto opravy byly žalobci zpochybněny a žalobci podali žalobu k rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (soud prvního stupně v Antverpách).

               9

               Poté, co byla jejich žaloba zamítnuta, podali žalobci v původním řízení odvolání k hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách).

               10

               Podle posledně uvedeného soudu se spor, který mu byl předložen, týká otázky, jak má být v Belgii daňově zacházeno s nemovitostí, která se nachází ve Francii. V této souvislosti uvádí, že podle smlouvy o zamezení dvojímu zdanění jsou příjmy z nemovitostí zdanitelné jen ve státě, v němž se nemovitost nachází. Toto osvobození bylo ve prospěch Belgického království spojeno s výhradou progresivity, podle níž mohou být příjmy z nemovitostí nacházejících se ve Francii zohledněny při stanovení daňové sazby, která se použije pro příjmy zdanitelné v Belgii.

               11

               Hof van beroep te Antwerpen rovněž poukazuje na to, že příjem z nepronajatých nemovitostí nacházejících se v Belgii se určuje na základě katastrálního příjmu a že hypotetický příjem z nemovitosti se stanovuje podobným způsobem jako ve Francii. Podle článku 7 ZDP 92 se však příjem z nepronajatých nemovitostí, které se nacházejí v jiném státě, než je Belgie, určuje pouze na základě jejich nájemní hodnoty. Belgický katastrální příjem a francouzský katastrální příjem jsou srovnatelné, avšak katastrální příjem je zpravidla nižší než nájemní hodnota.

               12

               S ohledem na uvedené úvahy se hof van beroep te Antwerpen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání článek 56 ES tomu, aby členský stát zdaňoval nepronajaté nemovitosti v jiném členském státě na jiném základě než na jejich místním katastrálním příjmu, zejména pokud je jako v projednávaném případě známo, že místní katastrální příjem se stanovuje podobným způsobem jako belgický katastrální příjem z belgických nemovitostí?“

         K předběžné otázce

         K významu otázky

               13

               Je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (rozsudek Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, bod 31 a citovaná judikatura).

               14

               Aby tedy bylo možné poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, je nutno vnitrostátní právní úpravu dotčenou v původním řízení posuzovat v jejím skutkovém a právním kontextu, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí.

               15

               Je nesporné, že ve věci v původním řízení jde o daňové zacházení s příjmy z nepronajatých nemovitostí, kterých bylo dosaženo ve Francii belgickými rezidenty, jimiž jsou žalobci v původním řízení. Podle smlouvy o zamezení dvojímu zdanění uzavřené mezi těmito dvěma členskými státy podléhají příjmy z nemovitého majetku související s tímto majetkem zdanění pouze ve Francii. Ustanovení smlouvy nazývané „výhrada progresivity“ nicméně umožňuje belgickým orgánům zohlednit tyto příjmy při stanovení daňové sazby, která se použije pouze pro příjmy zdanitelné v Belgii.

               16

               Předkládající soud dále uvádí, že podmínky umožňující určit příjmy pocházející z nemovitostí, které nejsou pronajaty, se liší podle toho, zda se nemovitost nachází v Belgii nebo v jiném členském státě. Z předkládacího rozhodnutí tedy vyplývá, že ve věci v původním řízení je příjem z nemovitosti, která se nachází ve Francii a není pronajata, určen na základě nájemní hodnoty, která je vyšší než katastrální příjem ze srovnatelné nemovitosti nacházející se v Belgii.

               17

               S ohledem na výše uvedené je proto třeba určit, zda musí být článek 63 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která stanoví, pokud jde o použití ustanovení o progresivitě uvedeného ve smlouvě o zamezení dvojímu zdanění, že pro určení sazby daně z příjmů se příjmy pocházející z nepronajaté nemovitosti, která se nachází v jiném členském státě, stanoví na základě její „nájemní hodnoty“, zatímco příjmy, které pocházejí z takovéto nemovitosti, která se však nachází v prvním členském státě, se stanoví na základě jejího „katastrálního příjmu“, a tento posledně uvedený příjem je obecně nižší než „nájemní hodnota“.

         K existenci omezení volného pohybu kapitálu

               18

               Je třeba předeslat, že podle ustálené judikatury jsou při neexistenci sjednocujících nebo harmonizačních opatření přijatých Evropskou unií členské státy i nadále příslušné pro stanovení kritérií pro zdanění příjmů a majetku, případně prostřednictvím mezinárodní smlouvy, za účelem zamezení dvojímu zdanění. V této souvislosti mají členské státy volnost určit v rámci dvoustranných smluv o zamezení dvojímu zdanění hraniční určovatele za účelem rozdělení daňových pravomocí (rozsudek Imfeld a Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, bod 41 a citovaná judikatura).

               19

               Toto rozdělení daňových pravomocí nicméně členským státům nedovoluje uplatňovat opatření odporující volnému pohybu zaručenému Smlouvou o FEU. Co se totiž týče výkonu zdaňovací pravomoci takto rozdělené v rámci dvoustranných smluv o zamezení dvojímu zdanění, musí se členské státy podrobit unijním pravidlům (rozsudek Imfeld a Garcet, EU:C:2013:822, bod 42).

               20

               Z toho vyplývá, že za podmínky dodržení svobod pohybu, jež jsou zaručeny Smlouvou, si členský stát může za účelem zdanění příjmů fyzických osob volně stanovit metody ocenění příjmu z nepronajatých nemovitosti, které se liší podle toho, zda se nemovitost nachází v tomto členském státě nebo v jiném členském státě.

               21

               V této souvislosti je třeba připomenout, že opatřeními zakázanými podle čl. 63 odst. 1 SFEU jako omezení pohybu kapitálu jsou také opatření, která mohou odradit osoby s bydlištěm v jednom členském státě od investování do nemovitostí v jiných členských státech (rozsudek Libert a další, C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 44).

               22

               V situaci, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, je nesporné, že všechny příjmy z nemovitostí belgických rezidentů se zohlední při stanovení daňové sazby, která se použije na jejich příjmy zdanitelné v Belgii. Je rovněž nesporné, že příjem z nepronajaté nemovitosti nacházející se v Belgii se určuje na základě katastrálního příjmu, který je nižší než nájemní hodnota, která je základem pro určení příjmu z takovéto nemovitosti, která se nachází v jiném členském státě.

               23

               Přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda zdanitelné příjmy belgických rezidentů, vlastníků nepronajaté nemovitosti, která se nachází v jiném členském státě, než je Belgie, mohou být z tohoto důvodu zdaňovány vyšší sazbou daně, než jaká se použije na příjmy uvedených rezidentů vlastnících srovnatelnou nemovitost v Belgii.

               24

               Pokud by tomu tak bylo, právní úprava dotčená ve věci v původním řízení by představovala rozdílné zacházení způsobilé odradit belgické rezidenty od investování do nemovitostí v jiných členských státech, než je Belgie, což by mohlo představovat omezení volného pohybu kapitálu, které je v zásadě zakázáno článkem 63 SFEU.

         K existenci odůvodnění omezení volného pohybu kapitálu

               25

               Článek 65 odst. 1 písm. a) SFEU stanoví, že článkem 63 SFEU není dotčeno právo členských států uplatňovat příslušná ustanovení svých daňových předpisů, která rozlišují mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště nebo podle místa, kde je jejich kapitál investován.

               26

               Toto ustanovení musí být jakožto výjimka z volného pohybu kapitálu vykládáno striktně. Nemůže tudíž být vykládáno v tom smyslu, že jakékoli daňové právní předpisy obsahující rozlišení mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště či státu, kde investují svůj kapitál, jsou automaticky slučitelné se Smlouvou (viz rozsudek Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, bod 55 a citovaná judikatura).

               27

               Výjimka uvedená v tomto ustanovení je totiž sama o sobě omezena článkem 65 odst. 3 SFEU, který stanoví, že vnitrostátní ustanovení uvedená v odstavci 1 tohoto článku „nesmějí představovat ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřené omezování volného pohybu kapitálu a plateb ve smyslu článku 63“ (viz rozsudek Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, bod 56).

               28

               Rozdílné zacházení přípustné na základě čl. 65 odst. 1 písm. a) SFEU je tudíž třeba odlišit od diskriminace zakázané v odstavci 3 téhož článku. Z judikatury Soudního dvora přitom vyplývá, že aby mohla být vnitrostátní daňověprávní úprava považována za slučitelnou s ustanoveními Smlouvy týkajícími se volného pohybu kapitálu, je třeba, aby se rozdílné zacházení, které stanoví, týkalo situací, které nejsou objektivně srovnatelné, nebo aby bylo odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu (viz rozsudek Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, bod 57).

               29

               Ve sporu v původním řízení je jednak nesporné, že podle smlouvy o zamezení dvojímu zdanění, tak jak je uplatňována v Belgii, nejsou v Belgii zdaňovány příjmy z nemovitostí nacházejících se ve Francii, kdežto příjmy z nemovitostí nacházejících se v Belgii se do daňového základu zahrnují. Tato smlouva nicméně na základě uplatnění „výhrady progresivity“, která je v uvedené smlouvě zakotvena, umožňuje belgickým orgánům zohlednit příjmy z nemovitostí nacházejících se ve Francii při stanovení daňové sazby, která se použije pro příjmy zdanitelné v Belgii.

               30

               Je třeba poukázat na to, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že metoda osvobození od daně s „výhradou progresivity“ umožňuje zajistit, že příjmy daňového poplatníka, které jsou v členském státě bydliště osvobozeny od daně, mohou být tímto posledně uvedeným členským státem přesto zohledněny pro účely použití pravidla progresivity při výpočtu výše daně z ostatních příjmů daňového poplatníka (v tomto smyslu viz rozsudek Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, bod 47).

               31

               Cílem takovéto právní úpravy je vyhnout se tomu, aby v členském státě bydliště byly zdanitelné příjmy daňového poplatníka, vlastníka nemovitosti, která se nachází v jiném členském státě, zatíženy nižší sazbou daně, než jaká platí pro příjmy daňových poplatníků, kteří jsou vlastníky srovnatelných nemovitostí v členském státě bydliště.

               32

               Ve světle tohoto cíle je situace daňových poplatníků, kteří nabyli nemovitost v členském státě bydliště, srovnatelná se situací daňových poplatníků, kteří takovouto nemovitost nabyli v jiném členském státě.

               33

               Dále je nutno konstatovat, že belgická vláda neuvedla žádný cíl veřejného zájmu, který by mohl sloužit jako odůvodnění.

               34

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou předběžnou otázku odpovědět, že článek 63 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, pokud tato může při uplatnění výhrady progresivity uvedené ve smlouvě o zamezení dvojímu zdanění vést k vyšší sazbě daně z příjmů jen proto, že metoda určení příjmů z nemovitostí vede k tomu, že tyto příjmy pocházející z nepronajatých nemovitostí nacházejících se v jiném členském státě jsou oceněny vyšší částkou než příjmy z takovýchto nemovitostí nacházejících se v prvním členském státě. Přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda právní úprava dotčená ve věci v původním řízení má takovýto účinek.

         K nákladům řízení

               35

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                     Článek 63 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, pokud tato může při uplatnění výhrady progresivity uvedené ve smlouvě o zamezení dvojímu zdanění vést k vyšší sazbě daně z příjmů jen proto, že metoda určení příjmů z nemovitostí vede k tomu, že tyto příjmy pocházející z nepronajatých nemovitostí nacházejících se v jiném členském státě jsou oceněny vyšší částkou než příjmy z takovýchto nemovitostí nacházejících se v prvním členském státě. Přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda právní úprava dotčená ve věci v původním řízení má takovýto účinek.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 25. května 2011. # São Paulo Alpargatas, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství BAHIANAS LAS ORIGINALES - Starší obrazová ochranná známka Společenství a národní ochranná známka a starší slovní národní ochranná známka HAVAIANAS - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Podobnost označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-422/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 25. května 2011 – São Paulo Alpargatas v. OHIM – Fischer (BAHIANAS LAS ORIGINALES)
      (Věc T-422/09)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství BAHIANAS LAS ORIGINALES – Starší obrazová ochranná známka Společenství a národní ochranná známka a starší slovní národní ochranná známka HAVAIANAS
         – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Podobnost označení – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“

      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 19, 41–42)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 17. srpna 2009 (věc R 1477/2008-2), týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společností São Paulo Alpargatas, SA a Enriquem Fischerem

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství

               Enrique Fischer

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               obrazová ochranná známka, která obsahuje slovní spojení „BAHIANAS (LAS ORIGINALES)“ pro výrobky ve třídě 25 – přihláška č. 5024591

               Majitel ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               São Paulo Alpargatas, SA

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               obrazová ochranná známka Společenství, která obsahuje slovní označení „havaianas“ (č. 3772431), španělská obrazová ochranná
                  známka, která obsahuje slovní označení „havaianas“ (M 2341904) a španělská slovní ochranná známka „HAVAIANAS“ (M 2341905),
                  všechny pro výrobky ve třídě 25

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               zamítnutí přihlášky ochranné známky Společenství v plném rozsahu

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zrušení napadeného rozhodnutí.

         Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 17. srpna
                     2009 (věc R 1477/2008-2) se zrušuje.

                  2)

                  	OHIM ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností São Paulo Alpargatas, SA.

                  3)

                  	Enrique Fischer ponese vlastní náklady řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 1993. # Bundesanstalt für den Güterfernverkehr proti Gebrüder Reiff GmbH & Co. KG. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Koblenz - Německo. # Věc C-185/91.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. prosince 1991. # Merci convenzionali porto di Genova SpA proti Siderurgica Gabrielli SpA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Genova - Itálie. # Volný pohyb zboží. # Věc C-179/90.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. ledna 1984. # Vereniging ter Bevordering van het Vlaamse Boekwezen, VBVB, a Vereniging ter Bevordering van de Belangen des Boekhandels, VBBB, proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 43/82 a 63/82.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 27. listopadu 2003.#Shield Mark BV proti Joost Kist h.o.d.n. Memex.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko.#Sbližování právních předpisů - Článek 2.#Věc C-283/01.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      27. listopadu 2003(*)

      „Ochranné známky – Sbližování právních předpisů – Směrnice 89/104/EHS – Článek 2 – Označení, jež mohou tvořit ochrannou známku – Označení schopná grafického ztvárnění – Zvuková označení – Hudební notace – Písemný popis – Zvukomalba“
      Ve věci C‑283/01,
      jejímž předmětem je žádost, kterou Soudnímu dvoru předložil Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) v souladu s článkem 234 ES,
         směřující k tomu, aby ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

      Shield Mark BV
      a
      Joost Kist h.o.d.n. Memex,
      bylo vydáno rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článku 2 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince
         1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst.1989, L 40, s. 1),

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení V. Skouris, zastupující předseda šestého senátu, J. N. Cunha Rodrigues, J.-P. Puissochet a R. Schintgen a F. Macken
         (zpravodajka), soudci,

      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-F. Contet, vrchní rada,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      –        za Shield Mark BV T. Cohenem Jehoramem a E. J. Moréem, advocaten,
      –        za nizozemskou vládu H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a A. Maitrepierre, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu U. Leanzou, jako zmocněncem, ve spolupráci s O. Fiumarou, avvocato dello Stato,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –        za vládu Spojeného království J. E. Collinsem, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Alexanderem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství N. B. Rasmussenem a H. M. H. Speyartem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření společnosti Shield Mark BV, zastoupené T. Cohenem Jehoramem, nizozemské vlády, zastoupené
         N. A. J. Belem, jako zmocněncem, jakož i Komise, zastoupené N. B. Rasmussenem a H. van Vlietem, jako zmocněncem, na jednání
         konaném dne 27. února 2003,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. dubna 2003,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Rozsudkem ze dne 13. července 2001, došlým Soudnímu dvoru dne 18. července 2001, položil Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko)
         na základě článku 234 ES dvě předběžné otázky týkající se výkladu článku 2 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince
         1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01,
         s. 92, dále jen „směrnice“).

      2        Tyto otázky byly vzneseny v rámci sporu mezi společností Shield Mark BV (dále jen „společnost Shield Mark“) a J. Kistem, který
         svou činnost vykonává pod názvem „Memex“, týkajícího se toho, že J. Kist v rámci své činnosti užívá zvukové znělky, které
         si předtím společnost Shield Mark nechala zapsat u Úřadu pro ochranné známky Beneluxu (dále jen „ÚOZB“) jakožto zvukové ochranné
         známky.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Cílem směrnice je podle jejího prvního bodu odůvodnění sblížit právní předpisy členských států o ochranných známkách za účelem
         odstranění existujících rozdílů, které mohou bránit volnému pohybu zboží a služeb a mohou narušovat podmínky soutěže v rámci
         společného trhu. Jak však vyplývá z jejího třetího bodu odůvodnění, jejím cílem není sblížení uvedených právních předpisů
         v celém rozsahu.

      4        Sedmý bod odůvodnění směrnice uvádí, že „dosažení cílů, jež sblížení právních předpisů sleduje, předpokládá, že podmínky pro
         nabytí a udržení práva k zapsané ochranné známce jsou v zásadě ve všech členských státech stejné“ a že „je proto žádoucí vyhotovit
         příkladný seznam označení, která mohou tvořit ochrannou známku, jsou-li způsobilá odlišit zboží nebo služby jednoho podniku
         od zboží nebo služeb jiných podniků.“

      5        Článek 2 směrnice, nazvaný „Označení, jež mohou tvořit ochrannou známku“, obsahuje příkladný seznam uvedený v sedmém bodě
         odůvodnění. Tento článek stanoví:

      „Ochrannou známkou může být jakékoli označení, schopné grafického ztvárnění, zejména slova, včetně osobních jmen, kresby,
         písmena, číslice, tvar zboží nebo jeho balení, pokud jsou tato označení způsobilá odlišit zboží nebo služby jednoho podniku
         od zboží či služeb jiných podniků.“

      6        Článek 3 směrnice, nazvaný „Důvody pro zamítnutí či neplatnost“, ve svém odst. 1 písm. a) a b) stanoví:

      „Do rejstříku nebudou zapsány a jsou-li zapsány, budou prohlášeny neplatnými:
      a)      označení, která nemohou tvořit ochrannou známku;
      b)      ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost.“
       Právní úprava použitelná v zemích Beneluxu
      7        Belgické království, Lucemburské velkovévodství a Nizozemské království svá práva vyplývající z ochranných známek zakotvila
         ve společném zákoně, a sice jednotném zákoně zemí Beneluxu o ochranných známkách (Trb. 1962, 58, a Trb. 1983, 187, dále jen
         „ZBOZ“), jehož uplatňování bylo svěřeno společné instituci, a sice ÚOZB.

      8        ZBOZ byl s účinností od 1. ledna 1996 pozměněn protokolem ze dne 2. prosince 1992 o změně uvedeného zákona (Trb. 1993, 12,
         dále jen „protokol“) za účelem provedení směrnice do právního řádu těchto tří členských států.

      9        Mělo se však za to, že není nezbytné měnit ZBOZ za účelem výslovného provedení článků 2 a 3 směrnice. V tomto ohledu bod I.2
         šestý a sedmý pododstavec důvodové zprávy k protokolu stanoví:

      „Článek 2 směrnice, který se týká označení, která mohou být chráněna, nezakládá povinnost přizpůsobit ZBOZ. Znění tohoto článku
         je téměř stejné jako znění článku 1 ZBOZ. Je sice pravda, že na rozdíl od článku 2 směrnice článek 1 ZBOZ nevyžaduje podmínku,
         aby označení byla schopná grafického ztvárnění, avšak v praxi označení pro poskytnutí ochrany jako ochranné známky tento požadavek
         splnit musejí.

      Ani článek 3 směrnice nevyvolal nutnost přizpůsobit ZBOZ. Absolutní důvody pro zamítnutí či neplatnost stanovené v prvním
         odstavci tohoto článku jsou uvedeny v článcích 1 a 4 odst. 1 a 2, ve spojení s čl. 14 písm. a) odst. 1 ZBOZ. [...]“

      10      Článek 1 ZBOZ, který tak nebyl změněn protokolem, ve svém prvním pododstavci stanoví:

      „Za individuální ochranné známky jsou považovány názvy, kresby, otisky, razítka, písmena, číslice, tvar zboží nebo balení
         a všechna jiná označení, jež slouží k odlišení výrobků určitého podniku.“

      11      Článek 1 písm. b) prováděcího nařízení k ZBOZ stanoví, že „[p]odání ochranné známky v rámci zemí Beneluxu se provádí ve francouzském
         či nizozemském jazyce předložením dokumentu obsahujícího [...] vyobrazení ochranné známky.“

      12      Zatímco před vstupem protokolu v platnost dne 1. ledna 1996 ÚOZB neprováděl žádný věcný přezkum zápisu ochranné známky, přičemž
         byl takový přezkum případně prováděn a posteriori v rámci žaloby na prohlášení neplatnosti nebo v rámci vzájemné žaloby ve věci poškození práva majitele ochranné známky, ÚOZB
         napříště provádí průzkum přihlášek na základě absolutních důvodů pro zamítnutí stanovených ZBOZ.

      13      Pokud jde o zvukové ochranné známky, ÚOZB měl původně za to, že mohou být předmětem zápisu. Poté, co byl mezi účastníky řízení
         ve věci v původním řízení vydán rozsudek Gerechtshof te ‘s Gravenhage (Nizozemsko) ze dne 27. května 1999, však ÚOZB zápis
         zvukových ochranných známek obecně odmítá.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      Společnost Shield Mark je majitelkou čtrnácti ochranných známek zapsaných u ÚOZB, přičemž první byla zapsána dne 5. června
         1992 a poslední dne 2. února 1999 pro různé zboží a služby třídy 9 (nahraný počítačový software atd), 16 (časopisy, noviny
         atd.), 35 (reklama, obchodní vedení atd.), 41 (vzdělávání, školení, pořádání seminářů v oblasti reklamy, marketingu, duševního
         vlastnictví a komunikace v obchodní oblasti atd.) a 42 (právní služby) Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
         pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.

      15      Čtyři z těchto ochranných známek sestávají z notové osnovy obsahující prvních devět not hudební skladby L. van Beethovena
         „Für Elise“. Ke dvěma z nich je připojena poznámka „zvuková ochranná známka, ochranná známka spočívá ve ztvárnění melodie
         prostřednictvím not (graficky) zanesených do notové osnovy.“ Pro jednu z nich je krom toho upřesněno „hrána na klavír.“

      16      Čtyři další ochranné známky sestávají z „prvních devíti not skladby ,Für Elise’.“ Ke dvěma z nich je připojena poznámka „zvuková
         ochranná známka, ochranná známka sestává z popsané melodie.“ Pro jednu z nich je krom toho upřesněno „hrána na klavír.“

      17      Tři další ochranné známky sestávají ze sledu hudebních not „e, dis, e, dis, e, h, d, c, a“. Ke dvěma z nich je připojena poznámka
         „zvuková ochranná známka, ochranná známka spočívá v reprodukci melodie, která je tvořena sledem not tak, jak jsou popsány.“
         Pro jednu z nich je krom toho upřesněno „hrána na klavír.“

      18      Dvě z ochranných známek zapsaných pro společnost Shield Mark sestávají z názvu „Kukelekuuuuu“ (zvukomalba, která v nizozemštině
         naznačuje zpěv kohouta). K jedné z nich je připojena poznámka „zvuková ochranná známka, ochranná známka je zvukomalbou napodobující
         zpěv kohouta.“

      19      Konečně jedna ochranná známka sestává ze „zpěvu kohouta“ a je k ní připojena poznámka „zvuková ochranná známka, ochranná známka
         sestává ze zpěvu, tak jak je popsán.“

      20      V říjnu 1992 společnost Shield Mark v rozhlase zahájila reklamní kampaň, v rámci které každá z reklamních zpráv začínala znělkou
         (jingle) přebírající prvních devět not skladby „Für Elise“. Krom toho od února 1993 nechala vydávat informační materiál týkající
         se služeb, které na trhu nabízí. Tento materiál je umístěn na stojanu pro vystavené zboží v knihkupectvích a novinových stáncích
         a pokaždé, když je materiál odebrán ze stojanu, se rozezní znělka. Konečně společnost Shield Mark vydává speciální software
         určený pro právníky a marketingové odborníky, a pokaždé, když se speciální software na disketě spustí, se rozezní zpěv kohouta.

      21      Joost Kist, který vykonává činnost konzultanta v oblasti komunikace, zejména v oblasti reklamního práva a práva ochranných
         známek, pořádá semináře v oblasti duševního vlastnictví a marketingu a k těmto otázkám vydává časopis.

      22      Během reklamní kampaně, která byla zahájena dne 1. ledna 1995, J. Kist použil melodii tvořenou prvními devíti notami skladby
         „Für Elise“ a rovněž prodával počítačový program, který v okamžiku spuštění vydává zpěv kohouta.

      23      Společnost Shield Mark proti J. Kistovi podala žalobu pro porušování práv vyplývajících z ochranných známek a pro nekalou
         soutěž.

      24      Gerechtshof te ‘s Gravenhage rozsudkem ze dne 27. května 1999 návrhu společnosti Shield Mark vyhověl v rozsahu, v němž byl
         založen na právu vyplývajícím z občanskoprávní odpovědnosti, ale naproti tomu jej zamítl v rozsahu, v němž byl založen na
         právu vyplývajícím z ochranných známek z důvodu, že záměrem vlád členských států Beneluxu bylo odmítnout zápis zvuků jako
         ochranných známek.

      25      Poté, co společnost Shield Mark podala kasační opravný prostředek u Hoge Raad der Nederlanden, se tento soud rozhodl přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      a)     Má být článek 2 směrnice vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby zvuky či šumy mohly být považovány za ochranné známky?
               b)     V případě, že odpověď na první otázku písm. a) bude záporná: znamená režim vytvořený směrnicí, že musí být možné, aby zvuky
         nebo šumy byly považovány za ochranné známky?

      2)      a)     V případě, že odpověd na první otázku písm. a) bude záporná: na základě jakých podmínek má směrnice za to, že zvuková ochranná
         známka je schopná grafického ztvárnění ve smyslu jejího článku 2, a v tomto ohledu jak musí být provedeno podání přihlášky
         takové ochranné známky?

               b)     Konkrétně jsou splněny požadavky směrnice uvedené v bodě a), jestliže byl zvuk nebo šum přihlášen v jedné z následujících
         forem:

      –        hudební noty;
      –        písemný popis ve formě zvukomalby;
      –        písemný popis v jiné formě;
      –        takové grafické ztvárnění, jako je sonogram;
      –        zvukový nosič přiložený k formuláři přihlášky;
      –        digitální záznam, který může být předmětem poslechu na internetové síti;
      –        kombinace těchto metod;
      –        jiná forma, případně jaká?“
       K první otázce
      26      Svou první otázkou písm. a) se předkládající soud táže, zda článek 2 směrnice má být vykládán v tom smyslu, že brání tomu,
         aby zvuková označení mohla být považována za ochranné známky. V případě záporné odpovědi se svou první otázkou písm. b) táže,
         zda tento článek znamená, že musí být možné, aby zvuková označení byla považována za ochranné známky.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      27      Podle společnosti Shield Mark ze sedmého bodu odůvodnění směrnice vyplývá, že článek 2 této směrnice neobsahuje taxativní
         výčet označení, jež mohou tvořit ochrannou známku. Veškerá označení, která mohou sloužit k odlišení zboží nebo služeb jednoho
         podniku od zboží či služeb jiných podniků tedy v zásadě mohou sloužit jako ochranné známky. Z toho podle ní vyplývá, že jelikož
         zvuková označení takovou způsobilost zjevně mají, roli ochranné známky splňovat mohou.

      28      Tento výklad je podepřen zejména stanoviskem generálního advokáta Ruiz-Jaraba Colomera ve věci Sieckmann (rozsudek ze dne
         12. prosince 2002, C‑273/00, Recueil, s. I‑11737), přípravnými pracemi směrnice a dokumenty Rady přístupnými veřejnosti, které
         se týkají přijetí jak směrnice, tak nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř.
         věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), jakož i metodickými pokyny pro průzkum Úřadu pro harmonizaci na vnitřním
         trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).

      29      Nizozemská, francouzská, italská a rakouská vláda a vláda Spojeného království mají za to, že zvuky jsou způsobilé odlišit
         zboží nebo služby jednoho podniku od zboží či služeb jiných podniků. Vzhledem k tomu, že seznam označení, jež mohou tvořit
         ochrannou známku, který je uveden v článku 2 směrnice, má podle těchto vlád jen informativní hodnotu, vyplývá z toho, že zvuky
         mohou tvořit ochranné známky.

      30      Francouzská a rakouská vláda dodávají, že z důvodu cíle směrnice, kterým je provádět harmonizaci práv členských států, pokud
         jde o ochranné známky, musí být možné, aby zvuky byly považovány za ochranné známky, jestliže jsou schopné grafického ztvárnění.

      31      Komise připomíná, že článek 2 směrnice vyžaduje, že k tomu, aby označení bylo zapsáno jako ochranná známka, musí být schopné
         grafického ztvárnění a způsobilé odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží či služeb jiných podniků. Podle ní z režimu
         zavedeného články 2 a 3 směrnice vyplývá, že se rozlišovací způsobilost na rozdíl od článku 3 netýká ve smyslu článku 2 otázky,
         zda označení může mít konkrétně rozlišovací způsobilost pro zboží nebo služby, pro které je její zápis jakožto ochranné známky
         požadován, ale týká se spíše toho, zda předmětné označení má rozlišovací způsobilost z obecného hlediska, nehledě k jednotlivým
         kategoriím zboží nebo služeb.

      32      Zvuky a šumy přitom člověk vnímat může, přičemž si je může zapamatovat, a umožní odlišit zboží nebo služby jednoho podniku
         od zboží či služeb jiných podniků. Krom toho jsou schopné grafického ztvárnění.

      33      Vzhledem k tomu, že seznam označení, jež mohou tvořit ochrannou známku, který je uveden v článku 2 směrnice, není taxativní,
         z toho Komise vyvozuje, že označení sestávající ze zvuků či šumů jsou v zásadě způsobilá k tomu, aby byla zapsána jako ochranné
         známky, pokud mohou odlišit zboží nebo služby bez nebezpečí záměny a jsou schopná jasného, přesného a trvalého grafického
         ztvárnění, které třetím osobám umožní snadno pochopit, která ochranná známka je předmětem ochrany.

       Odpověď Soudního dvora
      34      Pokud jde o první otázku písm. a), cílem článku 2 směrnice je vymezit typy označení, jež mohou tvořit ochranné známky. Toto
         ustanovení stanoví, že ochrannou známkou mohou být „zejména slova, včetně osobních jmen, kresby, písmena, číslice, tvar zboží
         nebo jeho balení [...]“. Je zajisté pravda, že uvedené ustanovení uvádí pouze označení, která lze vnímat vzhledově, dvojrozměrná
         či trojrozměrná, a která tedy mohou být zobrazena prostřednictvím písmen nebo psanými znaky či obrazy (výše uvedený rozsudek
         Sieckmann, bod 43).

      35      Jak však vyplývá ze znění jak uvedeného článku 2, tak sedmého bodu odůvodnění směrnice, který uvádí „příkladný seznam“ označení,
         která mohou tvořit ochrannou známku, tento výčet není taxativní. Ačkoliv uvedené ustanovení nezmiňuje označení jako jsou zvuky,
         která nelze jako taková vnímat vzhledově, výslovně je tudíž nevylučuje (viz v tomto smyslu, pokud jde o čichová označení,
         výše uvedený rozsudek Sieckmann, bod 44).

      36      Krom toho, jako zdůraznily společnost Shield Mark, vlády, které předložily vyjádření a Komise, zvuková označení nejsou svou
         povahou nevhodná k odlišení zboží nebo služeb jednoho podniku od zboží či služeb jiných podniků.

      37      Za těchto podmínek musí být článek 2 směrnice vykládán v tom smyslu, že zvuky mohou tvořit ochrannou známku za podmínky, že
         mohou být mimoto předmětem grafického ztvárnění, přičemž o této otázce bude pojednáno v rámci přezkumu druhé otázky.

      38      Pokud jde o první otázku písm. b), je třeba konstatovat, že článek 2 směrnice nebrání zápisu zvuků jako ochranných známek.
         Členské státy tedy v zásadě takový zápis vyloučit nemohou.

      39      I když cílem směrnice není sblížení právních předpisů členských států v oblasti ochranných známek v celém rozsahu, ze sedmého
         bodu odůvodnění směrnice totiž jasně vyplývá, že podmínky pro nabytí a udržení práva k zapsané ochranné známce jsou ve všech
         členských státech stejné.

      40      V tomto ohledu, jak uvedla francouzská vláda, mezi jednotlivými členskými státy nemohou existovat rozdíly ohledně povahy označení,
         jež mohou tvořit ochrannou známku.

      41      Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 2 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že musí být možné, aby zvuková
         označení byla považována za ochranné známky, jestliže jsou způsobilá odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží či
         služeb jiných podniků a jestliže jsou schopná grafického ztvárnění.

       Ke druhé otázce
      42      Svou druhou otázkou předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby upřesnil, za jakých podmének je zvukové označení schopné grafického
         ztvárnění ve smyslu článku 2 směrnice, a zejména zda hudbní noty, písemný popis ve formě zvukomalby, písemný popis v jiné
         formě, takové grafické ztvárnění, jako je sonogram, zvukový nosič přiložený k formuláři přihlášky, digitální záznam, který
         může být předmětem poslechu na internetové síti, kombinace těchto metod nebo jakákoli jiná forma splňují požadavky grafického
         ztvárnění.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      43      Zaprvé, společnost Shield Mark, vlády, které předložily vyjádření a Komise se shodují v tom, že jakékoli grafické ztvárnění
         zvukového označení musí splňovat různé požadavky k tomu, aby toto označení mohlo tvořit ochrannou známku.

      44      Podle společnosti Shield Mark tak grafické ztvárnění musí být jasné, přesné a pochopitelné, bez nadměrného úsilí pro třetí
         osoby. Podle nizozemské vlády musí být úplné, jasné a přesné, aby bylo možné dozvědět se, co je předmětem výlučného práva
         majitele ochranné známky, a srozumitelné pro ty, kteří mají zájem konzultovat rejstřík ochranných známek. Francouzská vláda
         uvádí, že grafické ztvárnění musí být jasné a přesné, aniž by bylo třeba, aby vnímání označení veřejností bylo bezprostřední;
         krom toho musí být chráněné označení srozumitelné. Podle italské vlády toto ztvárnění musí být způsobilé k vyjádření zvuku
         a k tomu, aby jej činilo srozumitelným a odlišitelným. Rakouská vláda má za to, že zvuk zvukového označení musí vyplývat jasně
         z grafického ztvárnění, nebo musí být možné, aby byl dostatečně jasně vyvozen tak, aby oblast případné ochrany ochranné známky
         byla rozpoznatelná s dostatečnou přesností. Podle vlády Spojeného království grafické ztvárnění musí být dostatečně úplné
         samo o sobě, jasné, přesné a pochopitelné, bez přehnaného úsilí ze strany osob, které konzultují rejstřík ochranných známek.
         Konečně Komise uvádí, že toto ztvárnění musí být jasné, přesné a trvalé a musí umožnit třetím osobám, aby snadno pochopily,
         která ochranná známka je předmětem ochrany.

      45      Pokud jde zadruhé o formy, které jsou přijatelné pro grafické ztvárnění zvukových označení, se společnost Shield Mark, francouzská
         a rakouská vláda, vláda Spojeného království, jakož i Komise domnívají, že notová osnova představuje grafické ztvárnění pro
         účely článku 2 směrnice.

      46      Společnost Shield Mark a francouzská vláda mají za to, že odkaz na takové známé dílo, jako je „prvních devět not skladby ,Für
         Elise’“, představuje grafické ztvárnění. Vláda Spojeného království a Komise vyjadřují opačný názor.

      47      Na rozdíl od francouzské vlády a vlády Spojeného království mají společnost Shield Mark a Komise za to, že popis melodie zanesením
         not, z nichž se skládá, jako je „e, dis, e, dis, e, h, d, c, a“, musí být považován za grafické ztvárnění dotyčné melodie.

      48      Společnost Shield Mark, jakož i francouzská a rakouská vláda v podstatě připouštějí, že sonogram představuje grafické ztvárnění,
         přičemž rakouská vláda dodává, že taková přihláška je přípusná za podmínky, že je k ní přiložena zvuková reprodukce na nosiči
         údajů, a francouzská vláda dodává, že k takovému způsobu ztvárnění může být přiložen zvukový nosič nebo digitální záznam.
         Naproti tomu vláda Spojeného království uvádí, že obecně tato forma grafického ztvárnění přijata být nemůže a Komise za současného
         stavu techniky odmítá, že by sonogram mohl být formou přípustnou pro grafické ztvárnění v rámci přihlášky označení jakožto
         ochranné známky.

      49      Na rozdíl od francouzské a rakouské vlády společnost Shield Mark, a za určitých okolností (jasný popis a odstranění nejednoznačnosti)
         vláda Spojeného království, jakož i Komise mají za to, že zvukomalba může být rovněž zapsána.

      50      Pokud jde o zvukový nosič přiložený k formuláři přihlášky, francouzská vláda se domnívá, že může být přiložen k sonogramu
         nebo spektrogramu a rakouská vláda vyžaduje, aby byl přiložen k sonogramu. Naproti tomu společnost Shield Mark, vláda Spojeného
         království a Komise tento údajný způsob „grafického ztvárnění“ jakožto způsob podání přihlášky označení jako ochranné známky
         zpochybňují.

       Odpověď Soudního dvora
      51      Úvodem je třeba připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 234 ES je věcí
         pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno,
         posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak
         i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství,
         je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudek ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921,
         bod 59).

      52      Soudní dvůr se nicméně domníval, že za účelem ověření jeho vlastní pravomoci mu přísluší zkoumat podmínky, za nichž se na
         něj vnitrostátní soud obrátil. Duch spolupráce, jímž má být veden průběh řízení o předběžné otázce, totiž znamená, že vnitrostátní
         soud bere ohled na funkci svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech, a nikoliv
         poskytovat poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám (viz zejména výše uvedený rozsudek Bosman, bod 60).

      53      Odmítnutí poskytnutí odpovědi na předběžnou otázku předloženou vnitrostátním soudem je tak mimo jiné možné, jestliže se jedná
         o hypotetický problém (viz zejména rozsudek ze dne 8. května 2003, Gantner Electronic, C‑111/01, Recueil, s. I‑4207, bod 36).

      54      V projednávaném případě je třeba konstatovat, že společnost Shield Mark přihlášku k zápisu nepodala ve formě sonogramu, zvukového
         nosiče, digitálního záznamu nebo kombinace těchto metod, takže z důvodu nerelevantnosti nebude na položenou otázku odpovězeno
         v rozsahu, v němž se týká těchto způsobů ztvárnění.

      55      Pokud jde zaprvé o požadavky, ktere musí splnit jakékoli grafické ztvárnění, Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Sieckmann,
         který se týká čichových označení, rozhodl, že článek 2 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že ochrannou známku může tvořit
         označení, které není způsobilé být jako takové vnímáno vzhledově, za podmínky, že může být předmětem grafického ztvárnění,
         zejména prostřednictvím vyobrazení, čar nebo znaků a musí být jasné, přesné, úplné samo o sobě, snadno přístupné, srozumitelné,
         trvalé a objektivní.

      56      Tyto podmínky se vztahují rovněž na zvuková označení, která stejně jako čichová označení nejsou způsobilá být jako taková
         vnímána vzhledově.

      57      Pokud jde zadruhé o přijatelné formy grafického ztvárnění, třebaže přísluší předkládajícímu soudu, aby v každém konkrétním
         případě, který je mu předložen, určil, zda označení může tvořit ochrannou známku a může být tedy platně předmětem zápisu,
         má Soudní dvůr nicméně pravomoc k tomu, aby poskytl údaje, pokud jde o otázku, zda ztvárnění prostřednictvím hudebních not
         nebo ztvárnění užívající psaný jazyk představují grafická ztvárnění zvukového označení ve smyslu článku 2 směrnice.

      58      Je třeba především zdůraznit, že označení nelze zapsat jako zvukovou ochrannou známku, jestliže přihlašovatel ve své přihlášce
         k zápisu neupřesnil, že přihlášené označení má být chápáno jako zvukové označení. V takovém případě jsou totiž příslušný orgán
         v oblasti zápisu ochranných známek, jakož i veřejnost, zvláště hospodářské subjekty, oprávněny domnívat se, že jde o slovní
         či obrazovou ochrannou známku, tak jak je graficky ztvárněna v přihlášce k zápisu.

      59      Pokud jde nejprve o ztvárnění zvukového označení prostřednictvím popisu užívajícího psaný jazyk, nelze a priori vyloučit, že takový způsob grafického ztvárnění splňuje požadavky uvedené v bodě 55 tohoto rozsudku. Pokud jde o taková označení,
         jako jsou označení dotčená v původním řízení, však takové grafické ztvárnění, jako je „prvních devět not skladby ,Für Elise’“
         nebo „zpěv kohouta“ postrádá přinejmenším přesnost a jasnost a neumožňuje tedy určit rozsah požadované ochrany. Nemůže tedy
         představovat grafické ztvárnění tohoto označení ve smyslu článku 2 směrnice.

      60      Pokud jde dále o zvukomalbu, je nutno konstatovat, že mezi samotnou zvukomalbou, tak jak je vyslovena, a reálným zvukem nebo
         šumem, nebo sledem reálných zvuků nebo šumů, které má foneticky napodobit, neexistuje úplná shoda. V případě, kdy je zvukové
         označení graficky ztvárněno pouhou zvukomalbou, tak příslušné orgány a veřejnost, zvláště hospodářské subjekty, nemohou určit,
         zda označením, které je předmětem ochrany, je samotná zvukomalba, tak jak je vyslovována, nebo reálný zvuk či šum. Navíc lze
         zvukomalbu vnímat odlišně v závislosti na jednotlivcích nebo jednotlivých členských státech. Je tomu tak v případě nizozemské
         zvukomalby „Kukelekuuuuu“, která má vyjádřit zpěv kohouta a která se značně liší od odpovídající zvukomalby v jiných jazycích
         používaných v členských státech Beneluxu. V důsledku toho pouhá zvukomalba bez jiného upřesnění nemůže představovat grafické
         ztvárnění zvuku nebo šumu, které má foneticky přepsat.

      61      Pokud jde konečně o hudební noty, které jsou obvyklým způsobem pro ztvárnění zvuků, ani sled not bez jiného upřesnění, jako
         je „e, dis, e, dis, e, h, d, c, a“, nepředstavuje grafické ztvárnění ve smyslu článku 2 směrnice. Takový popis, který není
         jasný, přesný ani úplný sám o sobě, totiž neumožňuje zejména určit výšku a délku zvuků, které tvoří melodii, jejíž zápis je
         požadován a které představují základní parametry k rozpoznání této melodie, a tudíž k vymezení samotné ochranné známky.

      62      Naproti tomu notová osnova rozdělená na takty, na níž jsou uvedeny zejména klíč (houslový, basový či altový klíč), hudební
         noty a pomlky, jejichž forma (pokud jde o noty: celé, půlové, čtvrťové, osminové, šestnáctinové atd.; pokud jde o pomlky:
         celé, půlové, čtvrťové, osminové atd.) uvádí relativní hodnotu, a případně alterace (křížek, bé, odrážka) – přičemž všechny
         tyto značky určují výšku a délku zvuků – může představovat věrné ztvárnění sledu zvuků, které tvoří melodii, jejíž zápis je
         požadován. Tento způsob grafického ztvárnění zvuků splňuje požadavky vyplývající z judikatury Soudního dvora, podle níž toto
         ztvárnění musí být jasné, přesné, úplné samo o sobě, snadno přístupné, srozumitelné, trvalé a objektivní.

      63      I když takové ztvárnění není bezprostředně srozumitelné, nic to nemění na tom, že může být snadno srozumitelné, přičemž tak
         umožní příslušným orgánům a veřejnosti, zvláště hospodářským subjektům, aby přesně věděly, o jaké označení, jehož zápis jakožto
         ochranná známka je požadován, se jedná.

      64      Na druhou otázku je třeba odpovědět tak, že:

      –        článek 2 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že ochrannou známku může tvořit označení, které není způsobilé být jako
         takové vnímáno vzhledově, za podmínky, že může být předmětem grafického ztvárnění, zejména prostřednictvím vyobrazení, čar
         nebo znaků a musí být jasné, přesné, úplné samo o sobě, snadno přístupné, srozumitelné, trvalé a objektivní,

      –        pokud jde o zvukové označení, tyto požadavky splněny nejsou, jestliže je označení ztvárněno graficky prostřednictvím popisu
         užívajícího psaný jazyk, jako je uvedení, že je označení tvořeno notami, z nichž se skládá známé hudební dílo, nebo uvedení,
         že jde o křik zvířete, nebo prostřednictvím jednoduché zvukomalby bez jiného upřesnění, nebo prostřednictvím sledu hudebních
         not bez jiného upřesnění. Naproti tomu uvedené požadavky splněny jsou, jestliže je označení ztvárněno prostřednictvím notové
         osnovy rozdělené na takty, na níž jsou uvedeny zejména klíč, hudební noty a pomlky, jejichž forma uvádí relativní hodnotu,
         a případně alterace.

       K nákladům řízení
      65      Výdaje vzniklé nizozemské, francouzské, italské a rakouské vládě a vládě Spojeného království, jakož i Komisi, které předložily
         Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního
         řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      o otázkách, které mu předložil Hoge Raad der Nederlanden rozsudkem ze dne 13. července 2001, rozhodl takto:
      1)      Článek 2 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných
            známkách, musí být vykládán v tom smyslu, že musí být možné, aby zvuková označení byla považována za ochranné známky, jestliže
            jsou způsobilá odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží či služeb jiných podniků a jestliže jsou schopná grafického
            ztvárnění.
      2)      Článek 2 směrnice 89/104 musí být vykládán v tom smyslu, že ochrannou známku může tvořit označení, které není způsobilé být
            jako takové vnímáno vzhledově, za podmínky, že může být předmětem grafického ztvárnění, zejména prostřednictvím vyobrazení,
            čar nebo znaků a musí být jasné, přesné, úplné samo o sobě, snadno přístupné, srozumitelné, trvalé a objektivní.
      Pokud jde o zvukové označení, tyto požadavky splněny nejsou, jestliže je označení ztvárněno graficky prostřednictvím popisu
            užívajícího psaný jazyk, jako je uvedení, že je označení tvořeno notami, z nichž se skládá známé hudební dílo, nebo uvedení,
            že jde o křik zvířete, nebo prostřednictvím jednoduché zvukomalby bez jiného upřesnění nebo prostřednictvím sledu hudebních
            not bez jiného upřesnění. Naproti tomu uvedené požadavky splněny jsou, jestliže je označení ztvárněno prostřednictvím notové
            osnovy rozdělené na takty, na níž jsou uvedeny zejména klíč, hudební noty a pomlky, jejichž forma uvádí relativní hodnotu,
            a případně alterace.

               Skouris

                Cunha Rodrigues

                Puissochet

               Schintgen

                      Macken

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 27. listopadu 2003.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               R. Grass

                      V. Skouris

         * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. června 1998. # Belgische Staat proti Foodic BV a Peter Nyssen, Internationaal Expeditiebedrijf Verhaert NV, A. Maas & Co. NV et Jozef Picavet. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van Beroep Antwerpen - Belgie. # Interprétation du règlement (CEE) nº 1767/82 - Prélèvements spécifiques à l'importation pour certains produits laitiers - Désignation du fromage Kashkaval - Certificat IMA 1 établi par l'autorité compétente de manière non conforme aux conditions prévues au règlement nº 1767/82. # Věc C-41/97.