title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 30. dubna 2009. # Italská republika (C-393/07) a Beniamino Donnici (C-9/08) proti Evropskému parlamentu. # Žaloba na neplatnost - Rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 24. května 2007 o ověření pověřovacích listin Beniamina Donniciho - Poslanec Evropského parlamentu - Ověření pověřovacích listin člena Parlamentu - Jmenování poslance v důsledku odstoupení kandidátů - Články 6 a 12 aktu z roku 1976. # Spojené věci C-393/07 a C-9/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      30. dubna 2009 (*)

      „Žaloba na neplatnost – Rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 24. května 2007 o ověření pověřovacích listin Beniamina Donniciho – Poslanec Evropského parlamentu – Ověření pověřovacích listin člena Parlamentu – Jmenování poslance v důsledku odstoupení kandidátů – Články 6 a 12 aktu z roku 1976“
      Ve spojených věcech C‑393/07 a C‑9/08,
      jejichž předmětem jsou žaloby na neplatnost podané na základě článku 230 ES dne 1. srpna a 22. června 2007,
      Italská republika, původně zastoupená I. M. Bragugliou, dále R. Adamem, jako zmocněnci, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato, s adresou
         pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně ve věci C‑393/07,
      podporovaná
      Lotyšskou republikou,

      vedlejší účastnicí,
      Beniamino Donnici, s bydlištěm v Castrolibero (Itálie), zastoupený M. Saninem, G. M. Robertim, I. Peregem a P. Salvatorem, avvocati,

      žalobce ve věci C‑9/08,
      podporovaný
      Italskou republikou,

      proti
      Evropskému parlamentu, zastoupenému H. Krückem, N. Lorenzem a L. Visaggiem, jako zmocněnci, ve spolupráci s E. Cannizzarem, professeur, s adresou
         pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      podporovanému
      Achillem Occhettem, s bydlištěm v Římě (Itálie), zastoupeným P. De Caterinim a F. Paolou, avvocati,

      vedlejším účastníkem,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, T. von Danwitz (zpravodaj), E. Juhász, G. Arestis a J. Malenovský, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. března 2009,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svými žalobami se Italská republika a B. Donnici domáhají toho, aby Soudní dvůr zrušil rozhodnutí 2007/2121 (REG) Evropského
         parlamentu ze dne 24. května 2007 o ověření pověřovacích listin Beniamina Donniciho, kterým bylo rozhodnuto, že mandát člena
         Evropského parlamentu jmenovaného je neplatný (dále jen „napadené rozhodnutí“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Akt z roku 1976
      2        Články 1, 2, 6 až 8, 12 a 13 aktu o volbě zastupitelů do Evropského parlamentu ve všeobecných a přímých volbách, jenž je připojen
         k rozhodnutí Rady 76/787/ESUO, EHS, Euratom ze dne 20. září 1976 (Úř. věst. L 278, s. 1), ve znění rozhodnutí Rady 2002/772/ES,
         Euratom ze dne 25. června 2002 a ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 283, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 137, dále jen „akt z roku
         1976“), stanoví:

      „Článek 1
      [...]
      3.     Volby probíhají všeobecným a přímým hlasováním a musí být svobodné a tajné.
      Článek 2
      Členské státy mohou podle své konkrétní vnitrostátní situace zřizovat pro volby do Evropského parlamentu volební obvody nebo
         jiným způsobem dále členit své volební oblasti, aniž tím je celkově dotčen poměrný charakter volebního systému.

      Článek 6
      1.     Členové Evropského parlamentu hlasují individuálně a osobně. Nemohou být vázáni žádnými pokyny a mandát, který obdrží, není
         vázaný. (neoficiální překlad)

      [...]
      Článek 7
      1.     Funkce člena Evropského parlamentu je neslučitelná s funkcí:
      –        člena vlády členského státu,
      –        člena Komise Evropských společenství,
      –        soudce, generálního advokáta nebo vedoucího soudní kanceláře Soudního dvora Evropských společenství nebo Soudu prvního stupně,
      –        člena Výkonné rady Evropské centrální banky,
      –        člena Účetního dvora Evropských společenství,
      –        veřejného ochránce práv Evropských společenství,
      –        člena Hospodářského a sociálního výboru Evropského hospodářského společenství a Evropského společenství pro atomovou energii,

      –        člena výborů nebo orgánů zřízených smlouvami o založení Evropského hospodářského společenství a Evropského společenství pro
         atomovou energii nebo na jejich základě za účelem hospodaření s prostředky Společenství nebo za účelem trvalého a přímého
         spravování,

      –        člena správní rady, Řídícího výboru nebo zaměstnance Evropské investiční banky,
      –        činného úředníka nebo zaměstnance orgánů Evropských společenství nebo k nim připojených specializovaných subjektů nebo Evropské
         centrální banky.

      2.     Od voleb do Evropského parlamentu v roce 2004 je funkce člena Evropského parlamentu neslučitelná s funkcí člena vnitrostátního
         parlamentu.

      [...] (neoficiální překlad)

      Článek 8
      S výhradou ustanovení tohoto aktu se volební postup v každém členském státě řídí vnitrostátními předpisy.
      Těmito vnitrostátními předpisy, jež mohou případně zohledňovat zvláštnosti v členských státech, nesmí být celkově dotčen poměrný
         charakter volebního systému. (neoficiální překlad)

      Článek 12
      Evropský parlament ověřuje pověřovací listiny svých členů. Za tímto účelem bere na vědomí výsledky úředně vyhlášené členskými
         státy a rozhoduje o sporech, které mohou případně vzniknout na základě ustanovení tohoto aktu, kromě sporů vzniklých na základě
         ustanovení vnitrostátních předpisů, na něž tento akt odkazuje. (neoficiální překlad)

      Článek 13
      1.     Místo se uprázdní [uvolní] zánikem mandátu člena Evropského parlamentu v případě jeho rezignace [vzdání se mandátu] nebo smrti
         [úmrtím] nebo v případě, že je mandátu zbaven.

      2.     S výhradou jiných ustanovení tohoto aktu stanoví každý členský stát vhodné postupy pro obsazení místa, jež se uprázdní [uvolní]
         během pětiletého funkčního období uvedeného v článku 3, na zbytek tohoto období.

      3.     Jestliže právní předpisy členského státu výslovně stanoví zbavení mandátu člena Evropského parlamentu, zaniká jeho mandát
         podle těchto právních předpisů. Příslušné vnitrostátní orgány o tom uvědomí Evropský parlament.

      4.     Uprázdní-li [Uvolní-li] se místo rezignací [vzdáním se mandátu] nebo smrtí [úmrtím], uvědomí o tom předseda Evropského parlamentu
         neprodleně příslušné orgány dotyčného členského státu.“

       Jednací řád Evropského parlamentu
      3        Články 3 a 4 jednacího řádu Evropského parlamentu zní následovně:

      „Článek 3
      Ověřování pověřovacích listin
      [...]
      3.     Na základě zprávy příslušného výboru ověří Parlament bezodkladně pověřovací listiny a rozhodne o platnosti mandátu každého
         nově zvoleného poslance a rozhodne také o jakémkoli sporu, který mu byl předložen podle ustanovení [aktu z roku 1976], kromě
         sporů vyplývajících z vnitrostátních volebních právních předpisů.

      4.     Zpráva příslušného výboru se zakládá na úředním sdělení každého členského státu o konečných výsledcích voleb se jmény zvolených
         kandidátů a jejich případných náhradníků, spolu s jejich pořadím v souladu s výsledky hlasování.

      Mandát poslance může být potvrzen, pouze pokud poslanec učinil písemná prohlášení podle tohoto článku a přílohy I tohoto jednacího
         řádu.

      Na základě zprávy odpovědného [svého příslušného] výboru [...] se může Parlament kdykoli vyjádřit ke sporu [rozhodnout o sporu]
         ohledně platnosti mandátu jakéhokoli poslance.

      5.     Pokud je poslanec jmenován v důsledku odstoupení kandidátů ze stejného seznamu, výbor příslušný pro ověřování pověřovacích
         listin zajistí, aby odstoupení proběhlo v souladu s duchem a literou [aktu z roku 1976] a čl. 4 odst. 3 tohoto jednacího řádu.

      [...]
      Článek 4
      Délka funkčního období poslanců
      [...]
      3.     Poslanec oznámí své vzdání se mandátu předsedovi spolu se dnem jeho účinnosti, přičemž doba mezi dnem oznámení a dnem vzdání
         se mandátu nesmí být delší než tři měsíce. Toto oznámení musí mít formu úředního zápisu sepsaného v přítomnosti generálního
         tajemníka nebo jeho zástupce, podepsaného generálním tajemníkem nebo jeho zástupcem a dotyčným poslancem a je neprodleně předloženo
         příslušnému výboru, který ho zařadí na pořad jednání své nejbližší schůze po obdržení tohoto dokumentu.

      Jestliže se příslušný výbor domnívá, že vzdání se mandátu není v souladu s duchem nebo literou [aktu z roku 1976], informuje
         o tom Parlament, aby rozhodl, zda došlo k uvolnění mandátu.

      Jinak je mandát uvolněn s účinností ode dne uvedeného odstupujícím poslancem v úředním zápisu. O této věci se v Parlamentu
         nehlasuje.

      [...]
      9.     Parlament si vyhrazuje právo prohlásit mandát za neplatný nebo odmítnout potvrdit uvolnění mandátu, pokud došlo k přijetí
         nebo vzdání se výkonu funkce na základě věcné nepřesnosti [nesprávnosti] nebo nedostatku vůle.“

      Statut poslanců Evropského parlamentu
      4        Podle čtvrtého bodu odůvodnění rozhodnutí Evropského parlamentu 2005/684/ES, Euratom ze dne 28. září 2005 o přijetí statutu
         poslanců Evropského parlamentu (Úř. věst. L 262, s. 1, dále jen „statut poslanců“) „[s]vobodu a nezávislost poslanců, která
         je zaručena [které jsou zaručeny] článkem 2, je třeba upravit právními předpisy. Není zmíněna [Nejsou zmíněny] v žádném z textů
         primárního práva. Prohlášení, v nichž se poslanci zavazují vzdát se mandátu k určitému datu, nebo prázdná podepsaná prohlášení
         o složení mandátu, která může politická strana použít dle vlastního uvážení, jsou se svobodou a nezávislostí poslance neslučitelná,
         a nemohou být tedy právně závazná.“

      5        Kromě toho pátý bod odůvodnění statutu poslanců upřesňuje, že čl. 3 odst. 1 uvedeného statutu zcela přebírá ustanovení čl. 6
         odst. 1 aktu z roku 1976.

      6        Konečně, články 2 a 30 statutu poslanců stanoví:

      „Článek 2
      1.     Poslanci jsou svobodní a nezávislí.
      2.     Dohody o tom, že se poslanec vzdá před skončením volebního období nebo na jeho konci svého mandátu, jsou neplatné.
      Článek 30
      Tento statut vstupuje v platnost prvním dnem volebního období Evropského parlamentu, které začne v roce 2009.“
       Vnitrostátní právní úprava
      7        Zákon č. 18 ze dne 24. ledna 1979 o volbách italských zástupců do Evropského parlamentu (GURI č. 29 ze dne 30. ledna 1979,
         s. 947, dále jen „zákon ze dne 24. ledna 1979“) se týká voleb italských členů Parlamentu. Tento zákon stanoví, že poslanci
         jsou voleni ve všeobecných volbách přímým, svobodným a tajným hlasováním. Mandáty se mezi kandidátní listiny rozdělují poměrně,
         a to způsobem stanoveným v uvedeném zákoně, přičemž jejich počet připadající na jednotlivé volební obvody, jichž je celkem
         5, se stanoví na základě posledního všeobecného sčítání obyvatelstva.

      8        Článek 20 zákona ze dne 24. ledna 1979 stanoví, že úkolem volebních komisí jednotlivých volebních obvodů je zejména stanovit
         pořadí kandidátů na každé kandidátní listině podle individuálních výsledků. Výsledky se zasílají Ufficio elettorale nazionale
         per il Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (státní volební komise pro Evropský parlament při Kasačním soudu,
         dále jen „italská volební komise“). Podle článku 21 uvedeného zákona je úkolem italské volební komise určit počet hlasů odevzdaných
         každé kandidátní listině na celostátní úrovni, rozdělit mandáty mezi jednotlivé kandidátní listiny na základě počtu hlasů
         odevzdaných každé kandidátní listině a rozdělit mandáty přidělené tímto způsobem každé kandidátní listině mezi jednotlivé
         volební obvody. Tato komise vypracovává podle článku 23 uvedeného zákona úřední zápis, který se zašle sekretariátu Evropského
         parlamentu.

      9        Zákon ze dne 24. ledna 1979 obsahuje ve svém článku 41 krom jiného i podrobnou úpravu nahrazování. Kandidát zvolený ve více
         volebních obvodech musí podle uvedeného článku italské volební komisi oznámit, pro který volební obvod se rozhodl. Ve volebním
         obvodu, který si nevybral, tato volební komise vyhlásí za zvoleného kandidáta, který se umístil na bezprostředně následujícím
         místě za zvoleným kandidátem. Dále platí, že pokud se místo během trvání funkčního období uvolní, italská volební komise přidělí
         mandát kandidátovi ze stejné kandidátní listiny a stejného volebního obvodu, který se umístil na následujícím místě za zvoleným
         kandidátem.

      10      Podle článku 46 uvedeného zákona italská volební komise oznámí sekretariátu Parlamentu nahrazení provedená na základě rozhodnutí
         a rozsudků, kterými byly s konečnou platností rozhodnuty spory, jež se jich týkaly, případně upraví výsledky voleb a nahradí
         kandidáty, kteří byli neoprávněně vyhlášeni za zvolené, těmi, kterým toto právo přísluší, a vyrozumí o tom dotčené strany
         a sekretariát Parlamentu.

       Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a napadené rozhodnutí
      11      Beniamino Donnici kandidoval ve volbách do Evropského parlamentu konaných ve dnech 12. a 13. června 2004 na společné kandidátní
         listině Società Civile – Di Pietro Occhetto. Tato listina získala dva mandáty, první ve volebním obvodě Jižní Itálie a druhý
         ve volebním obvodě Severozápadní Itálie. Antonio Di Pietro, který zvítězil v obou těchto volebních obvodech, se rozhodl pro
         volební obvod Jižní Itálie.

      12      Achille Occhetto se vzhledem k počtu hlasů získaných v obou volebních obvodech umístil na kandidátních listinách jako druhý
         v pořadí, a předstihl tak B. Donniciho ve volebním obvodě Jižní Itálie a G. Chiesu v obvodě Severozápadní Itálie. Jelikož
         se A. Di Pietro rozhodl pro mandát za volební obvod Jižní Itálie, A. Occhetto měl být vyhlášen za zvoleného za volební obvod
         Severozápadní Itálie. Písemným prohlášením ze dne 6. července 2004, došlým italské volební komisi následující den, se však
         A. Occhetto, který v té době zastával funkci senátora v italském parlamentu, vzdal mandátu poslance Evropského parlamentu
         v obou volebních obvodech.

      13      V návaznosti na toto vzdání se mandátu vyhlásila italská volební komise dne 18. července 2004 za zvolené G. Chiesu za volební
         obvod Severozápadní Itálie a A. Di Pietra za obvod Jižní Itálie a dne 12. listopadu 2004 sdělila jméno B. Donniciho jakožto
         prvního na seznamu náhradníků A. Di Pietra pro volební obvod Jižní Itálie, přičemž A. Occhetto, který se mandátu vzdal, na
         tomto seznamu nebyl uveden.

      14      V parlamentních volbách konaných v Itálii ve dnech 9. a 10. dubna 2006 byl A. Di Pietro zvolen poslancem italského parlamentu
         a s účinností ode dne 28. dubna 2006 se rozhodl pro vnitrostátní mandát. Vzhledem k tomu, že je tato funkce podle čl. 7 odst. 2
         aktu z roku 1976 neslučitelná s funkcí člena Parlamentu, oznámil Parlament uvolnění dotčeného mandátu.

      15      Prohlášením ze dne 27. dubna 2006 adresovaným italské volební komisi A. Occhetto, který kandidoval v týchž vnitrostátních
         volbách, avšak nebyl znovu zvolen, vzal své vzdání se mandátu ze dne 6. července 2004 zpět a dožadoval se pro svoji osobu
         mandátu, který se uvolnil poté, co se A. Di Pietro rozhodl pro národní parlament.

      16      Na základě tohoto prohlášení italská volební komise dne 8. května 2006 vyhlásila, že A. Occhetto byl zvolen členem Parlamentu,
         a sdělila téhož dne jeho jméno Parlamentu jakožto náhradníka za A. Di Pietra.

      17      Rozsudkem ze dne 21. července 2006 Tribunale amministrativo regionale del Lazio zamítl žalobu na neplanost podanou B. Donnicim
         proti tomuto vyhlášení jako neopodstatněnou.

      18      Beniamino Donnici zpochybnil vyhlášení A. Occhetta za poslance Evropského parlamentu namísto A. Di Pietra rovněž před Parlamentem.
         Tuto námitku přezkoumal výbor pro právní záležitosti Parlamentu na svém jednání dne 21. června 2006. Poté, co výbor pro právní
         záležitosti konstatoval v souladu s článkem 12 aktu z roku 1976 nepřípustnost této námitky z důvodu, že vychází z italského
         volebního zákona, jednomyslně doporučil Parlamentu, aby potvrdil mandát A. Occhetta. Dne 3. července 2006 Parlament mandát
         A. Occhetta potvrdil.

      19      Consiglio di Stato rozsudkem ze dne 6. prosince 2006 vyhověla odvolání B. Donniciho proti rozsudku Tribunale amministrativo
         regionale del Lazio a zrušila vyhlášení A. Occhetta za člena Parlamentu učiněné italskou volební komisí dne 8. května 2006.
         Consiglio di Stato zejména konstatovala, že „vůle lidu […] nikdy nebránila žádnému kandidátovi vzdát se zvolení“ a že „neměnný
         charakter pořadí [ve volbách] zakazuje […], aby se zvolený kandidát, který se vzdal mandátu, svévolně vrátil do tohoto pořadí“.

      20      Rozsudek Consiglio di Stato nabyl právní moci poté, co byl dne 26. března 2007 vydán rozsudek Corte suprema di cassazione,
         kterým bylo odvolání prohlášeno za nepřípustné z důvodu formálních vad. Návrhem ze dne 19. dubna 2007 podal A. Occhetto žalobu
         k Evropskému soudu pro lidská práva ve věci, která podle vyjádření právního zástupce A. Occhetta na jednání konaném dne 5. března
         2009, dosud probíhá.

      21      Dne 29. března 2007 vzala italská volební komise na vědomí rozsudek Consiglio di Stato a vyhlásila zvolení B. Donniciho členem
         Parlamentu za volební obvod Jižní Itálie, čímž zrušila mandát A. Occhetta. Poté, co bylo toto vyhlášení sděleno Parlamentu,
         vzal je Parlament na vědomí, o čemž byl učiněn záznam do zápisu z plenárního zasedání ze dne 23. dubna 2007, podle kterého
         je B. Donnici poslancem Parlamentu, avšak pouze dočasně a s výhradou konečného rozhodnutí Parlamentu o ověření jeho pověřovacích
         listin.

      22      Mezitím A. Occhetto dopisem ze dne 5. dubna 2007 vznesl námitku a požádal Parlament o potvrzení svého mandátu a nepotvrzení
         mandátu B. Donniciho. Na základě této námitky dal Parlament přezkoumat mandát B. Donniciho svému výboru pro právní záležitosti.

      23      Parlament přijal dne 24. května 2007 napadené rozhodnutí, ve kterém je uvedeno:

      „Evropský parlament
      –        s ohledem na akt [z roku 1976],
      –        s ohledem na články 3, 4 a 9 a přílohu I jednacího řádu,
      –        s ohledem na úřední sdělení příslušného italského státního orgánu ohledně zvolení pana Beniamina Donniciho poslancem Evropského
         parlamentu,

      –        s ohledem na stížnost pana Achilla Occhetta obdrženou dne 25. března 2007, v níž pan Occhetto zpochybnil platnost zvolení
         pana Beniamina Donniciho poslancem Evropského parlamentu,

      –        s ohledem na zprávu Výboru pro právní záležitosti (A6‑0198/2007),
      –        [...]
      D.     vzhledem k tomu, že vnitrostátní ustanovení týkající se procesu voleb do Evropského parlamentu musejí být v souladu se základními
         principy právního systému Společenství, primárním právem Společenství a duchem a literou aktu z roku 1976; vzhledem k tomu,
         že z tohoto důvodu příslušné státní legislativní, správní a soudní orgány při uplatňování anebo interpretaci vnitrostátních
         ustanovení o procesu voleb do Evropského parlamentu nemohou [...] nepřihlédnout k zásadám volebního práva Společenství;

      E.     vzhledem k tomu, že soulad rozhodnutí pana Achilla Occhetta odstoupit z voleb s literou a s duchem aktu [z roku 1976] musí
         být posouzen s ohledem na článek 6 tohoto aktu [...] a že svoboda a nezávislost poslanců je skutečně klíčovou zásadou,

      F.     vzhledem k tomu, že ve statutu poslanců (jenž má vstoupit v platnost od roku 2009) se v čl. 2 odst. 1 uvádí, že ,poslanci
         se rozhodují svobodně a nezávisle‘; rovněž v odstavci 2, který je bezesporu založen na odstavci 1, se uvádí, že ,jakákoli
         dohoda o odstoupení od mandátu před uplynutím nebo na konci volebního období je neplatná‘,

      G.     vzhledem k tomu, že taková ustanovení statutu poslanců jsou pouze vysvětlením zásad svobody a nezávislosti, které jsou již
         obsaženy v aktu z roku 1976 [...],

      [...]
      K.     vzhledem k tomu, že do právní působnosti článku 6 aktu z roku 1976 spadají kandidáti, kteří jsou oficiálně uvedeni na seznamech
         zvolených osob, což je v zájmu Evropského parlamentu, protože takoví kandidáti se výhledově mohou stát poslanci Parlamentu,

      L.     vzhledem k tomu, že odstoupení předložené panem Achillem Occhettem je výsledkem vůle podmíněné dohodou [...], a že je třeba
         proto takové odstoupení považovat za neslučitelné s literou a duchem aktu z roku 1976, a tedy za neplatné,

      M.     vzhledem k tomu, že neplatnost odstoupení pana Achilla Occhetta podkopává faktický a právní základ pro zachování mandátu jeho
         nástupce Beniamina Donniciho,

      [...]
      O.     vzhledem k tomu, že [Consiglio di Stato] definitivním [konečným] rozsudkem, který se stal součástí judikatury [nabyl síly
         věci rozsouzené], zrušila jmenování Achilla Occhetta poslancem Evropského parlamentu,

      P.     vzhledem k tomu, že podle článku 12 aktu z roku 1976 pověřovací listiny svých poslanců zvolených na základě všeobecného volebního
         práva ověřuje Evropský parlament a žádný jiný orgán EU; vzhledem k tomu, že toto nezadatelné právo Evropského parlamentu nelze
         zpochybňovat, a už vůbec ne zrušit na základě rozhodnutí přijatého vnitrostátními úřady [orgány], které tak jasně porušily
         příslušná pravidla a zásady práva Společenství, i když toto rozhodnutí bylo nakonec [s konečnou platností] přijato nejvyšším
         soudním orgánem příslušného členského státu, což byl případ rozhodnutí [Consiglio di Stato]; [...]

      Q.     vzhledem k tomu, že Evropský parlament může legitimně odmítnout platnost mandátu pana Beniamina Donniciho a zároveň ignorovat
         rozhodnutí [Consiglio di Stato], protože je v rozporu s duchem a literou aktu z roku 1976, čímž bude zároveň zachován mandát
         pana Achilla Occhetta,

      1.     prohlašuje za neplatný mandát poslance Evropského parlamentu pana Beniamina Donniciho, jehož zvolení oznámil příslušný vnitrostátní
         orgán;

      2.     potvrzuje platnost mandátu pana Achilla Occhetta;
      [...]“
       Řízení před soudy Společenství a návrhová žádání účastníků řízení
      24      Návrhem došlým soudní kanceláři Soudu prvního stupně dne 22. června 2007, zapsaným pod číslem T‑215/07, podal B. Donnici žalobu
         na neplatnost napadeného rozhodnutí, které mu bylo oznámeno dne 29. května 2007. Usnesením ze dne 13. prosince 2007, Donnici
         v. Parlament (T‑215/07, Sb. rozh. s. II‑5239), Soud upustil od projednání věci T‑215/07, aby umožnil Soudnímu dvoru rozhodnout
         o žalobě na neplatnost. Tato žaloba byla zapsána v rejstříku Soudního dvora pod číslem C‑9/08. Usnesením předsedy Soudního
         dvora ze dne 21. února 2008 bylo A. Occhettimu povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Parlamentu a Italské
         republice bylo povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání B. Donniciho.

      25      Samostatným podáním, došlým kanceláři Soudu dne 14. srpna 2007, podal Parlament námitku na základě čl. 114 odst. 1 jednacího
         řádu Soudu, kterou požádal, aby bylo stanovisko jeho výboru pro právní záležitosti ze dne 2. května 2007 uvedené v příloze
         A.11 návrhu B. Donniciho odstraněno ze spisu. Usnesením ze dne 29. ledna 2009 Soudní dvůr vyhověl žádosti Parlamentu s výhradou,
         že o návrhu B. Donniciho na předložení uvedeného právního stanoviska v rámci dokazování bude rozhodnuto v rámci rozsudku ve
         věci samé.

      26      Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 1. srpna 2007, zapsaným pod číslem C‑393/07, podala rovněž Italská republika žalobu
         na neplatnost napadeného rozhodnutí, které jí bylo oznámeno dne 28. května 2007. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne
         1. února 2008 bylo povoleno vedlejší účastenství Lotyšské republice v této věci na podporu návrhových žádání Italské republiky.
         Lotyšská republika se nezúčastnila písemné ani ústní části řízení.

      27      Usnesením předsedy čtvrtého senátu ze dne 30. ledna 2009 byly tyto dvě žaloby na neplatnost spojeny pro účely ústní části
         řízení, jakož i pro účely rozsudku.

      28      Samostatným podáním, došlým kanceláři Soudu dne 22. června 2007, zapsaným pod číslem T‑215/07 R, B. Donnici požádal o odklad
         vykonatelnosti napadeného rozhodnutí. Soudce rozhodující o předběžném opatření, zastupující předsedu Soudu, vyhověl této žádosti
         a usnesením ze dne 15. listopadu 2007, Donnici v. Parlament (T‑215/07 R, Sb. rozh. s. II‑4673), rozhodl o odkladu vykonatelnosti
         napadeného rozhodnutí.

      29      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 13. ledna 2009, Occhetto a Parlament v. Donnici [(C‑512/07 P(R) a C‑15/08 P(R), Sb.
         rozh. s. I-0000)], byl zamítnut opravný prostředek A. Occhetta a Parlamentu proti uvedenému usnesení soudce rozhodujícího
         o předběžném opatření.

      30      Svými žalobami se Italská republika a B. Donnici domáhají, aby Soudní dvůr zrušil napadené rozhodnutí a uložil Parlamentu
         náhradu nákladů řízení. B. Donnici na základě článku 241 ES incidenčně navrhuje, aby byl čl. 3 odst. 5 jednacího řádu prohlášen
         za protiprávní, a podpůrně, aby Soudní dvůr nařídil, že stanovisko výboru pro právní záležitosti Parlamentu ze dne 2. května
         2007 se má v projednávané věci založit do spisu. Parlament navrhuje, aby byly žaloby zamítnuty a Italské republice a B. Donnicimu
         uložena náhrada nákladů řízení.

       K žalobám
      31      Ve věci C‑393/07 uplatňuje Italská republika pět žalobních důvodů, vycházejících z toho, že napadeným rozhodnutím byly porušeny
         články 6, 8, 12 a 13 aktu z roku 1976, jakož i článek 6 EU, článek 2 statutu poslanců, článek 199 ES, jakož i články 3 a 4
         jednacího řádu, článek 6 EU, jakož i články 10 ES a 230 ES, a konečně že toto rozhodnutí nebylo dostatečně odůvodněno.

      32      Ve věci C‑9/08 vznáší B. Donnici dva žalobní důvody, vycházející, zaprvé, z porušení článku 12 aktu z roku 1976 a čl. 3 odst. 1
         jednacího řádu, zásady nezávislosti, zákazu vázaného mandátu, jakož i z překážky věci rozsouzené, a zadruhé, z nedostatečného
         odůvodnění napadeného rozhodnutí.

       K prvnímu žalobnímu důvodu
       Argumentace účastníků řízení
      33      Podstatou tvrzení Italské republiky a B. Donniciho je, že se Parlament měl spokojit s tím, že vzal na vědomí v souladu s článkem
         12 aktu z roku 1976 vyhlášení zvolení B. Donniciho učiněné italskou volební komisí. Tento článek 12 podle nich neumožňuje,
         aby se Parlament odchýlil od uvedeného vyhlášení z důvodu jeho údajné neslučitelnosti s právem Společenství. Dále jsou toho
         názoru, že Parlament smí v rámci rozhodování o sporech vycházet pouze z ustanovení aktu z roku 1976, přičemž jsou vyloučena
         všechna ostatní ustanovení práva Společenství včetně obecných zásad.

      34      Pokud jde o článek 6 aktu z roku 1976, Italská republika a B. Donnici tvrdí, že se uplatní pouze na poslance, a nikoli na
         nezvolené kandidáty, a nevztahuje se tedy na vzdání se mandátu vyjádřené dne 6. července 2004, jelikož A. Occhetto nebyl poslancem
         Parlamentu. Vzhledem k tomu, že uvedený článek zní tak, že se týká pouze výkonu parlamentního mandátu, nevztahuje se podle
         nich na volební události a jednání nezvolených kandidátů před jejich jmenováním poslanci.

      35      Parlament, podporovaný A. Occhettem, má naopak za to, že mu na základě článku 12 aktu z roku 1976 přísluší dbát na to, aby
         vyhlášení provedená vnitrostátními orgány dodržovala obecně právo Společenství, a zejména zásady stanovené aktem z roku 1976.
         Takový výklad jeho pravomocí lze podle Parlamentu dovodit z čl. 3 odst. 4 a 5, čl. 4 odst. 3 a článku 9 jeho jednacího řádu,
         jakož i z jeho praxe v této oblasti. Parlament je toho názoru, že jestliže volební postup přispívá k jeho utvoření, musí existovat
         určitá úroveň právní úpravy Společenství, která stanoví minimální standard, který umožní zabránit veškerým narušením, k nimž
         může dojít v důsledku rozdílnosti vnitrostátních právních úprav, a který musí Parlament zaručit. Kdyby se měl naopak Parlament
         při výkonu svých pravomocí omezit pouze na přezkum neslučitelnosti ve smyslu článku 7 aktu z roku 1976, byla by jeho pravomoc
         zbavena svého skutečného obsahu.

      36      Parlament, podporovaný A. Occhettem, tvrdí, že v případě zjevného porušení takových základních zásad aktu z roku 1976, jakými
         jsou zásada svobodného parlamentního mandátu uvedená v článku 6 tohoto aktu, jakož i zásady všeobecných voleb a poměrného
         hlasování podle článků 1 a 2 uvedeného aktu, má právo, ba přímo povinnost nepodporovat toto porušení tím, že vezme na vědomí
         výsledek vnitrostátního řízení, jinak by totiž bylo protiprávní jeho vlastní rozhodnutí o potvrzení mandátu. Vzhledem k nadřazenosti
         práva Společenství je Parlament povinen nepřihlédnout ke jmenování kandidáta vnitrostátními orgány, pokud při něm dojde ke
         zjevnému porušení práva Společenství.

      37      Článek 6 aktu z roku 1976 podle nich chrání i zvoleného kandidáta. Kdyby tomu tak nebylo, záruka obsažená v tomto článku by
         se neuplatnila na taková jednání, která stejně jako je tomu v projednávané věci, kdy se A. Occhetto vzdal mandátu na základě
         volební dohody, brání tomu, aby byl naplněn mandát požadovaný voliči. Tento výklad uvedeného článku 6 podporuje i článek 2
         statutu poslanců, jakož i článek 3 Dodatkového protokolu č. 1 k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod,
         podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950.

      38      Kromě toho Parlament tvrdí, že použitelnost uvedeného článku 6 na projednávanou věc vyplývá již ze skutečnosti, že A. Occhetto
         byl poslancem Parlamentu v době, kdy mu vnitrostátní orgány oznámily jeho nahrazení B. Donnicim.

       Závěry Soudního dvora
      39      První žalobní důvod nastoluje otázku rozsahu pravomocí, kterými Parlament disponuje při ověřování mandátů svých členů podle
         článku 12 aktu z roku 1976. Pro účely přezkoumání platnosti napadeného rozhodnutí je tak třeba v zásadě analyzovat rozsah
         pravomocí, které toto ustanovení Parlamentu přiznává. Článek 12 tohoto aktu přitom v každém případě počítá s tím, že rozhodnutí
         Parlamentu se opírá o ustanovení tohoto aktu, ohledně kterého může vzniknout spor. Vzhledem k tomu, že se Parlament v tomto
         ohledu odvolává zejména na článek 6 aktu z roku 1976, je třeba nejprve určit, zda lze vůbec toto ustanovení na projednávanou
         věc použít.

      –       O použitelnosti článku 6 aktu z roku 1976
      40      Článek 6 odst. 1 aktu z roku 1976 stanoví, že členové Parlamentu hlasují individuálně a osobně a nejsou vázáni žádnými pokyny
         a mandát, který obdrží, není vázaný.

      41      Ze znění uvedeného článku vyplývá, že se výslovně vztahuje na „členy Parlamentu“ a týká se výkonu jejich parlamentního mandátu.
         Kromě toho tento článek zmiňuje výsadu uvedených členů hlasovat, tj. výsadu, která se ze své samotné povahy nemůže pojit k postavení
         kandidáta, který byl úředně vyhlášen na základě svého povolebního umístění (viz výše uvedené usnesení Occhetto a Parlament
         v. Donnici, bod 41).

      42      Je třeba konstatovat, že článek 6 aktu z roku 1976 se vzhledem ke svému jednoznačnému znění neuplatní na jednání, jejichž
         předmětem je vzdání se mandátu zvoleným kandidátem, jak to v projednávaném případě učinil A. Occhetto, když se vzdal svého
         postavení náhradníka za A. Di Pietra.

      43      Argumenty, které v této souvislosti předložil Parlament, neumožňují odklon od tohoto výkladu.

      44      Nelze zejména uznat obecnou pravomoc Parlamentu posuzovat legalitu volebních postupů členských států s ohledem na soubor zásad,
         které jsou údajně obsaženy v článku 6 aktu z roku 1976, které Parlament zejména vyvodil z článku 3 Dodatkového protokolu č. 1
         k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, díky širokému výkladu tohoto článku 6 ve světle těchto zásad
         (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Occhetto a Parlament v. Donnici, bod 43).

      45      Takový výklad uvedeného článku 6 by totiž porušoval rozhodnutí přijaté jeho autory, neboť by toto ustanovení týkající se výkonu
         mandátu změnil, nehledě na jeho přesně vymezenou působnost, na kompetenční ustanovení upravující volební postup, a to přesto,
         že je tato oblast podle článku 8 aktu z roku 1976 v zásadě upravena vnitrostátní právní úpravou.

      46      Pokud jde o článek 2 statutu poslanců, na který se Parlament odvolává na podporu svého výkladu článku 6 aktu z roku 1976,
         je třeba úvodem uvést, že v rozhodné době z hlediska skutkových okolností projednávané věci nebyl tento statut v platnosti.
         Kromě toho čtvrtý bod odůvodnění statutu poslanců stanoví, že „[s]vobodu a nezávislost poslanců, [které jsou zaručeny] článkem
         2, je třeba upravit právními předpisy“, jelikož „[nejsou zmíněny] v žádném z textů primárního práva“, a pátý bod jeho odůvodnění
         stanoví, že čl. 3 odst. 1 uvedeného statutu zcela přebírá ustanovení čl. 6 odst. 1 aktu z roku 1976. Z toho vyplývá, že článek
         2 statutu poslanců nekodifikuje uvedený článek 6 (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Occhetto a Parlament v. Donnici,
         bod 44).

      47      Parlament se navíc v souladu se zásadou hierarchie právních norem nemůže opírat o ustanovení svého jednacího řádu a o svou
         údajnou praxi v této oblasti za účelem výkladu článku 6 aktu z roku 1976 contra legem (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Occhetto a Parlament v. Donnici, bod 45).

      48      Nelze učinit jiný závěr, než že jednací řád je aktem o vnitřní organizaci, který nemůže založit ve prospěch Parlamentu pravomoci,
         které mu nejsou výslovně svěřeny normativním aktem, v projednávané věci aktem z roku 1976 (viz rozsudek ze dne 21. října 2008,
         Marra, C‑200/07 a C‑201/07, Sb. rozh. s. I-7929, bod 38). Z toho a fortiori vyplývá, že údajná praxe orgánů se nemůže odchýlit od uvedeného článku 6.

      49      Z výše uvedeného vyplývá, že skutečnost, že se A. Occhetto vzdal svého místa na seznamu náhradníků, nespadá do rozsahu působnosti
         článku 6 aktu z roku 1976, takže tento článek nemůže sloužit jako právní základ pro zpochybnění rozhodnutí v rámci ověřování
         pověřovacích listin členů Parlamentu na základě článku 12 tohoto aktu, a proto Parlament nemohl napadené rozhodnutí založit
         na porušení uvedeného článku 6.

      –       O porušení článku 12 aktu z roku 1976
      50      Poté, co bylo konstatováno, že článek 6 aktu z roku 1976 nemůže být základem napadeného rozhodnutí, vzniká otázka, zda lze
         toto rozhodnutí založit na porušení zásad všeobecných a poměrných voleb obsažených v článcích 1 a 2 aktu z roku 1976, jak
         tvrdí Parlament. Parlament si, odvolávaje se na porušení uvedených zásad, přisvojil pravomoc ověřit, zda k úřednímu vyhlášení
         B. Donniciho za člena Parlamentu došlo v souladu s těmito požadavky. Je třeba tedy přezkoumat, zda článek 12 uvedeného aktu
         přiznává Parlamentu takovouto pravomoc při ověřování mandátů svých členů.

      51      Článek 12 aktu z roku 1976 stanoví, že Parlament za účelem ověření pověřovacích listin svých členů bere na vědomí výsledky
         úředně vyhlášené členskými státy a rozhoduje o sporech, které mohou případně vzniknout na základě ustanovení tohoto aktu,
         kromě sporů vzniklých na základě ustanovení vnitrostátních předpisů, na něž tento akt odkazuje.

      52      Znění tohoto článku 12 ukazuje, že pravomoc ověřování, kterou Parlament disponuje podle první věty uvedeného článku, podléhá
         dvěma významným omezením uvedeným v jeho druhé větě (viz v tomto smyslu výše uvedená usnesení ze dne 15. listopadu 2007, Donnici
         v. Parlament, bod 71, jakož i Occhetto a Parlament v. Donnici, body 31 a 32).

      53      Podle první části druhé věty článku 12 aktu z roku 1976 Parlament „bere na vědomí výsledky úředně vyhlášené členskými státy“.
         Kromě toho specifická pravomoc Parlamentu rozhodovat o sporech, které vzniknou, stanovená ve druhé části druhé věty uvedeného
         článku, se rovněž omezuje ratione materiae pouze na spory, „které mohou případně vzniknout na základě ustanovení [aktu z roku 1976], kromě sporů vzniklých na základě
         ustanovení vnitrostátních předpisů, na něž tento akt odkazuje“.

      54      Na rozdíl od toho, co tvrdí Parlament, ze samotného znění článku 12 aktu z roku 1976 vyplývá, že Parlament na základě tohoto
         článku nemá pravomoc rozhodovat o sporech vzniklých na základě práva Společenství jako celku. Tento článek jednoznačně stanoví,
         že se týká pouze „sporů, které […] [vzniknou] na základě ustanovení tohoto aktu“ (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení
         Occhetto a Parlament v. Donnici, bod 32).

      55      Dále pak platí, že výkon, který spočívá v tom, že „bere na vědomí výsledky úředně vyhlášené“, znamená, že pro účely svého
         vlastního rozhodnutí při ověření pověřovacích listin svých členů byl Parlament povinen vycházet z vyhlášení provedeného dne
         29. března 2007 italskou volební komisí, které následovalo po rozsudku Consiglio di Stato ze dne 6. prosince 2006. Toto vyhlášení
         totiž vychází z rozhodovacího procesu podle vnitrostátních postupů, ve kterém se s konečnou platností rozhodlo o právních
         otázkách spojených s uvedeným vyhlášením, takže se jedná o již existující právní situaci. Soudní dvůr již přitom rozhodl,
         že použití výrazu „bere na vědomí“ v kontextu aktu z roku 1976 je třeba vykládat tak, že znamená absenci jakéhokoliv prostoru
         pro uvážení Parlamentu v této oblasti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. července 2005, Le Pen v. Parlament, C‑208/03
         P, Sb. rozh. s. I‑6051, bod 50).

      56      Tento výklad výrazu „bere na vědomí“ použitého v čl. 12 odst. 2 aktu z roku 1976 v jeho původním znění, podle kterého členské
         státy informují Parlament o uvolnění mandátu v důsledku uplatnění vnitrostátních ustanovení a Parlament to vezme na vědomí,
         je platný i pro tentýž výraz uvedený v článku 12 aktu z roku 1976 v jeho platném znění. Jestliže čl. 12 odst. 2 aktu z roku
         1976 v jeho původním znění vylučuje jakýkoliv prostor pro uvážení Parlamentu i v případě zbavení mandátu jednoho ze svých
         členů v důsledku uplatnění vnitrostátních předpisů, což má vliv na existující složení tohoto orgánu, tím spíše platí, že Parlament
         nemá rozhodovací pravomoc, když na základě článku 12 aktu z roku 1976 ověřuje pověřovací listiny členů Parlamentu, kteří byli
         úředně vyhlášeni členskými státy. V tomto ohledu jde totiž o jmenování budoucích členů Parlamentu vnitrostátními orgány v souladu
         s volebním postupem, který je upraven, jak výslovně vyplývá z článku 8 aktu z roku 1976, vnitrostátními právními předpisy.

      57      Z toho vyplývá, že Parlament nemůže zpochybnit samotnou správnost vyhlášení vnitrostátní volební komise. Podle článku 12 aktu
         z roku 1976 Parlament nemůže odmítnout vzít na vědomí takové vyhlášení, ani když se domnívá, že došlo k nesrovnalostem (viz
         v tomto smyslu výše uvedené usnesení ze dne 15. listopadu 2007, Donnici v. Parlament, bod 75).

      58      Tento výklad článku 12 aktu z roku 1976 je potvrzen i jeho výkladem ve světle relevantních ustanovení Smlouvy o ES, jakož
         i právním rámcem, do kterého tento článek zapadá.

      59      V této souvislosti je třeba uvést, že v souladu s čl. 5 prvním pododstavcem Smlouvy o ES, čl. 7 odst. 1 druhým pododstavcem ES,
         jakož i čl. 189 prvním pododstavcem ES jedná Parlament v mezích působnosti, kterou mu svěřují Smlouvy.

      60      Dále platí, že podle článku 8 aktu z roku 1976 se „volební postup v každém členském státě řídí vnitrostátními předpisy“ s výhradou
         ustanovení aktu z roku 1976. Členské státy tak sice mají povinnost dodržovat ustanovení aktu z roku 1976, která stanoví některé
         podrobnosti ohledně voleb, nic to však nemění na tom, že v konečném důsledku jsou to právě členské státy, komu přísluší zorganizovat
         volby postupem stanoveným vnitrostátními předpisy a za týchž podmínek provést sčítání hlasů a výsledky voleb oficiálně vyhlásit
         (výše uvedené usnesení ze dne 15. listopadu 2007, Donnici v. Parlament, bod 74).

      61      Konečně čl. 13 odst. 2 aktu z roku 1976 stanoví, že každý členský stát stanoví vhodné postupy pro obsazení uvolněného křesla.

      62      V souladu s touto právní úpravou proto volby členů Parlamentu, které se konaly ve dnech 12. a 13. července 2004, jakož i jmenování
         náhradníků na obsazení uvolněných mandátů tedy zůstávají v každém členském státu upravené příslušnými vnitrostátními předpisy,
         v projednávané věci tedy zákonem ze dne 24. ledna 1979 (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení ze dne 15. listopadu 2007,
         Donnici v. Parlament, bod 66).

      63      Při neexistenci právní úpravy Společenství v této oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby
         určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která procesnímu subjektu
         vyplývají z práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou na jedné straně méně příznivé než ty, které se týkají
         práv, které mají svůj původ ve vnitrostátním právním řádu (zásada rovnocennosti), a že na druhé straně v praxi neznemožňují
         nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity) (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 12. září 2006, Eman a Sevinger, C‑300/04, Sb. rozh. s. I‑8055, bod 67).

      64      Parlament přitom netvrdil, že italské procesní předpisy směřují proti zásadám rovnocennosti a efektivity. Navíc ani v takovém
         případě by to neznamenalo, že je Parlament oprávněn nahradit akty příslušných vnitrostátních orgánů vlastním posouzením.

      65      Naopak, dbát na to, aby členské státy dodržovaly ustanovení Smlouvy, jakož i předpisy, které orgány přijaly na jejím základě,
         je především úkolem Komise, která je podle článku 226 ES oprávněna podat Soudnímu dvoru návrh na zahájení řízení o nesplnění
         povinnosti, jestliže má za to, že členský stát nesplnil své povinnosti. Kromě toho kontrolu dodržování těchto ustanovení zabezpečuje
         i postup podle článku 234 ES, který zapadá do rámce úpravy volebního soudnictví na vnitrostátní úrovni.

      66      Z tohoto právního rámce nevyplývá, že by Parlament disponoval obecnou pravomocí posuzovat, zda jsou volební postupy členských
         států a způsob jejich použití na konkrétní případ v souladu s právem Společenství. Z toho vyplývá, že pravomoc Parlamentu
         se v rámci ověřování pověřovacích listin jeho členů omezuje pouze na takové výsady, jaké jsou jednoznačně vymezeny příslušnými
         ustanoveními aktu z roku 1976 (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Occhetto a Parlament v. Donnici, bod 32).

      67      Z toho vyplývá, že výklad článku 12 aktu z roku 1976, podle kterého má Parlament obecnou pravomoc kontrolovat úřední vyhlášení
         provedené orgány členských států, je nejenom v rozporu se zněním tohoto článku, ale je také neslučitelný se zásadou obsaženou
         v článcích 5 ES a 7 ES, podle kterých jsou pravomoci Společenství a jejich orgánů pravomocemi svěřenými (viz v tomto smyslu
         rozsudky ze dne 5. října 2000, Německo v. Parlament a Rada, C‑376/98, Sb. rozh. s. I‑8419, bod 83, jakož i ze dne 3. září
         2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Sb. rozh. s. I-6351, bod 203
         a citovaná judikatura).

      68      Argumenty předložené Parlamentem a podporované A. Occhettem, připomenuté v bodech 35 až 37 tohoto rozsudku, nemohou zpochybnit
         tento výklad článku 12 aktu z roku 1976, podle kterého je pravomoc Parlamentu odchýlit se od vyhlášení provedeného italskou
         volební komisí zcela vyloučena.

      69      První vznesený argument, podle kterého v případě neexistence pravomoci Parlamentu kontrolovat výsledky vyhlášené členskými
         státy z hlediska práva Společenství jsou pravomoci Parlamentu určené k ověřování ve smyslu článku 12 aktu z roku 1976 zbaveny
         svého obsahu, je třeba odmítnout. Je třeba totiž zdůraznit, že Parlament si zachovává pravomoc rozhodovat v rámci článku 12
         aktu z roku 1976 o situaci zvoleného kandidáta, který zastává jednu z funkcí, které jsou neslučitelné s funkcí člena Parlamentu
         a které jsou vyjmenovány v článku 7 aktu z roku 1976 (viz výše uvedené usnesení Occhetto a Parlament v. Donnici, bod 33).

      70      Pokud jde o druhý argument, podle kterého Parlament musí mít, aby mohl zaručit minimální standard při jmenování svých členů,
         možnost odchýlit se od vyhlášení provedeného vnitrostátními orgány, které je ve zjevném rozporu se základními zásadami aktu
         z roku 1976, je třeba připomenout, že k rozhodování o legalitě vnitrostátních volebních předpisů a postupů jsou příslušné
         vnitrostátní soudy, a to po případném podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce k Soudnímu dvoru ve smyslu článku 234 ES
         (výše uvedené usnesení ze dne 15. listopadu 2007, Donnici v. Parlament, bod 93).

      71      V projednávané věci k takovému soudnímu přezkumu došlo před příslušnými italskými soudy na základě zákona ze dne 24. ledna
         1979. O právních otázkách souvisejících s úředním vyhlášením výsledků voleb bylo totiž na vnitrostátní úrovni s konečnou platností
         rozhodnuto rozsudkem Consiglio di Stato ze dne 6. prosince 2006, který zakládá překážku věci rozsouzené.

      72      Dále platí, že jednoznačné znění článku 12 aktu z roku 1976 a rozdělení pravomocí v oblasti, kterou upravuje, nepřipouští
         závěr, že existuje mezera v ochraně volebních práv kandidátů při volbách do Parlamentu.

      73      Argument Parlamentu vycházející z toho, že jeho rozhodnutí o ověření pověřovacích listin by bylo samo o sobě protiprávní,
         kdyby musel při svém rozhodnutí vycházet z protiprávního vnitrostátního aktu, tedy v projednávané věci z vyhlášení italské
         volební komise o zvolení B. Donniciho, je třeba z tohoto důvodu rovněž odmítnout.

      74      V projednávané věci jsou pravomoci Parlamentu a vnitrostátních orgánů při ověřování pověřovacích listin členů Parlamentu,
         na rozdíl od toho, co tvrdí Parlament s odkazem na rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Švédsko v. Komise (C‑64/05 P, Sb. rozh.
         s. I‑11389), jednoznačně rozděleny mezi orgány Společenství a vnitrostátní orgány. V této souvislosti Parlament disponuje
         ve smyslu článku 12 aktu z roku 1976 pouze pravomocí rozhodovat o sporech, které mohou případně vzniknout na základě ustanovení
         tohoto aktu, kromě sporů vyplývajících z ustanovení, na které tento akt odkazuje, zatímco úkolem vnitrostátních orgánů je
         vyhlašovat výsledky v souladu s vnitrostátními právními předpisy, které neodporují právu Společenství.

      75      Z výše uvedeného vyplývá, že Parlament byl ve smyslu článku 12 aktu z roku 1976 povinen vzít na vědomí vyhlášení italské volební
         komise a neměl pravomoc se z důvodu údajných nesrovnalostí od tohoto vnitrostátního aktu odchýlit. Tím, že v rozporu s tímto
         vyhlášením konstatoval v napadeném rozhodnutí neplatnost mandátu B. Donniciho a potvrdil mandát A. Occhetta, porušil článek
         12 tohoto aktu.

      76      Vzhledem k výše uvedenému je třeba napadené rozhodnutí zrušit. Za těchto podmínek není nutné, aby Soudní dvůr rozhodl o dalších
         žalobních důvodech vznesených Italskou republikou a B. Donnicim na podporu svých žalob. Podpůrné návrhy B. Donniciho jsou
         tudíž bezpředmětné.

       K nákladům řízení
      77      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Italská republika a B. Donnici požadovali náhradu
         nákladů řízení a Parlament neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení. V souladu s odst. 4
         prvním pododstavcem téhož článku nesou členské státy vystupující jako vedlejší účastníci ve sporu vlastní náklady a v souladu
         s třetím pododstavcem téhož odstavce může Soudní dvůr rozhodnout, že vlastní náklady nesou i jiní vedlejší účastníci, než
         jsou účastníci uvedení v předchozích pododstavcích.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí Evropského parlamentu 2007/2121 (REG) ze dne 24. května 2007 o ověření pověřovacích listin Beniamina Donniciho
            se zrušuje.
      2)      Evropský parlament ponese náklady řízení vynaložené B. Donnicim, jakož i náklady řízení vynaložené Italskou republikou jakožto
            žalobkyní.
      3)      Italská republika jakožto vedlejší účastnice řízení, Lotyšská republika a A. Occhetto ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 21. ledna 1993. # Advanced Nuclear Fuels GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost. # Věc C-308/90.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. února 2008.#Ministero dell’Economia e delle Finanze proti Part Service Srl.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte suprema di cassazione - Itálie.#Šestá směrnice o DPH - Článek 11 část A odst. 1 písm. a) a čl. 13 část B písm. a) a d) - Finanční pronájem - Umělé rozdělení plnění na několik částí - Účinky - Snížení základu daně - Osvobození od daně - Zneužívající praktika - Podmínky.#Věc C-425/06.

text:
      Věc C-425/06
      Ministero dell’Economia e delle Finanze, dříve Ministero delle Finanze
      v.
      Part Service Srl, společnost v likvidaci, dříve Italservice Srl
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte suprema di cassazione)
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 11 část A odst. 1 písm. a) a čl. 13 část B písm. a) a d) – Finanční pronájem – Umělé rozdělení plnění na několik částí – Účinky – Snížení základu daně – Osvobození od daně – Zneužívající praktika – Podmínky“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Šestá směrnice
            – Plnění představující zneužívající praktiku
      (Směrnice Rady 77/388)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Šestá směrnice
            – Plnění představující zneužívající praktiku
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 11 část A odst. 1 a čl. 13 část B písm. a) a d)]
      1.        Šestou směrnici 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu je nutno vykládat tak,
         že lze shledat existenci zneužívající praktiky tehdy, pokud hlavním účelem dotčeného nebo dotčených plnění je dosažení daňového
         zvýhodnění.

      (viz bod 45, výrok 1)
      2.        Vnitrostátnímu Soudu přísluší určit, zda lze pro účely uplatnění daně z přidané hodnoty považovat operace finančního pronájmu,
         vyznačující se následujícími rysy, za plnění, jež jsou zneužívající praktikou ve smyslu šesté směrnice 77/388 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu.

      – obě společnosti podílející se na operaci finančního pronájmu náležejí k téže finanční skupině;
      – samotné plnění leasingové společnosti je rozděleno, přičemž typický prvek financování je svěřen jiné společnosti za účelem
         rozdělení na úvěrové, pojišťovací a zprostředkovatelské plnění;

      – plnění leasingové společnosti je tak omezeno na plnění spočívající v pronájmu vozidla;
      – nájemné placené nájemcem činí celkem o něco málo vyšší částku, než je kupní cena věci;
      – toto plnění, nahlížené samostatně, se v důsledku toho zdá hospodářsky nerentabilní, takže životaschopnost podniku nemůže
         být zajištěna pouze prostřednictvím smluv uzavřených s nájemci;

      – leasingová společnost dostává protiplnění z finančního pronájmu pouze díky kumulaci nájemného placeného nájemcem a částek
         placených druhou společností téže skupiny.

      Vnitrostátnímu soudu přísluší rovněž, aby posoudil, zda lze ze skutečností, které mu jsou předloženy, vyvodit závěr o existenci
         jediného plnění, nehledě na smluvní strukturu plnění. V tomto kontextu může být veden k rozšíření své analýzy prostřednictvím
         vyhledávání indicií odhalujících existenci zneužívající praktiky. Za tímto účelem vnitrostátní soud musí nejprve ověřit, zda
         je sledovaným výsledkem daňové zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s jedním nebo několika cíli šesté směrnice,
         a dále, zda daňové zvýhodnění bylo hlavním účelem přijatého smluvního řešení.

      Co se týče prvního kritéria, uvedený soud může vzít v úvahu skutečnost, že sledovaným výsledkem je získání daňového zvýhodnění
         souvisejícího s osvobozením od daně, podle čl. 13 části B písm. a) a d) šesté směrnice, plnění svěřených společnosti, která
         je smluvním partnerem leasingové společnosti. Tento výsledek je v rozporu s cílem čl. 11 části A odst. 1 šesté směrnice, a
         sice zdaněním všeho, co představuje protiplnění, které se získá nebo má získat od nájemce. Jelikož totiž pronájem vozidel
         na základě smluv o finančním pronájmu představuje poskytování služeb ve smyslu článků 6 a 9 šesté směrnice, toto plnění běžně
         podléhá dani z přidané hodnoty, u níž musí být základ daně určen v souladu s uvedeným čl. 11 částí A odst. 1.

      Co se týče druhého kritéria, vnitrostátní soud může při posuzování, které mu přísluší provést, vzít v úvahu čistě umělý charakter
         těchto plnění, jakož i právní, hospodářské nebo personální vztahy mezi dotčenými hospodářskými subjekty, jelikož tyto skutečnosti
         jsou takové povahy, že ukazují na to, že získání daňového zvýhodnění představuje hlavní sledovaný cíl, přes případné vedle
         toho existující hospodářské cíle vycházející z hledisek týkajících se například marketingu, organizace a záruk.

      (viz body 54–55, 57–63, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      21. února 2008(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 11 část A odst. 1 písm. a) a čl. 13 část B písm. a) a d) – Finanční pronájem – Umělé rozdělení plnění na několik částí – Účinky – Snížení základu daně – Osvobození od daně – Zneužívající praktika – Podmínky“
      Ve věci C‑425/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Corte suprema di cassazione
         (Itálie) ze dne 10. března 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 16. října 2006, v řízení

      Ministero dell’Economia e delle Finanze, dříve Ministero delle Finanze,

      proti
      Part Service Srl, společnost v likvidaci, dříve Italservice Srl,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, L. Bay Larsen (zpravodaj), K. Schiemann, J. Makarczyk a C. Toader, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. října 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Part Service Srl S. Tavernou, avvocato,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Lanciou a S. Fiorentinem, avvocati dello Stato,
      –        za řeckou vládu M. Apessosem, jakož i M. Papida a I. Pouli, jako zmocněnci,
      –        za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. McDonaldem SC a B. Conwayem BL, jakož i G. Clohessy BL,
      –        za portugalskou vládu L. Fernandesem a C. Lança, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království T. Harris, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s R. Hillem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství A. Aresuem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu Šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně
         (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Ministero dell’Economia e delle Finanze (ministerstvo hospodářství a financí)
         a Part Service Srl (dále jen „Part Service“), dříve Italservice Srl (dále jen „Italservice“), ve věci dodatečného platebního
         výměru na daň z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) za rok 1987, co se týče operací finančního pronájmu (leasing), jejichž předmětem
         byla převážně motorová vozidla.

       Právní rámec
       Právní předpisy Společenství
      3        Článek 11 část A odst. 1 šesté směrnice týkající se základu DPH stanoví:

      „Základem daně je:
      a)      při dodání zboží a poskytování služeb jiných než těch, které jsou uvedeny dále v písm. b), c) a d), vše, co představuje protiplnění,
         které dodavatel nebo poskytovatel získal nebo má získat od kupujícího, zákazníka nebo třetí strany za takové dodání zboží
         nebo poskytnutí služby včetně dotací přímo vázaných na cenu takového dodání zboží nebo poskytnutí služby;

      […]“
      4        Článek 13 část B šesté směrnice stanoví osvobození jednotlivých operací od daně v tomto znění:

      „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské země od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy
         stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání
         se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:

      a)      pojišťovací a zajišťovací operace včetně souvisejících služeb poskytovaných pojišťovacími makléři a pojišťovacími agenty;
      […]
      d)      tyto operace:
      1.      poskytnutí a sjednání úvěru a správa úvěru osobou, která jej poskytla;
      2.      sjednání nebo převzetí závazků, ručení a jiných jistot a záruk, jakož i správa úvěrových záruk osobou, která úvěr poskytuje;
      3.      operace včetně sjednání týkající se vkladových a běžných účtů, plateb, převodů, dluhů, šeků a dalších převoditelných cenných
         papírů, s výjimkou vymáhání dluhů;

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      5        Článek 3 nařízení prezidenta republiky č. 633 ze dne 26. října 1972, jímž se zavádí a upravuje daň z přidané hodnoty (běžný
         doplněk č. 1 ke GURI č. 292 ze dne 11. listopadu 1972, s. 2), ve znění několikrát pozměněném (dále jen „NPR č. 633/72“), definuje
         poskytování služeb takto:

      „Poskytováním služeb jsou poskytování uskutečněná za protiplnění na základě dohody o provedení práce, smlouvy o dílo, smlouvy
         o přepravě, smlouvy mandátní, zasílatelské, smlouvy o zprostředkování, skladování a obecně smlouvy obsahující povinnosti něco
         vykonat nebo strpět a umožnit bez ohledu na jejich zdroj.

      Mimoto je rovněž poskytováním služeb, pokud jsou uskutečněny za protiplnění:
      1)      poskytnutí majetku do pronájmu, pacht, leasing a podobná plnění;
      […]“
      6        Článek 10 NPR č. 633/72 osvobozuje od DPH různé operace v tomto znění:

      „Od daně jsou osvobozeny:
      1)      poskytování služeb týkající se poskytnutí a sjednání úvěru, správa úvěru osobou, která jej poskytla a finanční transakce;
         sjednání a převzetí závazků, ručení a jiných jistot a záruk, jakož i správa úvěrových záruk osobou, která úvěr poskytuje;
         odložení plateb, operace, včetně jejich sjednání, týkající se vkladových a běžných účtů, plateb, převodů, dluhů, šeků a dalších
         převoditelných cenných papírů, s výjimkou vymáhání dluhů; spravování zvláštních investičních fondů a penzijních fondů uvedených
         v legislativním nařízení č. 124 ze dne 21. dubna 1993, podobná odložení a spravování a finanční a poštovní služby (banka –
         pošta);

      2)      pojišťovací a zajišťovací operace, životní pojištění;
      […]
      9)      služby poskytované zmocněnci, zprostředkovateli a makléři týkající se operací uvedených v bodech 1 až 7, jakož i služby týkající
         se zlata a devizových prostředků, včetně vkladů i na běžný účet uskutečněných ve vztahu k operacím provedeným italskou národní
         bankou a italským devizovým úřadem, ve smyslu čl. 4 pátého pododstavce tohoto nařízení.“

      7        Článek 13 první pododstavec NPR č. 633/72 definuje základ DPH takto:

      „Základem daně při dodání zboží a poskytování služeb je vše, co představuje protiplnění, které dodavatel nebo poskytovatel
         získal nebo má získat podle smluvních podmínek, včetně nákladů a výdajů spojených s provedením a dluhů nebo jiných závazků
         cesionáře nebo objednatele vůči třetím osobám, navýšené o dodatečné částky přímo související s protiplněním dlužným jinými
         osobami.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      8        Během roku 1987 se Italservice a leasingová společnost IFIM Leasing Sas (dále jen „IFIM“), společnosti náležející k téže finanční
         skupině, společně podílely na operacích finančního pronájmu, jejichž předmětem byla převážně motorová vozidla.

      9        Tyto operace byly prováděny následujícím způsobem.

      10      IFIM uzavřela s uživatelem smlouvu, jejímž předmětem bylo užívání motorového vozidla a možnost jeho koupě prostřednictvím
         platby nájemného, složení záruky odpovídající ceně věci nekryté nájemným, jakož i poskytnutí neomezeného ručení.

      11      Italservice uzavřela s uživatelem smlouvu, na základě které pojistila věc proti jiným rizikům než plynoucím z občanskoprávní
         odpovědnosti a prostřednictvím financování složené záruky a poskytnutí neomezeného ručení zaručila plnění závazků, které na
         sebe vzal uvedený uživatel vůči IFIM. Jako protiplnění uživatel uhradil předem společnosti Italservice částku, jež měla za
         následek snížení celkové výše splátek nájemného dohodnutého mezi uživatelem a IFIM, ve většině případů až do snížení této
         celkové výše na částku jen o málo vyšší, než byla cena věci, spolu s 1 % provizí pro poradce.

      12      Uživatel pověřil Italservice, aby na jeho účet platila IFIM financovanou částku z titulu složení záruky stanovené smlouvou
         o užívání.

      13      Italservice svěřila plnění smlouvy s uživatelem IFIM.

      14      IFIM jako zprostředkovatel obdržela od Italservice dodatečnou odměnu a v případě neplnění povinnosti uživatelem částku rovnocennou
         částce, kterou uživateli Italservice přislíbila navrátit v případě dodržení jeho povinnosti platit nájemné.

      15      Podle článku 3 NPR č. 633/72 uplatnila IFIM na nájemné placené uživatelem DPH.

      16      Naproti tomu na základě článku 10 NPR č. 633/72 byla protiplnění placená uživatelem Italservice a Italservice společnosti
         IFIM účtována jako osvobozená od DPH.

      17      V návaznosti na šetření provedené ve vztahu k Italservice daňová správa rozhodla, že jednotlivé závazky, jež na sebe vzaly
         dotyčné osoby, tvořily společně jedinou smlouvu uzavřenou mezi třemi stranami, přestože byly obsaženy v oddělených smlouvách.
         Podle daňové správy bylo protiplnění placené uživatelem za finanční pronájem uměle rozděleno za účelem snížení základu daně
         a úloha pronajímatele byla rozdělena mezi Italservice a IFIM.

      18      V důsledku toho daňová správa zaslala dne 1. září 1992 Italservice dodatečný platební výměr na DPH za rok 1987 ve výši 3 169
         519 000 ITL, navýšený o úroky a penále ve výši 9 496 469 000 ITL.

      19      Italservice napadla tento daňový výměr u Commissione tributaria di primo grado di Modena (daňový soud prvního stupně v Modeně).
         Tvrdila, že se nejedná o jedinou smlouvu, ale o celou řadu spojených smluv, které neuzavřela za účelem vyhýbání se daňovým
         povinnostem, ale z platných hospodářských důvodů spojených s marketingem (uvádění nového finančního produktu za nižší cenu),
         organizací (rozdělení funkcí řízení rizika: pojištění, ručení a financování svěřené společnosti Italservice; správa vozového
         parku svěřená provozním společnostem) a zárukou (financování sloužilo jako složení záruky na plnění závazků uživatele).

      20      Commissione tributaria di primo grado di Modena této žalobě vyhověl.

      21      Daňová správa toto rozhodnutí napadla u Commissione tributaria di secondo grado di Modena (daňový soud druhého stupně v Modeně),
         který její opravný prostředek zamítl.

      22      Daňová správa se pak odvolala ke Corte d’appello di Bologna (odvolací soud v Boloni), který odvolání rozsudkem z 13. listopadu
         1998–12. ledna 1999 zamítl.

      23      Daňová správa podala proti uvedenému rozsudku kasační opravný prostředek ke Corte suprema di cassazione (nejvyšší kasační
         soud).

      24      Tento soud má za to, že rozhodnutí, které má být vydáno, předpokládá vyřešení otázky, zda mohou být jednání dotčených účastníků
         řízení s ohledem na jejich vzájemné vazby považována za zneužití práva nebo právních forem podle definice dané judikaturou
         Společenství, a zejména rozsudkem Soudního dvora ze dne 21. února 2006, Halifax a další (C‑255/02, Sb. rozh. s. I‑1609).

      25      Uvádí, že účinkem rozdělení smluv je snížení základu DPH na nižší částku, než je částka vyplývající z běžné smlouvy o finančním
         pronájmu, jelikož daň se uplatní pouze na poskytnutí věci do užívání, jehož cena odpovídá prakticky kupní ceně této věci.

      26      Je tudíž třeba určit, zda se mají pro účely výběru DPH považovat smlouvy za jeden celek z hlediska sledovaného hospodářského
         cíle, nebo zda si každá smlouva ponechává svou samostatnou povahu, a tudíž i vlastní daňový režim.

      27      Za účelem vyřešení této otázky je nutné se zabývat tím, zda okolnost, že financování, jež je v ekonomické praxi a vnitrostátní
         judikatuře považováno za podstatnou náležitost smlouvy o finančním pronájmu, je upraveno jinou smlouvou než tou, jejímž předmětem
         je poskytnutí věci do užívání, může představovat zneužití.

      28      Předkládající soud se domnívá, že v tomto bodě je nutné objasnění, zejména co se týče dosahu podmínek stanovených výše citovaným
         rozsudkem Halifax a další pro shledání existence zneužití.

      29      Předkládající soud rovněž podotýká, že v bodě 86 tohoto rozsudku Soudní dvůr požadoval, mimo podmínky, aby výsledkem dotčené
         operace bylo daňové zvýhodnění, které je v rozporu s cílem relevantních ustanovení šesté směrnice, aby „hlavním účelem“ uvedené
         operace bylo „získání daňového zvýhodnění“.

      30      Konstatuje, že v bodě 60 a ve výroku téhož rozsudku Soudní dvůr mimoto odkázal na operace „uskutečněn[é] pouze s cílem získat
         daňové zvýhodnění bez jiného hospodářského účelu“.

      31      V důsledku toho si klade otázku, zda se meze zneužití práva uplatní, pokud jsou hospodářské důvody nesouvisející s úsilím
         o dosažení daňového zvýhodnění zcela podružné či nevýznamné a nepředstavují možné alternativní vysvětlení.

      32      V tomto kontextu se Corte suprema di cassazione rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je pojem ,zneužití práva‘, definovaný v rozsudku [Halifax a další, citovaný výše] jako plnění, jehož hlavním účelem je získání
         daňového zvýhodnění, shodný, širší, nebo užší než pojem ,plnění‘, které nemá jiné hospodářské důvody než dosažení daňového
         zvýhodnění?

      2)      Lze pro účely uplatnění DPH považovat za zneužití práva (nebo právních forem), s následným ušlým vlastním příjmem Společenství
         z daně z přidané hodnoty, oddělené uzavření smluv o finančním pronájmu (leasing), financování, pojištění a zprostředkování,
         jejichž výsledkem je uplatnění DPH pouze na protiplnění za poskytnutí věci do užívání, zatímco uzavření jediné leasingové
         smlouvy předpokládá podle praxe a výkladu vnitrostátní judikatury rovněž financování, a tedy má za následek uplatnění DPH
         na celé protiplnění?“

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      33      Part Service tvrdí, že tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná. Položené otázky nemají žádný vztah k realitě
         nebo předmětu sporu v původním řízení. Předložený problém je čistě hypotetický a nijak nesouvisí s ustanoveními nebo zásadami
         Společenství.

      34      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury může Soudní dvůr odmítnout rozhodnout o předběžné otázce
         položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě
         nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také tehdy, pokud Soudní dvůr nedisponuje
         skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudky
         ze dne 19. února 2002, Arduino, C‑35/99, Recueil, s. I‑1529, bod 25, a ze dne 11. července 2006, Chacón Navas, C‑13/05, Sb. rozh. s. I‑6467, bod 33).

      35      V projednávaném případě však není splněna žádná z těchto podmínek.

      36      Ve svém předkládacím rozhodnutí totiž vnitrostátní soud, kterému byl předložen spor ve věci DPH, podrobně popisuje skutkový
         a právní rámec sporu v původním řízení.

      37      Dále Soudnímu dvoru klade otázku týkající se práva Společenství použitelného na DPH, zejména pojmu Společenství „zneužívající
         praktika“, aby mohl posoudit, zda plnění, jež je předmětem sporu v původním řízení, je třeba za takovou praktiku považovat,
         a tedy uplatnit na něj DPH.

      38      Žádaný výklad práva Společenství tak má vztah k realitě a předmětu sporu v původním řízení, aniž by byl hypotetický.

      39      V důsledku toho jsou položené otázky přípustné.

       K první otázce
      40      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba šestou směrnici vykládat tak, že se jedná o zneužívající praktiku,
         pokud hlavním účelem dotčeného nebo dotčených plnění je dosažení daňového zvýhodnění, nebo že se o zneužívající praktiku jedná
         pouze tehdy, pokud je dosažení tohoto daňového zvýhodnění jediným sledovaným účelem, s vyloučením jiných hospodářských účelů.

      41      Je třeba poznamenat, že v rámci sporu v původním řízení jsou zpochybněna osvobození od DPH a že, co se konkrétně týče těchto
         osvobození od daně, ukládá článek 13 šesté směrnice členským státům povinnost „zamez[it] jaký[m]koli daňový[m] úniků[m], vyhýbání
         se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu“.

      42      V bodech 74 a 75 svého výše citovaného rozsudku Halifax a další Soudní dvůr v rámci výkladu šesté směrnice nejdříve rozhodl,
         že může být shledána existence zneužívající praktiky, pokud:

      –        výsledkem dotčených plnění přes formální použití podmínek stanovených relevantními ustanoveními šesté směrnice a vnitrostátních
         předpisů provádějících tuto směrnici je získání daňového zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s cílem sledovaným
         těmito ustanoveními;

      –        ze všech objektivních okolností vyplývá, že hlavním účelem dotčených plnění je získání daňového zvýhodnění.
      43      Když poté Soudní dvůr podal předkládajícímu soudu upřesnění, aby mu poskytl vodítko při jeho výkladu ve věci v původním řízení,
         znovu v bodě 81 svého rozsudku odkázal na plnění, jejichž hlavním účelem je získání daňového zvýhodnění.

      44      Když tedy v bodě 82 téhož rozsudku uvedl, že v každém případě jediným cílem plnění dotčených v původním řízení bylo získání
         daňového zvýhodnění, nestanovil tuto okolnost jako podmínku existence zneužívající praktiky, avšak pouze zdůraznil, že ve
         sporu předloženém předkládajícímu soudu byl překročen i minimální práh umožňující kvalifikovat praktiku za zneužívající.

      45      Na první položenou otázku je tudíž třeba odpovědět, že šestou směrnici je nutno vykládat tak, že lze shledat existenci zneužívající
         praktiky tehdy, pokud hlavním účelem dotčeného nebo dotčených plnění je dosažení daňového zvýhodnění.

       K druhé otázce
      46      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda lze pro účely uplatnění DPH plnění, jako jsou plnění dotčená ve sporu
         v původním řízení, považovat za plnění, jež jsou zneužívající praktikou ve smyslu šesté směrnice.

      47      Úvodem je třeba připomenout, že volba podnikatele mezi osvobozenými a zdaněnými plněními se může opírat o celou řadu okolností,
         zejména o úvahy daňového charakteru spojené s objektivním systémem DPH. Pokud má osoba povinná k dani možnost volby mezi dvěma
         plněními, neukládá jí šestá směrnice, aby si zvolila takové plnění, s nímž je spojeno placení nejvyšší částky DPH. Osoba povinná
         k dani má naopak právo na volbu struktury své činnosti tak, aby omezila svůj daňový dluh (viz výše citovaný rozsudek Halifax
         a další, bod 73).

      48      Pokud však plnění zahrnuje několik plnění, vyvstává otázka, zda musí být považováno za jediné plnění nebo za více rozdílných
         a samostatných plnění, která musejí být posuzována odděleně.

      49      Tato otázka má zvláštní význam z hlediska DPH, zejména z důvodu použití daňové sazby nebo ustanovení týkajících se osvobození
         od daně obsažených v šesté směrnici (viz rozsudky ze dne 25. února 1999, CPP, C‑349/96, Recueil, s. I‑973, bod 27, a ze dne 27. října 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, Sb. rozh. s. I‑9433, bod 18).

      50      V tomto ohledu z článku 2 této směrnice vyplývá, že každé poskytování služeb je třeba obvykle považovat za oddělené a samostatné
         (viz výše citované rozsudky CPP, bod 29, a Levob Verzekeringen a OV Bank, bod 20).

      51      Za určitých okolností však několik plnění formálně oddělených, která by mohla být poskytnuta odděleně, a tak vést střídavě
         ke zdanění nebo osvobození od daně, musí být považováno za jediné plnění, pokud tato plnění nejsou samostatná.

      52      Je tomu tak například tehdy, když je na základě i pouze objektivní analýzy konstatováno, že jedno nebo více plnění představují
         hlavní plnění a že zbývající jedno nebo více plnění představují jedno nebo více vedlejších plnění sdílejících s hlavním plněním
         stejný daňový režim (viz v tomto smyslu výše citované rozsudky CPP, bod 30, jakož i Levob Verzekeringen a OV Bank, bod 21).
         Konkrétně, plnění musí být považováno za vedlejší k plnění hlavnímu, pokud samo o sobě není pro zákazníka cílem, nýbrž prostředkem
         k získání prospěchu z hlavního plnění poskytovatele za nejvýhodnějších podmínek (výše citovaný rozsudek CPP, bod 30, jakož
         i okolnosti sporu v původním řízení, v němž byl vydán tento rozsudek).

      53      Lze rovněž konstatovat, že se jedná o jediné plnění, pokud dvě nebo více dílčích plnění nebo úkonů poskytnutých osobou povinnou
         k dani je tak těsně spojeno, že objektivně tvoří jediné nerozdělitelné hospodářské plnění, jehož rozdělení by bylo umělé (viz
         v tomto smyslu výše citovaný rozsudek Levob Verzekeringen a OV Bank, bod 22).

      54      Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby posoudil, zda lze ze skutečností, které mu jsou předloženy, vyvodit závěr o existenci jediného
         plnění, nehledě na smluvní strukturu plnění.

      55      V tomto kontextu může být veden k rozšíření své analýzy prostřednictvím vyhledávání indicií odhalujících existenci zneužívající
         praktiky, což je pojem, kterého se týká předběžná otázka.

      56      Soudní dvůr může při rozhodování o předběžné otázce případně podat upřesnění, aby vnitrostátnímu soudu poskytl vodítko při
         jeho výkladu (výše citovaný rozsudek Halifax a další, bod 77).

      57      V projednávané věci je třeba poukázat na to, že plnění dotčená v původním řízení, jak jsou popsána předkládajícím soudem,
         se vyznačují těmito skutečnostmi:

      –        obě společnosti podílející se na operacích finančního pronájmu náležejí k téže finanční skupině;
      –        samotné plnění leasingové společnosti (IFIM) je rozděleno, přičemž typický prvek financování je svěřen jiné společnosti (Italservice)
         za účelem rozdělení na úvěrové, pojišťovací a zprostředkovatelské plnění;

      –        plnění leasingové společnosti je tak omezeno na plnění spočívající v pronájmu vozidla;
      –        nájemné placené nájemcem činí celkem o něco málo vyšší částku, než je kupní cena věci;
      –        toto plnění, nahlížené samostatně, se v důsledku toho zdá hospodářsky nerentabilní, takže životaschopnost podniku nemůže být
         zajištěna pouze prostřednictvím smluv uzavřených s nájemci;

      –        leasingová společnost dostává protiplnění z finančního pronájmu pouze díky kumulaci nájemného placeného nájemcem a částek
         placených druhou společností téže skupiny.

      58      Za účelem posouzení, zda tato plnění lze považovat za plnění, jež jsou zneužívající praktikou, musí vnitrostátní soud nejprve
         ověřit, zda je sledovaným výsledkem daňové zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s jedním nebo několika cíli šesté
         směrnice, a dále, zda daňové zvýhodnění bylo hlavním účelem přijatého smluvního řešení (viz bod 42 tohoto rozsudku).

      59      Co se týče prvního kritéria, uvedený soud může vzít v úvahu skutečnost, že sledovaným výsledkem je získání daňového zvýhodnění
         souvisejícího s osvobozením od daně, podle čl. 13 části B písm. a) a d) šesté směrnice, plnění svěřených společnosti, která
         je smluvním partnerem leasingové společnosti.

      60      Tento výsledek je v rozporu s cílem čl. 11 části A odst. 1 šesté směrnice, a sice zdaněním všeho, co představuje protiplnění,
         které se získá nebo má získat od nájemce.

      61      Jelikož totiž pronájem vozidel na základě smluv o finančním pronájmu představuje poskytování služeb ve smyslu článků 6 a 9
         šesté směrnice (viz zejména rozsudky ze dne 21. března 2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Recueil, s. I‑3193, bod 19, a ze dne 11. září 2003, Cookies World, C‑155/01, Recueil, s. I‑8785, body 44 a 45), toto plnění běžně podléhá DPH, u níž musí být základ daně určen v souladu s čl. 11 částí
         A odst. 1 šesté směrnice.

      62      Co se týče druhého kritéria, vnitrostátní soud může při posuzování, které mu přísluší provést, vzít v úvahu čistě umělý charakter
         těchto plnění, jakož i právní, hospodářské nebo personální vztahy mezi dotčenými hospodářskými subjekty (výše citovaný rozsudek
         Halifax a další, bod 81), přičemž tyto skutečnosti jsou takové povahy, že ukazují na to, že získání daňového zvýhodnění představuje
         hlavní sledovaný cíl, přes případné vedle toho existující hospodářské cíle vycházející z hledisek týkajících se například
         marketingu, organizace a záruk.

      63      Na druhou položenou otázku je tedy třeba odpovědět, že přísluší předkládajícímu soudu, aby ve světle výkladu podaného tímto
         rozsudkem určil, zda lze pro účely uplatnění DPH považovat taková plnění, jako jsou plnění dotčená ve sporu v původním řízení,
         za plnění, jež jsou zneužívající praktikou ve smyslu šesté směrnice.

       K nákladům řízení
      64      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Šestou směrnici Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
            z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně je nutno vykládat tak, že lze shledat existenci zneužívající
            praktiky tehdy, pokud hlavním účelem dotčeného nebo dotčených plnění je dosažení daňového zvýhodnění.
      2)      Přísluší předkládajícímu soudu, aby ve světle výkladu podaného tímto rozsudkem určil, zda lze pro účely uplatnění daně z přidané
            hodnoty považovat taková plnění, jako jsou plnění dotčená ve sporu v původním řízení, za plnění, jež jsou zneužívající praktikou
            ve smyslu šesté směrnice 77/388.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 14. listopadu 2006.#Mark Kerckhaert a Bernadette Morres proti Belgische Staat.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank van eerste aanleg te Gent - Belgie.#Daň z příjmů - Dividendy - Daňové zatížení dividend z podílů společností usazených v jiném členském státě - Nezapočtení ve státě bydliště daně z příjmů vybrané srážkou u zdroje v jiném členském státě.#Věc C-513/04.

text:
      Věc C-513/04
      Mark Kerckhaert a Bernadette Morres
      v.
      Belgische Staat
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank van eerste aanleg te Gent)
      „Daň z příjmů – Dividendy – Daňové zatížení dividend z podílů společností usazených v jiném členském státě – Nezapočtení ve státě bydliště daně z příjmů vybrané srážkou u zdroje v jiném členském státě“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb kapitálu – Omezení
      [Smlouva o ES, článek 73b odst. 1 (nyní čl. 56 odst. 1 ES)]
      Článek 73b odst. 1 Smlouvy (nyní čl. 56 odst. 1 ES) nebrání takovým právním předpisům členského státu, na jejichž základě
         se v rámci daně z příjmů použije tatáž jednotná daňová sazba na dividendy z akcií společností usazených na území tohoto státu
         a na dividendy z akcií společností usazených v jiném členském státě, aniž by byla stanovena možnost započtení daně odvedené
         srážkou u zdroje v tomto jiném členském státě.

      Nepříznivé následky, které by mohlo způsobit uplatnění takového systému zdanění příjmů, totiž vyplývají ze souběžného výkonu
         daňových pravomocí dvěma členskými státy. Právo Společenství přitom ve svém současném stavu a v takové situaci nestanoví obecná
         kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, co se týče vyloučení dvojího zdanění v rámci Společenství. V důsledku
         toho přísluší členským státům přijmout opatření nezbytná k zamezení situací dvojího zdanění zejména tím, že v rámci smluv
         o zamezení dvojího zdanění uplatní kritéria rozdělení používaná v mezinárodní daňové praxi.

      (viz body 20–24 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      14. listopadu 2006 (*)

      „Daň z příjmů – Dividendy – Daňové zatížení dividend z podílů společností usazených v jiném členském státě – Nezapočtení ve státě bydliště daně z příjmů vybrané srážkou u zdroje v jiném členském státě“
      Ve věci C‑513/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Rechtbank van eerste
         aanleg te Gent (Belgie) ze dne 1. prosince 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 15. prosince 2004, v řízení

      Mark Kerckhaert,
      Bernadette Morres
      proti
      Belgische Staat,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts a E. Juhász, předsedové senátů, J. N.
         Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, A. Borg Barthet a E. Levits (zpravodaj), soudci,

      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. ledna 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za M. Kerckhaerta a B. Morres L. De Broem a P. Wytinckem, advocaten,
      –        za belgickou vládu E. Dominkovits a M. Wimmerem, jako zmocněnci,
      –        za německou vládu M. Lummou a U. Forsthoffem, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemskou vládu H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,
      –        za vládu Spojeného království C. Jackson, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Moore, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a W. Wilsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 6. dubna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 73b odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 56 odst. 1 ES).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi M. Kerckhaertem a B. Morres (dále jen „manželé Kerckhaert-Morres“) a Gewestelijke
         Directie Antwerpen I (dále jen „belgická daňová správa“) ve věci zamítnutí posledně uvedenou přiznat jim možnost započíst
         si paušální část ze zahraniční daně ve výši 15 % podle čl. 19 A odst. 1 druhého pododstavce smlouvy ze dne 10. března 1964
         mezi Belgií a Francií o zamezení dvojího zdanění a stanovení pravidel vzájemné správní a právní pomoci v oblasti daní z příjmů,
         tak jak byla pozměněna dodatkem podepsaným dne 15. února 1971 (dále jen „francouzsko-belgická smlouva“).

       Belgické daňové právní předpisy
       Zákon o daních z příjmů
      3        Na základě čl. 171 odst. 3 zákona o daních z příjmů (dále jen „zákon o daních z příjmů“) jsou dividendy zdaňovány sazbou 25
         %.

      4        Článek 187 zákona o daních z příjmů původně stanovil, že pokud jde o příjmy z akcií nebo podílů a kapitálových účastí, které
         v zahraničí podléhají dani z příjmu, dani ze společností nebo dani vztahující se na nerezidenty, je daň předem snížena o paušální
         část z této zahraniční daně.

      5        V důsledku změn právních předpisů nemají již fyzické osoby nadále nárok na takovou refundaci daňové zálohy, pobírají-li dividendy
         z podniků usazených v jiném státě pocházející z příjmů, které již byly zdaněny v tomto státě daní z příjmů, takže tyto příjmy
         jsou zatíženy jak srážkovou daní u zdroje v uvedeném státě, tak i daní se sazbou 25 % upravenou v čl. 171 odst. 3 zákona o daních
         z příjmů.

       Francouzsko-belgická smlouva
      6        Francouzsko-belgická smlouva směřuje především k zamezení situací dvojího zdanění týkajících se placení daně z příjmů jednou
         a toutéž osobou ve Francii a Belgii.

      7        Ve svém čl. 15 odst. 3 stanoví:

      „Dividendy vyplacené společností, která je rezidentem Francie, které by umožnily refundaci daňové zálohy, pokud by byly vyplaceny
         francouzským rezidentům, opravňují, pokud jsou vyplaceny fyzické osobě s bydlištěm v Belgii, k refundaci daňové zálohy po
         odečtení srážky daně u zdroje se sazbou 15 % z hrubé částky dividend představované vyplacenou dividendou zvýšenou o refundaci
         daňové zálohy.“

      8        Podle čl. 19 A odst. 1 téže smlouvy, jsou-li dividendy vyplaceny společností, která je rezidentem Francie, belgickému rezidentovi,
         který není společností podléhající dani ze společností, a byly-li tyto dividendy ve Francii skutečně zdaněny u zdroje srážkou,
         bude daň vybíraná v Belgii z jejich čisté částky po odečtu francouzské srážkové daně snížena jednak o srážku daně z movitého
         majetku vybrané v obvyklé sazbě, a jednak o paušální část zahraniční daně odpočitatelnou v souladu s podmínkami stanovenými
         belgickými právními předpisy, aniž by tato část mohla být nižší než 15 % uvedené čisté částky.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      9        Manželé Kerckhaert-Morres, kteří jsou belgickými rezidenty, pobírali během let 1995 a 1996 dividendy od Eurofers SARL, usazené
         ve Francii.

      10      Část příjmů odpovídala refundaci daňové zálohy ve výši 50 % vyplacených dividend, přiznané francouzskými daňovými úřady na
         základě čl. 15 odst. 3 francouzsko-belgické smlouvy jako vyrovnání za daň ze společností. V souladu s tímto ustanovením je
         tato refundace daňové zálohy postavena na roveň příjmu z dividend. Hrubá částka dividend byla ve Francii zdaněna srážkovou
         daní z příjmů sazbou 15 %.

      11      Manželé Kerckhaert-Morres v daňovém přiznání uvedli, že od Eurofers SARL dostali 34 566 204 BEF (856 873,81 eur) a 7 173 702
         BEF (177 831,43 eur) jako příjmy za roky 1995 a 1996. Ve svém daňovém přiznání požádali o daňové zvýhodnění stanovené v čl. 19 A
         odst. 1 francouzsko-belgické smlouvy, odpovídající francouzské srážkové dani.

      12      Jelikož belgický zákonodárce toto daňové zvýhodnění zrušil, byla jejich žádost zamítnuta.

      13      Vzhledem k tomu, že se manželé Kerckhaert-Morres domnívali, že odmítnutí přiznat jim daňové zvýhodnění dotčené v původním
         řízení způsobilo, že dividendy pocházející z Francie podléhaly větší daňové zátěži než dividendy společností usazených v Belgii,
         obrátili se na Rechtbank van eerste aanleg te Gent, aby zrušil rozhodnutí belgické daňové správy, kterým byla zamítnuta jejich
         žádost, přičemž se dovolávali zejména porušení čl. 73b odst. 1 Smlouvy.

      14      Jelikož Rechtbank van eerste aanleg te Gent měl za to, že jemu předložený spor vyžaduje výklad práva Společenství, rozhodl
         se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je třeba čl. 56 odst. 1 ES (čl. 73b odst. 1 ES v době, kdy nastaly sporné skutečnosti) vykládat tak, že je zakázáno omezení
         vyplývající z předpisu členského státu (v projednávaném případě Belgie) o dani z příjmů, podle kterého jak dividendy z akcií
         společností se sídlem v tomto členském státě, tak dividendy z akcií společností, které nemají sídlo v tomto státě, u akcionáře
         podléhají týmž jednotným sazbám, ale u dividend z akcií společností, které nemají sídlo v tomto státě, není připuštěno započtení
         srážky daně u zdroje provedené v tomto jiném členském státě?“

       K předběžné otázce
      15      Úvodem je třeba připomenout, že na základě ustálené judikatury spadají přímé daně sice do pravomoci členských států, nicméně
         tyto členské státy musejí při výkonu této pravomoci dodržovat právo Společenství (rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Wielockx, C‑80/94, Recueil, s. I‑2493, bod 16, ze dne 6. června 2000, Verkooijen, C‑35/98, Recueil, s. I‑4071, bod 32, ze dne 4. března 2004,
         Komise v. Francie, C‑334/02, Recueil, s. I‑2229, bod 21, ze dne 15. července 2004, Lenz, C‑315/02, Sb. rozh. s. I‑7063, bod
         19, a ze dne 7. září 2004, Manninen, C‑319/02, Sb. rozh. s. I‑7477, bod 19).

      16      Ve výše uvedených rozsudcích Verkooijen, Lenz a Manninen měl Soudní dvůr za to, že právní předpisy dotčených členských států
         zavedly rozdílné zacházení s příjmy z dividend společností usazených v členském státě bydliště dotčeného daňového poplatníka
         a s příjmy z dividend společností usazených v jiném členském státě, čímž odepřely příjemcům posledně uvedených dividend daňová
         zvýhodnění poskytnutá ostatním. Jelikož Soudní dvůr shledal, že situace daňových poplatníků pobírajících dividendy ze společností
         usazených v jiném členském státě nebyla objektivně odlišná od situace daňových poplatníků pobírajících dividendy ze společností
         usazených v členském státě, jehož jsou rezidenty, dospěl k závěru, že dotčené právní předpisy jsou překážkou svobod zakotvených
         Smlouvou.

      17      Na rozdíl od tvrzení manželů Kerckhaert-Morres je však věc v původním řízení odlišná od věcí, v nichž byly vydány výše uvedené
         rozsudky, jelikož belgická právní úprava nezavádí žádné rozlišení mezi dividendami společností usazených v Belgii a dividendami
         společností usazených v jiném členském státě, neboť tyto jsou v souladu s belgickým zákonem zdaňovány shodnou sazbou daně
         z příjmů ve výši 25 %.

      18      Mimoto nelze přijmout argument, podle kterého se v projednávaném případě akcionáři s bydlištěm v Belgii nacházejí v odlišné
         situaci podle toho, zda pobírají dividendy společnosti usazené v témže členském státě nebo společnosti usazené v jiném členském
         státě, takže shodné zacházení s nimi, tedy použití jedné daňové sazby daně z příjmů, by způsobovalo diskriminaci.

      19      Je pravda, že diskriminace může spočívat nejen v použití rozdílných pravidel na srovnatelné situace, ale rovněž v použití
         stejného pravidla na rozdílné situace (viz rozsudky ze dne 14. února 1995, Schumacker, C‑279/93, Recueil. s. I‑225, bod 30,
         a ze dne 29. dubna 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil, s. I‑2651, bod 26). Nicméně ve vztahu k daňovým právním
         předpisům státu bydliště se postavení akcionáře pobírajícího dividendy nestává nezbytně odlišným, ve smyslu této judikatury,
         na základě pouhé skutečnosti, že tyto dividendy pobírá od společnosti usazené v jiném členském státě, který při výkonu svých
         daňových pravomocí zdaňuje tyto dividendy srážkovou daní z příjmů.

      20      Za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávaného případu, vyplývají nepříznivé následky, které by mohlo způsobit
         uplatnění takového systému zdanění příjmů, jako je belgický systém dotčený v původním řízení, ze souběžného výkonu daňových
         pravomocí dvěma členskými státy.

      21      V tomto ohledu je třeba připomenout, že smlouvy o zamezení dvojího zdanění, tak jak jsou uvedeny v článku 293 ES, slouží k vyloučení
         nebo ke zmírnění negativních dopadů na fungování vnitřního trhu vyplývajících z koexistence vnitrostátních daňových soustav
         zmíněné v předcházejícím bodě.

      22      Právo Společenství přitom ve svém současném stavu a v takové situaci, jako je situace v původním řízení, nestanoví obecná
         kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, co se týče vyloučení dvojího zdanění v rámci Společenství. Kromě směrnice
         Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských
         států (Úř. věst. L 225, s. 6; Zvl. vyd. 09/01, s. 147), úmluvy ze dne 23. července 1990 o zamezení dvojího zdanění v souvislosti
         s úpravou zisků sdružených podniků (Úř. věst. L 225, s. 10) a směrnice Rady 2003/48/ES ze dne 3. června 2003 o zdanění příjmů
         z úspor v podobě úrokových plateb (Úř. věst. L 157, s. 38; Zvl. vyd. 09/01, s. 369) nebyl totiž v právu Společenství do současnosti
         přijat žádný jednotící nebo harmonizační předpis směřující k vyloučení situací dvojího zdanění.

      23      V důsledku toho přísluší členským státům přijmout opatření nezbytná k zamezení takových situací, jako je situace dotčená v původním
         řízení, zejména tím, že uplatní kritéria rozdělení používaná v mezinárodní daňové praxi. To je v podstatě účelem francouzsko-belgické
         smlouvy, která zavádí rozdělení daňových pravomocí mezi Francouzskou republikou a Belgickým královstvím v těchto situacích.
         Uvedená smlouva není nicméně předmětem této předběžné otázky.

      24      S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 73b odst. 1 Smlouvy nebrání takovým právním
         předpisům členského státu, jako jsou belgické daňové právní předpisy, na jejichž základě se v rámci daně z příjmů použije
         tatáž jednotná daňová sazba na dividendy z akcií společností usazených na území tohoto státu a na dividendy z akcií společností
         usazených v jiném členském státě, aniž by byla stanovena možnost započtení daně odvedené srážkou u zdroje v tomto jiném členském
         státě.

       K nákladům řízení
      25      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Článek 73b odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 56 odst. 1 ES) nebrání takovým právním předpisům členského státu, jako jsou belgické
            daňové právní předpisy, na jejichž základě se v rámci daně z příjmů použije tatáž jednotná daňová sazba na dividendy z akcií
            společností usazených na území tohoto státu a na dividendy z akcií společností usazených v jiném členském státě, aniž by byla
            stanovena možnost započtení daně odvedené srážkou u zdroje v tomto jiném členském státě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. prosince 1977. # Herbert Bruns proti Komisi Evropských společenství. # Věc 95-76.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. září 1995. # Ledernes Hovedorganisation, jednající za Ole Rygaard proti Dansk Arbejdsgiverforening, jednající za Strø Mølle Akustik A/S. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sø- og Handelsretten - Dánsko. # Věc C-48/94.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. prosince 1980. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc 43/80.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. května 1993. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Věc C-52/92.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 29. ledna 2002. # Firma Léon Van Parys NV a Pacific Fruit Company NV proti Komisi Evropských společenství. # Společná organizace trhu - Žaloba na neplatnost - Přípustnost. # Věc T-160/98.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 12. července 1984. # Ferriera Valsabbia SpA proti Komisi Evropských společenství. # Vyšší moc. # Věc 209/83.