title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 17. listopadu 2016.#Stadt Wiener Neustadt v. Niederösterreichische Landesregierung.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgerichtshof.#Řízení o předběžné otázce – Posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí – Směrnice 85/337/EHS – Směrnice 2011/92/EU – Působnost – Pojem ‚zvláštní vnitrostátní právní předpis‘ – Neposouzení vlivů na životní prostředí – Pravomocné povolení – Dodatečné legislativní zhojení neposouzení vlivů na životní prostředí – Zásada spolupráce – Článek 4 SEU.#Věc C-348/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      17. listopadu 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí — Směrnice 85/337/EHS — Směrnice 2011/92/EU — Působnost — Pojem ‚zvláštní vnitrostátní právní předpis‘ — Neposouzení vlivů na životní prostředí — Pravomocné povolení — Dodatečné legislativní zhojení neposouzení vlivů na životní prostředí — Zásada spolupráce — Článek 4 SEU“
      Ve věci C‑348/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Verwaltungsgerichtshof (Správní soudní dvůr, Rakousko) ze dne 25. června 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 10. července 2015, v řízení

         Stadt Wiener Neustadt

      proti

         Niederösterreichische Landesregierung,

      za přítomnosti:

         .A. S. A. Abfall Service AG,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, E. Regan, J.-C. Bonichot (zpravodaj), A. Arabadžev a S. Rodin, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Stadt Wiener Neustadt E. Allingerem, Rechtsanwalt,

               —

               za .A.S.A. Abfall Service H. Kraemmerem, Rechtsanwalt,

               —

               za Evropskou komisi L. Pignataro-Nolin a C. Hermesem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 8. září 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 5 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (Úř. věst. 1985, L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01, s. 248), ve znění směrnice Rady 97/11/ES ze dne 3. března 1997 (Úř. věst. 1997, L 73, s. 5; Zvl. vyd. 15/03, s. 151) (dále jen „směrnice 85/337“), čl. 1 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/92/EU ze dne 13. prosince 2011 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (Úř. věst. 2012, L 26, s. 1), jakož i zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Stadt Wiener Neustadt (město Wiener Neustadt, Rakousko) a Niederösterreichische Landesregierung (vláda spolkové země Dolní Rakousko), ohledně legality rozhodnutí, kterým posledně uvedená měla za to, že provoz zařízení na výrobu palivových náhražek společností .A.S.A. Abfall Service musí být považován za povolený.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 1 odst. 1 směrnice 85/337, jehož obsah byl převzat čl. 1 odst. 1 směrnice 2011/92, stanoví:
               „Tato směrnice se vztahuje na posuzování vlivů těch veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, které by mohly mít významný vliv na životní prostředí.

               4

               Článek 1 odst. 2 směrnice 85/337, jehož obsah byl v podstatě převzat čl. 1 odst. 2 písm. c) směrnice 2011/92, stanoví:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:
               […]
               povolením:
               rozhodnutí příslušného orgánu nebo orgánů, které opravňuje oznamovatele k uskutečnění záměru;
               […]“

               5

               Článek 1 odst. 5 směrnice 85/337, jehož obsah byl v podstatě převzat čl. 1 odst. 4 směrnice 2011/92, stanoví:
               „Tato směrnice se nevztahuje na záměry, jejichž jednotlivé části jsou přijímány zvláštními vnitrostátními právními předpisy, protože cílů této směrnice, včetně cíle poskytovat informace, se dosahuje prostřednictvím zákonodárného procesu.“

               6

               Článek 2 odst. 1 směrnice 85/337 zní:
               „Členské státy přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění, aby ještě před vydáním povolení byly záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, podrobeny schvalovacímu postupu a posouzeny z hlediska jejich vlivů. Tyto záměry jsou vymezeny v článku 4.“

         Rakouské právo

               7

               Ustanovení § 3 odst. 6 Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz (UVP-G 2000) [zákon o posuzování vlivů na životní prostředí z roku 2000 (UVP‑G 2000), BGBl. 697/1993], ve znění použitelném na skutečnosti v původním řízení (dále jen „UVP-G 2000“), stanoví:
               „Před ukončením posuzování vlivů na životní prostředí nebo posouzení jednotlivého případu nesmí být pro záměry podléhající posouzení podle odst. 1, 2 nebo 4 udělena povolení a oznámení učiněná podle správních předpisů nemají před ukončením posuzování vlivů na životní prostředí právní účinek. Povolení udělená v rozporu s tímto ustanovením může příslušný orgán podle § 39 odst. 3 ve lhůtě tří let prohlásit za neplatná.“

               8

               Ustanovení § 46 odst. 20 bodu 4 UVP-G 2000 stanoví:
               „Následující ustanovení se použijí k okamžiku nabytí účinnosti ustanovení, která byla novelizována nebo vložena spolkovým zákonem zveřejněným v BGBl. I, 87/2009, jakož k okamžiku přechodu na nový právní stav:
               […]

                        4.

                        Záměry, jejichž povolení k okamžiku nabytí účinnosti spolkového zákona zveřejněného v BGBl. I, 87/2009 již nepodléhá riziku neplatnosti podle § 3 odst. 6, se považují za schválené podle tohoto zákona.“

               9

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že znění § 46 odst. 20 bodu 4 UVP-G 2000, tak jak je uvedeno v bodě 8 tohoto rozsudku, vychází z Bundesgesetz, mit dem das Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz 2000 geändert wird (UVP‑G‑Novelle 2009) [spolkový zákon, kterým se mění zákon o posuzování vlivů na životní prostředí z roku 2000 (novela UVP‑G z roku 2009), BGBl. I, 87/2009], který nabyl účinnost dne 19. srpna 2009.

         Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Společnost .A.S.A. Abfall Service provozuje na území města Wiener Neustadt zařízení na zpracování palivových náhražek, ve kterém jsou v podstatě na malé části rozmělňovány plastové odpady až do okamžiku vzniku palivové náhražky, která je určena zejména pro cementárenský průmysl. V tomto zařízení dochází k fyzikálnímu zpracování odpadů, které nejsou nebezpečné.

               11

               V průběhu let 1986 a 1993 poskytl starosta tohoto města povolení k provozu, které umožňuje zpracování v kapacitě 9990 tun za rok.

               12

               Rozhodnutím zemského hejtmana spolkové země Dolní Rakousko ze dne 10. prosince 2002 bylo povoleno zvýšení maximální kapacity zpracování na 34000 tun za rok podle právních předpisů o odpadovém hospodářství. Toto zvýšení kapacity mělo být dosaženo rozšířením existující zpracovací linky, jakož i zřízením druhé zpracovací linky.

               13

               Toto povolení bylo poskytnuto, aniž by byl záměr rozšíření předmětem posouzení vlivů na životní prostředí stanoveného UVP-G 2000.

               14

               Dolnorakouský Umweltanwalt (veřejný zástupce ve věcech životního prostředí) dopisem ze dne 30. dubna 2014 požádal Dolnorakouskou zemskou vládu, aby určila, zda toto zařízení musí podléhat posouzení vlivů na životní prostředí v souladu s UVP-G 2000.

               15

               Rozhodnutím ze dne 27. června 2014 vláda této spolkové země odpověděla na tuto otázku záporně, přičemž se domnívala, že toto zařízení musí být považováno za povolené podle § 46 odst. 20 bodu 4 UVP-G 2000.

               16

               Město Wiener Neustadt podalo k Bundesverwaltungsgericht (spolkový správní soud, Rakousko) návrh na zrušení tohoto rozhodnutí.

               17

               Rozsudkem ze dne 12. září 2014 tento soud tuto žalobu zamítl jako neopodstatněnou.

               18

               Bundesverwaltungsgericht měl totiž za to, že není třeba zkoumat, zda by rozšíření kapacity zpracování, jak bylo povoleno rozhodnutím ze dne 10. prosince 2002, mělo předem podléhat posuzování vlivů na životní prostředí podle UVP-G 2000, jelikož § 46 odst. 20 bod 4 UVP‑G 2000 umožňuje mít za to, že takové povolení lze považovat za legálně udělené pro provoz dotčený v původním řízení. Navíc není toto ustanovení v rozporu s unijním právem.

               19

               Město Wiener Neustadt podalo proti tomuto rozsudku opravný prostředek Revision k Verwaltungsgerichtshof (Správní soudní dvůr, Rakousko). Tvrdí, že § 46 odst. 20 bod 4 UVP-G 2000 je v rozporu s unijním právem. Má obzvláště za to, že podmínky, podle kterých může být záměr vnitrostátními právní předpisy vyloučen z působnosti směrnice 85/337 nebo směrnice 2011/92, nejsou ve věci v původním řízení splněny.

               20

               Za těchto podmínek se Verwaltungsgerichtshof (Správní soudní dvůr) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání unijní právo, obzvláště směrnice 2011/92, a zejména její čl. 1 odst. 4, nebo směrnice 85/337, zejména její čl. 1 odst. 5, vnitrostátnímu právnímu předpisu, podle kterého se záměry, které podléhaly povinnosti posouzení vlivů na životní prostředí, ale nedisponovaly povolením podle UVP-G 2000, nýbrž jen povoleními podle jednotlivých odvětvových zákonů [jako Abfallwirtschaftsgesetz (zákon o hospodaření s odpady)], která ke dni 19. srpna 2009 […] již nebylo možné z důvodu uplynutí lhůty tří let stanovené v tomto ohledu ve vnitrostátním právu (§ 3 odst. 6 UVP-G 2000) prohlásit za neplatná, považují za záměry povolené podle UVP-G 2000, nebo je takováto právní úprava v souladu se zásadami právní jistoty a ochrany legitimního očekávání zakotvenými v unijním právu?“

         K předběžné otázce

               21

               Úvodem je třeba uvést, že na záměr zvýšení kapacity zpracování v zařízení dotčeném v původním řízení se mohlo s ohledem na datum, ke kterému byl povolen podle právních předpisů o hospodaření s odpady, tedy 10. prosince 2002, vztahovat unijní právo, a z tohoto důvodu mohl podléhat posouzení z hlediska jeho vlivů na životní prostředí. Tak tomu naopak není v případě povolení k provozu udělených v průběhu let 1986 a 1993, tedy před přistoupením Rakouské republiky k Unii.

               22

               Je třeba rovněž upřesnit, že je věcí předkládajícího soudu posoudit, zda měl takový záměr podléhat posouzení z hlediska jeho vlivů na životní prostředí v souladu s čl. 2 odst. 1 směrnice 85/337, a případně, zda – jak tvrdí provozovatel – odvětvové povolení udělené rozhodnutím ze dne 10. prosince 2002 podle právních předpisů o hospodaření s odpady umožnilo v praxi dodržet požadavky životního prostředí stanovené touto směrnicí.

               23

               Je konečně třeba zdůraznit, že s ohledem na datum rozhodnutí dotčených ve věci v původním řízení, není třeba vycházet ze směrnice 2011/92.

               24

               Je tedy třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je zaprvé, zda čl. 1 odst. 5 směrnice 85/337 musí být vykládán v tom smyslu, že z působnosti směrnice vylučuje takový právní předpis jako je § 46 odst. 20 bod 4 UVP‑G 2000, podle kterého musí být záměr, který byl předmětem rozhodnutí přijatého v rozporu s povinností posouzení z hlediska jeho vlivů na životní prostředí, ve vztahu ke kterému uplynula lhůta pro podání žaloby na neplatnost, považován za legálně povolený.

               25

               Obecněji chce předkládající soud rovněž zadruhé vědět, zda může být takový právní předpis v unijním právu odůvodněn zásadami právní jistoty a legitimního očekávání.

               26

               Pokud jde o první aspekt předběžné otázky, z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že čl. 1 odst. 5 směrnice 85/337 stanoví dvě podmínky, za nichž je záměr vyloučen z působnosti této směrnice. Zaprvé jednotlivé části záměru musí být přijímány zvláštním právním předpisem. Zadruhé musí být cílů této směrnice, včetně cíle poskytovat informace, dosaženo prostřednictvím zákonodárného procesu (rozsudky ze dne 16. září 1999, WWF a další, C‑435/97, EU:C:1999:418, bod 57, jakož i ze dne 18. října 2011, Boxus a další, C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 37).

               27

               První podmínka znamená, že legislativní akt má stejné vlastnosti jako povolení ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337. Musí zejména opravňovat oznamovatele uskutečnit záměr a musí, stejně jako povolení, po jejich zohlednění zákonodárcem obsahovat všechny prvky záměru, které jsou relevantní pro posouzení vlivů na životní prostředí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. září 1999, WWF a další, C‑435/97, EU:C:1999:418, body 58 a 59, jakož i ze dne 18. října 2011, Boxus a další, C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, body 38 a 39). Legislativní akt tak musí potvrdit, že pokud jde o dotčený záměr, cílů směrnice 85/337 bylo dosaženo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. října 2011, Boxus a další, C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 39, jakož i citovaná judikatura).

               28

               Tak tomu není, jestliže akt neobsahuje prvky nezbytné pro posouzení vlivů povolení tohoto záměru na životní prostředí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. září 1999, WWF a další, C‑435/97, EU:C:1999:418, bod 62, jakož i ze dne 18. října 2011, Boxus a další, C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 40).

               29

               Druhá podmínka znamená, že cílů směrnice 85/337 je dosaženo zákonodárným procesem. Z článku 2 odst. 1 této směrnice totiž vyplývá, že jejím základním cílem je zajistit, aby záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí, zejména v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, byly „před udělením povolení“ posouzeny z hlediska jejich vlivu na životní prostředí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. října 2011, Boxus a další, C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 41 a citovaná judikatura).

               30

               Z toho vyplývá, že zákonodárce musí mít v okamžiku přijetí záměru k dispozici dostatečné informace. V tomto ohledu musí informace, které má oznamovatel poskytnout, zahrnovat alespoň popis záměru obsahující informace o jeho umístění, povaze a rozsahu, popis zamýšlených opatření k vyloučení a omezení významných škodlivých vlivů, a je‑li to možné, i k jejich nápravě a údaje nezbytné ke zjištění a posouzení hlavních vlivů, které by záměr mohl mít na životní prostředí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. října 2011, Boxus a další, C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 43).

               31

               I když vnitrostátnímu soudu přísluší ověřit, zda tyto podmínky byly dodrženy s ohledem jak na obsah přijatého legislativního aktu, tak na celý zákonodárný proces, který vedl k jeho přijetí, a zejména na přípravné akty a parlamentní debaty (rozsudek ze dne 18. října 2011, Boxus a další, C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 47), jeví se nicméně, že legislativní ustanovení, jako je § 46 odst. 20 bod 4 UVP-G 2000 nedodržuje tyto požadavky.

               32

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru totiž vyplývá, že toto ustanovení nemá, pokud jde o záměry, kterých se týká, stejné vlastnosti jako povolení ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337.

               33

               Cílů této směrnice nemůže být podle všeho dosaženo ani prostřednictvím § 46 odst. 20 bodu 4 UVP-G 2000, jelikož vnitrostátní zákonodárce nedisponoval, když přijímal toto ustanovení, informacemi o vlivech záměrů na životní prostředí, kterých se mohlo týkat a toto ustanovení se má v každém případě použít na již provedené záměry.

               34

               V důsledku toho se nejeví, že právní předpis, jako je § 46 odst. 20 bod 4 UVP-G 2000, splňuje podmínky uložené v čl. 1 odst. 5 směrnice 85/337, takže nemohl vést k vyloučení postupů, kterých se týká, z působnosti této směrnice. Je nicméně věcí předkládajícího soudu, aby toto ověřil s ohledem na všechny charakteristiky vnitrostátního práva a přesný dosah, který je třeba dát dotčenému ustanovení.

               35

               Pokud jde o druhý aspekt předběžné otázky, který se týká možnosti odůvodnit v unijním právu takový právní předpis, jaký je dotčený v původním řízení, zásadami právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, je třeba poskytnout následující upřesnění.

               36

               Unijní právo nebrání tomu, aby vnitrostátní předpisy za určitých okolností připouštěly legalizaci postupů nebo aktů odporujících tomuto právu. Taková možnost však musí podléhat podmínce, že dotčené osobě nedává příležitost k obcházení pravidel unijního práva nebo jeho nepoužití a že tedy zůstane výjimkou (rozsudek ze dne 3. července 2008, Komise v. Irsko,C‑215/06, EU:C:2008:380, bod 57).

               37

               Soudní dvůr tedy rozhodl, že právní předpisy, které přiznávají povolení, které může být vydáno zcela mimo rámec jakýchkoliv výjimečných okolností, tytéž účinky, jaké jsou svázány s povolením vydaným v územním a stavebním řízení, porušují požadavky směrnice 85/337. Záměry, pro které je vyžadováno posouzení vlivů na životní prostředí, musejí být totiž podle čl. 2 odst. 1 této směrnice identifikovány a poté před vydáním povolení, tedy nezbytně před jejich provedením, předmětem žádosti o povolení a předmětem uvedeného posouzení, (rozsudek ze dne 3. července 2008, Komise v. Irsko,C‑215/06, EU:C:2008:380, bod 61).

               38

               Totéž platí pro právní předpis, jako je § 46 odst. 20 bod 4 UVP-G 2000, který zřejmě umožňuje, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, aby se záměr, který měl být předmětem posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu čl. 2 odst. 1 směrnice 85/337, považoval za takto posouzený, a to aniž by alespoň ukládal dodatečné posouzení a mimo rámec jakýchkoliv konkrétních výjimečných okolností.

               39

               Je pravda, že ustanovení dotčené v původním řízení se týká jen „záměrů, jejichž povolení již nepodléhá riziku neplatnosti“ z důvodu uplynutí lhůty tří let pro podání žaloby stanovené v § 3 odst. 6 UVP-G 2000.

               40

               Nicméně tato jediná okolnost nemůže změnit předchozí závěr. Z ustálené judikatury Soudního dvora sice vyplývá, že při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity).

               41

               Soudní dvůr má rovněž za to, že stanovení přiměřených lhůt pro podávání žalob v zájmu právní jistoty, která chrání zároveň jednotlivce a dotčené správní orgány, je s unijním právem slučitelné. Obzvláště rozhodl, že lhůty nejsou takové, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly výkon práv přiznaných unijním právním řádem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. dubna 2010, Barth,C‑542/08, EU:C:2010:193, bod 28, a ze dne 16. ledna 2014, Pohl,C‑429/12, EU:C:2014:12, bod 29).

               42

               V důsledku toho unijní právo, které nestanoví pravidla týkající se lhůt pro podání žaloby proti povolením vydaným v rozporu s povinnosti provést předchozí posouzení vlivů na životní prostředí, uvedené v čl. 2 odst. 1 směrnice 85/337, v zásadě nebrání tomu, s výhradou dodržení zásady rovnocennosti, aby dotyčný členský stát stanovil lhůtu tří let pro podání žaloby, jako je lhůta stanovená v § 3 odst. 6 UVP-G 2000, na kterou odkazuje § 46 odst. 20 bod 4 UVP‑G 2000.

               43

               S touto směrnicí nicméně není slučitelné vnitrostátní ustanovení, ze kterého vyplývá, což přísluší předkládajícímu soudu ověřit, že záměry, jejichž povolení nepodléhá z důvodu uplynutí lhůty pro podání žaloby stanovené vnitrostátními právními předpisy přímým opravným prostředkům, jsou čistě a jednoduše považovány za legálně povolené ve vztahu k povinnosti posouzení vlivů na životní prostředí.

               44

               Jak totiž v podstatě uvedla generální advokátka v bodech 42 až 44 svého stanoviska, směrnice 85/337 už jako taková brání ustanovení takové povahy, již protože právním účinkem takového ustanovení je zbavit příslušné orgány povinnosti zohlednit skutečnost, že záměr ve smyslu této směrnice byl proveden, aniž byly jeho vlivy na životní prostředí předmětem posouzení, a dbát na to, aby bylo takové posouzení provedeno, když práce nebo fyzické zásahy spojené s tímto závěrem vyžadují pozdější povolení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. března 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a další, C‑275/09, EU:C:2011:154, bod 37).

               45

               Dále z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že členské státy jsou povinny nahradit každou škodu, která vznikla z důvodu neprovedení posouzení vlivů na životní prostředí (rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Wells,C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 66).

               46

               Příslušné orgány jsou za tímto účelem povinny přijmout veškerá obecná či specifická opatření směřující k nápravě takového opomenutí (rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Wells,C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 68).

               47

               V tomto ohledu je třeba upřesnit, že i když podmínky takové žaloby na náhradu škody, obzvláště podmínky týkající se otázky, zda každá protiprávnost musí být považována za vadu, jakož i podmínky týkající se stanovení příčinné souvislosti spadají, pokud chybí ustanovení unijního práva, do vnitrostátního práva, a i když taková žaloba musí být – jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora – omezena určitou lhůtou, s výhradou dodržení zásad rovnocennosti a efektivity, nic to nemění na tom, že musí být možné tuto žalobu podat za rozumných podmínek.

               48

               Z výše uvedeného vyplývá, že pokud vnitrostátní ustanovení brání po uplynutí dané lhůty jakékoliv žalobě na nápravu porušení povinnosti posouzení vlivů na životní prostředí, uvedené v čl. 2 odst. 1 směrnice 85/337, ačkoliv lhůta, kterou vnitrostátní právo omezuje možnost podání žaloby na nápravu škody, neuplynula, je i z tohoto důvodu neslučitelné s unijním právem.

               49

               V důsledku toho je třeba odpovědět na položenou otázku, že čl. 1 odst. 5 směrnice 85/337 musí být vykládán v tom smyslu, že z působnosti směrnice nevylučuje záměr, kterého se týká takový právní předpis, jaký je dotčený v původním řízení, podle kterého musí být záměr, který byl předmětem rozhodnutí přijatého v rozporu s povinností posoudit jeho vlivy na životní prostředí, a ve vztahu ke kterému uplynula lhůta pro podání žaloby na neplatnost, považován za legálně povolený. Unijní právo brání takovému právnímu předpisu v rozsahu, v němž stanoví, že se pro takový záměr považuje předchozí posouzení vlivů na životní prostředí za provedené.

         K nákladům řízení

               50

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Článek 1 odst. 5 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice Rady 97/11/ES ze dne 3. března 1997 musí být vykládán v tom smyslu, že z působnosti směrnice nevylučuje záměr, kterého se týká takový právní předpis, jaký je dotčený v původním řízení, podle kterého musí být záměr, který byl předmětem rozhodnutí přijatého v rozporu s povinností posoudit jeho vlivy na životní prostředí, a ve vztahu ke kterému uplynula lhůta pro podání žaloby na neplatnost, považován za legálně povolený. Unijní právo brání takovému právnímu předpisu v rozsahu, v němž stanoví, že se pro takový záměr považuje předchozí posouzení vlivů na životní prostředí za provedené.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 30. března 2000. # Jämställdhetsombudsmannen proti Örebro läns landsting. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arbetsdomstolen - Švédsko. # Sociální politika. # Věc C-236/98.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 12. prosince 1989. # Evagelos Adamou Exarchos proti Evropskému parlamentu. # Úředníci. # Věc C-331/87.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. ledna 1985. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Věc 290/83.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 15. října 2008.#Ashley Neil Mote proti Evropskému parlamentu.#Výsady a imunity - Člen Evropského parlamentu - Zbavení imunity.#Věc T-345/05.

text:
      Věc T-345/05
      Ashley Neil Mote
      v.
      Evropský parlament
      „Výsady a imunity – Člen Evropského parlamentu – Zbavení imunity“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Akty Parlamentu, které mají právní účinky vůči třetím osobám
      (Článek 230 první pododstavec ES; protokol o výsadách a imunitách Evropských společenství)
      2.      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně
      (Článek 230 čtvrtý pododstavec ES; protokol o výsadách a imunitách Evropských společenství, články 9 a 10)
      3.      Parlament – Pravomoci – Výsady a imunity členů Parlamentu
      (Protokol o výsadách a imunitách Evropských společenství, články 8 a 10)
      4.      Řízení – Předložení nových žalobních důvodů v průběhu řízení – Podmínky
      (Jednací řád Soudu, čl. 44 odst. 1 písm. c) a čl. 48 odst. 2)
      1.      Rozhodnutí, kterým Parlament zbavuje imunity jednoho ze svých členů, může být předmětem přezkumu legality soudem Společenství
         v souladu s čl. 230 prvním pododstavcem ES v rozsahu, v němž představuje akt, jenž má právní účinky vůči třetím osobám.

      Toto rozhodnutí totiž má právní účinky, které překračují rámec vnitřní organizace Parlamentu, jelikož umožňuje stíhání dotyčného
         člena žádostí o zbavení imunity.

      V tomto ohledu, ačkoli výsady a imunity stanovené v protokolu o výsadách a imunitách Evropských společenství byly uděleny
         výlučně v zájmu Společenství, nic to nemění na tom, že byly výslovně přiznány úředníkům a ostatním zaměstnancům orgánů Společenství,
         jakož i členům Parlamentu. Skutečnost, že výsady a imunity jsou stanoveny ve veřejném zájmu Společenství, odůvodňuje pravomoc
         danou orgánům případně imunity zbavit, avšak neznamená, že tyto výsady a imunity jsou přiznány Společenství, a nikoli bezprostředně
         jeho úředníkům, jiným zaměstnancům a poslancům Parlamentu. Protokol tak vytváří ve prospěch uvedených osob subjektivní právo,
         jehož dodržování je zajištěno právem podat žalobu stanoveným v článku 230 ES.

      (viz body 28–29, 31)
      2.      Bezprostřední dotčení vyžaduje, aby předmětné opatření Společenství přímo zakládalo následky pro právní postavení jednotlivce
         a adresátům tohoto opatření pověřeným jeho provedením neponechávalo žádnou volnost uvážení, a naopak, aby toto provedení bylo
         čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z právní úpravy Společenství, aniž by bylo třeba použít další prostředkující
         předpisy.

      Jelikož imunita stanovená v článcích 9 a 10 protokolu o výsadách a imunitách Evropských společenství chrání členy Parlamentu
         před některými opatřeními, která by mohla bránit výkonu jejich funkcí, mění rozhodnutí Parlamentu o zbavení imunity jednoho
         ze svých členů právní situaci posledně uvedené osoby již v důsledku zrušení této ochrany tím, že obnovuje jeho postavení osoby
         podléhající obecnému právu členských států, a vystavuje jej tak – aniž by bylo zapotřebí jakéhokoli prostředkujícího předpisu
         – opatřením, zejména zadržení a soudnímu stíhání, zavedeným tímto obecným právem.

      Posuzovací pravomoc ponechaná vnitrostátním orgánům po zbavení imunity, pokud jde o pokračování nebo zastavení stíhání proti
         členu Parlamentu, nemá vliv na bezprostřední dotčení právní situace tohoto člena Parlamentu, jelikož účinky spojené s rozhodnutím
         o zbavení imunity se omezují na zrušení ochrany, které požíval na základě svého postavení jako poslanec, a nevyžadují žádné
         doplňující prováděcí opatření.

      (viz body 33–35)
      3.      Z článku 10 posledního pododstavce protokolu o výsadách a imunitách Evropských společenství, podle kterého je Evropský parlament
         oprávněn svého člena imunity zbavit, vyplývá, že Parlament má pravomoc rozhodnout o žádosti zbavit evropského poslance imunity.
         Naproti tomu neexistuje ani v protokolu, ani v jednacím řádu Parlamentu pravidlo ustavující Parlament jako autoritu příslušnou
         k rozhodování o existenci výsady stanovené v článku 8 protokolu.

      Články 8 a 10 protokolu ostatně nemají tutéž působnost. Článek 10 má za cíl zajistit nezávislost členů Parlamentu tím, že
         zabrání tomu, aby na ně v průběhu zasedání Parlamentu byl činěn nátlak spočívající v hrozbě zadržení nebo soudního stíhání,
         zatímco účelem článku 8 protokolu je ochrana členů Parlamentu před jinými než soudními omezeními jejich volného pohybu.

      Není-li dána pravomoc Parlamentu ke zbavení výsady stanovené v článku 8, nedopustí se Parlament žádného nesprávného právního
         posouzení, pokud rozhodne zbavit poslance imunity, aniž by rozhodl o výsadě, která mu byla přiznána v jeho postavení člena
         Parlamentu.

      (viz body 45–47, 50–51, 69)
      4.      Z ustanovení čl. 44 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu vyplývá, že žaloba musí uvádět předmět
         sporu a obsahovat stručný popis žalobních důvodů a že nové důvody nelze předkládat v průběhu řízení, ledaže by se zakládaly
         na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení.

      (viz bod 85)
ROZSUDEK SOUDU (sedmého senátu)
      15. října 2008 (*)

      „Výsady a imunity – Člen Evropského parlamentu – Zbavení imunity“
      Ve věci T‑345/05,
      Ashley Neil Mote, člen Evropského parlamentu, zastoupený J. Lofthousem a C. Hayesem, barristers, a M. Monan, solicitor,

      žalobce,
      proti
      Evropskému parlamentu, zastoupenému H. Krückem, D. Moorem a M. Windisch, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 5. července 2005 o zbavení žalobce poslanecké
         imunity,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (sedmý senát),
      ve složení N. J. Forwood, předseda, D. Šváby a L. Truchot (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. února 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
      1        Podle kapitoly III protokolu o výsadách a imunitách Evropských společenství ze dne 8. dubna 1965, který je přílohou Smlouvy
         o vytvoření jednotné Rady a jednotné Komise Evropských společenství (Úř. věst. 1967, 152, s. 13) (dále jen „protokol“):

      „Kapitola III
      Členové Evropského parlamentu
      Článek 8
      Volný pohyb členů Evropského parlamentu, kteří jedou na místo zasedání Evropského parlamentu nebo se z něj vracejí, nepodléhá
         žádným omezením správní či jiné povahy.

      […]
      Článek 9
      Členové Evropského parlamentu nemohou být vyšetřováni, zadrženi nebo stíháni pro své názory či hlasování během výkonu své
         funkce.

      Článek 10
      V průběhu zasedání Evropského parlamentu jeho členové:
      a)       na území vlastního státu požívají imunit přiznávaných členům parlamentu vlastního státu,
      b)       na území všech ostatních členských států nemohou být zadrženi ani soudně stíháni.
      Jsou chráněni imunitou rovněž během cesty na místo zasedání Evropského parlamentu a při návratu z něj.
      Imunity se nelze dovolávat v případě přistižení při činu; Evropský parlament je oprávněn svého člena imunity zbavit.“
       Skutečnosti předcházející sporu
      2        Ashley Neil Mote, občan Spojeného království, byl v letech 1996 a 2002 příjemcem několika veřejných dávek. Od listopadu 2003
         proti němu bylo zahájeno trestní stíhání z důvodu, že tyto veřejné dávky obdržel na základě nepravdivých prohlášení. V lednu
         2004 byl předvolán k výslechu, dne 27. dubna 2004 mu bylo sděleno obvinění, dne 10. července 2004 mu byla doručena písemná
         obžaloba a shrnující popis trestných činů, pro něž je stíhán.

      3        Poté, co byl v červnu 2004 zvolen poslancem Evropského parlamentu, požádal žalobce o přerušení probíhajícího trestního řízení
         s odvoláním na výsady a imunity, kterých požívá jako poslanec Evropského parlamentu. O přerušení rozhodl Chichester Crown
         Court (korunní soud v Chichester) dne 25. listopadu 2004. Tento soud měl za to, že režim stíhání na svobodě se složením peněžité
         záruky, v němž se A. N. Mote nacházel, představuje překážku volnému pohybu členů Parlamentu, a je tak v rozporu s článkem
         8 protokolu.

      4        Dne 3. února 2005 požádal Attorney General (generální prokurátor Anglie a Walesu) o to, aby Parlament:

      –        potvrdil, že trestní stíhání zahájené proti žalobci není v rozporu s protokolem, zejména s jeho článkem 8;
      –        v případě, že A. N. Mote požívá výsady nebo imunity podle tohoto protokolu, jej této výsady nebo této imunity zbavil.
      5        Žádost byla předána výboru pro právní záležitosti Parlamentu (dále jen „výbor pro právní záležitosti“) a byla v něm projednána
         ve dnech 21. dubna, 24. května a 20. června 2005. A. N. Mote byl na jednání konaném výborem pro právní záležitosti dne 24.
         května 2005 zastoupen jiným členem Parlamentu. V písemném vyjádření předloženém tomuto výboru téhož dne (dále jen „písemné
         vyjádření“) požádal o zamítnutí žádosti o zbavení imunity.

      6        Dne 20. června 2005 výbor pro právní záležitosti jednomyslně přijal zprávu doporučující Parlamentu, aby A. N. Motea zbavil
         imunity (dále jen „zpráva“). Tato zpráva obsahuje důvodovou zprávu a návrh rozhodnutí Evropského parlamentu.

      7        Rozhodnutím ze dne 5. července 2005 rozhodlo plenární zasedání Parlamentu o zbavení imunity a nařídilo předání rozhodnutí
         a zprávy příslušnému orgánu Spojeného království Velké Británie a Severního Irska (dále jen „napadené rozhodnutí“).

      8        Na základě zbavení imunity A. N. Motea, o němž rozhodl Parlament, se orgán Spojeného království pověřený vedením trestního
         stíhání obrátil na High Court of Justice (England & Wales) [Vrchní soud (Anglie a Walesu)] za účelem ukončení přerušení trestního
         stíhání. Rozhodnutím ze dne 17. října 2006 tento soud nařídil pokračovat v řízení proti žalobci.

      9        Dne 4. května 2007 žalobce podal žádost o ochranu své imunity a svých výsad, jež byla Parlamentem zamítnuta rozhodnutím ze
         dne 10. července 2007.

      10      Rozsudkem ze dne 17. srpna 2007 Portsmouth Crown Court (korunní soud v Portsmouth) prohlásil A. N. Motea vinným a následně
         jej rozsudkem ze dne 4. září 2007 odsoudil k trestu odnětí svobody na devět měsíců. Rozsudkem ze dne 21. prosince 2007 zamítl
         Court of Appeal (England & Wales) [odvolací soud (Anglie a Walesu)] odvolací důvody vznesené proti rozsudku ze dne 17. srpna,
         s výjimkou jednoho. Žalobce podal dne 18. ledna 2008 žádost o oprávnění podat kasační opravný prostředek.

       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      11      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 5. září 2005 podal žalobce projednávanou žalobu.

      12      Dne 3. listopadu 2005 žalobce požádal o anonymitu v původním řízení, která mu byla přiznána dne 14. listopadu 2005. Po obdržení
         vyjádření účastníků řízení na jednání konaném dne 21. února 2008 předseda sedmého senátu anonymitu zrušil.

      13      Návrhem na vydání předběžného opatření, došlým kanceláři Soudu dne 28. prosince 2006, se žalobce domáhal odkladu vykonatelnosti
         napadeného rozhodnutí podle čl. 225 odst. 1 ES, článku 242 ES a článku 243 ES. Usnesením ze dne 16. března 2007 předseda Soudu
         návrh zamítl.

      14      Návrhem na vydání předběžného opatření, došlým dne 8. května 2007, se žalobce znovu domáhal odkladu vykonatelnosti napadeného
         rozhodnutí. Tento návrh byl zamítnut usnesením předsedy Soudu ze dne 27. června 2007.

      15      Dne 29. srpna 2007 podal žalobce třetí návrh na vydání předběžného opatření, založený na stejných důvodech, který byl zamítnut
         usnesením předsedy Soudu ze dne 22. listopadu 2007.

      16      Žalobce navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí,
      –        prohlásil v každém případě rozhodnutí za neplatné, pokud jde o zbavení takové výsady, jako je výsada uvedená v článku 8 protokolu,
         jelikož rozhodnutí zmiňuje pouze imunitu,

      –        uložil žalovanému náhradu nákladů řízení.
      17      Evropský parlament navrhuje, aby Soud:

      –        odmítl žalobu jako nepřípustnou,
      –        podpůrně zamítl žalobu jako neopodstatněnou,
      –        uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
       K přípustnosti
      18      Parlament tvrdí, že žaloba je nepřípustná, jelikož žalobce není rozhodnutím o zbavení imunity bezprostředně dotčen ve smyslu
         čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, zejména v rozsahu, v němž takové rozhodnutí jeho adresátu ponechává posuzovací pravomoc.

      19      Na podporu přípustnosti své žaloby uvádí A. N. Mote, že jestliže se se Společenstvími pojí výsady a imunity, členové Parlamentu
         těchto výsad a imunit požívají v souladu s článkem 5 jednacího řádu Parlamentu (Úř. věst. 2005, L 44 s. 1), a že každé rozhodnutí
         týkající se těchto výsad a imunit se tudíž bezprostředně dotýká dotyčného člena Parlamentu.

      20      Úvodem je třeba zkoumat, zda rozhodnutí o zbavení poslanecké imunity ze dne 5. července 2005 představuje napadnutelné rozhodnutí.

      21      Z ustálené judikatury vyplývá, že Evropské společenství je společenstvím práva v tom, že ani jeho členské státy, ani jeho
         orgány nejsou vyňaty z možnosti přezkoumat soulad jejich aktů se základní ústavní listinou, kterou je Smlouva o ES a že tato
         Smlouva zavedla úplný systém procesních prostředků a řízení určený k tomu, aby byl Soudnímu dvoru svěřen přezkum legality
         aktů orgánů (rozsudky Soudního dvora ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Parlament, 294/83, Recueil, s. 1339, bod 23, a ze
         dne 23. března 1993, Weber v. Parlament, C‑314/91, Recueil, s. I‑1093, bod 8; rozsudek Soudu ze dne 2. října 2001, Martinez
         a další v. Parlament, T‑222/99, T‑327/99 a T‑329/99, Recueil, s. II‑2823, bod 48). Soudní dvůr rovněž rozhodl, že žaloba na
         neplatnost se ze zásady vztahuje i na akty Parlamentu (výše uvedený rozsudek Les Verts v. Parlament, bod 24).

      22      Soudní dvůr přezkoumává na základě čl. 230 prvního pododstavce ES legalitu aktů Parlamentu, které mají právní účinky vůči
         třetím osobám, a za tím účelem rozlišuje dvě kategorie aktů.

      23      Předmětem žaloby na neplatnost nemohou být akty Parlamentu, jež se týkají pouze vnitřní organizace jeho práce (usnesení Soudního
         dvora ze dne 4. června 1986, Groupe des droites européennes v. Parlament, 78/85, Recueil, s. 1753, bod 11, a ze dne 22. května 1990,
         Blot a Front national v. Parlament, C‑68/90, Recueil, s. I‑2101, bod 11; výše uvedený rozsudek Weber v. Parlament, bod 9).

      24      Do této kategorie náleží akty Parlamentu, které buď nemají právní účinky, nebo mají právní účinky pouze uvnitř Parlamentu,
         pokud jde o organizaci jeho práce, a vztahují se na ně ověřovací postupy, které jsou stanoveny jeho vnitřním řádem (výše uvedený
         rozsudek Weber v. Parlament, bod 10; výše uvedený rozsudek Martinez a další v. Parlament, bod 52).

      25      Naproti tomu jsou před soudem Společenství napadnutelné akty Parlamentu, jež mají právní účinky vůči třetím osobám nebo jsou
         určeny k tomu, aby měly právní účinky vůči třetím osobám, nebo, jinými slovy, akty, jejichž právní účinky překračují rámec
         vnitřní organizace práce orgánu (výše uvedený rozsudek Weber v. Parlament, bod 11; výše uvedený rozsudek Martinez a další
         v. Parlament, bod 53).

      26      Soud připomenul, že členové Parlamentu jako držitelé mandátu zástupců občanů států spojených ve Společenství musejí být ve
         vztahu k aktu Parlamentu, jenž má právní účinky, pokud jde o podmínky výkonu zmíněného mandátu, považováni za třetí osoby
         ve smyslu čl. 230 prvního pododstavce ES (výše uvedený rozsudek Martinez a další v. Parlament, bod 61).

      27      Co se týče zvláště protokolu, výsady a imunity přiznané Evropským společenstvím tímto předpisem mají pouze funkční povahu
         a směřují k tomu, aby nevznikaly překážky pro fungování a nezávislost Společenství (usnesení Soudního dvora ze dne 11. dubna
         1989, Générale de Banque v. Komise, 1/88 SA, Recueil, s. 857, bod 9, a ze dne 13. července 1990, Zwartveld a další, C‑2/88 IMM,
         Recueil, s. I‑3365, bod 19).

      28      Ačkoli byly výsady a imunity uděleny výlučně v zájmu Společenství, nic to nemění na tom, že byly výslovně přiznány úředníkům
         a ostatním zaměstnancům orgánů Společenství, jakož i členům Parlamentu. Skutečnost, že výsady a imunity jsou stanoveny ve
         veřejném zájmu Společenství odůvodňuje pravomoc danou orgánům případně imunity zbavit, avšak neznamená, že tyto výsady a imunity
         jsou přiznány Společenství, a nikoli bezprostředně jeho úředníkům, jiným zaměstnancům a poslancům Parlamentu. Protokol tak
         vytváří ve prospěch uvedených osob subjektivní právo, jehož dodržování je zajištěno právem podat žalobu stanoveným v článku
         230 ES (viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 16. prosince 1960, Humblet v. Belgický stát, 6/60, Recueil, s. 1125).

      29      Je třeba konstatovat, že rozhodnutí, kterým Parlament zbavuje imunity jednoho ze svých členů, má právní účinky, které překračují
         rámec jeho vnitřní organizace, jelikož umožňuje stíhání dotyčného člena Parlamentu pro uvedené skutky.

      30      Podmínky výkonu mandátu dotyčného člena Parlamentu jsou dotčeny takovým rozhodnutím, které umožňuje, aby bylo zahájeno trestní
         řízení nebo bylo pokračováno v trestním řízení proti tomuto poslanci a případně aby bylo toto řízení bylo doprovázeno opatřeními
         omezujícími svobodu, které mohou bránit výkonu jeho poslaneckého mandátu. V projednávané věci napadené rozhodnutí umožnilo
         orgánu Spojeného království pověřenému trestním stíháním požádat o ukončení přerušení trestního řízení vedeného proti A. N.
         Moteovi, čemuž bylo vyhověno usnesením High Court of Justice (England & Wales) ze dne 17. října 2006.

      31      Napadené rozhodnutí tak musí být považováno za akt, jenž má právní účinky vůči třetím osobám nebo je určen k tomu, aby měl
         právní účinky vůči třetím osobám. Z toho plyne, že v souladu s kritérii vymezenými Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku
         Weber v. Parlament, musí být možné, aby soud Společenství přezkoumal jeho legalitu v souladu s čl. 230 prvním pododstavcem ES.

      32      Co se týče námitky vycházející z nepřípustnosti žaloby uplatněné Parlamentem podle ustanovení čl. 230 čtvrtého pododstavce ES,
         je třeba konstatovat, že Parlament připouští, že žalobce je osobně dotčen, avšak zpochybňuje jeho bezprostřední dotčení.

      33      Podle ustálené judikatury bezprostřední dotčení vyžaduje, aby předmětné opatření Společenství přímo zakládalo následky pro
         právní postavení jednotlivce a adresátům tohoto opatření pověřeným jeho provedením neponechávalo žádnou volnost uvážení, a naopak,
         aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z úpravy Společenství, aniž by bylo třeba použít další
         prostředkující předpisy (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1998, Glencore Grain v. Komise, C‑404/96 P, Recueil,
         s. I‑2435, bod 41 a citovaná judikatura; rozsudky ze dne 29. června 2004, Front national v. Parlament, C‑486/01 P, Sb. rozh.
         s. I‑6289, bod 34, a ze dne 2. května 2006, Regione Siciliana v. Komise, C‑417/04 P, Sb. rozh. s. I‑3881, bod 28).

      34      V projednávané věci chrání imunita stanovená v článcích 9 a 10 protokolu členy Parlamentu před některými opatřeními, která
         by mohla bránit výkonu jejich funkcí, takže rozhodnutí o zbavení imunity mění právní situaci člena Parlamentu již v důsledku
         zrušení této ochrany tím, že obnovuje jeho postavení osoby podléhající obecnému právu členských států, a vystavuje jej tak
         – aniž by bylo zapotřebí jakéhokoli prostředkujícího předpisu – opatřením, zejména zadržení a soudnímu stíhání, zavedeným
         tímto obecným právem. Z toho vyplývá, že žalobce je bezprostředně dotčen napadeným rozhodnutím.

      35      Posuzovací pravomoc ponechaná vnitrostátním orgánům po zbavení imunity, pokud jde o pokračování nebo zastavení stíhání proti
         členu Parlamentu, nemá vliv na bezprostřední dotčení právní situace tohoto člena Parlamentu, jelikož účinky spojené s rozhodnutím
         o zbavení imunity se omezují na zrušení ochrany, které požíval na základě svého postavení jako poslance, a nevyžadují žádné
         doplňující prováděcí opatření.

      36      Z předcházejícího vyplývá, že žaloba na neplatnost musí být prohlášena za přípustnou.

       K věci samé
      37      Na podporu své žaloby na neplatnost A. N. Mote uplatňuje čtyři žalobní důvody. Ve svém prvním žalobním důvodu, vycházejícím
         z nesprávného právního posouzení, žalobce tvrdí, že Parlament měl konstatovat, že byla porušena výsada poskytnutá článkem
         8 protokolu. Druhý žalobní důvod sestává ze dvou částí. První část je založena na porušení jednacího řádu Parlamentu z důvodu
         názoru, který Parlament vyjádřil ohledně důvodnosti stíhání zahájeného proti A. N. Moteovi. Podle druhé části žalobce tvrdí,
         že Parlament nezohlednil nestranně a úplně skutečnosti a argumenty, které žalobce předložil výboru pro právní záležitosti.
         Třetí žalobní důvod je založen na neexistenci úplného a odpovídajícího odůvodnění napadeného rozhodnutí. Poslední žalobní
         důvod vychází z nedůvodné a nepřiměřené povahy rozhodnutí. Podle žalobce měly argumenty, které uvedl, vést k odmítnutí zbavit
         jej imunity.

       K nesprávnému právnímu posouzení
       Argumenty účastníků řízení
      38      Žalobce tvrdí, že napadené rozhodnutí je právně nesprávné, jelikož Parlament měl konstatovat porušení výsady, které žalobce
         požíval na základě článku 8 protokolu. Údajně je totiž třeba rozlišovat mezi výsadou uznanou článkem 8 týkající se volného
         pohybu člena Parlamentu a imunitou zakotvenou v článku 10, který se týká jeho nedotknutelnosti v případě soudního stíhání.
         V projednávané věci povaha stíhání na svobodě se složením peněžité záruky v trestním právu ve Spojeném království podle žalobce
         zasahuje do výsady stanovené v článku 8, jelikož obviněný musí být vnitrostátnímu soudu k dispozici. Účast na zasedáních Parlamentu,
         ale i na jeho práci ve výborech by tak byla závislá na posuzovací pravomoci soudu, což by představovalo omezení volného pohybu
         členů Parlamentu a ohrožení nezávislosti Parlamentu bez ohledu na ochotu ke spolupráci projevenou soudními orgány Spojeného
         království. Tento výklad článku 8 údajně Chischester Crown Court vedl k přerušení trestního řízení do doby, než Parlament
         odpověděl na žádost o zbavení imunity. Přijetím rozdílného výkladu článku 8 v odůvodnění zprávy a tím, že nerozhodl o zbavení
         výsady, se Parlament údajně dopustil nesprávného právního posouzení.

      39      Parlament má za to, že tento žalobní důvod není opodstatněný. Vysvětluje, že pouze odpověděl na žádost o zbavení imunity.
         Uvádí, že důvodová zpráva výboru pro právní záležitosti nutně neodráží jeho názor jakožto orgánu a uvádí výklad, který podává
         ohledně článků 8 a 10 protokolu, přičemž zdůrazňuje funkční povahu těchto ustanovení.

      40      Podle Parlamentu článek 8 protokolu, přijatý v době, kdy pohyb ve Společenství nebyl tak snadný jako dnes, má za cíl bránit
         veškerým překážkám správní, policejní nebo celní povahy bránícím pohybu člena Parlamentu. Jako takový údajně nepřiznává soudní
         imunitu. Pokud jde o článek 10 protokolu, ten stanoví nedotknutelnost členů Parlamentu za jednání, kterých se dopustí na území
         vlastního státu nebo na území všech ostatních členských států, kromě názorů či hlasování během výkonu funkce, na které se
         vztahuje článek 9. Mimoto na základě článku 10 se poslanci těší imunitě během cesty na místo zasedání Parlamentu a při návratu
         z něj. Tato ustanovení by byla irelevantní, kdyby výsada poskytnutá článkem 8 mohla bránit soudnímu stíhání. Parlament dodává,
         že člena Parlamentu není možno zbavit na základě článku 10 žádné výsady, kterou přiznává článek 8.

      41      Co se týče možnosti bránit činnosti Evropského parlamentu, která by údajně byla ponechána vnitrostátnímu soudu, kdyby tento
         soud mohl kontrolovat pohyb žalobce, Parlament připomíná, že vztahy mezi členskými státy a orgány Společenství se řídí zásadou
         loajální spolupráce podle článku 10 ES. Vnitrostátní soudní orgány jsou povinny v maximální možné míře podporovat řádné fungování
         orgánů Společenství a dodržovat jejich výsady, jak to učinil soud Spojeného království, a pokud tak neučiní, členský stát
         by se za to mohl zodpovídat před soudy Společenství.

      42      Žalobce připouští, že výsady a imunity Společenství mají především funkční povahu, a popírá, že kdy ustanovení článku 8 kladl
         na roveň absolutní imunitě vůči trestnímu stíhání. Nicméně vysvětluje, že se nadále domnívá, že výklad, který je třeba podat
         ohledně výsady přiznané v článku 8, je velmi široký a že za zvláštních okolností může bránit stíhání, jehož povaha s sebou
         nese opatření omezující svobodu. Tato výsada podle něj zabraňuje zásahům do funkcí poslance způsobem zcela rozdílným od ustanovení
         článku 10.

      43      Parlament se domnívá, že je třeba odmítnout výklad, který A. N. Mote podává ohledně článku 8, jelikož zákaz omezení pohybu
         poslance nemůže přinášet ochranu větší, než je imunita přiznaná článkem 10. V takovém případě by imunita přiznaná poslanci
         byla absolutní, neboť výsady nelze, na rozdíl od imunity, zbavit.

       Závěry Soudu
      44      Žalobce Parlamentu vytýká, že nekonstatoval, že je chráněn výsadou zavedenou článkem 8 protokolu a že tato výsada byla stíháním
         zahájeným proti němu porušena, zatímco přísluší Parlamentu, a nikoli vnitrostátnímu soudu, rozhodnout v této záležitosti o tom,
         zda je tu nebezpečí, že soudní řízení bude bránit výkonu poslaneckých funkcí člena Parlamentu.

      45      Z článku 10 posledního pododstavce protokolu, podle kterého Evropský parlament je oprávněn svého člena imunity zbavit, vyplývá,
         že Parlament má pravomoc rozhodnout o žádosti zbavit evropského poslance imunity. Články 6 a 7 jednacího řádu Parlamentu tento
         předpis doplňují tím, že upřesňují pravidla, kterými se řízení o zbavení imunity řídí.

      46      Naproti tomu neexistuje ani v protokolu, ani v jednacím řádu Parlamentu pravidlo ustavující Parlament jako autoritu příslušnou
         k rozhodování o existenci výsady stanovené v článku 8 protokolu.

      47      Mimoto je třeba uvést, že články 8 a 10 protokolu nemají tutéž působnost.

      48      Soudní dvůr rozhodl, že čl. 8 první pododstavec protokolu v důsledku zakazuje, aby členské státy vytvářely, zejména svou praxí
         v daňové oblasti, správní omezení volného pohybu členů Parlamentu (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. září 1981, Bruce of
         Donington, 208/80, Recueil, s. 2205, bod 14). Jak uvádí toto ustanovení, výsada má za cíl zajistit výkon volného pohybu členů
         Parlamentu, kteří jedou na místo zasedání Parlamentu nebo se z něj vracejí.

      49      Je však třeba zdůraznit, že ačkoli v čl. 8 prvním pododstavci, který se týká omezení správní „či jiné“ povahy, nejsou tato
         omezení vyjmenována taxativně, nezahrnují ta omezení, která vyplývají ze soudního stíhání, jelikož tato omezení spadají do
         působnosti článku 10, který vymezuje právní režim imunit, kromě zvláštní oblasti hlasování či názorů poslanců během výkonu
         funkce, upravené v článku 9. Soudní stíhání je totiž výslovně uvedeno v čl. 10 prvním pododstavci písm. b) protokolu jako
         stíhání, kterému člen Parlamentu v průběhu zasedání Parlamentu nepodléhá na území všech ostatních členských států, jakož i na
         území vlastního členského státu. Stejně tak podle čl. 10 prvního pododstavce písm. a) protokolu člen Parlamentu po téže období
         požívá na území vlastního státu imunit přiznávaných členům parlamentu vlastního státu, z nichž některé poslance národních
         parlamentů chrání před soudním stíháním, které by proti nim mohlo být vedeno. Konečně čl. 10 druhý pododstavec stanoví, že
         členové Parlamentu jsou chráněni imunitou rovněž během cesty na místo zasedání Parlamentu a při návratu z něj. Existence tohoto
         ustanovení, které stejně jako čl. 8 první pododstavec protokolu chrání členy Parlamentu před zásahy do jejich volného pohybu,
         potvrzuje, že omezení uvedená tímto posledně uvedeným ustanovením nezahrnují veškeré možné zásahy do volného pohybu členů
         Parlamentu, a že, jak uvádějí výše zkoumaná ustanovení článku 10, soudní stíhání musí být považováno za spadající do právního
         režimu zavedeného posledně uvedeným článkem.

      50      Článek 10 protokolu tak má za cíl zajistit nezávislost členů Parlamentu tím, že zabrání tomu, aby na ně v průběhu zasedání
         Parlamentu byl činěn nátlak spočívající v hrozbě zadržení nebo soudního stíhání (usnesení předsedy Soudu ze dne 2. května
         2000, Rothley a další v. Parlament, T‑17/00 R, Recueil, s. II‑2085, bod 90).

      51      Účelem článku 8 protokolu je ochrana členů Parlamentu před jinými než soudními omezeními jejich volného pohybu.

      52      Jelikož není tvrzeno, že rizika zásahu do výkonu poslaneckých funkcí A. N. Motea tkví v omezeních jiné povahy, nežli jsou
         omezení vyplývající ze stíhání zahájeného soudními orgány jeho země původu, je třeba konstatovat, že se Parlament nedopustil
         žádného nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl zbavit A. N. Motea imunity, aniž by rozhodl o výsadě, která je mu přiznána
         v jeho postavení člena Parlamentu, a rovněž aniž by rozhodl, že v projednávané věci byl porušen článek 8.

      53      Z předcházejícího vyplývá, že tento žalobní důvod musí být zamítnut.

       K vyjádření názoru výboru pro právní záležitosti ohledně vhodnosti stíhání, čímž byl porušen jednací řád Parlamentu, a k nedostatku
            nestranného a úplného zohlednění skutečností a argumentů
       Argumenty účastníků řízení
      54      Žalobní důvod uplatněný žalobcem se dělí na dvě části.

      –       K první části, vycházející z porušení jednacího řádu Parlamentu a z vyjádření názoru ohledně důvodnosti stíhání
      55      Žalobce tvrdí, že podle čl. 7 odst. 7 jednacího řádu Parlamentu výbor pro právní záležitosti nemohl ve své zprávě rozhodnout
         o důvodnosti stíhání vedeného proti němu. Porušení tohoto ustanovení podle žalobce ovlivňuje platnost napadeného rozhodnutí.
         Žalobce dodává, že názor vyjádřený Parlamentem v téže zprávě postrádá vztah k vyjádřením, která k této otázce vyslovil.

      56      Parlament namítá, že žalobní důvod je zjevně neopodstatněný. Zdůrazňuje, že důvodová zpráva obsažená ve zprávě byla vyhotovena
         s výlučnou odpovědností zpravodaje a že stanovisko jím vyjádřené nemůže být uplatněno ke zpochybnění usnesení přijatého Parlamentem.
         V každém případě se hodnocení použitá zpravodajem netýkají opodstatněnosti stíhání, nýbrž jeho důvodnosti.

      –        K druhé části, vycházející z nedostatku nestranného a úplného zohlednění skutečností a argumentů
      57      Žalobce tvrdí, že nic ve zprávě výboru pro právní záležitosti neukazuje, že tento výbor, a tudíž Parlament, přezkoumal účinným
         a odpovídajícím způsobem argumenty ve věci samé, které žalobce vznesl. Tento nedostatek údajně brání právu žalobce seznámit
         se se závěry, ke kterým výbor pro právní záležitosti dospěl, a z tohoto důvodu způsobuje, že je rozhodnutí stiženo neplatností.

      58      Parlament tento žalobní důvod považuje za neopodstatněný. Připomíná, že podle ustanovení čl. 7 odst. 3 jeho jednacího řádu
         měl A. N. Mote možnost podat výboru pro právní záležitosti bližší vysvětlení, když se nechal dne 24. května 2005 zastupovat
         jiným členem Parlamentu. Uvádí, že napadené rozhodnutí ve své preambuli výslovně zmiňuje toto slyšení.

       Závěry Soudu
      –       K první části tohoto žalobního důvodu
      59      Úvodem je třeba konstatovat, že se Parlament tím, že se řídil návrhem svého výboru pro právní záležitosti, který mu doporučil
         zbavit A. N. Motea imunity, a tím, že v napadeném rozhodnutí zprávu tohoto výboru uvádí, aniž by vyjádřil výhrady k obsahu
         důvodové zprávy obsažené v tomto dokumentu, ztotožnil s důvody zprávy. Z toho vyplývá, že kritika formulovaná v první části
         tohoto žalobního důvodu musí být považována za kritiku směřující proti důvodům napadeného rozhodnutí.

      60      Článek 7 odst. 7 jednacího řádu Parlamentu stanoví, že „[se] výbor [pro právní záležitosti] […] za žádných okolností nesmí
         vyslovit o vině nebo o nevině [člena Parlamentu] ani o tom, zda názory nebo činy, které mu jsou přisuzovány, odůvodňují trestní
         stíhání, a to ani v případě, že se při posuzování žádosti podrobně seznámil se skutkovým stavem daného případu“.

      61      Je třeba zkoumat, zda výbor pro právní záležitosti ve své zprávě zaujal stanovisko ve prospěch zahájeného stíhání a zda se
         vyjádřil ohledně viny A. N. Motea. V bodě II.2 zprávy zpravodaj nejprve konstatuje „podloženou“ povahu bodů obžaloby. Toto
         posouzení, které vyjadřuje názor zpravodaje na dostatečně odůvodněnou povahu stíhání zahájeného proti A. N. Moteovi, nemůže
         být pokládáno za názor vyslovený ohledně viny nebo důvodnosti tohoto stíhání. Totéž dále platí, v bodě II.3, ohledně čistě
         objektivního zjištění ze strany zpravodaje týkajícího se závažnosti protiprávního jednání ve Spojeném království a ve většině
         členských států. Konečně tím, že v témže bodě tvrdil, že „stíhání zjevně bylo zahájeno“, zpravodaj pouze uvedl, že se stíhání
         nachází v pokročilém stadiu a zřejmě povede k soudnímu jednání, aniž by předjímal výsledek řízení.

      62      Z předcházejícího vyplývá, že článek 7 jednacího řádu Parlamentu nebyl porušen, a že první část tohoto žalobního důvodu tudíž
         musí být zamítnuta.

      –       K druhé části žalobního důvodu
      63      Argumenty ve věci samé, o kterých žalobce tvrdí, že nebyly Parlamentem skutečně nebo odpovídajícím způsobem přezkoumány, jsou
         tyto: opožděnost stíhání vedeného proti němu, která má údajně za následek narušení řádného fungování Parlamentu, v rozporu
         s článkem 10 ES; způsob, jakým orgány Spojeného království zpracovávaly žádost zbavit jej imunity; nejasnost žádosti o zbavení
         imunity, pokud jde o závažnost vytýkaných skutečností a důvodnost stíhání; možnost, aby Parlament zbavil výsady.

      64      Co se zaprvé týče nezohlednění žalobního důvodu vycházejícího ze zpoždění, kterým je dotčeno stíhání vedené vnitrostátními
         soudními orgány proti A. N. Moteovi, toto zpoždění podle žalobce bránilo výkonu jeho poslaneckého mandátu, a tudíž fungování
         Parlamentu, což způsobilo porušení zásady loajální spolupráce, stanovené v článku 10 ES, ze strany Spojeného království.

      65      Je třeba uvést, že Parlament tím, že uvedl, že nic neumožňuje pochybovat o tom, co tvrdil Attorney general, podle kterého
         „názory nebo politická odpovědnost A. N. Motea nijak neovlivňují stíhání a […] vyšetřování je vedeno co možná nejrychleji“,
         a že Chichester Crown Court by mohl podat žádost o zbavení imunity v případě, že „by měl pochybnosti o záměrech prokurátora
         nebo každého dalšího zúčastněného, (což zjevně není tento případ)“, odmítl implicitně, avšak jistě, žalobní důvod vycházející
         ze zpoždění. Měl za to, že při zahájení stíhání neexistovala žádná vůle bránit výkonu poslaneckého mandátu A. N. Motea, přičemž
         se opírá nejen o informace, které poskytl Attorney general, nýbrž rovněž o analýzu Chichester Crown Court.

      66      Je třeba dodat, že z argumentů vznesených žalobcem před výborem pro právní záležitosti nevyplývá, že doba vyšetřování, a tudíž
         zpoždění, ke kterému došlo v jeho hlavním líčení před trestním soudem, svědčí o vůli narušit jeho činnost poslance Evropského
         parlamentu. Vyjádření formulovaná A. N. Motem totiž odpovídají tomu, co tvrdil Attorney general, že doba vyšetřování byla
         způsobena skrýváním informací z jeho strany, zejména pokud jde bankovní účet na ostrově Man a jeho nedostatečnou spolupráci.
         A. N. Mote uvedl, že popírá, že odmítl spolupracovat s vyšetřovateli a že si přál zachovat mlčení, jak jej k tomu opravňuje
         právo na obhajobu. Mimoto se domníval, že vyšetřovatelé jednali s neomluvitelným zpožděním, pokud jde o dotázání banky Barclays
         na ostrově Man. Žádná z těchto skutečností nemohla prokazovat jakoukoli vůli narušit jeho činnost poslance Evropského parlamentu.

      67      Co se zadruhé týče postoje orgánů Spojeného království v souvislosti s žádostí o zbavení imunity, je třeba poznamenat, že
         Parlament uvedl, že není pochyb, že žádost byla podána v předepsané formě. Parlament tímto zohlednil argumenty žalobce související
         se způsobem, jakým bylo přistupováno k žádosti o zbavení imunity, a vyvodil z nich, že žádný z nich nebrání přezkoumání této
         žádosti.

      68      Zatřetí je třeba konstatovat, že Parlament nezaujal stanovisko k argumentům týkajícím se nejasnosti žádosti o zbavení imunity,
         včetně ohledně důvodnosti stíhání a závažnosti vytýkaných protiprávních jednání. Parlament tak nevyjádřil žádné posouzení
         důvodnosti stíhání, které by vyplývalo z přezkumu tohoto žalobního důvodu, a jednal tak v souladu s čl. 7 odst. 7 svého jednacího
         řádu.

      69      Konečně, pokud jde žalobní důvod vycházející z možnosti, aby Parlament zbavil svého člena výsady zavedené článkem 8 protokolu,
         nedopustil se Parlament žádného nesprávného právního posouzení, jak bylo ukázáno výše v bodech 44 až 52, když rozhodl o imunitě
         A. N. Motea, aniž by rozhodl o výsadě, která mu byla přiznána v jeho postavení člena Parlamentu, a rovněž aniž by rozhodl,
         že v projednávané věci byl porušen článek 8. Není-li dána pravomoc Parlamentu ke zbavení výsady stanovené v článku 8, nemůže
         mu být vytýkáno, že nezohlednil argumenty uvedené v tomto ohledu.

      70      Z předcházejícího vyplývá, že není prokázáno, že napadené rozhodnutí nezohlednilo skutečně nebo odpovídajícím způsobem skutečnosti
         a argumenty uplatněné žalobcem.

      71      Z toho vyplývá, že druhá část žalobního důvodu musí být zamítnuta.

       K neexistenci úplného a odpovídajícího odůvodnění
       Argumenty účastníků řízení
      72      Žalobce tvrdí, že Parlament je povinen odůvodnit rozhodnutí o zbavení imunity. Nedostatek odůvodnění podle něho porušuje demokratické
         požadavky, kterým Evropský parlament podléhá podle článku 6 EU, ale i na základě zásady transparentnosti jeho činností, která
         je obsažena v jeho jednacím řádu.

      73      V projednávané věci žalobce soudí, že zpráva výboru pro právní záležitosti poskytuje odůvodnění napadeného rozhodnutí, ale
         popírá jeho úplnou a odpovídající povahu, jelikož nebyly přezkoumány všechny argumenty předložené ve prospěch zachování jeho
         imunity. Podle žalobce předchozí rozhodovací praxe Parlamentu v oblasti imunity měla vést k odpovídajícímu odůvodnění, zatímco
         poskytnuté odůvodnění neumožňuje ani čtenářům rozhodnutí porozumět důvodům, které vedly k jeho přijetí, ani účastníkům řízení
         posoudit jeho platnost a případně toto rozhodnutí napadnout.

      74      Parlament navrhuje zamítnutí tohoto žalobního důvodu.

       Závěry Soudu
      75      Je třeba připomenout, že na základě článku 21 statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudu musí všechny
         žaloby uvádět předmět sporu a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Podle ustálené judikatury je pro to, aby byla žaloba
         přípustná, nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly, přinejmenším stručně, ale
         uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby. Ačkoliv obsah žaloby lze podpořit a doplnit v konkrétních bodech odkazy na
         určité výňatky z písemností, které tvoří její přílohu, obecný odkaz na ostatní písemnosti, byť přiložené k žalobě, nemůže
         zhojit neexistenci základních prvků právní argumentace, které podle výše uvedeného ustanovení musejí být uvedeny v žalobě
         (rozsudek Soudního dvora ze dne 31. března 1992, Komise v. Dánsko, C‑52/90, Recueil, s. I‑2187, bod 17; usnesení Soudu ze
         dne 29. listopadu 1993, Koelman v. Komise, T‑56/92, Recueil, s. II‑1267, bod 21, a ze dne 21. května 1999, Asia Motor France
         a další v. Komise, T‑154/98, Recueil, s. II‑1703, bod 49, rozsudek Soudu ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise, T‑201/04,
         Sb. rozh. s. II‑3601, point 94). Soudu tudíž nepřísluší vyhledávat a určovat žalobní důvody a argumenty v přílohách, které
         by mohl pokládat za důvody představující základ žaloby, neboť přílohy mají čistě důkazní a pomocnou funkci (rozsudek Soudu
         ze dne 7. listopadu 1997, Cipeke v. Komise, T‑84/96, Recueil, s. II‑2081, bod 34, a výše uvedený rozsudek Microsoft v. Komise,
         bod 94).

      76      V projednávané věci žalobce uplatňuje nedostatek úplného a odpovídajícího odůvodnění napadeného rozhodnutí, aniž by uváděl
         otázky, ohledně nichž se domnívá, že postrádaly odůvodnění. Žaloba se omezuje na připomenutí nezbytnosti, aby moderní demokratická
         instituce odůvodnila svá rozhodnutí úplným a odpovídajícím způsobem a přezkoumala všechny vznesené otázky, jakož i důležitosti
         takového odůvodnění. A. N. Mote neuvádí skutkové a právní okolnosti, které podle něj vyžadují dodatečná posouzení ze strany
         Parlamentu. Jediná konkrétně formulovaná vytýkaná skutečnost se týká vyjádření názorů v rozporu s čl. 7 odst. 7 jednacího
         řádu Parlamentu, které je předmětem první části druhého žalobního důvodu, zamítnuté tímto rozsudkem.

      77      Z předcházejícího vyplývá, že tento žalobní důvod musí být prohlášen za nepřípustný.

       K nedůvodné a nepřiměřené povaze rozhodnutí
       Argumenty účastníků řízení
      78      Žalobce tvrdí, že argumenty, které vznesl proti zbavení imunity měly Parlament podnítit k tomu, aby přijal důvodné a přiměřené
         rozhodnutí, a tudíž zbavení imunity odmítl. Žalobce odkazuje na argumenty uvedené v písemném vyjádření, které je přílohou
         žaloby, přičemž uvádí, že nebudou uvedeny v plném znění.

      79      Žalobce uvádí, že vzhledem k nedostatku objektivního důvodu odůvodňujícího odmítnutí argumentu týkajícího se zpoždění jej
         nemohl žádný rozhodovací orgán důvodně zbavit imunity a že Parlament měl zbavení výsady nebo imunity odmítnout.

      80      Vznáší otázku pravomoci Parlamentu zbavit výsady, a nikoli imunity, když jednací řád Parlamentu ohledně zbavení výsady mlčí.

      81      Žalobce zdůrazňuje, že úplný a relevantní přezkum jeho argumentů by Parlament nevedl k rozhodnutí zbavit jej imunity, a odkazuje
         na zprávu výboru pro právní záležitosti ve věci Sichrowsky k odůvodnění tvrzení, že Parlament takovou presumpci používá v případě
         fumus persecutionis.

      82      Žalobce trvá na opožděnosti stíhání zahájeného proti němu, která podle něho narušuje činnosti Parlamentu a porušuje zásadu
         loajální spolupráce mezi orgány Společenství a členskými státy. Vysvětluje, že by si přál seznámit se s analýzou Parlamentu
         k tomuto bodu.

      83      Konečně v replice tvrdí, že výbor pro právní záležitosti nepřezkoumal žádosti o dodatečné informace vyjádřené v jeho písemném
         vyjádření.

      84      Parlament má za to, že žalobní důvod není opodstatněný.

       Závěry Soudu
      85      Pokud jde o žalobní důvod vycházející z nepřezkoumání žádostí o dodatečné informace vyjádřených v písemném vyjádření, předloženém
         ve fázi repliky, je třeba připomenout, že z ustanovení čl. 44 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 48 odst. 2 jednacího řádu
         vyplývá, že žaloba musí uvádět předmět sporu a obsahovat stručný popis žalobních důvodů a že nové důvody nelze předkládat
         v průběhu řízení, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení. Nicméně
         žalobní důvod, který je rozšířením důvodu dříve přímo nebo implicitně uvedeného v žalobě a který je s ním úzce spjat, musí
         být prohlášen za přípustný (rozsudek Soudu ze dne 20. září 1990, Hanning v. Parlament, T‑37/89, Recueil, s. II‑463, bod 38).
         Analogické řešení platí i ve vztahu k výtce dovolávané na podporu žalobního důvodu (rozsudek Soudu ze dne 21. března 2002,
         Joynson v. Komise, T‑231/99, Recueil, s. II‑2085, bod 156).

      86      V projednávané věci žalobce vznáší poprvé ve své replice výtku vycházející z toho, že výbor pro právní záležitosti nepřezkoumal
         jeho žádosti nebo otázky určené k získání podrobnějších informací. Tato výtka, která se týká specificky projednání žádosti
         o zbavení imunity výborem pro právní záležitosti, a nikoli přezkumu skutečností, které měly být zohledněny Parlamentem při
         přijetí napadeného rozhodnutí, nemůže být chápána tak, že zakládá rozšíření vytýkaných skutečností uvedených v žalobě.

      87      Tato výtka tak musí být prohlášena za nepřípustnou.

      88      Co se týče výtky vycházející z toho, že argumenty vznesené v písemném vyjádření měly Parlament vést k tomu, aby přijal důvodné
         a přiměřené rozhodnutí tím, že by rozhodl o odmítnutí zbavit imunity, je třeba konstatovat, že tyto argumenty nejsou uvedeny
         v žalobě a že žalobce odkazuje na toto písemné vyjádření, které je předloženo v příloze. V souladu s ustálenou judikaturou
         citovanou v bodě 75 výše Soudu nepřísluší vyhledávat a určovat žalobní důvody a argumenty v přílohách, které by mohl pokládat
         za důvody představující základ žaloby.

      89      Tato výtka tedy musí být prohlášena za nepřípustnou, s výjimkou té její části, která se vztahuje na zpoždění způsobené vnitrostátními
         soudními orgány. Jelikož však Soud o tomto posledně uvedeném argumentu již rozhodl výše v bodech 64 až 66, je třeba ji zamítnout
         jako neopodstatněnou.

      90      Z výše uvedeného vyplývá, že tento žalobní důvod musí být prohlášen zčásti za nepřípustný a zčásti za neopodstatněný, a že
         žaloba musí být zamítnuta.

       K nákladům řízení
      91      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament požadoval náhradu nákladů řízení a žalobce
         neměl ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedenému náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (sedmý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Ashley Neil Mote ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropským parlamentem.

               Forwood

                Šváby

                Truchot

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. října 2008.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      N. J. Forwood

         * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. prosince 1984. # Trestní řízení proti J. G. Abbink. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nizozemsko. # Věc 134/83.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 26. května 2005. # Société d'exportation de produits agricoles SA (SEPA) proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Vývozní náhrady - Hovězí a telecí maso - Zvláštní nutná porážka - Nařízení (EHS) č. 3665/87 - Článek 13 - Řádná a uspokojivá obchodní jakost - Obchodovatelná povaha za obvyklých podmínek. # Věc C-409/03.

text:
      Věc C-409/03
      Société d'exportation de produits agricoles SA (SEPA)
      v.
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Vývozní náhrady – Hovězí a telecí maso – Zvláštní nutná porážka – Nařízení (EHS) č. 3665/87 – Článek 13 – Řádná a uspokojivá obchodní jakost – Obchodovatelná povaha za obvyklých podmínek“
      Stanovisko generálního advokáta P. Légera přednesené dne 3. února 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 26. května 2005
      Shrnutí rozsudku
      Zemědělství – Společná organizace trhů – Vývozní náhrady – Podmínky poskytnutí – Produkty řádné a uspokojivé obchodní jakosti
            – Pojem – Maso, které nemůže být uvedeno na trh za obvyklých podmínek – Vyloučení
      (Nařízení Komise č. 3665/87, článek 13)
      Článek 13 nařízení č. 3665/87, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty,
         musí být vykládán v tom smyslu, že maso splňující kritéria zdravotní nezávadnosti, jehož uvádění na trh za účelem lidské spotřeby
         ve Společenství je omezeno právními předpisy Společenství na místní trh z důvodu skutečnosti, že pochází z nutně poražených
         zvířat, nelze pokládat za maso, které má „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“, což je nezbytnou podmínkou poskytování vývozních
         náhrad. Takové maso, které nemůže být uvedeno na trh za obvyklých podmínek, i přestože splňuje kritéria zdravotní nezávadnosti
         a je předmětem obchodní transakce, totiž nesplňuje uvedenou podmínku pro poskytnutí náhrady.

      (viz body 22, 30, 32 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      26. května 2005(*)

      „Vývozní náhrady – Hovězí a telecí maso – Zvláštní nutná porážka – Nařízení (EHS) č. 3665/87 – Článek 13 – Řádná a uspokojivá obchodní jakost – Obchodovatelná povaha za obvyklých podmínek“
      Ve věci C‑409/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo)
         ze dne 15. července 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 1. října 2003, v řízení

      Société d’exportation de produits agricoles SA (SEPA)
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Lenaerts, N. Colneric, K. Schiemann a E. Juhász (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: M.‑F. Contet, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. listopadu 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za SEPA D. Ehlem, Rechtsanwalt,
      –       za Hauptzollamt Hamburg-Jonas M. Blaesingem, jako zmocněncem,
      –       za řeckou vládu G. Kanellopoulosem a V. Kontolaimosem, jakož i E. Svolopoulou, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství E. Paasivirtou a G. Braunem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. února 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 13 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987,
         kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst L 351, s. 1).

      2       Předběžné otázky byly vzneseny v rámci sporu mezi Société d’exportation de produits agricoles SA (dále jen „SEPA“) a Hauptzollamt
         Hamburg‑Jonas (hlavní celní úřad Hambourg‑Jonas, dále jen „Hauptzollamt“) ve věci odmítnutí poskytnutí vývozních náhrad pro
         hovězí a telecí maso pocházející z nutně poražených zvířat a vyvážené SEPA do třetích zemí.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Nařízení č. 3665/87 uvádí ve svém devátém bodě odůvodnění:
      „Je třeba, aby produkty byly takové jakosti, aby mohly být uváděny na trh za obvyklých podmínek“. (neoficiální překlad)
      4       Článek 13 téhož nařízení stanoví:
      „Žádná náhrada není poskytnuta pro produkty, které nemají řádnou a uspokojivou obchodní jakost a, jestliže, jsou‑li určené
         k lidské spotřebě, je vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo
         jejich stavu.“ (neoficiální překlad)
      5       Nařízení č. 3665/87 bylo počínaje 1. červencem 1999 nahrazeno nařízením Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým
         se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 102, s. 11; Zvl. vyd.
         03/25, s. 129), které ve svém čl. 11 odst. 1 stanoví:

      „Náhrady se poskytují pouze pro produkty, které […] jsou ve volném oběhu ve Společenství […]“.
      6       Článek 21 odst. 1 první, druhý a třetí pododstavec téhož nařízení zní následovně:
      „1.      Žádná náhrada není poskytnuta pro produkty, které nemají řádnou a uspokojivou obchodní jakost v den přijetí vývozního prohlášení.
      Produkty vyhovují požadavku stanovenému v prvním pododstavci, pokud mohou být uvedeny na trh na území Společenství za obvyklých
         podmínek a podle popisu, který je uveden v žádosti o poskytnutí náhrady, a jestliže, jsou‑li určené k lidské spotřebě, není
         vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo jejich stavu.

      Soulad produktů s požadavky stanovenými v prvním pododstavci musí být prověřen v souladu se stávajícími normami nebo zvyklostmi
         Společenství.“

      7       Článek 2 písm. n) směrnice Rady 64/433/EHS ze dne 26. června 1964 o hygienických otázkách obchodu s čerstvým masem uvnitř
         Společenství (Úř. věst. 1964, 121, s. 2012; Zvl. vyd. 03/01, s. 34), ve znění směrnice Rady 91/497/EHS ze dne 29. července
         1991 (Úř. věst. L 268, s. 69; Zvl.vyd. 03/12, s. 72, dále jen „směrnice 64/433“), uvádí následující definici:

      „,zvláštní nutnou porážkou‘ se rozumí jakákoliv porážka nařízená veterinárním lékařem po nehodě nebo vážných fyziologických
         nebo funkčních problémech. Zvláštní nutná porážka může být provedena mimo jatky, pokud veterinární lékař usoudí, že přeprava
         zvířete by byla nemožná nebo by zvíře bylo vystaveno zbytečnému utrpení“.

      8       Článek 6 odst. 1 této směrnice zní takto:
      „Členské státy zajistí, aby:
      […]
      e)      maso z nutně poražených zvířat bylo schváleno k lidské spotřebě a schváleno k prodeji pouze na místním trhu a pouze tehdy,
         pokud jsou splněny tyto podmínky […]“.

       Vnitrostátní právní úprava
      9       Článek 13 německého zákona o zdravotní nezávadnosti masa ze dne 19. ledna 1996 (Fleischhygienegesetz, BGBI. 1996 I, s. 59)
         zní následovně:

      „Článek 13 – Porážka v případě nemoci
      (1) Zvířata, která
      1. musejí být poražena ze zvláštního důvodu, nebo která
      2. vylučují choroboplodné zárodky,
      lze porazit pouze na zvláštních jatkách (takzvané izolované jatky). Po každé porážce na izolovaných jatkách musejí být použité
         místnosti a nástroje vyčištěny a vydezinfikovány.

      (2) Maso získané z nemocných zvířat takto poražených lze uvádět na trh jako potraviny pouze prostřednictvím prodejen výše
         uvedených jatek, zvláštně povolených a kontrolovaných za tímto účelem příslušným orgánem a musí být učiněno zvláštním způsobem
         rozpoznatelným.

      […]
      (4) Spolková vláda je oprávněna přijmout prostřednictvím nařízení schváleného Bundesrat, v rozsahu nutném pro ochranu spotřebitelů
         nebo za účelem uplatnění právních aktů orgánů Evropských společenství, ustanovení týkající se následujících bodů:

      1.      minimální pravidla v oblasti hygieny použitelná na izolované jatky s cílem zabránit jakémukoliv riziku šíření choroboplodných
         zárodků,

      2.      označování dotyčného masa,
      3.      minimální pravidla v oblasti hygieny použitelná na prodejny a na jejich povolení a kontrolu, jakož i podmínky a postup, který
         má být dodržován za účelem jejich povolování nebo pozastavení jejich povolení,

      4.      minimální pravidla v oblasti hygieny použitelná na skladování, přepravu a prodej masa pocházejícího z nemocných zvířat poražených
         za výše popsaných podmínek prostřednictvím prodejen,

      5.      minimální pravidla v oblasti hygieny použitelná na provádění nutné porážky a na prodej masa pocházejícího z tohoto typu porážky.“
      10     Ustanovení uvedeného zákona jsou prováděna nařízením o zdravotní nezávadnosti masa (Fleischhygieneverordnung, BGBI. 1997 I,
         s. 1138), jehož článek 10 stanoví, že maso získané na izolovaných jatkách „[…] lze prodávat pouze v povolených prodejnách
         […] a pouze koncovým spotřebitelům […]“.

       Skutkový stav v původním řízení a předběžné otázky
      11     SEPA, francouzský podnik, vyvážel do třetích zemí maso pocházející z německých izolovaných jatek, kde jsou porážena nemocná
         zvířata a zvířata, která musejí být nutně poražena ze zvláštních důvodů (například po nehodě). Do října 1997 mu byly na takové
         vývozy poskytovány náhrady.

      12     SEPA předložil v listopadu 1997 vývozní prohlášení týkající se zásilky zmraženého hovězího a telecího masa pocházejícího ze
         zvířat poražených na uvedených jatkách, pro něž žádal u Hauptzollamt poskytnutí náhrad. Toto poskytnutí mu bylo zamítnuto
         z důvodu, že tento produkt nemá „uspokojivou obchodní jakost“ ve smyslu článku 13 nařízení č. 3665/87, neboť distribuční cesta
         masa poraženého za takových podmínek je přísně omezena na základě vnitrostátní právní úpravy.

      13     Žaloba podaná SEPA proti zamítavému rozhodnutí u Finanzgericht Hamburg byla zamítnuta z důvodu, že podmínky poskytnutí vývozní
         náhrady nebyly splněny. Tento soud měl za to, že maso nemá „uspokojivou obchodní jakost“ z toho důvodu, že obchodování s masem
         pocházejícím z izolovaných jatek podléhá v německém právu zvláštním omezením.

      14     Jelikož izolované jatky měly veterinární osvědčení, podle kterých bylo maso vhodné k lidské spotřebě a splňovalo požadavky
         německé právní úpravy na zdravotní nezávadnost masa, a jelikož byla pro účely celních formalit rovněž vydána další osvědčení
         o zdravotní nezávadnosti, podal SEPA proti rozhodnutí Finanzgericht Hamburg opravný prostředek „Revision“ k Bundesfinanzhof.

      15     Jelikož rozhodnutí sporu vyžaduje výklad práva Společenství, Bundesfinanzhof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžné otázky:

      „1)      Požaduje článek 13 nařízení č. 3665/87 […] pojmem ,uspokojivá obchodní jakost‘, aby výroba a distribuce dotyčného zboží podléhala
         pouze obecně závazným právním ustanovením, jako jsou ta, která se použijí na jakékoliv zboží tohoto typu, a vylučuje v důsledku
         toho poskytnutí vývozních náhrad na zboží, na která se použijí zvláštní omezení, pokud jde především o jejich získání, nakládání
         s nimi a jejich distribuci, jako například úřední příkaz k podstoupení zvláštní kontroly zdravotní nezávadnosti nebo omezení
         na určité distribuční cesty?

      2)      Požaduje článek 13 nařízení č. 3665/87 pojmem ,uspokojivá obchodní jakost‘ průměrnou jakost vyváženého zboží a, pokud ano,
         vylučuje poskytnutí vývozních náhrad na zboží nižší jakosti, jež je však běžně předmětem obchodování podle popisu, který je
         uveden v žádosti o poskytnutí náhrady? Je tomu tak rovněž v případě, pokud nižší jakost zboží neměla žádný vliv na uskutečnění
         obchodní transkace?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      16     SEPA uvádí, že jedinou podmínkou pro poskytnutí vývozních náhrad je vydání osvědčení o zdravotní nezávadnosti pro zboží. Podle
         SEPA musí být „uspokojivá obchodní jakost“ posuzována vzhledem k objektivním charakteristikám zboží samotného, jež jsou mu
         vlastní a existují nezávisle na otázce „neomezené distribuce“ nebo „distribučních kanálů“. V důsledku toho omezení na některé
         distribuční cesty nemůže omezit obchodovatelnou povahu zboží. Zdůrazňuje, že podle článku 13 nařízení č. 3665/87 možnost uvádět
         produkt na místní trh postačuje k tomu, aby byla připuštěna „obchodní jakost“. SEPA krom toho upřesňuje, že zásady rovného
         zacházení a právní jistoty, jež nabývají zvláštního významu v rámci systému náhrad Společenství, vyžadují, aby právní předpisy
         ukládající povinnosti byly jasné a přesné, aby se ten, kdo má právo na náhradu, mohl seznámit se svými právy a povinnostmi
         bez nejasností, a přijal v důsledku toho opatření.

      17     Hauptzollamt, který nepředložil písemné vyjádření, na jednání uplatňoval, že přestože maso pocházející z nutně poražených
         zvířat není samo o sobě nižší jakosti, ale je po veterinární kontrole pokládáno za vhodné ke spotřebě, z právního hlediska
         ho lze uvádět do prodeje pouze na místním trhu a ve zvláštních prodejnách. Z důvodu příslušných německých právních předpisů
         a právních předpisů Společenství jsou možnosti uvádění takového masa na trh velmi omezené, není tedy ani prodejné, ani uveditelné
         na trh ve smyslu článku 13 nařízení č. 3665/87. Rozdíly mezi tímto masem a masem, které vstupuje do obchodních sítí bez omezení,
         jsou, pokud jde o relevantní trh, možná odbytiště, hospodářskou soutěž a režim týkající se masa, tak četné, že jejich jediná
         podoba spočívá v tom, že se jedná o maso. Hauptzollamt mimo jiné tvrdí, že účelem uvedeného článku 13 je nejen ochrana zdraví,
         ale rovněž omezení vývozních náhrad pouze na ty produkty, které si je svým způsobem zaslouží.

      18     Řecká republika má za to, že „obvyklé podmínky“ uvádění na trh zemědělských produktů mohou zakládat rámec situací, jež jsou
         upravovány jak obecně závaznými pravidly týkajícími se výroby a distribuce těchto produktů platnými pro všechny produkty stejné
         kategorie, tak zvláštními omezeními, jež mají vliv zejména na výrobu určitých produktů, nakládání s nimi a jejich distribuci.
         Jednak obecně závazné právní předpisy a jednak zvláštní omezení představují souhrn kritérií souladu zemědělských produktů
         s „uspokojivou obchodní jakostí“, který je požadován pro to, aby nevyvstala otázka rozlišování vzhledem k „obvyklým podmínkám“
         uvádění na trh.

      19     Podle Komise Evropských společenství pojem „řádná a uspokojivá obchodní jakost“ znamená, že produkt musí být schopen uvádění
         na trh za obvyklých podmínek. Domnívá se, že maso, jako je maso v případě původního řízení, pocházející z izolovaných jatek,
         neodpovídá tomuto kritériu, protože obchod s ním je omezen. Komise tedy tvrdí, že takový produkt, přestože jeho zdravotní
         nezávadnost není zpochybňována, nesplňuje povinnost „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“, neboť nemůže být uváděn na trh
         za obvyklých podmínek.

       Závěry Soudního dvora
      20     Touto otázkou se předkládající soud dotazuje, zda se zohledněním skutkových souvislostí věci v původním řízení musí být článek 13
         nařízení č. 3665/87 vykládán v tom smyslu, že maso vyhovující kritériím zdravotní nezávadnosti, jehož uvádění na trh z hlediska
         lidské spotřeby v Evropském společenství je omezeno právními předpisy Společenství na místní trh z důvodu skutečnosti, že
         pochází z nutně poražených zvířat, lze nebo nelze považovat za maso „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“, přičemž tato podmínka
         je nutná pro poskytnutí vývozních náhrad.

      21     Nařízení č. 3665/87 stanoví ve svém článku 13, že žádná náhrada není poskytnuta, pokud produkty nemají „řádnou a uspokojivou
         obchodní jakost“ a jestliže, jsou‑li určeny k lidské spotřebě, je vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití
         pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo jejich stavu.

      22     Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl v souvislosti s nařízením Komise č. 1041/67/EHS ze dne 21. prosince 1967, kterým se stanoví
         prováděcí pravidla vývozních náhrad v oblasti produktů podléhajících režimu jednotné ceny (Úř. věst. 1967, 314, s. 9), že
         požadavek „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“ je obecnou a objektivní podmínkou pro poskytnutí náhrady, nezávisle na požadavcích
         ohledně typu a jakosti stanovených nařízeními, která určují výši náhrad pro každý produkt. Produkt, který nemůže být uveden
         na trh na území Společenství za obvyklých podmínek a podle popisu, který je uveden v žádosti o poskytnutí náhrady, nesplňuje
         požadavky na jakost (viz rozsudek ze dne 9. října 1973, Muras, 12/73, Recueil, s. 963, bod 12).

      23     Tento výklad je převzat devátým bodem odůvodnění nařízení č. 3665/87, který uvádí, že je třeba, aby produkty byly takové jakosti,
         aby mohly být uváděny na trh za obvyklých podmínek (viz rozsudek ze dne 19. listopadu 1998, Francie v. Komise, C‑235/97, Recueil,
         s. I‑7555, bod 77).

      24     Soudní dvůr krom toho rozhodl, že sice přísluší členským státům při neexistenci normy Společenství definující pojem „řádná
         a uspokojivá obchodní jakost“ přijmout příslušná přesnější ustanovení, avšak tato vnitrostátní ustanovení nemohou být v rozporu
         s obecným uspořádáním použitelné právní úpravy Společenství, která vyžaduje jakost umožňující uvádění na trh za obvyklých
         podmínek (viz především rozsudek ze dne 8. června 1994, Ellinika Dimitriaka, C‑371/92, Recueil, s. I‑2391, bod 23, a výše
         uvedený rozsudek Francie v. Komise, body 76 a 77).

      25     Členské státy mají v důsledku toho možnost přijmout přesnější vnitrostátní ustanovení týkající se pojmu práva Společenství
         „řádná a uspokojivá obchodní jakost“, ale jejich normotvorná pravomoc je omezena právními předpisy Společenství, především
         kritérii stanovenými v článku 13 nařízení č. 3665/87 vykládaném ve světle devátého bodu odůvodnění téhož nařízení.

      26     Skutečnost, že obchodovatelná povaha produktu „za obvyklých podmínek“ je nedílnou součástí pojmu „řádná a uspokojivá obchodní
         jakost“, ostatně jasně vyplývá z právních předpisů týkajících se vývozních náhrad pro zemědělské produkty, neboť, počínaje
         nařízením č. 1041/67, veškerá příslušná nařízení uvádějí jak pojem „řádná a uspokojivá obchodní jakost“, tak kritérium obchodovatelné
         povahy produktu „za obvyklých podmínek“ jako požadavky pro to, aby mohla být na produkt poskytnuta vývozní náhrada.

      27     Pokud jde o nařízení č. 800/1999, je třeba uvést, že jeho čl. 21 odst. 1 první a druhý pododstavec stanoví, že žádná náhrada
         není poskytnuta, pokud produkty nemají „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“ v den přijetí vývozního prohlášení, a že produkty
         splňují tento požadavek, „pokud mohou být uvedeny na trh na území Společenství za obvyklých podmínek“. Je namístě uvést, že
         toto ustanovení vstupující v platnost poté, co nastaly skutečnosti ve věci v původním řízení, tím, že přejímá výše uvedené
         pojmy, nezměnilo, ale naopak potvrdilo stávající právní situaci.

      28     Pokud jde o výraz „uvádět na trh za obvyklých podmínek“, domněnku, podle níž zvláštní omezení, která ovlivňují výrobu produktů,
         nakládání s nimi a jejich distribuci, představují rámec upravovaných situací, a přispívají tak k „obvyklým podmínkám“, nelze
         podpořit, neboť zbavuje tento posledně uvedený pojem obsahu. Přijetí této úvahy by vedlo k akceptování toho, že každý produkt
         musí být kvalifikován jako „obchodovatelný za obvyklých podmínek“.

      29     V tomto ohledu je třeba citovat směrnici 64/433, která ve svém čl. 6 odst. 1 písm. e) stanoví, že členské státy zajistí, aby
         maso z nutně poražených zvířat bylo schváleno k lidské spotřebě a schváleno k prodeji na místním trhu pouze tehdy, pokud jsou
         splněny rozličné dodatečné podmínky.

      30     Avšak maso, jako je maso ve věci v původním řízení, jehož výroba, nakládání s ním a jehož distribuce jsou značně omezeny,
         i přestože splňuje kritéria zdravotní nezávadnosti a je předmětem obchodní transakce, nelze považovat za maso, jež má obchodovatelnou
         povahu „za obvyklých podmínek“.

      31     Krom toho se v každém případě zdá nesoudržné podporovat vývozy těchto produktů do třetích zemí, zatímco uvnitř Společenství
         je lze uvádět pouze na místní trhy.

      32     Z výše uvedeného vyplývá, že je namístě odpovědět na první otázku, že článek 13 nařízení č. 3665/87 musí být vykládán v tom
         smyslu, že maso, splňující kritéria zdravotní nezávadnosti, jehož uvádění na trh za účelem lidské spotřeby ve Společenství
         je omezeno právními předpisy Společenství na místní trh z důvodu skutečnosti, že pochází z nutně poražených zvířat, nelze
         pokládat za maso, které má „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“, což je nezbytnou podmínkou poskytování vývozních náhrad.

       Ke druhé otázce
      33     Svou druhou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda článek 13 nařízení č. 3665/87 musí být vykládán v tom smyslu,
         že vyvážené zboží, které je běžně uváděno na trh, lze nebo nelze pokládat za zboží „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“,
         což je nezbytnou podmínkou poskytování vývozních náhrad, pokud je jeho jakost nižší, než je průměrná jakost tohoto typu zboží.

      34     S ohledem na odpověď poskytnutou na první otázku není namístě odpovědět na otázku druhou.
       K nákladům řízení
      35     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát), rozhodl takto:
      Článek 13 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu
            vývozních náhrad pro zemědělské produkty, musí být vykládán v tom smyslu, že maso, splňující kritéria zdravotní nezávadnosti,
            jehož uvádění na trh za účelem lidské spotřeby ve Společenství je omezeno právními předpisy Společenství na místní trh z důvodu
            skutečnosti, že pochází z nutně poražených zvířat, nelze pokládat za maso, které má „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“,
            což je nezbytnou podmínkou poskytování vývozních náhrad.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (třetí senát) 28. října 2010.#Soukaïna Fares v. Evropská komise.#Veřejná služba – Smluvní zaměstnanci – Zařazení do platové třídy – Zohlednění profesní zkušenosti.#Věc F‑6/09.