title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. listopadu 2005.#Komise Evropských společenství proti Dánskému království.#Nesplnění povinnosti státem - Vlastní zdroje Společenství - Clo dlužné ze zákona, které nebylo vybráno v důsledku chyby vnitrostátních celních orgánů - Finanční odpovědnost členských států.#Věc C-392/02.

text:
      Věc C-392/02
      Komise Evropských společenství
      v.
      Dánské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Vlastní zdroje Společenství – Clo dlužné ze zákona, které nebylo vybráno v důsledku chyby vnitrostátních celních orgánů – Finanční odpovědnost členských států“
      Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 10. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. listopadu 2005
      Shrnutí rozsudku
      Vlastní zdroje Evropských společenství – Stanovení a poskytnutí ze strany členských států – Povinnost nezávislá na možnosti
            dodatečného zaúčtování a vybrání cla – Nestanovení a neposkytnutí bez důvodu vyšší moci nebo nemožnosti vybrání v dlouhodobém
            výhledu, kterou nelze přičítat dotyčnému členskému státu – Nesplnění povinnosti
      (Nařízení Rady č. 1552/89, čl. 17 odst. 2 a č. 2913/92 čl. 220 odst. 2 písm. b); Rozhodnutí Rady 94/728, články 2 a 8)
      Členské státy jsou povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile mají celní orgány k dispozici potřebné údaje,
         a tudíž mohou vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu a určit dlužníka bez ohledu na to, zda jsou splněna kritéria
         pro použití čl. 220 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2913/95, kterým se vydává celní kodex Společenství, a zda se tedy může provést
         dodatečné zaúčtování a vybrání dotyčného cla, či nikoliv.

      Za těchto podmínek členský stát, který nestanoví nárok Společenství na vlastní zdroje a neposkytne odpovídající částku Komisi,
         aniž by byla splněna některá z podmínek stanovených v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1552/89, kterým se provádí rozhodnutí 88/376
         o systému vlastních zdrojů Společenství, tedy buď že tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci, nebo že v dlouhodobém
         výhledu není vybrání těchto částek možné z důvodů, které mu nemohou být přičítány, nesplnil své povinnosti vyplývající z práva
         Společenství, a zejména z článků 2 a 8 rozhodnutí 94/728 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství.

       (viz body 66, 68, 70 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      15. listopadu 2005 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Vlastní zdroje Společenství – Clo dlužné ze zákona, které nebylo vybráno v důsledku chyby vnitrostátních celních orgánů – Finanční odpovědnost členských států“
      Ve věci C‑392/02,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 7. listopadu 2002,
      Komise Evropských společenství,  zastoupená H.-P. Hartvigem a G. Wilmsem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Dánskému království,  zastoupenému J. Moldem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      podporovanému:
      Belgickým královstvím, zastoupeným A. Snoecx, jako zmocněnkyní,

      Spolkovou republikou Německo, zastoupenou W.-D. Plessingem, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Sellnerem a U. Karpensteinem, Rechtsanwälte,

      Italskou republikou, zastoupenou I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. de Bellis, avvocato dello Stato, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      Nizozemským královstvím, zastoupeným H. G. Sevenster a J. van Bakel, jako zmocněnkyněmi,

      Portugalskou republikou, zastoupenou L. Fernandesem, Â. Seiçou Nevesem a J. A. dos Anjosem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Švédským královstvím, zastoupeným A. Krusem, jakož i K. Wistrand a A. Falk, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejšími účastníky,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas a J. Makarczyk, předsedové senátů, C. Gulmann, A.
         La Pergola, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (zpravodaj), P. Kūris, U. Lõhmus, E. Levits a A. Ó Caoimh, soudci,

      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. ledna 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Dánské království tím, že dánské úřady neposkytly
         Komisi vlastní zdroje ve výši 140 409,60 DKK a příslušné úroky z prodlení počítané ode dne 20. prosince 1999, nesplnilo povinnosti,
         které pro něj vyplývají z práva Společenství, a zejména porušilo článek 10 ES, jakož i články 2 a 8 rozhodnutí Rady 94/728/ES,
         Euratom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 293, s. 9).

       Právní rámec
      2       Z článku 2 odst. 1 rozhodnutí 94/728, které nahradilo rozhodnutí Rady 88/376/EHS, Euratom ze dne 24. června 1988 o systému
         vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 185, s. 24; Zvl. vyd. 01/01, s. 176) vyplývá, že vlastní zdroje zahrnuté do rozpočtu
         Evropské unie tvoří zejména:

      –       takzvané „tradiční“ zdroje [čl. 2 odst. 1 písm. a) a b)]:
      –       dávky, prémie, doplňkové nebo vyrovnávací částky, dodatkové částky nebo položky a další poplatky, současné i budoucí, zavedené
         orgány Společenství v obchodě se třetími zeměmi v rámci společné zemědělské politiky;

      –       cla stanovená ve společném celním sazebníku a další cla, současná i budoucí, zavedená orgány Společenství v obchodě se třetími
         zeměmi;

      –       takzvaný zdroj „DPH“ [čl. 2 odst. 1 písm. c)], plynoucí z použití jednotné sazby pro všechny členské státy na vyměřovací základ
         DPH;

      –       takzvaný zdroj „HNP“ nebo „doplňkový“ [čl. 2 odst. 1 písm. d)], plynoucí z použití sazby, která se určí v rámci rozpočtového
         procesu s ohledem na celkovou výši ostatních příjmů, na součet HNP (hrubý národní produkt) všech členských států.

      3       Podle odstavce 3 uvedeného článku 2, „[č]lenské státy si ponechávají jako náklady na výběr 10 % z částek, jež mají být odvedeny
         na základě odst. 1 písm. a) a b)“. (neoficiální překlad) Na základě čl. 2 odst. 3 rozhodnutí Rady 2000/597/ES, Euratom ze dne 29. září 2000 o systému vlastních zdrojů Evropských
         společenství (Úř. věst. L 253, s. 42; Zvl. vyd. 01/03, s. 200) byl tento procentní podíl zvýšen na 25 % u částek, které budou
         stanoveny po 31. prosinci 2000.

      4       Článek 8 rozhodnutí 94/728 stanoví:
      „1.      Vlastní zdroje Společenství uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) vybírají členské státy v souladu se svými právními a správními
         předpisy, které případně upraví tak, aby splňovaly požadavky právní úpravy Společenství. Komise pravidelně prověřuje vnitrostátní
         právní předpisy, které jí sdělí členské státy, oznamuje členským státům úpravy, které považuje za nezbytné k dosažení souladu
         s právní úpravou Společenství, a podává zprávy rozpočtovému orgánu. Členské státy poskytují Komisi zdroje uvedené v čl. 2
         odst. 1 písm. a) až d).

      2.      […] Rada přijímá na návrh Komise a po konzultaci s Evropským parlamentem jednomyslně předpisy nezbytné k provedení tohoto
         rozhodnutí a k umožnění kontroly vybírání, poskytování Komisi a odvádění příjmů uvedených v článcích 2 a 5.“ (neoficiální překlad)
      5       V  době rozhodné z hlediska projednávané věci byla ustanovení, na která odkazuje čl. 8 odst. 2 rozhodnutí 94/728, uvedena v nařízení
         Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376 (Úř. věst. L 155, s. 1), ve znění
         nařízení Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996 (Úř. věst. L 175, s. 3, dále jen „nařízení č. 1552/89“), které
         vstoupilo v platnost dne 14. července 1996.

      6       Druhý bod odůvodnění nařízení č. 1552/89 uvádí, že „Společenství musí mít vlastní zdroje uvedené v článku 2 rozhodnutí 88/376/EHS,
         Euratom dostupné za co nejlepších podmínek a k tomu účelu musí být stanoveny způsoby, kterými členské státy poskytují Komisi
         vlastní zdroje přidělené Společenství“. (neoficiální překlad)
      7       Podle čl. 2 odst. 1 a 1a uvedeného nařízení:
      „1. Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS,
         Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění
         dlužníka.

      Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.
      […]“ (neoficiální překlad)
      8       Článek 9 odst. 1 první pododstavec téhož nařízení stanoví, že „[p]ostupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní
         zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo jiného subjektu, který každý členský stát určí“. (neoficiální překlad)
      9       Podle článku 11 nařízení č. 1552/89:
      „V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený
         podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace veřejného
         financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto
         zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“ (neoficiální překlad)
      10     Podle čl. 17 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení:
      „1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle článku
         2 budou poskytnuty Komisi tak, jak je stanoveno v tomto nařízení.

      2. Členské státy nejsou povinny Komisi poskytnout částky odpovídající stanoveným nárokům jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly
         být vybrány z důvodu vyšší moci. Kromě toho nemusí členské státy poskytnout Komisi tyto částky ve zvláštních případech, jestliže
         se po důkladném zhodnocení všech závažných okolností každého jednotlivého případu ukáže, že v dlouhodobém výhledu není vybrání
         těchto částek možné z důvodů, které nemohou být přičítány těmto členským státům. […]“ (neoficiální překlad)
      11     Článek 201 odst. 1 a 2 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř.
         věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“), stanoví, pokud jde o vznik celního dluhu:

      „1. Celní dluh při dovozu vzniká:
      a)      propuštěním zboží podléhajícího dovoznímu clu do volného oběhu,
      nebo
      b)      propuštěním zboží podléhajícího dovoznímu clu do režimu dočasného použití s částečným osvobozením od dovozního cla.
      2.      Celní dluh vzniká okamžikem přijetí celního prohlášení.“
      12     Podle čl. 204 odst. 1 a 2 celního kodexu:
      „1. Celní dluh při dovozu vzniká:
      a)      nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití z celního
         režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno,

      nebo
      b)      nedodržením některé podmínky stanovené pro propuštění zboží do daného režimu nebo pro udělení snížené nebo nulové sazby dovozního
         cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům,

      v jiných případech, než jsou uvedeny v článku 203, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění
         dočasného uskladnění nebo daného celního režimu.

      2. Celní dluh vzniká buď okamžikem, kdy přestane být plněna povinnost, jejímž nesplněním celní dluh vzniká, nebo okamžikem,
         kdy je zboží propuštěno do daného režimu, zjistí-li se dodatečně, že podmínky stanovené pro přiznání snížené nebo nulové sazby
         dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům nebyly ve skutečnosti splněny.“

      13     Co se týče zaúčtování částky cla a jejího sdělení dlužníkovi, článek 217 uvedeného kodexu stanoví:
      „1. Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ‚částku cla‘), jakmile
         mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).

      […]
      Celní orgány nemusí po uplynutí stanovené lhůty zaúčtovat částky cla, které nebylo možno sdělit dlužníkovi v souladu s čl.
         221 odst. 3.

      2.      Členské státy stanoví podrobná pravidla pro účtování částek cel. Tyto postupy se mohou lišit podle toho, do jaké míry jsou
         či nejsou celní orgány jisté s ohledem na okolnosti, za nichž vznikl celní dluh, že dotyčné částky budou zaplaceny.“

      14     Podle článku 218 téhož kodexu:
      „1. Vznikne-li celní dluh přijetím celního prohlášení s návrhem na propuštění zboží do jiného celního režimu než dočasného
         použití s částečným osvobozením od dovozního cla nebo v důsledku jakéhokoliv jiného úkonu, který má stejné právní účinky,
         musí být částka odpovídající tomuto celnímu dluhu zaúčtována ihned poté, co byla vypočtena, a nejpozději druhého dne po propuštění
         zboží.

      […]
      3. Vznikl-li celní dluh za jiných podmínek, než které jsou uvedeny v odstavci 1, je nutno odpovídající částku cla zaúčtovat
         do dvou dnů ode dne, kdy celní orgány mohou

      a) vypočítat částku příslušného cla
      a
      b) určit dlužníka.“
      15     Článek 220 celního kodexu stanoví:
      „1. Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši,
         která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne,
         kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování).
         Tuto lhůtu lze prodloužit v souladu s článkem 219.

      2. […] dodatečné zaúčtování [se] neprovede, pokud
      […]
      b)      částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit
         clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající
         se celního prohlášení;

      […]“
      16     Článek 221 uvedeného kodexu stanoví:
      „1. Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.
      […]
      3. Sdělení dlužníkovi nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu. Avšak jestliže celní orgány nemohly
         určit přesnou částku cla dlužnou ze zákona následkem trestného činu, lze toto sdělení provést i po uplynutí zmíněné tříleté
         lhůty, pokud to platné předpisy dovolují.“

      17     Článek 869 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (Úř. věst. L 253,
         s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3) stanoví:

      „Celní orgány samy rozhodnou o tom, že nevybrané clo po proclení nezaúčtují,
      […]
      b)      v případech, kdy se domnívají, že podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) [celního] kodexu jsou splněny, a kdy částka
         cla nezaúčtovaná jednomu hospodářskému subjektu v důsledku jediné chyby či omylu týkajícího se jedné nebo více vývozních či
         dovozních operací nedosahuje 2 000 [eur];

      […]“
      18     Článkem 1 odst. 5 nařízení Komise (ES) č. 1677/98 ze dne 29. července 1998, kterým se mění nařízení č. 2454/93 (Úř. věst.
         L 212, s. 18; Zvl. vyd. 02/09, s. 30), byla částka „2 000 [eur]“ uvedená v čl. 869 písm. b) nahrazena částkou „50 000 [eur]“.

      19     Článek 871 první pododstavec nařízení č. 2454/93 stanoví:
      „Pokud se celní orgány v jiných případech než uvedených v článku 869 domnívají, že podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b)
         kodexu jsou splněny, nebo mají v určitém případě pochybnosti o působnosti kritérií tohoto ustanovení, předloží věc Komisi,
         aby rozhodla postupem podle článků 872 až 876 […]“

      20     Podle čl. 873 prvního pododstavce téhož nařízení:
      „Po konzultaci s odbornou skupinou složenou ze zástupců všech členských států, která se sejde v rámci výboru k projednání
         dané věci, Komise rozhodne, zda zkoumaná situace umožňuje upustit od zaúčtování daného cla.“

       Skutkový základ sporu
      21     Dánský podnik (dále jen „dovozce“) dovážel z Číny do Dánska mražený cukrový hrášek. Až do konce roku 1995 bylo toto zboží
         před svým proclením dále prodáváno dánskému velkoobchodníkovi, který vyřizoval celní prohlášení. Tento velkoobchodník měl
         povolení ke konečnému použití, které mu umožňovalo využívat nulové sazby dovozního cla z důvodu zvláštního použití zboží.

      22     Ode dne 1. ledna 1996 dovozce vyřizoval formality týkající se proclení sám. Celní orgány v Ballerup (Dánsko) přijaly celní
         prohlášení tohoto podniku, aniž by zkoumaly, zda má tento podnik povolení ke konečnému použití příslušného zboží, a pokračovaly
         v uplatňování nulové sazby dovozního cla.

      23     Dne 12. května 1997 celní orgány ve Vejle (Dánsko) zjistily, že dovozce nemá uvedené povolení a opravily dvě celní prohlášení,
         přičemž použily sazbu 16,8 %. Dovozce se tedy téhož dne obrátil na celní orgány v Ballerup, které uvedené opravy zrušily a znovu
         uplatnily nulovou sazbu, aniž by požadovaly předložení povolení ke konečnému použití zboží.

      24     Při dodatečné kontrole dvaceti pěti prohlášení podaných mezi 9. únorem 1996 a 24. říjnem 1997 příslušné celní orgány zjistily,
         že dovozce nemá povolení vyžadované k tomu, aby se na něj vztahoval režim konečného použití. Požadovaly od tohoto podniku
         zaplacení nevybraného dovozního cla ve výši 509 707,30 DKK (přibližně 69 000 eur).

      25     Vzhledem k tomu, že dánské celní orgány shledaly, že zrušení oprav provedených dne 12. května 1997 mohlo vyvolat legitimní
         očekávání podniku, pokud jde o řádný průběh celního řízení, požádaly Komisi, zda je v souladu s čl. 220 odst. 2 písm. b) celního
         kodexu odůvodněné nezaúčtovat dodatečně dovozní clo požadované od podniku za prohlášení podaná po tomto datu představující
         částku 140 409,60 DKK (přibližně 19 000 eur). Rozhodnutím ze dne 19. července 1999 Komise odpověděla kladně.

      26     Komise ve svém rozhodnutí mimo jiné usoudila, že zrušení oprav provedených celními orgány ve Vejle ze strany celních orgánů
         v Ballerup dne 12. května 1997 je třeba považovat za chybu, které se dopustily příslušné dánské orgány a kterou nemohla zúčastněná
         osoba přiměřeným způsobem zjistit.

      27     Dopisem ze dne 21. října 1999 Komise vyzvala dánské orgány, aby jí poskytly vlastní zdroje ve výši 140 409,60 DKK do prvního
         pracovního dne následujícího po 19. dni druhého měsíce následujícího po zaslání uvedeného dopisu, tedy do 20. prosince 1999,
         přičemž pokud by tak neučinily, byly by uplatněny úroky z prodlení podle platné právní úpravy Společenství. Dopisem ze dne
         15. prosince 1999 dánská vláda odmítla takovou částku Komisi poskytnout.

      28     Komise nato zahájila řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES. Poté, co vyzvala Dánské království, aby jí podalo
         své vyjádření, zaslala dne 6. dubna 2001 tomuto členskému státu odůvodněné stanovisko, v němž ho vyzvala, aby přijal opatření
         nezbytná k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      29     Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s odpovědí na své odůvodněné stanovisko spokojena, podala tuto žalobu.
       K přípustnosti
      30     Německá vláda, upřesňujíc, že v souladu s čl. 92 odst. 2 jednacího řádu přísluší Soudnímu dvoru posoudit přípustnost žaloby
         i bez návrhu, uplatňuje, že Soudní dvůr není příslušný k rozhodnutí projednávané věci.

      31     Projednávaná žaloba podle uvedené vlády představuje žalobu na náhradu škody založenou na porušení celního kodexu. Vzhledem
         k tomu, že taková žaloba není upravena v systému Smlouvy o ES, jsou k rozhodnutí o ní v souladu s článkem 240 ES příslušné
         dánské soudy.

      32     V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že Komise svou žalobou vytýká Dánskému království, že jí v rozporu s ustanoveními
         rozhodnutí 94/728 a nařízení č. 1552/89 neposkytlo určitou částku z vlastních zdrojů a příslušné úroky z prodlení.

      33     Komise se touto žalobou tedy domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Dánské království nesplnilo povinnost, která pro něj vyplývá
         z práva Společenství, a nikoli, aby tomuto členskému státu uložil zaplatit náhradu škody.

      34     Z toho vyplývá, že žaloba je přípustná.
       K věci samé
       Argumenty účastníků řízení
      35     Komise tvrdí, že tradiční vlastní zdroje ve smyslu článku 2 rozhodnutí 94/728 existují od vzniku celního dluhu, a že tedy
         částka 140 409,60 DKK měla být poskytnuta Komisi na základě č. 8 odst. 1 uvedeného rozhodnutí. Při neexistenci povolení vyžadovaného
         k možnosti využít režimu konečného použití tedy z článku 2 nařízení č. 1552/89 vyplývá, že dánské orgány měly stanovit nárok
         Společenství na tyto zdroje v téže době, kdy měly správně použít celní předpisy tím, že vyberou clo.

      36     Komise upřesňuje, že skutečnost, že podnik je v souladu s čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu osvobozen od zaplacení cla,
         nemá žádný vliv na otázku, zda členský stát sám musí dotyčnou částku odvést Společenství. Celní kodex totiž upravuje pouze
         vztahy mezi hospodářskými subjekty a vnitrostátními orgány odpovědnými za vybírání tradičních vlastních zdrojů na účet Společenství.
         Vztahy mezi Společenstvím a členskými státy se řídí právními předpisy týkajícími se systému financování Společenství, a to
         zejména rozhodnutím 94/728, prováděcími ustanoveními nařízení č. 1552/89 a obecnými povinnostmi, které vyplývají z článku
         10 ES.

      37     I když byl mezi těmito dvěma soubory pravidel vytvořen čistě technický vztah, protože nařízení č. 1552/89 odkazuje na etapy,
         kterých je třeba se držet v souladu s celním kodexem v rámci vzniku a vybrání celního dluhu, tyto odkazy nicméně nemají vliv
         na otázku finanční odpovědnosti vnitrostátních orgánů vůči Společenství za chyby, jichž se tyto orgány dopustí při vybírání
         tradičních vlastních zdrojů. Jestliže členský stát uvedené zdroje nevybere, může být za určitých podmínek zbaven povinnosti
         poskytnout tyto zdroje Komisi pouze na základě článku 17 nařízení č. 1522/89.

      38     Odkaz na celní kodex, konkrétněji na fázi nazvanou „zaúčtování“ celního dluhu, v článku 2 nařízení č. 1552/89 musí být nutně
         chápán jako odkaz na objektivní podmínky vyžadované uvedeným kodexem k tomu, aby k zaúčtování mohlo dojít, a nikoliv na to,
         zda vnitrostátní orgány v posuzovaném případě skutečně zaúčtování provedly, či nikoliv.

      39     Dánská vláda uznává, že ze zásady loajality zakotvené v článku 10 ES vyplývá, že členské státy mají povinnost zajistit prostřednictvím
         účinné organizace své správy, aby byly vlastní zdroje řádně vybrány a poskytnuty Společenství ve lhůtách jím stanovených.
         Jestliže členské státy tuto povinnost loajality nedodržují, Komise může proti členským státům podat žalobu pro nesplnění povinnosti
         z důvodu špatné správy vybírání vlastních zdrojů.

      40     V projednávané věci nicméně vyvstává otázka, kdo má nést ztrátu vlastních zdrojů způsobenou správními chybami, kterým se nelze
         vyhnout bez ohledu na to, jaká je kvalita a účinnost organizace správního aparátu.

      41     V tomto ohledu se dánská vláda domnívá, že ze zásady ekvity vyplývá, že ztrátu vlastních zdrojů vzniklou v důsledku správních
         chyb musí nést Společenství.

      42     Tato vláda tvrdí, že z čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu vyplývá, že k dodatečnému zaúčtovaní, a tedy ani k vybrání
         cla, nedojde, pokud jsou splněny podmínky uvedené v tomto článku. Jestliže nedojde k zaúčtování, neexistuje žádná částka,
         jež by měla být zaúčtována podle článku 2 nařízení č. 1552/89, a v důsledku toho ani žádný nárok Společenství na vlastní zdroje,
         jež by měl být stanoven.

      43     Nejvýraznější známkou existence vztahu mezi celním kodexem a předpisy týkajícími se vlastních zdrojů je skutečnost, že je
         to Komise, kdo je na základě článků 871 a 873 nařízení č. 2454/93 příslušný k tomu určit, zda se členské státy mohou vzdát
         vymáhání dovozního cla od podniků na základě čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu. Je přirozené předpokládat, že jestliže
         bylo Komisi ponecháno rozhodnutí, zda členské státy mohou upustit od vymáhání dovozního cla od podniku, je tomu tak proto,
         že důsledkem nevybrání dovozního cla je ztráta vlastních příjmů pro Komisi.

      44     Belgická vláda tvrdí, že v rozporu s tím, co tvrdí Komise, čl. 2 odst. 1 a 1a nařízení č. 1552/89 musí být vykládán ve spojení
         s celním kodexem, jinak by byl tento článek zbaven veškeré své podstaty.

      45     Uvedená vláda krom toho připomíná, že z článků 869 a 871 nařízení č. 2454/93 vyplývá, že členské státy, které mají pochybnosti
         o působnosti kritérií čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, mají možnost předložit případ Komisi, pokud předmětný celní
         dluh nepřesahuje částku 50 000 eur, a povinnost obrátit se na Komisi, pokud uvedený dluh tuto částku přesahuje.

      46     Bylo by přitom v rozporu s pravidly založenými na objektivitě a nestrannosti, aby orgán, který rozhoduje jednak o chybě, jíž
         se dopustily orgány členského státu, rozhodoval kromě toho i otázku finanční odpovědnosti tohoto státu na základě téhož jednání,
         které uvedený orgán kvalifikoval jako chybu. Taková koncentrace pravomocí by opravňovala k pochybnostem o objektivitě těchto
         rozhodnutí, protože vlastní zdroje by nakonec byly poskytnuty Komisi, ať by bylo její rozhodnutí jakékoliv.

      47     Německá vláda uvádí, pokud jde o celní kodex a ustanovení týkající se vlastních zdrojů, že články 217 až 219 uvedeného kodexu
         upravují podrobně zaúčtování dovozního a vývozního cla. Tato čistě vnitřní činnost celní správy slouží především ke zrychlení
         vybírání cla ve prospěch Komise. Z tohoto důvodu článek 2 nařízení č. 1552/89 bere účetní zápis nebo zaúčtování jako počáteční
         bod. Pro hospodářské subjekty mají naopak tato ustanovení pouze nepřímý význam, protože se nemohou domáhat toho, aby byla
         částka vzniklého cla zapsána do účetnictví.

      48     Italská vláda má za to, že z takového širokého a obecného ustanovení, jako je článek 10 ES, nelze dovodit existenci povinnosti
         členských států v tom smyslu, jak o to usiluje Komise.

      49     Pokud jde o článek 17 nařízení č. 1552/89, ten předpokládá, že dotyčná částka byla zaúčtována, a odpovědnost členského státu
         je tedy omezena na případné nedostatky při vybírání již stanoveného cla. Tímto ustanovením se tedy neřídí případ dotčený v projednávaném
         sporu, kde k zaúčtování cla nedošlo z důvodu chyby vnitrostátních orgánů, která vedla k rozhodnutí Komise o osvobození od
         zaplacení cla z důvodu legitimního očekávání ve smyslu čl. 220 odst. 2 celního kodexu.

      50     Nizozemská vláda uplatňuje, že žádná odpovědnost členského státu, na základě níž by byl povinen za takové situace, jako v projednávaném
         případě, poskytnout Komisi částky, které nemohly být dodatečně vybrány, není rozhodnutím 94/728 stanovena a nemůže z něj vyplývat.
         Taková odpovědnost by musela být výslovně stanovena použitelnou právní úpravou.

      51     Režim celního kodexu, vykládaný ve spojení s nařízením č. 1552/89 a rozhodnutím 94/728, nemá však žádné ustanovení pro případ,
         kdy nedojde k zaúčtování za okolností uvedených v čl. 220 odst. 2 písm. b) uvedeného kodexu.

      52     Portugalská vláda uplatňuje, že nárok Společenství na vlastní zdroje nevzniká se vznikem celního dluhu, ale v okamžiku, kdy
         jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka, a kdy lze
         nárok považovat za stanovený v souladu s článkem 2 nařízení č. 1552/89. Jestliže tento nárok nebyl stanoven nebo toto stanovení
         bylo zrušeno, zaplacení částek, jež nebyly vybrány v důsledku chyb spadajících do odpovědnosti dotyčné správy, Komisi nelze
         provést v rámci nařízení č. 1552/89, ale pouze jako náhradu škody v rozsahu, v němž ji právo Společenství upravuje.

      53     Švédská vláda tvrdí, že ustanovení čl. 2 odst. 1 písm. b) a odst. 3 rozhodnutí 94/728 jasně ukazují, že jsou to Společenství,
         kdo může uplatňovat nárok na clo. Tím vzniká pohledávka Společenství na clo vůči každému dlužníkovi tohoto cla. Dotyčný členský
         stát není vůbec stranou tohoto vztahu věřitele a dlužníka. Úloha členských států je omezena na zajištění vymáhání pohledávek
         Společenství na jejich účet. To je potvrzeno skutečností, že Komise, a nikoli členský stát, má v takovém případě, jako je
         projednávaný případ, pravomoc upustit od stanovení celního dluhu.

       Závěry Soudního dvora
      54     Úvodem je třeba připomenout, jak podotkl generální advokát v bodě 7 svého stanoviska, že z čl. 268 třetího pododstavce ES,
         podle nějž rozpočet musí být vyrovnaný co do příjmů a výdajů, vyplývá, že chybějící příjmy z vlastního zdroje musí být vyrovnány
         buď z jiného vlastního zdroje, nebo přizpůsobením výdajů.

      55     Krom toho je třeba připomenout, že jak vyplývá z čl. 8 odst. 1 rozhodnutí 94/728 vlastní zdroje Společenství uvedené v čl.
         2 odst. 1 písm. a) a b) tohoto rozhodnutí vybírají členské státy a že tyto státy jsou povinny vlastní zdroje Společenství
         poskytnout Komisi. Jako náklady na výběr si členské státy ponechávají v souladu s čl. 2 odst. 3 téhož rozhodnutí 10 % z částek,
         jež mají být odvedeny na základě odst. 1 písm. a) a b) téhož článku; tento procentní podíl byl ostatně na základě čl. 2 odst. 3
         rozhodnutí 2000/597 zvýšen na 25 % u částek, které budou stanoveny po 31. prosinci 2000.

      56     Krom toho je namístě poukázat na to, že v projednávaném případě není zpochybňována ani existence celního dluhu, ani výše sporné
         částky.

      57     Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 upřesňuje, že členské státy musí stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, „jakmile
         jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka“. (neoficiální překlad)
      58     Ze znění tohoto ustanovení vyplývá, že povinnost členských států stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje vzniká, jakmile
         jsou uvedené podmínky stanovené celními předpisy splněny, a že tedy není nezbytné, aby k zaúčtování skutečně došlo.

      59     Jak vyplývá z článků 217, 218 a 221 celního kodexu, tyto podmínky jsou splněny, pokud mají celní orgány k dispozici potřebné
         údaje, a tudíž mohou vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu a určit dlužníka (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne
         14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, C‑460/01, Sb. rozh. s. I‑2613, bod 71, a Komise v. Německo, C‑104/02, Sb. rozh. s. I‑2689,
         bod 80).

      60     V tomto ohledu je třeba připomenout, že členské státy jsou povinny stanovit vlastní zdroje Společenství (viz rozsudek ze dne
         16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, bod 38, a výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod
         45). Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 totiž musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy se nemohou vyhnout stanovení
         pohledávek, a to i když je zpochybňují, jelikož jinak by bylo připuštěno, aby finanční rovnováha Společenství byla narušena
         jednáním jednoho členského státu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, bod
         37, a rozsudek ze dne 15. června 2000, Komise v. Německo, C‑348/97, Recueil, s. I‑4429, bod 64).

      61     Z toho vyplývá, že členské státy jsou povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile mohou jejich celní orgány
         vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu a určit osobu povinnou zaplatit clo.

      62     Tento závěr není zpochybněn čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu. Cílem tohoto ustanovení je chránit legitimní očekávání
         osoby povinné zaplatit clo, pokud jde o opodstatněnost všech skutečností uvedených v rozhodnutí o dodatečném zaúčtování nebo
         nezaúčtování cla [viz, pokud jde o ustanovení čl. 5 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1697/79 ze dne 24. července 1979 o vybírání
         dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží, které nebylo požadováno od osoby zodpovědné za zaplacení cla ze zboží navrženého
         v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo (Úř. věst. L 197, s. 1), převzatá do čl. 220 odst. 2 písm. b)
         celního kodexu, rozsudky ze dne 27. června 1991, Mecanarte, C‑348/89, Recueil, s. I‑3277, bod 19, a ze dne 14. listopadu 2002,
         Ilumitrónica, C‑251/00, Recueil, s. I‑10433, bod 39]. Toto ustanovení upravuje případy, kdy celní orgány členských států nemohou
         přistoupit k dodatečnému zaúčtování dotyčného cla, a tedy ani k dodatečnému vybrání, ale nezbavuje členské státy jejich povinnosti
         stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje.

      63     Existenci tohoto rozlišení mezi pravidly týkajícími se povinnosti stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje a pravidly
         týkajícími se možnosti členských států vybrat clo Soudní dvůr připustil již v rozsudku ze dne 7. září 1999, De Haan (C‑61/98,
         Recueil, s. I‑5003). Jak vyplývá v tomto ohledu z bodu 34 výše uvedeného rozsudku De Haan, jestliže nedodržení lhůt stanovených
         celními předpisy Společenství ze strany vnitrostátních celních orgánů může vést k tomu, že dotyčný členský stát zaplatí Společenství
         v rámci poskytnutí vlastních zdrojů úroky z prodlení, nezpochybňuje splatnost celního dluhu ani právo těchto orgánů přistoupit
         k dodatečnému vybrání ve lhůtě tří let stanovené v čl. 221 odst. 3 celního kodexu. Stejně tak, jestliže v důsledku chyby,
         které se dopustily celní orgány členského státu, osoba povinná k dani nemusí zaplatit částku dotyčného cla, tato chyba nemůže
         zpochybnit povinnost příslušného členského státu zaplatit v rámci poskytnutí vlastních zdrojů úroky z prodlení, jakož i clo,
         jež mělo být stanoveno.

      64     Pokud jde o argument dánské a belgické vlády vycházející ze skutečnosti, že Komise v rámci postupu stanoveného v článcích
         871 a 873 nařízení č. 2454/93 schválila použití čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, je třeba poukázat na to, že uvedený
         postup se netýká povinnosti členských států stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje. Účelem článků 871 a 873 nařízení
         č. 2454/93 je totiž zajistit jednotné uplatnění práva Společenství (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Mecanarte, bod
         33), jakož i, společně s čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, ochranu legitimního očekávání osoby povinné zaplatit clo
         (viz bod 62 tohoto rozsudku).

      65     Krom toho skutečnost, že v rámci postupu stanoveného v článcích 871 a 873 nařízení č. 2454/93 nejsou ve hře finanční zájmy
         Společenství, neboť jejich nárok na dotyčné vlastní zdroje musí být v každém případě stanoven, zaručuje, že Komise může v rámci
         tohoto postupu jednat nezaujatě a nestranně.

      66     Mimoto na základě čl. 17 odst. 1 a 2 nařízení č. 1552/89 jsou členské státy povinny přijmout veškerá nezbytná opatření, aby
         zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle článku 2 téhož nařízení budou poskytnuty Komisi. Členské státy
         tuto povinnost nemají jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci, nebo jestliže se ukáže, že
         v dlouhodobém výhledu není vybrání těchto částek možné z důvodů, které jim nemohou být přičítány.

      67     Z judikatury Soudního dvora přitom vyplývá, že povinnosti stanovit vlastní zdroje Společenství, tyto zdroje připsat na účet
         Komise v předepsaných lhůtách a zaplatit úroky z prodlení jsou vzájemně neoddělitelné; krom toho, tyto úroky jsou splatné
         bez ohledu na důvod zpoždění, s nímž byly tyto zdroje převedeny na účet Komise. Z toho vyplývá, že není namístě rozlišovat
         mezi případem, kdy členský stát stanovil vlastní zdroje a neodvedl je, a případem, kdy je nedůvodně opominul stanovit, a to
         i když neexistuje závazná lhůta (viz zejména výše uvedený rozsudek ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, bod 38).

      68     Členské státy jsou tedy povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile mají celní orgány k dispozici potřebné
         údaje, a tudíž mohou vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu a určit dlužníka, bez ohledu na to, zda jsou splněna
         kritéria pro použití čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, a zda se tedy může provést dodatečné zaúčtování a vybrání dotyčného
         cla, či nikoliv. Za těchto podmínek členský stát, který nestanoví nárok Společenství na vlastní zdroje a neposkytne odpovídající
         částku Komisi, aniž by byla splněna některá z podmínek stanovených v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1552/89, nesplnil své povinnosti
         vyplývající z práva Společenství, a zejména z článků 2 a 8 rozhodnutí 94/728.

      69     Pokud jde o článek 10 ES, kterého se Komise rovněž dovolává, není namístě konstatovat nesplnění obecných povinností obsažených
         v ustanoveních tohoto článku, které by se lišilo od zjištěného nesplnění specifičtějších povinností Společenství, jimiž bylo
         Dánské království vázáno zejména na základě článků 2 a 8 rozhodnutí 94/728.

      70     Je tedy třeba určit, že Dánské království tím, že dánské úřady neposkytly Komisi vlastní zdroje ve výši 140 409,60 DKK a příslušné
         úroky z prodlení počítané ode dne 20. prosince 1999, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, a zejména
         porušilo články 2 a 8 rozhodnutí 94/728/ES.

       K nákladům řízení
      71     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Dánské
         království nemělo ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení. V souladu s čl. 69 odst. 4
         prvním pododstavcem téhož řádu ponesou členské státy vystupující ve sporu jako vedlejší účastníci vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Dánské království tím, že dánské úřady neposkytly Komisi Evropských společenství vlastní zdroje ve výši 140 409,60 DKK a příslušné
            úroky z prodlení počítané ode dne 20. prosince 1999, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, a zejména
            porušilo články 2 a 8 rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství.
      2)      Dánskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Belgické království, Spolková republika Německo, Italská republika, Nizozemské království, Portugalská republika a Švédské
            království ponesou vlastní náklady.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: dánština.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 12. února 2015.#Evropská komise v. IPK International - World Tourism Marketing Consultants GmbH.#Kasační opravný prostředek – Rozhodnutí Komise ukládající vrácení finanční podpory – Splnění povinností vyplývajících z rozsudku Tribunálu Evropské unie – Rozlišování mezi úroky z prodlení a kompenzačními úroky – Výpočet úroků.#Věc C-336/13 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      12. února 2015 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Rozhodnutí Komise ukládající vrácení finanční podpory — Splnění povinností vyplývajících z rozsudku Tribunálu Evropské unie — Rozlišování mezi úroky z prodlení a kompenzačními úroky — Výpočet úroků“
      Ve věci C‑336/13 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 19. června 2013,

         Evropská komise, zastoupená F. Dintilhacem, G. Wilmsem a G. Zavvosem, jako zmocněnci,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž další účastnicí řízení je:

         IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, se sídlem v Mnichově (Německo), zastoupená C. Pitschasem, Rechtsanwalt,
      žalobkyně v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení J.‑C. Bonichot, předseda senátu, A. Arabadžev a J. L. da Cruz Vilaça (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 4. září 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Evropská komise se svým kasačním opravným prostředkem domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ve věci IPK International v. Komise (T‑671/11, EU:T:2013:163, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise ze dne 14. října 2011 [ENTR/R1/HHO/lsa – entre.r.l(2011)1183091] (dále jen „sporné rozhodnutí) v rozsahu, v němž částku úroků, které mají být vyplaceny společnosti IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH (dále jen „IPK“) omezuje na 158618,27 eura.

         Skutečnosti předcházející sporu

               2

               Projednávaný spor zapadá do série sporů mezi účastnicemi tohoto řízení, které řešil Tribunál a Soudní dvůr již od roku 1994. Tyto spory vycházejí z rozhodnutí Komise ze dne 4. srpna 1992 o poskytnutí finanční podpory společnosti IPK. Téměř třináct let po přijetí tohoto rozhodnutí zrušila Komise na základě procesních vad poskytnutí této finanční podpory rozhodnutím ze dne 13. května 2005. Tento orgán následně vydal dne 4. prosince 2006 inkasní příkaz, na jehož základě uhradila společnost IPK dne 15. května 2007 částku 318000 eur, navýšenou o úroky z prodlení.

               3

               Rozsudkem IPK International v. Komise (T‑297/05, EU:T:2011:185) Tribunál uvedené rozhodnutí Komise ze dne 13. května 2005 zrušil. Shledal, že Komise sice právem konstatovala procesní vady, které v zásadě odůvodňovaly zrušení uvedené finanční podpory. Uvedené rozhodnutí však muselo být zrušeno z důvodu nedodržení promlčecí lhůty.

               4

               V důsledku toho požádala společnost IPK dopisem ze dne 27. července 2011 Komisi o vrácení uhrazených částek. Předmětná částka se skládala ze tří dílů, a sice prvního dílu ve výši 212000 eur nevyplacených společnosti IPK, tj. 40 % finanční podpory poskytnuté v roce 1992, druhého dílu ve výši 318000 eur, který společnost IPK mezitím vrátila, tj. 60 % uvedené finanční podpory, a třetího dílu ve výši 31961,63 eura odpovídající úrokům z prodlení, které společnost IPK zaplatila Komisi při vrácení druhého dílu. Společnost IPK rovněž požádala o zaplacení úroků z prodlení od 1. ledna 1994 za první díl a od 18. května 2007, tedy ode dne následujícího po dni, kdy společnost IPK vrátila již vyplacené částky spolu s úroky z prodlení, pokud jde o druhý díl.

               5

               Dne 14. října 2011 přijala Komise sporné rozhodnutí, v němž uvedla celkovou částku, která měla být uhrazena společnosti IPK, a doručila je společnosti IPK, přičemž tato částka zahrnovala úroky, které byly kvalifikovány jako „kompenzační“. Tyto úroky, ve výši 158618,27 eura, byly vypočteny podle úrokové sazby Evropské centrální banky (ECB) a Evropského měnového institutu (EMI), předchůdce ECB, pro hlavní refinanční operace. Komise dále uvedla, že tyto úroky z částek 318000 eur a 31 961,63 eura vypočetla od 18. května 2007 a z částky 212000 eur od 1. ledna 1994, a to až do 31. října 2011.

               6

               Dopisem ze dne 17. října 2011 zpochybnila společnost IPK legalitu sporného rozhodnutí a požádala, aby jí byl sdělen zejména právní základ uvedeného rozhodnutí, jakož i odůvodnění pro kvalifikaci předmětných úroků jako „kompenzační“, a nikoli „z prodlení“.

               7

               Dopisem ze dne 25. října 2011 Komise především uvedla, že sporné rozhodnutí bylo přijato na základě článku 266 SFEU. Navíc tvrdila, že neměla povinnost zaplatit úroky z prodlení, ale že z judikatury vyvodila svoji povinnost zaplatit kompenzační úroky v souladu se zrušujícím rozsudkem.

         Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

               8

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 22. prosince 2011 podala společnost IPK žalobu na neplatnost sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž částka úroků, které jí byly přiznány, činí pouze 158618,27 eura. Uplatnila jediný žalobní důvod vycházející z porušení článku 266 SFEU, kterým zpochybnila výpočet úroků provedený Komisí.

               9

               Tribunál napadeným rozsudkem žalobě společnosti IPK vyhověl.

               10

               Z bodu 27 napadeného rozsudku vyplývá, že podle tvrzení společnosti IPK uznala Komise sporným rozhodnutím svoji povinnost zaplatit uvedené společnosti od 1. ledna 1994 úroky z prvního dílu a od 18. května 2007 úroky ze zbylých dvou dílů. Společnost IPK v tomto ohledu uvedla, že uvedená povinnost Komise nebyla předmětem projednávaného sporu, takže sporné rozhodnutí v tomto rozsahu nabylo právní moci. V bodě 33 uvedeného rozsudku Tribunál konstatoval, že Komise na jednání uznala svůj dluh vůči společnosti IPK ve výši 158618,27 eura z titulu kompenzačních úroků.

               11

               V bodě 34 napadeného rozsudku měl Tribunál za to, že argumentace Komise, jejíž podstatou je jednak to, že společnost IPK není věřitelem v dobré víře, a jednak to, že Tribunál v rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) konstatoval zaviněné protiprávní jednání společnosti IPK, nemění nic na existenci hlavní pohledávky ani na skutečnosti, že Komise dluží úroky.

               12

               V bodě 36 napadeného rozsudku Tribunál připomněl, že předmětné úroky měly být bez ohledu na jejich pojmenování vypočteny na základě úrokové sazby ECB pro hlavní refinanční operace navýšené o dva body. Upřesnil, že toto paušální navýšení je vedeno snahou zabránit bezdůvodnému obohacení, a poté dospěl v bodě 39 uvedeného rozsudku k závěru, že Komise nesprávně nenavýšila sazbu kompenzačních úroků.

               13

               Pokud jde o úroky z prodlení, Tribunál v bodě 41 napadeného rozsudku připomněl, že „ustálen[á] judikatur[a] uzn[ala] bezpodmínečnou povinnost Komise zaplatit úroky z prodlení zejména v případech, kdy zapříčinila vznik mimosmluvní odpovědnosti na straně Unie, za období následující po vynesení rozsudku, jímž byla tato odpovědnost konstatována [...], jakož i v případě vrácení bezdůvodného obohacení v návaznosti na zrušující rozsudek“. Dále konstatoval, že Komise během ústní části řízení uznala, že dluží úroky z prodlení plynoucí od vynesení rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185), a poté dospěl k závěru, že Komise měla povinnost připojit k hlavní dlužné částce úroky z prodlení, které v projednávaném případě vzhledem k dohodě účastnic v tomto bodě plynou od 15. dubna 2011, a to bez ohledu na skutečnost, že sporné rozhodnutí je jediným právním základem pro dotyčnou hlavní pohledávku.

               14

               Tribunál v bodě 42 napadeného rozsudku uvedl, že „Komise měla rovněž povinnost vyčíslit úroky z prodlení na základě hlavní dlužné částky navýšené o dříve vzniklé kompenzační úroky“.

         Návrhová žádání účastnic řízení před Soudním dvorem

               15

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        napadený rozsudek zrušil,

                        —

                        žalobu podanou společností IPK zamítl a

                        —

                        této společnosti uložil náhradu nákladů řízení v obou stupních.

               16

               Společnost IPK navrhuje, aby kasační opravný prostředek Komise byl zamítnut a aby byla posledně zmíněné uložena náhrada nákladů řízení.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

               17

               Komise uplatňuje na podporu svého kasačního opravného prostředku šest důvodů, které vycházejí z toho, že je napadený rozsudek stižen zaprvé nesprávným právním posouzením plynoucím z nezohlednění judikatury Soudního dvora v oblasti kompenzačních úroků, zadruhé nezohledněním judikatury ohledně rozlišování mezi kompenzačními úroky a úroky z prodlení, zatřetí nesprávným právním posouzením ohledně kapitalizace kompenzačních úroků a výpočtu úroků z prodlení od15. dubna 2011, začtvrté nesprávným výkladem sporného rozhodnutí a dřívějšího rozsudku Tribunálu, jakož i zkreslením skutkového stavu, zapáté nedostatečným a rozporuplným odůvodněním a nakonec zašesté nesprávným uplatněním unijních právních zásad v oblasti bezdůvodného obohacení.

               18

               První, druhý a čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku se týkají právního základu předmětné pohledávky a uplatnění judikatury týkající se kompenzačních úroků. Vzhledem k tomu, že otázka dlužných úroků je úzce spjata s otázkou právního základu platební povinnosti Komise, je tyto důvody třeba zkoumat společně.

         K nesprávnému právnímu posouzení týkajícího se právního základu pohledávky a uplatnění judikatury týkající se kompenzačních úroků

      Argumentace účastnic řízení

               19

               Komise poukazuje na nesprávné právní posouzení, které podle ní vyplývá z toho, že Tribunál nezohlednil judikaturu použitelnou v oblasti kompenzačních úroků. Tribunál podle ní nerespektoval judikaturu Soudního dvora, plynoucí zejména z rozsudku Mulder a další v. Rada a Komise (C‑104/89 a C‑37/90, EU:C:2000:38, bod 214), ani judikaturu Tribunálu, plynoucí zejména z rozsudku Agraz a další v. Komise (T‑285/03, EU:T:2008:526, bod 50), podle které kompenzační úroky mají kompenzovat inflaci zjištěnou v členském státě, kde má věřitel bydliště nebo sídlo, tím, že nahradí ztráty způsobené měnovým znehodnocením.

               20

               Komise dále tvrdí, že Tribunál nezohlednil judikaturu týkající se rozlišování mezi kompenzačními úroky a úroky z prodlení. Tribunál měl totiž přihlédnout k rozdílným funkcím, které plní tyto dva druhy úroků, v tom smyslu, že měl stanovit vyšší sazbu u úroků z prodlení. Tyto úroky mají za cíl přimět dlužníka, aby co nejrychleji uhradil svůj dluh, kdežto kompenzační úroky mají vyrovnat ztrátu na hodnotě majetku.

               21

               Komise konečně tvrdí, že Tribunál vycházel z nesprávného výkladu sporného rozhodnutí a dřívějšího rozsudku, jakož i ze zkresleného skutkového stavu.

               22

               Komise připouští, že ve sporném rozhodnutí i na jednání uznala svoji povinnost uhradit pohledávku plynoucí z původního rozhodnutí o poskytnutí podpory „obnoveného“ rozsudkem IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011. Má však za to, že její platební povinnost vyplývá přímo z povinnosti vyhovět výše uvedenému rozsudku, a že Tribunál tedy dospěl k chybnému závěru, že sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž představuje „uznání dluhu“, je jediným právním základem povinnosti zaplatit hlavní částku a úroky. Tribunál měl shledat, že tato platební povinnost vyplývá z článku 266 SFEU.

               23

               Společnost IPK má za to, že si Komise vykládá napadený rozsudek nesprávně, neboť Tribunál nezpochybnil skutečnost, že kompenzační úroky slouží k vyrovnání měnového znehodnocení. Společnost IPK kromě toho tvrdí, že měnové znehodnocení není jediným faktorem, který je třeba použít při výpočtu kompenzačních úroků. Tyto úroky též slouží k náhradě ušlého zisku nebo též k zamezení bezdůvodnému obohacení.

               24

               Společnost IPK je též názoru, že skutečnost, že by výpočet byl u obou druhů předmětných úroků v zásadě stejný, nebrání tomu, aby každým z těchto úroků byla přiznána vlastní funkce. Kromě toho existuje ve výpočtu obou těchto druhů úroků věcný rozdíl, neboť kompenzační úroky se vypočítávají výlučně na základě hlavní pohledávky, kdežto úroky z prodlení se vypočítávají z uvedeného základu navýšeného o kompenzační úroky splatné ke dni vynesení rozsudku.

               25

               Společnost IPK konečně připouští, že Tribunál měl vycházet z článku 266 SFEU. Má však za to, že toto nesprávné právní posouzení nemá na výpočet předmětných úroků žádný dopad.

         Závěry Soudního dvora

               26

               V bodech 34 a 41 napadeného rozsudku Tribunál shledal, že sporné rozhodnutí je jediným právním základem dotyčné hlavní pohledávky.

               27

               Je však třeba připomenout, že čl. 264 první pododstavec SFEU stanoví, že je-li žalobě na neplatnost vyhověno, je napadený akt prohlášen za neplatný od počátku.

               28

               V projednávané věci měl rozsudek IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011, kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise ze dne 13. května 2005 zmíněné v bodě 2 tohoto rozsudku, za účinek to, že došlo k obnovení rozhodnutí o poskytnutí sporné finanční podpory ze dne 4. srpna 1992.

               29

               Z článku 266 prvního pododstavce SFEU navíc vyplývá, že orgán, jehož akt byl prohlášen za neplatný, je povinen přijmout opatření vyplývající z rozsudku, kterým byl tento akt prohlášen za neplatný od počátku. To vede zejména k úhradě dlužných částek a k vrácení bezdůvodného obohacení, jakož i k zaplacení úroků z prodlení.

               30

               V této souvislosti je třeba zdůraznit, že úhrada úroků z prodlení je opatřením vyplývajícím ze zrušujícího rozsudku ve smyslu čl. 266 prvního pododstavce SFEU, neboť slouží k paušální náhradě ztráty požitků plynoucích z pohledávky a k přimění dlužníka, aby co nejrychleji splnil povinnosti vyplývající ze zrušujícího rozsudku.

               31

               Z výše uvedeného vyplývá, že povinnost Komise uhradit hlavní pohledávku spolu s úroky nemá svůj základ ve výkonu sporného rozhodnutí, nýbrž ve vyhovění rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011 na základě článku 266 SFEU.

               32

               Je tudíž třeba dospět k závěru, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že v bodech 34 a 41 napadeného rozsudku shledal, že sporné rozhodnutí je jediným základem dotyčné pohledávky.

               33

               Výtky směřující proti nadbytečnému odůvodnění rozhodnutí Tribunálu však nemohou vést ke zrušení tohoto rozhodnutí, a nejsou tedy relevantní (v tomto smyslu viz rozsudky Francie v. People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, bod 79, a Maďarsko v. Komise, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, bod 82).

               34

               V projednávané věci přitom odůvodnění obsažené v bodě 34 napadeného rozsudku podává odpověď na žalobní důvod Komise vycházející z toho, že věřitel nebyl v dobré víře. Konkrétně poslední věta tohoto bodu, v níž Tribunál uvádí, že sporné rozhodnutí je jediným právním základem pro dotyčnou hlavní pohledávku, je uvozena výrazem „z toho dále vyplývá“ a ukončuje stručnou analýzu rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011, jejímž účelem je prokázat, že přístup Komise vychází z nesprávného výkladu tohoto rozsudku. Tato poslední věta je tedy uvedena pouze pro úplnost.

               35

               Obdobně v bodě 41 napadeného rozsudku Tribunál završuje svoji argumentaci ohledně povinnosti Komise zaplatit úroky z prodlení od vynesení rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011, přičemž uvádí, jak bylo zmíněno v bodě 34 napadeného rozsudku, že tento závěr platí bez ohledu na skutečnost, že sporné rozhodnutí je jediným právním základem pro dotyčnou hlavní pohledávku.

               36

               Vzhledem k tomu, že důvod kasačního opravného prostředku týkající se v zásadě právního základu předmětné pohledávky směřuje proti důvodům, které byly uvedeny pouze pro úplnost, musí být tedy jako irelevantní zamítnut.

               37

               Kromě toho, jak uvedl generální advokát v bodě 93 stanoviska, přiznání kompenzačních úroků nespadá do rámce opatření ke splnění povinností vyplývajících ze zrušujícího rozsudku ve smyslu čl. 266 prvního pododstavce SFEU, nýbrž spadá do působnosti druhého pododstavce zmíněného článku 266, který odkazuje na článek 340 SFEU, tj. na spory vzniklé z mimosmluvní odpovědnosti Unie (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Brazzelli Lualdi a další, C‑136/92 P, EU:C:1994:211, bod 42). Tato kategorie úroků totiž slouží ke kompenzaci uplynutí času do soudního zhodnocení výše škody, nezávisle na jakémkoli prodlení přičitatelném dlužníku.

               38

               Z výše uvedeného vyplývá, že Tribunál dospěl k nesprávnému závěru, že Komise dlužila úroky kvalifikované jako „kompenzační“, ačkoli v rámci splnění povinností vyplývajících z rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011 na základě čl. 266 prvního pododstavce SFEU mohly být přiznány pouze úroky z prodlení.

               39

               V důsledku toho musí být důvody kasačního opravného prostředku, které se v zásadě týkají uplatnění judikatury týkající se kompenzačních úroků, zamítnuty jako irelevantní.

         K nesprávnému právnímu posouzení týkajícího se kapitalizace kompenzačních úroků a výpočtu úroků z prodlení od 15. dubna 2011

      Argumentace účastnic řízení

               40

               Tento třetí důvod kasačního opravného prostředku lze rozdělit do dvou částí. V rámci jedné části tohoto důvodu zpochybňuje Komise jí uloženou povinnost zaplatit úroky z prodlení od 15. dubna 2011.

               41

               Navrhovatelka zdůrazňuje, že úroky z prodlení lze v zásadě vymáhat po zaslání výzvy, která je v případě odsouzení nahrazena výrokem Tribunálu. Bez tohoto odsouzení by Tribunál nemohl zpětně uložit povinnost k zaplacení takovýchto úroků. Komise tímto zpochybňuje skutečnost, že za výchozí bod vzniku povinnosti zaplatit úroky z prodlení byl stanoven 15. duben 2011, jelikož tato povinnost měla vyplynout výlučně ze sporného rozhodnutí, a nikoli z rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011.

               42

               Konečně zohlednění uvedeného data je podle navrhovatelky v rozporu se stanoviskem Tribunálu, který rozhodl, že povinnost vrátit příslušné částky plyne pouze ze sporného rozhodnutí, které bylo přijato dne 14. října 2011.

               43

               V rámci druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že Tribunál nemohl uložit povinnost kapitalizace kompenzačních úroků, neboť v rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011 není povinnost ke kapitalizaci těchto úroků výslovně uložena.

               44

               Společnost IPK má za to, že jediným cílem posledně zmíněného rozsudku byl přezkum legality sporného rozhodnutí. Skutečnost, že Tribunál neposoudil právní následky plynoucí z tohoto rozsudku, nezbavuje Komisi povinnosti zaplatit jak úroky z prodlení, tak kompenzační úroky. Tato společnost dále připomíná, že během ústní části řízení před Tribunálem uznala Komise svoji povinnost zaplatit úroky z prodlení od 15. dubna 2011.

               45

               Společnost IPK dodává, že by úroky z prodlení měly být vypočteny z částky hlavního dluhu navýšené o kompenzační úroky, které vznikly do vynesení uvedeného rozsudku.

         Závěry Soudního dvora

               46

               Pokud jde o tvrzené nesprávné právní posouzení, které se týkalo povinnosti zaplatit úroky z prodlení od 15. dubna 2011, je třeba zdůraznit, že během ústní části řízení před Tribunálem Komise uznala, že je povinna zaplatit úroky z prodlení, a to od výše uvedeného data.

               47

               Pravomoc Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku je však omezena na posouzení právního řešení žalobních důvodů projednávaných před soudem prvního stupně. Účastník řízení tedy v zásadě nemůže před Soudním dvorem poprvé uplatnit důvod, který nepředložil u Tribunálu, protože by to znamenalo, že by Soudní dvůr mohl přezkoumávat legalitu řešení přijatého Tribunálem ve vztahu k důvodům, které Tribunál neprojednával (v tomto smyslu viz rozsudek Německo v. Komise, C‑544/09 P, EU:C:2011:584, bod 63). Z toho vyplývá, že část důvodu, která byla uplatněna poprvé v tomto rámci, musí být považována za nepřípustnou (v tomto smyslu viz rozsudek FENIN v. Komise, C‑205/03 P, EU:C:2006:453, bod 22).

               48

               Vzhledem k tomu, že část třetího důvodu kasačního opravného prostředku, která vychází z nesprávného právního posouzení, jež se týkalo povinnosti přiznat úroky z prodlení od 15. dubna 2011, je nová, je třeba ji pro nepřípustnost odmítnout.

               49

               Pokud jde o nesprávné právní posouzení ohledně kapitalizace úroků, z bodů 37 a 38 tohoto rozsudku vyplývá, že úroky, jež v projednávané věci dluží Komise, nemohou být kvalifikovány jako kompenzační.

               50

               Jak zdůraznil generální advokát v bodě 117 stanoviska, tyto úroky nepředstavují dodatečnou škodu, která se připojuje k hlavní pohledávce a sama vytváří úroky.

               51

               Kapitalizace úroků, jak ji uložil Tribunál v bodě 42 napadeného rozsudku, v rozsahu, v němž se zakládá na kompenzační povaze dříve vzniklých úroků, tedy vychází z nesprávného právního posouzení.

               52

               Důvodu kasačního opravného prostředku uplatněnému Komisí je tedy v rozsahu, v němž se vztahuje ke kapitalizaci úroků, třeba vyhovět.

               53

               I když odůvodnění rozsudku Tribunálu vykazuje porušení unijního práva, ale jeho výrok se z jiných právních důvodů jeví jako opodstatněný, nemůže takové porušení vést ke zrušení tohoto rozsudku a je třeba nahradit odůvodnění (v tomto smyslu viz rozsudek Comitato „Venezia vuole vivere“ a další v. Komise, C‑71/09 P, C‑73/09 P a C‑76/09 P, EU:C:2011:368, bod 118 a citovaná judikatura).

               54

               Nicméně, jak uvedl generální advokát v bodě 120 stanoviska, v projednávané věci nelze nalézt žádnou zvláštní okolnost, která by odůvodňovala kapitalizaci úroků z prodlení dlužených společnosti IPK.

               55

               Za těchto podmínek musí být třetí důvod kasačního opravného prostředku v části, v níž vychází z nesprávného právního posouzení vyplývajícího z kapitalizace úroků, shledán opodstatněným a ve zbývající části musí být prohlášen nepřípustným.

         K nedostatečnosti a rozporuplnosti odůvodnění

      Argumentace účastnic řízení

               56

               V rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že Tribunál neodpověděl na její argumenty ohledně částky úroků, neboť se v tomto ohledu omezil na odkaz na příslušnou judikaturu. Tribunál si navíc odporuje v tom, že na jedné straně uvedl, že kompenzační úroky mají sloužit k vyrovnání měnového znehodnocení v důsledku inflace, a na druhé straně paušálně stanovil výši přiznaných kompenzačních úroků.

               57

               Pokud jde o úroky z prodlení, Komise též Tribunálu vytýká, že odůvodnění jeho rozsudku je rozporuplné v tom, že za počátek výplaty těchto úroků považuje 15. duben 2011, přičemž zároveň uvádí, že sporné rozhodnutí je jediným právním základem platební povinnosti Komise.

               58

               Společnost IPK je názoru, že odůvodnění napadeného rozsudku není rozporuplné ani nedostatečné.

         Závěry Soudního dvora

               59

               Pokud jde zaprvé o odůvodnění napadeného rozsudku týkajícího se výpočtu kompenzačních úroků, je třeba podotknout, jak to učinil i generální advokát v bodech 98 a 99 stanoviska, že Tribunál bod po bodu odpověděl na argumenty, které před ním uplatnila Komise.

               60

               Argument vycházející z nedostatečnosti odůvodnění týkajícího se výpočtu kompenzačních úroků musí být tedy jako neopodstatněný odmítnut.

               61

               Kromě toho z bodů 37 a 38 tohoto rozsudku vyplývá, že úroky dotčené v projednávané věci nesmí být kvalifikovány jako kompenzační.

               62

               Argument vycházející z toho, že odůvodnění napadeného rozsudku je v části týkající se výpočtu kompenzačních úroků rozporuplné, musí být tudíž jako irelevantní odmítnut.

               63

               Pokud jde dále o vadu, kterou je údajně stižen tento rozsudek a která spočívá v rozporuplnosti odůvodnění ohledně výpočtu úroků z prodlení, z bodů 31 a 32 tohoto rozsudku vyplývá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že shledal, že sporné rozhodnutí je jediným právním základem pro dotyčnou hlavní pohledávku.

               64

               Nesprávné právní posouzení, jehož se dopustí Tribunál v souvislosti s povinností uvést odůvodnění, však nemůže vést ke zrušení napadeného rozsudku, pokud se jeho výrok jeví být opodstatněným z jiných právních důvodů (v tomto smyslu viz rozsudky Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, bod 47, jakož i Biret a Cie v. Rada, C‑94/02 P, EU:C:2003:518, bod 63).

               65

               Z bodu 41 napadeného rozsudku přitom vyplývá, že sama Komise během ústní části řízení před Tribunálem uznala, že dluží úroky z prodlení od vynesení rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011, takže Tribunál při rozhodnutí, že předmětné úroky jsou dlužné ode dne tohoto vynesení, vycházel z dohody účastnic řízení.

               66

               Argument vycházející z rozporuplnosti odůvodnění ohledně výpočtu úroků z prodlení, kterou je stižen napadený rozsudek, musí být tudíž jako irelevantní odmítnut.

               67

               Pátý důvod kasačního opravného prostředku je proto třeba zamítnout.

         K nesprávnému právnímu posouzení týkajícího se uplatnění unijních právních zásad v oblasti bezdůvodného obohacení

      Argumentace účastnic řízení

               68

               V rámci šestého důvodu kasačního opravného prostředku Komise zpochybňuje navýšení úrokové sazby stanovené ECB o dva body. Tribunál se podle ní dopustil jak nesprávného posouzení skutkového stavu, neboť nedošlo k obohacení Komise, tak nesprávného právního posouzení, neboť úhrada kompenzačních úroků má za cíl vyhnout se ochuzení věřitele, a nikoli předejít obohacení dlužníka.

               69

               Navrhovatelka dodává, že by paušální uplatnění sazby pro hlavní refinancování, navýšené o dva body, vedlo k ochuzení Unie ve prospěch věřitele, který nebyl v dobré víře, což by bylo v rozporu s obecnými zásadami unijního práva v oblasti bezdůvodného obohacení.

               70

               Podle společnosti IPK je účelem přiznání kompenzačních úroků kromě vyrovnání měnového znehodnocení i předcházet bezdůvodnému obohacení.

         Závěry Soudního dvora

               71

               Z bodů 29 až 31 tohoto rozsudku vyplývá, že povinnost Komise k úhradě úroků z prodlení vyplývá z čl. 266 prvního pododstavce SFEU. Komise proto nemůže důvodně tvrdit, že by splnění této povinnosti vedlo k bezdůvodnému obohacení společnosti IPK.

               72

               V důsledku toho musí být šestý důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jako neopodstatněný.

               73

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba napadený rozsudek zrušit pouze v rozsahu, v němž ukládá povinnost stanovit úroky z prodlení, které Komise dluží společnosti IPK, na základě hlavní částky pohledávky navýšené o dříve vzniklé úroky. Ve zbývající části se kasační opravný prostředek zamítá.

         K vrácení věci Tribunálu

               74

               Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie může Soudní dvůr v případě zrušení rozhodnutí Tribunálu vrátit věc zpět Tribunálu k rozhodnutí, nebo vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.

               75

               V projednávané věci má Soudní dvůr za to, že má všechny nezbytné poznatky pro rozhodnutí o kapitalizaci úroků požadované společností IPK.

               76

               Jak bylo uvedeno v bodě 54 tohoto rozsudku, není namístě vyhovět žádosti o kapitalizaci úroků dlužených společnosti IPK. Úroky z prodlení, které Komise dluží společnosti IPK, tudíž musí být vypočteny pouze na základě hlavní částky dotyčné pohledávky a plynou až do úplného splnění povinností vyplývajících z rozsudku IPK International v. Komise (EU:T:2011:185) ze dne 15. dubna 2011.

         K nákladům řízení

               77

               Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, je‑li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení. Podle čl. 138 odst. 1 téhož jednacího řádu, který je podle čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu použitelný na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl ve věci úspěch, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Článek 138 odst. 3 uvedeného jednacího řádu stanoví, že pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch, nese každý z nich vlastní náklady.

               78

               Vzhledem k tomu, že v projednávané věci měly obě účastnice řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch, je třeba rozhodnout, že každá z nich ponese vlastní náklady řízení v tomto stupni.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Rozsudek Tribunálu Evropské unie IPK International v. Komise (T‑671/11, EU:T:2013:163) se zrušuje v rozsahu, v němž uložil povinnost stanovit úroky z prodlení, které Evropská komise dluží společnosti IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, na základě hlavní částky pohledávky navýšené o dříve vzniklé úroky.

                           2)

                           Ve zbývající části se kasační opravný prostředek zamítá.

                           3)

                           Úroky z prodlení, které Evropská komise dluží společnosti IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, musí být vypočteny pouze na základě hlavní částky pohledávky.

                           4)

                           Evropská komise a společnost IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH ponesou vlastní náklady řízení v tomto stupni.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 13. prosince 2012.#Maatschap L. A. en D. A. B. Langestraat en P. Langestraat-Troost v. Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná College van Beroep voor het bedrijfsleven.#Společná zemědělská politika – Integrovaný administrativní a kontrolní systém – Snížení nebo vyloučení z plateb v případě nedodržení pravidel podmíněnosti – Odpovědnost za jednání jiné osoby.#Věc C‑11/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      13. prosince 2012 (
            *1
         )
      „Společná zemědělská politika — Integrovaný administrativní a kontrolní systém — Snížení nebo vyloučení z plateb v případě nedodržení pravidel podmíněnosti — Odpovědnost za jednání jiné osoby“
      Ve věci C-11/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nizozemsko) ze dne 12. října 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 4. ledna 2012, v řízení

         Maatschap L. A. en D. A. B. Langestraat en P. Langestraat-Troost

      proti

         Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, E. Levits, J.-J. Kasel a M. Safjan (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za nizozemskou vládu C. S. Schillemans a C. Wissels, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi B. Burggraafem a H. Tserepa-Lacombe, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 23 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 73/2009 ze dne 19. ledna 2009, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a zrušuje nařízení (ES) č. 1782/2003 (Úř. věst. L 30, s. 16).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Maatschap L. A. en D. A. B. Langestraat en P. Langestraat-Troost (dále jen „Maatschap“) a Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie (dále jen „Staatssecretaris“) ve věci snížení podpory, která jí byla poskytnuta v rámci společné zemědělské politiky.

         Právní rámec

         Nařízení (ES) č. 1782/2003

               3

               Článek 6 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (Úř. věst. L 270, s. 1), v původním znění stanovil:
               „Pokud nejsou požadavky podle předpisů v oblasti řízení nebo dobrý zemědělský a ekologický stav dodržovány z důvodu jednání nebo opomenutí přičitatelného dotyčnému zemědělci, je celková výše přímých plateb, které mají být poskytnuty v kalendářním roce, v němž je nedodržení zjištěno, snížena nebo zrušena po použití článků 10 a 11 v souladu s prováděcími pravidly stanovenými v článku 7.“

               4

               Článek 6 odst. 1 nařízení č. 1782/2003, ve znění nařízení Rady (ES) č. 146/2008 ze dne 14. února 2008 (Úř. věst. L 46, s. 1), měl od 1. dubna 2008 následující znění:
               „Pokud nejsou požadavky podle předpisů v oblasti řízení nebo dobrý zemědělský a ekologický stav v kterémkoli okamžiku daného kalendářního roku (dále jen ‚příslušný kalendářní rok‘) dodržovány a toto nedodržování požadavků je důsledkem určitého jednání nebo opomenutí, které může být zemědělci, jenž v příslušném kalendářním roce podal žádost o podporu, přímo přičítáno, pak se celková výše přímých plateb, jež mají být […] tomuto zemědělci poskytnuty, sníží nebo zruší v souladu s prováděcími pravidly stanovenými v článku 7.
               První pododstavec se použije také v případech, kdy nedodržení požadavků je důsledkem určitého jednání nebo opomenutí, jež může být přímo přičítáno osobě, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna.
               […]
               Pro účely tohoto odstavce se ‚převodem‘ rozumí jakýkoliv druh transakce, při níž převodce přestává disponovat příslušnou zemědělskou půdou.“

               5

               Nařízení č. 1782/2003 bylo zrušeno od 1. ledna 2009 nařízením č. 73/2009.

         Nařízení č. 146/2008

               6

               Druhý a třetí bod odůvodnění nařízení č. 146/2008 jsou následujícího znění:

                        „2)

                        Podle čl. 44 odst. 3 nařízení č. 1782/2003 musí mít zemědělci po dobu alespoň deseti měsíců k dispozici pozemky odpovídající ploše, na kterou se váže platební nárok. Zkušenost ukázala, že nebezpečí této podmínky spočívá v omezení fungování trhu s pozemky a vytvoření značných administrativních úkonů pro dotyčné zemědělce a správní orgány. Aby se však zajistilo, že u téže půdy nebude docházet ke kumulaci podpor [žádostí], mělo by se stanovit datum, k němuž by měl mít zemědělec dané pozemky k dispozici. Bylo by vhodné, aby členské státy stanovily uvedené datum, které by nemělo být pozdější, než je datum stanovené pro změnu žádosti o podporu. Stejné pravidlo by mělo být uplatněno rovněž u členských států, jež používají režim jednotné platby na plochu.

                        3)

                        V důsledku zkrácení doby, během níž má zemědělec k dispozici pozemky odpovídající ploše, na kterou se váže platební nárok v rámci režimu jednotné platby i režimu jednotné platby na plochu, na jeden den, by měla být vyjasněna pravidla o odpovědnosti v souvislosti s podmíněností, zejména v případě převodu půdy během dotyčného kalendářního roku. Je tedy třeba objasnit, že zemědělec, který podá žádost o podporu, by měl být odpovědný vůči příslušnému orgánu, pokud jde o nedodržování požadavků týkajících se podmíněnosti v dotyčném kalendářním roce u veškeré zemědělské půdy uvedené v žádosti o podporu. To by nemělo bránit soukromoprávním ujednáním mezi dotyčným zemědělcem a osobou, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna.“

         Nařízení (ES) č. 796/2004

               7

               Nařízení Komise (ES) č. 796/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro podmíněnost, odlišení a integrovaný administrativní a kontrolní systém podle nařízení Rady (ES) č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce, a dále pro podmíněnost podle nařízení Rady (ES) č. 479/2008 (Úř. věst. L 141, s. 18), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1266/2008 ze dne 16. prosince 2008 (Úř. věst. L 338, s. 34), kterým se stanoví prováděcí pravidla pro ukládaní sankcí za nedodržení pravidel spojených s podmíněností.

               8

               Znění padesátého šestého a padesátého sedmého bodu odůvodnění tohoto nařízení je následující:

                        „(56)

                        Systém snížení a vyloučení upravený v nařízení (ES) č. 1782/2003, pokud jde o povinnosti spojené s podmíněností, však sleduje jiný cíl, a to motivovat zemědělce k dodržování již existujících právních předpisů v různých oblastech podmíněnosti.

                        (57)

                        Snížení a vyloučení by se měla stanovit s ohledem na zásadu proporcionality a v případě kritérií způsobilosti pro podporu s ohledem na zvláštní problémy spojené s případy vyšší moci a s mimořádnými a přírodními okolnostmi. V případě povinností spojených s podmíněností se mohou snížení a vyloučení uplatnit jedině tehdy, pokud zemědělec jednal z nedbalosti nebo úmyslně. Snížení a vyloučení by se měla odstupňovat podle závažnosti zjištěné nesrovnalosti a měla by zahrnovat i úplné vyloučení z jednoho nebo několika režimů podpory na stanovenou dobu. Pokud jde o kritéria způsobilosti pro podporu, měla by snížení a vyloučení zohledňovat zvláštnosti jednotlivých režimů podpory.“

         Nařízení č. 73/2009

               9

               Třetí bod odůvodnění nařízení č. 73/2009 zní:
               „Nařízení (ES) č. 1782/2003 stanovilo zásadu, že zemědělci, kteří nesplňují některé požadavky v oblasti veřejného zdraví, zdraví zvířat a rostlin, životního prostředí a dobrých životních podmínek zvířat, podléhají snížení přímé podpory nebo jsou z ní vyloučeni. Tento systém ‚podmíněnosti‘ tvoří nedílnou součást podpory Společenství v rámci přímých plateb, a měl by proto být zachován. Ze zkušeností však vyplývá, že řada požadavků z oblasti působnosti podmíněnosti není dostatečně relevantní pro zemědělskou činnost či zemědělskou půdu nebo se týká spíše vnitrostátních orgánů než zemědělců. Proto je třeba upravit oblast působnosti podmíněnosti.“

               10

               Odstavec 1 čl. 23 nařízení č. 73/2009, nadepsaný „Snížení nebo vyloučení z plateb v případě nedodržení pravidel podmíněnosti“, je následujícího znění:
               „Pokud nejsou povinné požadavky na hospodaření nebo požadavky týkající se dobrého zemědělského a environmentálního stavu kdykoli v průběhu daného kalendářního roku (dále jen ‚daný kalendářní rok‘) dodrženy a důvodem je jednání nebo opomenutí přičitatelné zemědělci, který předložil žádost o podporu v daném kalendářním roce, je […] celková výše přímých plateb, které byly nebo mají být dotyčnému zemědělci poskytnuty, snížena nebo vyloučena v souladu s prováděcími pravidly stanovenými v článku 24.
               První pododstavec se použije také v případech, kdy dané nedodržení požadavků je důsledkem určitého jednání nebo opomenutí, jež může být přímo přičítáno osobě, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna.
               Pro účely tohoto odstavce se ‚převodem‘ rozumí jakýkoli druh transakce, při níž převodce přestává disponovat příslušnou zemědělskou půdou.
               Odchylně od druhého pododstavce, pokud osoba, které lze toto jednání nebo opomenutí přímo přičíst, podala žádost o podporu v daném kalendářním roce, uplatní se od roku 2010 uvedené snížení nebo vyloučení na celkové částky přímých plateb, které byly nebo mají být této osobě poskytnuty.“

               11

               Článek 24 téhož nařízení, nadepsaný „Prováděcí pravidla týkající se snížení a vyloučení v případě nedodržení pravidel podmíněnosti“, stanoví:
               „1.   Prováděcí pravidla týkající se snížení a vyloučení podle článku 23 se stanoví postupem podle čl. 141 odst. 2. V této souvislosti je třeba vzít v úvahu závažnost, rozsah, trvalost a opakování zjištěného nedodržení, jakož i kritéria stanovená v odstavcích 2, 3 a 4 tohoto článku.
               2.   V případě nedbalosti nesmí míra snížení přesáhnout 5 % a v případě opakovaného nedodržení 15 %.
               […]
               3.   V případě úmyslného nedodržení nesmí být míra snížení v zásadě nižší než 20 % a může sahat až k úplnému vyloučení z jednoho či více režimů podpory a lze ji uplatnit na jeden kalendářní rok či na více kalendářních let.
               […]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               12

               Sdružení podle občanského práva L. Oosthoek en J. P. Groen (dále jen „Oosthoek/Groen“) pronajalo společnosti Maatschap zemědělský pozemek, aby zde společnost Maatschap mohla pěstovat cibuli. Nájem byl vázán na splnění podmínky umožňující sdružení podle občanského práva Oosthoek/Groen pokračovat v orbě tohoto pozemku a rozmetat na něm několik dávek hnojiva. Smluvní strany se dohodly, že doba nájmu začne plynout od 1. ledna 2009, ale že nájemce, společnost Maatschap, začne uvedený pozemek skutečně užívat až po jeho zorání.

               13

               Sdružení podle občanského práva Oosthoek/Groen skutečně rozmetalo na dotčeném pozemku hnojivo, avšak orby nebyly uskutečněny v souladu s vnitrostátními právními předpisy, které stanoví použití hnojiva, které produkuje menší množství skleníkových plynů. Sdružení podle občanského práva Oosthoek/Groen byla z tohoto důvodu uložena pokuta.

               14

               Společnost Maatschap, která převzala uvedený pozemek na začátku března 2009, podala žádost o přímé platby na rok 2009 mimo jiné i pro dotčený pozemek. Podle předkládacího rozhodnutí se společnost Maatschap dozvěděla o porušení, kterého se dopustilo sdružení podle občanského práva Oosthoek/Groenen až z dopisu Staatssecretaris ze dne 23. listopadu 2009, kterým jí bylo oznámeno možné snížení přímých plateb z důvodu porušení vnitrostátních právních předpisů, neboť hnojivo nebylo použito způsobem, při kterém dochází k produkci menšího množství skleníkových plynů.

               15

               Rozhodnutím ze dne 3. března 2010 Staatssecretaris uplatnil vůči společnosti Maatschap 20 % snížení přímých plateb z důvodu porušení povinných požadavků v oblasti zemědělství. Dopisem ze dne 8. března 2010 podala společnost Maatschap proti tomuto rozhodnutí stížnost. Rozhodnutím ze dne 1. dubna 2010 Staatssecretaris prohlásil tuto stížnost za neopodstatněnou. Společnost Maatschap proto podala u předkládajícího soudu proti uvedenému rozhodnutí žalobu.

               16

               Předkládající soud má za to, že sdružení podle občanského práva Oosthoek/Groen musí být kvalifikováno jako osoba, od které je zemědělská půda převáděna ve smyslu čl. 23 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 73/2009. Přímé platby, které měly být vyplaceny společnosti Maatschap, by se podle něj měly snížit nebo vyloučit z důvodu nedodržení povinných požadavků v oblasti zemědělství, kterého se dopustilo sdružení podle občanského práva Oosthoek/Groen. Tento soud má za to, že prohlášení učiněná odpovědnými zástupci uvedené společnosti před oddělením obecné inspekce odůvodňují závěr o úmyslném nedodržení těchto požadavků ze strany uvedené společnosti.

               17

               I když nebylo v rámci porušení, kterého se dopustilo sdružení podle občanského práva Oosthoek/Groen, odhaleno žádné podvodné jednání ze strany společnosti Maatschap, má předkládající soud určité pochybnosti ohledně možnosti uplatnění snížení přímých plateb z důvodu úmyslného nedodržení povinných požadavků v oblasti zemědělství na společnost Maatschap, která nebyla původcem tohoto porušení.

               18

               Uvádí zejména, že podle bodů 56 a 57 odůvodnění nařízení č. 796/2004 je cílem režimu snížení a vyloučení motivovat zemědělce k dodržování platných právních předpisů v různých oblastech podmíněnosti a že tento režim byl stanoven s ohledem na zásadu proporcionality. Snížení a vyloučení se tak mohou uplatnit jedině tehdy, pokud zemědělec jednal z nedbalosti nebo úmyslně, a musí být odstupňována podle závažnosti způsobené nesrovnalosti.

               19

               Podle předkládajícího soudu existují dva možné způsoby výkladu článku 23 nařízení č. 73/2009, a to, že buď podvodné jednání, kterého se dopustilo sdružení podle občanského práva Oosthoek/Groen musí být přičítáno přímo společnosti Maatschap, nebo že této posledně uvedené společnosti má být přičítáno pouze samotné nedodržení předepsaných požadavků v oblasti zemědělství.

               20

               Za těchto podmínek se College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je nutné vykládat čl. 23 odst. 1 nařízení č. 73/2009 […] v tom smyslu, že se na zemědělce, který požádal o podporu, uplatní snížení nebo vyloučení plateb podobně jako v případě snížení nebo vyloučení, které by se uplatnilo z důvodu zjištěného nedodržení podmínek na skutečného pachatele, kterému nebo od kterého byla půda převedena, kdyby tento pachatel podal žádost sám? Nebo toto ustanovení pouze znamená, že zjištěné porušení je nutné přičítat osobě, která podala žádost o podporu, ale že pro účely rozhodnutí o (výši) snížení nebo vyloučení je ještě nutné určit míru nedbalosti, zavinění nebo úmyslu samotného zemědělce?“

         K předběžné otázce

               21

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 23 odst. 1 nařízení č. 73/2009 vykládán v tom smyslu, že nedodržení pravidel podmíněnosti osobou, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna, jež má za následek snížení celkové výše přímých plateb nebo vyloučení, musí být v plném rozsahu přičítáno zemědělci, který podal žádost o podporu.

               22

               Na úvod je třeba připomenout, že čl. 23 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 73/2009 stanoví snížení celkové výše přímých plateb, které byly nebo mají být poskytnuty zemědělci, který předložil žádost o podporu, pokud nejsou dodrženy povinné požadavky na hospodaření nebo požadavky týkající se dobrého zemědělského a environmentálního stavu kdykoli v průběhu daného kalendářního roku, ve kterém byla žádost o podporu předložena.

               23

               Podle čl. 23 odst. 1 druhého pododstavce uvedeného nařízení je snížení celkové výše přímých plateb stanoveno rovněž pro případy, kdy je dané nedodržení požadavků důsledkem určitého jednání nebo opomenutí, jež může být přímo přičítáno osobě, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna.

               24

               Znění tohoto ustanovení je jednoznačné, pokud jde o přičítání určitého jednání nebo opomenutí zemědělci, který předložil žádost o podporu, v případě nedodržení pravidel podmíněnosti osobou, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna. Nařízení č. 73/2009 však neuvádí, zda důsledky konstatování existence úmyslu přičitatelného osobě, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna, musejí být přičítány i tomuto zemědělci.

               25

               Nařízení č. 796/2004 v tomto ohledu uvádí, že míra snížení použitelného v případě nedbalosti zemědělce dosahuje 1 % až 15 %. Naproti tomu v případě, ve kterém se snížení uplatní z důvodu úmyslného jednání zemědělce, dosahuje tato míra v zásadě 20 % až 100 %.

               26

               V této souvislosti je nutno uvést, že znění čl. 23 odst. 1 nařízení č. 1782/2003 neumožňuje samo o sobě odpovědět na otázku položenou předkládajícím soudem.

               27

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora je pro výklad ustanovení unijního práva třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudek ze dne 21. července 2011, Beneo-Orafti, C-150/10, Sb. rozh. s. I-6843, bod 41 a citovaná judikatura).

               28

               Zaprvé je však třeba připomenout, že „pravidlo deseti měsíců“, obsažené v čl. 44 odst. 3 nařízení č. 1782/2003, podle něhož zemědělci museli mít, aby mohli podat žádost o podporu, k dispozici po dobu deseti měsíců pozemky odpovídající ploše, na kterou se váže platební nárok, bylo nařízením č. 146/2008 sníženo na jeden den. Pro získání přímé platby pro rok, ve kterém byla předložena žádost o podporu, bylo tedy dostačující, aby zemědělec měl k dispozici pozemek k referenčnímu datu.

               29

               Z bodu 2 odůvodnění nařízení č. 146/2008 vyplývá, že toto zjednodušení pravidel pro získání podpory mělo za cíl snížit administrativní zátěž jak zemědělců, tak dotčených správních orgánů.

               30

               Z toho také vyplývá, že určitý pozemek může být velmi snadno předmětem několika převodů během kalendářního roku, což může mít za následek zvýšení pravděpodobnosti, že zemědělec, který předložil žádost o podporu, sám pozemek nezoral.

               31

               Zadruhé, upuštění od „pravidla deseti měsíců“ vedlo ke změně čl. 6 odst. 1 nařízení č. 1782/2003 prostřednictvím nařízení č. 146/2008, přičemž toto ustanovení bylo převzato do čl. 23 odst. 1 nařízení č. 73/2009, který zakotvuje odpovědnost zemědělce v případě nedodržení pravidel podmíněnosti a navíc stanoví, že zemědělec, který předloží žádost o podporu pro určitý pozemek, nese i nadále za tento pozemek odpovědnost v případě převodu tohoto pozemku po dobu celého roku, pro který byla žádost o podporu předložena.

               32

               Je třeba tedy konstatovat, že čl. 23 odst. 1 nařízení č. 73/2009 nerozlišuje mezi případy nedodržení pravidel podmíněnosti vyplývajícími jednak z nedbalosti a jednak z úmyslného jednání osoby, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna. Přičítání důsledků jednání, kterého se dopustila osoba, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna, zemědělci, který předložil žádost o podporu, nelze tudíž vyloučit.

               33

               S ohledem na výše uvedené je nutné čl. 23 odst. 1 nařízení č. 73/2009 vykládat s přihlédnutím k vývoji výše uvedených právních předpisů.

               34

               Z bodu 2 odůvodnění nařízení č. 146/2008 vyplývá, že zjednodušení přístupu k přímým platbám umožňuje zemědělcům snadněji využít finanční pomoci v oblasti zemědělství. Mimoto bod 3 odůvodnění nařízení č. 73/2009 připomíná, že poskytnutí podpory podléhá požadavku, aby příjemce dodržoval pravidla podmíněnosti.

               35

               Sankce, která se uplatní v případě nedodržení uvedených pravidel, je specifický administrativní nástroj, který je nedílnou součástí režimu pomoci v oblasti zemědělství a který je určen na podporu dodržování těchto pravidel.

               36

               V této souvislosti Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, že ustanovení, která byla porušena, směřovala pouze vůči hospodářským subjektům, které se svobodně rozhodly využít úpravy finanční pomoci v oblasti zemědělství (viz rozsudky ze dne 18. listopadu 1987, Maizena a další, 137/85, Recueil, s. 4587, bod 13; ze dne 27. října 1992, Německo v. Komise, C-240/90, Recueil, s. I-5383, bod 26; ze dne 11. července 2002, Käserei Champignon Hoffmeister, C-210/00, Recueil, s. I-6453, bod 41, jakož i ze dne 5. června 2012, Bonda, C-489/10, bod 30).

               37

               Z toho vyplývá, že zemědělec, který pobírá podporu, i když pozemek, pro který byla předložena žádost o přímou platbu během celého kalendářního roku skutečně neužívá, musí nést riziko spočívající v přičitatelnosti nedodržení pravidel podmíněnosti na tomto pozemku, které je důsledkem nedbalosti nebo úmyslného jednání osoby, na kterou je zemědělská půda převáděna, nebo od které je zemědělská půda převáděna, jež může vést ke snížení celkové výše přímých plateb nebo vyloučení. Tento zemědělec tedy může nést odpovědnost za porušení, kterého se dopustila osoba, na kterou je dotčená zemědělská půda převáděna nebo od které je dotčená zemědělská půda převáděna, včetně důsledků vyplývajících z úmyslného jednání.

               38

               Nicméně bod 57 odůvodnění nařízení č. 796/2004 stanoví, že snížení celkové výše přímých plateb nebo vyloučení musí být stanoveno s přihlédnutím k zásadě proporcionality. Je tudíž třeba ověřit, zda je řešení přijaté v předcházejícím bodě v souladu s touto zásadou.

               39

               V této souvislosti je třeba připomenout, že zásada proporcionality, která je součástí obecných zásad unijního práva, vyžaduje, aby prostředky zavedené ustanovením unijního práva byly způsobilé k uskutečnění legitimních cílů sledovaných dotyčnou právní úpravou a nepřekračovaly meze toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné (viz rozsudek ze dne 12. července 2012, Association Kokopelli, C-59/11, bod 38 a citovaná judikatura).

               40

               Z bodů 34 až 37 tohoto rozsudku vyplývá, že odpovědnost zemědělce, který předložil žádost o podporu za porušení pravidel podmíněnosti, které je důsledkem jak nedbalosti, tak úmyslného jednání osoby, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna, umožňuje uskutečnění cíle, na kterém je založen režim snížení celkové výše přímých plateb a vyloučení, jak je připomenut v bodu 2 odůvodnění nařízení č. 73/2009, a sice začlenění základních norem z oblasti životního prostředí, bezpečnosti potravin, zdraví zvířat a dobrých životních podmínek zvířat a dobrého zemědělského a ekologického stavu do společných organizací trhů.

               41

               Pokud jde o otázku, zda taková odpovědnost zemědělce, který předložil žádost o podporu, překračuje meze toho, co je k dosažení uvedeného cíle nezbytné, je třeba uvést, že zemědělec, který pobírá podporu, je i nadále jediným odpovědným vůči příslušnému správnímu orgánu. Nicméně, jak správně tvrdí nizozemská vláda a Evropská komise, nic nebrání stranám smlouvy o převodu zemědělské půdy, aby se dohodly na přesnějších ustanoveních týkajících se finančních rizik takové smlouvy, včetně rizika případného snížení nebo vyloučení z poskytování zemědělských dotací. Mimoto i v případě neexistence takového ustanovení nelze bez dalšího vyloučit použití mechanismů občanského práva, jež umožňují ochranu zájmů zemědělce, který předložil žádost o podporu.

               42

               Přičítání porušení, kterého se dopustila osoba, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna, v plném rozsahu zemědělci, který předložil žádost o podporu pro pozemek, ve vztahu k němuž bylo porušení pravidel podmíněnosti konstatováno, nepřekračuje tedy meze toho, co je pro dosažení stanoveného cíle nezbytné.

               43

               Mimoto je třeba poznamenat, že pokud zemědělec, který se dopustil porušení nebo zemědělec, který měl dotčený pozemek k dispozici k referenčnímu datu, nepodá žádost o podporu, nebude mu žádná sankce uložena. Režim snížení celkové výše přímých plateb nebo vyloučení z těchto plateb je totiž správním opatřením spojeným s pobídkami ve formě přímých plateb.

               44

               Na položenou otázku je třeba tudíž odpovědět tak, že čl. 23 odst. 1 nařízení č. 73/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že nedodržení pravidel podmíněnosti osobou, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna, jež má za následek snížení celkové výše přímých plateb nebo vyloučení, musí být v plném rozsahu přičítáno zemědělci, který předložil žádost o podporu.

         K nákladům řízení

               45

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Článek 23 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 73/2009 ze dne 19. ledna 2009, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a zrušuje nařízení (ES) č. 1782/2003, musí být vykládán v tom smyslu, že nedodržení pravidel podmíněnosti osobou, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna, jež má za následek snížení celkové výše přímých plateb nebo vyloučení, musí být v plném rozsahu přičítáno zemědělci, který předložil žádost o podporu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.