Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. února 1979. # J. Knoors proti Staatssecretaris van Economische Zaken. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemsko. # Věc 115/78.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 28. května 1998. # John Deere Ltd proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Přípustnost - Hospodářská soutěž. # Věc C-7/95 P.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 6. října 2011.#Bang & Olufsen A/S proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).#Ochranná známka Společenství - Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství - Vyobrazení reproduktoru - Skutečnost, že OHIM vyhoví rozsudku zrušujícímu rozhodnutí jeho odvolacích senátů - Článek 63 odst. 6 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 65 odst. 6 nařízení (ES) č. 207/2009] - Absolutní důvod pro zamítnutí - Označení tvořené výlučně tvarem, který dává výrobku podstatnou hodnotu - Článek 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 207/2009].#Věc T-508/08.

text:
      Věc T-508/08
      Bang & Olufsen A/S
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství – Vyobrazení reproduktoru – Vyhovění rozsudku zrušujícímu rozhodnutí odvolacího senátu OHIM – Článek 63 odst. 6 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 65 odst. 6 nařízení (ES) č. 207/2009] – Absolutní důvod pro zamítnutí – Označení tvořené výlučně tvarem, který dává výrobku podstatnou hodnotu – Článek 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 207/2009]“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Ochranná známka Společenství – Přezkumné řízení – Žaloba k soudu Unie – Vyhovění rozsudku zrušujícímu rozhodnutí odvolacího
            senátu – Nový přezkum odvolání – Zkoumání skutečností z moci úřední
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1, čl. 38 odst. 3, čl. 63 odst. 6 a čl. 74 odst. 1; nařízení Komise č. 216/96, čl. 1d
            odst. 1)
      2.      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Označení
            tvořená výlučně tvarem, který dává výrobku podstatnou hodnotu – Výjimka – Získání rozlišovací způsobilosti užíváním
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b) až e) a čl. 7 odst. 3)]
      3.      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Označení
            tvořená výlučně tvarem, který dává výrobku podstatnou hodnotu
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. e) bod iii)]
      1.      Tribunálu nepřísluší ukládat Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) příkazy a posledně uvedenému
         přísluší, aby případně vyvodil důsledky z výroku a odůvodnění rozsudků Tribunálu.

      V tomto rámci čl. 1d odst. 1 nařízení č. 216/96, kterým se stanoví jednací řád odvolacích senátů Úřadu pro harmonizaci na
         vnitřním trhu (ochranné známky a vzory), ve znění pozdějších předpisů, stanoví, pokud jde o vrácení případu na základě rozhodnutí
         soudů Unie, že pokud podle čl. 63 odst. 6 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství opatření nezbytná k tomu, aby se
         vyhovělo rozhodnutí soudů Unie rušícímu zcela nebo částečně rozhodnutí odvolacího senátu nebo velkého senátu Úřadu, zahrnují
         nové přezkoumání případu, který byl předmětem daného rozhodnutí, odvolacím senátem, rozhodne prezidium, zda je případ přidělen
         tomu senátu, který vydal rozhodnutí, jinému senátu, nebo velkému senátu Úřadu.

      V tomto ohledu za předpokladu, že by označení, které je předmětem přihlášky ochranné známky Společenství, Tribunál na rozdíl
         od toho, jak rozhodl Úřad, považoval za označení, na které se nevztahuje jeden z absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu uvedených
         v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94, vede skutečnost, že Tribunál zruší rozhodnutí Úřadu zamítající zápis uvedené ochranné známky,
         nezbytně k tomu, že Úřad, kterému přísluší, aby z výroku a z odůvodnění rozsudku Tribunálu vyvodil důsledky, znovuzahájí průzkumové
         řízení o přihlášce dotčené ochranné známky a zamítne ji, pokud má za to, že se na dotčené označení vztahuje jiný absolutní
         důvod pro zamítnutí uvedený v tomtéž ustanovení.

      Na základě čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 musí totiž Úřad v rámci přezkumu absolutních důvodů pro zamítnutí zkoumat z moci
         úřední relevantní skutečnosti, které by jej mohly vést k uplatnění absolutního důvodu pro zamítnutí. Jestliže Úřad zjistí
         existenci skutečností odůvodňujících uplatnění některého absolutního důvodu pro zamítnutí, musí o tom informovat přihlašovatele
         a umožnit mu vzít zpět nebo změnit jeho přihlášku nebo předložit jeho vyjádření podle čl. 38 odst. 3 nařízení č. 40/94.

      (viz body 31–34)
      2.      Označení, na které se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, nemůže nikdy získat
         rozlišovací způsobilost užíváním ve smyslu čl. 7 odst. 3 téhož nařízení, zatímco tato možnost podle posledně uvedeného ustanovení
         existuje, pokud jde o označení, kterých se týkají důvody pro zamítnutí stanovené v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
         a v čl. 7 odst. 1 písm. c) a d) uvedeného nařízení.

      V důsledku toho průzkum označení s ohledem na čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 40/94, vede-li ke zjištění, že je splněno
         jedno z kritérií uvedených v tomto ustanovení, zbavuje povinnosti provést průzkum téhož označení s ohledem na čl. 7 odst. 3
         téhož nařízení, jelikož nemožnost zápisu tohoto označení je v takovém případě dána. Toto zbavení povinnosti vysvětluje zájem
         na tom, aby byl proveden předběžný průzkum označení s ohledem na čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 40/94 v případě, kdy by
         bylo možné použít několik absolutních důvodů pro zamítnutí stanovených v uvedeném odstavci 1, aniž by však takové zbavení
         povinnosti mohlo být vykládáno tak, že zahrnuje povinnost předběžného průzkumu téhož označení s ohledem na čl. 7 odst. 1 písm. e)
         nařízení č. 40/94.

      (viz body 43–44)
      3.      Trojrozměrná ochranná známka, kterou představuje tvar reproduktoru skládajícího se z vertikálního sloupu ve tvaru „tužky“,
         na jehož jedné straně je připojen dlouhý obdélníkový panel, přičemž hrot „tužky“ se dotýká plochého základu, jejíž zápis je
         požadován pro „Elektrické a elektronické přístroje a zařízení pro analogový, digitální nebo optický příjem, zpracování, reprodukci,
         regulaci nebo distribuci zvukových signálů, reproduktory“ spadající do třídy 9 ve smyslu Niceské dohody a pro „Hi-fi nábytek“
         spadající do třídy 20 ve smyslu uvedené dohody, je tvořena výlučně tvarem, který dává výrobku podstatnou hodnotu ve smyslu
         čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství.

      Design je pro tento výrobek prvkem, který bude velmi významný při volbě spotřebitele, třebaže spotřebitel zohlední rovněž
         jiné charakteristické rysy výrobku. Tvar totiž svědčí o zcela zvláštním designu, který je základním prvkem známkové strategie
         majitelky a který zvyšuje přitažlivost výrobku, to znamená jeho hodnotu.

      Skutečnost, že se má za to, že tvar dává výrobku podstatnou hodnotu, nevylučuje, že jiné charakteristické rysy výrobku, jako
         jsou technické vlastnosti, mohou dotčenému výrobku rovněž propůjčovat významnou hodnotu.

      (viz body 73–74, 76–77)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      6. října 2011(*)

      „Ochranná známka Společenství – Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství – Vyobrazení reproduktoru – Vyhovění rozsudku zrušujícímu rozhodnutí odvolacího senátu OHIM – Článek 63 odst. 6 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 65 odst. 6 nařízení (ES) č. 207/2009] – Absolutní důvod pro zamítnutí – Označení tvořené výlučně tvarem, který dává výrobku podstatnou hodnotu – Článek 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 207/2009]“
      Ve věci T‑508/08,
      Bang & Olufsen A/S, se sídlem v Struer (Dánsko), zastoupená původně K. Wallbergem, poté J. Glaeselem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému D. Botisem a G. Schneiderem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 10. září 2008 (věc R 497/2005-1)
         týkajícímu se přihlášky trojrozměrného označení vyobrazujícího reproduktor jako ochranné známky Společenství,

      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení L. Truchot, předseda, M. E. Martins Ribeiro a H. Kanninen (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: S. Spyropoulos, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 24. listopadu 2008,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 8. dubna 2009,
      po jednání konaném dne 7. dubna 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 17. září 2003 podala žalobkyně, společnost Bang & Olufsen A/S, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky
         a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné
         známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením
         Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

      2        Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je níže vyobrazené trojrozměrné označení:

      3        Výrobky, pro které byl zápis ochranné známky požadován, spadají do tříd 9 a 20 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění
         výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají
         následujícímu popisu:

      –        třída 9: „Elektrické a elektronické přístroje a zařízení pro analogový, digitální nebo optický příjem, zpracování, reprodukce,
         regulace nebo distribuce zvukových signálů, reproduktory“;

      –        třída 20: „Hi-fi nábytek“.
      4        Rozhodnutím ze dne 1. března 2005 průzkumový referent na základě článku 38 nařízení č. 40/94 (nyní článek 37 nařízení č. 207/2009)
         přihlášku ochranné známky Společenství pro všechny výrobky uvedené v předcházejícím bodě zamítl poté, co měl za to, že se
         na přihlášenou ochrannou známku vztahuje důvod pro zamítnutí stanovený v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 7
         odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009]. Měl v podstatě za to, že přihlášená ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost
         a že nezískala rozlišovací způsobilost užíváním v souladu s čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 7 odst. 3 nařízení č. 207/2009).

      5        Dne 27. dubna 2005 podala žalobkyně u OHIM proti rozhodnutí průzkumového referenta odvolání na základě článků 57 až 62 nařízení
         č. 40/94 (nyní články 58 až 64 nařízení č. 207/2009).

      6        Rozhodnutím ze dne 22. září 2005 první odvolací senát OHIM odvolání zamítl z důvodu, že čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
         brání zápisu dotčeného označení, neboť toto označení postrádá inherentní rozlišovací způsobilost. Odvolací senát konstatoval,
         že i když tvar výrobku tvořící přihlášenou ochrannou známku a vycházející hlavně z estetických hledisek vykazuje neobvyklé
         charakteristické rysy, žalobkyně neprokázala, že tento tvar má rozlišovací způsobilost, a že tak ve vnímání cílových spotřebitelů
         plní funkci ochranné známky.

      7        Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 29. prosince 2005 podala žalobkyně žalobu, zapsanou do rejstříku pod číslem T‑460/05,
         směřující ke zrušení uvedeného rozhodnutí a založenou na dvou důvodech vycházejících z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 7
         odst. 3 nařízení č. 40/94. Žalobkyně zejména zdůraznila, že odvolací senát její přihlášku neprozkoumal na základě posledně
         uvedeného ustanovení.

      8        Rozhodnutím ze dne 24. února 2006 odvolací senát své rozhodnutí ze dne 22. září 2005 opravil. Uvedl, že se dopustil zjevného
         pochybení tím, že přihlášku k zápisu neprozkoumal na základě čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94. Měl za to, že takové pochybení
         spadá do působnosti pravidla 53 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94
         (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), a podle tohoto pravidla uvedenou přihlášku prozkoumal. V důsledku toho odvolací
         senát své rozhodnutí ze dne 22. září 2005 opravil, když upřesnil, že se přihláška k zápisu podle čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94
         rovněž zamítá z důvodu, že důkazy poskytnuté žalobkyní nejsou dostačující pro prokázání rozlišovací způsobilosti přihlášené
         ochranné známky získané užíváním.

      9        Žalobkyně předložila své vyjádření k obsahu opravy podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 3. května 2006.

      10      Rozsudkem ze dne 10. října 2007, Bang & Olufsen v. OHIM (Tvar reproduktoru) (T‑460/05, Sb. rozh. s. II‑4207), Tribunál žalobě
         vyhověl na základě důvodu vycházejícího z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      11      Tribunál nejprve připomněl argumenty rozvinuté každým účastníkem řízení a při této příležitosti v bodě 24 svého rozsudku uvedl,
         že OHIM má za to, že není jisté, zda stanovisko zaujaté odvolacím senátem je správné, a že v tomto ohledu OHIM požádal Tribunál,
         aby určil, zda tvar vycházející hlavně z estetických hledisek, který ale nedává výrobku podstatnou hodnotu ve smyslu čl. 7
         odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 207/2009] a který se podstatným
         způsobem odlišuje od tvaru běžně užívaného v oblasti obchodu, může plnit funkci ochranné známky.

      12      Následně pak Tribunál ve fázi svých závěrů v bodech 40 až 45 svého rozsudku uvedl následující:

      „40      Přezkum všech výše uvedených prvků ztvárnění, které tvoří přihlášenou ochrannou známku, umožňuje dospět k závěru, že tvar
         ochranné známky je skutečně specifický a nelze jej považovat za zcela běžný. Tělo reproduktoru je tak tvořeno kuželem, který
         se podobá tužce nebo varhanní píšťale, jehož špičatá část se dotýká čtvercového základu. Kromě toho je dlouhý obdélníkový
         panel připevněn pouze k jedné straně tohoto kuželu a zesiluje dojem, že váha tohoto celku spočívá pouze na hrotu, který se
         sotva dotýká čtvercového základu. Tímto způsobem tento celek tvoří nápadný a snadno zapamatovatelný design.

      41      Všechny tyto charakteristické rysy přihlášenou ochrannou známku vzdalují od obvyklých tvarů výrobků spadajících do téže kategorie,
         které běžně nacházíme v oblasti obchodu a které zpravidla mají pravidelné pravoúhlé linie. V tomto ohledu se ostatně v bodě
         14 [rozhodnutí ze dne 22. září 2005] tvrdí, že ,není žádných pochyb o tom, že přihlášená ochranná známka je určitými aspekty
         nápadná‘. Dále je v něm upřesněno:

      ,[...] v porovnání s běžným reproduktorem je nadmíru vysoká a úzká. Kromě toho je střední část reproduktoru tvořena trubkou
         spojenou s převráceným kuželem, což je neobvyklé. Vrchol kuželu je připevněn ke čtvercovému základu.‘

      42      Je tedy třeba konstatovat, že se přihlášená ochranná známka podstatným způsobem odlišuje od zvyklostí daného odvětví. Vykazuje
         totiž dostatečně specifické a arbitrární charakteristické rysy, které mohou upoutat pozornost průměrného spotřebitele a umožnit
         mu být informován o tvaru výrobků žalobkyně. Nejde tak o jeden z obvyklých tvarů výrobků dotyčného odvětví ani o pouhou variantu
         těchto obvyklých tvarů, ale o tvar, který má zvláštní vzhled, který s ohledem rovněž na estetický výsledek celku může zaujmout
         pozornost dotyčné veřejnosti a umožnit jí odlišit výrobky, kterých se týká přihláška k zápisu, od výrobků, které mají jiný
         obchodní původ [...]

      43      I když existence zvláštních nebo originálních charakteristických rysů nepředstavuje podmínku zápisu sine qua non, nic to totiž nemění na tom, že jejich výskyt může naopak dodat požadovaný stupeň rozlišovací způsobilosti ochranné známce,
         která by ji jinak postrádala.

      44      Pokud jde o argumentaci odvolacího senátu, podle níž tvar výrobku tvořící přihlášenou ochrannou známku nemůže z hlediska dotčených
         spotřebitelů plnit funkci ochranné známky z toho důvodu, že ochranná známka vychází hlavně z estetických hledisek [...], stačí
         konstatovat, že jelikož relevantní veřejnost vnímá označení jako údaj o obchodním původu výrobku nebo služby, skutečnost,
         že toto označení plní, či neplní zároveň jinou funkci než funkci údaje o obchodním původu, nemá dopad na jeho rozlišovací
         způsobilost [...]

      45      S ohledem na všechny předcházející úvahy je namístě dospět k závěru, že odvolací senát tím, že měl za to, že přihlášená ochranná
         známka postrádá rozlišovací způsobilost, nesprávně použil čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, z něhož vyplývá, že minimální
         rozlišovací způsobilost stačí pro to, aby se důvod pro zamítnutí zápisu vymezený v tomto článku nepoužil [...]“

      13      Dne 19. listopadu 2007 prezidium odvolacích senátů OHIM přidělilo věc prvnímu odvolacímu senátu.

      14      Sděleními ze dne 26. února a 22. dubna 2008 odvolací senát žalobkyni vyzval, aby předložila své vyjádření k použití čl. 7
         odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94, přičemž upřesnil, že tvar uvedený v přihlášce může být považován za označení
         tvořené výlučně tvarem, který dává výrobku podstatnou hodnotu.

      15      Dopisy ze dne 31. března a 28. května 2008 žalobkyně předložila své vyjádření, když měla za to, že odvolacímu senátu nepřísluší,
         aby přezkoumal nové absolutní důvody pro zamítnutí vzhledem k tomu, že mu věc vrátil Tribunál. Kromě toho měla za to, že se
         čl. 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 40/94 použije pouze na případy, kdy tvar výrobku určuje výlučně jeho hodnotu,
         a nikoli v případě, kdy je tvar vnímán hlavně jako označení původu či pouze jako jeden z mnoha charakteristických rysů, které
         mohou ovlivnit výběr spotřebitele.

      16      Rozhodnutím ze dne 10. září 2008 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát OHIM rozhodnutí průzkumového referenta
         ze dne 1. března 2005 zrušil v rozsahu, v němž dospělo k závěru, že přihlášená ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost
         ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Naproti tomu měl odvolací senát za to, že je příslušný k průzkumu přihlášky
         dotčeného označení na základě jiných absolutních důvodů pro zamítnutí, než je důvod pro zamítnutí stanovený v čl. 7 odst. 1
         písm. b) nařízení č. 40/94, a uvedenou přihlášku zamítl, když měl za to, že dotčené označení je tvořeno výlučně tvarem, který
         dává výrobku podstatnou hodnotu ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94.

       Návrhová žádání účastníků a řízení
      17      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

      –        zrušil bod 2 výroku napadeného rozhodnutí;
      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      18      OHIM navrhuje, aby Tribunál:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      19      Na jednání dne 7. dubna 2011 žalobkyně předala rozhodnutí, která OHIM vydal ve třech věcech, z nichž dvě již byly zmíněny
         v žalobě a vztahují se k přihláškám ochranných známek Společenství týkajícím se trojrozměrných označení. Žalobkyně uvedla,
         že si přeje tato rozhodnutí uplatnit k dokreslení své řeči. Předala rovněž výňatek ze studie institutu týkající se práva ochranných
         známek Společenství. OHIM, který byl vyzván, aby se vyjádřil k předání těchto dokumentů, na jednání uvedl, že nemá námitek
         proti jejich založení do spisu ve věci.

       Právní otázky
      20      Úvodem je třeba uvést, že výňatek ze studie institutu, který předložila žalobkyně poprvé před Tribunálem, jak bylo uvedeno
         v bodě 19 výše, obsahuje návrhy formulované uvedeným institutem k tomu, aby byl v budoucnu změněn čl. 7 odst. 1 písm. e) bod
         iii) nařízení č. 40/94. Není třeba vyjadřovat se k přípustnosti takového dokumentu, stačí konstatovat, že pro účely projednávané
         věci postrádá jakoukoli relevanci.

      21      Kromě toho OHIM uvedl, že příloha A 4 žaloby, a sice právní stanovisko k použití čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení
         č. 40/94 vydané třetí osobou pro účely tohoto řízení, je nepřípustná, jelikož nebyla předložena již před odvolacím senátem.

      22      Tato písemnost, předložená poprvé před Tribunálem, nemůže být vzata v úvahu. Cílem žaloby podané k Tribunálu je totiž přezkum
         legality rozhodnutí odvolacích senátů OHIM ve smyslu článku 63 nařízení č. 40/94 (nyní článek 65 nařízení č. 207/2009), takže
         úkolem Tribunálu není znovu přezkoumávat skutkové okolnosti ve světle dokumentů, které byly před ním předloženy poprvé. Výše
         uvedený dokument je tedy třeba odmítnout jako nepřípustný, aniž by bylo nutno zkoumat jeho důkazní sílu [viz v tomto smyslu
         rozsudek Tribnálu ze dne 24. listopadu 2005, Sadas v. OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Sb. rozh. s. II‑4891,
         bod 19 a citovaná judikatura].

      23      V žalobě žalobkyně uplatňuje dva žalobní důvody vycházející z porušení čl. 63 odst. 6 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 65 odst. 6
         nařízení č. 207/2009) a z porušení čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 63 odst. 6 nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      24      Žalobkyně tvrdí, že v rozhodnutí průzkumového referenta ze dne 1. března 2005 a v rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 22. září 2005,
         jakož i v rozsudku Tvar reproduktoru, bod 10 výše, již bylo rozhodnuto, že se čl. 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 40/94
         na přihlášenou ochrannou známku nepoužije. V tomto ohledu má zejména za to, že v uvedeném rozsudku Tribunál konstatoval, že
         estetická hlediska nemají nic společného s rozlišovací způsobilostí přihlášené ochranné známky. Žalobkyně rovněž uvádí, že
         v průběhu řízení, které vedlo k výše uvedenému rozsudku Tvar reproduktoru, OHIM jasně tvrdil, že dotčené označení je tvořeno
         tvarem vycházejícím hlavně z estetických hledisek, který ale nedává výrobku podstatnou hodnotu ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. e)
         bodu iii) nařízení č. 40/94. Odvolací senát tedy nemohl provést nový průzkum s ohledem na takové ustanovení. Kromě toho žalobkyně
         uvádí, že OHIM již povolil zápis trojrozměrných označení s určitým designem jako ochranných známek Společenství.

      25      Podpůrně v případě, že by se mělo za to, že se OHIM ani Tribunál ještě nevyjádřily k použitelnosti čl. 7 odst. 1 písm. e)
         bodu iii) nařízení č. 40/94 v projednávané věci, se žalobkyně domnívá, že odvolací senát měl uplatnit rozsudek Tvar reproduktoru,
         bod 10 výše, a to pouze provedením zápisu přihlášené ochranné známky bez možnosti vznést jiný absolutní důvod pro zamítnutí.
         Žádné ustanovení právních předpisů nestanoví, že v takovém případě, jako je případ dotčený v projednávané věci, může být přihláška
         ochranné známky znovu prozkoumána odvolacím senátem na základě nových absolutních důvodů pro zamítnutí. Takový průzkum není
         možný ani ve světle judikatury, jelikož se judikatura citovaná v napadeném rozhodnutí netýká použití čl. 63 odst. 6 nařízení
         č. 40/94. Absolutní důvod pro zamítnutí vycházející z čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94 měl být uplatněn
         od začátku řízení, podobně jako všechny ostatní absolutní důvody pro zamítnutí. Na podporu své argumentace se žalobkyně odvolává
         rovněž na čl. 1d odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 216/96 ze dne 5. února 1996, kterým se stanoví jednací řád odvolacích senátů
         OHIM (Úř. věst. L 28, s. 11), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2082/2004 ze dne 6. prosince 2004 (Úř. věst. L 360, s. 8).

      26      Konečně žalobkyně uplatňuje rozsudky Soudního dvora ze dne 18. června 2002, Philips (C‑299/99, Recueil, s. I‑5475) a ze dne
         8. dubna 2003, Linde a další (C‑53/01 až C‑55/01, Recueil, s. I‑3161) a dodává, že jelikož důvod stanovený v čl. 7 odst. 1
         písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94 představuje předběžnou překážku, která může zabránit zápisu označení a že nebyl uplatněn
         před přezkumem důvodu stanoveného v čl. 7 odst. 1 písm. b) téhož nařízení, pokud jde o přihlášku ochranné známky, nemůže být
         již přezkoumán a namítán proti této přihlášce k zápisu.

      27      OHIM opodstatněnost žalobního důvodu vzneseného žalobkyní zpochybňuje.

       Závěry Tribunálu
      28      Úvodem je třeba uvést, že průzkumový referent ve svém rozhodnutí ze dne 1. března 2005 ani odvolací senát ve svém rozhodnutí
         ze dne 22. září 2005 se nevyjádřili k použití čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94 na přihlášenou ochrannou
         známku. Stejně tak Tribunál v rozsudku Tvar reproduktoru, bod 10 výše, a zejména v jeho bodech 40 až 45 rozhodl pouze o rozlišovací
         způsobilosti dotčeného označení ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Tribunál se nevyjádřil k použití čl. 7
         odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94 na uvedené označení.

      29      Argument žalobkyně, podle něhož odvolací senát nemohl prozkoumat přihlášenou ochrannou známku s ohledem na takové ustanovení
         z důvodu, že uvedený rozsudek již rozhodl o otázce použití tohoto ustanovení na uvedenou ochrannou známku, tedy není opodstatněný.

      30      Je nutno připomenout, že v rámci žaloby podané před soudem Evropské unie proti rozhodnutí odvolacího senátu OHIM je OHIM povinen
         na základě článku 233 ES a čl. 63 odst. 6 nařízení č. 40/94 provést nezbytná opatření, aby vyhověl případnému zrušujícímu
         rozsudku soudu Unie.

      31      Podle ustálené judikatury nepřísluší Tribunálu ukládat OHIM příkazy a přísluší OHIM, aby případně vyvodil důsledky z výroku
         a odůvodnění rozsudků Tribunálu [rozsudky Tribunálu ze dne 31. ledna 2001, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld v. OHIM (Giroform),
         T‑331/99, Recueil, s. II‑433, bod 33 a ze dne 13. června 2007, IVG Immobilien v. OHIM (I), T‑441/05, Sb. rozh. s. II‑1937,
         bod 13].

      32      V tomto rámci čl. 1d odst. 1 nařízení č. 216/96 ve znění pozdějších předpisů stanoví, pokud jde o vrácení případu na základě
         rozhodnutí soudů Unie, že pokud podle čl. 63 odst. 6 nařízení č. 40/94 opatření nezbytná k tomu, aby se vyhovělo rozhodnutí
         soudů Unie rušícímu zcela nebo částečně rozhodnutí odvolacího senátu nebo velkého senátu OHIM, zahrnují nové přezkoumání případu,
         který byl předmětem daného rozhodnutí, odvolacím senátem, rozhodne prezidium, zda je případ přidělen tomu senátu, který vydal
         rozhodnutí, jinému senátu, nebo velkému senátu OHIM.

      33      V tomto ohledu za předpokladu, že by označení, které je předmětem přihlášky ochranné známky Společenství, Tribunál na rozdíl
         od toho, jak rozhodl OHIM, považoval za označení, na které se nevztahuje jeden z absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu uvedených
         v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94, vede skutečnost, že Tribunál zruší rozhodnutí OHIM zamítající zápis uvedené ochranné známky,
         nezbytně k tomu, že OHIM, kterému přísluší, aby z výroku a z odůvodnění rozsudku Tribunálu vyvodil důsledky, znovuzahájí průzkumové
         řízení o přihlášce dotčené ochranné známky a zamítne ji, pokud má za to, že se na dotčené označení vztahuje jiný absolutní
         důvod pro zamítnutí uvedený v tomtéž ustanovení [viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 18. října 2007, Ekabe International
         v. OHIM – Ebro Puleva (OMEGA3), T‑28/05, Sb. rozh. s. II‑4307, bod 50].

      34      Na základě čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009) musí totiž OHIM v rámci přezkumu absolutních
         důvodů pro zamítnutí zkoumat z moci úřední relevantní skutečnosti, které by jej mohly vést k uplatnění absolutního důvodu
         pro zamítnutí. Jestliže OHIM zjistí existenci skutečností odůvodňujících uplatnění některého absolutního důvodu pro zamítnutí,
         musí o tom informovat přihlašovatele a umožnit mu vzít zpět nebo změnit jeho přihlášku nebo předložit jeho vyjádření podle
         čl. 38 odst. 3 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 37 odst. 3 nařízení č. 207/2009) [rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2006, Develey
         v. OHIM (Tvar plastové láhve), T‑129/04, Sb. rozh. s. II‑811, body 16 a 17, a rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 2008,
         Hartmann v. OHIM (E), T‑302/06, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 42].

      35      Je třeba dodat, že podle ustálené judikatury stačí, že se uplatní jeden z absolutních důvodů pro zamítnutí uvedených v čl. 7
         odst. 1 nařízení č. 40/94 k tomu, aby označení nemohlo být zapsáno jako ochranná známka Společenství [viz rozsudek Soudního
         dvora ze dne 19. září 2002, DKV v. OHIM, C‑104/00 P, Recueil, s. I‑7561, bod 29 a rozsudek Tribunálu ze dne 6. listopadu 2007,
         RheinfelsQuellen H. Hövelmann v. OHIM (VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN), T‑28/06, Sb. rozh. s. II‑4413, bod 43 a citovaná judikatura].

      36      V projednávané věci Tribunál rozsudkem Tvar reproduktoru, bod 10 výše, zrušil rozhodnutí ze dne 22. září 2005 z důvodů uvedených
         v bodě 12 rozsudku v projednávané věci. Odvolací senát z tohoto rozsudku vyvodil důsledky v bodě 1 výroku napadeného rozhodnutí,
         když zrušil rozhodnutí průzkumového referenta ze dne 1. března 2005 v rozsahu, v němž dospěl k závěru, že přihlášená ochranná
         známka postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      37      Kromě toho odvolací senát, který měl za to, že může existovat nebezpečí, že se na přihlášku ochranné známky podanou žalobkyní
         vztahuje jiný absolutní důvod pro zamítnutí uvedený v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94, právem provedl nový průzkum této přihlášky.

      38      Žalobkyně nicméně uvádí, že absolutní důvod pro zamítnutí vycházející z čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94
         již nemohl být uplatněn v rámci nového průzkumu provedeného OHIM, jelikož podle jejího názoru měl být tento důvod přezkoumán
         od začátku řízení před přezkumem důvodu uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      39      V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 vyjmenovává různé absolutní důvody pro zamítnutí, které
         mohou být namítány proti zápisu přihlášky ochranné známky, aniž však uvádí pořadí, ve kterém mají být tyto důvody přezkoumány.

      40      A na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z rozsudků Philips a Linde a další, bod 26 výše, nevyplývá, že absolutní důvod pro
         zamítnutí stanovený v čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94 představuje důvod pro zamítnutí, který musí být přezkoumán
         před důvodem uvedeným v čl. 7 odst. 1 písm. b) téhož nařízení.

      41      V rozsudku Linde a další, bod 26 výše (bod 67), Soudní dvůr zejména zdůraznil, že z čl. 3 odst. 1 první směrnice Rady 89/104/EHS
         ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989 L 40, s. 1,
         ustanovení v podstatě totožné s čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94), jasně vyplývá, že každý z důvodů pro zamítnutí zápisu uvedených
         v tomto ustanovení je nezávislý na ostatních a vyžaduje samostatný přezkum.

      42      V rozsudcích Philips a Linde a další, bod 26 výše, Soudní dvůr rozhodl, že jelikož je čl. 3 odst. 1 písm. e) směrnice 89/104
         předběžnou překážkou, která může zabránit tomu, aby označení tvořené výlučně tvarem výrobku mohlo být zapsáno, vyplývá z toho,
         že je-li splněno jediné z kritérií uvedených v tomto ustanovení, takové označení nemůže být zapsáno jako ochranná známka (výše
         uvedený rozsudek Linde a další, bod 44). Soudní dvůr dodal, že takové označení nemůže nikdy získat rozlišovací způsobilost
         užíváním ve smyslu odstavce 3 uvedeného ustanovení (rozsudek Philips, bod 26 výše, body 74 až 76 a rozsudek Linde a další,
         bod 26 výše, bod 44).

      43      Vzhledem k tomu, že je čl. 3 odst. 1 písm. e) a odst. 3 směrnice 89/104 v podstatě totožný s čl. 7 odst. 1 písm. e) a odst. 3
         nařízení č. 40/94, z rozsudků Philips a Linde a další, bod 26 výše, vyplývá, že označení, na které se vztahuje čl. 7 odst. 1
         písm. e) nařízení č. 40/94, nemůže nikdy získat rozlišovací způsobilost užíváním ve smyslu čl. 7 odst. 3 téhož nařízení, zatímco
         tato možnost podle posledně uvedeného ustanovení existuje, pokud jde o označení, kterých se týkají důvody pro zamítnutí stanovené
         v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 a v čl. 7 odst. 1 písm. c) a d) uvedeného nařízení [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c)
         a d) nařízení č. 207/2009].

      44      V důsledku toho průzkum označení s ohledem na čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 40/94, vede-li ke zjištění, že je splněno
         jedno z kritérií uvedených v tomto ustanovení, zbavuje povinnosti provést průzkum téhož označení s ohledem na čl. 7 odst. 3
         téhož nařízení, jelikož nemožnost zápisu tohoto označení je v takovém případě dána (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora
         ze dne 20. září 2007, Benetton Group, C‑371/06, Sb. rozh. s. I‑7709, bod 26). Toto zbavení povinnosti vysvětluje zájem na
         tom, aby byl proveden předběžný průzkum označení s ohledem na čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 40/94 v případě, kdy by bylo
         možné použít několik absolutních důvodů pro zamítnutí stanovených v uvedeném odstavci 1, aniž by však takové zbavení povinnosti
         mohlo být vykládáno tak, že zahrnuje povinnost předběžného průzkumu téhož označení s ohledem na čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení
         č. 40/94.

      45      V projednávaném případě přitom otázka, zda by dotčený tvar reproduktoru mohl získat rozlišovací způsobilost užíváním, třebaže
         o ní bylo diskutováno ve fázi rozhodnutí ze dne 22. září 2005 a věci, ve které byl vydán rozsudek Tvar reproduktoru, bod 10
         výše, v rámci přezkumu použití čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, v tomto řízení diskutována není.

      46      Za těchto okolností neexistuje žádný důvod, který by bránil tomu, aby přezkum důvodu vycházejícího z čl. 7 odst. 1 písm. e)
         bodu iii) nařízení č. 40/94 mohl odvolací senát provést po přezkumu důvodu vycházejícího z čl. 7 odst. 1 písm. b) téhož nařízení,
         přičemž je třeba ještě připomenout, že tento nový přezkum nemá nic společného s otázkou, zda dotčený tvar reproduktoru může
         užíváním získat rozlišovací způsobilost.

      47      Odvolací senát se tedy v projednávané věci nedopustil žádného právního pochybení, když poté, co měl za to, že se v projednávané
         věci může uplatnit nový absolutní důvod pro zamítnutí, provedl průzkum označení s ohledem na důvod vycházející z čl. 7 odst. 1
         písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94.

      48      Pokud jde o argument žalobkyně, podle něhož OHIM již povolil zápis trojrozměrných označení majících určitý design jako ochranných
         známek Společenství, žalobkyně předala rozhodnutí vydaná OHIM, jak bylo uvedeno v bodě 19 výše, avšak její argument nemůže
         obstát.

      49      Je třeba připomenout, že rozhodnutí týkající se zápisu označení jako ochranné známky Společenství, která odvolací senáty musejí
         přijímat na základě nařízení č. 40/94, jsou přijímána v rámci přesně stanovené pravomoci, a nikoli diskreční pravomoci. Způsobilost
         označení k zápisu jako ochranné známka Společenství tedy musí být posuzována pouze na základě tohoto nařízení tak, jak je
         vykládáno soudem Unie, a nikoli na základě dřívější praxe OHIM [viz rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 2008, Reber v. OHIM – Chocoladefabriken
         Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Sb. rozh. s. II‑1927, bod 45 a citovaná judikatura].

      50      Konečně pokud jde o argument, podle něhož OHIM již před Tribunálem v rámci věci, ve které byl vydán rozsudek Tvar reproduktoru,
         bod 10 výše, uznal, že označení dotčené v projednávané věci nemůže spadat do působnosti čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení
         č. 40/94, je třeba připomenout, že vzhledem k nezávislosti předsedy a členů odvolacích senátů OHIM, která je zakotvena v čl. 131
         odst. 4 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 136 odst. 4 nařízení č. 207/2009), nejsou tito vázáni stanoviskem, jaké OHIM zaujal ve
         sporu před soudem Unie [rozsudek Tribunálu ze dne 25. března 2009, Kaul v. OHIM – Bayer (ARCOL), T‑402/07, Sb. rozh. s. II‑737,
         bod 99].

      51      V důsledku toho odvolací senát nebyl vázán stanoviskem přijatým OHIM před Tribunálem ve věci estetického charakteru tvaru
         dotčeného v projednávané věci, jak bylo uvedeno v bodě 24 rozsudku Tvar reproduktoru, bod 10 výše. Odvolací senát tedy v napadeném
         rozhodnutí nemusel uvádět důvody, pro které se od něj odchýlil (viz obdobně rozsudek ARCOL, bod 50 výše, bod 100).

      52      Z předcházejícího vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení čl. 63 odst. 6 nařízení č. 40/94 není opodstatněný a musí
         být zamítnut.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      53      Žalobkyně připomíná vznik čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 40/94 a judikaturu Soudního dvora, podle níž smyslem existence
         absolutních důvodů pro zamítnutí stanovených v tomto ustanovení je zabránit, aby ochrana práv z ochranné známky vedla k tomu,
         že jejímu majiteli bude přiznán monopol na technická řešení nebo užitné vlastnosti výrobku, které mohou být vyhledávány uživatelem
         u výrobků konkurentů (rozsudek Philips, bod 26 výše, bod 78). Podle žalobkyně se tato judikatura netýká tvarů, které spadají
         do působnosti čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) uvedeného nařízení.

      54      Žalobkyně tvrdí, že uvedené ustanovení musí být vykládáno striktně, jelikož užívá slovo „výlučně“. Podle ní musí podstatná
         hodnota výrobku vycházet ze všech prvků tvaru výrobku a pokud hodnota výrobku pochází z jiných prvků než z tvaru, musejí být
         tyto prvky zohledněny. Skutečnost, že uvedený tvar vykazuje odlišný, zvláštní vzhled, který případně přispívá k tomu, že výrobek
         je u spotřebitele přitažlivější a má pro něj větší hodnotu, nestačí k použití čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94.

      55      Pokud jde o hodnotu dotčeného výrobku, žalobkyně nejprve tvrdí, že v jejím odvětví činnosti spotřebitel zohlední jiné prvky,
         než tvar, a sice funkční charakteristické rysy výrobku, jeho značku a jeho obchodní podporu. V tomto ohledu napadené rozhodnutí
         zpochybňuje v rozsahu, v němž v jeho bodech 27 a 28 odvolací senát uvedl, že především není určující znát kvalitu zvuku dotčeného
         reproduktoru, způsob jeho uvádění na trh či image výrobce.

      56      Dále se hodnota výrobku nesmí týkat jakéhokoli tvaru, který má nápadné ztvárnění, který upoutá pozornost nebo který je diktován
         estetickými hledisky, neboť v podobném případě by jako ochranné známky Společenství mohly být zapsány pouze výrobky všedních
         tvarů. Článek 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 40/94 se týká takových tvarů, jako jsou bižuterie, sochy či jiná umělecká
         díla, pro které je přirozené, že hodnota výrobku závisí v široké míře na jeho tvaru.

      57      Konečně, samotná skutečnost, že tvar takového výrobku, jako je reproduktor, byl zapsán v jednom či několika členských státech
         jako (průmyslový) vzor a může být chráněn v Unii autorským právem, nemá dopad na otázku, zda tento tvar může být chráněn rovněž
         jako ochranná známka.

      58      Pokud jde o tvar výrobku dotčeného v projednávané věci, žalobkyně tvrdí, že dotčený spotřebitel bude veden fungováním či výkony
         výrobku, a sice technickými vlastnostmi reproduktorů, proslulostí a luxusní povahou značky Bang & Olufsen, obchodní podporou
         výrobku, jakož i jeho designem.

      59      OHIM opodstatněnost žalobního důvodu žalobkyně zpochybňuje.

       Závěry Tribunálu
      60      Tvar výrobku patří mezi označení, která mohou tvořit ochrannou známku. To vyplývá, pokud jde o ochrannou známku Společenství,
         z článku 4 nařízení č. 40/94 (nyní článek 4 nařízení č. 207/2009), podle kterého může být ochrannou známkou Společenství jakékoliv
         označení schopné grafického ztvárnění, zejména slova, kresby, tvar výrobku a jeho balení, pokud je toto označení způsobilé
         rozlišit výrobky nebo služby jednoho podniku od výrobků nebo služeb jiných podniků (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 14. září
         2010, Lego Juris v. OHIM, C‑48/09 P, Sb. rozh. s. I-08403, bod 39 a citovaná judikatura).

      61      Na základě čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 40/94 se však do rejstříku nezapíšou označení, která jsou tvořena výlučně tvarem,
         který vyplývá ze samotné povahy výrobku nebo tvarem výrobku, který je nezbytný pro dosažení technického výsledku, anebo tvarem,
         který dává výrobku podstatnou hodnotu.

      62      Podle judikatury musí být každý z důvodů pro zamítnutí zápisu vyjmenovaných v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 vykládán v závislosti
         na obecném zájmu, na němž stojí tento důvod (viz rozsudek Lego Juris v. OHIM, bod 60 výše, bod 43 a citovaná judikatura).

      63      Pro určitá trojrozměrná označení tvořená tvarem výrobku, na která se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. e) bod ii) nařízení č. 40/94
         [nyní čl. 7 odst. 1 písm. e) bod ii) nařízení č. 207/2009], tak soud Unie již uvedl, že smyslem existence důvodů pro zamítnutí
         zápisu stanovených v tomto ustanovení je zabránit, aby ochrana práv z ochranné známky vedla k tomu, že jejímu majiteli bude
         přiznán monopol na technická řešení nebo užitné vlastnosti výrobku, které mohou být vyhledávány uživatelem u výrobků konkurentů
         (rozsudky Philips, bod 26 výše, bod 78; Linde a další, bod 26 výše, bod 72 a Lego Juris v. OHIM, bod 60 výše, bod 43), přičemž
         je třeba uvést, že zápis dotčených tvarů může majiteli ochranné známky umožnit, aby ostatním podnikům zakázal nejen užívání
         téhož tvaru, ale též užívání tvarů podobných (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Lego Juris v. OHIM, bod 56).

      64      Zaprvé žalobkyně uvádí, že se tento smysl existence důvodů pro zamítnutí zápisu netýká tvarů, které spadají do působnosti
         čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94. Žádná skutečnost však neumožňuje mít za to, že smysl existence důvodu
         pro zamítnutí zápisu, kterého se týká posledně uvedené ustanovení, je odlišné povahy od té, kterou uvedla judikatura pro důvod
         pro zamítnutí uvedený v odst. 1 písm. e) bodu ii) téhož článku 7, a to v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně.

      65      V tomto ohledu, jak uvedl generální advokát Ruiz-Jarabo Colomer v bodech 30 a 31 svého stanoviska vydaného ve věci, ve které
         byl vydán rozsudek Philips, bod 26 výše (Recueil, s. I‑5478), týkající se čl. 3 odst. 1 písm. e) směrnice 89/104, který je
         v podstatě totožný s čl. 7 odst. 1 písm. e) nařízení č. 40/94, bezprostředním účelem zákazu zápisu tvarů, které jsou čistě
         funkční nebo které dávají výrobku podstatnou hodnotu, je zabránit tomu, aby výlučné a trvalé právo, které přiznává ochranná
         známka, mohlo sloužit k zachování jiných práv, na která zákonodárce chtěl uplatnit „promlčecí lhůty“.

      66      Podobně jako důvod pro zamítnutí zápisu týkající se tvarů výrobků nezbytných pro dosažení technického výsledku i důvod, který
         se týká zamítnutí zápisu označení, která jsou tvořena výlučně tvary, které dávají výrobkům podstatnou hodnotu, spočívá v zabránění
         tomu, aby byl takovým tvarům přiznán monopol.

      67      Zadruhé žalobkyně tvrdí, že dotčený tvar nemohl spadat pod čl. 7 odst. 1 písm. e) bod iii) nařízení č. 40/94.

      68      Dotčené označení je přitom skutečně tvořeno výlučně takovým tvarem, který byl vyobrazen v bodě 2 tohoto rozsudku.

      69      Jak již bylo konstatováno v bodě 40 rozsudku Tvar reproduktoru, bod 10 výše, který není zpochybněn, představuje uvedený tvar
         tělo reproduktoru tvořené kuželem, který se podobá tužce nebo varhanní píšťale, jehož špičatá část se dotýká čtvercového základu,
         a dlouhým obdélníkovým panelem připevněným pouze k jedné straně tohoto kuželu, a který zesiluje dojem, že váha tohoto celku
         spočívá pouze na hrotu, který se sotva dotýká čtvercového základu, takže tento celek tvoří nápadný a snadno zapamatovatelný
         design.

      70      Dále pak, pokud jde o argument, podle něhož měl odvolací senát zohlednit jiné prvky než tvar, zejména technické vlastnosti
         dotčeného výrobku, a konstatovat, že tvar nedává tomuto výrobku podstatnou hodnotu, je třeba nejprve uvést, že se Soudní dvůr
         již vyjádřil ke zohlednění vnímání dotčené veřejnosti v případě věci týkající se použití čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení
         č. 40/94.

      71      V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že na rozdíl od případu, na který se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94,
         kdy musí být nutně zohledněno vnímání cílové veřejnosti, neboť je podstatné pro určení, zda označení, které je podáno za účelem
         zápisu jako ochranná známka, umožňuje rozlišit dotčené výrobky nebo služby jako pocházející od určitého podniku, taková povinnost
         nemůže být uložena v rámci odst. 1 písm. e) uvedeného článku (viz rozsudek Lego Juris v. OHIM, bod 60 výše, bod 75 a citovaná
         judikatura).

      72      Soudní dvůr měl za to, že předpokládané vnímání označení průměrným spotřebitelem není rozhodujícím prvkem v rámci uplatnění
         důvodu pro zamítnutí uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 40/94, ale může nanejvýš představovat prvek posouzení
         užitečný pro příslušný orgán při určování základních vlastností označení (rozsudek Lego Juris v. OHIM, bod 60 výše, bod 76).

      73      V projednávaném případě, pokud jde o použití čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94, je třeba uvést, že design
         je pro dotčený výrobek prvkem, který bude velmi významný při volbě spotřebitele, třebaže spotřebitel zohlední rovněž jiné
         charakteristické rysy dotčeného výrobku.

      74      Tvar, pro který byl zápis požadován, totiž svědčí o zcela zvláštním designu a sama žalobkyně zejména v bodě 92 žaloby připouští,
         že je tento design základním prvkem její strategie ochranných známek a že zvyšuje přitažlivost dotčeného výrobku, to znamená
         jeho hodnotu.

      75      Kromě toho ze skutečností uvedených v bodě 33 napadeného rozhodnutí, a sice z výňatků z internetových stránek distributorů,
         z prodeje dražbou či z prodeje použitých výrobků vyplývá, že v prvé řadě jsou zdůrazněny estetické charakteristické rysy tohoto
         tvaru a že je takový tvar vnímán jako jakási čistá skulptura, která je protáhlá a nadčasová pro reprodukci hudby, což z něj
         činí podstatný prvek jakožto argument podpory prodeje.

      76      V projednávaném případě se tedy nezdá, že by se odvolací senát dopustil jakéhokoli pochybení, když měl za to, že nezávisle
         na jiných charakteristických rysech dotčeného výrobku tvar, pro který byl zápis požadován, dává uvedenému výrobku podstatnou
         hodnotu.

      77      Kromě toho je třeba dodat, že skutečnost, že se má za to, že tvar dává výrobku podstatnou hodnotu, nevylučuje, že jiné charakteristické
         rysy výrobku, jako jsou technické vlastnosti dotčené v projednávané věci, mohou dotčenému výrobku rovněž propůjčovat významnou
         hodnotu.

      78      Odvolací senát tedy mohl právem dospět k závěru, že dotčené označení spadá do působnosti čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii)
         nařízení č. 40/94.

      79      V důsledku toho žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 40/94 není opodstatněný
         a musí být zamítnut.

      80      S ohledem na vše výše uvedené musí být žaloba zamítnuta.

       K nákladům řízení
      81      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení,
         pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně
         neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (osmý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Společnosti Bang & Olufsen A/S se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Truchot

                Martins Ribeiro

                Kanninen

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. října 2011.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 18. listopadu 1987. # Maizena GmbH a další proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (BALM). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Věc 137/85.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. května 1969. # André Huybrechts proti Komisi Evropských společenství. # Věc 21-68.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 2. března 2004. # Christos Michael proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Akt nepříznivě zasahující právní postavení - Absence - Nepřípustnost. # Věc T-234/02.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. února 2002. # Besix SA proti Wasserreinigungsbau Alfred Kretzschmar GmbH & Co. KG (WABAG) a Planungs- und Forschungsgesellschaft Dipl. Ing. W. Kretzschmar GmbH & KG (Plafog). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Bruxelles - Belgie. # Bruselská úmluva. # Věc C-256/00.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (samosoudce) ze dne 16. prosince 2004. # Spyridon de Athanassios Pappas proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-11/02.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (samosoudce)
      16. prosince 2004
      Věc T‑11/02
      Spyridom de Athanassios Pappas
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Úředníci – Propuštění – Měsíční příspěvek podle článku 50 služebního řádu – Služby zohledněné při výpočtu příspěvku – Zaměstnání před vstupem do služebního poměru ve Společenství – Převedení nároků z důchodového pojištění“
      Úplný text ve francouzském jazyce II - 0000
      Předmět:         Žaloba, jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise, kterým se stanoví trvání měsíčního příspěvku, který obdrží
         žalobce po propuštění ze služebních důvodů podle článku 50 služebního řádu úředníků Evropských společenství.

      Rozhodnutí:         Žaloba se zamítá. Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.     Právo Společenství ─ Výklad ─ Zohlednění kontextu a obvyklého významu znění ─ Nezbytnost jednotného výkladu ─ Zohlednění jednotlivých
            jazykových znění
      2.     Úředníci – Propuštění ze služebních důvodů ─ Výpočet příspěvku upraveného článkem 50 služebního řádu ─ Zohlednění pouze let
            odsloužených v orgánech
      (Služební řád, článek 50; příloha IV, jediný článek)
      1.     Význam a dosah výrazů, u kterých právo Společenství neposkytuje žádnou definici, musejí být stanoveny s přihlédnutím k obecnému
         kontextu, v němž jsou používány, a podle jejich obvyklého významu v běžném jazyce.

      Nezbytnost jednotného výkladu práva Společenství krom toho vylučuje, aby bylo znění některého ustanovení posuzováno v případě
         pochybností odděleně, nýbrž naopak vyžaduje, aby bylo takové znění vykládáno a používáno ve světle ostatních jazykových znění.

      (viz body 32 a 34)
      Odkazy: Soudní dvůr, 12 července 1979, Koschniske, 9/79, Recueil, s. 2717, bod 6; Soudní dvůr, 27. ledna 1988, Dánsko v. Komise,
         349/85, Recueil, s. 169, bod 9; Soudní dvůr, 27. ledna 2000, DIR Intenational Film a další v. Komise, C‑164/98 P, Recueil,
         s. 447, bod 26; Soud, 29. září 1999, Neumann a Neumann-Schölles v. Komise, T‑68/97, Recueil FP, s. I‑A‑193 a II‑1005, body
         79 a 80; Soud, 26. září 2000, Starway v. Rada, T‑80/97, Recueil, s. II‑3099, bod 81

      2.     Podle článku 50 služebního řádu úředník, který zastává místo v platových třídách A 1 nebo A 2 a který byl propuštěn ze služebních
         důvodů rozhodnutím orgánu oprávněného ke jmenování, obdrží příspěvek vypočtený podle podmínek uvedených v příloze IV služebního
         řádu. Odstavec 3 jediného článku obsaženého v příloze IV služebního řádu stanoví, že doba, po kterou úředník pobírá příspěvek
         stanovený v článku 50 služebního řádu, se určí vynásobením délky služby příslušným procentem stanoveným pro věk úředníka.

      S ohledem jak na doslovný výklad znění „délka služby“ jediného článku přílohy IV služebního řádu, tak na vztah mezi službou
         vykonanou v rámci orgánů a uvedeným vyrovnávacím příspěvkem, je třeba zohlednit při výpočtu příspěvku upraveného v článku
         50 služebního řádu pouze léta odsloužená v rámci orgánů.

      Účelem tohoto příspěvku je totiž vyvážit rozhodnutí o propuštění, které je na správním uvážení orgánu oprávněného ke jmenování,
         a zajistit úředníkovi, který pracoval ve službě Společenství, opětovné začlenění do pracovního procesu tím, že mu je poskytnut
         během určitého období měsíční příspěvek určený k ochraně jeho finančních zájmů. Vzhledem k tomu, že je tato výhoda vnitřně
         spjata se služebním poměrem vykonaným v orgánech úředníkem Společenství, musí být uvedený příspěvek přiměřený rozsahu kariéry
         daného úředníka v rámci Společenství.

      Navíc, vzhledem k tomu, že ustanovení, která přiznávají nárok na finanční plnění, musejí být vykládána restriktivně, je nesporné,
         s ohledem na neexistenci jakéhokoliv odkazu ve služebním řádu na léta  odsloužená před vstupem do služebního poměru u orgánů
         Společenství, pokud jde o použití článku 50 služebního řádu, a samostatnost režimu upraveného tímto článkem, že zákonodárce
         zamýšlel zohlednit při výpočtu výše vyrovnávacího příspěvku stanoveného pro případ propuštění ze služebních důvodů odsloužená
         v rámci orgánů Společenství.

       (viz body 30, 38, 40, 53 a 54)
      Odkazy: Soud, 18. září 2003, Lebedef a další v. Komise, T‑221/02, Recueil FP, s. I‑A‑211 a II‑1037, bod 38 a uvedená judikatura


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 8. května 1990. # Klaus Biehl proti Administration des contributions du grand-duché de Luxembourg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État du Lucemburské velkovévodství. # Volný pohyb pracovníků. # Věc C-175/88.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 13. ledna 2015.#Rada Evropské unie a další v. Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht.#Kasační opravný prostředek – Směrnice 2008/50/ES – Směrnice o kvalitě vnějšího ovzduší a čistším ovzduší pro Evropu – Rozhodnutí týkající se oznámení Nizozemského království o prodloužení lhůty pro dosažení mezních hodnot pro oxid dusičitý a zproštění povinnosti uplatňovat mezní hodnoty pro částice (PM10) – Žádost o vnitřní přezkum tohoto rozhodnutí, podaná na základě ustanovení nařízení (ES) č. 1367/2006 – Rozhodnutí Komise prohlašující žádost za nepřípustnou – Individuálně určené opatření – Aarhuská úmluva – Platnost nařízení (ES) č. 1367/2006 z hlediska této úmluvy“.#Spojené věci C-401/12 P až C-403/12 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      13. ledna 2015 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Směrnice 2008/50/ES — Směrnice o kvalitě vnějšího ovzduší a čistším ovzduší pro Evropu — Rozhodnutí týkající se oznámení Nizozemského království o prodloužení lhůty pro dosažení mezních hodnot pro oxid dusičitý a zproštění povinnosti uplatňovat mezní hodnoty pro částice (PM10) — Žádost o vnitřní přezkum tohoto rozhodnutí, podaná na základě ustanovení nařízení (ES) č. 1367/2006 — Rozhodnutí Komise prohlašující žádost za nepřípustnou — Individuálně určené opatření — Aarhuská úmluva — Platnost nařízení (ES) č. 1367/2006 z hlediska této úmluvy“
      Ve spojených věcech C‑401/12 P až C‑403/12 P,
      jejichž předměty jsou tři kasační opravné prostředky na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podané dne 24. srpna 2012 (C‑401/12 P a C‑402/12 P) a 27. srpna 2012 (C‑403/12 P),

         Rada Evropské unie, zastoupená M. Moorem a K. Michoel, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

         Evropský parlament, zastoupený L. Visaggiem a G. Corstensem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

         Evropská komise, zastoupená J.-P. Keppennem, P. Oliverem, P. Van Nuffelem, G. Valero Jordanou a S. Boelaert, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelé),
      podporovaní:

         Českou republikou, zastoupenou D. Hadrouškem, jako zmocněncem,
      vedlejší účastnicí v řízení o kasačním opravném prostředku,
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:

         Vereniging Milieudefensie, se sídlem v Amsterodamu (Nizozemsko),

         Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, se sídlem v Utrechtu (Nizozemsko),
      zastoupení A. van den Biesenem, advocaat,
      žalobci v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh a J.‑C. Bonichot (zpravodaj), předsedové senátů, E. Levits, C. Toader, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. prosince 2013,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. května 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Rada Evropské unie, Evropský parlament a Evropská komise se svými kasačními opravnými prostředky domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht v. Komise (T‑396/09, EU:T:2012:301, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál vyhověl návrhu Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht na zrušení rozhodnutí Komise C(2009) 6121 ze dne 28. července 2009 (dále jen „sporné rozhodnutí“), kterým byla jako nepřípustná odmítnuta jejich žádost, aby Komise přezkoumala své rozhodnutí C(2009) 2560 final ze dne 7. dubna 2009, jímž byla Nizozemskému království udělena dočasná výjimka z povinností stanovených směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/50/ES ze dne 21. května 2008 o kvalitě vnějšího ovzduší a čistším ovzduší pro Evropu (Úř. věst. L 152, s. 1).

         Právní rámec

         Aarhuská úmluva

               2

               Úmluva o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí, podepsaná dne 25. června 1998 v Aarhusu a schválená jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2005/370/ES ze dne 17. února 2005 (Úř. věst. L 124, s. 1, dále jen „Aarhuská úmluva“), v článku 1, nadepsaném „Cíl“, uvádí:
               „S cílem přispět k ochraně práva každého příslušníka současné generace i generací budoucích na život v prostředí příznivém pro jeho zdraví a životní pohodu každá smluvní strana zaručí právo na přístup k informacím o životním prostředí, podíl veřejnosti na rozhodování o otázkách životního prostředí a přístup k právní ochraně v záležitostech životního prostředí v souladu s ustanoveními této úmluvy.“

               3

               Článek 9 uvedené úmluvy zní:
               „1.   Každá strana v rámci své vnitrostátní právní úpravy zajistí, aby každý, kdo se domnívá, že jeho žádost o informace podle článku 4 byla ignorována, neprávem zamítnuta, ať již částečně nebo plně, nesprávně zodpovězena nebo nebyla jinak vyřízena podle ustanovení článku 4, měl možnost dosáhnout přezkoumání postupu před soudem nebo jiným nezávislým a nestranným orgánem zřízeným ze zákona.
               V případě, že strana zajišťuje toto přezkoumání soudem, zajistí rovněž, aby dotyčná osoba měla také možnost urychleného postupu stanoveného zákonem, a to zdarma či za nízký poplatek, vedoucího k novému projednání orgánem veřejné správy nebo k přezkumu nezávislým a nestranným orgánem jiným než soudem.
               Konečné rozhodnutí podle odstavce 1 je pro orgán veřejné správy, jenž má informace v držení, závazné. Důvody se uvádějí písemně, alespoň v případech, kdy je přístup k informacím podle tohoto článku odmítnut.
               2.   Každá strana v rámci své vnitrostátní právní úpravy zajistí, aby osoby z řad dotčené veřejnosti

                        a)

                        mající dostatečný zájem nebo

                        b)

                        u nichž trvá porušování práva v případech, kdy to procesní správní předpis strany požaduje jako předběžnou podmínku,

                  mohly dosáhnout toho, že soud nebo jiný nezávislý a nestranný orgán zřízený zákonem přezkoumá po stránce hmotné i procesní zákonnost jakýchkoliv rozhodnutí, aktů nebo nečinnosti podle ustanovení článku 6 a v případech, kdy je tak stanoveno vnitrostátním právem a aniž by tím byl dotčen odstavec 3, i dalších relevantních ustanovení této úmluvy.
               Co představuje dostatečný zájem a porušování práva, bude určeno v souladu s požadavky vnitrostátního práva a v souladu s cílem poskytnout dotčené veřejnosti široký přístup k právní ochraně v rozsahu působnosti této úmluvy. K tomuto účelu je zájem jakékoli nestátní neziskové organizace splňující požadavky čl. 2 odst. 5 pokládán za dostatečný pro účely písmene a). U těchto organizací se bude pro účely písmene b) předpokládat, že mají práva, která mohou být porušována.
               Ustanovení tohoto odstavce 2 nevylučují možnost předběžného přezkoumání správním orgánem a neovlivní požadavek, aby byly vyčerpány postupy správního přezkoumávání před předáním věci k soudnímu přezkoumání tam, kde to vnitrostátní právo vyžaduje.
               3.   Navíc – aniž by tím bylo dotčeno přezkoumání zmíněné výše v odstavcích 1 a 2 – každá strana zajistí, aby osoby z řad veřejnosti splňující kritéria, pokud jsou nějaká stanovena ve vnitrostátním právu, měly přístup ke správním nebo soudním řízením, aby mohly vznášet námitky proti jednání, aktům nebo nečinnosti ze strany soukromých osob nebo orgánů veřejné správy, jež jsou v rozporu s ustanoveními jejího vnitrostátního práva týkajícího se životního prostředí.
               4.   Navíc – a aniž by tím byl dotčen odstavec 1 – postupy přezkoumání uvedené v odstavcích 1, 2 a 3 mají zajistit přiměřenou a účinnou nápravu, včetně právně přikázaných úlev ve vhodných případech, a měly by být čestné, spravedlivé, včasné a neměly by vyžadovat vysoké náklady. Rozhodnutí vydaná podle tohoto článku budou předávána či archivována v písemné formě. Rozhodnutí soudů, a kdykoli možno i jiných orgánů, budou veřejně dostupná.
               5.   K zajištění vyšší účinnosti ustanovení tohoto článku každá strana zajistí poskytování informací veřejnosti o přístupu ke správním a soudním postupům přezkoumání a zváží zavedení vhodných podpůrných mechanismů k odstranění nebo snížení finančních a jiných překážek v přístupu k právní ochraně.“

         Nařízení (ES) č. 1367/2006

               4

               Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1367/2006 ze dne 6. září 2006 o použití ustanovení Aarhuské úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí na orgány a subjekty [Evropského] [s]polečenství (Úř. věst. L 264, s. 13) v bodě 18 odůvodnění uvádí:
               „Ustanovení čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy umožňuje přístup k soudním nebo jiným přezkumným řízením za účelem napadení jednání nebo nečinnosti soukromých osob nebo orgánů veřejné správy, jež jsou v rozporu s ustanoveními práva týkajícího se životního prostředí. Ustanovení o přístupu k právní ochraně by měla být slučitelná se Smlouvou [o ES]. V této souvislosti je vhodné, aby se toto nařízení vztahovalo pouze na jednání a nečinnost orgánů veřejné správy.“

               5

               Článek 1 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
               „Cílem tohoto nařízení je přispět k provádění závazků vyplývajících z [Aarhuské úmluvy] stanovením pravidel pro použití ustanovení úmluvy na orgány a subjekty Společenství, a to zejména:
               [...]

                        d)

                        zaručením přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí na úrovni Společenství za podmínek stanovených tímto nařízením.“

               6

               Článek 2 odst. 1 písm. g) téhož nařízení definuje pojem „správní akt“ následovně:
               „jakékoliv individuálně určené opatření podle práva životního prostředí, které bylo přijato orgánem nebo subjektem Společenství a má právně závazné vnější účinky“.

               7

               Článek 10 nařízení č. 1367/2006, nadepsaný „Žádost o vnitřní přezkum správních aktů“, v odstavci 1 stanoví:
               „Každá nevládní organizace splňující kritéria podle článku 11 je oprávněna požádat o vnitřní přezkum orgán nebo subjekt Společenství, který přijal správní akt podle práva životního prostředí nebo který, jedná-li se o případ údajné nečinnosti, takový akt přijmout měl.“

         Směrnice 2008/50

               8

               Článek 22 směrnice 2008/50 stanoví:
               „1.   Pokud v dané zóně nebo aglomeraci nelze splnit mezní hodnoty pro oxid dusičitý nebo benzen v rámci lhůt stanovených v příloze XI, může členský stát tyto lhůty pro konkrétní zónu nebo aglomeraci prodloužit nejvýše o pět let, a to za podmínky, že pro zónu nebo aglomeraci, na niž by se prodloužení vztahovalo, se v souladu s článkem 23 vypracuje plán kvality ovzduší; tento plán kvality ovzduší se doplní informacemi uvedenými v oddíle B přílohy XV v souvislosti s danými znečišťujícími látkami a ukazuje, jak bude dosaženo cíle dodržování mezních hodnot před uplynutím nové lhůty.
               2.   Pokud v dané zóně nebo aglomeraci nelze mezní hodnoty pro PM10 uvedené v příloze XI dodržet v důsledku specifických rozptylových vlastností lokality, nepříznivých klimatických podmínek nebo přeshraničního příspěvku, je členský stát zproštěn povinnosti uplatňovat tyto mezní hodnoty do 11. června 2011, pokud jsou splněny podmínky stanovené v odstavci 1 a pokud členský stát prokáže, že na celostátní, regionální a místní úrovni byla přijata veškerá náležitá opatření nutná k dodržení lhůt.
               3.   Pokud členský stát použije odstavec 1 nebo 2, zajistí, aby mezní hodnota nebyla u žádné znečišťující látky překročena o více než o maximální mez tolerance uvedenou v příloze XI pro každou příslušnou znečišťující látku.
               4.   Členské státy oznámí Komisi, kde lze podle jejich názoru použít odstavec 1 nebo 2, a oznámí plán kvality ovzduší uvedený v odstavci 1 včetně všech příslušných informací nezbytných k tomu, aby Komise mohla posoudit, zda jsou či nejsou splněny příslušné podmínky. V rámci posuzování Komise zohlední odhadované účinky opatření, která byla přijata členskými státy, na kvalitu vnějšího ovzduší v členských státech v současnosti i v budoucnosti, jakož i odhadované účinky stávajících i plánovaných opatření na úrovni Společenství, která Komise navrhne, na kvalitu vnějšího ovzduší.
               Pokud do devíti měsíců od obdržení tohoto oznámení Komise nevznese žádné námitky, považují se příslušné podmínky pro použití odstavce 1 nebo 2 za splněné.
               Pokud jsou námitky vzneseny, může Komise členské státy požádat, aby plány kvality ovzduší upravily nebo předložily nové.“

         Skutečnosti předcházející sporu

               9

               Dne 15. července 2008 Nizozemské království v souladu s článkem 22 směrnice 2008/50 oznámilo Komisi prodloužení lhůty pro dosažení roční mezní hodnoty pro oxid dusičitý v devíti zónách a zproštění povinnosti uplatňovat denní a roční mezní hodnoty pro částice, které projdou vstupním filtrem vykazujícím pro aerodynamický průměr 10 μm odlučovací účinnost 50 %.

               10

               Dne 7. dubna 2009 Komise schválila toto prodloužení rozhodnutím C(2009) 2560 final.

               11

               Dopisem ze dne 18. května 2009 podaly Vereniging Milieudefensie, sdružení podle nizozemského práva, jehož cílem je ochrana životního prostředí a zlepšování kvality ovzduší v Nizozemsku, a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, nadace podle nizozemského práva, která se věnuje boji proti znečišťování ovzduší v regionu Utrecht (Nizozemsko) ke Komisi žádost o vnitřní přezkum tohoto rozhodnutí na základě čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006.

               12

               Sporným rozhodnutím Komise tuto žádost odmítla jako nepřípustnou s odůvodněním, že rozhodnutí C(2009) 2560 final není individuálně určeným opatřením, a nelze jej tedy považovat za „správní akt“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. g) nařízení č. 1367/2006, který může být předmětem vnitřního přezkumu podle článku 10 tohoto nařízení.

         Žaloba k Tribunálu a napadený rozsudek

               13

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 6. října 2009 požádaly Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht o zrušení sporného rozhodnutí.

               14

               Nizozemské království, Parlament a Rada vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání Komise.

               15

               Napadeným rozsudkem Tribunál návrhu na zrušení vyhověl.

               16

               Tribunál odmítl jako nepřípustný návrh žalobců, aby nařídil Komisi rozhodnout meritorně o uvedené žádosti o vnitřní přezkum a stanovil jí v tomto ohledu lhůtu.

               17

               Tribunál rovněž zamítl jako neopodstatněný první žalobní důvod uvedený žalobci v prvním stupni, který vycházel z toho, že Komise se dopustila pochybení, když napadené rozhodnutí označila za akt s obecnou působností, který nelze považovat za správní akt ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. g) nařízení č. 1367/2006, a který tedy nemůže být předmětem žádosti o vnitřní přezkum podle čl. 10 odst. 1 tohoto nařízení. Tribunál naopak vyhověl druhému žalobnímu důvodu, uplatňovanému podpůrně, který vycházel z protiprávnosti posledně uvedeného ustanovení z důvodu jeho neslučitelnosti s čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy.

               18

               Poté, co v bodech 51 a 52 napadeného rozsudku připomněl, že Aarhuská úmluva má, stejně jako jakákoliv jiná mezinárodní dohoda, jejíž stranou je Evropská unie, přednost před akty sekundárního unijního práva, Tribunál v bodě 53 téhož rozsudku upřesnil, že unijní soud může zkoumat platnost ustanovení nařízení ve vztahu k mezinárodní smlouvě pouze tehdy, nebrání-li tomu povaha systematika této smlouvy a jeví-li se kromě toho její ustanovení z hlediska obsahu jako bezpodmínečná a dostatečně přesná.

               19

               Upřesnil však, s odkazem zejména na rozsudky Soudního dvora Fediol v. Komise (70/87, EU:C:1989:254) a Nakajima v. Rada (C‑69/89, EU:C:1991:186), že Soudní dvůr rozhodl, že mu přísluší přezkoumat legalitu unijního aktu z hlediska ustanovení mezinárodní dohody, která nemohou založit právo jednotlivce dovolávat se jich u soudu, pokud Unie zamýšlela splnit zvláštní povinnost, kterou na sebe vzala v rámci této dohody, nebo v případě, že akt sekundárního práva výslovně odkazuje na konkrétní ustanovení této dohody. Tribunál z toho v bodě 54 napadeného rozsudku učinil závěr, že unijní soud musí mít možnost přezkoumat legalitu nařízení s ohledem na mezinárodní smlouvu, pokud je cílem tohoto nařízení splnění povinnosti, kterou tato mezinárodní smlouva ukládá unijním orgánům.

               20

               V bodech 57 a 58 napadeného rozsudku Tribunál konstatoval, že v daném případě jsou tyto podmínky splněny, jelikož žalobci v prvním stupni, kteří se nedovolávali přímého účinku ustanovení dohody, v souladu s článkem 241 ES incidenčně zpochybnili platnost ustanovení nařízení č. 1367/2006 z hlediska Aarhuské úmluvy, a toto nařízení bylo přijato ke splnění mezinárodních závazků Unie, stanovených v čl. 9 odst. 3 této úmluvy, jak vyplývá z čl. 1 odst. 1, jakož i bodu 18 odůvodnění tohoto nařízení.

               21

               V bodě 69 napadeného rozsudku Tribunál rozhodl, že čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 není slučitelný s čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy v rozsahu, v němž počítá s vnitřním přezkumem pouze u „správního aktu“, který je v čl. 2 odst. 1 písm. g) definován jako „jakékoliv individuálně určené opatření“.

               22

               Tribunál v důsledku toho sporné rozhodnutí zrušil.

         Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem

               23

               Kasačním opravným prostředkem podaným dne 24. srpna 2012 (věc C‑401/12 P) Rada navrhuje, aby Soudní dvůr napadený rozsudek zrušil, zamítl žalobu podanou žalobci v prvním stupni v celém rozsahu a uložil jim náhradu nákladů řízení.

               24

               Kasačním opravným prostředkem podaným dne 24. srpna 2012 (věc C‑402/12 P) Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr napadený rozsudek zrušil, zamítl žalobu uvedených účastníků řízení v celém rozsahu a uložil jim náhradu nákladů řízení.

               25

               Kasačním opravným prostředkem podaným dne 27. srpna 2012 (věc C‑403/12 P) Komise navrhuje, aby Soudní dvůr napadený rozsudek zrušil, zamítl žalobu uvedených účastníků řízení v celém rozsahu a uložil jim náhradu nákladů řízení v prvním stupni a v řízení o kasačním opravném prostředku.

               26

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 21. listopadu 2012 byly věci C‑401/12 P až C‑403/12 P spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.

               27

               Dne 28. února 2013 předložily Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht kasační odpověď, ve které navrhují, aby Soudní dvůr kasační opravné prostředky zamítl a uložil Radě, Parlamentu a Komisi náhradu nákladů řízení, které vynaložily jak v prvním stupni řízení, tak v řízení o kasačním opravném prostředku.

               28

               Podaly rovněž vedlejší kasační opravný prostředek, kterým navrhují, aby Soudní dvůr napadený rozsudek i sporné rozhodnutí zrušil a uložil žalovaným v prvním stupni náhradu nákladů řízení, které vynaložily jak v prvním stupni řízení, tak v řízení o kasačním opravném prostředku.

         Ke kasačním opravným prostředkům

         Vedlejší kasační opravný prostředek

      Argumentace účastníků řízení

               29

               Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht poukazují na to, že Tribunál se v napadeném rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když nepřiznal článku 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy přímý účinek, alespoň v rozsahu, v němž stanoví, že „akty“, které porušují vnitrostátní právo životního prostředí, musí být možné přezkoumat, a v důsledku toho odmítl posoudit legalitu čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 z hlediska tohoto ustanovení uvedené úmluvy.

               30

               Rada, Parlament a Komise mají za to, že vedlejší kasační opravný prostředek je třeba odmítnout jako nepřípustný, jelikož uplatňovaný důvod ve skutečnosti míří pouze ke zpochybnění části odůvodnění napadeného rozsudku, a nikoliv jeho řešení, takže neodpovídá požadavkům uvedeným v článku 178 jednacího řádu Soudního dvora.

               31

               Rada, Parlament a Komise podpůrně tvrdí, že uplatňovaný důvod je každopádně neopodstatněný.

         Závěry Soudního dvora

               32

               Je třeba uvést, že podle s čl. 169 odst. 1 a čl. 178 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora musí každý kasační opravný prostředek bez ohledu na to, zda jde o hlavní či vedlejší kasační opravný prostředek, směřovat pouze k úplnému nebo částečnému zrušení rozhodnutí Tribunálu.

               33

               V projednávaném případě dosáhly Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht u Tribunálu zrušení sporného rozhodnutí v souladu s návrhovými žádáními v jejich žalobě. Jejich vedlejší kasační opravný prostředek, který ve skutečnosti směřuje pouze k nahrazení odůvodnění v souvislosti s analýzou dovolatelnosti čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy, tedy nelze přijmout (obdobně, pokud jde o hlavní kasační opravný prostředek, viz rozsudek Al‑Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al‑Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, body 43 až 45).

               34

               Z výše uvedeného vyplývá, že vedlejší kasační opravný prostředek je třeba odmítnout jako nepřípustný.

         K hlavním kasačním opravným prostředkům

               35

               Rada, Parlament a Komise uvádějí, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že článku 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy se lze dovolávat pro účely posouzení toho, zda je s ním slučitelný čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006.

               36

               Podpůrně poukazují na to, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že 9 odst. 3 uvedené úmluvy brání takovému ustanovení, jako je čl. 10 odst. 1 uvedeného nařízení.

         K prvnímu důvodu kasačních opravných prostředků

      Argumentace účastníků řízení

               37

               Rada tvrdí, že oba případy, ve kterých Soudní dvůr připustil možnost jednotlivce dovolávat se ustanovení mezinárodní dohody, která nesplňuje podmínky bezpodmínečnosti a přesnosti vyžadované k tomu, aby bylo možné se jí dovolávat pro účely posouzení platnosti ustanovení unijního aktu, jsou výjimečné a každopádně neodpovídají projednávanému případu.

               38

               Řešení zvolené v rozsudku Fediol v. Komise (EU:C:1989:254) je totiž odůvodněno zvláštními okolnostmi věci, v níž byl vydán tento rozsudek, kdy předmětné nařízení přiznávalo dotčeným subjektům právo dovolávat se pravidel Všeobecné dohody o clech a obchodu (dále jen „GATT“). Toto řešení se kromě toho nemá použít mimo specifickou oblast této dohody.

               39

               Co se týče judikatury vyplývající z rozsudku Nakajima v. Rada (EU:C:1991:186), má Rada za to, že se týká pouze případu, kdy Unie zamýšlela splnit zvláštní závazek přijatý v rámci GATT, což rovněž neplatí o projednávaném případu.

               40

               Parlament a Komise uvádějí v podstatě podobné argumenty.

               41

               V souvislosti s rozsudkem Fediol v. Komise (EU:C:1989:254) Komise dodává, že se vztahuje pouze na případ, kdy unijní akt výslovně odkázal na konkrétní ustanovení GATT.

               42

               Pokud jde o rozsudek Nakajima v. Rada (EU:C:1991:186), má Komise za to, že jej nelze vykládat tak, že umožňuje přezkoumat jakýkoliv akt unijního práva z hlediska mezinárodní dohody, kterou tento akt případně provádí. K tomu, aby bylo možné takový přezkum provést, je třeba, aby akt unijního práva představoval přímé a úplné provedení mezinárodní dohody a týkal se dostatečně jasné a přesné povinnosti upravené v této dohodě, což v projednávaném případě neplatí.

               43

               Parlament uvádí, že rozsudek Fediol v. Komise (EU:C:1989:254) se týká pouze případu, kdy akt sekundárního práva výslovně odkazuje na konkrétní ustanovení mezinárodní dohody, přičemž nejde o prostý odkaz na tato ustanovení, nýbrž o jejich začlenění. Tribunál tedy nemohl učinit závěr, že tato podmínka je v projednávaném případě splněna, na základě bodu 18 odůvodnění nařízení č. 1367/2006, který pouze popisuje čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy. Kromě toho z této judikatury Soudního dvora každopádně vyplývá, že pokud nařízení Unie začlení ustanovení mezinárodní dohody, lze se těchto ustanovení dovolávat pouze za účelem přezkumu platnosti aktů přijatých na základě tohoto nařízení, a nikoliv platnosti samotného tohoto nařízení.

               44

               V souvislosti s rozsudkem Nakajima v. Rada (EU:C:1991:186) Parlament tvrdí, že řešení zvolené v tomto rozsudku se týká případu, kdy akt sekundárního práva provádí zvláštní povinnost vyplývající z mezinárodní dohody, v jejímž rámci je Unie povinna jednat v určitém smyslu a nemůže využít diskrečního prostoru pro uvážení. „Povinnosti“, na které odkazuje Tribunál v bodě 58 napadeného rozsudku, přitom nejsou „zvláštními“ povinnostmi ve smyslu rozsudku Nakajima v. Rada (EU:C:1991:186), jelikož smluvní strany Aarhuské úmluvy mají při vymezení podmínek zavedení „správních nebo soudních řízení“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 této úmluvy široký prostor pro uvážení, s výhradou dodržení požadavků uvedených v čl. 9 odst. 4 úmluvy.

               45

               Parlament, dovolávaje se rozsudku Komise v. Irsko a další (C‑89/08 P, EU:C:2009:742), poukazuje rovněž na to, že Tribunál nedodržel zásadu kontradiktornosti, když použil zásady vycházející z rozsudku Nakajima v. Rada (EU:C:1991:186), aniž se účastníci řízení předtím vyjádřili k jejich relevanci v projednávaném případě.

               46

               Dodává, že okolnosti této věci se rovněž liší od okolností věci, v níž byl vydán rozsudek Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293), který se týkal porušení pravidla mezinárodního obyčejového práva, jímž bylo dotčeno použití ustanovení mezinárodní dohody, jehož přímý účinek nebyl zpochybňován.

               47

               Komise rovněž připomíná, že Soudní dvůr v rozsudcích Intertanko a další (C‑308/06, EU:C:2008:312), jakož i Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864), nesouhlasil s přezkumem platnosti směrnice z hlediska mezinárodní dohody, i když tato směrnice obsahovala odkazy na tuto dohodu.

               48

               Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht především tvrdí, že z rozsudku Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125) nevyplývá nic o případném přímém účinku čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy v souvislosti s akty, které lze přezkoumat ve smyslu tohoto ustanovení.

               49

               Mají za to, že tato úmluva svou povahou a svým předmětem nebrání přezkumu, na žádost sdružení na ochranu životního prostředí, platnosti aktu sekundárního unijního práva, a že podmínky tohoto přezkumu uvedené v rozsudku Fediol v. Komise (EU:C:1989:254) jsou splněny, jelikož nařízení č. 1367/2006 obsahuje několik odkazů na uvedenou úmluvu, a zejména na její čl. 9 odst. 3.

               50

               Dále tvrdí, že pouhá možnost přezkumu obecného aktu unijního práva Soudním dvorem na základě rozhodnutí vnitrostátních soudů předložit předběžnou otázku nestačí k zajištění dodržení uvedeného ustanovení.

               51

               Konečně poukazují na to, že Tribunál dodržel zásadu kontradiktornosti, jelikož na jednání dal účastníkům řízení možnost vyjádřit se k použití judikatury vyplývající z rozsudků Fediol v. Komise (EU:C:1989:254) a Nakajima v. Rada (EU:C:1991:186) na projednávanou věc. Okolnosti projednávané věci jsou každopádně jiné než okolnosti věci, v níž byl vydán rozsudek Komise v. Irsko a další (EU:C:2009:742), kterého se dovolává Parlament.

         Závěry Soudního dvora

               52

               Na základě čl. 300 odst. 7 ES (nyní čl. 216 odst. 2 SFEU) jsou unijní orgány vázány mezinárodními dohodami, které Unie uzavřela, a v důsledku toho mají tyto dohody přednost před akty, které unijní orgány vydávají (v tomto smyslu viz rozsudek Intertanko a další, C‑308/06, EU:C:2008:312, bod 42 a citovaná judikatura).

               53

               Nicméně účinky ustanovení dohody, uzavřené Unií se třetími státy, v unijním právním řádu nemohou být posouzeny, aniž by byl brán v potaz mezinárodně právní původ těchto ustanovení. Podle zásad mezinárodního práva se unijní orgány, které mají pravomoc sjednat a uzavřít takovou dohodu, mohou s dotyčnými třetími státy dohodnout o účincích, které mají ustanovení této dohody vyvolat ve vnitrostátním právním řádu smluvních stran. Pokud uvedená dohoda tuto otázku výslovně neupravuje, musí o ní rozhodnout příslušné soudy, a zejména Soudní dvůr v rámci své pravomoci na základě Smlouvy o FEU stejně jako o jakékoli jiné otázce výkladu týkající se použití dotyčné dohody v Unii, a opírat se při tom zejména o duch, strukturu nebo znění této dohody (viz rozsudek FIAMM a další v. Rada a Komise, C‑120/06 P et C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 108 a citovaná judikatura).

               54

               Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že ustanovení mezinárodní dohody, jejíž stranou je Unie, se lze dovolávat na podporu žaloby na neplatnost aktu unijního sekundárního práva nebo námitky vycházející z protiprávnosti takového aktu pouze za podmínky, že povaha a systematika této dohody tomu nebrání a že tato ustanovení jsou z hlediska svého obsahu bezpodmínečná a dostatečně přesná (viz rozsudky Intertanko a další, EU:C:2008:312, bod 45; FIAMM a další v. Rada a Komise, EU:C:2008:476, body 110 a 120; jakož i Air Transport Association of America a další, EU:C:2011:864, bod 54).

               55

               Článek 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy neobsahuje žádnou bezpodmínečnou a dostatečně přesnou povinnost, která by byla způsobilá přímo upravovat právní situaci jednotlivců, a neodpovídá tedy těmto podmínkám. Vzhledem k tomu, že práva stanovená v uvedeném čl. 9 odst. 3 mají pouze „osoby z řad veřejnosti splňující kritéria, pokud jsou nějaká stanovena ve vnitrostátním právu“, závisí provedení nebo účinky tohoto ustanovení na vydání pozdějšího aktu (viz rozsudek Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, bod 45).

               56

               Je pravda, že Soudní dvůr rovněž konstatoval, že v případech, kdy Unie zamýšlela splnit zvláštní závazek přijatý v rámci dohod uzavřených v rámci Světové obchodní organizace (dále jen „dohody WTO“), nebo pokud dotčený akt unijního práva výslovně odkazuje na konkrétní ustanovení těchto dohod, přísluší Soudnímu dvoru přezkoumat legalitu dotčeného aktu a aktů přijatých k jeho provedení z hlediska pravidel těchto dohod (viz rozsudky Fediol v. Komise, EU:C:1989:254, body 19 až 23; Nakajima v. Rada, EU:C:1991:186, body 29 až 32; Německo v. Rada, C‑280/93, EU:C:1994:367, bod 111, a Itálie v. Rada, C‑352/96, EU:C:1998:531, bod 19).

               57

               Tyto dvě výjimky však byly odůvodněny pouze zvláštnostmi dohod, které vedly k jejich uplatnění.

               58

               Pokud jde zaprvé o rozsudek Fediol v. Komise (EU:C:1989:254), je třeba uvést, že čl. 2 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2641/84 ze dne 17. září 1984 o posílení společné obchodní politiky, a zejména ochrany proti nedovoleným obchodním praktikám (Úř. věst. L 252, s. 1), o který se jednalo ve věci, v níž byl tento rozsudek vydán, výslovně odkazoval na pravidla mezinárodního práva založená v podstatě na GATT a přiznával dotčeným osobám právo dovolávat se ustanovení této dohody v rámci stížnosti podané na základě tohoto nařízení (rozsudek Fediol v. Komise, EU:C:1989:254, bod 19), kdežto v projednávané věci čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 neodkazuje přímo na konkrétní ustanovení Aarhuské úmluvy, ani nepřiznává právo jednotlivcům. Při neexistenci takového výslovného odkazu na ustanovení mezinárodní dohody tedy nelze mít o uvedeném rozsudku za to, že je v projednávané věci relevantní.

               59

               Pokud jde zadruhé o rozsudek Nakajima v. Rada, je podstatné uvést, že akty unijního práva dotčené v uvedené věci souvisely s antidumpingovým systémem, který je co do koncepce a použití velmi přísný v tom smyslu, že stanoví opatření vůči podnikům obviněným z dumpingového jednání. Konkrétně základní nařízení dotčené v této věci bylo zavedeno v souladu se stávajícími mezinárodními závazky Společenství, zejména těmi, které vyplývají z dohody o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu, schválené jménem Společenství rozhodnutím Rady 80/271/EHS ze dne 10. prosince 1979 o uzavření mnohostranných dohod, které jsou výsledkem obchodních jednání od roku 1973 do roku 1979 (Úř. věst. L 71, s. 1) (viz rozsudek Nakajima v. Rada, EU:C:1991:186, bod 30). V projednávaném případě však nelze říci, že čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 provádí zvláštní povinnosti ve smyslu uvedeného rozsudku, jelikož její smluvní strany mají při vymezení podmínek zavedení „správních nebo soudních řízení“ široký prostor pro uvážení, jak vyplývá z čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy.

               60

               V tomto ohledu je třeba uvést, že nelze mít za to, že přijetím uvedeného nařízení, které se týká pouze unijních orgánů a vztahuje se nadto pouze na jeden z opravných prostředků, který mají k dispozici právní subjekty k dispozici k zajištění dodržování unijního práva životního prostředí, zamýšlela Unie splnit, ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 56 tohoto rozsudku, povinnosti, které vyplývají z čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy v souvislosti s vnitrostátními správními nebo soudními řízeními, jež za současného stavu unijního práva spadají ostatně primárně do práva členských států (v tomto smyslu viz rozsudek Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, body 41 a 47).

               61

               Z výše uvedeného vyplývá, že Tribunál se tím, že rozhodl, že článku 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy se lze dovolávat pro účely posouzení legality čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006, dopustil v napadeném rozsudku nesprávného právního posouzení.

               62

               Napadený rozsudek je tedy třeba zrušit, aniž je nutné přezkoumávat ostatní důvody uvedené Radou, Parlamentem a Komisí na podporu jejich kasačních opravných prostředků.

         K žalobě podané k Tribunálu

               63

               V souladu s čl. 61 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie, je-li opravný prostředek opodstatněný, zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu a může buď sám vydat konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.

               64

               Soudní dvůr se domnívá, že soudní řízení dovoluje vydání rozhodnutí a je namístě rozhodnout meritorně o návrhu na zrušení sporného rozhodnutí.

               65

               V rámci prvního důvodu žaloby podané k Tribunálu poukázaly Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht na to, že Komise neprávem posoudila jejich žádost o vnitřní přezkum ze dne 7. dubna 2009 jako nepřípustnou z důvodu, že se jednalo o opatření s obecnou působností.

               66

               Ze stejných důvodů, které uvedl Tribunál, je třeba zamítnout tento žalobní důvod jako neopodstatněný.

               67

               Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht v rámci druhého důvodu jejich žaloby poukázaly rovněž na to, že čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 je neplatný, jelikož omezuje pojem „akty“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy pouze na individuální správní akty.

               68

               Z bodu 55 tohoto rozsudku vyplývá, že čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy postrádá jasnost a přesnost vyžadované k tomu, aby bylo možné se tohoto ustanovení účelně dovolávat u unijního soudu za účelem posouzení legality čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006.

               69

               Rovněž tento druhý žalobní důvod je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný.

               70

               Vzhledem k tomu, že žádný z obou důvodů žaloby podané Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht k Tribunálu není opodstatněný, je třeba žalobu zamítnout.

         K nákladům řízení

               71

               Podle čl. 138 odst. 1 a 2 jednacího řádu Soudního dvora, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 2 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Je-li neúspěšných účastníků řízení více, rozhodne Soudní dvůr o rozdělení nákladů řízení.

               72

               Vzhledem k tomu, že Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging neměly ve věci úspěch a Rada, Parlament a Komise požadovaly náhradu nákladů řízení, je důvodné prvně uvedeným uložit společně a nerozdílně náhradu nákladů řízení, které vynaložily Rada, Parlament a Komise jak v prvním stupni, tak v tomto řízení o kasačních opravných prostředcích.

               73

               Článek 140 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, jenž se použije na řízení o kasačním opravném prostředku na základě čl. 184 odst. 1 tohoto řádu, stanoví, že členské státy, které do řízení vstoupily jako vedlejší účastníci, ponesou vlastní náklady řízení. Je tudíž třeba rozhodnout, že Česká republika ponese vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Vedlejší kasační opravný prostředek se odmítá.

                           2)

                           Rozsudek Tribunálu Evropské unie Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht v. Komise (T‑396/09, EU:T:2012:301) se zrušuje.

                           3)

                           Žaloba na neplatnost, kterou podaly k Tribunálu Evropské unie Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, se zamítá.

                           4)

                           Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht se ukládá společně a nerozdílně náhrada nákladů řízení vynaložených v prvním stupni, jakož i v řízení o kasačních opravných prostředcích Radou Evropské unie, Evropským parlamentem a Evropskou komisí.

                           5)

                           Česká republika ponese vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1991. # Technische Universität München proti Hauptzollamt München-Mitte. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Společný celní sazebník - Osvobození od cla pro vědecké přístroje - Ekvivalentní vědecká hodnota. # Věc C-269/90.