title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. ledna 2016.#Evropská komise v. Belgické království.#Nesplnění povinnosti státem – Článek 343 SFEU – Protokol o výsadách a imunitách Evropské unie – Článek 3 – Osvobození od daně – Region Brusel-hlavní město – Příspěvky na dodávky elektřiny a plynu.#Věc C-163/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      14. ledna 2016 (
            *1
         )
      „Nesplnění povinnosti státem — Článek 343 SFEU — Protokol o výsadách a imunitách Evropské unie — Článek 3 — Osvobození od daně — Region Brusel-hlavní město — Příspěvky na dodávky elektřiny a plynu“
      Ve věci C‑163/14,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU, podaná dne 4. dubna 2014,

         Evropská komise, zastoupená F. Clotuche-Duvieusart a I. Martínez del Peral, jako zmocněnkyněmi, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Belgickému království, zastoupenému J.-C. Halleuxem, S. Vanriem a T. Maternem, jako zmocněnci, ve spolupráci s G. Blockem, D. Remym a H. Delahaijem, avocats,
      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda čtvrtého senátu vykonávající funkci předsedy pátého senátu, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (zpravodaj) a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. dubna 2015,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 2. července 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Evropská komise se svým návrhem domáhá toho, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že odmítlo osvobodit orgány Evropské unie od platby příspěvků stanovených v článku 26 nařízení o organizaci trhu s elektřinou v regionu Brusel-hlavní město (ordonnance relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles-Capitale) v platném znění, jakož i v článku 20 nařízení o organizaci trhu s plynem v regionu Brusel-hlavní město (ordonnance relative à l’organisation du marché du gaz en Région de Bruxelles-Capitale) v platném znění, a tím, že zabránilo navrácení uvedených příspěvků, které tímto způsobem vybral region Brusel-hlavní město (dále jen „sporné příspěvky“), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 druhého pododstavce Protokolu ze dne 8. dubna 1965 o výsadách a imunitách Evropské unie, který byl původně přílohou Smlouvy o vytvoření jednotné Rady a jednotné Komise Evropských společenství (Úř. věst. 1967, 152, s. 13) a nyní podle Lisabonské smlouvy přílohou Smluv o EU, o FEU a o ESAE jakožto protokol č. 7 (dále jen „Protokol“).

         Právní rámec

         Unijní právo

               2

               Na základě čl. 28 prvního pododstavce Smlouvy o vytvoření jednotné Rady a jednotné Komise Evropských společenství a poté, v návaznosti na vstup Lisabonské smlouvy v platnost, na základě článku 343 SFEU, Unie požívá na území členských států výsad a imunit nezbytných k plnění svého poslání za podmínek stanovených v Protokolu.

               3

               Článek 3 Protokolu stanoví:
               „Unie, její pohledávky, příjmy a ostatní majetek jsou osvobozeny od veškerých přímých daní.
               Vlády členských států přijímají, kdykoli je to možné, vhodná opatření umožňující prominutí nebo navrácení nepřímých daní a poplatků z prodeje, které tvoří součást ceny věcí movitých nebo nemovitostí, jestliže Unie uskuteční pro své úřední potřeby větší nákupy, jejichž cena zahrnuje daně a poplatky tohoto druhu. Prováděním těchto opatření nesmí být narušena hospodářská soutěž v rámci Unie.
               Osvobození se nevztahuje na daně, dávky a poplatky představující pouze odměnu za veřejně prospěšné služby.“

         Belgické právo

               4

               Původní znění nařízení regionu Brusel-hlavní město ze dne 19. července 2001 o organizaci trhu s elektřinou v regionu Brusel-hlavní město, které nabylo účinnosti dne 1. ledna 2003 (Moniteur belge ze dne 17. listopadu 2001, s. 39135, dále jen „nařízení ‚o elektřině‘ “) v článku 26 stanovila:
               „§ 1   Udělením povolení k poskytování dodávek na základě článku 21 vzniká povinnost fyzické či právnické osoby, která je držitelem tohoto povolení a která je v dalším nazývána poplatníkem, k měsíční platbě poplatku.
               § 2   Povinnost k platbě tohoto poplatku vzniká k 1. lednu hospodářského roku. Lze jej uhradit do 31. března hospodářského roku.
               § 3   Poplatek se vypočítává na základě proudové hodnoty hlavního jističe poskytované oprávněným konečným odběratelům prostřednictvím sítí, přípojek a přímých rozvodů o napětí do 70 kV v odběrných místech nacházejících se v regionu Brusel-hlavní město. U odběratelů ze sítí vysokého napětí je poskytnutou proudovou hodnotou proudová hodnota přípojky. Tato hodnota je rovna maximální proudové hodnotě vyjádřené v kVa, která je poskytována podle smlouvy o připojení. Pokud není uvedena ve smlouvě o připojení nebo v případě překročení odebrané proudové hodnoty ve vztahu k maximální proudové hodnotě poskytované na základě smlouvy o připojení, je proudová hodnota přípojky rovna maximální proudové hodnotě vyjádřené v kVa, která byla odebrána v průběhu předchozích třiceti šesti měsíců, vynásobené koeficientem 1,2.
               U odběratelů ze sítí nízkého napětí je poskytovaná proudová hodnota určena podle kapacity hlavního jističe a je vyjádřena v kVa. Tabulka uvádějící jmenovité intenzity jističů a odpovídající proudové hodnoty je součástí přílohy tohoto nařízení.
               § 4.   Měsíční poplatek je u vysokého napětí stanoven na 0,67 eura za kVa.
               U nízkého napětí je stanoven podle následujícího sazebníku:

                        1.

                        Poskytovaná proudová hodnota je rovna 1,44 kVa nebo nižší: 0,00 eura;

                        2.

                        Poskytovaná proudová hodnota v rozmezí:
                        1,44 a 6,00 kVa: 0,60 eura
                        6,01 a 9,60 kVa: 0,96 eura
                        9,61 a 12,00 kVa: 1,20 eura
                        12,01 a 36,00 kVa: 2,40 eura
                        36,01 a 56,00 kVa: 4,80 eura
                        56,01 a 100,00 kVa: 7,80 eura.
                        Tato částka je každoročně přizpůsobována indexu spotřebitelských cen v království. [...]

                  § 5   Vláda stanoví prováděcí opatření k tomuto článku. Může zejména uložit provozovateli distribuční soustavy, provozovateli regionální dopravní sítě a uživatelům přímých rozvodů, aby jí poskytly údaje potřebné k výběru poplatku.
               Vláda může pověřit provozovatele distribuční soustavy, aby zaslal poplatníkům výměr poplatku. Ve výměru se uvádí zejména období, za něž je poplatek vyměřen, základ pro jeho výpočet, jeho sazba, datum splatnosti a způsob jeho úhrady. Zasláním nebo nezasláním tohoto výměru přitom nejsou dotčeny práva a povinnosti poplatníků.
               § 6   Poplatek je vybírán a vymáhán podle pravidel stanovených v kapitole VI nařízení ze dne 23. července 1992 o regionální dani zatěžující osoby užívající budovy a vlastníky práv k určitým nemovitostem. Lhůta k uhrazení poplatku se však stanoví podle odstavce 3 tohoto článku.
               § 7   Výnos z poplatku plyne provozovateli distribuční soustavy za účelem pokrytí nákladů souvisejících s plněním úkolů veřejné služby uvedených v článku 24 [ustanovení, které bylo později změněno tak, že byl rozšířen okruh osob, kterým plyne výnos z poplatku a uvedeno rozdělení tohoto výnosu].
               § 8   Povinnost k platbě poplatku vzniká od ledna 2004.
               § 9   Náklady související s plněním úkolů veřejné služby uvedených v článku 24, které překračují částku poplatků vybraných podle tohoto článku, nese provozovatel distribuční soustavy jakožto provozní náklady. Promítnutí těchto nákladů do sazeb upravují federální právní předpisy.
               [...]“

               5

               Článek 26 nařízení „o elektřině“ byl několikrát změněn a naposledy nařízením ze dne 20. července 2011 (Moniteur belge ze dne 10. srpna 2011) a nařízením ze dne 21. prosince, kterým se upravuje daňové řízení v regionu Brusel-hlavní město (Moniteur belge ze dne 8. února 2013). V současnosti zní odstavec 2 tohoto článku následovně:
               „Povinnost k platbě tohoto poplatku vzniká k prvnímu dni kalendářního měsíce. Poplatník je osvobozen od poplatku za proudovou hodnotu poskytovanou odběratelům pro železniční či tramvajovou síť nebo pro síť metra [...]“

               6

               Na základě těchto změn byl sazebník poplatků uvedený v odstavci 4 zmíněného článku 26 mírně upraven.

               7

               Článek 24 nařízení „o elektřině“, na který odkazuje čl. 26 odst. 7 tohoto nařízení, uvádí úkoly veřejné služby, jejichž náklady nese provozovatel soustavy a zní takto:
               „Provozovatel distribuční soustavy plní úkoly veřejné služby vymezené níže v bodech 1 až 5:

                        1.

                        poskytování minimálních plynulých dodávek elektřiny pro spotřebu domácností, a to za podmínek stanovených v nařízení ze dne 11. července 1991;

                        2.

                        poskytování dodávek elektřiny se zvláštní sociální sazbou pro osoby a za podmínek, jež jsou vymezeny ve federálních právních předpisech;

                        3.

                        poskytování informací, instruktáží, zařízení, služeb a finanční podpory všem kategoriím oprávněných a neoprávněných konečných odběratelů za účelem podpory racionálního využívání elektřiny. Provozovatel distribuční soustavy ve spolupráci s útvarem vypracuje za tímto účelem tříletý program racionálního využívání elektřiny.

                        4.

                        případně odkup elektřiny vyrobené při vysoce kvalitní kombinované výrobě tepla a elektřiny, která není spotřebována provozovatelem ani dodávána třetím osobám, a to v mezích svých vlastních potřeb.

                        5.

                                 a)

                                 výstavba, údržba a obnova zařízení veřejného osvětlení u komunikací a komunálních veřejných ploch, a to při respektování pravomocí obcí stanovených v článku 135 nového zákona o obcích a podle tříletého programu vypracovaného každou obcí po dohodě s provozovatelem distribuční soustavy;

                                 b)

                                 dodávky elektřiny do těchto zařízení;

                        6.

                        zajišťování služby veřejného ochránce práv a informování domácností o cenách a podmínkách dodávek elektřiny.“

               8

               Výše uvedené úkoly byly později změněny, přičemž naposledy nařízením ze dne 20. července 2011 (Moniteur belge ze dne 10. srpna 2011). Tyto úkoly jsou v současnosti vymezeny takto:
               „Článek 24
               §1.   Provozovatel distribuční soustavy a dodavatelé plní každý v rámci své působnosti povinnosti v oblasti veřejných služeb stanovené níže v bodech 1 a 2:

                        1.

                        poskytování minimálních plynulých dodávek elektřiny pro spotřebu domácností, a to za podmínek stanovených v kapitole IVa;

                        2.

                        poskytování dodávek elektřiny se zvláštní sociální sazbou pro osoby a za podmínek, jež jsou stanoveny ve federálních předpisech a v kapitole IVa;

                  §2.   Institut plní povinnosti v oblasti veřejných služeb týkající se podpory racionálního využívání elektřiny prostřednictvím poskytování informací, instruktáží, zařízení, služeb a finanční podpory všem kategoriím konečných odběratelů, jakož i místním dodavatelům, kteří zcela nebo zčásti uspokojují potřeby svých odběratelů prostřednictvím zařízení, které vyrábí elektřinu, je umístěno v omezené a přesně vymezené zeměpisné oblasti a je připojeno za měřidlem společného připojení nebo soukromé sítě, do které dodávají elektřinu […]
               Článek 24a
               Provozovatel distribuční soustavy plní kromě toho následující úkoly veřejné služby:

                        1.

                        odkup vyrobené zelené elektřiny, která není spotřebována provozovatelem ani dodávána třetím osobám, a to v mezích svých vlastních potřeb;

                        2.

                        výlučné úkoly týkající se výstavby, údržby a obnovy zařízení veřejného osvětlení u komunikací a komunálních zelených ploch, a to při respektování pravomocí vymezených v článku 135 nového zákona o obcích a podle tříletého programu vypracovaného každou obcí po dohodě s provozovatelem distribuční soustavy nebo na základě žádostí o dodatečné práce, jakož i dodávky energie do těchto elektrických zařízení, přičemž mají přednost výrobní zařízení, která využívají obnovitelné zdroje energie nebo vysoce kvalitní kombinované výroby tepla a elektřiny, přičemž tyto úkoly zahrnují cíle zvýšení energetické účinnosti a úspory spotřeby. [...]

                        3.

                        plnění úkolu dodavatele poslední instance a zajišťování monitorovací služby pro odběratele, kteří k němu budou v rámci plnění tohoto úkolu převedeni;

                        4.

                        informování domácností i podnikatelů připojených k síti nízkého napětí o cenách a podmínkách připojení a o dodávkách;

                        5.

                        na internetových stránkách šíření informací týkajících se jednotlivých opatření souvisejících s přijímáním odběratelů-domácnosti, jež byla přijata provozovatelem distribuční soustavy v rámci plnění svých úkolů jakožto dodavatele poslední instance;

                        6.

                        každoročně předání zprávy o kvalitě zpřístupňování služeb domácnostem v rámci plnění svých úkolů jakožto dodavatele poslední instance určené Brugel [Bruselskému regulačnímu orgánu pro trh s plynem a elektřinou];

                        7.

                        každoročně předání zprávy o programu závazků, jimiž provozovatel distribuční soustavy zajišťuje vyloučení jakékoli diskriminační praxe regulačnímu orgánu Brugel. Brugel předává tuto zprávu a své stanovisko vládě a zveřejňuje ji;

                        8.

                        v případě, že elektřina je odebírána z distribuční soustavy, dodávky elektřiny pro dočasné akce uspořádané na komunikacích za technických a finančních podmínek stanovených v technickém řádu soustavy nebo na jeho základě.“

               9

               Nařízení regionu Brusel-hlavní město ze dne 1. dubna 2004 o organizaci trhu s plynem v regionu Brusel-hlavní město, o poplatcích za přepravní cesty pro plyn a elektřinu a o změně nařízení ze dne 19. července 2001 o organizaci trhu s elektřinou v regionu Brusel-hlavní město (Moniteur belge ze dne 26. dubna 2004, s. 34281) upravuje uložení příspěvku v oblasti dodávek plynu, který je splatný k 1. červenci 2004 (dále jen „nařízení ‚o plynu‘“). V původním znění článek 20 tohoto nařízení stanovil:
               „Náklady spojené s plněním úkolů veřejné služby stanovených v článku 18 nese provozovatel soustavy jakožto provozní náklady. Promítnutí těchto nákladů do sazeb je upraveno federálními právními předpisy.“

               10

               Uvedený článek 20 nařízení „o plynu“ byl zrušen nařízením ze dne 20. července 2011, kterým se mění nařízení „o plynu“ (Moniteur belge ze dne 10. srpna 2011) a nahrazen článkem 20p, který stanoví:
               „§ 1   Udělením koncese na poskytování dodávek na základě článku 15 vzniká povinnost fyzické či právnické osoby, která je držitelem této koncese a která je v dalším nazývána poplatníkem, k měsíční platbě poplatku.
               § 2   Povinnost k platbě tohoto poplatku vzniká k prvnímu dni kalendářního měsíce. Lze jej uhradit do 15. dne následujícího měsíce.
               § 3   S výhradou ustanovení druhého pododstavce se poplatek vypočítá na základě přistavené kapacity využívané provozovatelem soustavy v odběrných místech, jež se nacházejí v regionu Brusel-hlavní město, u konečných odběratelů. Přistavená kapacita se stanoví podle maximálního průtoku plynu v metrech krychlových za hodinu, pro nějž je měřidlo určeno. U konečných odběratelů, jejichž měřidlo má přistavenou kapacitu 6 nebo 10 m3/h, zohlední poplatek poslední platnou standardizovanou roční spotřebu vypočítanou na základě MIG použitelného v regionu Brusel-hlavní město.
               § 4   Poplatek, který má být měsíčně vybírán, je stanoven na:

                        1.

                        0,2 eura na měřidlo, jehož přistavená kapacita je 6 nebo 10 m3/h, pokud je vypočítaná standardizovaná roční spotřeba 5000 kWh nebo nižší;

                        2.

                        0,7 eura na měřidlo, jehož přistavená kapacita je 6 nebo 10 m3/h, pokud je vypočítaná standardizovaná roční spotřeba 5000 kWh nebo vyšší;

                        3.

                        1,7 eura na měřidlo, jehož přistavená kapacita je 16 m3/h;

                        4.

                        4,2 eura na měřidlo, jehož přistavená kapacita je 25 m3/h;

                        5.

                        8,4 eura na měřidlo, jehož přistavená kapacita je 40 m3/h;

                        6.

                        21 eura na měřidlo, jehož přistavená kapacita je 65 m3/h;

                        7.

                        29,2 eura na měřidlo, jehož přistavená kapacita je 100 m3/h;

                        8.

                        37,5 eura na měřidlo, jehož přistavená kapacita je 160 m3/h;

                        9.

                        54,2 eura na měřidlo, jehož přistavená kapacita je vyšší než 160 m3/h.

                  Výše uvedené částky jsou každoročně přizpůsobovány spotřebitelskému indexu cen v království. [...]
               § 5   Vláda stanoví prováděcí opatření k tomuto článku. Může zejména uložit provozovateli distribuční soustavy a uživatelům přímých rozvodů, aby jí poskytly údaje potřebné k výběru poplatku.
               Vláda může pověřit provozovatele distribuční soustavy, aby zaslal poplatníkům výměr poplatku. Ve výměru se uvádí zejména období, za nějž je poplatek vyměřen, základ pro jeho výpočet, jeho sazba, datum splatnosti a způsob jeho úhrady. Zasláním nebo nezasláním tohoto výměru přitom nejsou dotčeny práva a povinnosti poplatníků.
               § 6   Poplatek je vybírán a vymáhán podle pravidel stanovených v článcích [13 až 19], 22 a 23 nařízení, kterým se upravuje daňové řízení v regionu Brusel-hlavní město.
               § 7   Výnos z poplatku plyne do fondů uvedených v čl. 2 bodech 15 a 16 nařízení ze dne 12. prosince 1991 o vytvoření rozpočtových fondů a to následujícím způsobem:

                        1.

                        5 % do Fondu energetické pomoci [...];

                        2.

                        95 % do Fondu energetické politiky.

                  § 8   Povinnost k platbě poplatku vzniká od ledna 2012.“

               11

               Úkoly veřejné služby, které plní provozovatel plynárenské soustavy, jsou vymezeny v článku 18 nařízení „o plynu“, který v původním znění stanovil:
               „Provozovatel soustavy plní následující úkoly veřejné služby:

                        1.

                        poskytování dodávek plynu se zvláštní sociální sazbou pro osoby a za podmínek, jež jsou stanoveny ve federálních právních předpisech;

                        2.

                        úkol spočívající v prevenci přerušení dodávek plynu a zásahu při něm, který je vymezen v nařízení ze dne 11. března 1999;

                        3.

                        prevenční činnost za účelem zajištění maximální bezpečnosti při používaní plynu pro domácí účely;

                        4.

                        zajišťování služby veřejného ochránce práv a poskytování odběratelům-domácnostem informací o cenách a podmínkách dodávek plynu;

                        5.

                        poskytování informací, instruktáží, zařízení, služeb a finanční podpory všem kategoriím oprávněných a neoprávněných konečných odběratelů za účelem podpory racionálního využívání plynu. Provozovatel distribuční soustavy ve spolupráci s Útvarem vypracuje za tímto účelem tříletý program racionálního využívání plynu.“

               12

               Úkoly veřejné služby jsou od srpna 2011 vymezeny takto:
               „Článek 18
               Provozovatel soustavy a dodavatelé plní každý v rámci své působnosti úkoly a povinnosti v oblasti veřejných služeb stanovené níže v bodech 1 až 3:

                        1.

                        poskytování minimálních plynulých dodávek plynu pro spotřebu domácností, a to za podmínek stanovených v kapitole Va;

                        2.

                        poskytování dodávek plynu se zvláštní sociální sazbou pro osoby a za podmínek, jež jsou stanoveny ve federálních právních předpisech a v kapitole Va;

                        3.

                        poskytování bezplatné služby prevence rizik v oblasti používání zemního plynu domácnostem, které o tuto službu požádají. Vláda stanoví obsah a podmínky plnění tohoto úkolu.

                  Článek 18a
               Provozovatel distribuční soustavy plní kromě toho následující úkoly veřejné služby:

                        1.

                        zajišťování monitorovací služby týkající se odběratelů a poskytování informací o cenách a podmínkách připojení domácnostem;

                        2.

                        podpora racionálního využívání plynu prostřednictvím poskytování informací, instruktáží, zařízení, služeb a finanční podpory obcím a jiným konečným odběratelům.

                  [...]“

               13

               Článek 9 královského výnosu ze dne 29. února 2004 o všeobecné tarifní struktuře a o základních zásadách a postupech v oblasti sazeb a účetnictví provozovatelů distribučních soustav pro zemní plyn, kteří působí na belgickém území (Moniteur belge ze dne 11. března 2004) zní následovně:
               „Do vyúčtovávání sazeb se zahrnují tarifní položky spojené s daněmi, poplatky, příspěvky a náhradami. Tyto položky nejsou sazbami ve smyslu článků 3 až 8 tohoto výnosu, avšak musí být zahrnuty do vyúčtování sazeb uživatelům soustavy. Patří k nim případně:

                        1.

                        příspěvky či náhrady za účelem financování povinností v oblasti veřejných služeb, u nichž se rozlišuje mezi opatřeními sociální povahy, opatřeními na podporu racionálního využívání energie, opatřeními na podporu využívání obnovitelných zdrojů energie a zařízení, která vyrábějí teplo a elektřinu vysoce kvalitní kombinovanou výrobou [...]“

               14

               Článek 1 královského výnosu ze dne 3. dubna 2003 o fakturách za dodávku elektřiny a plynu (Moniteur belge ze dne 2. května 2003) stanoví:
               „Opravné faktury zaslané konečným odběratelům elektřiny připojeným k síti nízkého napětí po odečtení údajů z měřidla elektřiny a konečným odběratelům plynu, jejichž roční spotřeba je 60000 kWh nebo nižší, po odečtení údajů z měřidla plynu, musí obsahovat alespoň následující údaje:
               [...]

                        10.

                        podrobný výpočet částky, která má být uhrazena;

                        11.

                        sazba použitelná na přenos;

                        12.

                        sazba použitelná na distribuci;

                        13.

                        poplatky vybrané všemi orgány veřejné moci souhrnně podle kategorií;

                  [...]“

               15

               Federální zákon ze dne 29. dubna 1999 o organizaci trhu s elektřinou v článku 22a stanoví:
               „§ l   Federální příspěvek určený k vyrovnání ušlého zisku obcí vyplývajícího z liberalizace trhu s elektřinou je každoročně ukládán na následujícím základě:[...]
               [...]
               § 4   Příspěvek uvedený v předchozích odstavcích vybírají provozovatelé distribuční soustavy.
               Provozovatelé distribuční soustavy mohou formou příplatku k sazbám za připojení k dotčené distribuční soustavě ukládaného poplatníkům v závislosti na místě odběru přenést federální příspěvek určený k vyrovnání ušlého zisku obcí v důsledku liberalizace trhu s elektřinou na své odběratele, kteří jej pak mohou vyúčtovat svým odběratelům až do okamžiku, kdy je příplatek konečně vyúčtován tomu, kdo spotřeboval MWh pro svou potřebu.“

               16

               Článek 3 ministerské vyhlášky ze dne 13. května 2005 o provádění uvedeného článku 22a (Moniteur belge ze dne 18. května 2005, s. 23450) stanoví:
               „Federální příspěvek uvedený v článku 22a zákona je měsíčně vyúčtováván konečným odběratelům následujícím způsobem: [...]“.

         Skutečnosti předcházející sporu a postup před zahájením soudního řízení

               17

               Od vstupu nařízení „o elektřině“ a „o plynu“ v platnost společnost Electrabel SA (dále jen „Electrabel“), která je dodavatelem elektřiny a plynu, účtovala unijním orgánům usazeným v Bruselu příspěvky související s dodávkou elektřiny a plynu, které byly od 1. července 2004 uváděny na fakturách odděleně pod názvem „regionální příspěvky“.

               18

               Od srpna 2004 se unijní orgány zabývaly otázkou týkající se povahy těchto příspěvků, jakož i povahy věcně obdobných federálních příspěvků na plyn a elektřinu. Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že sporné příspěvky mají povahu nepřímých daní, požádala dopisem ze dne 28. července 2005 belgické federální orgány, jakož i orgány regionu Brusel-hlavní město o osvobození od těchto příspěvků a o navrácení uhrazených příspěvků a od tohoto data pozastavila platbu regionálních a federálních příspěvků společnosti Electrabel.

               19

               Dopisy ze dne 3. března 2006, 20. prosince 2007 a 18. dubna 2008 federální orgány přiznaly požadované osvobození od federálních příspěvků, přičemž měly za to, že mohou být považovány za poplatek z prodeje, který tvoří součást ceny.

               20

               V září 2008 však Komise uhradila částky odpovídající regionálním příspěvkům a poté je nadále hradila, aby zabránila přerušení dodávek ze strany společnosti Electrabel, která byla sama povinna uhradit tyto částky provozovateli soustavy, a sice společnosti Sibelga, která je jediným interkomunálním provozovatelem elektroenergetické a plynárenské soustavy v regionu Brusel-hlavní město.

               21

               Dopisem ze dne 3. ledna 2007 příslušný ministr regionu Brusel-hlavní město odpověděl, že nemůže vyhovět žádosti Komise ze dne 28. července 2005, jelikož příspěvek na elektřinu je protiplněním za určitou službu, která Komisi byla nebo mohla být poskytnuta, a že nařízení „o elektřině“ neukládá Komisi žádnou daňovou povinnost, neboť toto nařízení se vztahuje jen na držitele povolení k poskytování dodávek, a sice v projednávaném případě jen na společnost Electrabel.

               22

               Dopisem ze dne 21. prosince 2007 příslušný ministr regionu Brusel-hlavní město vylíčil důvody, pro které nesdílí názor Komise, že většina služeb uvedených v článku 24 nařízení „o elektřině“ nemůže být Komisi poskytnuta. Poté ministr odkázal – pokud jde o povahu dotčeného příspěvku – na rozsudek Komise v. Belgie (C‑437/04, EU:C:2007:178) a zdůraznil, že na rozdíl od federálního příspěvku se příspěvek stanovený v článku 26 nařízení „o elektřině“ uplatňuje jen na držitele povolení k poskytování dodávek a jeho smluvní nebo hospodářské přenesení těmito držiteli na jejich odběratele nemůže vést k osvobození od tohoto poplatku.

               23

               Dne 27. června 2008 Komise zaslala belgickému království první výzvu dopisem, na kterou tento členský stát odpověděl dopisem ze dne 9. září 2008.

               24

               V odpovědi na dopis ze dne 10. listopadu 2008, ve kterém Komise formálně požádala příslušného ministra regionu-Brusel-hlavní město o navrácení částek uhrazených jakožto sporné příspěvky, tento ministr nevyhověl této žádosti s odůvodněním, že se jedná o smluvní vztahy mezi unijními orgány a dodavatelem, kterým je společnost Electrabel.

               25

               Po zaujetí tohoto stanoviska Komise zaslala belgickým orgánům dne 15. dubna 2009 doplňující výzvu dopisem, v níž uvedla, že použití článku 26 nařízení „o elektřině“ a článku 20 nařízení „o plynu“ na unijní orgány porušuje daňovou imunitu, kterou mají orgány na základě článku 3 Protokolu. Komise v podstatě uvedla, že sporné příspěvky jsou nepřímými daněmi a jejich přenesení na konečné odběratele nijak nevyplývá ze smluvního ustanovení, které by bylo svobodně sjednáno s dodavateli energie. Komise rovněž uvedla, že tyto příspěvky mají povahu daně, a nikoli odměny, neboť nesplňují podmínky stanovené judikaturou Soudního dvora k tomu, aby mohly být kvalifikovány jako „odměny za veřejně prospěšné služby“ ve smyslu čl. 3 druhého pododstavce Protokolu.

               26

               Příslušný ministr regionu Brusel-hlavní město zpochybnil tuto analýzu Komise v dopise ze dne 10. června 2009, přičemž v podstatě uvedl, že cílem sledovaným dotčenými příspěvky je financování úkolů veřejné služby týkajících se politiky v oblasti životního prostředí, unijním orgánům je poskytováno nebo může být poskytováno několik služeb uvedených v nařízeních „o elektřině“ a „ plynu“ a unijní orgány nejsou poplatníky sporných příspěvků, jelikož tyto příspěvky jsou jim účtovány jen na základě smluv, které uzavřely s dodavateli elektřiny a plynu.

               27

               Dopisem ze dne 27. února 2012 Komise zaslala Belgickému království odůvodněné stanovisko podle článku 258 SFEU, na které odpověděly belgické orgány dopisem ze dne 23. dubna 2012, v němž zopakovaly svůj předchozí postoj.

               28

               Vzhledem k tomu, že argumentace Belgického království Komisi nepřesvědčila, rozhodla se podat žalobu Soudnímu dvoru.

               29

               Souběžně s řízením o žalobě na určení nesplnění povinnosti zahájeným před Soudním dvorem, zahájily unijní orgány na vnitrostátní úrovni správní a soudní řízení za účelem navrácení částek odpovídajících sporným příspěvkům, o kterých mají za to, že je uhradily bezdůvodně.

         K žalobě

         K použití čl. 3 druhého pododstavce Protokolu

      Argumentace účastníků řízení

               30

               Pokud jde o povahu sporných příspěvků, Komise poznamenává, že podle judikatury Soudního dvora platí, že kvalifikace zdanění, daně, cla nebo poplatku z hlediska unijního práva přísluší Soudnímu dvoru podle objektivních vlastností zdanění nezávisle na jeho kvalifikaci podle vnitrostátního práva (Bautiaa a Société française maritime, C‑197/94 a C‑252/94, EU:C:1996:47, bod 39 a citovaná judikatura).

               31

               Má za to, že základní vlastností nepřímé daně je, že tato daň je vybírána při příležitosti výdaje nebo spotřeby, zatímco přímá daň je uplatněna na příjem nebo majetek. Skutečností zakládající povinnost k úhradě sporných příspěvků je podle ní jen pouhé držení povolení nebo koncese na poskytování elektřiny a plynu, které nijak nesouvisí s majetkem nebo příjmem dodavatele elektřiny nebo provozovatelem plynárenské soustavy. Domnívá se, že tato skutečnost zakládající povinnost k úhradě uvedených příspěvků je ve skutečnosti neoddělitelně spjata se spotřebou elektřiny nebo plynu v závislosti na proudové hodnotě poskytnuté konečnému odběrateli. Je to podle ní ostatně prokázáno skutečností, že výše těchto příspěvků je vypočítána na základě této proudové hodnoty.

               32

               Komise má proto za to, že sporné příspěvky jsou nepřímými daněmi, které jsou součástí spotřebních cen elektřiny a plynu, jež byly vyúčtovány unijním orgánům ve smyslu čl. 3 druhého pododstavce Protokolu. V tomto ohledu není podle ní pro kvalifikaci daně důležité, kdo je formálně kvalifikován „poplatníkem“ této daně. Má za to, že skutečnost, že neexistuje zákonná povinnost přenést daň, nemění spotřební daň na přímou daň z příjmů nebo majetku.

               33

               Komise tvrdí, že další podmínky použití čl. 3 druhého pododstavce Protokolu jsou v tomto případě splněny. Elektřina nebo plyn musí být totiž podle Komise přirovnány k nehmotnému majetku, který Komise koupila pro své úřední potřeby ve větším množství.

               34

               Belgické království má za to, že daňová imunita upravená v Protokolu platí jen ve vztahu k vnitrostátním právním předpisům, které „ukládají“ unijním orgánům přímé nebo nepřímé daně, a naproti tomu nelze ji uplatnit, pokud smluvní ustanovení přenesou na tyto orgány zátěž, kterou si svobodně sjednaly se svým smluvním partnerem.

               35

               Tento stát tvrdí, že v projednávaném případě nařízení „o elektřině“ určuje za poplatníka příspěvku na elektřinu držitele koncese na dodávání elektřiny a nařízení „o plynu“ určuje za poplatníka příspěvku na plyn provozovatele distribuční soustavy. Má proto za to, že vzhledem k tomu, že unijní orgány nejsou označeny za poplatníky, nelze na ně uplatnit daňovou imunitu upravenou v článku 3 Protokolu, jelikož žádný legislativní ani správní předpis neukládá vymezeným poplatníkům, aby smluvně přenesli sporné příspěvky na své odběratele. Kromě toho se domnívá, že situace na trhu, byť by všichni dodavatelé přenášeli sporné příspěvky na své konečné zákazníky, nemůže založit daňovou imunitu unijních orgánů (rozsudek Komise v. Belgie, C‑437/04, EU:C:2007:178, body 53 a 58).

               36

               Případné přenesení sporných příspěvků nemůže podle Belgického království změnit tyto příspěvky na nepřímé daně ve vztahu k unijním orgánům vzhledem ke smluvnímu vztahu mezi těmito orgány a jejich dodavatelem, který sám o sobě postačuje k prokázání toho, že ve vztahu k těmto orgánům nemůže být použita kvalifikace „daně“. Má za to, že není ostatně důležité, zda jsou sporné příspěvky kvalifikovány jako „nepřímé daně“ nebo „přímé daně“, neboť dlužníkem stanoveným právními předpisy je výslovně identifikovaný smluvní partner unijních orgánů. Je tudíž toho názoru, že na sporné příspěvky se nevztahuje působnost článku 3 Protokolu.

               37

               Kromě toho tvrdí, že nelze přirovnávat sporné příspěvky k federálnímu příspěvku zavedenému federálním zákonem ze dne 29. dubna 1999, jelikož v čl. 22a odst. 4 tohoto zákona byli koneční odběratelé výslovně určeni jako poplatníci federálního příspěvku.

         Závěry Soudního dvora

               38

               Je třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že článek 3 Protokolu zavádí v prvním a druhém pododstavci dva různé režimy imunity podle toho, zda se jedná o přímé, nebo nepřímé daně, přičemž rozdíl mezi těmito režimy je podstatný pro účely posouzení otázky imunity (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Belgie, C‑437/04, EU:C:2007:178, body 36 až 38, jakož i citovaná judikatura).

               39

               V tomto případě je nesporné, že sporné příspěvky nejsou uplatňovány na příjmy nebo majetek ve smyslu judikatury Soudního dvora (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. BelgieC‑437/04, EU:C:2007:178, bod 44). Dále je třeba konstatovat, že dodavatelé elektřiny a plynu zahrnují sporné příspěvky do faktur vztahujících se k těmto dodávkám, jež jsou zasílány unijním orgánům. Tyto příspěvky musí být tudíž považovány za nepřímé daně, na které se vztahuje čl. 3 druhý pododstavec Protokolu.

               40

               Je tedy třeba v tomto ohledu zdůraznit, že závěry, ke kterým dospěl Soudní dvůr v rozsudku Komise v. Belgie (C‑437/04, EU:C:2007:178), nejsou použitelné v projednávané věci. Ve věci, ve které byl vydán tento rozsudek, se totiž jednalo o přímou daň uloženou vlastníkům práv k nemovitostem, přičemž tato daň byla smluvně přenesena na unijní orgány jakožto na nájemce.

               41

               Pokud jde o podmínky použití čl. 3 druhého pododstavce Protokolu, není zpochybňováno, že dodávky elektřiny a plynu unijním orgánům sídlícím v regionu Brusel-hlavní město byly předmětem větších nákupů využitých pro úřední potřeby těchto orgánů a nezbytných k jejich řádnému fungování. Ze žádné skutečnosti ve spisu předloženém Soudnímu dvoru nevyplývá, že by prováděním těchto opatření byla narušena hospodářská soutěž.

               42

               Belgické království má za to, že i kdyby sporné příspěvky musely být kvalifikovány jako „nepřímé daně“, nemůže být použit čl. 3 druhý pododstavec Protokolu, neboť podle dotčené vnitrostátní právní úpravy nejsou unijní orgány označeny za poplatníky těchto příspěvků.

               43

               V tomto ohledu je třeba konstatovat – jak uvedl generální advokát v bodech 59 a 60 svého stanoviska – že ze znění čl. 3 druhého pododstavce Protokolu nevyplývá, že Unie musí být ve vnitrostátní právní úpravě určena jako poplatník nepřímých daní, v tomto případě sporných příspěvků, k tomu, aby bylo možné uplatnit imunitu upravenou v tomto ustanovení. Toto ustanovení totiž vyžaduje jen to, aby tyto nepřímé daně, „[tvořily] součást ceny nemovitostí“ nebo věcí movitých a aby tyto ceny „zahrn[ovaly]“ takové daně.

               44

               Je třeba kromě toho poznamenat, že například v systému daně z přidané hodnoty, na který je čl. 3 druhý pododstavec Protokolu často uplatňován, je jako osoba povinna k dani určen nikoli konečný spotřebitel, nýbrž dodavatel zboží nebo poskytovatel služeb.

               45

               Skutečnost, že unijní orgány jsou dotčenou právní úpravou určeny jako poplatníci, není tudíž podmínkou pro použití čl. 3 druhého pododstavce Protokolu.

               46

               Belgické království kromě toho uvádí, že imunita upravená v čl. 3 druhém pododstavci Protokolu se neuplatní, pokud je dotčená nepřímá daň přenesena na základě platné vnitrostátní úpravy na unijní orgány.

               47

               Ani takováto podmínka není uvedena ve znění předmětného ustanovení.

               48

               Z povahy a základních vlastností dotčeného daňového režimu však vyplývá, že předmětná nepřímá daň byla navržena a zavedena s cílem přenést ji na konečného spotřebitele.

               49

               Několik skutečností prokazuje, že tomu tak je v tomto případě.

               50

               Je třeba konstatovat, že dotčená vnitrostátní právní úprava podrobně vymezila základní vlastnosti sporných příspěvků, jako jsou základ pro jejich výpočet a jejich sazba, tím, že odkázala na spotřebu a konečné odběratele.

               51

               Článek 26 odst. 3 nařízení „o elektřině“ stanoví, že příspěvek na elektřinu je vypočítán na základě proudové kapacity hlavního jističe poskytnuté konečným odběratelům. Článek 20p odst. 3 nařízení „o plynu“ také stanoví, že příspěvek na plyn se počítá na základě přistavené kapacity měřidel umístěných u konečných odběratelů.

               52

               Článek 26 odst. 4 nařízení „o elektřině“ v platném znění a čl. 20p odst. 4 nařízení „o plynu“ konkrétně upravují měsíčně vybírané poplatky. Tyto poplatky podle posledně uvedeného ustanovení zohledňují rovněž poslední roční spotřebu.

               53

               Článek 9 královského výnosu ze dne 29. února 2004 a článek 1 královského výnosu ze dne 3. dubna 2003 stanovují, že veškeré daně, poplatky a příspěvky vybrané všemi orgány veřejné moci jsou zahrnuty do faktur týkajících se dodávek elektřiny a plynu zaslaných konečným odběratelům a jsou v nich konkrétně a odděleně uvedeny.

               54

               Článek 26 odst. 2 nařízení „o elektřině“ v platném znění stanoví, že poplatník je osvobozen od poplatku za proudovou hodnotu poskytnutou odběratelům pro železniční či tramvajovou síť nebo pro síť metra. Z toho vyplývá, že region Brusel-hlavní město měl v úmyslu přiznat provozovatelům tohoto druhu činnosti daňovou výhodu, což svědčí o tom, že zákonodárce vyšel z předpokladu, že dotčenou nepřímou daň nese konečný spotřebitel a že pokud provozovatelé dotčených soustav nejsou takto osvobozeni, jsou povinni ji uhradit.

               55

               Tyto závěry nejsou vyvráceny skutečností, že článek 22a federálního zákona ze dne 29. dubna 1999 výslovně stanoví možnost přenést federální příspěvek na konečného spotřebitele. Odlišné zacházení s federálním a regionálním příspěvkem, které jsou obdobné povahy, by totiž mohl svědčit o nesoudržnosti daňového systému tohoto členského státu.

               56

               Nakonec je třeba uvést, že podle znění čl. 3 druhého pododstavce Protokolu mohou být dotčené příspěvky prominuty nebo navráceny.

               57

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba konstatovat, že sporné příspěvky a jejich uplatnění splňují podmínky stanovené v čl. 3 druhém pododstavci Protokolu.

         K použití čl. 3 třetího pododstavce Protokolu

      Argumentace účastníků řízení

               58

               Komise tvrdí, že sporné příspěvky nemohou být kvalifikovány jako poplatky představující „pouhou odměnu za veřejně prospěšné služby“ ve smyslu čl. 3 třetího pododstavce Protokolu. Podle judikatury Soudního dvora totiž podle ní platí, že příspěvek může představovat pouhou odměnu za veřejně prospěšné služby ve smyslu tohoto ustanovení jen tehdy, když takové služby jsou nebo alespoň mohou být poskytnuty těm, kteří jej mají uhradit (rozsudek AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, bod 26). Tvrdí kromě toho, že kvalifikace poplatku jako „odměny za veřejně prospěšnou službu“ vyžaduje existenci vztahu přímé úměrnosti mezi skutečnými náklady na tuto službu a poplatkem zaplaceným příjemcem služby (rozsudek Evropské společenství, C‑199/05, EU:C:2006:678, bod 25). Tyto dvě podmínky jsou podle Komise v projednávaném případě splněny.

               59

               Pokud jde o první z těchto podmínek, Komise tvrdí, že u příspěvku na elektřinu belgické orgány ve svých odpovědích na výzvy dopisem a odůvodněné stanovisko identifikovaly tři následující úkoly, z jejichž plnění mají nebo mohou mít prospěch unijní orgány, a sice programy podpory racionálního využívání elektřiny, odkup elektřiny vyrobené při kombinované výrobě tepla a elektřiny a veřejné osvětlení.

               60

               Pokud jde o první z těchto úkolů, který zahrnuje poskytování prémií, takový program nelze podle Komise pokládat za službu. Co se týče druhého úkolu, a sice odkupu elektřiny vyrobené při kombinované výrobě tepla a elektřině provozovatelem soustavy, Komise má za to, že unijní orgány nejsou poskytovateli služeb ani nevykonávají činnosti za účelem zisku. Pokud jde o třetí úkol týkající se veřejného osvětlení, jedná se podle ní o veřejně prospěšnou službu, která není určena konkrétně unijním orgánům, nýbrž je poskytována jakékoli osobě nacházející se v ulicích Bruselu bez ohledu na to, zda je či není konečným zákazníkem dodavatele elektřiny. Tvrdí, že příspěvek přitom může být kvalifikován jako „odměna za veřejně prospěšnou službu“ jen za podmínky, že je nebo může být protiplněním za určitou službu konkrétně poskytnutou tomu, kdo musí tento příspěvek uhradit.

               61

               Pokud jde o příspěvek na plyn, unijní orgány nemohou mít podle Komise prospěch ze splnění úkolů uvedených v článcích 18 a 18a nařízení „o plynu“, neboť tyto úkoly se týkají jen domácností, osob, na které se vztahuje zvláštní sociální sazba a obcí.

               62

               Co se týče druhé podmínky stanovené judikaturou Soudního dvora, Komise uvádí, že příspěvek na elektřinu se vypočítá v poměru k proudové hodnotě hlavního jističe poskytnuté konečnému odběrateli, takže neexistuje žádná souvislost mezi částkou uhrazenou unijními orgány a náklady na údajné jim poskytnuté služby. Komise odkazuje v tomto ohledu na příklad služby veřejného osvětlení, kdy velcí spotřebitelé elektřiny, kteří platí vyšší příspěvek, nemají větší prospěch z veřejného osvětlení než jiní spotřebitelé. Pokud jde o příspěvek na plyn, má za to, že tento se vypočítá v poměru k spotřebovaným kilowatthodinám a neexistuje u něj žádný vztah přímé úměrnosti mezi skutečnými náklady na službu a poplatkem uhrazeným příjemcem.

               63

               Belgické království, které se opírá o rozsudek AGF Belgium (C‑191/94, EU:C:1996:144, body 25 a 26), tvrdí, že veřejně prospěšné služby, se kterými jsou spojeny sporné příspěvky, splňují první podmínku, kterou v tomto ohledu ukládá judikatura Soudního dvora, a sice mohou být poskytnuty unijním orgánům. Tento stát má konkrétně za to, že programy týkající se racionálního využívání elektřiny a plynu zahrnují prvky, zejména prémie, ze kterých mohou mít prospěch unijní orgány tím, že provedou opatření k zajištění energetické účinnosti. Belgické království uvádí v tomto ohledu tabulku, v níž jsou zaznamenány částky prémií, z nichž měly v posledních letech prospěch unijní orgány.

               64

               Uvedené orgány mohou mít podle tohoto státu prospěch také z opatření týkajících se odkupu elektřiny vyrobené při kombinované výrobě tepla a elektřiny, neboť mají vhodná zařízení. Stejné úvahy platí podle něj ve vztahu ke službě veřejného osvětlení, ze kterého mohou mít prospěch unijní orgány. Tvrdí, že bez ohledu na skutečnost, že Protokol ani judikatura Soudního dvora nevyžaduje, aby byly služby „konkrétně“ poskytovány příjemcům, je část veřejného osvětlení regionu Brusel-hlavní město konkrétně určena unijním orgánům a zejména přizpůsobena jejich konkrétním požadavkům.

               65

               Druhá podmínka stanovená judikaturou Soudního dvora je podle Belgického království v tomto případě rovněž splněna. Má totiž za to, že sporné příspěvky jsou počítány podle proudové hodnoty hlavního jističe poskytnuté uživatelům soustavy, což prokazuje souvislost mezi výši těchto příspěvků a poskytnutou službou. Tvrdí, že kritérium poskytnuté kapacity je patrně jediným účinným kritériem konkrétně ve vztahu k veřejnému osvětlení, u kterého je velmi obtížné měřit jeho prospěch.

         Závěry Soudního dvora

               66

               Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že obě podmínky musí být splněny k tomu, aby mohl být učiněn závěr, že taková nepřímá daň, jako jsou sporné příspěvky, představuje pouhou odměnu za veřejně prospěšné služby ve smyslu čl. 3 třetího pododstavce Protokolu. První z těchto podmínek je, že takové služby jsou nebo alespoň mohou být poskytnuty těm, kteří jsou povinni takovou nepřímou daň odvést (rozsudek AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, bod 26). Druhou podmínkou je, že musí existovat vztah přímé úměrnosti mezi skutečnými náklady na tuto službu a daní odvedenou příjemcem služby (rozsudek Evropské společenství, C‑199/05, EU:C:2006:678, bod 25). Obě tyto podmínky jsou kumulativní.

               67

               Je třeba konstatovat, že dotčená vnitrostátní právní úprava v článcích 24 a 24a nařízení „o elektřině“, jakož i v článcích 18 a 18a nařízení „o plynu“ přesně vymezuje úkoly veřejné služby, které musí být financovány výnosem ze sporných příspěvků.

               68

               Jak však uznává samo Belgické království, unijním orgánům nemohou být poskytnuty všechny služby, které vyplývají z těchto úkolů. Jedná se zejména o poskytování minimálních plynulých dodávek elektřiny a plynu pro spotřebu domácností a poskytování dodávek elektřiny a plynu se zvláštní sociální sazbou. Belgické království uznává, že unijní orgány mohou mít prospěch jen ze tří z těchto úkolů, a sice z odkupu elektřiny vyrobené při kombinované výrobě tepla a elektřiny, podpory racionálního využívání elektřiny a plynu a veřejného osvětlení.

               69

               Jak kromě toho vyplývá z dotčené vnitrostátní právní úpravy, částky pocházející ze sporných příspěvků mají krýt náklady na všechny úkoly veřejné služby stanovené v této právní úpravě.

               70

               Je tudíž nutno konstatovat, že sporné příspěvky uhrazené unijními orgány slouží rovněž k financování úkolů veřejné služby, ze kterých nemohou mít tyto orgány prospěch. Ze samotné této skutečnosti proto vyplývá, že první podmínka uvedená v bodě 66 tohoto rozsudku není splněna a rovněž, že pokud jde o druhou podmínku, neexistuje vztah přímé úměrnosti mezi výší sporných příspěvků a skutečnými náklady na veřejné služby stanovené ve vnitrostátní právní úpravě.

               71

               Neexistence takového vztahu musí být konstatována i ve vztahu ke třem úkolům veřejné služby, ze kterých mohou mít prospěch unijní orgány.

               72

               Základ pro výpočet sporných příspěvků nemá totiž dostatečný vztah k běžným jednotkám měření používaným pro měření elektřiny vyrobené při kombinované výrobě tepla a elektřiny, kterými by mohla být kilowatthodina, nebo pro měření veřejného osvětlení, kterými by mohla být rozloha osvětleného území nebo měrná jednotka množství světelné energie.

               73

               I když unijním orgánům mohou být tedy poskytnuty některé veřejně prospěšné služby, dotčená vnitrostátní úprava neumožňuje určit v jakém rozsahu.

               74

               Vztah přímé úměrnosti vyžadovaný judikaturou Soudního dvora mezi skutečnými náklady na úkoly veřejné služby stanovené vnitrostátní právní úpravou a spornými příspěvky, které musí hradit unijní orgány jakožto příjemci těchto služeb, v tomto případě tudíž chybí.

               75

               Je proto třeba konstatovat, že Belgické království tím, že nepřiznalo unijním orgánům osvobození od příspěvků stanovených v článku 26 nařízení „o elektřině“ v platném znění, jakož i v článku 20 nařízení „o plynu“ v platném znění, a tím, že odmítlo vrátit tyto příspěvky takto obdržené regionem Brusel-hlavní město, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 druhého pododstavce Protokolu.

         K nákladům řízení

               76

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala po Belgickém království náhradu nákladů řízení a bylo zjištěno nesplnění povinnosti, je důvodné tomuto státu uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Belgické království tím, že nepřiznalo orgánům Evropské unie osvobození od příspěvků stanovených v článku 26 nařízení o organizaci trhu s elektřinou v regionu Brusel-hlavní město v platném znění, jakož i v článku 20 nařízení o organizaci trhu s plynem v regionu Brusel-hlavní město v platném znění, a tím, že odmítlo vrátit tyto příspěvky takto obdržené regionem Brusel-hlavní město, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 druhého pododstavce Protokolu ze dne 8. dubna 1965 o výsadách a imunitách Evropské unie, který byl původně přílohou Smlouvy o vytvoření jednotné Rady a jednotné Komise Evropských společenství a nyní je podle Lisabonské smlouvy přílohou Smluv o EU, o FEU a o ESAE jakožto protokol č. 7.

                           2)

                           Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         )   Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 11. března 2004. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Francie - Volný pohyb služeb. # Věc C-496/01.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 14. března 2014. # Italmobiliare SpA proti Evropské komisi. # Věc T-305/11.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. října 2015.#Vasilka Ivanova Gogova v. Ilia Dimitrov Iliev.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Varhoven kasatsionen sad (Bulgarie).#Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanskoprávních věcech – Příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Oblast působnosti – Článek 1 odst. 1 písm. b) – Přiznání, výkon, převedení a úplné nebo částečné odnětí rodičovské zodpovědnosti – Článek 2 – Pojem ‚rodičovská zodpovědnost‘ – Spor mezi rodiči ohledně vycestování jejich dítěte a vydání cestovního pasu tomuto dítěti – Prorogace příslušnosti – Článek 12 – Podmínky – Přijetí příslušnosti soudu, u něhož byl podán návrh – Nedostavení se odpůrce k soudu – Nezpochybnění soudní příslušnosti opatrovníkem ustanoveným odpůrci soudem, u něhož byl podán návrh.#Věc C-215/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      21. října 2015 (
            *
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Soudní spolupráce v občanskoprávních věcech — Příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti — Nařízení (ES) č. 2201/2003 — Oblast působnosti — Článek 1 odst. 1 písm. b) — Přiznání, výkon, převedení a úplné nebo částečné odnětí rodičovské zodpovědnosti — Článek 2 — Pojem ‚rodičovská zodpovědnost‘ — Spor mezi rodiči ohledně vycestování jejich dítěte a vydání cestovního pasu tomuto dítěti — Prorogace příslušnosti — Článek 12 — Podmínky — Přijetí příslušnosti soudu, u něhož byl podán návrh — Nedostavení se odpůrce k soudu — Nezpochybnění soudní příslušnosti opatrovníkem ustanoveným odpůrci soudem, u něhož byl podán návrh“
      Ve věci C‑215/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Varchoven kasacionen sad (Nejvyšší kasační soud, Bulharsko) ze dne 11. května 2015, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení

         Vasilka Ivanova Gogova

      proti

         Iljovi Dimitrovovi Iljevovi,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda třetího senátu, vykonávající funkci předsedy čtvrtého senátu, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal a K. Jürimäe (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Illéssy, rada,
      s přihlédnutím k rozhodnutí předsedy Soudního dvora ze dne 3. července 2015 o projednání věci ve zrychleném řízení podle článku 23a statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 105 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. září 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za českou vládu J. Vláčilem, jako zmocněncem,

               —

               za španělskou vládu M. A. Sampol Pucurullem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi S. Petrovou a M. Wilderspinem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí generálního advokáta,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 1 písm. b), čl. 2 bodu 7, čl. 8 odst. 1 a čl. 12 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi V. I. Gogovou a I. D. Iljevem ohledně vydání nového cestovního pasu jejich dítěti.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 5 a 12 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 zní:

                        „(5)

                        V zájmu zajištění rovnosti všech dětí se toto nařízení vztahuje na veškerá rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti, včetně opatření k ochraně dítěte, bez jakýchkoliv vazeb na řízení ve věcech manželských.

                  [...]

                        (12)

                        Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost. To znamená, že příslušným by měl být především soud členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s výjimkou určitých případů změny bydliště dítěte, nebo soud určený dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti.“

               4

               Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
               „1.   Toto nařízení se bez ohledu na druh soudu vztahuje na občanskoprávní věci týkající se
               [...]

                        b)

                        přiznání, výkonu, převedení a úplného nebo částečného odnětí rodičovské zodpovědnosti.

                  2.   Věci uvedené v odst. 1 písm. b) se mohou zejména týkat

                        a)

                        práva péče o dítě a práva na styk s dítětem;

                        b)

                        poručnictví, opatrovnictví a podobných institutů;

                        c)

                        určení osoby, orgánu nebo jiného subjektu odpovědných za dítě či jeho jmění nebo pověřených zastupováním dítěte či napomáháním dítěti a stanovení jejich úkolů;

                        d)

                        umístění dítěte do pěstounské rodiny nebo ústavní péče;

                        e)

                        opatření k ochraně dítěte spojených se správou, zachováním a nakládáním se jměním dítěte.

                  3.   Toto nařízení se nevztahuje na

                        a)

                        určení nebo popření rodičovství;

                        b)

                        rozhodnutí o osvojení, předadopční opatření nebo na neplatnost či zrušení osvojení;

                        c)

                        příjmení a jména dítěte;

                        d)

                        dosažení zletilosti;

                        e)

                        vyživovací povinnosti;

                        f)

                        správy jmění nebo dědictví;

                        g)

                        opatření přijatá v důsledku trestných činů spáchaných dětmi.“

               5

               V článku 2 bodě 7 uvedeného nařízení je pojem „rodičovská zodpovědnost“ definován jako „veškerá práva a povinnosti fyzické nebo právnické osoby týkající se dítěte nebo jmění dítěte, která jsou jí svěřena rozhodnutím, právními předpisy nebo právně závaznou dohodou. Tento pojem zahrnuje především právo péče o dítě a právo na styk s dítětem“.

               6

               Článek 8 téhož nařízení, nadepsaný „Obecná příslušnost“, zní:
               „1.   Soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu.
               2.   Odstavec 1 platí s výhradou [článku 12].“

               7

               Článek 12 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Pokračování [Prorogace] příslušnosti“, stanoví:
               „1.   Soudy členského státu příslušné podle článku 3 rozhodovat o návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné rozhodovat o každé věci týkající se rodičovské zodpovědnosti spojené s tímto návrhem v případě,

                        a)

                        že alespoň jeden z manželů má rodičovskou zodpovědnost k dítěti
                        a

                        b)

                        manželé a nositelé rodičovské zodpovědnosti v době zahájení řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijali a je to v zájmu dítěte.

                  [...]
               3.   Soudy členského státu jsou příslušné k rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti i v jiných řízeních, než která jsou uvedena v odstavci 1, v případě, že

                        a)

                        dítě má silný vztah k tomuto členskému státu, zejména z toho důvodu, že jeden z nositelů rodičovské zodpovědnosti má v tomto členském státě obvyklé bydliště nebo dítě je státním příslušníkem tohoto členského státu,
                        a

                        b)

                        všechny strany řízení v době zahájení řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijaly a je to v zájmu dítěte.

                  [...]“

               8

               Článek 16 tohoto nařízení, nadepsaný „Zahájení řízení u soudu“, stanoví:
               „1.   Za zahájení řízení u soudu se považuje okamžik, kdy

                        a)

                        návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost byl podán k soudu za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro doručení odpůrci,
                        nebo

                        b)

                        písemnost byla převzata orgánem odpovědným za její doručení v případě, že musí být doručena před podáním k soudu, za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro podání písemnosti k soudu.“

         Bulharské právo

      Zákon o bulharských dokladech totožnosti

               9

               Článek 45 odst. 1 zákona o bulharských dokladech totožnosti (Zakon za balgarskite lični dokumenti) stanoví, že žádost o vydání cestovního pasu podávají v případě nezletilce jeho rodiče osobně.

               10

               Podle čl. 78 odst. 1 uvedeného zákona ve spojení s jeho čl. 76 bodem 9 je ministr vnitra nebo jím pověřená osoba oprávněn zakázat dítěti vycestování z Bulharské republiky, pokud nebyl předložen notářsky ověřený písemný souhlas rodičů s vycestováním dítěte do zahraničí.

         Zákoník o rodině

               11

               Článek 127a zákoníku o rodině (Semjen kodeks) stanoví:
               „1.   Otázky spojené s vycestováním dítěte do zahraničí a s vystavením dokladů totožnosti nezbytných k tomuto účelu řeší rodiče společnou dohodou.
               2.   Nedosáhnou-li rodiče dohody podle předchozího odstavce, jejich spor rozhodne Rajonen sad (okresní soud), v jehož obvodu má dítě současné bydliště.
               3.   Řízení před soudem se zahájí na návrh jednoho z rodičů. Soud vyslechne druhého rodiče, ledaže se bez závažného důvodu nedostaví. Soud může provést dokazování i bez návrhu.
               [...]“

         Občanský soudní řád

               12

               Článek 47 občanského soudního řádu (Graždanski procesualen kodeks) stanoví:
               „1.   Není-li možné zastihnout žalovaného na adrese uvedené v písemnostech ani nalézt osobu, která by souhlasila s převzetím zásilky, vyvěsí doručovatel na dveře nebo poštovní schránku dotyčné osoby oznámení; nemá-li k nim přístup, vyvěsí oznámení na vstupní dveře domu nebo na viditelné místo v jeho blízkosti. Má-li doručovatel k poštovní schránce přístup, uloží do ní také oznámení.
               2.   V oznámení se uvede, že písemnosti – podle toho, zda doručování provádí soudní úředník, nebo obecní úředník – byly uloženy v kanceláři soudu, nebo na obecním úřadě a tam mohou být vyzvednuty po dobu dvou týdnů ode dne vyvěšení oznámení.
               3.   Pokud si žalovaný dokumenty nevyzvedne, vyzve soud žalobce, aby mu poskytl informace o místě bydliště žalovaného s výjimkou případů uvedených v čl. 40 odst. 2 a čl. 41 odst. 1, kdy se oznámení zakládá do spisu. Pokud uvedená adresa neodpovídá trvalému nebo přechodnému bydlišti účastníka řízení, soud v souladu s odstavci 1 a 2 nařídí doručení na adresu přechodného nebo trvalého bydliště.
               4.   Pokud doručovatel zjistí, že žalovaný na uvedené adrese nepobývá, vyzve soud žalobce, aby poskytl informace o místě bydliště žalovaného bez ohledu na vyvěšení oznámení podle odstavce 1.
               5.   Zásilka se považuje za doručenou uplynutím lhůty pro vyzvednutí zásilky v soudní kanceláři nebo na obecním úřadě.
               6.   Jakmile soud ověří řádnost doručení, nařídí, aby oznámení o doručení bylo založeno do spisu, a určí zvláštního zástupce na náklady žalobce.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               13

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že V. I. Gogova a I. D. Iljev jsou rodiče dítěte, kterému bylo v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení 10 let. Toto dítě, které je bulharským státním příslušníkem, pobývá se svou matkou v Miláně (Itálie). Rodiče, oba bulharští státní příslušníci, žijí odděleně. I. D. Iljev rovněž pobývá v Itálii.

               14

               V. I. Gogova měla zájem o vydání nového cestovního pasu pro své dítě, protože platnost jeho stávajícího cestovního pasu skončila dne 5. dubna 2012, a to mimo jiné proto, aby s ním mohla vycestovat do Bulharska.

               15

               Podle bulharského práva rozhodují o vycestování nezletilého dítěte a o vydání cestovního pasu na jeho jméno rodiče na základě společné dohody. Mimoto o vydání cestovního pasu pro takové dítě musí oba jeho rodiče požádat u příslušných správních orgánů společně.

               16

               Vzhledem k tomu, že I. D. Iljev se stěžovatelkou v původním řízení při získávání nového cestovního pasu na jméno jejich dítěte nespolupracoval, podala V. I. Gogova u Rajonen sad – Petrič (okresní soud v Petriči, Bulharsko) návrh, aby rozhodl v jejím sporu s I. D. Iljevem ohledně možnosti jejich dítěte vycestovat mimo státní území a o vydání nového cestovního pasu tomuto dítěti.

               17

               Vzhledem k nemožnosti doručit návrh na zahájení řízení I. D. Iljevovi, jejž nebylo možné na oznámené adrese zastihnout, mu uvedený soud ustanovil na základě čl. 47 odst. 6 občanského soudního řádu opatrovníka. Tento opatrovník nezpochybnil příslušnost bulharských soudů a prohlásil, že spor musí být vyřešen s ohledem na zájem dítěte.

               18

               Usnesením ze dne 10. listopadu 2014 Rajonen sad – Petrič (okresní soud v Petriči) rozhodl, že se návrh V. I. Gogové řídí článkem 127a zákoníku o rodině a týká se rodičovské zodpovědnosti k dítěti ve smyslu článku 8 nařízení č. 2201/2003. Jelikož tento soud konstatoval, že dítě má obvyklé bydliště v Itálii, prohlásil se za nepříslušný pro rozhodování o tomto návrhu a řízení zastavil.

               19

               V. I. Gogova podala proti tomuto usnesení odvolání k Okražen sad – Blagoevgrad (krajský soud v Blagoevgradu, Bulharsko). Tento soud zaprvé uvedené usnesení potvrdil a zadruhé dospěl k závěru, že nedochází k „prorogaci příslušnosti“ bulharských soudů ve smyslu čl. 12 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003. Tento soud totiž uvedl, že ačkoli I. D. Iljev nepříslušnost těchto soudů nenamítl, účastnil se řízení pouze prostřednictvím opatrovníka ustanoveného v jeho nepřítomnosti.

               20

               Stěžovatelka v původním řízení tedy podala kasační stížnost k Varchoven kasacionen sad (Nejvyšší kasační soud). Tento soud má za to, že výsledek řízení o této kasační stížnosti závisí na prvním místě na tom, zda se soudní řízení upravené v čl. 127a odst. 2 zákoníku o rodině, které umožňuje nahradit soudním rozhodnutím chybějící souhlas některého z rodičů s vycestováním jejich dítěte mimo státní území a s vydáním cestovního pasu na jeho jméno, spadá do působnosti nařízení č. 2201/2003, takže by příslušnost soudů musela být určena na základě ustanovení tohoto nařízení. Podle uvedeného soudu vyvstává zvláště otázka, zda se takové řízení týká „rodičovské zodpovědnosti“ ve smyslu čl. 2 bodu 7 uvedeného nařízení. Podle něj je v tomto rámci nutné určit, zda se uvedené nařízení na toto řízení vztahuje, rovněž vzhledem k tomu, že podle bulharského práva musí být soudní rozhodnutí vydané v uvedeném řízení předloženo bulharským správním orgánům, aby bylo dotyčnému dítěti dovoleno vycestovat mimo státní území nebo aby mu byl vydán cestovní pas.

               21

               Na druhém místě si předkládající soud klade otázku, zda může být v daném případě příslušnost bulharských soudů založena na čl. 12 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003 vzhledem k tomu, že opatrovník ustanovený těmito soudy k zastupování I. D. Iljeva nezpochybnil jejich příslušnost k rozhodování sporu v původním řízení.

               22

               Za těchto podmínek se Varchoven kasacionen sad (Nejvyšší kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:

                        „1)

                        Jedná se v případě zákonem stanovené možnosti občanskoprávních soudů rozhodnout ve sporu, ve kterém se rodiče přou o vycestování jejich dítěte do zahraničí a o vystavení dokladu totožnosti, a použitelné hmotné právo vyžaduje, aby byla tato rodičovská práva k dítěti vykonávána oběma rodiči společně, o řízení týkající se ‚přiznání, výkonu, převedení a úplného nebo částečného odnětí rodičovské zodpovědnosti‘ ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003 ve spojení s jeho čl. 2 bodem 7, na které je použitelný čl. 8 odst. 1 uvedeného nařízení?

                        2)

                        Jsou dány důvody zakládající mezinárodní příslušnost v občanskoprávních sporech týkajících se rodičovské zodpovědnosti, pokud rozhodnutí nahrazuje právní skutečnost, která je významná pro správní řízení týkající se dítěte, a použitelné právo stanoví, že toto řízení má být vedeno v určitém členském státě Evropské unie?

                        3)

                        Je třeba mít za to, že se jedná o prorogaci příslušnosti podle čl. 12 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003, pokud zástupce odpůrce v řízení o kasační stížnosti nezpochybnil příslušnost soudu, ale tento zástupce nebyl zmocněn odpůrcem, nýbrž ustanoven soudem, a to vzhledem k obtížím spojeným s informováním odpůrce, aby se mohl osobně či prostřednictvím zmocněného zástupce účastnit projednávání sporu?“

         Řízení před Soudním dvorem

               23

               Na žádost předkládajícího soudu zkoumal určený senát nutnost projednání věci v naléhavém řízení o předběžné otázce podle článku 107 jednacího řádu Soudního dvora. Uvedený senát po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl, že se této žádosti nevyhovuje.

               24

               Usnesením Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:466) předseda Soudního dvora rozhodl, že věc bude projednána ve zrychleném řízení podle článku 23a statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 105 odst. 1 jednacího řádu.

         K předběžným otázkám

         K první a druhé otázce

               25

               Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda návrh, kterým jeden z rodičů žádá soud o nahrazení chybějícího souhlasu druhého rodiče s vycestováním jejich dítěte mimo členský stát bydliště tohoto dítěte a s vydáním cestovního pasu na jméno tohoto dítěte, spadá do věcné působnosti nařízení č. 2201/2003, a to i v případě, že se výsledným rozhodnutím vydaným v řízení o tomto návrhu budou muset řídit orgány členského státu, jehož je toto dítě státním příslušníkem, v rámci správního řízení o vydání tohoto cestovního pasu.

               26

               Pokud jde o věcnou působnost nařízení č. 2201/2003, z čl. 1 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení vyplývá, že se bez ohledu na druh soudu vztahuje na občanskoprávní věci týkající se mimo jiné přiznání, výkonu, převedení a úplného nebo částečného odnětí rodičovské zodpovědnosti. V tomto rámci nesmí být pojem „občanskoprávní věci“ chápán restriktivně, nýbrž jako autonomní pojem unijního práva zahrnující zejména veškeré návrhy, opatření či rozhodnutí ve věci „rodičovské zodpovědnosti“ ve smyslu téhož nařízení v souladu s cílem připomenutým v bodě 5 jeho odůvodnění (v tomto smyslu viz rozsudek C, C‑435/06, EU:C:2007:714, body 46 až 51).

               27

               V tomto ohledu je pojem „rodičovská zodpovědnost“ v čl. 2 bodě 7 nařízení č. 2201/2003 definován široce v tom smyslu, že zahrnuje veškerá práva a povinnosti fyzické nebo právnické osoby týkající se dítěte nebo jmění dítěte, která jsou jí svěřena rozhodnutím, právními předpisy nebo právně závaznou dohodou (rozsudek C, C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 49, a rozsudek C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 59). Dále je třeba uvést, že čl. 1 odst. 2 tohoto nařízení sice obsahuje výčet věcí, na které se uvedené nařízení vztahuje v rámci „rodičovské zodpovědnosti“, avšak tento výčet není taxativní, ale pouze demonstrativní, jak to dokládá použití výrazu „zejména“ (rozsudek C, C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 30, a rozsudek C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 63).

               28

               Pro určení, zda určitý návrh spadá do působnosti nařízení č. 2201/2003, je třeba vycházet z jeho předmětu [viz obdobně, pokud jde o pojem „věci osobního stavu, způsobilosti fyzické osoby“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42), rozsudek Schneider, C‑386/12, EU:C:2013:633, body 29 a 30, a pokud jde o pojem „sociální zabezpečení“ ve smyslu tohoto ustanovení, rozsudek Baten, C‑271/00, EU:C:2002:656, body 46 a 47].

               29

               Pokud jde o takový návrh, jako je návrh ve věci v původním řízení, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v rámci řízení o něm má soud rozhodnout o nutnosti vydání cestovního pasu dotyčnému dítěti a o právu rodiče, který návrh předkládá, podat žádost o tento cestovní pas a vycestovat s tímto dítětem do zahraničí bez souhlasu druhého rodiče. Předmětem takového návrhu je tedy výkon „rodičovské zodpovědnosti“ k uvedenému dítěti ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003 ve spojení s jeho čl. 2 bodem 7.

               30

               Mimoto je třeba konstatovat, že se na takový návrh, o jaký jde ve věci v původním řízení, nevztahuje žádná z výjimek taxativně vyjmenovaných v čl. 1 odst. 3 uvedeného nařízení.

               31

               Z toho plyne, že takový návrh spadá do působnosti nařízení č. 2201/2003.

               32

               Tento závěr nemůže být zpochybněn pouhou skutečností, že se takový návrh, jako je návrh ve věci v původním řízení, týká určitého konkrétního rozhodnutí o dítěti, a nikoli všech podmínek výkonu rodičovské zodpovědnosti. Jak bylo připomenuto v bodech 26 a 27 tohoto rozsudku, uvedené nařízení se totiž vztahuje na všechna rozhodnutí v dané oblasti bez ohledu na to, zda se týkají určitého konkrétního aspektu rodičovské zodpovědnosti nebo zda vymezují její výkon obecně.

               33

               Stejně tak skutečnost, že se výsledným rozhodnutím vydaným v řízení o uvedeném návrhu budou muset řídit orgány členského státu, jehož je dotyčné dítě státním příslušníkem, v daném případě Bulharské republiky, v rámci správního řízení o vydání cestovního pasu na jméno tohoto dítěte, nemůže vést k odlišnému výkladu nařízení č. 2201/2003.

               34

               V tomto ohledu postačí konstatovat, že takové řízení, o jaké jde ve věci v původním řízení, beztak nevede přímo k vydání cestovního pasu, nýbrž pouze k tomu, že jedné z osob vykonávajících rodičovskou zodpovědnost k dotyčnému dítěti bude umožněno podat žádost o vydání cestovního pasu na jméno tohoto dítěte bez účasti, přítomnosti či souhlasu druhé osoby vykonávající rodičovskou zodpovědnost, aniž jsou tím dotčeny ostatní podmínky stanovené bulharským právem pro vydání takového dokladu.

               35

               S ohledem na předchozí úvahy je třeba na první a druhou otázku opovědět tak, že návrh, kterým jeden z rodičů žádá soud o nahrazení chybějícího souhlasu druhého rodiče s vycestováním jejich dítěte mimo členský stát bydliště tohoto dítěte a s vydáním cestovního pasu na jméno tohoto dítěte, spadá do věcné působnosti nařízení č. 2201/2003, a to i v případě, že se výsledným rozhodnutím vydaným v řízení o tomto návrhu budou muset řídit orgány členského státu, jehož je toto dítě státním příslušníkem, v rámci správního řízení o vydání tohoto cestovního pasu.

         Ke třetí otázce

               36

               Třetí otázka se týká výkladu čl. 12 odst. 1 nařízení č. 2201/2003. Podle tohoto ustanovení jsou za určitých podmínek soudy členského státu, u nichž byl podán návrh na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné, příslušné rozhodovat o každé věci týkající se rodičovské zodpovědnosti spojené s tímto návrhem.

               37

               Z předkládacího rozhodnutí ani z vyjádření předložených Soudnímu dvoru přitom nevyplývá, že byl předkládajícímu soudu v daném případě podán takový návrh z oblasti manželských věcí.

               38

               Článek 12 odst. 3 nařízení č. 2201/2003 naproti tomu zavádí pravidlo prorogace příslušnosti umožňující soudům jiného členského státu, než je členský stát obvyklého bydliště dítěte, rozhodovat o návrzích ve věcech rodičovské zodpovědnosti k tomuto dítěti, a to i v případě, že před těmito soudy neprobíhá žádné řízení ve věcech manželských (v tomto smyslu viz rozsudek L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 45 a 52).

               39

               Proto je třeba třetí otázku chápat tak, že její podstatou je, zda musí být čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení č. 2201/2003 vykládán v tom smyslu, že příslušnost soudů, jimž byl předložen k rozhodnutí návrh ve věcech rodičovské zodpovědnosti, lze považovat za „výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijatou všemi stranami řízení“ ve smyslu tohoto ustanovení již z toho důvodu, že opatrovník, který zastupuje odpůrce a který byl těmito soudy ustanoven vzhledem k nemožnosti doručit odpůrci návrh na zahájení řízení, nevznesl námitku nepříslušnosti uvedených soudů.

               40

               Podle čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení č. 2201/2003 posuzovaného ve světle jeho článku 16 mohou soudy členského státu založit svou příslušnost na prvně uvedeném ustanovení za předpokladu, že je prokázána existence výslovné nebo přinejmenším jednoznačné shody ohledně této příslušnosti mezi všemi účastníky řízení, a to nejpozději ke dni, kdy je návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost podán ke zvolenému soudu (v tomto smyslu viz rozsudek L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 56).

               41

               Dále z bodu 12 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 vyplývá, že případ příslušnosti upravený v jeho čl. 12 odst. 3 je výjimkou z kritéria blízkosti, podle kterého přísluší rozhodovat o návrzích ve věcech rodičovské zodpovědnosti k tomuto dítěti především soudům členského státu obvyklého bydliště dítěte a které je vyjádřeno v čl. 8 odst. 1 tohoto nařízení. Jak uvedl generální advokát v bodě 64 svého názoru, smyslem této výjimky je přiznat účastníkům řízení ve věcech rodičovské zodpovědnosti určitou autonomii. Podmínka, podle níž musí být příslušnost soudů, u nichž byl podán návrh, přijata všemi stranami řízení jednoznačně, tedy musí být vykládána striktně.

               42

               V tomto ohledu je třeba zaprvé poukázat na to, že takové přijetí předpokládá minimálně to, aby byl odpůrce s řízením probíhajícím před těmito soudy obeznámen. I když se toto obeznámení samo o sobě nerovná přijetí příslušnosti soudů, u nichž byl návrh podán, nelze každopádně na nepřítomného odpůrce, jemuž nebyl návrh na zahájení řízení doručen a který o zahájeném řízení neví, pohlížet tak, že tuto příslušnost přijal (pokud jde o článek 24 nařízení č. 44/2001, viz obdobně rozsudek A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 54).

               43

               Zadruhé nemůže být vůle odpůrce v původním řízení vyvozena z jednání jeho opatrovníka, který byl uvedenými soudy ustanoven v nepřítomnosti tohoto odpůrce. Jelikož tento opatrovník není s odpůrcem v kontaktu, nemůže od něj získat nezbytné informace k přijetí nebo zpochybnění příslušnosti těchto soudů se znalostí věci (v tomto smyslu viz rozsudek A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 55).

               44

               Z toho plyne, že v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, nelze příslušnost soudů, u nichž byl podán návrh, považovat za „výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijatou všemi stranami řízení“ ve smyslu čl. 12 odst. 3 nařízení č. 2201/2003.

               45

               Na rozdíl od toho, co před Soudním dvorem tvrdí španělská vláda, nelze tento výklad zpochybnit právem na přístup k soudu či zásadami právní jistoty a užitečného účinku nařízení č. 2201/2003. Podstatou tvrzení, které španělská vláda v tomto ohledu uplatňuje, je, že nemůže-li se stěžovatelka v původním řízení domoci vydání pravomocného rozhodnutí o jejím návrhu kvůli obtížím s doručováním odpůrci v původním řízení, znamená to odepření spravedlnosti, což je v rozporu s výše uvedeným právem a výše uvedenými zásadami.

               46

               Výklad formulovaný v bodě 44 tohoto rozsudku přitom navrhovatele v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, nezbavuje možnosti domoci se vydání soudního rozhodnutí, popřípadě rozhodnutí pro zmeškání, před soudy členského státu obvyklého bydliště dotyčného dítěte, které jsou příslušné na základě článku 8 nařízení č. 2201/2003. Tento výklad tedy nevede k odepření spravedlnosti.

               47

               Proto je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení č. 2201/2003 musí být vykládán v tom smyslu, že příslušnost soudů, jimž byl předložen k rozhodnutí návrh ve věcech rodičovské zodpovědnosti, nelze považovat za „výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijatou všemi stranami řízení“ ve smyslu tohoto ustanovení jen z toho důvodu, že opatrovník, který zastupuje odpůrce a který byl těmito soudy ustanoven vzhledem k nemožnosti doručit odpůrci návrh na zahájení řízení, nevznesl námitku nepříslušnosti uvedených soudů.

         K nákladům řízení

               48

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                              Návrh, kterým jeden z rodičů žádá soud o nahrazení chybějícího souhlasu druhého rodiče s vycestováním jejich dítěte mimo členský stát bydliště tohoto dítěte a s vydáním cestovního pasu na jméno tohoto dítěte, spadá do věcné působnosti nařízení Rady č. 2201/2003 ze dne27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000, a to i v případě, že se výsledným rozhodnutím vydaným v řízení o tomto návrhu budou muset řídit orgány členského státu, jehož je toto dítě státním příslušníkem, v rámci správního řízení o vydání tohoto cestovního pasu.

                           2)

                              Článek 12 odst. 3 písm. b) nařízení č. 2201/2003 musí být vykládán v tom smyslu, že příslušnost soudů, jimž byl předložen k rozhodnutí návrh ve věcech rodičovské zodpovědnosti, nelze považovat za „výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijatou všemi stranami řízení“ ve smyslu tohoto ustanovení jen z toho důvodu, že opatrovník, který zastupuje odpůrce a který byl těmito soudy ustanoven vzhledem k nemožnosti doručit odpůrci návrh na zahájení řízení, nevznesl námitku nepříslušnosti uvedených soudů.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: bulharština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 9. března 2000. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem - Volný pohyb pracovníků - Svoboda usazování - Volný pohyb služeb. # Věc C-355/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. září 1990. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Státní podpory. # Věc C-5/89.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. listopadu 1969. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Věc 45-64.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. února 1988. # Ministeriet for Skatter og Afgifter proti Investeringsforeningen Dansk Sparinvest. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Højesteret - Dánsko. # Věc 36/86.


Rozsudek Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 14. července 2016.#Sea Handling SpA, en liquidation, anciennement Sea Handling SpA v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Právo veřejnosti na přístup k dokumentům orgánů Evropské unie – Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Článek 4 odst. 2 třetí odrážka – Výjimky z práva na přístup k dokumentům – Nesprávný výklad – Povinnost poskytnout odůvodnění – Dokumenty související s řízením o kontrole státních podpor – Ochrana cílů inspekce, vyšetřování a auditu – Obecná domněnka o uplatnění výjimky z práva na přístup ke všem dokumentům ve správním spise – Rozsah domněnky důvěrnosti – Žádost o přístup ke stížnosti, která vedla k zahájení vyšetřování – Odepření přístupu – Převažující veřejný zájem.#Věc C-271/15 P.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. prosince 1982. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc 41/82.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 14. března 2014. # Holcim (Deutschland) AG a Holcim Ltd proti Evropské komisi. # Věc T-293/11.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. května 1992. # Pesquerias De Bermeo SA a Naviera Laida SA proti Komisi Evropských společenství. # Rybolov. # Spojené věci C-258/90 a C-259/90.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 1. října 1998. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-71/97.