title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. prosince 2009.#Evropská komise proti Italské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Osvobození dovozu materiálu dvojího užití, civilního a vojenského, od cla.#Věc C-387/05.

text:
      Věc C-387/05
      Evropská komise
      v.
      Italská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Osvobození dovozu materiálu dvojího užití, civilního a vojenského, od cla“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Právo Společenství – Rozsah působnosti – Neexistence obecné výhrady vylučující opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti

      (Články 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES)
      2.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Stanovení a poskytnutí členskými státy – Bezcelní dovoz materiálu dvojího užití,
            civilního a vojenského, členským státem
      (Článek 26 ES; nařízení Rady č. 1552/89, ve znění nařízení č. 1355/96, články 2, 9, 10 a 17, nařízení č. 2913/92, článek 20,
            a nařízení č. 1150/2000, články 2, 9, 10 a 17)
      1.        Členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá,
         že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství. Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích,
         jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze ve svých článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které
         se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně
         obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva
         Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný
         charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění.

      Mimoto musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES a 297 ES vykládány, jako je tomu v případě odchylek od základních svobod,
         restriktivně. Konkrétněji je třeba ohledně článku 296 ES uvést, že ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může
         považovat za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá,
         že je v rozporu s těmito zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od
         ustanovení Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy. V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296
         ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

      (viz body 45–47, 49)
      2.        Členský stát, který v období od 1. ledna 1999 do 31. prosince 2002 osvobodil dovoz materiálu použitelného jak pro civilní,
         tak i vojenské účely od cla, a který odmítl vypočítat, stanovit a poskytnout Komisi Evropských společenství vlastní zdroje
         nevybrané z důvodu tohoto osvobození, jakož i úroky z prodlení splatné z důvodu, že Komisi neposkytl uvedené vlastní zdroje
         ve stanovených lhůtách, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají jednak z článku 26 ES, článku 20 nařízení č. 2913/92,
         kterým se vydává celní kodex Společenství, a v důsledku toho ze společného celního sazebníku, a jednak z článků 2, 9, 10 a
         čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1552/89, kterým se provádí rozhodnutí 88/376 o systému vlastních zdrojů Společenství, ve znění
         nařízení č. 1355/96, jakož i z článků 2, 9, 10 a čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1150/2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728
         o systému vlastních zdrojů Společenství.

      Nelze totiž připustit, aby členský stát namítal zdražení vojenského materiálu z důvodu uplatnění cel na dovozy takového materiálu
         pocházejícího ze třetích států a na tomto základě si ke škodě ostatních členských států, jež samy cla z takových dovozů vybírají
         a odvádějí, činil nárok na to, aby nepodléhal povinnostem, které pro něj vyplývají z finanční solidarity vůči rozpočtu Společenství.
         Tento závěr se tím spíše uplatní na dovoz materiálu dvojího užití, civilního a vojenského, ať byl dovezen výhradně k vojenským
         účelům, či nikoli.

      (viz body 50, 55, 61 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      15. prosince 2009(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Osvobození dovozu materiálu dvojího užití, civilního a vojenského, od cla“
      Ve věci C‑387/05,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 21. října 2005,
      Evropská komise, zastoupená G. Wilmsem, L. Visaggiem a C. Cattabriga, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Italské republice, zastoupené I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. De Bellisem, avvocato dello Stato, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalované,
      podporované
      Dánským královstvím, zastoupeným J. Bering Liisbergem, jako zmocněncem,

      Řeckou republikou, zastoupenou E.-M. Mamouna a A. Samoni-Rantou, jakož i K. Boskovitsem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Portugalskou republikou, zastoupenou C. Guerra Santos, L. Inez Fernandesem a J. Gomesem, jako zmocněnci,

      Finskou republikou, zastoupenou A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,

      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits a C. Toader, předsedové senátů,
         C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (zpravodaj), M. Ilešič, J. Malenovský a U. Lõhmus, soudci,

      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. listopadu 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. února 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že v období od 1.
         ledna 1999 do 31. prosince 2002 jednostranně osvobodila dovoz materiálu použitelného jak pro civilní, tak i vojenské účely
         od cla, a tím, že odmítla vypočítat a zaplatit vlastní zdroje nevybrané z důvodu tohoto osvobození, jakož i úroky z prodlení
         splatné z důvodu, že Komisi neposkytla tyto vlastní zdroje ve stanovených lhůtách, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
         jednak z článku 26 ES, článku 20 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství
         (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex Společenství“), a v důsledku toho ze společného celního
         sazebníku, a jednak z článků 2, 9, 10 a čl. 17 odst. 1 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým
         se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s. 1), ve znění nařízení
         Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996 (Úř. věst. L 175, s. 3, dále jen „nařízení č. 1552/89“), jakož i z článků
         2, 9, 10 a čl. 17 odst. 1 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES,
         Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 130, s. 1).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2        Článek 2 odst. 1 rozhodnutí Rady 88/376/EHS, Euratom ze dne 24. června 1988 o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst.
         L 185, s. 24; Zvl. vyd. 01/01, s. 176) a rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů
         Evropských společenství (Úř. věst. L 293, s. 9) stanoví:

      „Následující příjmy tvoří vlastní zdroje plynoucí do rozpočtu Společenství:
      […]
      b)      cla podle Společného celního sazebníku a jiná cla, která vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi,
         jakož i cla na výrobky spadající do působnosti Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli,

      [...]“
      3        Článek 20 celního kodexu Společenství stanoví:

      „1.      Cla a poplatky dlužné ze zákona v případě vzniku celního dluhu jsou založeny na celním sazebníku Evropských společenství.
      […]
      3.      Celní sazebník Evropských společenství obsahuje:
      a)      kombinovanou nomenklaturu zboží;
      [...]
      c)      celní sazby a další podklady pro vyměřování cel běžně uplatňovaných u zboží, které je zahrnuto do kombinované nomenklatury
         zboží, pokud se jedná o

      –        cla
      […]
      d)      preferenční sazební opatření obsažená v dohodách, které Společenství uzavřelo s některými zeměmi nebo s některými skupinami
         zemí a které upravují poskytování preferenčního sazebního zacházení;

      e)      preferenční sazební opatření přijatá jednostranně Společenstvím vůči některým zemím, skupinám zemí nebo územím;
      f)      autonomní pozastavovací opatření poskytující snížení dovozního cla nebo osvobození od něj u některého zboží;
      g)      další sazební opatření vyplývající z jiných právních předpisů Společenství.
      [...]“
      4        Článek 217 odst. 1 celního kodexu Společenství stanoví:

      „Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ,částku cla‘), jakmile
         mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).

      [...]“
      5        V rámci poskytování vlastních zdrojů Společenství Komisi přijala Rada Evropské unie nařízení č. 1552/89, které se vztahuje
         na období dotčené v projednávané věci až do 30. května 2000. Uvedené nařízení bylo ode dne 31. května 2000 nahrazeno nařízením
         č. 1150/2000, které kodifikuje nařízení č. 1552/89, aniž by měnilo jeho obsah.

      6        Článek 2 nařízení č. 1552/89 stanoví:

      „1.      Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS,
         Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění
         dlužníka.

      1a.      Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.
      […]“
      7        Článek 9 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:

      „Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí
         nebo jiného subjektu, který každý členský stát určí.

      Tento účet je veden bezplatně.“
      8        Podle čl. 10 odst. 1 uvedeného nařízení:

      „Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom se vlastní
         zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) zmíněného rozhodnutí připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní
         den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.

      [...]“
      9        Článek 17 odst. 1 nařízení stanoví:

      „1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle článku
         2 budou poskytnuty Komisi tak, jak je stanoveno v tomto nařízení.“

      10      Podle článku 22 nařízení č. 1150/2000:

      „Zrušuje se nařízení (EHS, Euratom) č. 1552/89.
      Odkazy na zrušené nařízení se považují za odkazy na toto nařízení v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v části A přílohy.“
      11      Kromě okolnosti, že nařízení č. 1552/89 odkazuje zejména na rozhodnutí 88/376 a nařízení č. 1150/2000 zejména na rozhodnutí
         94/728, jsou články 2, 9, 10 a čl. 17 odst. 1 uvedených nařízení v podstatě totožné.

      12      Rozhodnutím Rady 2000/597/ES, Euratom ze dne 29. září 2000 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 253,
         s. 42; Zvl. vyd. 01/03, s. 200) byla sazba 10 % uvedená v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 zvýšena na 25 %.

      13      Bod 1 odůvodnění uvedeného rozhodnutí uvádí:

      „Evropská rada se na zasedání v Berlíně ve dnech 24. až 25. března 1999 usnesla mimo jiné na tom, že systém vlastních zdrojů
         Společenství by měl být spravedlivý, průhledný, hospodárný a jednoduchý a že by měl být založen na kritériích, která nejlépe
         vystihují schopnost každého členského státu přispívat.“

      14      Nařízení Rady (ES) č. 150/2003 ze dne 21. ledna 2003 o pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj (Úř.
         věst. L 25, s. 1; Zvl. vyd. 02/13, s. 15) přijaté na základě článku 26 ES ve svém pátém bodě odůvodnění uvádí:

      „Za účelem zohlednění ochrany vojenského tajemství členských států je nezbytné stanovit zvláštní správní postupy pro poskytování
         možnosti pozastavit clo. Vhodnou zárukou dodržování těchto podmínek by bylo prohlášení příslušného orgánu členského státu,
         jehož ozbrojeným silám jsou dotyčné zbraně nebo vojenská výzbroj určeny, které by mohlo být použito též jako celní prohlášení
         požadované celním kodexem. Toto prohlášení by mělo mít formu osvědčení. Je vhodné upřesnit formu těchto osvědčení a umožnit
         též vystavování těchto prohlášení pomocí prostřednictvím [vystavování těchto prohlášení prostřednictvím] počítačového zpracování
         dat.“

      15      Článek 1 tohoto nařízení stanoví:

      „Toto nařízení stanoví podmínky pro autonomní pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj, které byly
         ze třetích zemí dovezeny zodpovědnými orgány vojenské obrany členských států nebo jejich jménem.“

      16      Článek 3 odst. 2 uvedeného nařízení stanoví:

      „Aniž je dotčen odstavec 1, lze z důvodů vojenského tajemství uvedené osvědčení a dovezené zboží předložit jiným orgánům,
         které určí pro tento účel dovážející členský stát. V takovém případě musí příslušný orgán, který osvědčení vydal, zaslat před
         31. lednem a 31. červencem každého roku celním orgánům svého členského státu souhrnnou zprávu o těchto dovozech. Zpráva se
         vypracovává za dobu šesti měsíců, které bezprostředně předcházejí měsíci, ve kterém zpráva má být podána. Obsahuje číslo a datum
         vydání těchto osvědčení, datum dovozu, celkovou hodnotu a hrubou hmotnost výrobků dovezených podle těchto osvědčení.“

      17      V souladu se svým článkem 8 se nařízení č. 150/2003 použije ode dne 1. ledna 2003.

       Postup před zahájením soudního řízení
      18      Komise zahájila proti Italské republice řízení o nesplnění povinnosti, zvláště vydáním odůvodněného stanoviska dne 25. července
         1985, přičemž se dovolávala porušení článku 28 Smlouvy o ES (nyní, po změně, článek 26 ES) a celních právních předpisů Společenství,
         pokud jde o materiál, který není určen zvláště pro vojenské účely. Toto řízení bylo následně přerušeno.

      19      Vzhledem k tomu, že návrh nařízení Rady (EHS) o dočasném pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj
         (Úř. věst. 1988, C 265, s. 9) nebyl schválen, se Komise následně rozhodla v uvedeném řízení pokračovat. Zaslala Italské republice
         výzvu dopisem ze dne 31. ledna 2002, kterou ji vyzvala, aby jí zaslala své vyjádření týkající se porušení článku 26 ES a celních
         právních předpisů Společenství.

      20      Téhož dne Komise zaslala Italské republice rovněž druhou výzvu dopisem, která se konkrétněji týkala finančních důsledků dotčeného
         protiprávního jednání. Komise tento stát vyzvala, aby vypočítal částku vlastních zdrojů, které nebyly zaplaceny Společenství
         za rozpočtová období ode dne 1. ledna 1999, poskytl jí tyto vlastní zdroje a zaplatil úroky z prodlení dlužné na základě článku
         11 nařízení č. 1150/2000.

      21      Italská republika však na tyto dva dopisy neodpověděla.

      22      Nařízení č. 150/2003 vstoupilo v platnost dne 1. ledna 2003.

      23      Dopisem ze dne 24. března 2003 zopakovala Komise svou původní žádost týkající se dovozů předcházejících 1. lednu 2003 s tím,
         že na období následující po tomto dni se vztahuje uvedené nařízení. Italská republika na tento dopis rovněž neodpověděla.

      24      Komise se tedy rozhodla vydat odůvodněné stanovisko dopisem ze dne 11. července 2003, kterým Italskou republiku vyzvala k přijetí
         opatření nezbytných k tomu, aby vyhověla tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.

      25      Italská republika odpověděla na odůvodněné stanovisko dopisem ze dne 26. února 2004, ve kterém se za účelem odůvodnění osvobození
         od cel uplatňovaného do 31. prosince 2002 dovolávala čl. 296 odst. 1 písm. b) ES. Za tímto účelem zdůrazňuje, že nařízení
         č. 150/2003 uznalo relevanci dovozů materiálu, který není určen zvláště pro vojenské účely, v zájmu bezpečnosti členských
         států tím, že ve svém čl. 2 odst. 2 povolilo pozastavení cel pro tento druh materiálu.

      26      S přihlédnutím k údajům předloženým Italskou republikou se Komise domnívala, že tento členský stát odůvodněnému stanovisku
         nevyhověl, a podala projednávanou žalobu.

      27      Předseda Soudního dvora usnesením ze dne 5. května 2006 povolil vedlejší účastenství Dánského království, Řecké republiky,
         Portugalské republiky a Finské republiky na podporu návrhových žádání Italské republiky.

       K žalobě
       K přípustnosti
      28      Italská republika tvrdí, že Komise v odůvodněném stanovisku nevyžadovala, pokud jde o osvobození dovozů výrobků, které nejsou
         určeny zvláště pro vojenské účely, předložení důkazů o nenarušení podmínek hospodářské soutěže na trhu, zatímco ve své žalobě
         takový důkaz vyžaduje.

      29      Je třeba nicméně konstatovat, že výhrady, které Komise formulovala ve svém odůvodněném stanovisku a ve své žalobě jsou totožné.
         Pokud jde o tvrzení Komise vztahující se k nepředložení důkazu o nenarušení hospodářské soutěže na trhu s výše uvedenými výrobky,
         jeho jediným cílem je vyloučit odůvodnění vyvozované Italskou republikou z čl. 296 odst. 1 písm. b) ES, a toto tvrzení Komise
         tudíž netvoří nový žalobní důvod. Námitka nepřípustnosti vznesená tímto členským státem musí být tudíž zamítnuta.

       K věci samé
       Argumentace účastníků řízení
      30      Komise tvrdí, že se Italská republika za účelem odmítnutí platby cel odpovídajících dotčeným dovozům neprávem opírá o článek
         296 ES, neboť výběr těchto cel neohrožuje podstatné zájmy bezpečnosti tohoto členského státu.

      31      Komise se domnívá, že opatření zavádějící odchylky nebo výjimky, jako zejména článek 296 ES, musejí být vykládána restriktivně.
         Dotčený členský stát, jež požaduje použití tohoto článku, by tedy měl prokázat, že splňuje všechny podmínky v něm stanovené,
         jestliže se zamýšlí odchýlit od článku 20 celního kodexu Společenství, kde je uvedena obecná zásada výběru cel, jak ji stanoví
         článek 26 ES.

      32      Komise tvrdí, že v důsledku toho Italské republice přísluší předložit konkrétní a podrobný důkaz o tom, že výběr dovozních
         cel dotčených v projednávané věci ohrožuje podstatné zájmy bezpečnosti tohoto členského státu.

      33      Opatření, kterými je Společenství kráceno o prostředky, jež mu měly být zaplaceny na základě vlastních zdrojů, za účelem jejich
         vynaložení k obecnému financování vojenských výdajů, nelze totiž, přinejmenším aniž by byla dodatečně odůvodněna, považovat
         za nezbytná pro ochranu podstatných zájmů bezpečnosti členských států.

      34      Komise má za to, že se nařízení č. 150/2003 použije od 1. ledna 2003 a že mu nebyla přiznána žádná zpětná účinnost. Krom toho
         právní základ tohoto nařízení tvoří článek 26 ES týkající se zavedení cel, a nikoliv článek 296 ES, který i v rámci nové právní
         úpravy nemůže tvořit základ pro pozastavení cel stanovené uvedeným nařízením.

      35      Mimoto, pokud jde o materiál, který není určen výlučně k vojenským účelům, stanoví čl. 296 odst. 1 písm. b) ES dodatečnou
         podmínku pro to, aby se členský stát mohl odchýlit od povinnosti, která mu byla uložena Smlouvou, a sice, že vnitrostátní
         opatření není takové povahy, aby mohlo nepříznivě ovlivnit podmínky hospodářské soutěže na společném trhu. V projednávaném
         případě nebyl předložen žádný důkaz, jenž by mohl prokázat, že je tato podmínka splněna.

      36      Komise v tomto ohledu zdůrazňuje, že nevybírání dotčených cel Italskou republikou má za následek nerovnost mezi členskými
         státy ve vztahu k jejich příspěvkům do rozpočtu Společenství. Toto nevybírání totiž vede ke snížení tradičních vlastních zdrojů
         Společenství, které lze kompenzovat pouze zvýšením zdroje tzv. „HNP“ (hrubého národního produktu), které je rozděleno mezi
         všechny členské státy.

      37      Pokud jde o důkaz, že dotčené osvobození od cla je nezbytné pro ochranu podstatných zájmů bezpečnosti dotčeného členského
         státu, Italská republika se domnívá, že jej nemusí podat, neboť zákonodárce Společenství podal tento důkaz sám tím, že přijal
         nařízení č. 150/2003.

      38      Italská republika popírá tvrzení Komise, podle kterého je pouze Rada na základě článku 26 ES oprávněna rozhodnout o případném
         osvobození od cla nebo pozastavení cla vztahujícího se na dané zboží, a tudíž osvobození, o kterém bylo rozhodnuto na vnitrostátní
         úrovni, tvoří protiprávní odchylku od tohoto ustanovení.

      39      Italská republika se domnívá, že zákonodárce Společenství tím, že přijal nařízení č. 150/2003, měl sám za to, že osvobození
         od cel umožňuje lepší ochranu podstatných zájmů bezpečnosti členských států. Podle Italské republiky to prokazuje, že co se
         týče osvobození, které uplatňovala až do 31. prosince 2002 jednostranně, byly splněny podmínky stanovené čl. 296 odst. 1 písm. b) ES.

      40      Vzhledem k tomu, že souvislost mezi nevybíráním cel a ochranou podstatných zájmů bezpečnosti členských států byla uznána nařízením
         č. 150/2003, nevidí Italská republika důvod, proč by měly být předloženy další důkazy za účelem prokázání ohrožení podstatných
         zájmů její bezpečnosti, které vyvolává výběr těchto práv.

      41      Italská republika nakonec podpůrně tvrdí, že návrh Komise týkající se zaplacení vlastních zdrojů nevybraných z důvodu osvobození
         od cel dotčeného v projednávané věci musí být zamítnut alespoň co se týče období, které předchází obdržení doplňující výzvy
         dopisem ze dne 31. ledna 2002. Italská republika tvrdí, že s přihlédnutím k nečinnosti Komise během dlouhého období, které
         uplynulo mezi doručením odůvodněného stanoviska ze dne 25. července 1985 a zasláním doplňující výzvy dopisem ze dne 31. ledna
         2002, mohla předpokládat, že tento orgán toto osvobození mlčky uznal. Ve světle zásad ochrany legitimního očekávání a právní
         jistoty je tedy třeba povinnost náhrady dotyčných vlastních zdrojů omezit.

       Závěry Soudního dvora
      42      Celní kodex Společenství stanoví výběr cla z dovozu zboží k vojenskému užití, jako je dotčené zboží, pocházejícího ze třetích
         států. Žádné ustanovení celních předpisů Společenství nestanovilo pro období sporných dovozů, tedy od 1. ledna 1998 do 31. prosince
         2002, zvláštní osvobození takového druhu zboží od cel z dovozu. V důsledku toho pro dané období neexistovalo ani výslovné
         osvobození od povinnosti zaplatit příslušným orgánům dlužná cla spolu s případnými úroky z prodlení.

      43      Z přijetí nařízení č. 150/2003 o pozastavení dovozního cla pro některé zbraně a vojenskou výzbroj ode dne 1. ledna 2003 lze
         mimoto vyvodit, že zákonodárce Společenství vycházel z předpokladu, že před uvedeným datem existovala povinnost zaplatit uvedená
         cla.

      44      Italská republika v žádném okamžiku nepopřela existenci sporných dovozů ve sledovaném období. Omezila se na zpochybnění práva
         Společenství na dotčené vlastní zdroje a na argument, že podle článku 296 ES povinnost platit clo za dovoz zbrojního materiálu
         ze třetích států závažně poškozuje podstatné zájmy její bezpečnosti.

      45      Podle ustálené judikatury Soudního dvora členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní
         a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství (viz rozsudky
         ze dne 26. října 1999, Sirdar, C‑273/97, Recueil, s. I‑7403, bod 15, a ze dne 11. ledna 2000, Kreil, C‑285/98, Recueil, s. I‑69,
         bod 15). Jak totiž Soudní dvůr již uvedl, Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na
         veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně
         vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která
         by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence
         takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství
         a jeho jednotné uplatnění (viz rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory, C‑186/01, Recueil, s. I‑2479, bod 31 a citovaná judikatura).

      46      Mimoto, podle ustálené judikatury týkající se odchylek od základních svobod musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES
         a 297 ES vykládány restriktivně (viz zejména rozsudky ze dne 31. ledna 2006, Komise v. Španělsko, C‑503/03, Sb. rozh. s. I‑1097,
         bod 45, ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo, C‑490/04, Sb. rozh. s. I‑6095, bod 86, a ze dne 11. září 2008, Komise
         v. Německo, C‑141/07, Sb. rozh. s. I‑6935, bod 50).

      47      Konkrétněji je třeba ohledně článku 296 ES uvést, že ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za
         nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je
         v rozporu s uvedenými zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení
         Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy.

      48      Navíc v oblasti daně z přidané hodnoty Soudní dvůr v rozsudku ze dne 16. září 1999, Komise v. Španělsko (C‑414/97, Recueil,
         s. I‑5585), určil nesplnění povinnosti z toho důvodu, že Španělské království neprokázalo, že by osvobození dovozů a nákupů
         výzbroje, munice a materiálu určených výhradně k vojenskému užití od uvedené daně, které bylo stanoveno španělskou právní
         úpravou, bylo odůvodněné na základě článku 296 odst. 1 písm. b) ES potřebou chránit podstatné zájmy bezpečnosti uvedeného
         členského státu.

      49      V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené
         v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

      50      S ohledem na uvedené úvahy nelze připustit, aby členský stát namítal zdražení vojenského materiálu z důvodu uplatnění cel
         na dovozy takového materiálu pocházejícího ze třetích států, aby si ke škodě ostatních členských států, jež samy cla z takových
         dovozů vybírají a odvádějí, činil nárok na to nepodléhat povinnostem, které pro něj vyplývají z finanční solidarity vůči rozpočtu
         Společenství.

      51      Pokud jde o argument, podle kterého celní řízení Společenství nemůže zajistit bezpečnost Italské republiky s ohledem na požadavky
         důvěrnosti obsažené ve smlouvách uzavřených s vyvážejícími státy, je třeba zdůraznit, jak správně poznamenává Komise, že uplatnění
         celního režimu Společenství znamená zásah subjektů Společenství či vnitrostátních subjektů, jež jsou za účelem ochrany podstatných
         zájmů bezpečnosti členských států povinny zachovávat v potřebném rozsahu důvěrnost v případě zacházení s citlivými údaji.

      52      Mimoto prohlášení, jež členské státy musí pravidelně vyplňovat a předávat Komisi, nepředpokládají dosažení takové míry přesnosti,
         jaká by mohla vést k poškození zájmů uvedených států jak v oblasti bezpečnosti, tak v oblasti důvěrnosti.

      53      Za těchto podmínek a v souladu s článkem 10 ES, podle něhož členské státy mají napomáhat Komisi v jejím poslání dbát na dodržování
         Smlouvy, jsou členské státy povinny poskytnout uvedenému orgánu potřebné dokumenty k ověření řádného odvádění vlastních zdrojů
         Společenství. Daná povinnost však není na překážku tomu, jak uvedl generální advokát v bodě 168 svého stanoviska, aby členské
         státy případ od případu a výjimečně, na základě článku 296 ES, omezily předávané informace na určité části dokumentu nebo
         je odmítly předat v plném rozsahu.

      54      S ohledem na předchozí úvahy Italská republika neprokázala splnění podmínek nezbytných pro použití článku 296 ES.

      55      Předcházející úvahy o nepoužitelnosti článku 296 ES v kontextu dovozu vojenského materiálu se vztahují tím spíše na dovoz
         materiálu dvojího užití, civilního a vojenského, ať byl dovezen výhradně k vojenským účelům, či nikoli.

      56      Ohledně návrhového žádání Italské republiky směřujícího k omezení účinků tohoto rozsudku, pokud jde o povinnost zaplacení
         vlastních zdrojů nevybraných z důvodu osvobození od cel dotčeného v projednávané věci musí být zamítnut alespoň pro období,
         které předchází obdržení doplňující výzvy dopisem ze dne 31. ledna 2002, na období po jeho vyhlášení, je třeba uvést, že je
         odůvodněno údajným legitimním očekáváním, jež bylo vyvoláno u tohoto členského státu dlouhodobou nečinností Komise, jakož
         i přijetím nařízení č. 150/2003.

      57      V tomto ohledu je třeba připomenout, že jen výjimečně mohou okolnosti přimět Soudní dvůr k tomu, aby na základě obecné zásady
         právní jistoty, která je vlastní právnímu řádu Společenství, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení,
         jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře (viz zejména rozsudek ze dne 23. května
         2000, Buchner a další, C‑104/98, Recueil, s. I‑3625, bod 39).

      58      Soudní dvůr se totiž k tomuto řešení uchýlil pouze za přesně vymezených okolností, když existovalo riziko závažných hospodářských
         dopadů způsobených obzvláště vysokým počtem právních vztahů založených v dobré víře na základě právní úpravy považované za
         platnou a účinnou, a jevilo se, že jednotlivci a vnitrostátní orgány byli vedeni k chování, které nebylo v souladu s právní
         úpravou Společenství z důvodu objektivní a závažné nejistoty ohledně dosahu ustanovení práva Společenství, nejistoty, ke které
         případně přispělo i samotné chování jiných členských států nebo Komise (rozsudek ze dne 12. září 2000, Komise v. Spojené království,
         C‑359/97, Recueil, s. I‑6355, bod 91).

      59      I za předpokladu, že by rozsudky vydané na základě článku 226 ES měly stejné účinky jako rozsudky vydané na základě článku
         234 ES, a tudíž by důvody právní jistoty výjimečně mohly činit nezbytným omezení jejich časových účinků (viz rozsudky ze dne
         7. června 2007, Komise v. Řecko, C‑178/05, Sb. rozh. s. I‑4185, bod 67; ze dne 12. února 2009, Komise v. Polsko, C‑475/07,
         Sb. rozh. s. I-19, zveřejněné shrnutí, bod 61, a ze dne 26. března 2009, Komise v. Řecko, C‑559/07, Sb. rozh. s. I-47, zveřejněné
         shrnutí, bod 78), je třeba konstatovat, že Komise v projednávaném případě v žádné fázi řízení svůj zásadní postoj neopustila.
         Komise totiž ve svém prohlášení formulovaném během jednání týkajících se nařízení č. 150/2003 projevila svou pevnou vůli neustoupit
         od výběru cel, která měla být zaplacena za předcházející období do data vstupu nařízení v platnost, a vyhradila si právo podniknout
         v tomto ohledu vhodné kroky.

      60      Návrhové žádání Italské republiky týkající se omezení časových účinků tohoto rozsudku musí být v důsledku toho zamítnuto.

      61      Z výše uvedeného vyplývá, že Italská republika tím, že během období od 1. ledna 1999 do 31. prosince 2002 osvobodila dovoz
         materiálu použitelného jak pro civilní, tak i vojenské účely od cla, a tím, že odmítla vypočítat, stanovit a poskytnout Komisi
         vlastní zdroje nevybrané z důvodu tohoto osvobození, jakož i tím, že odmítla zaplatit úroky z prodlení splatné z důvodu, že
         Komisi neposkytla tyto vlastní zdroje ve stanovených lhůtách, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají jednak z článku
         26 ES, článku 20 celního kodexu Společenství, a v důsledku toho ze společného celního sazebníku, a jednak z článků 2, 9, 10
         a 17 nařízení č. 1552/89, jakož i z článků 2, 9, 10 a 17 nařízení č. 1150/2000.

       K nákladům řízení
      62      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Italská
         republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      63      Podle odst. 4 prvního pododstavce téhož článku Dánské království, Řecká republika, Portugalská republika a Finská republika,
         které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, ponesou vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Italská republika tím, že během období od 1. ledna 1999 do 31. prosince 2002 osvobodila dovoz materiálu použitelného jak pro
            civilní, tak i vojenské účely od cla, a tím, že odmítla vypočítat, stanovit a poskytnout Komisi Evropských společenství vlastní
            zdroje nevybrané z důvodu tohoto osvobození, jakož i tím, že odmítla zaplatit úroky z prodlení splatné z důvodu, že Komisi
            Evropských společenství neposkytla tyto vlastní zdroje ve stanovených lhůtách, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
            jednak z článku 26 ES, článku 20 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství,
            a v důsledku toho ze společného celního sazebníku, a jednak z článků 2, 9, 10 a čl. 17 odst. 1 nařízení Rady (EHS, Euratom)
            č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství,
            ve znění nařízení Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996, jakož i z článků 2, 9, 10 a čl. 17 odst. 1 nařízení
            Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních
            zdrojů Společenství.
      2)      Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Dánské království, Řecká republika, Portugalská republika a Finská republika ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 13. května 2009. # Aurelia finance SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Slovní ochranná známka Společenství AURELIA - Neuhrazení poplatku za obnovu zápisu - Výmaz ochranné známky po uplynutí doby platnosti zápisu - Žádost o navrácení do původního stavu. # Věc T-136/08.

text:
         ROZSUDEK SOUDU (osmého senátu)
      13. května 2009 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Slovní ochranná známka Společenství AURELIA — Neuhrazení poplatku za obnovu zápisu — Výmaz ochranné známky po uplynutí doby platnosti zápisu — Žádost o navrácení do původního stavu“
      Ve věci T-136/08,

         Aurelia Finance SA, se sídlem v Ženevě (Švýcarsko), zastoupená M. Elmsliem, solicitor, a N. Saundersem, barrister,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému D. Botisem, jako zmocněncem,
      žalovanému,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 9. ledna 2008 (věc R 1214/2007-1), týkajícímu se žádosti o navrácení do původního stavu podané žalobkyní,
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (osmý senát),
      ve složení M. E. Martins Ribeiro, předsedkyně, S. Papasavvas (zpravodaj) a N. Wahl, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 4. dubna 2008,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 8. července 2008,
      po jednání konaném dne 21. ledna 2009,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 24. srpna 2000 bylo pro společnost Aurelia Finance SA, která je žalobkyní v projednávané věci, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) zapsáno slovní označení AURELIA jakožto ochranná známka Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

               2

               Dne 21. listopadu 2005 připomněl OHIM zástupci žalobkyně ve věci dotčené ochranné známky, že je možné obnovit tento zápis před uplynutím jeho platnosti dne 19. června 2006. OHIM upozornil na skutečnost, že je za tímto účelem nutné podat žádost a zaplatit poplatek za obnovu zápisu do 2. července 2006, ale že v případě zaplacení příplatku za opožděnou platbu lze tuto lhůtu prodloužit do 2. ledna 2007.

               3

               Dne 22. ledna 2007 oznámil OHIM zástupci žalobkyně uplynutí lhůty a výmaz ochranné známky z rejstříku ochranných známek s účinností ode dne 19. června 2006.

               4

               Dne 5. března 2007 zaslala žalobkyně OHIM žádost o navrácení do původního stavu ve smyslu článku 78 nařízení č. 40/94 a požádala OHIM, aby z jejího běžného účtu vybral příslušný poplatek za obnovu zápisu, jakož i poplatek za navrácení práv. Žalobkyně v tomto ohledu uvedla, že se zejména pro účely obnovy zápisu dotčené ochranné známky obrátila na společnost specializující se na oblast poskytování služeb týkajících se obnovy zápisů ochranných známek (dále jen „specializovaná společnost“). Specializovaná společnost zavedla informatizovaný systém napojený na databázi, do které jsou manuálně vkládány různé údaje týkající se majitelů, ochranných známek a patentů podléhajících obnově zápisu. Jestliže má být specifická ochranná známka obnovena, má systém vygenerovat tři písemná upozornění na vědomí majiteli, na základě kterých je majitel požádán o udělení souhlasu před provedením obnovy zápisu. Není-li jedno z těchto upozornění vygenerováno, má se aktivovat bezpečnostní systém, který vytiskne a zašle náhradní upozornění. V projednávaném případě přitom vzhledem k tomu, že zaměstnankyně specializované společnosti zapomněla do databáze zadat některé údaje týkající se žalobkyně nezbytné pro řádné fungování systému, žalobkyni žádné oznámení zasláno nebylo. Krom toho se následně ukázalo, že bezpečnostní systém vytvořený pro odhalení takového typu chyb se neaktivoval, protože byl zaveden pouze pro obnovy zápisů patentů, a nikoliv pro obnovy zápisů ochranných známek.

               5

               Rozhodnutím ze dne 1. června 2007 oddělení OHIM „Oddělení pro správu ochranných známek“ tuto žádost zamítlo z důvodu, že specializovaná společnost neprokázala, že zachovala vyžadovanou péči.

               6

               Dne 31. července 2007 podala žalobkyně odvolání domáhající se zrušení tohoto rozhodnutí a toho, aby žádosti o navrácení do původního stavu bylo vyhověno.

               7

               Rozhodnutím ze dne 9. ledna 2008 (dále je „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát toto odvolání zamítl, jelikož měl za to, že se článek 78 nařízení č. 40/94 nepoužije, protože společnost poskytující službu obnovy zápisů ochranných známek, kterou si žalobkyně vybrala, neprokázala zachování péče vyžadované okolnostmi projednávané věci. Odvolací senát měl v podstatě za to, že specializovaná společnost měla zavést systém obnovy zápisů ochranných známek, který by nabízel záruky řádného fungování a obsahoval kontrolní mechanismus schopný odhalit případné chyby a anomálie. Vzhledem k neexistenci takového mechanismu jsou takové funkční závady, jako jsou ty, které se vyskytly v projednávaném případě, předvídatelné. Krom toho nebyl předložen žádný důkaz týkající se údajných testů fungování systému.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               8

               Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        vrátil žádost o navrácení do původního stavu OHIM k opětovnému přezkumu;

                        —

                        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.

               9

               OHIM navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               10

               Na podporu svého návrhu směřujícího ke zrušení napadeného rozhodnutí žalobkyně uplatňuje jediný žalobní důvod vycházející z porušení článku 78 nařízení č. 40/94.

               11

               Zaprvé žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že měl v bodě 12 napadeného rozhodnutí za to, že dodržení povinnosti zachování péče mělo být v projednávaném případě posouzeno ve vztahu ke společnosti poskytující službu obnovy zápisů ochranných známek, kterou žalobkyně zmocnila k provedení obnovy zápisu dotčené ochranné známky. Žalobkyně se domnívá, že posouzení musí být provedeno ve vztahu k ní samotné, případně k jejímu zástupci. Uvádí, že je běžné, že jsou k provedení takových administrativních úkolů, jako je obnovení zápisů ochranných známek, zmocněny specializované podniky, a že tudíž povinnost zachování péče musí být považována za dodrženou, jestliže je vybrána kvalifikovaná a zkušená osoba.

               12

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 78 odst. 1 nařízení č. 40/94 „[…] majiteli ochranné známky Společenství […], který při prokazatelném zachování péče vyžadované okolnostmi nebyl schopen dodržet vůči [OHIM] lhůtu, budou na žádost jeho práva navrácena, pokud zmeškání lhůty mělo za následek přímo na základě ustanovení tohoto nařízení ztrátu práva“.

               13

               Z tohoto ustanovení vyplývá, že navrácení do původního stavu podléhá dvěma podmínkám, přičemž první podmínkou je, že účastník řízení zachoval péči vyžadovanou okolnostmi, a druhou podmínkou je, že zmeškání lhůty účastníkem řízení mělo za následek přímo ztrátu práva nebo opravného prostředku [usnesení Soudu ze dne 6. září 2006, Hensotherm v. OHIM – Hensel (HENSOTHERM), T-366/04, Sb. rozh. s. II-65, zveřejněné shrnutí, bod 48].

               14

               Z uvedeného ustanovení rovněž vyplývá, že povinnost zachovat péči přísluší v první řadě majiteli ochranné známky. Pokud tak majitel ochranné známky deleguje administrativní úkoly týkající se obnovy zápisu ochranné známky, musí dbát na to, aby vybraná osoba poskytla nezbytné záruky umožňující předpokládat řádný výkon uvedených úkolů.

               15

               Rovněž je třeba mít za to, že z důvodu delegace těchto úkolů podléhá vybraná osoba stejně jako majitel uvedené povinnosti zachovat péči. Vzhledem k tomu, že vybraná osoba jedná jménem a na účet majitele, musí být její úkony považovány za úkony majitele. Odvolací senát měl tudíž správně za to, že je třeba ověřit, zda specializovaná společnost zachovala péči vyžadovanou okolnostmi.

               16

               V rozsahu, v němž se žalobkyně odvolává na údajně odlišnou praxi vnitrostátních soudů a odvolacích senátů týkající se pochybení, kterých se dopustily poštovní služby, a týkající se výkladu čl. 47 odst. 1 nařízení č. 40/94, je třeba připomenout, že režim ochranných známek Společenství je autonomním systémem a že legalita rozhodnutí odvolacích senátů se posuzuje výlučně na základě nařízení č. 40/94 tak, jak je vykládáno soudem Společenství, a nikoliv na základě dřívější rozhodovací praxe odvolacích senátů [rozsudek Soudu ze dne 12. března 2008, Suez v. OHIM (Delivering the essentials of life), T-128/07, Sb. rozh. s. II-36, zveřejněné shnutí, bod 32].

               17

               Zadruhé žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že pochybil, když se domníval, že žalobkyně, případně její zástupce, byli povinni dohlížet na poskytování služby obnovy zápisů ochranných známek, kterou si žalobkyně vybrala. Podle ní nepříslušelo jí ani jejímu zástupci dohlížet na práci společnosti specializující se na obnovu zápisů ochranných známek.

               18

               V tomto ohledu je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, neměl odvolací senát v bodě 15 napadeného rozhodnutí za to, že žalobkyně nebo její zástupce byli povinni dohlížet na uvedené poskytování služby. Odvolací senát se totiž pouze domníval, že systém zavedený společností specializující se na obnovu zápisů ochranných známek měl nabídnout dostatečné záruky řádného fungování, včetně kontrolního mechanismu umožňujícího odhalení a nápravu jakékoliv potenciální chyby vyplývající ze špatné správy kartotéky zaměstnanci společnosti poskytující službu nebo samotným informatizovaným systémem.

               19

               Zatřetí se žalobkyně domnívá, že odvolací senát měl nesprávně za to, že vyžadovaná úroveň zachování péče týkající se obnovy zápisů ochranných známek je stejná nebo vyšší než úroveň vyžadovaná u přihlášky ochranných známek. Podle žalobkyně musí být tato úroveň považována za nižší, jelikož postup obnovy zápisů ochranných známek zahrnuje pouze úkoly administrativní povahy, které nevyžadují zkušenost s výkladem práva ochranných známek, na rozdíl od přihlášek ochranných známek, které zahrnují úkoly právní povahy, a jsou tudíž svěřovány specialistům v této oblasti. Žalobkyně se také domnívá, že je třeba zohlednit kontext patentového práva, v rámci kterého bylo konstatováno, že úroveň péče vyžadovaná od specializovaných odborníků není vyžadována od asistentů, kteří nemají stejnou úroveň odborných znalostí.

               20

               V tomto ohledu je třeba mít za to, že vyžadovaná úroveň zachování péče se neliší v závislosti na administrativní nebo právní povaze úkolů, které je nutné splnit. Pokud by totiž bylo přijato žalobkyní navrhované rozlišování mezi právními úkoly a administrativními úkoly, mohlo by tak být jakékoliv nedodržení procesní lhůty vykládáno jako opomenutí administrativní povahy, což by, jak správně zdůrazňuje OHIM, nedbalým žadatelům umožnilo využít v každém případě snížených požadavků, pokud jde o jejich úroveň zachování péče. V každém případě článek 78 nařízení č. 40/94 takové rozlišení neprovádí, ale vyžaduje, aby byla prokazatelně zachována péče vyžadovaná „okolnostmi“.

               21

               Krom toho i za předpokladu, že článek 78 nařízení č. 40/94 byl vypracován na základě modelu spadajícího do patentového práva, nic nenasvědčuje tomu, že výklad obou ustanovení musí být totožný, jelikož se zájmy dotčené v obou oblastech mohou lišit. Právní kontext patentového práva je totiž odlišný a ustanovení upravující patenty mají za cíl úpravu postupů, které se liší od postupů použitelných v oblasti ochranných známek.

               22

               V tomto kontextu je třeba rovněž uvést, že zákonodárce do nařízení č. 40/94 zavedl článek 78a, jehož odstavec 1 umožňuje účastníkům řízení v případě zmeškání určitých lhůt navrácení jejich práv, aniž by museli prokázat zachování péče vyžadované okolnostmi. Skutečnost, že zákonodárce výslovně ponechal na základě odstavce 2 tohoto ustanovení zmeškání lhůty pro obnovu zápisů ochranných známek v působnosti článku 78 uvedeného nařízení, přitom svědčí o jeho přání podrobit toto zmeškání lhůty obecné povinnosti zachování péče uložené odstavcem 1 uvedeného článku, jak správně uvedl OHIM.

               23

               Začtvrté žalobkyně uvádí, že čl. 78 odst. 6 a 7 nařízení č. 40/94 slouží k ochraně třetích osob, které v období od ztráty práv k ochranné známce Společenství do zveřejnění oznámení o navrácení těchto práv v dobré víře uvedly na trh výrobky nebo poskytly služby pod totožným nebo podobným označením. Podle žalobkyně tato ochrana znamená, že úroveň zachování péče vyžadovaná čl. 78 odst. 1 nařízení č. 40/94 je nižší než úroveň zachování péče použitá v napadeném rozhodnutí.

               24

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že kritérium „zachování péče vyžadované okolnostmi“ je uvedeno v čl. 78 odst. 1 nařízení č. 40/94, který uvádí podmínky, za kterých lze žádosti o navrácení do původního stavu vyhovět. Naproti tomu se čl. 78 odst. 6 a 7 nařízení č. 40/94 použije pouze v případě, kdy žádosti o navrácení do původního stavu bylo skutečně vyhověno, a má za cíl ochranu zájmů třetích osob, které jednaly v dobré víře. Článek 78 odst. 6 a 7 nařízení č. 40/94 tudíž pro určení úrovně zachování péče vyžadované čl. 78 odst. 1 téhož nařízení relevantní není.

               25

               Zapáté žalobkyně uvádí, že odvolací senát nesprávně posoudil důkazy, které mu byly předloženy, a dospěl tudíž neprávem k závěru, že je nutné žádost o navrácení do původního stavu zamítnout. Žalobkyně se domnívá, že systém používaný specializovanou společností byl v souladu s požadavky metodických pokynů OHIM, které v bodě 6.2.3 vykládají výraz „zachování péče vyžadované okolnostmi“ obsažené v čl. 78 odst. 1 nařízení č. 40/94 jako „zachování systému vnitřní kontroly a dohledu nad lhůtami, který obecně vyloučí jejich neúmyslné nedodržení“. Výraz „obecně“ podle žalobkyně totiž nasvědčuje tomu, že v případě výjimečných chyb má dojít k navrácení do původního stavu. V projednávaném případě bylo přitom špatné fungování systému zapříčiněno v plném rozsahu tím, že zaměstnankyně specializované společnosti nezadala nezbytné údaje, k čemuž došlo v rámci výjimečného případu. Krom toho tyto metodické pokyny, článek 78 nařízení č. 40/94 ani judikatura podle žalobkyně nevyžadují, aby byl zaveden takový kontrolní mechanismus informatického systému, jaký byl zaveden pro patenty, protože dodržování lhůt obecně zajišťuje samotný informatický systém, i když takový mechanismus neexistuje.

               26

               V tomto ohledu je třeba mít za to, že výrazy „zachování péče vyžadované okolnostmi“ obsažené v čl. 78 odst. 1 nařízení č. 40/94 vyžadují zavedení systému vnitřní kontroly a dohledu nad lhůtami, který obecně vyloučí jejich neúmyslné nedodržení, jak stanoví metodické pokyny OHIM. Z toho vyplývá, že pouze v případě výjimečných událostí, a tudíž podle zkušenosti nepředvídatelných událostí, může dojít k navrácení do původního stavu.

               27

               Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě specializovaná společnost zavedla informatizovaný systém pro připomínání lhůt, zachování péče vyžadované okolnostmi požaduje, aby zaprvé obecná koncepce uvedeného systému zajistila dodržení lhůt, zadruhé, aby tento systém umožnil odhalit a napravit jakoukoliv předvídatelnou chybu při výkonu úkolů zaměstnanců specializované společnosti, jakož i ve fungování informatizovaného systému a zatřetí, aby zaměstnanci specializované společnosti pověření zadáváním nezbytných údajů a využíváním uvedeného systému byli odpovídajícím způsobem školeni, byli povinni ověřovat své operace a byl nad nimi vykonáván dohled.

               28

               Přitom i za předpokladu, že by koncepce informatizovaného systému pro připomínání lhůt obecně zajistila dodržení lhůt, se odvolací senát právem domníval, že lidské pochybení při zadávání informací nelze vyloučit ani v případě, že by zaměstnanci byli přiměřeně školeni, byli vázáni přiměřenými pokyny a podléhali by přiměřenému dohledu. Lidské pochybení při zadávání informací totiž nemůže být považováno za výjimečné nebo nepředvídatelné události. Uvedený systém tudíž měl stanovit mechanismus odhalování a nápravy takových chyb. Vzhledem k tomu, že takový mechanismus zaveden nebyl, přitom odvolací senát správně dospěl k závěru, že povinnost zachování péče vyžadované okolnostmi splněna nebyla.

               29

               Návrh směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí je tudíž třeba zamítnout.

               30

               Za těchto okolností je třeba zamítnout rovněž druhý bod návrhových žádání žalobkyně směřující k tomu, aby Soud vrátil žádost o navrácení do původního stavu OHIM k opětovnému přezkumu, přičemž je tudíž třeba zamítnout rovněž žalobu v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               31

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               SOUD (osmý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnosti Aurelia Finance SA se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Wahl
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. května 2009.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. března 2017.#Hitachi Chemical Europe GmbH a Polynt SpA v. Evropská agentura pro chemické látky.#Kasační opravný prostředek – Nařízení (ES) č. 1907/2006 (nařízení REACH) – Článek 57 písm. f) – Povolení – Látky vzbuzující mimořádné obavy – Identifikace – Stejné obavy – Methylhexahydroftalanhydrid, 4-methylhexahydroftalanhydrid, 1-methylhexahydroftalanhydrid a 3-methylhexahydroftalanhydrid.#Věc C-324/15 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      15. března 2017 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Nařízení (ES) č. 1907/2006 (nařízení REACH) — Článek 57 písm. f) — Povolení — Látky vzbuzující mimořádné obavy — Identifikace — Stejné obavy — Methylhexahydroftalanhydrid, 4-methylhexahydroftalanhydrid, 1-methylhexahydroftalanhydrid a 3-methylhexahydroftalanhydrid“
      Ve věci C‑324/15 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 30. června 2015,

         Hitachi Chemical Europe GmbH, se sídlem v Düsseldorfu (Německo), zastoupená C. Mereuem a M. Grunchard, avocats,

         Polynt SpA, se sídlem v Scanzorosciate (Itálie), zastoupená C. Mereuem a M. Grunchard, avocats,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelky),
      podporované

         New Japan Chemical, se sídlem v Ósace (Japonsko), zastoupenou C. Mereuem a M. Grunchard, avocats,

         REACh ChemAdvice GmbH, se sídlem v Kelkheimu (Německo), zastoupenou C. Mereuem a M. Grunchard, avocats,
      vedlejšími účastnicemi řízení v prvním stupni,
      přičemž dalšími účastnicemi řízení jsou:

         Sitre Srl, se sídlem v Miláně (Itálie), zastoupená C. Mereuem a M. Grunchard, avocats,
      žalobkyně v prvním stupni,

         Evropská agentura pro chemické látky (ECHA), zastoupená M. Heikkilä, C. Buchanan, W. Broerem a T. Zbihlejem, jako zmocněnci, ve spolupráci s J. Stuyckem, advocaat,
      žalovaná v prvním stupni,
      podporovaná

         Nizozemským královstvím, zastoupeným C. Schillemans a M. Bulterman, jako zmocněnkyněmi,

         Evropskou komisí, zastoupenou D. Kukovcem a K. Mifsud-Bonnicim, jako zmocněnci,
      vedlejšími účastníky řízení v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, E. Regan, J.-C. Bonichot, A. Arabadžev a C. G. Fernlund (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. června 2016,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. září 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Kasačním opravným prostředkem se společnosti Hitachi Chemical Europe (dále jen „Hitachi“) a Polynt domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 30. dubna 2015, Hitachi Chemical Europe a další v. ECHA (T‑135/13, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2015:253), kterým Tribunál zamítl jejich žalobu znějící na částečné zrušení rozhodnutí Evropské agentury pro chemické látky (ECHA) ED/169/2012 ze dne 18. prosince 2012 o zahrnutí látek vzbuzujících mimořádné obavy na kandidátský seznam (dále jen „sporné rozhodnutí“) na základě článku 59 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 ze dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, o zřízení Evropské agentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999/45/ES a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 793/93, nařízení (ES) č. 1488/94, směrnice Rady 76/769/EHS a směrnic Komise 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Úř. věst. 2006, L 396, s. 1, a oprava Úř. věst. 2007, L 136, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1272/2008 ze dne 16. prosince 2008 (Úř. věst. 2008, L 353, s. 1) (dále jen „nařízení REACH“), v rozsahu, v němž se týká methylhexahydroftalanhydridu (číslo ES 247-094-1), 4-methylhexahydroftalanhydridu (číslo ES 243-072-0), 1-methylhexahydroftalanhydridu (číslo ES 256-356-4) a 3-methylhexahydroftalanhydridu (číslo ES 260-566-1) (dále společně jen „MHHPA“).

         Právní rámec

               2

               Článek 57 nařízení REACH, nadepsaný „Látky, které mají být zahrnuty do přílohy XIV“, stanoví:
               „Do přílohy XIV mohou být postupem podle článku 58 zahrnuty tyto látky:

                        a)

                        látky, které splňují kritéria pro klasifikaci v třídě nebezpečnosti ‚karcinogenita‘ kategorie 1A nebo 1B v souladu s oddílem 3.6 přílohy I nařízení (ES) č. 1272/2008;

                        b)

                        látky, které splňují kritéria pro klasifikaci v třídě nebezpečnosti ‚mutagenita v zárodečných buňkách‘ kategorie 1A nebo 1B v souladu s oddílem 3.5 přílohy I nařízení (ES) č. 1272/2008;

                        c)

                        látky, které splňují kritéria pro klasifikaci v třídě nebezpečnosti ‚toxicita pro reprodukci‘ kategorie 1A nebo 1B, členění ‚nepříznivé účinky na sexuální funkci a plodnost nebo na vývoj‘, v souladu s oddílem 3.7 přílohy I nařízení (ES) č. 1272/2008;

                        d)

                        látky, které jsou perzistentní, bioakumulativní a toxické podle kritérií stanovených v příloze XIII tohoto nařízení;

                        e)

                        látky, které jsou vysoce perzistentní a vysoce bioakumulativní podle kritérií stanovených v příloze XIII tohoto nařízení;

                        f)

                        látky – například látky s vlastnostmi vyvolávajícími narušení endokrinní činnosti nebo s perzistentními, bioakumulativními a toxickými vlastnostmi nebo s vysoce perzistentními a vysoce bioakumulativními vlastnostmi, které nesplňují kritéria písmen d) ani e) – pro které existuje vědecký důkaz o možných vážných účincích na lidské zdraví nebo životní prostředí, jež vzbuzují stejné obavy jako účinky jiných látek uvedených v písmenech a) až e), a které jsou identifikovány v jednotlivých případech postupem podle článku 59 tohoto nařízení.“

               3

               Článek 58 nařízení REACH, nadepsaný „Zahrnutí látek do přílohy XIV“, stanoví:
               „[…]
               5.   S výhradou odstavce 6 nepodléhá látka po zahrnutí do přílohy XIV novým omezením podle postupu popsaného v hlavě VIII z důvodu rizik pro lidské zdraví nebo životní prostředí, které vyplývají z podstatných vlastností uvedených v příloze XIV, plynoucím z použití látky samotné nebo obsažené v směsi nebo ze začlenění látky do předmětu.
               6.   Látka uvedená v příloze XIV může podléhat novým omezením podle postupu popsaného v hlavě VIII kvůli rizikům pro lidské zdraví nebo životní prostředí plynoucím z přítomnosti látky v předmětu.
               7.   Látky, u nichž bylo zakázáno jakékoli použití podle hlavy VIII nebo podle jiných právních předpisů Společenství, se do přílohy XIV nezahrnou nebo se z ní odstraní.
               8.   Látky, které podle nových informací již nesplňují kritéria článku 57, se z přílohy XIV odstraní postupem podle čl. 133 odst. 4.“

               4

               Článek 59 nařízení REACH, nadepsaný „Identifikace látek uvedených v článku 57“, stanoví:
               „1.   Postup stanovený v odstavcích 2 až 10 tohoto článku se použije k identifikaci látek splňujících kritéria v článku 57 a sestavení seznamu látek pro případné zahrnutí do přílohy XIV. […]
               […]
               3.   Každý členský stát může připravit dokumentaci podle přílohy XV pro látky, které podle jeho názoru splňují kritéria stanovená v článku 57, a předat ji agentuře. […]
               […]
               7.   V případě vznesení nebo obdržení připomínek postoupí agentura dokumentaci Výboru členských států do patnácti dnů od uplynutí lhůty 60 dnů uvedené v odstavci 5.
               8.   Dosáhne-li Výbor členských států do 30 dnů od postoupení jednomyslné dohody o identifikaci, může agentura zapsat tuto látku na seznam uvedený v odstavci 1. Agentura může tuto látku zahrnout do svých doporučení podle čl. 58 odst. 3.
               9.   Nepodaří-li se Výboru členských států dosáhnout jednomyslné dohody, připraví Komise návrh na identifikaci látky do tří měsíců od obdržení stanoviska Výboru členských států. Konečné rozhodnutí o identifikaci látky se přijme postupem podle čl. 133 odst. 3.
               10.   Agentura neprodleně po přijetí rozhodnutí o zahrnutí látky zveřejní seznam uvedený v odstavci 1 na své internetové stránce a aktualizuje jej.“

               5

               Článek 60 nařízení REACH, který je nadepsán „Udělování povolení“, zní takto:
               „1.   Komise je příslušná pro rozhodování o žádostech o povolení podle této hlavy.
               2.   Aniž je dotčen odstavec 3, povolení se udělí, pokud je riziko pro lidské zdraví nebo životní prostředí v důsledku použití látky plynoucí z podstatných vlastností uvedených v příloze XIV náležitě kontrolováno v souladu s bodem 6.4 přílohy I, a jak je prokázáno v žadatelově zprávě o chemické bezpečnosti, s přihlédnutím ke stanovisku Výboru pro posuzování rizik uvedenému v čl. 64 odst. 4 písm. a). Při udělování povolení a při dodržení podmínek, které jsou v něm stanoveny, přihlíží Komise ke všem vypouštěním, emisím a ztrátám, včetně rizik vzniklých z širokého nebo rozptýleného použití, které jsou v době rozhodnutí známy.
               Komise nepřihlíží k rizikům pro lidské zdraví plynoucím z použití látky ve zdravotnických prostředcích, na něž se vztahuje směrnice Rady 90/385/EHS ze dne 20. června 1990 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se aktivních implantabilních zdravotnických prostředků, směrnice Rady 93/42/EHS ze dne 14. června 1993 o zdravotnických prostředcích nebo směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/79/ES ze dne 27. října 1998 o diagnostických zdravotnických prostředcích in vitro.
               3.   Odstavec 2 se nevztahuje na:

                        a)

                        látky splňující kritéria v čl. 57 písm. a), b), c) nebo f), u nichž není možné určit prahovou hodnotu podle bodu 6.4 přílohy I;

                        b)

                        látky splňující kritéria v čl. 57 písm. d) nebo e);

                        c)

                        látky uvedené v čl. 57 písm. f) s perzistentními, bioakumulativními a toxickými vlastnostmi nebo s vysoce perzistentními a vysoce bioakumulativními vlastnostmi.

                  4.   Nelze-li povolení podle odstavce 2 nebo pro látky uvedené v odstavci 3 udělit, může být uděleno, pouze pokud se prokáže, že socioekonomické přínosy převažují nad riziky pro lidské zdraví nebo životní prostředí plynoucími z použití látky, a pokud nejsou k dispozici žádné vhodné alternativní látky nebo technologie. […]“

         Skutečnosti předcházející sporu

               6

               Z bodů 1 až 3 napadeného rozsudku vyplývá, že MHHPA je cyklický anhydrid kyseliny. Tato látka je určena k průmyslovému využití jako meziprodukt nebo monomer, jakož i pro výrobu předmětů nebo meziproduktů při výrobě polymerních pryskyřic. MHHPA je zařazen mezi senzibilizátory dýchacích cest kategorie 1, které mohou při vdechování vyvolat příznaky alergie nebo astmatu nebo dýchací potíže, podle tabulky 3.1 uvedené v části 3 přílohy VI nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1272/2008 ze dne 16. prosince 2008 o klasifikaci, označování a balení látek a směsí, o změně a zrušení směrnic 67/548/EHS a 1999/45/ES a o změně nařízení č. 1907/2006 (Úř. věst. 2008, L 353, s. 1).

               7

               Z bodu 4 napadeného rozsudku vyplývá, že dne 6. srpna 2012 předalo Nizozemské království ECHA dokumentaci, v níž bylo navrženo, aby byl MHHPA identifikován jako látka vzbuzující mimořádné obavy, která by měla být zahrnuta do přílohy XIV nařízení REACH

               8

               V rámci postupu stanoveného v článku 59 nařízení REACH přijala ECHA sporné rozhodnutí, v němž identifikovala MHHPA jako látku splňující kritéria uvedená v čl. 57 písm. f) zmíněného nařízení.

         Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

               9

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 28. února 2013 podaly společnosti Hitachi a Polynt žalobu směřující k částečnému zrušení sporného rozhodnutí a k tomu, aby byla ECHA uložena náhrada nákladů řízení.

               10

               Usneseními ze dne 6. září 2013 bylo Nizozemskému království a Komisi povoleno vedlejší účastenství na podporu ECHA.

               11

               Napadeným rozsudkem Tribunál žalobu zamítl a uložil společnostem Hitachi a Polynt náhradu nákladů řízení.

         Návrhová žádání účastnic řízení

               12

               Hitachi a Polynt navrhují, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil napadený rozsudek a sporné rozhodnutí;

                        —

                        podpůrně, zrušil napadený rozsudek a vrátil věc Tribunálu, aby rozhodl o jejich žalobě na neplatnost;

                        —

                        uložil ECHA náhradu nákladů řízení vynaložených v řízeních před Soudním dvorem a Tribunálem.

               13

               ECHA navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zamítl kasační opravný prostředek a

                        —

                        uložil společnostem Hitachi a Polynt náhradu nákladů řízení vynaložených v řízeních před Soudním dvorem a Tribunálem.

               14

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek a uložil společnostem Hitachi a Polynt náhradu nákladů řízení.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

         K prvnímu až třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícím z nesprávného výkladu a použití čl. 57 písm. f) nařízení REACH

      Argumentace účastníků řízení

               15

               Hitachi a Polynt tvrdí, že v bodě 71 napadeného rozsudku se konstatuje, že ECHA není povinna přihlížet k hodnocení rizik, zatímco v bodě 73 uvedeného rozsudku se tvrdí opak. Tento rozpor podle jejich názoru vedl Tribunál k nesprávnému výkladu a použití čl. 57 písm. f) nařízení REACH.

               16

               V bodě 81 uvedeného rozsudku Tribunál odmítl argumentaci společností Hitachi a Polynt týkající se nutnosti zohlednit mimo jiné stávající opatření k řízení rizik, a to z důvodu, že podstatné vlastnosti stačí k odůvodnění identifikace látky jako látky vzbuzující mimořádné obavy. Hitachi a Polynt s takovýmto výkladem čl. 57 písm. f) nařízení REACH nesouhlasí. Tribunál se podle nich také soustředil výlučně na posouzení nebezpečnosti, když v bodě 94 napadeného rozsudku odmítl argumentaci týkající se extrapolace údajů o HHPA.

               17

               Hitachi a Polynt poukazují na to, že v rozporu s tím, co konstatoval Tribunál v bodech 61 a 68 napadeného rozsudku, z čl. 60 odst. 2 nařízení REACH nevyplývá, že skutečnost, že negativní účinky látky související s jejím používáním mohou být odpovídajícím způsobem kontrolovány, nebrání její identifikaci jako látky vzbuzující mimořádné obavy. Výklad zvolený Tribunálem je podle nich v rozporu s „Pokyny pro přípravu dokumentace podle přílohy XV pro identifikaci látek vzbuzujících mimořádné obavy“, ve znění platném ke dni vydání sporného rozhodnutí, které zmiňuje bod 49 napadeného rozsudku.

               18

               ECHA a Komise mají za to, že odůvodnění napadeného rozsudku není rozporné. Tribunál podle nich použil správně rozsudek ze dne 21. července 2011, Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504), když v bodě 71 napadeného rozsudku konstatoval, že čl. 57 písm. f) nařízení REACH nevyžaduje provést hodnocení rizik. Podle uvedené agentury je nezbytné pouze posouzení nebezpečí vyplývajících z podstatných vlastností látky. ECHA a Komise dodávají, že vzhledem k tomu, že u MHHPA není možné určit odvozenou úroveň, při které nedochází k nepříznivým účinkům (Derived No-Effect Level), nebylo možné provést u této látky obvyklé hodnocení rizik.

               19

               ECHA a Komise mají za to, že Tribunál právem rozhodl, že kdyby látky, jejichž používání lze kontrolovat, nemohly být identifikovány jako vzbuzující mimořádné obavy a zahrnuty do přílohy XIV nařízení REACH, byl by čl. 60 odst. 2 tohoto nařízení zbaven podstaty.

         Závěry Soudního dvora

               20

               Za účelem určení, zda, jak tvrdí Hitachi a Polynt, se Tribunál tím, že v bodech 61, 68, 71 a 81 napadeného rozsudku konstatoval, že čl. 57 písm. f) nařízení REACH vyžaduje analýzu podstatných vlastností předmětných látek, aniž se jakkoliv zohlední údaje o expozici osob odrážející platná opatření k řízení rizik, dopustil nesprávného právního posouzení, je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 1 nařízení REACH je účelem tohoto nařízení zajistit vysokou úroveň ochrany lidského zdraví a životního prostředí, včetně podpory alternativních metod hodnocení rizik látek, a volný pohyb látek na vnitřním trhu za současného zvýšení konkurenceschopnosti a inovace. Za tímto účelem zavádí toto nařízení integrovaný systém kontroly chemických látek zahrnující jejich registraci, hodnocení, jakož i povolování a případná omezení jejich užívání.

               21

               Jak zdůrazňují zejména body 69 a 70 odůvodnění nařízení REACH, zvláštní pozornost věnuje toto nařízení takzvaným „látkám vzbuzujícím mimořádné obavy“. Na tyto látky se totiž vztahuje povolovací režim, který upravuje hlava VII tohoto nařízení. Z článku 55 uvedeného nařízení vyplývá, že cílem tohoto povolovacího režimu je „zajistit řádné fungování vnitřního trhu a zároveň zajistit, aby rizika plynoucí z látek vzbuzujících mimořádné obavy byla náležitě kontrolována a aby tyto látky byly postupně nahrazeny vhodnými alternativními látkami nebo technologiemi, je-li to z hospodářského a technického hlediska uskutečnitelné“.

               22

               První etapou tohoto povolovacího režimu je proces identifikace látek vzbuzujících mimořádné obavy na základě kritérií uvedených v článku 57 nařízení REACH. Druhou etapou je zařazení těchto látek na seznam látek podléhajících povolení, který tvoří přílohu XIV tohoto nařízení, a třetí a poslední etapa se týká postupu vedoucího případně k povolení látky vzbuzující mimořádné obavy.

               23

               Za účelem identifikace látek, které mají být zařazeny na seznam látek podléhajících povolení v příloze XIV nařízení REACH, rozlišuje článek 57 tohoto nařízení několik situací.

               24

               Článek 57 písm. a) až c) uvedeného nařízení se týká především látek, které splňují kritéria pro klasifikaci v třídě nebezpečnosti karcinogenita, mutagenita nebo toxicita pro reprodukci (dále jen „CMR“) kategorie 1A nebo 1B v souladu s oddíly 3.5 až 3.7 přílohy I nařízení č. 1272/2008. Tento čl. 57 písm. d) a e) dále uvádí látky perzistentní, bioakumulativní a toxické (dále jen „PBT“) a látky, které jsou vysoce perzistentní a vysoce bioakumulativní (dále jen „vPvB“), podle kritérií stanovených v příloze XIII nařízení REACH. Tato kritéria jsou založena na hodnocení nebezpečí, která představují tyto látky. A konečně předmětem čl. 57 písm. f) tohoto nařízení jsou všechny ostatní látky, které nesplňují žádné z předchozích kritérií, ale „pro které existuje vědecký důkaz o možných vážných účincích na lidské zdraví nebo životní prostředí, jež vzbuzují stejné obavy jako účinky jiných látek uvedených v písmenech a) až e), a které jsou identifikovány v jednotlivých případech postupem podle článku 59 tohoto nařízení.“

               25

               Ze znění článku 57 nařízení REACH tedy vyplývá, že tento článek nevyžaduje, aby bylo v souvislosti s předmětnými látkami provedeno hodnocení rizik obdobné hodnocení, které vyžaduje v rámci postupu hodnocení oddíl 6 přílohy I tohoto nařízení nebo v rámci postupu povolování čl. 64 odst. 4 uvedeného nařízení, nebo v případě postupu omezení článek 70 téhož nařízení. Kromě toho je v tomto článku 57 v jeho písmeni f) patrně zakotven autonomní mechanismus umožňující identifikovat jako vzbuzující mimořádné obavy látky, které dosud nebyly za takové označeny na základě tohoto ustanovení.

               26

               Článek 57 písm. f) nařízení REACH k identifikaci jiných látek, než které splňují kritéria klasifikace CMR, PBT nebo vPvB, vyžaduje, aby bylo v jednotlivých případech na základě vědeckých důkazů prokázáno zaprvé, že je pravděpodobné, že předmětné látky mají vážné účinky na lidské zdraví nebo životní prostředí, a zadruhé, že tyto účinky „vzbuzují stejné obavy jako účinky jiných látek [CMR, PBT nebo vPvB]“. Tyto podmínky jsou kumulativní, takže identifikace látky jako látky vzbuzující mimořádné obavy musí být vyloučena, pokud jedna z těchto podmínek není splněna.

               27

               První podmínka vyžaduje, aby účinky látky na lidské zdraví nebo životní prostředí bylo možné z důvodu například jejich významu nebo nezvratnosti považovat za „vážné“. Posouzení této podmínky vychází z hodnocení nebezpečnosti pro zdraví nebo životní prostředí na základě skutečností, které spadají pod příslušné části oddílů 1 až 4 přílohy I nařízení REACH, jak je uvedeno v oddíle 2 přílohy XV tohoto nařízení. Je tedy zjevné, že tato první podmínka stanovená v čl. 57 písm. f) uvedeného nařízení vyžaduje posouzení nebezpečí vyplývajících z podstatných vlastností předmětné látky.

               28

               Klasifikace látky v příloze I nařízení č. 1272/2008 představuje v tomto ohledu relevantní, avšak nikoliv rozhodující skutečnost. Patří-li látka do některé z tříd nebezpečnosti pro lidské zdraví nebo životní prostředí stanovených tímto nařízením, může tato okolnost stačit k prokázání pravděpodobnosti „vážných účinků na lidské zdraví nebo životní prostředí“. Jak zdůraznil generální advokát v bodech 61 a 63 svého stanoviska, příslušnost k určité třídě nebezpečnosti není však v tomto ohledu podmínkou nutnou ani postačující.

               29

               Ze struktury článku 57 nařízení REACH totiž vyplývá, že unijní normotvůrce měl za to, že všechny látky vzbuzující mimořádné obavy nepatří nutně do tříd nebezpečnosti uvedených v příloze I nařízení č. 1272/2008. Působnost čl. 57 písm. f) zahrnuje výslovně látky vyvolávající narušení endokrinní činnosti, i když tento typ účinků nespadá do žádné třídy nebezpečnosti uvedené v této příloze.

               30

               A dále unijní normotvůrce dospěl k závěru, že všechny třídy nebezpečnosti uvedené v příloze I nařízení č. 1272/2008 nevzbuzují nutně mimořádné obavy. Skutečnost, že nebylo stanoveno, že všechny senzibilizátory dýchacích cest jsou, stejně jako je stanoveno v případě látek CMR, považovány za vzbuzující mimořádné obavy, ačkoliv tyto látky spadají do takové třídy nebezpečnosti, dokládá, že záměrem unijního normotvůrce bylo vyhradit postup povolování pouze pro některé látky, podle posouzení v každém jednotlivém případě, a nikoliv uplatnit jej na všechny látky zařazené jako nebezpečné pro zdraví nebo životní prostředí.

               31

               Pokud jde o druhou podmínku uvedenou v čl. 57 písm. f) nařízení REACH, je třeba vědecky prokázat, že tyto účinky „vzbuzují stejné obavy“ jako účinky látek CMR, PBT nebo vPvB.

               32

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že čl. 57 písm. f) nařízení REACH nestanoví žádné kritérium a neuvádí žádné upřesnění povahy obav, které lze zohlednit pro účely identifikace jiné látky než CMR, PBT nebo vPvB. Za těchto podmínek je důležité určit, zda, jak tvrdí Hitachi a Polynt, se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že pojem „obavy“ použitý v čl. 57 písm. f) tohoto nařízení je omezen pouze na posouzení nebezpečí vyplývajících z podstatných vlastností předmětných látek, s vyloučením jakéhokoliv jiného zohlednění.

               33

               Je třeba uvést, že kdyby byl záměr unijního normotvůrce takovýto, stačilo by, aby v čl. 57 písm. f) nařízení REACH například uvedl, že jako vzbuzující mimořádné obavy mohou být identifikovány látky, pro které existuje vědecký důkaz o možných „vážných účincích odpovídajících“ účinkům látek CMR, PBT nebo vPvB nebo „stejně vážných účincích“, jako jsou účinky uvedených látek.

               34

               Ze znění čl. 57 písm. f) nařízení REACH, které upřesňuje, že identifikace jiných látek než CMR, PBT nebo vPvB je možná pouze v případě těch látek, jejichž vážné účinky vzbuzují „stejné obavy“ jako účinky látek CMR, PBT nebo vPvB, přitom vyplývá, že oblast působnosti tohoto ustanovení zahrnuje možnost zohlednit při srovnání skutečnosti, které jdou nad rámec samotných nebezpečí vyplývajících z podstatných vlastností předmětných látek.

               35

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že uplatnění postupu povolování předpokládá, že jsou předem splněna kritéria uvedená v článku 57 nařízení REACH. Jakmile je látka identifikována jako vzbuzující mimořádné obavy, vztahuje se na ni postup povolování, třebaže její formální zápis na seznam látek podléhajících povolení může být odložen v závislosti na stupni priority, který jí přiřadí ECHA, podle článku 58 tohoto nařízení.

               36

               U látky, jež nepatří do kategorií nebezpečnosti CMR, PBT nebo vPvB, které normotvůrce specificky identifikoval jako vzbuzující mimořádné obavy, znamená identifikace jako takové látky na základě čl. 57 písm. f) nařízení REACH z důvodu stejných obav jako u látek CMR, PBT nebo vPvB rovněž ujistit se, že z různých režimů zavedených tímto nařízením je k tomu, aby byla kontrolována rizika vyplývající z užívání této látky, nutné použít povolovací režim. Takové určení vyžaduje zohlednit širší škálu faktorů, než jaké jsou relevantní k prostému technickému provedení kvalifikace účinků nebo podstatných vlastností látky.

               37

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud jde o nebezpečnost pro lidské zdraví, jsou jako látky vzbuzující mimořádné obavy, a tedy podléhající povolovacímu režimu, identifikovány pouze látky CMR, a to pouze na základě jejich klasifikace podle přílohy I nařízení č. 1272/2008. Z přípravných prací, které vedly k přijetí nařízení REACH, zejména z bodu 1.7 návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady (SEC(2003) 1171 final), vyplývá, že toto zacházení je odůvodněno „skutečností, že kategorie 1 a 2 výrobků CMR obecně mají zpravidla nevratné účinky, které jsou natolik závažné, že je třeba jim spíše zabránit, než je napravovat“.

               38

               Unijní normotvůrce tedy dospěl k závěru, že účinky těchto látek na lidské zdraví svou povahou vzbuzují obavy v takové míře, že je odůvodněné odlišit je od všech ostatních látek, včetně látek patřících do jiných tříd nebezpečnosti, které mohou způsobit smrt nebo jiné nevratné účinky. V odpověď na písemné otázky Soudního dvora ECHA a Komise uvedly, že míra obav, kterou vzbuzují látky CMR, vychází nejen ze závažnosti jejich účinků, často nevratných, ale také z důsledků těchto účinků pro společnost a obtížnosti provést hodnocení jejich rizik založené na určení prahové hodnoty účinků.

               39

               Tyto skutečnosti dokazují, že cílem nařízení REACH je vyhradit postup povolování některým látkám, identifikovaným jako látky vzbuzující mimořádné obavy z důvodu nejen závažnosti jejich účinků na zdraví nebo životní prostředí, ale rovněž vzhledem k dalším faktorům. Ty mohou zahrnovat, vedle pravděpodobnosti, že vážné účinky látky nastanou za běžných podmínek jejího použití, obtížnost posoudit odpovídajícím způsobem rizika představovaná těmito látkami, pokud je nemožné určit s požadovanou jistotou odvozenou úroveň, při které nedochází k nepříznivým účinkům, nebo předpokládanou koncentraci bez účinků nebo míru obav, kterou tyto látky vyvolávají u veřejnosti, počet dotčených osob, jakož i dopad těchto účinků na život, zejména profesní, dotčených osob.

               40

               Článek 57 písm. f) nařízení REACH tím, že stanoví, že látky mohou být v jednotlivých případech identifikovány, pokud jejich vážné účinky na lidské zdraví vzbuzují „stejné obavy“ jako účinky látek CMR, tedy nezakazuje zohlednění jiných údajů než těch, které se týkají nebezpečí vyplývajících z podstatných vlastností předmětných látek.

               41

               Na rozdíl od toho, co tvrdily ECHA a Komise v rámci posouzení druhé podmínky stanovené v čl. 57 písm. f) nařízení REACH, zohlednění údajů o expozici osob odrážejících platná opatření k řízení rizik, pokud existují, neznemožňuje identifikaci látky jako vzbuzující mimořádné obavy a nezbavuje čl. 60 odst. 2 tohoto nařízení podstaty. Zohlednění takových údajů umožňuje upřesnit pro jiné látky než CMR, PBT nebo vPvB skutečnosti, na základě kterých se použití postupu povolování jeví ve světle všech dostupných údajů nejvhodnější vzhledem k obavám vzbuzovaným jejich vážnými účinky na zdraví nebo životní prostředí.

               42

               Je třeba uvést, že takové údaje jsou každopádně vyžadovány v rámci postupu identifikace podle ustanovení přílohy XV nařízení REACH. Oddíl 2 této přílohy pod nadpisem „Informace o expozici, alternativních látkách a rizicích“ totiž stanoví, že se „[p]ředloží […] dostupné informace o použití a expozici a informace o alternativních látkách a technikách“.

               43

               Kromě toho z oddílu 3.3.3.2 dokumentu ECHA nazvaného „Pokyny pro přípravu dokumentace podle přílohy XV pro identifikaci látek vzbuzujících mimořádné obavy“, ve znění použitelném ke dni vydání sporného rozhodnutí, který je zmíněn v bodě 49 napadeného rozsudku a má poskytnout členským státům a ECHA pokyny technické povahy pro přípravu dokumentace předkládané na podporu návrhů na identifikaci látky vzbuzující mimořádné obavy postupem stanoveným v článku 59 nařízení REACH, rovněž vyplývá, že čl. 57 písm. f) nařízení REACH nezakazuje zohlednění jiných údajů než těch, které se týkají nebezpečí vyplývajících z podstatných vlastností předmětných látek.

               44

               Tribunál se tedy dopustil nesprávného právního posouzení, když měl v podstatě za to, že čl. 57 písm. f) nařízení REACH vylučuje v zásadě jakékoliv zohlednění jiných údajů než těch, které se týkají nebezpečí vyplývajících z podstatných vlastností předmětných látek, jako jsou údaje o expozici osob odrážející platná opatření k řízení rizik.

               45

               Je však třeba uvést, že toto nesprávné právní posouzení nemůže vést ke zrušení napadeného rozsudku. Bez ohledu na tento nesprávný výklad čl. 57 písm. f) nařízení REACH totiž Tribunál přesto v bodech 59 a 60, 74 až 77, jakož i 82, 87 a 88 napadeného rozsudku přezkoumal údaje uplatněné v tomto ohledu žalobkyněmi a dospěl k závěru, že jsou nepřesvědčivé.

               46

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že přísluší pouze Tribunálu posoudit hodnotu, kterou je třeba přiznat důkazům, jež mu byly předloženy. Takové posouzení tudíž s výhradou případu zkreslování těchto důkazů nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora.

               47

               Vzhledem k tomu, že tato skutková posouzení nespadají do přezkumu, který vykonává Soudní dvůr, když projednává kasační opravný prostředek, a vzhledem k tomu, že se společnosti Hitachi a Polynt nedovolávají zkreslení důkazů, na kterých jsou založena, vyplývá z toho, že první až třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnuty jako neúčinné.

         Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení argumentů týkajících se neexistence expozice spotřebitele či pracovníka dané látce, které vedlo k nesprávnému použití čl. 57 písm. f) nařízení REACH

      Argumentace účastníků řízení

               48

               Hitachi a Polynt kritizují důvody, jimiž Tribunál odmítl jejich argumentaci týkající se neexistence rizika expozice spotřebitele nebo pracovníka vůči MHHPA díky opatřením k řízení rizika a použitelným právním předpisům, když v bodě 67 napadeného rozsudku konstatoval, že nelze vyloučit jakoukoliv expozici této látce. Tento důvod, který společnosti Hitachi a Polynt kritizovaly na jednání jako blížící se probatio diabolica, se podle nich odchyluje od judikatury, podle níž v rámci hodnocení rizik, u něhož je uplatněna zásada obezřetnosti, neexistuje „nulové riziko“ (rozsudek ze dne 11. září 2002, Pfizer Animal Health v. Rada, T‑13/99, EU:T:2002:209, bod 145).

               49

               ECHA a Komise navrhují, aby byl čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku zamítnut.

         Závěry Soudního dvora

               50

               V bodě 67 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že žalobkyně připustily, že nelze vyloučit jakoukoliv expozici osob MHHPA, jelikož v konečném produktu určeném spotřebitelům může být ještě malé množství nezreagovaného MHHPA, a dále připomněl různá vyjádření ECHA v tomto ohledu v podpůrném dokumentu zmíněném v bodě 55 napadeného rozsudku, zejména skutečnost, že expozice MHHPA způsobuje pracovníkům respirační zdravotní problémy, a to i při relativně nízké úrovni expozice.

               51

               Na rozdíl od toho, co tvrdí Hitachi a Polynt, nevyžadoval Tribunál prokázání „nulového rizika“. Bod 67 napadeného rozsudku, který je třeba číst v kontextu, se totiž omezuje na uvedení určitých skutkových zjištění a na odkaz na relevantní oddíly podpůrného dokumentu ECHA.

               52

               Vzhledem k tomu, že se Hitachi a Polynt nedovolávají věcné nesprávnosti skutkových zjištění takto provedených Tribunálem ani zkreslení důkazů, z nichž Tribunál vychází, je třeba konstatovat, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku směřuje proti zjištěním skutkové povahy, která spadají výlučně do pravomoci Tribunálu.

               53

               Čtvrtý důvod tudíž musí být odmítnut jako nepřípustný.

               54

               Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že je třeba kasační opravný prostředek zamítnout v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               55

               Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný. Podle čl. 138 odst. 1 téhož jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               56

               Článek 140 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, který se na základě jeho čl. 184 odst. 1 použije na řízení o kasačním opravném prostředku, stanoví, že členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení.

               57

               Podle čl. 184 odst. 4 téhož jednacího řádu může Soudní dvůr rozhodnout, že vedlejší účastník řízení v prvním stupni, který se účastnil písemné nebo ústní části řízení před Soudním dvorem, ponese vlastní náklady řízení.

               58

               Vzhledem k tomu, že ECHA požadovala náhradu nákladů řízení a společnosti Hitachi a Polynt neměly ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.

               59

               Nizozemské království a Komise, vedlejší účastníci řízení v prvním stupni, ponesou vlastní náklady řízení.

               60

               New Japan Chemical a REACh ChemAdvice, vedlejší účastnice řízení v prvním stupni, ponesou vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Kasační opravný prostředek se zamítá.

                           2)

                           Hitachi Chemical Europe GmbH a Polynt SpA ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vzniklé Evropské agentuře pro chemické látky (ECHA).

                           3)

                           Nizozemské království a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.

                           4)

                           New Japan Chemical a REACh ChemAdvice GmbH ponesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.