title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. prosince 2008.#British Aggregates Association proti Komisi Evropských společenství a Spojené království.#Kasační opravný prostředek - Státní podpora - Environmentální daň z kameniva ve Spojeném království.#Věc C-487/06 P.

text:
      Věc C‑487/06 P
      British Aggregates Association
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Státní podpora – Environmentální daň z kameniva ve Spojeném království“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty, které se jich bezprostředně a osobně dotýkají
      (Článek 88 odst. 2 a 3 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec ES)
      2.        Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty, které se jich bezprostředně a osobně dotýkají
      (Článek 88 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec ES)
      3.        Podpory poskytované státy – Pojem – Selektivní povaha opatření – Ekologická daň zatěžující uvádění kameniva na trh
      (Článek 87 odst. 1 ES)
      4.        Podpory poskytované státy – Pojem – Právní povaha – Výklad na základě objektivních skutečností – Soudní přezkum
      (Článek 87 odst. 1 ES)
      5.        Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Pouhé zopakování žalobních důvodů a argumentů předložených
            před Soudem – Nepřípustnost – Zpochybnění výkladu nebo použití práva Společenství Soudem – Přípustnost
      [Článek 225 ES; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 112 odst. 1 písm. c)]
      6.        Žaloba na neplatnost – Příslušnost soudu Společenství – Výklad odůvodnění správního aktu – Meze
      (Články 230 ES a 231 ES)
      1.        V rámci řízení o kontrole státních podpor, upraveného v článku 88 ES, musí být rozlišována jednak předběžná fáze zkoumání
         podpor zavedená v odstavci 3 tohoto článku, jejímž cílem je pouze umožnit Komisi, aby si mohla utvořit svůj prvotní názor
         na to, zda je předmětná podpora částečně či plně slučitelná, a jednak fáze vyšetřování uvedená v odstavci 2 téhož článku.
         Pouze v rámci této fáze, která má umožnit Komisi, aby získala úplné informace o všech okolnostech věci, ukládá Smlouva Komisi
         povinnost vyzvat zúčastněné strany, aby předložily své připomínky.

      Jestliže Komise rozhodnutím přijatým na základě odstavce 3 téhož článku konstatuje, aniž bylo zahájeno formální vyšetřovací
         řízení upravené v čl. 88 odst. 2 ES, že podpora je slučitelná se společným trhem, mohou se nositelé těchto procesních záruk
         domoci jejich dodržení, pouze pokud mají možnost toto rozhodnutí zpochybnit před soudem Společenství. Z těchto důvodů soud
         Společenství prohlásí za přípustnou žalobu na zrušení takového rozhodnutí podanou zúčastněnou stranou ve smyslu čl. 88 odst.
         2 ES, pokud žalobce podáním žaloby sleduje zajištění ochrany procesních práv, kterých požívá na základě tohoto posledně uvedeného
         ustanovení. Zúčastněnými stranami ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, které tak mohou podat žalobu na neplatnost podle čl. 230 čtvrtého
         pododstavce ES, jsou přitom osoby, podniky nebo sdružení, jejichž zájmy mohou být dotčeny poskytnutím podpory, tj. zejména
         podniky soutěžící s příjemci této podpory a profesní organizace.

      Naproti tomu, pokud žalobce zpochybňuje opodstatněnost rozhodnutí o posouzení podpory jako takové, pouhá skutečnost, že může
         být považován za zúčastněnou stranu ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, nemůže postačovat pro uznání přípustnosti žaloby. Musí v
         takovém případě prokázat, bez ohledu na individuální nebo obecnou povahu podpory, že má zvláštní postavení, tedy že se jej
         rozhodnutí dotýká z důvodu určitých vlastností, které jsou pro něj zvláštní, nebo faktické situace, která jej vymezuje vzhledem
         ke všem ostatním osobám, a tím jej individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát takového
         rozhodnutí. Je tomu tak zejména tehdy, pokud je postavení žalobce na trhu podstatným způsobem ovlivněno podporou, která je
         předmětem sporného rozhodnutí. Skutečnost, že akt má normativní charakter, jelikož se obecně použije na zúčastněné hospodářské
         subjekty, nevylučuje, že by se mohl některých z nich dotýkat osobně.

      Žaloba podaná sdružením podniků jednajícím jménem nebo namísto jednoho nebo více svých členů je přípustná, pokud by tito členové
         mohli sami podat přípustnou žalobu zpochybňující opodstatněnost rozhodnutí Komise nevznést na závěr předběžné fáze zkoumání
         námitky proti opatření státu, pokud toto opatření může podstatným způsobem ovlivnit postavení alespoň jednoho z jeho členů
         na trhu.

      (viz body 26–30, 32–33, 35, 39, 55)
      2.        Samotná okolnost, že rozhodnutí Komise prohlašující podporu za slučitelnou se společným trhem může mít určitý vliv na soutěžní
         poměry na relevantním trhu a že se určitý podnik nachází v jakémkoli vztahu soutěže vůči tomu, kdo má prospěch z tohoto aktu,
         nemůže v žádném případě postačovat k tomu, aby uvedený podnik mohl být považován za osobně dotčený uvedeným aktem. Podnik
         se tedy nemůže spoléhat výlučně na své postavení soutěžitele ve vztahu k podniku-příjemci, ale musí mimoto prokázat, že se
         nachází v takové faktické situaci, jaká jej individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým byl individualizován adresát rozhodnutí.

      V tomto ohledu poskytnutí podpory může zasáhnout do konkurenčního postavení subjektu zejména tím, že způsobí ušlý zisk nebo
         vývoj méně příznivý než ten, který by byl zaznamenán v případě neexistence takové podpory. Rovněž intenzita takového zásahu
         se může lišit v závislosti na značném počtu takových faktorů, jako je zejména struktura dotčeného trhu nebo povaha dotčené
         podpory. Prokázání podstatného zásahu do postavení soutěžitele na trhu tedy nemůže být omezeno na existenci určitých důkazů
         nasvědčujících zhoršení jeho obchodní nebo finanční výkonnosti.

      (viz body 47–48, 53)
      3.        Za účelem posouzení selektivity státního opatření je třeba přezkoumat, zda v rámci daného právního režimu toto opatření určité
         podniky zvýhodňuje vůči jiným podnikům, které se nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci. Pojem „státní podpora“
         nicméně nezahrnuje opatření zavádějící rozlišení mezi podniky v oblasti daní, pokud toto rozlišení vyplývá z povahy nebo systematiky
         soustavy dotčených daní. Cíl státních zásahů dále sám o sobě nepostačuje k tomu, aby tyto zásahy nebyly kvalifikovány jako
         podpory ve smyslu článku 87 ES. Článek 87 odst. 1 ES totiž nerozlišuje podle důvodů nebo cílů státních zásahů, ale definuje
         je podle jejich účinků.

      V důsledku toho Soud porušil toto ustanovení tím, že dospěl k závěru, že členské státy jsou oprávněny při zvažování různých
         existujících zájmů vymezit své priority v oblasti ochrany životního prostředí, a stanovit tudíž zboží nebo služby, které chtějí
         podrobit ekologické dani, takže na základě okolnosti, že takováto daň se nevztahuje na všechny obdobné činnosti se srovnatelným
         dopadem na životní prostředí, se nelze domnívat, že obdobné činnosti nepodléhající této ekologické dani požívají selektivní
         výhody. Takový přístup, který je založen na tom, že zohledňuje pouze sledovaný ekologický cíl, a priori vylučuje, aby bylo jako selektivní výhoda kvalifikováno vynětí z daňové povinnosti přiznané subjektům, které se nacházejí
         z pohledu sledovaného cíle ve srovnatelné situaci, a to nezávisle na účincích předmětného daňového opatření.

      Přestože je ochrana životního prostředí jedním z hlavních cílů Společenství, nemůže povinnost zohlednit požadavky uvedené
         ochrany ospravedlnit vyloučení selektivních opatření – a to ani těch, která jsou specifická, jak je tomu v případě ekologických
         daní – z působnosti čl. 87 odst. 1 ES, jelikož environmentální cíle mohou být v každém případě řádně zohledněny v rámci posuzování
         slučitelnosti podporového opatření se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 ES.

      (viz body 82–87, 91–92)
      4.        Pojem „státní podpora“, jak je definován ve Smlouvě, má právní povahu a musí být vykládán na základě objektivních skutečností.
         Z tohoto důvodu musí soud Společenství v zásadě a s ohledem jak na konkrétní skutečnosti sporu, o kterém rozhoduje, tak na
         technickou nebo komplexní povahu posouzení učiněných Komisí v plném rozsahu přezkoumat, zda opatření spadá do působnosti čl.
         87 odst. 1 ES. Není totiž žádný důvod k tomu, aby Komise při přijímání rozhodnutí podle čl. 88 odst. 3 ES disponovala „širokou
         posuzovací pravomocí“ ohledně kvalifikace určitého opatření jako „státní podpory“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, která by znamenala,
         že soudní přezkum posouzení Komise nebude v zásadě prováděn v plném rozsahu. To platí tím spíše, když Komise nemůže na základě
         prvního šetření v rámci řízení podle čl. 88 odst. 3 nabýt přesvědčení, že předmětné státní opatření buď není podporou ve smyslu
         čl. 87 odst. 1 ES, nebo, pokud je kvalifikováno jako podpora, že je slučitelné se Smlouvou, nebo pokud jí toto řízení neumožnilo
         překonat problémy, které obnáší posouzení slučitelnosti zkoumaného opatření, má tento orgán povinnost zahájit řízení upravené
         v čl. 88 odst. 2 ES, „aniž by v tomto ohledu disponoval posuzovací pravomocí“. Nadto platí, že i když je soudní přezkum, pokud
         jde o otázku, zda opatření spadá do působnosti čl. 87 odst. 1,omezený, jestliže je posouzení Komise technické či komplexní
         povahy, je nicméně třeba, aby Soud toto v projednávané věci konstatoval.

      (viz body 111–114, 185–186)
      5.        Požadavky kladené na odůvodnění vyplývající z článku 225 ES, z prvního pododstavce čl. 58 statutu Soudního dvora a čl. 112
         odst. 1 písm. c) jeho jednacího řádu tedy nesplňuje kasační opravný prostředek, který se omezuje na opakování nebo doslovné
         převzetí důvodů a argumentů, které byly uplatněny před Soudem, včetně těch, které byly založeny na skutečnostech jím výslovně
         zamítnutých. Takový kasační opravný prostředek totiž ve skutečnosti představuje návrh směřující pouze k opětovnému přezkoumání
         žaloby podané k Soudu, což nespadá do pravomoci Soudního dvora.

      Jestliže však navrhovatel zpochybňuje výklad nebo použití práva Společenství Soudem, právní otázky přezkoumané v prvním stupni
         mohou být v rámci kasačního opravného prostředku znovu projednány. Jestliže by totiž navrhovatel nemohl tímto způsobem založit
         svůj kasační opravný prostředek na důvodech nebo argumentech již použitých před Soudem, řízení o kasačním opravném prostředku
         by bylo zčásti zbaveno svého smyslu.

      (viz body 122–123)
      6.        V rámci přezkumu legality podle článku 230 ES mají Soudní dvůr a Soud pravomoc rozhodovat o žalobách na neplatnost podaných
         pro nedostatek příslušnosti, pro porušení podstatných formálních náležitostí, pro porušení Smlouvy nebo jakéhokoli právního
         předpisu týkajícího se jejího provádění anebo pro zneužití pravomoci. Článek 231 ES stanoví, že je-li žaloba opodstatněná,
         je napadený akt prohlášen za od počátku neplatný. Soudní dvůr ani Soud tedy nemohou v žádném případě nahradit odůvodnění autora
         napadeného aktu svým vlastním.

      Ačkoliv v řízení o žalobě na neplatnost může Soud dospět k tomu, že vyloží odůvodnění uvedené v napadeném rozhodnutí způsobem,
         který se liší od odůvodnění jeho autora, či dokonce, za určitých okolností, odmítne formální odůvodnění autora rozhodnutí,
         nemůže tak učinit, pokud neexistuje závažná skutečnost, která takovýto postup odůvodňuje.

      Soud se tedy dopouští výkladového omylu, pokud nahrazuje výklad, který vyplývá přímo ze sporného rozhodnutí, svým vlastním
         výkladem, ačkoli tento postup nebyl odůvodněn žádnou závažnou skutečností.

      (viz body 141–142, 144)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      22. prosince 2008 (*)

      „Kasační opravný prostředek – Státní podpora – Environmentální daň z kameniva ve Spojeném království“
      Ve věci C‑487/06 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 27. listopadu 2006,
      British Aggregates Association, zastoupená C. Pounceyem, solicitor, ve spolupráci s L. Van den Hendem, advocaat,

      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
      Komise Evropských společenství, zastoupená J. Flettem, B. Martenczukem a T. Scharfem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaná v prvním stupni,
      Spojené království Velké Británie a Severního Irska, zastoupené T. Harris, M. Hall a G. Facennou, jako zmocněnci,

      vedlejší účastník v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), U. Lõhmus a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. července 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se British Aggregates Association (dále jen „BAA“ nebo „navrhovatelka“) domáhá zrušení
         rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 13. září 2006, British Aggregates v. Komise (T‑210/02, Sb. rozh.
         s. II‑2789, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud zamítl její žalobu na neplatnost části rozhodnutí Komise K (2002) 1478
         konečné ze dne 24. dubna 2002 o státní podpoře N 863/01 – Spojené království/Daň z kameniva (dále jen „sporné rozhodnutí“).

       Skutečnosti předcházející sporu
      2        Skutkový základ sporu je v bodech 1 až 25 napadeného rozsudku vylíčen následovně:

      „1.    British Aggregates Association je sdružení seskupující malé nezávislé podniky provozující kamenolomy ve Spojeném království.
         Má 55 členů provozujících více než 100 kamenolomů.

      2.      Kamenivo je zrnitý chemicky inertní materiál, který je využíván v oblasti stavebnictví a inženýrských staveb. Může být používán
         jako takový, například jako navážka nebo štěrk, nebo smíchán s pojivem, jako je cement (k získání betonu) nebo asfalt. Některé
         přírodně zrnité materiály, jako je písek nebo štěrk, mohou být získány proséváním. Další materiály, jako je tvrdý kámen, musejí
         být před proséváním drceny. Kamenivo používané pro různé účely musí splňovat příslušná kritéria a fyzikální vlastnosti původního
         materiálu určují, zda je vhodný pro zamýšlené použití. Například kritéria pro násypy jsou méně přísná než kritéria pro podkladní
         vrstvy vozovek, která naopak nejsou tak přísná jako kritéria pro silně zatěžované povrchy, jako jsou povrchy vozovek či kamenivo
         pro kolejové lože. Pro účely, kde jsou kritéria méně přísná, existuje větší množství materiálů, zatímco materiály splňující
         přísnější požadavky jsou méně početné.

      Finance Act 2001
      3.      Články 16 až 49 druhé části Finance Act 2001 (finanční zákon pro rok 2001, dále jen ‚zákon‘) a jeho přílohy 4 až 10 zavádějí
         ve Spojeném království Aggregates Levy (daň z kameniva, dále jen ‚AGL‘ nebo ‚daň‘).

      4.      Ustanovení upravující zavedení AGL nabyla podle prováděcího nařízení k tomuto zákonu účinnosti dne 1. dubna 2002.
      5.      Zákon byl novelizován články 129 až 133 a přílohou 38 Finance Act 2002 (finanční zákon pro rok 2002). Takto novelizovaná ustanovení
         upravují osvobození pro odpady (spoils) vyplývající z těžby některých rud, zejména břidlice, ball clay a kaolín. Krom toho
         stanoví přechodné období pro zavedení daně v Severním Irsku.

      6.      AGL činí 1,60 GBP za tunu kameniva, které je předmětem obchodování (čl. 16 odst. 4 zákona).
      7.      Článek 16 odst. 2 zákona v novelizovaném znění stanoví, že AGL je splatná, jakmile se množství kameniva podléhajícího dani
         ke dni nabytí účinnosti zákona stane předmětem obchodování ve Spojeném království. Týká se tedy stejným způsobem dováženého
         kameniva i kameniva těženého ve Spojeném království.

      8.      Článek 13 odst. 2 písm. a) prováděcího nařízení umožňuje provozovateli kamenolomu získat daňovou úlevu, pokud je kamenivo
         podléhající dani vyváženo nebo přepravováno mimo území Spojeného království, aniž by bylo jinak upravováno.

      9.      Článek 17 odst. 1 zákona v novelizovaném znění stanoví:
      ‚V této části pojem »kamenivo« označuje (s výhradou článku 18 níže) kámen, štěrk nebo písek, jakož i všechny materiály, které
         jsou jejich dočasnými nebo přirozenými součástmi.‘

      10.    Článek 17 odst. 2 zákona stanoví, že kamenivo nepodléhá dani ve čtyřech případech: je-li výslovně osvobozeno od daně; je-li
         předtím použito ke stavebním účelům; pokud již podléhalo dani z kameniva, nebo pokud se ke dni nabytí účinnosti zákona nenachází
         ve svém místě původu.

      11.    Článek 17 odst. 3 a 4 zákona v novelizovaném znění upravuje několik případů osvobození od daně.
      12.    Článek 18 odst. 1, 2 a 3 zákona v platném znění mimoto upravuje postupy osvobozené od daně a materiály, na něž se toto osvobození
         vztahuje.

      Správní řízení a řízení před vnitrostátním soudem
      13.    Dopisem ze dne 24. září 2001 obdržela Komise [první] stížnost [...] od dvou podniků, které neměly žádný vztah k žalobkyni
         a které požádaly, aby jejich totožnost byla dotyčnému členskému státu znepřístupněna v souladu s čl. 6 odst. 2 nařízení Rady
         (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES (Úř. věst. L 83,
         s. 1, Zvl. vyd. 08/01, s. 339). Stěžovatelé se v zásadě domnívali, že vyloučení některých materiálů z působnosti AGL, osvobození
         vývozů od daně a odchylky týkající se Severního Irska představují státní podpory.

      14.    Dopisem ze dne 20. prosince 2001 oznámilo Spojené království Velké Británie a Severního Irska Komisi režim státní podpory
         nazvaný ‚Postupné zavádění daně z kameniva v Severním Irsku‘.

      15.    Dopisem ze dne 6. února 2002 sdělila Komise tomuto členskému státu shrnutí první stížnosti a vyzvala jej jednak, aby se k této
         stížnosti vyjádřil, a jednak, aby poskytl doplňující informace o AGL. Uvedený stát tak učinil dopisem ze dne 19. února 2002.

      16.    Dne 11. února 2002 podala žalobkyně žalobu proti AGL u High Court of Justice [...]. Dovolávala se zejména porušení pravidel
         Společenství v oblasti státních podpor. Rozsudkem ze dne 19. dubna 2002 zamítl High Court of Justice žalobu s tím, že povolil
         žalobkyni podat odvolání ke Court of Appeal [...]. Poté, co [BAA] podala odvolání, rozhodl Court of Appeal přerušit řízení
         z důvodu, že byla Soudu podána tato žaloba.

      17.    Dopisem ze dne 15. dubna 2002 žalobkyně mezitím podala Komisi stížnost proti AGL [...]. V podstatě uplatňovala, že vyloučení
         některých materiálů z působnosti AGL, jakož i osvobození vývozů představují státní podpory. Pokud jde o odchylky týkající
         se Severního Irska oznámené orgány Spojeného království, podle žalobkyně jsou neslučitelné se společným trhem.

      [Sporné] rozhodnutí
      18.    Dne 24. dubna 2002 přijala Komise rozhodnutí nevznést námitky proti AGL [...].
      19.    Dne 2. května 2002 orgány Spojeného království sdělily [sporné] rozhodnutí žalobkyni. Formálně jí bylo oznámeno Komisí dopisem
         ze dne 27. června 2002.

      20.    Komise má ve svém rozhodnutí (bod 43 odůvodnění) za to, že daň neobsahuje prvek státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES,
         neboť její působnost je odůvodněna logikou a povahou daňového režimu. Krom toho se domnívá, že osvobození poskytnuté Severnímu
         Irsku, které bylo oznámeno Komisi, je slučitelné se společným trhem.

      21.    Komise při popisu rozsahu působnosti AGL v podstatě zdůrazňuje, že tato daň bude vyměřena z přírodního kameniva ‚definovaného
         jako kamenivo vyráběné při první těžbě z přírodních usazenin rudy‘ a složené z ‚úlomků kamení, písku a štěrku, jež mohou být
         použity v surovém stavu nebo po mechanickém opracování, jako je drcení, propírání nebo kalibrace‘ (body 8 a 9 odůvodnění).
         Pokud jde o vyloučené materiály a sledované cíle, Komise v bodech 11 až 13 odůvodnění [sporného] rozhodnutí uvádí:

      ‚AGL nebude vybírána z materiálů, které jsou vedlejším produktem nebo odpadem z jiných postupů. Podle britských orgánů jsou
         mezi těmito materiály uvedeny odpady břidlice a kaolínu, hlušina, prach, struska z vysokých pecí, skleněné a kaučukové odpady.
         Rovněž se nevybírá z recyklovaného kameniva, do kteréžto kategorie patří kámen, písek a štěrk, jež byly alespoň jednou použity
         (obecně v oboru stavebnictví a inženýrských staveb).

      Podle britských orgánů je cílem vyloučení takovýchto materiálů z působnosti AGL podpora jejich použití jako stavebních materiálů
         a snížení nadměrné těžby přírodního kameniva, čímž je podporováno racionální využívání zdrojů.

      Původní předpoklady britských orgánů počítají s tím, že AGL umožní snížit objem poptávky po přírodním kamenivu průměrně o 20
         milionů tun ročně při roční poptávce ve Spojeném království v řádu 230 až 250 milionů tun.‘

      22. Pokud jde o posouzení rozsahu působnosti AGL, [sporné] rozhodnutí v bodech 29 a 31 odůvodnění uvádí:
      ‚Komise podotýká, že AGL se vztahuje pouze na obchodní využití kamene, písku a štěrku použitých jako kamenivo. Nevztahuje
         se na tyto materiály, pokud jsou používány k jiným účelům. AGL bude vybírána pouze z přírodního kameniva. Nebude vybírána
         z kameniva vytěženého jako vedlejší produkty nebo odpad jiných postupů (sekundární kamenivo) ani z recyklovaného kameniva.
         Komise se tudíž domnívá, že AGL se týká pouze některých oborů činnosti a některých podniků. Poznamenává tedy, že je třeba
         posoudit, zda je rozsah působnosti AGL odůvodněn logikou a systematikou daňového systému.

      […] [S]pojené království v rámci výkonu pravomoci upravit svůj vnitrostátní daňový režim pojalo AGL tak, aby maximalizovala
         využití recyklovaného kameniva nebo dalších substitučních produktů oproti přírodnímu kamenivu a podporovala racionální využití
         přírodního kameniva, které je neobnovitelným přírodním zdrojem. Zásahy do životního prostředí, jaké představuje těžba kameniva,
         kterou Spojené království hodlá omezit prostřednictvím AGL, zahrnují hluk, prach, zásahy do biodiverzity a vizuální degradaci.‘

      23.    Komise z toho v bodě 32 odůvodnění vyvozuje, že ‚AGL je specifickou daní, jejíž rozsah působnosti je velmi omezen, vymezen
         členským státem podle zvláštních vlastností dotyčného oboru činnosti‘, a že ‚[s]truktura a dosah daně odrážejí značný rozdíl
         mezi těžbou přírodního kameniva, která vede k nežádoucím důsledkům pro životní prostředí, a výrobou sekundárního nebo recyklovaného
         kameniva, která představuje významný přínos pro nakládání s kamenem, pískem a štěrkem pocházejícími z těžby a jiných prací
         či nakládání prováděné legálně k různým účelům‘.

      24.    Pokud jde o osvobození vyváženého kameniva, které nebylo zpracováno na území Spojeného království, od daně, [sporné] rozhodnutí
         v bodě 33 odůvodnění uvádí:

      ‚[…] takové řešení je odůvodněno skutečností, že kamenivo může být ve Spojeném království osvobozeno od daně, pokud je používáno
         ve výrobních procesech osvobozených od daně (např. výroba skla, plastů, papíru, hnojiv a pesticidů). Vzhledem k tomu, že britské
         orgány nemohou vykonávat kontrolu nad použitím kameniva mimo své území, je osvobození vývozů od daně žádoucí z důvodu právní
         jistoty vývozců kameniva a zabránění nespravedlivému zacházení s vývozy kameniva, které by jinak mohly být osvobozeny od daně
         ve Spojeném království.‘

      25.    Komise v bodě 34 odůvodnění uzavírá:
      ‚[Z] povahy a obecné systematiky takového výběru daně vyplývá, že se nepoužije na sekundární ani recyklované kamenivo. Uložení
         daně z těžby přírodního kameniva přispěje ke snížení těžby primárního kameniva, menšímu využívání neobnovitelných zdrojů a zmírnění
         škodlivých následků pro životní prostředí. Komise je tudíž toho názoru, že výhody, které mohou vzniknout některým podnikům
         z důvodu vymezení rozsahu působnosti AGL, jsou odůvodněny povahou a obecnou systematikou daňového režimu.‘ “

       Řízení před Soudem a napadený rozsudek
      3        Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 12. července 2002 podala BAA žalobu, kterou se domáhala částečného zrušení sporného rozhodnutí.

      4        Usnesením ze dne 28. listopadu 2002 bylo Spojenému království Velké Británie a Severního Irska povoleno vedlejší účastenství
         na podporu návrhových žádání Komise.

      5        Žalobkyně se na podporu své žaloby dovolávala zaprvé porušení čl. 87 odst. 1 ES, zadruhé nedostatečného odůvodnění, zatřetí
         skutečnosti, že Komise porušila svoji povinnost zahájit formální vyšetřovací řízení a začtvrté toho, že tento orgán porušil
         ve fázi předběžného vyšetřovacího řízení svoje povinnosti.

      6        Třebaže Komise nevznesla formální námitku nepřípustnosti, zpochybnila přípustnost žaloby s poukazem na to, že žalobkyně nebyla
         sporným rozhodnutím „osobně“ dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.

      7        Soud z důvodů uvedených v bodech 45 až 68 napadeného rozsudku rozhodl, že žaloba je přípustná. Poté však zamítl první a druhý
         žalobní důvod, které zkoumal jako celek, a následně i třetí a čtvrtý žalobní důvod s odůvodněním, které k jednotlivým žalobním
         důvodům uvedl v bodech 104 až 156, 163 až 173 a 177 až 180 napadeného rozsudku. Soud tedy žalobu v plném rozsahu zamítl.

       Návrhová žádání účastníků řízení o kasačním opravném prostředku
      8        BAA navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zamítl vzájemný kasační opravný prostředek;
      –        zrušil napadený rozsudek;
      –        zrušil sporné rozhodnutí, s výjimkou části týkající se osvobození přiznaného Severnímu Irsku;
      –        uložil Komisi a vedlejšímu účastníku řízení náhradu nákladů řízení v obou stupních.
      9        Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek a rozhodl, že žaloba je nepřípustná, nebo, pokud tak neučiní,
      –        zamítl kasační opravný prostředek jako nepřípustný nebo neopodstatněný;
      –        uložil BAA náhradu nákladů řízení v obou stupních.
      10      Vláda Spojeného království navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek v plném rozsahu zamítl.

       Ke vzájemnému kasačnímu opravnému prostředku
      11      Vzhledem k tomu, že se vzájemný kasační opravný prostředek podaný Komisí týká přípustnosti žaloby, kterou BAA podala k Soudu,
         tedy otázky, která předchází meritornímu posouzení hlavního kasačního opravného prostředku, je třeba se jím zabývat na prvním
         místě.

      12      Komise tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že žaloba je přípustná. Tento důvod vzájemného
         kasačního opravného prostředku se člení na dvě části.

       K první části důvodu vzájemného kasačního opravného prostředku týkajícího se nepřípustnosti
       Argumentace účastníků řízení
      13      Komise tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že pominul skutečnost, že AGL je svojí povahou opatřením
         s obecnou působností. Toto opatření podle ní zavádí daňovou povinnost za podmínek, které jsou formulované objektivně a abstraktně,
         a je tedy obecně závazným normativním opatřením, které se potenciálně vztahuje na neomezený počet hospodářských subjektů ve
         Spojeném království.

      14      Ačkoli Soud dospěl k opačnému závěru, je Komise toho názoru, že má-li podporové opatření přímou a obecnou působnost, má obecnou
         působnost i rozhodnutí, kterým Komise takovéto opatření schvaluje, a tudíž je nelze považovat za akt, kterým jsou adresáti
         opatření nebo jejich konkurenti „osobně“ dotčeni ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.

      15      Komise k tomu uvádí, že pokud žalobkyně napadá opodstatněnost rozhodnutí nevznést námitky, jako je tomu v projednávané věci,
         uznává judikatura přípustnost takovéhoto napadení pod podmínkou, že postavení žalobkyně na trhu je podstatně dotčeno podporou,
         která je předmětem napadeného rozhodnutí. Naopak v případě, že by navrhovatelka napadala rozhodnutí nezahájit formální vyšetřovací
         řízení s cílem chránit svá procesní práva zaručená čl. 88 odst. 2 ES, postačuje k tomu, aby mohla toto rozhodnutí napadnout,
         když bude „zúčastněnou stranou“ ve smyslu uvedeného ustanovení  (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 19. května 1993, Cook
         v. Komise, C‑198/91, Recueil, s. I‑2487, bod 23, a ze dne 15. června 1993, Matra v. Komise, C‑225/91, Recueil, s. I‑3203,
         bod 17).

      16      V případě, jako je tento, kdy se jedná o obecný režim podpory, musí být podle Komise při ověřování toho, zda je navrhovatelka
         osobně dotčena, použito kritérium, které je přísnější než kritérium podstatného dotčení jejího postavení na trhu (viz v tomto
         smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 2. února 1988, Kwekerij van der Kooy a další v. Komise, 67/85, 68/85 a 70/85, Recueil,
         s. 219, bod 15; rozsudek Soudu ze dne 5. června 1996, Kahn Scheepvaart v. Komise, T‑398/94, Recueil, s. II‑477, body 39 až
         41, jakož i rozsudek ze dne 11. února 1999, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen a Hapag-Lloyd v. Komise, T‑86/96,
         Recueil, s. II‑179, bod 45).

      17      Komise dále uvádí, že i přes obecnou povahu opatření se Soud v bodech 58 až 66 napadeného rozsudku zcela opřel o tvrzené účinky
         AGL na soutěžní postavení třech členů BAA. Výběr oněch tří členů podle ní nelze odůvodnit žádnou okolností specifickou právě
         pro tyto členy.

      18      Navíc podle ní členové BAA nejsou jedinými podniky, na něž měla tato daň nepříznivé dopady. Tvrdí, že AGL se nepříznivě dotkla
         i mnoha jiných podniků a že vzhledem k objektivnímu a abstraktnímu způsobu, jímž je povinnost zaplatit daň definována, je
         počet dotčených podniků potenciálně neomezený. Rozhodnutí, kterým byla AGL schválena, se tedy žádného dotčeného podniku netýká
         osobně.

      19      Potvrzení přístupu Soudu by podle Komise mělo významné dopady na celý systém, neboť rozhodnutí Komise týkající se údajných
         všeobecných podporových opatření, například ve formě daňových opatření, by tak mohla být napadnuta potenciálně neomezeným
         počtem osob, což by vedlo až k tomu, že pojem „osobně dotčený“ ve smyslu článku 230 čtvrtého pododstavce ES ztratí význam.

      20      BAA v prvé řadě poukazuje na to, že Soud dospěl k závěru, že vyhověla kritériu podstatného dotčení jejího postavení na příslušném
         trhu. Soud tedy nemusel zkoumat, zda okolnost, že je „zúčastněnou stranou“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, postačuje k tomu,
         aby uznal přípustnost žaloby, jestliže uplatňovala i jiné žalobní důvody, než je důvod vycházející z toho že, Komise porušila
         svoji povinnost zahájit formální vyšetřovací řízení.

      21      BAA zastává názor, že se Soud nedopustil žádného nesprávného právního posouzení v tom, že by opomněl zohlednit obecně závaznou
         povahu AGL. Judikatura podle ní, pokud jde o zkoumání přípustnosti žaloby na neplatnost podané soutěžitelem proti rozhodnutí
         přijatému na základě čl. 88 odst. 3 ES, nerozlišuje, zda je předmětné opatření svojí povahou individuální, či obecné.

      22      Dále podle ní platí, že ačkoli by okolnost, zda má podporové opatření povahu opatření s obecnou působností, nebo individuálního
         rozhodnutí, mohla být kritériem pro posouzení přípustnosti žaloby podané tím, kdo má z uvedeného podporového opatření prospěch,
         nemůže tomu tak být u žaloby podané jedním ze soutěžitelů. Povaha podporového opatření nemá podle BAA nutně vliv na počet
         dotčených soutěžitelů ani na způsob, jakým jsou dotčeni. Je toho názoru, že „individuální“ dotace vyplacená určitému podniku
         se tak může dotknout neurčitého počtu soutěžitelů, kteří mohou být všichni dotčeni ve svém postavení konkurentů.

      23      Výše citované rozsudky Kwekerij van der Kooy a další v. Komise a Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen a Hapag-Loyd
         v. Komise jsou podle ní zjevně irelevantní, neboť se v nich jednalo o žaloby podané potenciálními příjemci proti rozhodnutím
         podle čl. 88 odst. 2 ES. Ve výše citovaném rozsudku Kahn Scheepvaart v . Komise nebyly účinky podporového opatření na soutěžní
         postavení žalobkyně prokázány, zatímco v daném případě Soud dospěl k závěru, že účinky předmětného podporového opatření na
         soutěžní postavení členů BAA jsou podstatné.

       Závěry Soudního dvora
      24      V rámci první části tohoto důvodu vzájemného kasačního opravného prostředku Komise zpochybňuje způsob, jakým Soud posoudil
         přípustnost žaloby, v tom, že dospěl k závěru, že BAA je sporným rozhodnutím „osobně“ dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES,
         ačkoli obecná působnost tohoto rozhodnutí měla vést Soud k závěru, že jím BAA osobně dotčena nebyla.

      25      Podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES platí, že fyzická nebo právnická osoba může podat žalobu proti rozhodnutí, které je
         určeno jiné osobě, pouze pokud se jí uvedené rozhodnutí bezprostředně a osobně dotýká.

      26      Podle ustálené judikatury mohou jiné subjekty než adresáti rozhodnutí tvrdit, že jsou osobně dotčeny, pouze tehdy, jsou-li
         tímto rozhodnutím zasaženy z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje
         vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát takového
         rozhodnutí (viz zejména rozsudek ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, 25/62, Recueil, s. 197, s. 223; výše citované
         rozsudky ze dne 19. května 1993, Cook v. Komise, bod 20; ze dne 15. června 1993, Matra v. Komise, bod 14; ze dne 13. prosince
         2005, Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, C‑78/03 P, Sb. rozh. s I‑10737, bod 33, jakož i rozsudek ze dne 11. prosince
         2008, Německo a další v. Kronofrance, C‑75/05 P a C‑80/05 P, Sb. rozh. s. I-0000, bod 36).

      27      Jelikož se tato žaloba v projednávané věci týkala rozhodnutí Komise v oblasti státních podpor, je třeba uvést, že v rámci
         řízení o kontrole státních podpor, upraveného v článku 88 ES, musí být rozlišována jednak předběžná fáze zkoumání podpor zavedená
         v odstavci 3 tohoto článku, jejímž cílem je pouze umožnit Komisi, aby si mohla utvořit svůj prvotní názor na to, zda je předmětná
         podpora částečně či plně slučitelná, a jednak fáze vyšetřování uvedená v odstavci 2 téhož článku. Pouze v rámci této fáze,
         která má umožnit Komisi, aby získala úplné informace o všech okolnostech věci, ukládá Smlouva Komisi povinnost vyzvat zúčastněné
         strany, aby předložily své připomínky (viz výše citované rozsudky Cook v. Komise, bod 22; Matra v. Komise, bod 16; rozsudek
         ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod 38; výše citované rozsudky
         Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 34, a Německo v.Kronofrance, bod 37).

      28      Z toho vyplývá, že jestliže, Komise rozhodnutím přijatým na základě odstavce 3 téhož článku konstatuje, aniž bylo zahájeno
         formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, že podpora je slučitelná se společným trhem, mohou se nositelé
         těchto procesních záruk domoci jejich dodržení, pouze pokud mají možnost toto rozhodnutí zpochybnit před soudem Společenství.
         Z těchto důvodů soud Společenství prohlásí za přípustnou žalobu na zrušení takového rozhodnutí podanou zúčastněnou stranou
         ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, pokud žalobce podáním žaloby sleduje zajištění ochrany procesních práv, kterých požívá na základě
         tohoto posledně uvedeného ustanovení (výše citované rozsudky Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 35 a citovaná
         judikatura, jakož i Německo a další v. Kronofrance, bod 38).

      29      Soudní dvůr již měl příležitost upřesnit, že takovými zúčastněnými stranami jsou osoby, podniky nebo sdružení, jejichž zájmy
         mohou být dotčeny poskytnutím podpory, tj. zejména podniky soutěžící s příjemci této podpory a profesní organizace (výše citované
         rozsudky Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 41; Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 36, jakož i Německo
         a další v. Kronofrance, bod 39).

      30      Naproti tomu, pokud žalobce zpochybňuje opodstatněnost rozhodnutí o posouzení podpory jako takové, pouhá skutečnost, že může
         být považován za „zúčastněnou stranu“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, nemůže postačovat pro uznání přípustnosti žaloby. Musí
         v takovém případě prokázat, že má zvláštní postavení ve smyslu výše citovaného rozsudku Plaumann v. Komise. Tak je tomu zejména
         tehdy, pokud je žalobcovo postavení na trhu podstatně dotčeno podporou, která je předmětem napadeného rozhodnutí (rozsudek
         ze dne 28. ledna 1986, Cofaz a další v. Komise, 169/84, Recueil, s. 391, bod 22 až 25; výše citované rozsudky Komise v. Aktionsgemeinschaft
         Recht und Eigentum, bod 37, a Německo a další v. Kronofrance, bod 40).

      31      Ačkoli Komise hájí opačnou tezi, obecná působnost sporného rozhodnutí, která vyplývá z toho, že jeho předmětem je povolení
         daňového režimu, který se vztahuje na kategorii obecně a abstraktně definovaných hospodářských subjektů, nemůže zabránit použití
         citované judikatury.

      32      Soudní dvůr opakovaně judikoval, že skutečnost, že akt má svou povahou a působností normativní charakter, jelikož se obecně
         použije na zúčastněné hospodářské subjekty, nevylučuje, že by se mohl některých z nich dotýkat osobně (viz zejména rozsudek
         ze dne 18. května 1994, Codorníu v. Rada, C‑309/89, Recueil, s. I‑1853, bod 19, jakož i rozsudek ze dne 22. června 2006, Belgie
         a Forum 187 v. Komise, C‑182/03 a C‑217/03, Sb. rozh. s. I‑5479, bod 58).

      33      Ve věci přípustnosti žaloby na neplatnost obecného režimu podpor Soudní dvůr nedávno rozhodl, že sdružení založené k prosazování
         společných zájmů jedné kategorie jednotlivců, které se domáhalo zrušení napadeného rozhodnutí z meritorních důvodů, může být
         považováno za osobně dotčené, pokud je „postavení jeho členů na trhu podstatným způsobem dotčeno“ režimem podpor, který je
         předmětem napadeného rozhodnutí (viz výše citovaný rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 70).

      34      Dále, jak uvedl generální advokát v bodech 40 až 43 svého stanoviska, z Komisí citovaných rozsudků nelze dovodit, že platí
         její teze, podle níž, týká-li se sporné rozhodnutí obecného režimu podpor, musí být použito kritérium, které je přísnější
         než kritérium podstatného dotčení postavení na příslušném trhu.

      35      Z výše uvedeného vyplývá, že bez ohledu na to, zda je předmětné podporové opatření obecné či individuální povahy, platí, že
         pokud žalobce zpochybňuje opodstatněnost rozhodnutí o posouzení podpory jako takové, musí prokázat, že má „zvláštní postavení“
         ve smyslu výše citovaného rozsudku Plaumann v. Komise, čemuž tak je, zejména pokud je žalobcovo postavení na příslušném trhu
         podstatně dotčeno podporou, která byla předmětem sporného rozhodnutí.

      36      Když tedy Soud požadoval, aby bylo prokázáno, že postavení BAA na trhu bylo podstatně dotčeno přijetím sporného rozhodnutí,
         držel se přesně judikatury uvedené v bodě 30 tohoto rozsudku.

      37      Soud v bodě 54 napadeného rozsudku totiž dospěl k závěru, kterému Komise neoponovala, že se BAA nespokojila pouze s tím, že
         napadla odmítnutí Komise zahájit formální vyšetřovací řízení, ale rovněž zpochybnila opodstatněnost sporného rozhodnutí.

      38      Soud rovněž postupoval správně, když při ověřování toho, zda byla splněna podmínka, že dotyčný podnik musí být osobně dotčen
         ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, zkoumal, zda BAA relevantním způsobem uvedla důvody, proč je AGL způsobilá podstatně
         zasáhnout do postavení alespoň jednoho z jejích členů na trhu kameniva.

      39      Ačkoli Komise tvrdí opak, platí, jak správně uvedl Soud v bodě 47 napadeného rozsudku, že žaloba podaná sdružením jednajícím
         jménem nebo namísto jednoho nebo více svých členů je přípustná, pokud by tito členové mohli sami podat přípustnou žalobu (viz
         v tomto smyslu zejména usnesení ze dne 18. prosince 1997, Sveriges Betodlares a Henrikson v. Komise, C‑409/96 P, Recueil,
         s. I‑7531, body 46 a 47).

      40      Výtka Komise ohledně toho, že došlo ke svévolnému a neodůvodněnému výběru tří členů BAA, k jejichž soutěžnímu postavení bylo
         přihlíženo při zkoumání toho, zda má být navrhovatelka považována za „osobně“ dotčenou ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES,
         tak musí být rovněž odmítnuta.

      41      Vzhledem k výše uvedenému je třeba zamítnout první část důvodu vzájemného kasačního opravného prostředku uplatněného Komisí,
         který se týká nepřípustnosti.

       K druhé části důvodu vzájemného kasačního opravného prostředku týkajícího se nepřípustnosti
       Argumentace účastníků řízení
      42      Komise tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že správně nepřezkoumal, zda bylo soutěžní postavení
         členů BAA dotčeno podstatným způsobem, neboť k závěru, že tato podmínka byla splněna, dospěl na základě útržkovitých informací,
         aniž by přihlížel k celkové situaci na trhu.

      43      Co se týče oněch tří podniků, o nichž hovoří BAA, Soud podle Komise ke každému jednotlivému případu uvedl, že určitá část
         jejich výroby podléhala AGL a že zdaňované výrobky byly v konkurenčním vztahu k jiným nezdaňovaným výrobkům. Soud podle ní
         však neuvedl důvody, proč je v případě dotyčných podniků „podstatně dotčeno jejich soutěžní postavení“ ve smyslu judikatury.
         Konkrétně pak neuvedl důsledky této konkurence z hlediska cen, podílů na trhu či ziskovosti podniků v rozporu s požadavky
         plynoucími z judikatury, podle níž se podnik nemůže spoléhat pouze na to, že je v postavení soutěžitele ve vztahu k příjemci
         podpory, ale musí prokázat, že se nachází v situaci, která jej individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován
         adresát rozhodnutí.

      44      Podle Komise je možné, že podíl výrobků podléhajících AGL na trhu klesne v poměru k jiným výrobkům a odvětvím, a není vyloučeno,
         že takovýto celkový pokles podílu na trhu může postihnout i kterýkoli podnik ve Spojeném království, který vyrábí kamenivo.
         Podle Komise se nicméně jedná o účinek na celé odvětví, který není vyvolán konkrétní okolností, která by byla specifická pro
         konkrétní podnik ve srovnání s jinými podniky z dotčeného odvětví. Z těchto důvodů je výklad Soudu, podle něhož může být určitý
         podnik podstatně dotčen, i když se jeho postavení naprosto neliší od postavení mnoha jiných podniků, neslučitelný s tím, jak
         čl. 230 čtvrtý pododstavec vykládá Soudní dvůr.

      45      BAA tvrdí, že i za předpokladu, že by se přípustnost v daném případě řídila přísnějším kritériem podstatného dotčení postavení
         žalobkyně na příslušném trhu, které Soud použil, dospěl Soud ke správnému závěru, že její členové jsou podstatně dotčeni.
         BAA tvrdí, že poskytla přesné informace o účincích AGL na soutěžní postavení některých ze svých členů a že Soud se o toto
         upřesnění opíral ve svém závěru, že soutěžní postavení členů BAA bylo podstatně dotčeno. Posouzení Soudu se podle ní týkalo
         otázky skutkové, která nepodléhá přezkumu, který provádí Soudní dvůr v rámci řízení o kasačním opravném prostředku.

       Závěry Soudního dvora
      46      Druhou částí důvodu vzájemného kasačního opravného prostředku týkajícího se přípustnosti Komise zpochybňuje analýzu, na jejímž
         základě Soud dospěl k závěru, že u žalobkyně došlo k podstatnému dotčení postavení na trhu. Komise Soudu především vytýká,
         že neuvedl důvody, proč bylo v případě dotyčných podniků „podstatně dotčeno jejich soutěžní postavení“, konkrétně že v rozporu
         s požadavky plynoucími z judikatury, podle níž se podnik nemůže hájit pouze tím, že je ve vztahu k příjemci podpory v postavení
         soutěžitele, neuvedl důsledky této konkurence z hlediska cen, podílů na trhu či ziskovosti podniků.

      47      Pokud jde o určení toho, zda došlo k „podstatnému dotčení postavení“ navrhovatelky na příslušném trhu, je třeba uvést, že
         Soudní dvůr již měl příležitost upřesnit, že samotná okolnost, že určitý akt může mít určitý vliv na soutěžní poměry na relevantním
         trhu a že se dotčený podnik mohl nacházet v jakémkoli vztahu soutěže vůči tomu, kdo má prospěch z tohoto aktu, nemůže v žádném
         případě postačovat k tomu, aby uvedený podnik mohl být považován za osobně dotčený uvedeným aktem (viz zejména rozsudek ze
         dne 22. listopadu 2007, Španělsko v. Lenzing, C‑525/04 P, Sb. rozh. s. I‑9947, bod 32).

      48      Podnik se tedy nemůže spoléhat výlučně na své postavení soutěžitele ve vztahu k podniku-příjemci, ale musí mimoto prokázat,
         že se nachází v takové faktické situaci, jaká jej individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým byl individualizován adresát
         rozhodnutí (viz zejména výše citovaný rozsudek Španělsko v. Lenzing, bod 33).

      49      Ačkoli Komise tvrdí opak, Soud se v daném případě neomezil na konstatování existence pouhého vztahu soutěže mezi členy BAA
         a podniky, které nemají povinnost k AGL.

      50      Z bodů 55 až 62 napadeného rozsudku totiž vyplývá, že Soud svůj závěr z bodu 63 napadeného rozsudku o tom, že sporným státním
         opatřením mohlo být dotčeno soutěžní postavení některých jejích členů a že toto „dotčení je podstatné“, opřel o následující
         skutečnosti:

      –        cílem AGL je přesunout část poptávky po přírodním kamenivu směrem k jiným výrobkům, které jsou osvobozeny od daně, aby bylo
         podpořeno jejich použití jako kamenivo a snížena těžba přírodního kameniva. Podle předpokladů britských orgánů, jež byly převzaty
         v napadeném rozhodnutí a nebyly zpochybněny, umožní tato daň snížení poptávky po přírodním kamenivu průměrně o přibližně 8
         až 9 % ročně (bod 55 napadeného rozsudku);

      –        podle informací, jejichž správnost není zpochybněna ani Komisí, ani vládou Spojeného Království, jsou někteří členové BAA,
         zejména Torrington Stone, Sherburn Stone Co. Ltd a Cloburn Quarry, přímými soutěžiteli výrobců materiálů osvobozených od daně,
         kteří se stali konkurenceschopnými díky zavedení AGL (bod 58 napadeného rozsudku);

      –        Torrington Stone, provozující kamenolom v Devonu, vyráběla neopracovaný stavební kámen a obkladové kamenivo, prodávané průměrně
         za […] GBP za tunu z kamenolomu, jakož i tesaný stavební kámen prodávaný průměrně za […] GBP za tunu z kamenolomu. Tyto výrobky
         představují 3 až 5 % objemu těženého kamene. Zbylých 95 % je zastoupeno odvozenými nebo vedlejšími produkty, tvořenými v projednávaném
         případě z běžné navážky (prodávané průměrně za […] GBP za tunu z kamenolomu) a drcené navážky (prodávané průměrně za […] GBP
         za tunu z kamenolomu). Pouze opracovaný stavební kámen nepodléhá AGL. Před zavedením AGL byly navážky prodávány v okruhu 50
         kilometrů. Od zavedení této daně soutěží v této oblasti s odvozenými materiály pocházejícími zejména z lomů na těžbu kaolínu
         vzdálených více než 80 kilometrů, které nepodléhají AGL (bod 59 napadeného rozsudku);

      –        Sherburn Stone Co. Ltd, provozující zejména kamenolom v Barton v Yorkshire, vyráběla materiály s vysokými technickými specifikacemi
         určené k výrobě betonu s vysokými nároky na vlastnosti. Tyto výrobky, jež představují 50 % těženého kamene a jejichž průměrná
         prodejní cena činí […] GBP za tunu z kamenolomu, podléhají AGL. Ze zbylých 50 % vytěženého kamene vyrábí Sherburn Stone Co.
         Ltd drobné kamenivo a jílovité zbytky, které jsou použitelné pro navážky a prodávány průměrně za […] GBP za tunu z kamenolomu.
         Od zavedení AGL se prodej těchto výrobků stal obtížnějším a jejich zásoby se staly neudržitelnými (bod 60 napadeného rozsudku);

      –        Cloburn Quarry, provozující kamenolom ve Skotsku, zaměřila svou výrobu na kamenivo vysoké jakosti, které může snést vyšší
         přepravní náklady. Všechny její výrobky podléhají AGL. Červený štěrk a žula s vysokou technickou specifikací, vyráběné tímto
         podnikem a používané zejména jako štěrk nebo do betonu s vysokými nároky na vlastnosti a s asfaltem, které jsou prodávány
         za průměrnou cenu […] GBP za tunu z kamenolomu, nesoutěží s materiály nepodléhajícími dani, které jsou odvozeny od výroby
         kaolínu nebo břidlice. Naproti tomu 25 % výrobků těžených v kamenolomu Cloburn Quarry a tvořících především drobné kamenivo,
         prodávané za průměrnou cenu […] GBP za tunu z kamenolomu, sloužící k navážkám, soutěží s materiály nepodléhajícími dani (bod
         61 napadeného rozsudku);

      –        činnost těchto podniků na trhu kameniva není čistě okrajová ve srovnání s hlavní činností a z číselných údajů uvedených výše
         v každém případě vyplývá, že obchodní využití odvozených výrobků jako kameniva představuje poměrně významnou část činnosti
         výše uvedených podniků (bod 62 napadeného rozsudku).

      51      Stejně tak Soud opřel svůj závěr, že tou částí sporného státního opatření, která se týká osvobození vývozů, mohlo být dotčeno
         soutěžní postavení některých jejích členů a že tento zásah je podstatný, o následující skutečnosti:

      –        BAA tvrdí, že toto osvobození má rovněž negativní dopad na soutěžní postavení jejích členů, kteří vyvážejí velmi málo nebo
         vůbec, na rozdíl od jejich významnějších soutěžitelů na trhu Spojeného království. Osvobození vývozů od daně poskytuje těmto
         soutěžitelům, zejména provozovateli kamenolomu Glensanda, od nějž pochází více než 90 % vyváženého kameniva, výhodu vyrovnání
         ztrát z ceny těchto výrobků uváděných na trh ve Spojeném království. Členové žalobkyně jsou naopak vedeni k prodeji svého
         zdaněného kameniva se ztrátou a musejí přenést daňovou zátěž na všechny své výrobky (bod 65 napadeného rozsudku);

      –        osvobozením vývozů od daně může být podstatně dotčeno soutěžní postavení alespoň jednoho z členů BAA, neboť žalobkyně uvádí,
         aniž by jí ostatně Komise či vedlejší účastník odporovali, že na trhu žuly s vysokými technickými specifikacemi používané
         zejména jako kamenivo pro kolejové lože (podléhající AGL) se Cloburn Quarry nachází v přímém konkurenčním vztahu s kamenolomem
         Glensanda, nacházejícím se stejně jako kamenolom provozovaný společností Cloburn Quarry ve Skotsku. Jak přitom uvádí BAA ve
         své replice, aniž by tomu ostatní účastníci řízení odporovali, kamenolom Glensanda vyváží 50 % své výroby. Osvobození vývozů
         materiálů s nižšími specifikacemi od daně tak podniku provozujícímu tento kamenolom dává soutěžní výhodu na trhu kameniva
         s vysokými technickými specifikacemi ve Skotsku, neboť – na rozdíl od Cloburn Quarry, která prodává se ztrátou své kamenivo
         s nízkými technickými specifikacemi ve Spojeném království a přenáší tuto ztrátu na cenu materiálů s vysokými technickými
         specifikacemi – celková částka AGL, kterou kamenolom Glensanda musí přenést na své klienty na vnitrostátním trhu, je poměrně
         snížena o polovinu ve srovnání s částkou, kterou přenáší nevyvážející soutěžitel (bod 66 napadeného rozsudku).

      52      Z výše uvedeného vyplývá, že Soud se zdaleka nespokojil s tím, že by potvrdil existenci pouhého soutěžního vztahu mezi členy
         BAA a ostatními podniky, které nemají povinnost k AGL, ale skutečně zkoumal, zda sporným státním opatřením mohlo být dotčeno
         soutěžní postavení některých jejích členů a zda je toto dotčení podstatné.

      53      Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, z judikatury Soudního dvora nevyplývá, že takové zvláštní postavení, jaké charakterizuje
         „jiný subjekt než adresáty rozhodnutí“ ve smyslu výše uvedeného rozsudku Plaumann v. Komise vůči jakémukoliv jinému hospodářskému
         subjektu, musí být nezbytně vyvozováno z takových poznatků, jako jsou významný pokles obratu, nezanedbatelné finanční ztráty
         nebo podstatné snížení podílů na trhu v důsledku přiznání dotčené podpory. Přiznání státní podpory může zasáhnout do konkurenčního
         postavení subjektu rovněž jinými způsoby, zejména tím, že způsobí ušlý zisk nebo vývoj méně příznivý než ten, který by byl
         zaznamenán v případě neexistence takové podpory. Rovněž intenzita takového zásahu se může lišit v závislosti na značném počtu
         takových faktorů, jako je zejména struktura dotčeného trhu nebo povaha dotčené podpory. Prokázání podstatného zásahu do postavení
         soutěžitele na trhu tedy nemůže být omezeno na existenci určitých důkazů nasvědčujících zhoršení jeho obchodní nebo finanční
         výkonnosti (výše citovaný rozsudek Komise v. Lenzing, body 34 a 35).

      54      Komise Soudu dále vytýká, že dospěl k závěru, že BAA byla podstatně dotčena, třebaže se její postavení naprosto žádným způsobem
         neliší od postavení mnoha jiných podniků, ačkoli měl, jedná-li se o takový obecný režim podpory, jaký je napaden v této věci,
         použít při zjišťování účinku na soutěžní postavení žalobkyně přísnější kritérium.

      55      Nicméně, jak bylo uvedeno v bodě 35 tohoto rozsudku, z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že bez ohledu na to, zda
         je předmětné podporové opatření obecné, či individuální povahy, platí, že pokud žalobce zpochybňuje opodstatněnost rozhodnutí
         o posouzení podpory jako takové, musí prokázat, že má „zvláštní postavení“ ve smyslu výše citovaného rozsudku Plaumann v. Komise,
         přičemž tak tomu je zejména tehdy, když je postavení žalobce na trhu podstatně dotčeno podporou, která byla předmětem sporného
         rozhodnutí (viz zejména výše citovaný rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 70).

      56      Je-li takovéto dotčení prokázáno, pak okolnost, že se neurčitý počet jiných soutěžitelů může případně dovolávat obdobné újmy,
         není na překážku přípustnosti žaloby podané žalujícím podnikem. Jak na to ostatně poukázal generální advokát v bodě 65 svého
         stanoviska, výslovně uvedeným účelem AGL je ovlivnit strukturu předmětného trhu tím, že dojde k přesunu části poptávky po
         přírodním kamenivu k alternativním výrobkům, takže konkrétním cílem této daně je ovlivnit konkurenční postavení podniků působících
         na tomto trhu.

      57      Soud se proto nedopustil nesprávného právního posouzení při přezkumu podmínky osobního dotčení navrhovatelky.

      58      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba druhou část důvodu vzájemného kasačního opravného prostředku týkajícího se přípustnosti
         zamítnout. Vzájemný kasační opravný prostředek je tedy třeba v plném rozsahu zamítnout.

       K hlavnímu kasačnímu opravnému prostředku
      59      BAA uplatňuje na podporu svého kasačního opravného prostředku šest důvodů. Vytýká Soudu, že se dopustil nesprávného právního
         posouzení:

      –        tím, že posoudil existenci státní podpory neobjektivním způsobem;
      –        tím, že nepoužil správnou „kontrolní normu“;
      –        tím, že nesprávně posoudil „povahu a obecnou systematiku“ AGL;
      –        ohledně osvobození vývozů;
      –        tím, že potvrdil, že Komise neměla povinnost zahájit formální vyšetřovací řízení;
      –        tím, že dospěl k závěru, že napadené rozhodnutí bylo dostatečně odůvodněné.
       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného posouzení existence státní podpory
      60      BAA na podporu tohoto důvodu uvádí tři argumenty. Předně tvrdí, že zejména z bodu 117 napadeného rozsudku vyplývá, že Soud
         nepoužil objektivní pojem „státní podpora“. Dále podle ní v bodech 120 a 121 uvedeného rozsudku nesprávně odlišil projednávanou
         věc od skutkového stavu ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 8. listopadu 2001, Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer &
         Peggauer Zementwerke (C‑143/99, Recueil, s. I‑8365). Na posledním místě uvádí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení
         tím, že uznal, že ekologická daň není selektivní, postihuje-li konkrétní odvětví, aniž by přitom měl k dispozici přesnou definici
         tohoto odvětví.

       K první a druhé části prvního důvodu.
      61      Vzhledem k tomu, že první a druhá část důvodu spolu úzce souvisí, je třeba je zkoumat společně.

      –       Argumentace účastníků řízení
      62      BAA má za to, že Soud posoudil existenci státní podpory neobjektivním způsobem. Podle ustálené judikatury platí, že daňové
         opatření uplatňované selektivně na odvětví, která jsou z hlediska sledovaného cíle srovnatelná, musí být považováno za státní
         podporu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. června 1999, Belgie v. Komise, C‑75/97, Recueil, s. I‑3671, bod 31).

      63      Okolnost, že daňové opatření sleduje obecné politické cíle, nestojí v cestě tomu, aby bylo opatření kvalifikováno jako státní
         podpora. Rozdílné přístupy, které zakládá ekologická daň, proto lze nepovažovat za státní podpory pouze pod podmínkou, že
         jsou ospravedlněny ekologickou logikou inherentní této dani.

      64      BAA tvrdí, že Soud však zaujal v bodě 117 napadeného rozsudku jiný přístup, který byl dále potvrzen v bodech 115 a 128 téhož
         rozsudku, z něhož vyplývá, že se o selektivní přístup nejedná tehdy, když členský stát zavede pro některá odvětví ekologické
         daně nebo jimi zatíží určité zboží nebo služby, ale nezavede tyto ekologické daně pro všechny obdobné činnosti se srovnatelným
         dopadem na životní prostředí nebo ve všech odvětvích těžby v lomech a dolech, jež mají „stejný dopad“ na životní prostředí
         jako těžba kameniva.

      65      Jinak řečeno, Soud výslovně uvedl, že podniky podléhající dani a podniky, které jí nepodléhají, se nacházejí z hlediska environmentálního
         cíle sledovaného předmětným opatřením ve srovnatelné situaci, aniž by však učinil závěr, že tyto rozdíly vedou k selektivnímu
         přístupu a státní podpoře, a to i přesto, že, jak Soud uvedl v bodě 128 napadeného rozsudku, je tato volba vedená snahou zachovat
         mezinárodní konkurenceschopnost některých odvětví.

      66      Dále je toho názoru, že se Soud dopustil v bodech 120 a 121 napadeného rozsudku nesprávného posouzení tím, že odlišil projednávanou
         věc od skutkového stavu ve věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke,
         který se týkal snížení daně ze spotřeby elektrické energie a plynu přiznaného některým podnikům.

      67      BAA k tomu uvádí, že je třeba si všímat pouze účinku daňového opatření a že není rozdílu mezi osvobozením od obecně definované
         daně a vyloučením z rozsahu působnosti přísně vymezené daně. Účinek je stejný v tom, že dochází ke zvýhodnění některých podniků
         nebo některé výroby.

      68      Navrhovatelka na podporu své argumentace zopakovala, že lomy a doly, které těží materiály jako jsou břidlice, kaolín, ball
         clay, uhlí a lignit, byly vyloučeny z rozsahu působnosti AGL právě s cílem zachovat mezinárodní konkurenceschopnost.

      69      Komise a vláda Spojeného království tuto kritiku odmítají.

      70      Tvrzení, že daňové opatření uplatňované selektivně na odvětví, která jsou srovnatelná, musí být považováno za státní podporu,
         podle nich nepotvrzuje ani bod 31 výše citovaného rozsudku Belgie v. Komise, ani jiná judikatura.  Taková ekologická daň,
         jakou je AGL, podle nich ukládá některým podnikům mimořádnou povinnost, přičemž není pravda, že přiznává některým podnikům
         selektivní výhodu, ale spíše znevýhodňuje výrobce kameniva. Všechny ostatní podniky ze Spojeného království, které nejsou
         výrobci kameniva, této dani podle nich nepodléhají, takže uvedená „výhoda“ není v žádném smyslu slova selektivní.

      71      Spojené království tvrdí, že ekologická daň se liší od opatření ke snížení zátěže v tom, že ekologická daň ukládá mimořádnou
         povinnost určitému odvětví, zatímco opatření ke snížení zátěže přináší selektivní výhodu, která se vymyká systému povinností,
         kterými jsou podniky obvykle zatíženy.

      72      Soud podle něj dospěl k závěru, že tvrzené rozpory jsou odůvodněny logikou a cíli AGL, jak je vymezilo Spojené království.
         Komisi podle Spojeného království nepřísluší nahrazovat členský stát v tom, jak definuje environmentální cíle, které mají
         být naplňovány prostřednictvím takového autonomního daňového opatření, jakým je ekologická daň.

      73      Ačkoli BAA tvrdí opak, Soud v bodě 117 napadeného rozsudku nezavádí neobjektivní pojem „státní podpora“, ale připomíná v tomto
         bodě především obsah článku 6 ES, v němž je stanoveno, že požadavky na ochranu životního prostředí musí být zahrnuty do politik
         Společenství uvedených v článku 3 ES, který uvádí i politiku hospodářské soutěže.

      74      Komise dodává, že ačkoli BAA tvrdí opak, Soud se v bodě 115 napadeného rozsudku nesnažil odůvodnit osvobození od AGL, které
         bylo přiznáno některým výrobkům nebo podnikům, které podle cílů sledovaných předmětným daňovým opatřením měly podléhat této
         dani. Soud podle ní spíše poukázal na výsadní právo každého členského státu určit za současného stavu práva Společenství prioritní
         cíle, které hodlá naplňovat v oblasti ochrany životního prostředí prostřednictvím zavedení ekologických daní.

      75      V reakci na kritiku formulovanou BAA k bodu 128 napadeného rozsudku Komise uvádí, že otázka, zda určité opatření je státní
         podporou, musí být zkoumána na základě účinků tohoto opatření, a nikoli na základě jeho důvodů a cílů. Krom toho navrhovatelka
         podle ní rovněž přehlédla skutečnost, že daň je spíše nevýhoda než výhoda, což je důvod, proč členské státy mají v zásadě
         i nadále možnost neuložit svým podnikům mimořádné daňové povinnosti.

      76      Soud podle ní rovněž správně odlišil tuto věc do věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer
         & Peggauer Zementwerke. Zejména vzhledem k ekologickým cílům sledovaným opatřením, které bylo předmětem uvedené věci, nemohlo
         být snížení předmětné daně, které se omezovalo na výrobní odvětví s vyloučením odvětví služeb, podle Komise odůvodněno povahou
         nebo celkovou strukturou systému.

      77      Takovýto rozpor podle ní v projednávané věci neexistuje. I když v této věci bylo nesporné, že těžba uhlí nebo lignitu může
         mít rovněž určité dopady na životní prostředí, nelze tvrdit, že tyto dopady jsou totožné s dopady těžby kameniva, a že tedy
         nutně vyžadují stejné daňové zatížení. Vyloučení takovýchto činností z rozsahu působnosti daně je podle ní v souladu s obecnou
         systematikou této daně.

      78      Vláda Spojeného království dodává, že ve výše citovaném rozsudku Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
         se jednalo o selektivní osvobození od ekologické daně, která by jinak byla vybírána. Jinak řečeno, jednalo se o selektivní
         výhodu, zatímco vyloučení určitých odvětví z rozsahu působnosti AGL je podle ní výsledkem její logiky a rozsahu působnosti,
         a nikoli osvobozením od daně, která by jinak byla vybírána.

      –       Závěry Soudního dvora
      79      BAA v první a druhé části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že napadený rozsudek je v rozporu čl. 87 odst. 1 ES
         v tom směru, že Soud, nehledě na závěr, že se podniky povinné k AGL a podniky, které takovouto povinnost nemají, nacházejí
         z hlediska environmentálního cíle sledovaného touto daní ve srovnatelné situaci, dospěl k závěru, že sporné opatření nemá
         selektivní povahu. BAA v tomto ohledu odkazuje na body 115, 117 a 128 napadeného rozsudku. Kritizuje rovněž body 120 a 121
         rozsudku, v nichž Soud podle ní nesprávně odlišil projednávanou věc od skutkového stavu, který byl předmětem věci, v níž byl
         vydán výše citovaný rozsudek Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke.

      80      Body napadeného rozsudku uváděné v této části prvního důvodu kasačního opravného prostředku jsou následujícího znění:

      „115 V tomto ohledu je nutno zdůraznit, že členské státy, které si za současného stavu práva Společenství při neexistenci
         koordinace v této oblasti ponechávají svou pravomoc v oblasti environmentální politiky, jsou oprávněny zavádět odvětvové ekologické
         daně za účelem dosažení některých environmentálních cílů uvedených v předchozím bodě. Členské státy jsou zejména oprávněny
         při zvažování různých existujících zájmů vymezit své priority v oblasti ochrany životního prostředí, a stanovit tudíž zboží
         nebo služby, které chtějí podrobit ekologické dani. Z toho plyne, že pouze na základě okolnosti, že ekologické daň je ad hoc opatřením, které se vztahuje na určité specifické zboží nebo služby a které nemůže být v zásadě vztaženo na obecný systém
         zdanění použitelný na všechny obdobné situace se srovnatelným dopadem na životní prostředí, se nelze domnívat, že obdobné
         činnosti nepodléhající této ekologické dani požívají selektivní výhody.

      […]
      117   Jelikož v tomto právním rámci představují ekologické daně svou povahou specifická opatření přijatá členskými státy v rámci
         jejich environmentálních politik, tedy v oblasti, v nichž jim byly ponechány pravomoci při neexistenci harmonizačních opatření,
         přísluší Komisi, aby při posuzování ekologické daně vzhledem k pravidlům Společenství týkajícím se státních podpor přihlédla
         k požadavkům spojeným s ochranou životního prostředí uvedeným v článku 6 ES. Uvedený článek totiž stanoví, že tyto požadavky
         musí být zahrnuty zejména do vymezení a provádění režimu zajišťujícího, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská
         soutěž.

      […]
      120 V tomto ohledu se projednávaný spor liší od sporu, jenž byl rozhodnut výše uvedeným rozsudkem Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer
         & Peggauer Zementwerke, jehož se dovolává žalobkyně. V uvedeném rozsudku Soudní dvůr zkoumal nikoli vymezení věcné působnosti
         ekologické daně jako v projednávaném případě, nýbrž částečné osvobození od platby takové daně – zavedené v daném případě v rámci
         Strukturanpassungsgesetz (rakouský zákon o úpravě struktur) z roku 1996 ze spotřeby zemního plynu a elektrické energie podniky
         – poskytované výlučně podnikům vyrábějícím hmotné statky.

      121   Ve výše uvedeném rozsudku se zpochybňované rozlišování tedy netýkalo druhu výrobku podléhajícího dané ekologické dani, nýbrž
         průmyslových uživatelů podle toho, zda působili, či nepůsobili v primárním, či sekundárním sektoru národního hospodářství.
         Soudní dvůr konstatoval, že zvýhodnění podniků, jejichž hlavní činností je výroba hmotných statků, není odůvodněno povahou
         nebo celkovou strukturou daňového systému zavedeného podle Strukturanpassungsgesetz. Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že jelikož
         je spotřeba energie sektorem podniků vyrábějících hmotné statky a sektorem podniků poskytujících služby pro životní prostředí
         stejně škodlivá, nelze rozdílné zacházení s oběma těmito sektory odůvodnit ekologickými úvahami, z nichž vychází Strukturanpassungsgesetz.
         Soudní dvůr v tomto kontextu zamítl zejména argument rakouské vlády vedený myšlenkou zachování konkurenceschopnosti podniků
         vyrábějících hmotné statky, podle nějž částečné vrácení dotčených environmentálních daní pouze těmto podnikům bylo odůvodněno
         skutečností, že byly poměrně více dotčeny uvedenými daněmi než ostatní (body 44, 49 a 52 rozsudku).

      […]
      128   [Zaprvé] je nutno konstatovat, že materiály uváděné na trh za jiným účelem než kamenivo nespadají do oblasti podléhající AGL.
         Na rozdíl od tvrzení žalobkyně tedy jejich osvobození nemá žádný odchylný charakter ve vztahu k systému dané ekologické daně.
         Zejména rozhodnutí zavést ekologickou daň pouze v odvětví kameniva – a nikoli obecně ve všech oblastech těžby v lomech a dolech,
         jež mají stejný dopad na životní prostředí jako těžba kameniva – spadá do pravomoci dotyčného členského státu stanovit své
         priority v oblasti hospodářské, daňové a environmentální politiky. Taková volba, byť vedená snahou zachovat mezinárodní konkurenceschopnost
         některých odvětví, tedy neumožňuje zpochybnit soulad AGL se sledovanými environmentálními cíli (viz bod 115 výše).“

      81      K tomu, aby bylo možné odpovědět na výtky formulované navrhovatelkou, je třeba připomenout judikaturu Soudní dvora k posuzování
         otázky selektivity, která je jedním ze znaků pojmu státní podpory (rozsudek ze dne 6. září 2006, Portugalsko v. Komise, C‑88/03,
         Sb. rozh. s. I‑7115, bod 54).

      82      Článek 87 odst. 1 ES zakazuje státní podpory, které „zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví“, tedy selektivní podpory.
         Za účelem posouzení selektivity opatření je třeba přezkoumat, zda v rámci daného právního režimu toto opatření určité podniky
         zvýhodňuje vůči jiným podnikům, které se nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci (viz zejména výše citovaný rozsudek
         ze dne 13. února 2003, Španělsko v. Komise, C‑409/00, Recueil, s. I‑1487, bod 47; Portugalsko v. Komise, bod 54, jakož i rozsudek
         ze dne 11. září 2008, UGT‑Rioja a další, C‑428/06 až 434/06, Sb. rozh. s. I-0000, bod 46).

      83      Podle ustálené judikatury rovněž platí, že pojem „státní podpora“ nezahrnuje státní opatření zavádějící rozlišení mezi podniky,
         a tedy a priori selektivní, pokud toto rozlišení vyplývá z povahy nebo systematiky daňové soustavy, do níž tato opatření patří (viz v tomto
         smyslu výše citované rozsudky Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, bod 42, jakož i Portugalsko v. Komise,
         bod 52).

      84      Soudní dvůr dále opakovaně judikoval, že cíl státních zásahů sám o sobě nepostačuje k tomu, aby tyto zásahy nebyly kvalifikovány
         jako podpory ve smyslu článku 87 ES (viz zejména rozsudky ze dne 26. září 1996, Francie v. Komise, C‑241/94, Recueil, s. I‑4551,
         bod 21; ze dne 29. dubna 1999, Španělsko v. Komise, C‑342/96, Recueil, s. I‑2459, bod 23, a výše uvedený rozsudek ze dne 17. června
         1999, Belgie v. Komise, bod 25).

      85      Článek 87 odst. 1 totiž nerozlišuje podle důvodů nebo cílů státních zásahů, ale definuje je podle jejich účinků (rozsudek
         ze dne 29. února 1996, Belgie v. Komise, C‑56/93, Recueil, s. I‑723, bod 79, a výše citované rozsudky ze dne 26. září 1996,
         Francie v. Komise, bod 20, ze dne 17. června 1999, Belgie v. Komise, bod 25, a ze dne 13. února 2003, Španělsko v. Komise,
         bod 46).

      86      Ve světle této judikatury nelze než dospět k závěru, že bod 115 napadeného rozsudku, v němž Soud uvedl, že členské státy jsou
         oprávněny při zvažování různých existujících zájmů vymezit své priority v oblasti ochrany životního prostředí, a stanovit
         tudíž zboží nebo služby, které chtějí podrobit ekologické dani, takže na základě okolnosti, že takováto daň se nevztahuje
         na všechny obdobné činnosti se srovnatelným dopadem na životní prostředí, se nelze domnívat, že obdobné činnosti nepodléhající
         této ekologické dani požívají selektivní výhody, je v rozporu s čl. 87 odst. 1 ES, jak jej vykládá Soudní dvůr.

      87      Generální advokát v bodě 98 svého stanoviska uvedl, že tento přístup, který je založen na tom, že zohledňuje pouze sledovaný
         ekologický cíl, a priori vylučuje, aby bylo jako „selektivní výhoda“ kvalifikováno vynětí z daňové povinnosti přiznané subjektům, které se nacházejí
         z pohledu sledovaného cíle ve srovnatelné situaci, a to nezávisle na účincích předmětného daňového opatření, navzdory tomu,
         že článek 87 odst. 1 nerozlišuje podle důvodů nebo cílů státních zásahů, ale definuje je podle jejich účinků.

      88      Ke stejnému závěru je tím spíše nutné dospět u bodu 128 napadeného rozsudku, podle něhož případná nesoudržnost v definici
         rozsahu působnosti AGL ve vztahu ke sledovaným ekologickým cílům může být odůvodněná, a to i v případě, že je založena na
         cílech nesouvisejících s ochranou životního prostředí, jako je například snaha o zachování mezinárodní konkurenceschopnosti
         určitých odvětví. Na rozdílný přístup k podnikům tedy nelze nahlížet ani tak, že je ospravedlněn povahou nebo strukturou systému,
         do něhož toto opatření patří (viz v tomto smyslu zejména výše citovaný rozsudek Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer
         Zementwerke, bod 54).

      89      Soud v bodech 120 a 121 napadeného rozsudku rovněž nesprávně odlišil projednávanou věc od věci, v níž byl vydán výše citovaný
         rozsudek Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, s odůvodněním, že uvedený rozsudek se netýkal vymezení
         věcné působnosti ekologické daně, jak tomu je v projednávaném případě, nýbrž částečného osvobození od platby takové daně přiznaného
         určité kategorii podniků. Článek 87 odst. 1 totiž definuje státní zásahy podle jejich účinků, a tedy nezávisle na použitých
         institutech.

      90      Zajisté platí, jak Soud uvedl v bodě 117 napadeného rozsudku, že přísluší Komisi, aby při posuzování specifického opatření
         – jakým je ekologická daň zavedená členskými státy v oblasti, v níž si při neexistenci harmonizačních opatření zachovávají
         své pravomoci – z hlediska pravidel Společenství, kterými se řídí státní podpory, přihlédla k požadavkům spojeným s ochranou
         životního prostředí uvedeným v článku 6 ES, podle kterého musí být tyto požadavky zahrnuty zejména do vymezení a provádění
         režimu zajišťujícího, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž.

      91      Je rovněž třeba připomenout, že ochrana životního prostředí je jedním z hlavních cílů Společenství. Článek 2 ES v tomto směru
         stanoví, že posláním Společenství je podporovat „vysokou úroveň ochrany a zlepšování kvality životního prostředí“ a čl. 3
         odst. 1 písm. l) ES za tímto účelem upravuje zavedení „politiky v oblasti životního prostředí“ (viz rozsudky ze dne 7. února
         1985, ADBHU, 240/83, Recueil, s. 531, bod 13; ze dne 20. září 1988, Komise v. Dánsko, 302/86, Recueil, s. 4607, bod 8; ze
         dne 2. dubna 1998, Outokumpu, C‑213/96, Recueil, s. I‑1777, bod 32, a ze dne 13. září 2005, Komise v. Rada, C‑176/03, Sb. rozh.
         I‑7879, bod 41).

      92      Nicméně, i přes legitimitu požadavků ochrany životního prostředí, nemůže povinnost zohlednit tyto požadavky ospravedlnit vyloučení
         selektivních opatření – a to ani těch, která jsou specifická, jak je tomu v případě ekologických daní – z působnosti čl. 87
         odst. 1 ES (viz v tomto smyslu zejména výše citovaný rozsudek ze dne 13. února 2003, Španělsko v. Komise, bod 54), jelikož
         environmentální cíle mohou být v každém případě řádně zohledněny v rámci posuzování slučitelnosti státního podporového opatření
         se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 ES.

      93      Z výše uvedených důvodů je první i druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku opodstatněná.

       Ke třetí části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
      –       Argumentace účastníků řízení
      94      BAA tvrdí, že Soud přesně a objektivně nevymezil „odvětví kameniva“. Navrhovatelka Soud zejména kritizuje za to, že uznal,
         že některé geologicky odlišné horniny, jako jsou břidlice, jílovitá břidlice, ball clay či kaolín, nejsou součástí odvětví
         kameniva, a vytýká mu, že nevzal v úvahu příslušné důkazy, které předložila s cílem prokázat, že vymezení odvětví kameniva,
         z něhož Soud vycházel, nemůže vysvětlit rozdíl v daňovém zacházení, k němuž dochází mezi podniky, které se nacházejí ve srovnatelné
         situaci.

      95      Komise a vláda Spojeného království jsou toho názoru, že tvrzení BAA, že Soud přesně a objektivně nevymezil dotčené odvětví,
         je nesprávné. Mají dále za to, že Soud správně pochopil, jaký je rozsah působnosti AGL a o která odvětví se jedná. Soud podle
         nich výslovně uvedl, že takové materiály, jako jsou zejména břidlice a jílovitá břidlice vyšší kvality, zpravidla nemohou
         být využívány jako kamenivo kvůli svým fyzikálním vlastnostem. V každém případě se jedná o posouzení skutkového stavu Soudem,
         které BAA nemůže v rámci kasačního opravného prostředku zpochybňovat.

      –       Závěry Soudního dvora
      96      Z článku 225 ES a z prvního pododstavce článku 58 statutu Soudního dvora vyplývá, že jedině Soud je příslušný zjistit skutkový
         stav, kromě případu, kdy věcná nesprávnost těchto zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a tento
         skutkový stav posoudit. Pokud Soud zjistil nebo posoudil skutkový stav, Soudní dvůr je na základě článku 225 ES příslušný
         k výkonu přezkumu právní kvalifikace těchto skutkových okolností a právních důsledků, které z nich Soud vyvodil (viz zejména
         rozsudky ze dne 6. dubna 2006, General Motors v. Komise, C‑551/03 P, Sb. rozh. s. I‑3173, bod 51, jakož i ze dne 22. května
         2008, Evonik Degussa v. Komise a Rada, C‑266/06 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 72).

      97      Soudní dvůr není příslušný ke zjišťování skutkového stavu a v zásadě ani k přezkoumávání důkazů, které Soud přijal na podporu
         tohoto skutkového stavu. Pokud totiž tyto důkazy byly řádně získány a byly dodrženy obecné právní zásady a procesní pravidla
         použitelná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů, je Soud jediný příslušný k posouzení hodnoty, jakou je třeba přiznat
         důkazům, které mu byly předloženy. Takové posouzení tudíž nepředstavuje, s výhradou případu zkreslení těchto důkazů, právní
         otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (viz zejména výše citované rozsudky General Motors v. Komise,
         bod 52, jakož i Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 73).

      98      Krom toho je třeba připomenout, že takové zkreslení musí zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž by bylo nutné provést
         nové posouzení skutkového stavu a důkazů (viz zejména výše citované rozsudky, General Motors v. Komise, bod 54, jakož i Evonik
         Degussa v. Komise a Rady, bod 74).

      99      Navrhovatelka Soudu v podstatě vytýká, že nepřihlédl k důkazům, které mu předložila s cílem prokázat, že neexistují objektivní
         důvody k tomu, aby některé typy geologicky odlišných hornin, jako jsou břidlice, jílovitá břidlice, ball clay nebo kaolín,
         nebyly zahrnuty do „odvětví kameniva“, a že tudíž neexistuje takovéto přesně vymezené odvětví, které by bylo možné odlišit
         od „odvětví“, která nemají povinnost k dani.

      100    Jak vyplývá z judikatury připomenuté v bodech 96 až 98 tohoto rozsudku, k interpretaci důkazů a posouzení jejich důkazní hodnoty
         je přitom příslušný pouze Soud. Vzhledem k tomu, že žádné zkreslení těchto důkazů nebylo BAA prokázáno, ba ani tvrzeno, musí
         být tato část prvního důvodu kasačního opravného prostředku odmítnuta jako nepřípustná.

      101    Vzhledem k výše uvedeným úvahám musí být první a druhé části důvodu kasačního opravného prostředku vyhověno, zatímco jeho
         třetí část musí být odmítnuta.

       K druhému důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se rozsahu soudního přezkumu prováděného Soudem
       Argumentace účastníků řízení
      102    BAA tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že svůj přezkum omezil, jak uvádí v bodě 118 napadeného
         rozsudku, na ověření toho, zda v případě sporného rozhodnutí nedošlo ke zjevně nesprávnému posouzení, namísto toho, aby věc
         v plném rozsahu meritorně přezkoumal. BAA zastává názor, že přístup, který Soud zvolil, by byl správný v případě rozhodnutí
         o slučitelnosti podpory s vnitřním trhem podle čl. 87 odst. 3 ES, nevyhovuje však případu, kdy se jedná o kvalifikaci určitého
         opatření jako „státní podpory“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (viz zejména rozsudek ze dne 16. května 2000, Francie v. Ladbroke
         Racing a Komise, C‑83/98 P, Recueil, s. I‑3271, bod 25).

      103    BAA tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, kterým je stižena celá analýza merita napadeného rozsudku,
         když nepoužil správnou „kontrolní normu“. Tím, že Soud vycházel z „široké posuzovací pravomoci“ Komise, podle BAA pominul
         skutečnost, že pojem „státní podpora“ je objektivní povahy.

      104    Komise a vláda Spojeného království tvrdí, že navrhovatelka přehlíží skutečnost, že se Soud v bodě 118 napadeného rozsudku
         nezabývá pojmem „podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES ani neposuzuje „slučitelnost“ ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES, ale pojednává
         spíše o rozsahu přezkumu rozhodnutí přijatého Komisí podle čl. 88 odst. 3 ES nezahájit formální řízení upravené v čl. 88 odst. 2 ES.

      105    Mají za to, že rozsah přezkumu, který Soud ozřejmil v bodě 118 napadeného rozsudku, odpovídá judikatuře (výše citovaný rozsudek
         Matra, body 45 a 46). Skutečnost, že státní podpora je objektivním pojmem, podle nich nemá vliv na tento základní rozsah přezkumu,
         který se uplatňuje u rozhodnutí přijatých podle čl. 88 odst. 3 ES.

      106    Dodávají, že žalobními důvody, které BAA uplatnila v řízení v prvním stupni, se samotná BAA snažila prokázat, že sporné rozhodnutí
         bylo stiženo celou řadou zjevných nesprávností v posouzení.

      107    Vláda Spojeného království dále poukazuje na to, že se Soud v žádném případě neomezil na omezený soudní přezkum, nýbrž provedl
         vyčerpávající přezkum předmětné právní otázky.

       Závěry Soudního dvora
      108    BAA prostřednictvím tohoto důvodu Soudu vytýká, že rozhodnutí Komise, jímž odmítla kvalifikovat AGL jako státní podporu ve
         smyslu čl. 87 odst. 1 ES, přezkoumal pouze okrajově, přičemž svůj přezkum omezil na to, zda nedošlo ke zjevně nesprávnému
         posouzení.

      109    Soud v bodě 118 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že při přezkumu rozhodnutí Komise o nezahájení formálního vyšetřovacího
         řízení upraveného v čl. 88 odst. 2 ES se soud Společenství musí omezit „s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má
         Komise při provádění čl. 88 odst. 3 ES“, na ověření, zda byla dodržena procesní pravidla a pravidla týkající se odůvodnění,
         jakož i na ověření věcné správnosti skutkových zjištění k provedení zpochybňované volby, neexistence zjevně nesprávného posouzení
         skutkového stavu a neexistence zneužití pravomoci.

      110    Jak BAA správně uvedla, rozbor napadeného rozsudku, a zejména pak jeho bodů 134, 139, 154 či 171 potvrzuje, že Soud posouzení
         otázky, zda AGL spadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES, které provedla Komise, skutečně přezkoumal pouze v omezené míře.

      111    Podle judikatury Soudního dvora přitom platí, že pojem „státní podpora“, jak je definován ve Smlouvě, má právní povahu a musí
         být vykládán na základě objektivních skutečností. Z tohoto důvodu musí soud Společenství v zásadě a s ohledem jak na konkrétní
         skutečnosti sporu, o kterém rozhoduje, tak na technickou nebo komplexní povahu posouzení učiněných Komisí v plném rozsahu
         přezkoumat, zda opatření spadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES (viz zejména výše citovaný rozsudek Francie v. Ladbroke Racing
         a Komise, bod 25).

      112    Jak uvedl generální advokát v bodě 144 svého stanoviska, není žádný důvod k tomu, aby Komise při přijímání rozhodnutí podle
         čl. 88 odst. 3 ES disponovala „širokou posuzovací pravomocí“ ohledně kvalifikace určitého opatření jako „státní podpory“ ve
         smyslu čl. 87 odst. 1 ES, která by znamenala – na rozdíl od toho, co vyplývá judikatury uvedené v předcházejícím bodě –, že
         soudní přezkum posouzení Komise nebude v zásadě prováděn v plném rozsahu.

      113    Z ustálené judikatury navíc vyplývá, že když se Komisi na základě prvního šetření v rámci řízení podle čl. 88 odst. 3 nepodaří
         nabýt přesvědčení, že předmětné státní opatření buď není „podporou“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, nebo, pokud je kvalifikováno
         jako podpora, že je slučitelné se Smlouvou, nebo pokud jí toto řízení neumožnilo překonat veškeré problémy, které obnáší posouzení
         slučitelnosti zkoumaného opatření, má tento orgán povinnost zahájit řízení upravené v čl. 88 odst. 2 ES, „aniž by v tomto
         ohledu disponoval posuzovací pravomocí“ (viz v tomto smyslu zejména výše citované rozsudky Matra v. Komise, bod 33, jakož
         i Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 39). Soud v bodě 165 napadeného rozsudku uvedl, že tato povinnost je ostatně výslovně
         potvrzena ustanoveními čl. 4 odst. 4 ve spojení s čl. 13 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999.

      114    Je pravda, že Soudní dvůr rovněž judikoval, že pokud jde o otázku, zda opatření spadá do působnosti čl. 87 odst. 1, je soudní
         přezkum omezený, je-li posouzení Komise technické či komplexní povahy (viz zejména výše citované rozsudky Francie v. Ladbroke
         Racing a Komise, bod 25; Matra v. Komise, body 29 a 30; rozsudek ze dne 29. února 1996, Belgie v. Komise, body 10 a 11, jakož
         i rozsudek Španělsko v. Lenzing, bod 56). Soud nicméně nedospěl k závěru, že tomu tak bylo v projednávané věci.

      115    BAA tedy oprávněně tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, kterým je stižena celá analýza merita sporného
         rozhodnutí, když posouzení otázky, zda AGL spadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES, které provedla Komise, nepřezkoumal v plném
         rozsahu.

      116    Vzhledem k výše uvedeným úvahám musí být druhému důvodu kasačního opravného prostředku vyhověno.

       Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení, jehož se Soud údajně dopustil
            při posuzování povahy a obecné systematiky AGL
      117    BAA tvrdí, že se Soud dopustil několika nesprávností při posuzování povahy a obecné systematiky AGL. Tato tvrzení se týkají
         údajných vnitřních rozporů v definici předmětu daně, které jdou podle BAA na vrub skutečnosti, že nebyly zahrnuty některé
         materiály nebo výrobky.

      118    Navrhovatelka má za to, že teoretické zdůvodnění rozdílů, které činí AGL, neodpovídá skutečné působnosti AGL. Soud podle ní
         ohledně povahy a obecné systematiky AGL rozvinul svoji vlastní logiku. V důsledku toho podle ní chybně použil čl. 88 odst. 3 ES
         a článek 253 ES a zkreslil smysl důkazů, které mu byly předloženy.

      119    Komise má za to, že tento důvod musí být prohlášen za nepřípustný, neboť se týká četných skutkových otázek spíše než otázek
         právních. BAA podle ní tvrdí, že Soud zkreslil skutečnosti, a zpochybňuje skutková zjištění Soudu v rámci projednávání otázky působnosti
         AGL. Podstatou argumentace Komise je, že se tento důvod kasačního opravného prostředku rovná návrhu na nové posouzení skutkového
         stavu, k němuž není Soud dvůr v rámci řízení o opravném kasačním prostředku příslušný.

      120    Vláda Spojeného království je rovněž toho názoru, že tento důvod musí být prohlášen za nepřípustný, neboť posouzení důkazů
         Soudem, zjištění skutkových okolností a závěry, které vyvodí z důkazů, které jsou mu předloženy, jsou skutkovými otázkami,
         jejichž přezkum Soudní dvůr neprovádí. I pokud by byl tento důvod shledán zčásti přípustným, je podle jejího názoru zjevně
         neopodstatněný. Vláda Spojeného království totiž zastává názor, že Soud mohl oprávněně dospět k těm skutkovým zjištěním ohledně
         působnosti AGL, která učinil a která jsou podle ní s ohledem na důkazy, které mu byly předloženy, dokonale odůvodněná.

       Úvodní poznámky
      121    Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury z článku 225 ES, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora
         a čl. 112 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesným způsobem uvádět
         kritizované části rozsudku, jehož zrušení se navrhovatel domáhá, jakož i právní argumenty, kterými je tento návrh konkrétně
         podpořen (viz zejména rozsudek ze dne 19. ledna 2006, Comunità montana della Valnerina v. Komise, C‑240/03 P, Sb. rozh. s. I‑731,
         bod 105).

      122    Požadavky kladené na odůvodnění vyplývající z těchto ustanovení tedy nesplňuje kasační opravný prostředek, který se omezuje
         na opakování nebo doslovné převzetí důvodů a argumentů, které byly uplatněny před Soudem, včetně těch, které byly založeny
         na skutečnostech jím výslovně zamítnutých. Takový kasační opravný prostředek totiž ve skutečnosti představuje návrh směřující
         pouze k opětovnému přezkoumání žaloby podané k Soudu, což nespadá do pravomoci Soudního dvora (viz zejména výše citovaný rozsudek
         Comunità montana della Valnerina v. Komise, bod 106).

      123    Nicméně, jestliže navrhovatel zpochybňuje výklad nebo použití práva Společenství Soudem, právní otázky přezkoumané v prvním
         stupni mohou být v rámci kasačního opravného prostředku znovu projednány. Jestliže by totiž navrhovatel nemohl tímto způsobem
         založit svůj kasační opravný prostředek na důvodech nebo argumentech již použitých před Soudem, řízení o kasačním opravném
         prostředku by bylo zčásti zbaveno svého smyslu (viz zejména výše citovaný rozsudek Comunità montana della Valnerina v. Komise,
         bod 107).

      124    Tak tomu je v projednávané věci jak u první části tohoto důvodu, tak u druhé a třetí části téhož důvodu, takže, ačkoli Komise
         tvrdí opak, jsou všechny tři části tohoto důvodu přípustné.

       K první části třetího důvodu kasačního opravného prostředku, která se týká skutečnosti, že AGL podléhají některé přírodní
         materiály, které nejsou používány jako kamenivo a pro které neexistují substituční materiály

      –       Argumentace účastníků řízení
      125    BAA v rámci prvního důvodu Soudu vytýká, že v bodech 135 a 136 napadeného rozsudku uznal, že na základě zásady „znečišťovatel
         platí“ je uplatnění AGL na některé přírodní materiály, pro něž neexistují substituční materiály – jako jsou žula používaná
         jako štěrk nebo červený štěrk používaný pro povrch chodníků – odůvodněné, ačkoli sporné rozhodnutí uvádí, že písek, kámen
         a štěrk, které jsou těženy jako přírodní materiály, jsou osvobozeny od daně v případě, že nejsou používány jako kamenivo,
         s tím odůvodněním, že pro tyto účely nemohou být nahrazeny ekologičtějšími substitučními materiály.

      126    BAA tvrdí, že Soud vzhledem k tomu, že sporné rozhodnutí uznalo nenahraditelnost jako okolnost, na jejímž základě mohou být
         některé způsoby použití přírodních materiálů, které by jinak podléhaly dani, vyňaty z působnosti AGL, nahradil pro účely odůvodnění
         zdanění nenahraditelných materiálů posouzení Komise svým vlastním, přičemž se opřel o zásadu „znečišťovatel platí“. Navíc
         podle ní tuto zásadu uplatnil selektivním způsobem a své závěry nedostatečně odůvodnil.

      127    Komise na to reaguje tvrzením, že BAA pomíjí skutečnost, že AGL je odvětvovou daní, která se omezuje na odvětví kameniva,
         což vysvětluje, proč nenahraditelné produkty, jako jsou písek, kámen a štěrk, které nejsou prodávány ani používány jako kamenivo,
         mohou být od předmětné daně osvobozeny. Jsou-li tyto produkty využívány jako kamenivo, odpovídá jejich zatížení AGL cíli internalizovat
         environmentální náklady spojené s výrobou a používáním přírodního kameniva. Uvedená část důvodu je tedy podle ní neopodstatněná.

      –       Závěry Soudního dvora
      128    Soud v bodě 124 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že v oznámení a napadeném rozhodnutí se jednak výslovně uvádí, že účelem
         AGL je maximalizace využívání recyklovaného kameniva nebo dalších substitučních materiálů oproti přírodnímu kamenivu a podpora
         racionálního využití přírodního kameniva, tedy přírodních neobnovitelných zdrojů, a jednak se v nich implicitně odkazuje na
         „internalizaci environmentálních nákladů v souladu se zásadou ‚znečišťovatel platí‘ “, když se v nich rámci stanovení cílů
         AGL uvádí, že „ekologické náklady těžby přírodního kameniva, na něž se daň zaměřuje, zahrnují hluk, prach, zásahy do biodiverzity
         a vizuální degradaci“. Soud k tomu v témže bodě dodal, že tyto cíle jsou jasně formulovány v dopise orgánů Spojeného království
         Komisi ze dne 19. února 2002.

      129    I kdyby se potvrdilo, že Soud nahradil odůvodnění sporného rozhodnutí svým vlastním tím, že v bodě 124 napadeného rozsudku
         odkázal na zásadu „znečišťovatel platí“ a v bodech 135 a 136 ospravedlnil zdanění výrobků, jež údajně nemohou být nahrazeny
         substitučními produkty, s poukazem na cíl „směřující k internalizaci environmentálních nákladů spojených s výrobou přírodního
         kameniva“, ani v takovém případě by nemohla obstát výtka, že Soud v bodech 135 a 136 uvedeného rozsudku rozvinul, pokud jde
         o obecnou systematiku AGL, svoji vlastní logiku, neboť zamítnutí žalobního důvodu uplatněného v řízení v prvním stupni se
         jeví jako opodstatněné i z jiných důvodů (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 47).

      130    Jak Komise správně uvedla, tvrzení BAA, na něž Soud reagoval v bodech 135 a 136 napadeného rozsudku, totiž spočívají na chybném
         předpokladu, že vyloučení přírodních materiálů nevyužívaných jako kamenivo z působnosti AGL bylo odůvodněno neexistencí substitučních
         materiálů. Jak ale uvedl generální advokát v bodě 108 svého stanoviska, z odůvodnění sporného rozhodnutí vyplývá, že vyloučení
         uvedených materiálů lze ve skutečnosti vysvětlit snahou britských orgánů zatížit touto daní pouze ty materiály, které spadají
         do odvětví kameniva.

      131    Výtka založená na selektivním uplatňování zásady „znečišťovatel platí“ proto musí být odmítnuta jako neúčinná. Rovněž nic
         nenasvědčuje tomu, že je odůvodnění příslušných bodů napadeného rozsudku nedostatečné, třebaže vychází z chybného předpokladu.

      132    Za těchto podmínek musí být první část třetího důvodu kasačního opravného prostředku v plném rozsahu zamítnuta.

       K druhé části důvodu kasačního opravného prostředku, týkající se výběru AGL z některých výrobků odvozených z těžby nenahraditelných
         primárních materiálů, které nejsou zdaňovány

      –       Argumentace účastníků řízení
      133    V rámci druhé části třetího důvodu zaměřuje BAA svoji kritiku na úvahy Soudu obsažené v bodech 112 a 137 napadeného rozsudku,
         na jejichž základě odmítl tvrzení, že zdanění některých produktů odvozených z těžby nenahraditelných primárních materiálů,
         které samy o sobě nejsou zdaňovány, není v souladu s cíli AGL. BAA tvrdí, že tyto vedlejší produkty nemají být zdaňovány,
         neboť se jedná o „sekundární“ kamenivo.

      134    V bodě 112 napadeného rozsudku si podle ní Soud nesprávně vyložil bod 29 odůvodnění sporného rozhodnutí, když měl za to, že
         pojem „sekundární“ kamenivo označuje obecně ty materiály, které nepodléhají dani. Soud tím podle ní nahradil odůvodnění Komise
         svým vlastním a nedostatečně odůvodnil závěry, k nimž dospěl.

      135    Soud se podle BAA dále dopustil v bodě 137 napadeného rozsudku několika nesprávností v právním posouzení tím, že přijal odůvodnění
         odlišnosti sekundárního kameniva, pokud jde o jeho zdanění AGL. BAA Soudu konkrétně vytýká, že environmentální logiku zásady
         „znečišťovatel platí“ použil selektivně, že bez jediného důkazu uznal, že nemožnost omezit objem těchto vedlejších produktů
         je důvodem pro uvedenou odlišnost, že vycházel z údajného relativně malého rozdílu v ceně kameniva nižší kvality a nenahraditelných
         materiálů, jejichž je vedlejším produktem, a že v tomto kontextu chybně odkázal na body 4.10 až 4. 15 dopisu Spojeného království
         ze dne 19. února 2002.

      136    Komise tvrdí, že kritika BAA namířená proti té části napadeného rozsudku, v níž byl učiněn závěr, že zdanění kameniva nižší
         kvality, které je produktem odvozeným z těžby nezdaňovaných materiálů, jako například kamenivo pocházející z těžby vápence,
         opracovaný kámen nebo křemičitý písek, je slučitelné s povahou a obecnou systematikou AGL, je neoprávněná.

      137    Pokud jde zaprvé o kritiku namířenou proti bodu 112 napadeného rozsudku, Komise tvrdí, že když se v bodě 29 odůvodnění sporného
         rozhodnutí hovoří o primárním kamenivu, jedná se o odkaz na zdaňované produkty, zatímco odkaz na sekundární kamenivo uvádí
         vyňaté druhy kameniva, jejichž výčet je uveden v zákoně. Skutkové zjištění, k němuž dospěl Soud ve výše citovaném bodu 112,
         tedy není vadné.

      138    Pokud jde o bod 137 napadeného rozsudku, Komise zastává názor, že ačkoli BAA tvrdí opak, zásada „znečišťovatel platí“ nutně
         nepředpokládá výběr AGL z vedlejších produktů některých jiných nezdaňovaných produktů, jako jsou břidlice, neboť je věcí politického
         rozhodnutí členských států, zda budou zdaňovat produkty z odvětví kameniva, a nikoli ostatní odvětví, která kamenivo obvykle
         neprodukují, jako jsou těžba břidlice a z ní pocházející vedlejší produkty.

      139    Soud tak údajně v bodě 137 napadeného rozsudku uvedl, že poměrně malý rozdíl v cenách kameniva nízké kvality a nenahraditelných
         materiálů, jejichž je vedlejším produktem, odůvodňuje zdaňování odvozeného kameniva, aby tak byl snížen poměr kameniva nízké
         kvality. Komise má za to, že kritika BAA namířená proti závěrům Soudu ohledně poměru cen předmětných produktů a proti odkazu
         na dopis Spojeného království ze dne 19. února 2002 je neopodstatněná.

      –       Závěry Soudního dvora
      140    BAA Soudu zaprvé vytýká, že v bodě 112 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že pojem „sekundární“ kamenivo použitý ve sporném
         rozhodnutí, konkrétně pak v bodě 29 jeho odůvodnění, označuje obecně materiály, které nepodléhají AGL, ačkoli ve skutečnosti
         se tento pojem týká odvozených produktů, které pocházejí z těžby „primárních“ materiálů, jež jsou produktem, který je předmětem
         hlavní činnosti lomu. Soud tak podle ní nahradil odůvodnění Komise svým vlastním.

      141    K tomu je třeba připomenout, že v rámci přezkumu legality podle článku 230 ES mají Soudní dvůr a Soud pravomoc rozhodovat
         o žalobách na neplatnost podaných pro nedostatek příslušnosti, pro porušení podstatných formálních náležitostí, pro porušení
         Smlouvy nebo jakéhokoli právního předpisu týkajícího se jejího provádění anebo pro zneužití pravomoci. Článek 231 ES stanoví,
         že je-li žaloba opodstatněná, je napadený akt prohlášen za od počátku neplatný. Soudní dvůr ani Soud tedy nemohou v žádném
         případě nahradit odůvodnění autora napadeného aktu svým vlastním (viz zejména rozsudek ze dne 27. ledna 2000, DIR International
         Film a další v. Komise, C‑164/98 P, Recueil, s. I‑447, bod 38).

      142    Ačkoliv v řízení o žalobě na neplatnost může Soud dospět k tomu, že vyloží odůvodnění uvedené v napadeném rozhodnutí způsobem,
         který se liší od odůvodnění jeho autora, či dokonce, za určitých okolností, odmítne formální odůvodnění autora rozhodnutí,
         nemůže tak učinit, pokud neexistuje závažná skutečnost, která takovýto postup odůvodňuje (výše citovaný rozsudek DIR International
         Film a další v. Komise, bod 42).

      143    V bodě 29 odůvodnění sporného rozhodnutí se výslovně uvádí, že: „[...] AGL bude vybírána pouze z přírodního kameniva. AGL
         nebude vybírána z kameniva vytěženého jako vedlejší produkty nebo odpad jiných postupů (sekundární kamenivo) ani z recyklovaného
         kameniva“. Krom toho Komise v bodě 23 odůvodnění tohoto rozhodnutí uvádí, že [s]truktura a dosah daně odrážejí značný rozdíl
         mezi těžbou „přírodního kameniva“, která vede k nežádoucím důsledkům pro životní prostředí, a výrobou „sekundárního“ nebo
         recyklovaného kameniva, která představuje významný přínos pro nakládání s kamenem, pískem a štěrkem pocházejícími z těžby
         a jiných prací či nakládání prováděné legálně k různým účelům.

      144    Proto se Soud tím, že v bodě 112 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že Komise vycházela ve sporném rozhodnutí, konkrétně
         pak v bodě 29 jeho odůvodnění, z toho, že výraz „primární kamenivo“ označuje především „kamenivo, které podléhá AGL“, zatímco
         výraz „sekundární kamenivo“ označuje především „vyňaté“ druhy kameniva, jejichž výčet je uveden v zákoně, z čehož pak zejména
         dovodil, že se Komise omezila na to, že v citovaném bodu uvedla, že „AGL nebude vybírána z odvozených produktů nebo odpadů
         z prvotní těžby, pokud jsou osvobozeny zákonem“, dopustil výkladového omylu a nahradil výklad, který vyplývá přímo ze sporného
         rozhodnutí, svým vlastním výkladem, ačkoli tento postup nebyl odůvodněn žádnou závažnou skutečností.

      145    Za těchto okolností je třeba první výtce druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku vyhovět.

      146    BAA Soudu dále vytýká, že uznal odůvodněnost výběru AGL z některých produktů pocházejících z těžby materiálů, které AGL nepodléhají.
         Navrhovatelka tvrdí, že v tomto ohledu došlo k nahrazení odůvodnění, nesprávnému posouzení a ke zkreslení důkazů.

      147    Soud v bodě 137 napadeného rozsudku nejprve uvedl, že „zásada ‚znečišťovatel platí‘ umožnila rovněž odůvodnit zdanění výrobků
         odvozených z těžby materiálů, jež nelze nahradit substitučními produkty, zejména zdanění kameniva nízké kvality [...], jak
         vyplývá z dopisu orgánů Spojeného království ze dne 19. února 2002“.

      148    Soud v uvedeném bodu dále uvádí, že „zdanění těchto výrobků může být mimoto odůvodněno také cílem – jehož se rovněž dovolává
         vedlejší účastník ve výše uvedeném dopise – směřujícím k podpoře racionálnější těžby kameniva a racionálnějšímu zacházení
         s ním, tak aby byl snížen poměr kameniva nízké kvality. Tento poměr, který je v jednotlivých kamenolomech odlišný, jak zdůrazňuje
         žalobkyně, totiž může být týmž kamenolomem změněn. Komise přitom v tomto ohledu zejména ve své žalobní odpovědi zdůraznila,
         aniž by jí žalobkyně odporovala, poměrně malý rozdíl v cenách kameniva nízké kvality a nenahraditelných materiálů, jichž je
         vedlejším produktem.“

      149    Pokud jde nejprve o výtky vycházející z toho, že Soud údajně bez jediného důkazu uznal, že nemožnost omezit objem vedlejších
         produktů odůvodňuje zdanění některých druhů sekundárního kameniva, přičemž se, jak tvrdí navrhovatelka, chybně opřel o údajně
         relativně malý rozdíl v ceně kameniva nižší kvality a nenahraditelných materiálů, jichž je vedlejším produktem, a chybně odkázal
         na body 4.10 až 4. 15 dopisu Spojeného království ze dne 19. února 2002, postačuje uvést, že je těmito výtkami zpochybňováno
         posouzení skutkového stavu. Vzhledem k tomu, že však nebylo prokázáno žádné zkreslení důkazů předložených Soudu, musí být
         uvedené výtky odmítnuty jako nepřípustné.

      150    Ve zbytku je třeba učinit závěr, že odůvodnění Soudu se opírá nejen o zásadu „znečišťovatel platí“, ale rovněž o cíl spočívající
         v podpoře racionálnější těžby přírodního kameniva a racionálnějšího zacházení s ním, který nesporně patří mezi cíle uvedené
         v bodě 31 odůvodnění sporného rozhodnutí, takže není důvod vytýkat Soudu, že nahradil odůvodnění rozhodnutí svým vlastním.

      151    Z těchto důvodů musí být druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku vyhověno v rozsahu, v němž se týká bodu
         112 napadeného rozsudku, a ve zbývající části musí být zamítnuta.

       Ke třetí části třetího důvodu kasačního opravného prostředku, týkající se osvobození některých druhů přírodního kameniva od
         AGL

      –       Argumentace účastníků řízení
      152    V rámci třetí části BAA Soudu vytýká, že považoval za odůvodněné nezdanění některých druhů přírodního kameniva, jako jsou
         břidlice, jílovitá břidlice, ball clay, kaolín, jíl, uhlí nebo lignit.

      153    Soud podle ní nahradil odůvodnění uvedené ve sporném rozhodnutí svým vlastním odůvodněním, když v bodech 130, 131, 133 a 134
         napadeného rozsudku uvedl, že smyslem uvedeného vynětí je podpořit používání tohoto přírodního kameniva jako náhrady za přírodní
         kamenivo podléhající AGL. BAA je toho názoru, že naplňování takového cíle podkopává „environmentální povahu a obecnou systematiku“
         AGL.

      154    Posouzení Soudu je podle ní výsledkem zkreslení důkazů předložených v průběhu řízení, především pak dopisu Spojeného království
         ze dne 19. února 2002, a porušuje podle navrhovatelky její práva obhajoby, neboť nemohla zaujmout stanovisko k této nové interpretaci
         uvedených důkazů.

      155    Komise poukazuje na to, že osvobození některých druhů kameniva, jako jsou břidlice, jílovitá břidlice, ball clay, kaolín,
         jíl, uhlí nebo lignit, je odůvodněno skutečností, že se obvykle nepoužívají jako kamenivo, a tudíž nepatří do odvětví kameniva,
         což Soud uznal v bodech 128 a 129 napadeného rozsudku.

      156    Soud podle Komise v bodech 130, 131, 133 a 134 uvedeného rozsudku rovněž správně uznal, že Spojenému království nic nebránilo
         v tom, aby podporovalo používání břidličné sutě a podobných materiálů jako náhrady za přírodní kamenivo. Soud se podle ní
         rovněž nedopustil nesprávného právního posouzení, když učinil v bodě 133 napadeného rozsudku závěr, vycházeje z dopisu Spojeného
         království ze dne 19. února 2002, že těžba kameniva představuje hlavní zdroj degradace životního prostředí, na který se toto
         opatření zaměřuje.

      157    Komise zastává názor, že orgány Společenství nemají pravomoc zkoumat závažnost řešených ekologických problémů ve srovnání
         s ostatními problémy tohoto druhu, které mohou existovat v členských státech. Je proto toho názoru, že otázka, jaké procento
         přesně tvoří těžba kameniva z celkové činnosti těžby nerostů ve Spojeném království, je pro projednávanou věc nepodstatná.

      –       Závěry Soudního dvora
      158    Soud v bodě 130 napadeného rozsudku uznal, že osvobození některých materiálů, zejména pak břidlice nízké kvality, jílu a odpadu
         z kaolínu a ball clay, je odůvodněné, i když jsou používány jako kamenivo, neboť podle skutkového zjištění Soudu jsou zatím
         jen zřídka používány jako kamenivo kvůli svým vysokým přepravním nákladům.

      159    Soud z toho v témže bodu napadeného rozsudku dovodil, že nezdaňování těchto materiálů AGL umožňuje jejich využívání jako náhrady
         za přírodní kamenivo, čímž mohou přispět k racionalizaci jeho těžby a používání.

      160    Ačkoli BAA tvrdí opak, Soud tímto nahradil odůvodnění rozhodnutí, neboť racionalizace těžby a používání přírodního kameniva
         patří, jak bylo uvedeno v bodě 150 tohoto rozsudku, mezi cíle, jejichž výčet je uveden ve sporném rozhodnutí.

      161    Vzhledem k tomu, že podpora využívání přírodních materiálů, které byly až dosud využívány jen zřídka jako kamenivo, je – jak
         uvedl Soud, aniž by se tím dopustil nesprávného právního posouzení – v souladu s cílem spočívajícím v racionalizaci používání
         kameniva, podpora používání těchto materiálů neohrožuje ani environmentální povahu a obecnou systematiku AGL.

      162    Konečně, pokud jde v tomto kontextu o tvrzené zkreslení důkazů, které byly předloženy v průběhu řízení, konkrétně pak dopisu
         Spojeného království ze dne 19. února 2002, ze spisu žádné takové zkreslení nevyplývá, takže tato výtka, a tím pádem ani výtka
         založená na porušení práv obhajoby nemůže obstát.

      163    Třetí část třetího důvodu kasačního opravného prostředku tedy musí být v plném rozsahu zamítnuta.

       Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení, kterého se Soud údajně
            dopustil při posuzování osvobození vývozů
      164    BAA tvrdí, že Soud tím, že v bodě 147 napadeného rozsudku a následujících dospěl k závěru, že osvobození vyváženého kameniva
         od AGL je odůvodněno skutečností, že AGL je daní „nepřímé“ povahy, jednak pominul články 91 ES a 92 ES a porušil svoji povinnost
         uvést odůvodnění, a jednak umožnil zpětnou opravu odůvodnění napadeného rozhodnutí.

      165    Nejprve je třeba přezkoumat druhou část tohoto důvodu.

       Ke druhé části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
      –       Argumentace účastníků řízení
      166    BAA tvrdí, že Soud tím, že v bodech 150 a 151 napadeného rozsudku připustil odůvodnění založené na tom, že AGL je svojí povahou
         daň nepřímá, které bylo poprvé uplatněno Komisí a Spojeným královstvím až před Soudem, umožnil zpětnou opravu sporného rozhodnutí,
         což právo Společenství nedovoluje (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 24. října 1996, Německo a další v. Komise, C‑329/93,
         C‑62/95 a C‑63/95, Recueil, s. I‑5151, body 47 a 48).

      167    Vysvětlení uvedené Komisí v bodě 33 odůvodnění sporného rozhodnutí, které bylo použito k odůvodnění osvobození vyváženého
         kameniva od této daně, je podle BAA irelevantní s ohledem na argumentaci postavenou na článku 91 ES, kterou Komise a Spojené
         království hájily před Soudem a u které se Soud mylně domníval, že se vztahuje k odůvodnění uvedeného bodu 33.

      168    Komise a Spojené království na to reagují tvrzením, že Soud neumožnil „zpětnou opravu“ sporného rozhodnutí, když vycházel
         z toho, že AGL je svojí povahou nepřímou daní, ale pouze umožnil podrobněji vysvětlit a rozvinout důvody uvedené v bodě 33
         odůvodnění tohoto rozhodnutí.

      169    Soud podle nich v bodě 150 napadeného rozsudku připustil, že odůvodnění založené na tom, že AGL je svojí povahou nepřímou
         daní, musí být zohledněno v rozsahu, v němž se pojí k důvodům vyloženým Komisí v bodě 33 odůvodnění sporného rozhodnutí.

      170    Článek 235 ES podle nich nevylučuje, aby důvody vyložené v rozhodnutí Komise byly následně podrobněji vysvětleny.

      171    Navíc je podle nich v projednávané věci zřejmé, že právní úpravou, kterou se řídí daná problematika, je článek 91 ES a zásada
         zdanění v zemi určení. Uvedené ustanovení je tedy podle nich zjevně součástí právního kontextu sporného rozhodnutí.

      –       Závěry Soudního dvora
      172    Co se týče povinnosti Komise uvést odůvodnění, je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že odůvodnění vyžadované
         článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž
         akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat
         svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu
         aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně
         a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní
         okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho
         znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (viz zejména
         výše citovaný rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 63).

      173    Co se týče konkrétně rozhodnutí Komise o tom, že opatření uvedené ve stížnosti nepředstavuje státní podporu, platí, že Komise
         je v každém případě povinna objasnit stěžovateli dostatečným způsobem důvody, proč skutkové a právní okolnosti uplatňované
         ve stížnosti nepostačují k prokázání existence státní podpory. Komise nicméně není povinna zaujmout postoj k těm skutečnostem,
         které jsou zjevně irelevantní nebo nemají žádný nebo mají jednoznačně druhořadý význam (výše citovaný rozsudek Komise v. Sytraval
         a Brink’s France, bod 64).

      174    V projednávané věci nelze než konstatovat, že bod 33 odůvodnění sporného rozhodnutí zdůvodňuje osvobození vyváženého kameniva
         tím, že kamenivo může být ve Spojeném království osvobozeno, je-li používáno v osvobozených výrobních postupech, jakými jsou
         například výroba skla, umělých hmot, papíru, hnojiv a pesticidů.

      175    Vzhledem k tomu, že britské orgány nemohou vykonávat kontrolu nad použitím kameniva mimo své území, je osvobození vývozů od
         daně žádoucí z důvodu právní jistoty vývozců kameniva a zabránění nerovnému zacházení s vývozy kameniva, které by ve Spojeném
         království jinak mohlo být od daně osvobozeno.

      176    Zdůvodnění uvedené v bodě 33 odůvodnění sporného rozhodnutí se tak vztahuje k nerovnému zacházení, které by bylo výsledkem
         osvobození vyváženého kameniva, neboť kamenivo uváděné na trh ve Spojeném království je osvobozeno, pokud je používáno pro
         některé účely, zatímco kamenivo používané pro tytéž účely ve státě dovozu by podléhalo AGL z důvodu, že britských orgánům
         chybí nástroje pro kontrolu používání kameniva mimo území Spojeného království.

      177    V takovémto odůvodnění se nikde nevyskytuje zmínka o tom, že by AGL měla povahu „nepřímé daně“ ve smyslu článku 91 ES, s cílem
         zdůvodnit osvobození vyváženého kameniva, které spočívá na rozlišování mezi kamenivem uváděným na trh ve Spojeném království
         na jedné straně a vyváženým kamenivem na straně druhé.

      178    Ačkoli Soud v bodě 150 napadeného rozsudku dospěl k opačnému závěru, na odůvodnění založené na článku 91 ES tedy nelze nahlížet
         tak, že se pojí k důvodům vyloženým ve sporném rozhodnutí, které vycházejí z toho, že britským úřadům chybějí nástroje pro
         kontrolu používání kameniva mimo území Spojeného království, ale je ve skutečnosti odlišným odůvodněním, které bylo doplněno
         po přijetí tohoto rozhodnutí. Soud tedy porušil článek 253 ES tím, že k tomuto odůvodnění přihlížel coby k odůvodnění uvedenému
         ve sporném rozhodnutí.

      179    Druhé části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku tedy musí být vyhověno.

       K první části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
      180    Vzhledem k tomu, jak bylo rozhodnuto o druhé části tohoto důvodu, se první částí tohoto důvodu není třeba zabývat.

       K pátému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z toho, že nebylo zahájeno formální vyšetřovací řízení podle
            čl. 88 odst. 2 ES
       Argumentace účastníků řízení
      181    BAA tvrdí, že ačkoli Soud v bodech 165 až 167 napadeného rozsudku správně připomněl příslušnou judikaturu, dopustil se v bodech
         171 a 172 téhož rozsudku nesprávného právního posouzení tím, že dospěl k závěru, že Komise oprávněně rozhodla nezahájit řízení
         podle čl. 88 odst. 2 ES.

      182    Navrhovatelka je totiž toho názoru, že tento orgán nemohl „nabýt přesvědčení“, že AGL není státní podporou, na základě bodů
         odůvodnění, které AGL věnovalo sporné rozhodnutí. Podle ní o tom svědčí zejména okolnost, že odůvodnění napadeného rozsudku
         je daleko podrobnější a delší než odůvodnění rozhodnutí, jakož i skutečnost, že odůvodnění napadeného rozsudku se zakládá
         na jiných argumentech, než které byly uvedeny ve sporném rozhodnutí.

      183    Komise a vláda Spojeného království na to reagují tvrzením, že z okolnosti, že napadený rozsudek je delší než sporné rozhodnutí,
         nelze učinit závěr, že se tento orgán dopustil nesprávného právního posouzení tím, že přijal rozhodnutí nezahájit formální
         vyšetřovací řízení.

      184    Vláda Spojeného království dodává, že Soud správně shrnul a použil příslušnou judikaturu a dospěl ke správnému závěru, že
         jediné relevantní argumenty, které BAA uplatnila na podporu tohoto důvodu, jež se týkají údajných rozporů ve vymezení rozsahu
         působnosti AGL, se kryjí s argumenty, které vyložila v rámci důvodu vycházejícího z porušení čl. 87 odst. 1 ES. Tento důvod
         podle ní jen opakuje argumenty uvedené před Soudem.

       Závěry Soudního dvora
      185    Jak bylo uvedeno v bodě 113 tohoto rozsudku, postup podle čl. 88 odst. 2 ES je nevyhnutelný, jestliže Komise zaznamená závažné
         obtíže při posuzování toho, zda je podpora slučitelná se společným trhem.

      186    Komise se tedy může za účelem vydání příznivého rozhodnutí o státním opatření omezit na předběžnou fázi podle čl. 88 odst. 3
         pouze tehdy, byla-li po prvním šetření schopna nabýt přesvědčení, že toto opatření buď není podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES,
         nebo, je-li toto opatření kvalifikováno jako podpora, že je slučitelné se Smlouvou.

      187    Naopak, pokud Komise po tomto prvním šetření nabyla opačného přesvědčení, nebo i pokud jí první šetření neumožnilo překonat
         veškeré obtíže, jež vyvstaly při posuzování slučitelnosti dotčeného opatření se společným trhem, je Komise povinna vyžádat
         si veškerá nezbytná stanoviska a zahájit za tímto účelem řízení podle čl. 88 odst. 2 ES.

      188    Jak však správně uvedly Komise a vláda Spojeného království, tvrzení BAA, že se odůvodnění napadeného rozsudku liší od odůvodnění
         sporného rozhodnutí a je podrobnější a delší než odůvodnění sporného rozhodnutí, nemůže samo o sobě dokázat, že se Soud dopustil
         nesprávného právního posouzení tím, že v bodě 172 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že Komise nepřekročila meze své posuzovací
         pravomoci, když se domnívala, že přezkum uskutečněný s ohledem na čl. 87 odst. 1 ES a týkající se jak vymezení věcné působnosti
         AGL, tak osvobození vývozů od daně neobnáší žádné značné obtíže, na jejichž základě by Komise byla povinna zahájit formální
         vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 ES.

      189    Vzhledem k tomu, že BAA neupřesnila konkrétní značné obtíže, s nimiž se Komise měla při posuzování potýkat, musí být pátý
         důvod kasačního opravného prostředku zamítnut.

       K šestému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nedostatečnosti odůvodnění sporného rozhodnutí
       Argumentace účastníků řízení
      190    BAA na podporu tohoto důvodu uvádí, že okolnost, že Soud rozvinul jinou argumentaci, než jaká byla obsahem sporného rozhodnutí,
         postačuje k tomu, aby bylo určeno, že Soud nemohl v bodě 146 napadeného rozsudku dospět k závěru, že toto rozhodnutí bylo
         z hlediska požadavků stanovených článkem 253 ES dostatečně odůvodněno.

      191    Komise jednak poukazuje na to, že BAA neuvádí na podporu tohoto důvodu žádný konkrétní argument, a jednak tvrdí, že sporné
         rozhodnutí bylo odůvodněno dostatečně. Vláda Spojeného království podotýká, že BAA se omezuje na tvrzení, že Soud zašel při
         analýze argumentů přeložených účastníky řízení do větší hloubky, než jak tomu zřejmě bylo u sporného rozhodnutí, a proto musí
         být podle ní tento důvod zamítnut.

       Závěry Soudního dvora
      192    Jak bylo připomenuto v bodě 173 tohoto rozsudku, co se týče konkrétně rozhodnutí Komise o tom, že opatření uvedené ve stížnosti
         nepředstavuje státní podporu, zajisté platí, že Komise je v každém případě povinna objasnit stěžovateli dostatečným způsobem
         důvody, proč skutkové a právní okolnosti uplatňované ve stížnosti nepostačují k prokázání existence státní podpory.

      193    Nicméně argumentace navrhovatelky, podle níž Soud rozvinul jiné odůvodnění, než jaké přijala Komise, které šlo do větší hloubky
         než odůvodnění tohoto orgánu, nemůže prokázat, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že dospěl k závěru,
         že sporné rozhodnutí bylo vzhledem k důvodům, které v něm byly uvedeny, dostatečně odůvodněné.

      194    Za těchto podmínek musí být šestý důvod kasačního opravného prostředku rovněž zamítnut.

      195    Z výše uvedených úvah vyplývá, že vzhledem k jednotlivým zjištěným nesprávnostem v právním posouzení je třeba napadený rozsudek
         zrušit.

       K vrácení věci Soudu
      196    Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora v případě zrušení rozhodnutí Soudu může Soudní dvůr sám vydat konečné
         rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Soudu k rozhodnutí.

      197    V daném případě je vzhledem k nesprávnostem v právním posouzení zjištěným v bodech 86 až 92 a 110 až 115 tohoto rozsudku třeba
         věc vrátit zpět Soudu.

      198    Vzhledem k tomu, že se věc vrací zpět Soudu, je třeba rozhodnout o nákladech řízení souvisejících s tímto řízením o kasačním
         opravném prostředku později.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 13. září 2006, British Aggregates Association v. Komise (T‑210/02),
            se zrušuje.
      2)      Věc se vrací zpět Soudu prvního stupně Evropských společenství.
      3)      O nákladech řízení bude rozhodnuto později.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.