title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 28. června 2012.#Markus Geltl v. Daimler AG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof.#Směrnice 2003/6/ES a 2003/124/ES – Důvěrné informace – Pojem ,informace přesné povahy‘ – Dílčí kroky časově rozsáhlého děje – Zmínka o souhrnu okolností, u kterého lze rozumně očekávat, že bude existovat, nebo události, u níž lze rozumně očekávat, že k ní dojde – Výklad slovního spojení ,lze rozumně očekávat‘ – Uveřejňování informací týkajících se změny vedoucího pracovníka společnosti.#Věc C‑19/11.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-19/11,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof (Německo) ze dne 22. listopadu 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 14. ledna 2011, v řízení
            Markus Geltl
            proti
            Daimler AG,
            za přítomnosti:
            Lothara Meiera a dalších,
            SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
            ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, U. Lõhmus (zpravodaj), A. Rosas, A. Ó Caoimh a C. G. Fernlund, soudci,
            generální advokát: P. Mengozzi,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. února 2012,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za M. Geltla R. Lindnerem, Rechtsanwalt,
            – za Daimler AG M. Sustmannem a R. Schmidt-Bendumem, Rechtsanwälte,
            – za L. Meiera H. Schmidtem, Rechtsanwalt,
            – za pí Endruweit a další R. Lindnerem,
            – za belgickou vládu M. Jacobs a J.-C. Halleuxem, jako zmocněnci,
            – za českou vládu M. Smolkem a D. Hadrouškem, jako zmocněnci,
            – za estonskou vládu M. Linntam, jako zmocněnkyní,
            – za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Russo, avvocato dello Stato,
            – za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a F. Matias Santosem, jako zmocněnci,
            – za vládu Spojeného království S. Hathawayem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. Henshawem, barrister,
            – za Evropskou komisi G. Braunem a R. Vasileva, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 21. března 2012,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 1 bodu 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/6/ES ze dne 28. ledna 2003 o obchodování zasvěcených osob a manipulaci s trhem (zneužívání trhu) ( Úř. věst. L 96, s. 16; Zvl. vyd. 06/04, s. 367), jakož i čl. 1 odst. 1 směrnice Komise 2003/124/ES ze dne 22. prosince 2003, kterou se provádí směrnice 2003/6, pokud jde o definici a uveřejňování důvěrných informací a definici manipulace s trhem (Úř. věst. L 339, s. 70; Zvl. vyd. 06/06, s. 348).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Geltlem a společností Daimler AG (dále jen „společnost Daimler“) ve věci újmy, která M. Geltlovi podle jeho tvrzení vznikla z důvodu, že tato společnost údajně opožděně uveřejnila informace o předčasném odchodu předsedy jejího představenstva.
            Právní rámec
            Unijní právní úprava
            Směrnice 2003/6
            3. Body 2, 12, 16 a 24 odůvodnění směrnice 2003/6 uvádějí:
            „(2) Integrovaný a účinný finanční trh vyžaduje integritu trhu. Řádné fungování trhů s cennými papíry a důvěra veřejnosti v tyto trhy jsou nezbytnými předpoklady hospodářského růstu a blahobytu. Zneužívání trhu narušuje integritu finančních trhů a důvěru veřejnosti v cenné papíry a deriváty.
             […]
            (12)  Pojem zneužívání trhu zahrnuje obchodování zasvěcených osob a manipulaci s trhem. Cíl právních pře[d]pisů proti obchodování zasvěcených osob je stejný jako právních předpisů proti manipulaci s trhem: zajistit integritu finančních trhů Společenství a zvýšit důvěru investorů v tyto trhy. […]
            […]
            (16) Důvěrné informace jsou jakékoli informace přesné povahy, které nebyly uveřejněny a které se přímo nebo nepřímo týkají jednoho nebo více emitentů finančních nástrojů nebo jednoho nebo více finančních nástrojů. Informace, které by mohly mít významný dopad na vývoj a tvorbu cen na regulovaném trhu, by jako takové mohly být považovány za informace, které se nepřímo týkají jednoho nebo více emitentů finančních nástrojů nebo jednoho nebo více s nimi souvisejících finančních derivátů.
            […]
            (24) Pohotové a přiměřené sdělování informací veřejnosti posiluje integritu trhu, zatímco výběrové sdělování emitenty může vést ke ztrátě důvěry investorů v integritu finančních trhů. […]“
            4. Článek 1 bod 1 první pododstavec této směrnice definuje pojem „důvěrná informace“ jako „informac[i] přesné povahy, která nebyla uveřejněna, týkající se přímo nebo nepřímo jednoho nebo více emitentů finančních nástrojů nebo jednoho nebo více finančních nástrojů a která, kdyby byla uveřejněna, by pravděpodobně měla významný dopad na ceny těchto finančních nástrojů nebo na ceny odvozených finančních derivátů“.
            5. Článek 2 uvedené směrnice stanoví:
            „1. Členské státy zakáží každé osobě uvedené v druhém pododstavci, která drží důvěrnou informaci, používat takovou informaci při nabývání nebo zcizování nebo při pokusech o nabytí nebo zcizení, na vlastní účet nebo na účet třetí strany přímo nebo nepřímo finančních nástrojů, jichž se týká tato informace.
            První pododstavec se vztahuje na každou osobu, která tuto informaci drží:
            a) z důvodu svého členství ve správním, řídícím nebo dozorčím orgánu emitenta nebo
            b) z důvodu svého podílu na základním kapitálu emitenta nebo
            c) z důvodu přístupu k informacím při výkonu svého zaměstnání, povolání nebo v souvislosti s plněním svých povinností nebo
            d) na základě své trestné činnosti.
            2. Je-li osoba uvedená v odstavci 1 právnickou osobou, použije se zákaz stanovený v uvedeném odstavci rovněž na fyzické osoby, které se účastní rozhodování o provedení operace na účet dotyčné právnické osoby.
            3. Tento článek se nevztahuje na operace provedené za účelem splnění povinnosti nabýt nebo zcizit finanční nástroje, která vyplývá z dohody uzavřené předtím, než dotyčná osoba získala důvěrnou informaci.“
            6. Článek 6 odst. 1 a 2 téže směrnice stanoví:
            „1. Členské státy zajišťují, aby emitenti finančních nástrojů co nejdříve uveřejnili důvěrné informace, které se přímo týkají uvedených emitentů.
            […]
            2. Emitent může na vlastní odpovědnost pozdržet uveřejnění důvěrné informace uvedené v odstavci 1, aby nepoškodil své oprávněné zájmy, pokud toto opomenutí není způsobilé uvést veřejnost v omyl a pokud je emitent schopen zajistit důvěrnost této informace. Členské státy mohou požadovat, aby emitent neprodleně informoval příslušný orgán o rozhodnutí pozdržet uveřejnění důvěrné informace.“
            Směrnice 2003/124
            7. Body 1 a 3 odůvodnění směrnice 2003/124 zní:
            „(1) Rozumní investoři opírají svá investiční rozhodnutí o informace, které již mají k dispozici (,informace dostupné ex ante ‘). Proto by otázka, zda by mohl rozumný investor vzít při investičním rozhodnutí v úvahu konkrétní informaci, měla být hodnocena na základě informací dostupných ex ante . Takové hodnocení musí posoudit předpokládaný dopad informací, zejména s ohledem na souhrn souvisejících činností dotyčného emitenta, spolehlivost zdroje informací a jiné tržní proměnné, které mohou za daných okolností ovlivnit příslušný finanční nástroj nebo odvozený finanční derivát.
            […]
            (3) Právní jistota účastníků trhu by se měla zvýšit díky užšímu vymezení dvou prvků, jež jsou zásadní pro definici důvěrné informace, a sice přesné povahy takové informace a významu jejího možného dopadu na ceny finančních nástrojů nebo odvozených finančních derivátů.“
            8. Článek 1 téže směrnice, nadepsaný „Důvěrné informace“, stanoví:
            „1. Pro účely čl. 1 bodu 1 směrnice 2003/6/ES se informace považuje za ,přesné povahy‘, pokud zmiňuje souhrn okolností, který existuje nebo u kterého lze rozumně očekávat, že bude existovat, nebo událost, k níž došlo nebo u níž lze rozumně očekávat, že k ní dojde, a pokud je dostatečně konkrétní, aby bylo možné na jejím základě dojít k závěru ohledně možného dopadu takového souhrnu okolností či takové události na ceny finančních nástrojů nebo odvozených finančních derivátů.
            2. Pro účely čl. 1 bodu 1 směrnice 2003/6/ES se informací, která, kdyby byla uveřejněna, by pravděpodobně měla významný dopad na ceny těchto finančních nástrojů nebo na ceny odvozených finančních derivátů‘, rozumí informace, kterou by rozumný investor pravděpodobně použil jako součást základu pro svá investiční rozhodnutí.“
            9. Článek 3 odst. 1 uvedené směrnice obsahuje demonstrativní výčet situací, k nimž se mohou vztahovat oprávněné zájmy emitenta ve smyslu čl. 6 odst. 2 směrnice 2003/6, a sice probíhající jednání nebo související okolnosti, pokud by výsledek nebo obvyklý průběh jednání mohly být ovlivněny uveřejněním, jakož i rozhodnutí přijatá nebo smlouvy uzavřené řídícím orgánem emitenta, které musí schválit jiný orgán emitenta, aby se staly platnými, pokud struktura uvedeného emitenta vyžaduje oddělení těchto orgánů.
            Německá právní úprava
            10. Ustanovení § 13 odst. 1 zákona o obchodování s cennými papíry (Gesetz über den Wertpapierhandel), ve znění ze dne 9. září 1998 (BGBl. 1998 I, s. 2708) pozměněném zákonem o zlepšení ochrany investorů (Gesetz zur Verbesserung des Anlegerschutzes) ze dne 28. října 2004 (BGBl. 2004 I, s. 2630, dále jen „WpHG“), stanoví:
            „Důvěrná informace je přesná informace o okolnostech, které nejsou veřejně známé a týkají se jednoho nebo více emitentů cenných papírů zasvěcených osob nebo samotných cenných papírů zasvěcených osob a které, kdyby byly uveřejněny, by mohly mít významný dopad na burzovní či tržní hodnotu těchto cenných papírů. Platí, že informace, kterou by při svém investičním rozhodnutí zohlednil rozumný investor, může mít takový dopad. Okolnosti, o kterých lze s dostatečnou pravděpodobností předpokládat, že v budoucnu nastanou, se rovněž považují za okolnosti ve smyslu první věty. […]“
            11. Článek 6 odst. 1 a 2 směrnice 2003/6 byl do německého právního řádu proveden ustanovením § 15 odst. 1 a 3 WpHG. Podle § 15 odst. 6 WpHG je emitent, který poruší své povinnosti vyplývající z odstavců 1 až 4 téhož ustanovení, povinen za podmínek stanovených zejména v § 37b WpHG nahradit škodu, která tím vznikla jiné osobě.
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            12. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že po valné hromadě společnosti Daimler, která se konala dne 6. dubna 2005, zvažoval p. Schrempp, předseda představenstva této společnosti, ukončení svého mandátu, jenž měl trvat až do roku 2008. Dne 17. května 2005 projednal p. Schrempp svůj úmysl s předsedou dozorčí rady této společnosti p. Kopperem. V období od 1. června do 27. července 2005 byli o plánovaném odchodu p. Schremppa informováni rovněž další členové dozorčí rady a představenstva.
            13. Od 10. července 2005 připravila společnost Daimler tiskovou zprávu, veřejné prohlášení a dopis spolupracovníkům společnosti.
            14. Dne 13. července 2005 byla svolána schůze výboru předsednictva dozorčí rady společnosti Daimler (dále jen „výbor předsednictva“) a dozorčí rady na 27. a 28. července 2005, aniž pozvánky na tuto schůzi zmiňovaly, že by mohlo dojít k výměně předsedy představenstva.
            15. Dne 18. července 2005 se p. Schrempp a p. Kopper dohodli na tom, že na schůzi dozorčí rady dne 28. července 2005 navrhnou předčasný odchod p. Schremppa z funkce a jmenování p. Zetscheho jeho nástupcem.
            16. Výbor předsednictva rozhodl na své schůzi, jež započala dne 27. července 2005 v 17:00 hodin, navrhnout dozorčí radě, která měla zasedat následující den, aby tento odchod a toto jmenování schválila.
            17. Dne 28. července 2005 přibližně v 9:50 hodin dozorčí rada společnosti Daimler rozhodla, že má p. Schrempp ke konci roku odstoupit z funkce a p. Zetsche ho má v této funkci nahradit.
            18. Toto rozhodnutí bylo sděleno statutárním orgánům burz a Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Spolkový úřad pro dohled nad finančními službami) a bylo zveřejněno v databázi oznámení Deutsche Gesellschaft für Ad-hoc-Publizität (německá společnost pro publicitu ad hoc ).
            19. Následně po tomto sdělení zaznamenala hodnota akcií společnosti Daimler, která se již ráno téhož dne zvýšila po zveřejnění výsledků druhého čtvrtletí roku 2005, znatelný nárůst.
            20. Pan Geltl a několik dalších investorů prodali akcie společnosti Daimler před uveřejněním uvedeného rozhodnutí. Podali proti této společnosti u Landgericht Stuttgart žalobu, kterou se domáhají náhrady škody z důvodu, že toto uveřejnění bylo opožděné. Tento soud požádal Oberlandesgericht Stuttgart o rozhodnutí několika otázek týkajících se těchto sporů v rámci pilotní věci („Musterverfahren“).
            21. Ve svém pilotním rozhodnutí ze dne 22. dubna 2009 Oberlandesgericht Stuttgart shledal, že nelze prokázat, že dne 17. května 2005 nebo později, existovala důvěrná informace, podle které p. Schrempp jednostranně odstupuje z funkce bez ohledu na schválení dozorčí rady společnosti Daimler. Podle tohoto soudu je určující skutečností, která mohla mít vliv na kurz akcií této společnosti, rozhodnutí dozorčí rady ze dne 28. července 2005. Toto rozhodnutí se stalo dostatečně pravděpodobným poté, co výbor předsednictva dne 27. července 2005 po 17:00 hodině rozhodl navrhnout dozorčí radě, aby ho přijala. Důvěrná informace tedy existovala až od tohoto data. Oberlandesgericht Stuttgart připustil, že podmínky pro pozdržení uveřejnění této informace, jak jsou stanoveny v § 15 odst. 3 WpHG, nebyly zcela splněny, avšak rozhodl, že k újmě dovolávané žalobci by došlo i tehdy, kdyby tyto podmínky splněny byly.
            22. Předkládající soud, k němuž byl podán kasační opravný prostředek, poukazuje na to, že Oberlandesgericht Stuttgart nepřezkoumal, zda jednotlivé fáze procesu, který vyústil v rozhodnutí ze dne 28. července 2005, mohly ovlivnit kurz akcií společnosti Daimler. Naproti tomu v rámci řízení o uložení pokuty týkajícího se týchž okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, Oberlandesgericht Frankfurt am Main shledal, že spojení několika samostatných okolností do jednotného celkového rozhodnutí odporuje znění § 13 odst. 1 WpHG, jakož i znění směrnice 2003/6 a směrnice 2003/124, a že tedy povinnost uveřejnění existovala již v okamžiku, kdy interní postup vyústil v rozhodnutí, a toto rozhodnutí bylo oznámeno vedoucímu pracovníkovi dotyčného podniku.
            23. Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Je nutno při časově rozsáhlém ději, při němž se má v mnoha dílčích krocích naplnit určitá okolnost nebo přivodit určitá událost, pro použití čl. 1 [bodu 1] směrnice 2003/6 a čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124 vycházet pouze ze skutečnosti, že se má tato budoucí okolnost nebo událost považovat za informaci přesné povahy ve smyslu výše uvedených ustanovení směrnic, a tudíž zkoumat, zda lze rozumně očekávat, že tato budoucí okolnost nebo událost nastane, nebo u takovéhoto časově rozsáhlého děje mohou být i dílčí kroky, které již existují nebo nastaly a které jsou spojeny s uskutečněním budoucí okolnosti nebo události, informacemi přesné povahy ve smyslu uvedených ustanovení směrnic?
            2) Vyžaduje výraz ,lze rozumně očekávat‘ ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124, aby pravděpodobnost byla posouzena jako převažující nebo vysoká, nebo je okolnostmi, o nichž lze mít rozumně za to, že vzniknou, nebo událostmi, o nichž lze mít rozumně za to, že nastanou, třeba rozumět, že míra pravděpodobnosti závisí na rozsahu následků pro emitenta, a že v případě jejich vysoké způsobilosti ovlivnit kurs cenných papírů postačí, aby možnost, že budoucí okolnost nebo událost nastane, byla nejistá, avšak nikoliv nepravděpodobná?“
            K předběžným otázkám
            24. Úvodem je třeba připomenout, že za účelem zajištění integrity finančních trhů Evropské unie a zvýšení důvěry investorů v tyto trhy zakazuje směrnice 2003/6 obchodování zasvěcených osob za podmínek stanovených v jejím článku 2 a v souladu se svým čl. 6 odst. 1 ukládá emitentům finančních nástrojů povinnost, aby co nejdříve uveřejnili důvěrné informace, které se jich přímo týkají. Podle čl. 6 odst. 2 může být uveřejnění takové informace za určitých podmínek pozdrženo, aby nebyly poškozeny oprávněné zájmy emitenta.
            25. Definice pojmu „důvěrná informace“ vyplývající z čl. 1 bodu 1 prvního pododstavce uvedené směrnice zahrnuje čtyři základní prvky. Zaprvé se jedná o informaci přesné povahy. Zadruhé tato informace nebyla uveřejněna. Zatřetí se přímo nebo nepřímo týká jednoho nebo více finančních nástrojů nebo jejich emitentů. Začtvrté kdyby tato informace byla uveřejněna, pravděpodobně by měla významný dopad na ceny dotyčných finančních nástrojů nebo na ceny odvozených finančních derivátů. První a čtvrtý prvek jsou přesněji definovány v čl. 1 odst. 1 a 2 směrnice 2003/124.
            26. Účelem otázek položených předkládajícím soudem je objasnit první z uvedených prvků, a sice přesnou povahu informace.
            K první otázce
            27. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 1 bod 1 směrnice 2003/6 a čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124 musejí být vykládány v tom smyslu, že při časově rozsáhlém ději, při němž se má naplnit určitá okolnost nebo přivodit určitá událost, mohou informacemi přesné povahy ve smyslu těchto ustanovení být nejen tato okolnost nebo tato událost, nýbrž i dílčí kroky tohoto děje, které již existují nebo nastaly a které jsou spojeny s uskutečněním této okolnosti nebo události.
            28. Z bodu 3 odůvodnění směrnice 2003/124 vyplývá, že účelem této směrnice je užší vymezení pojmu „informace přesné povahy“, používaného ve směrnici 2003/6, s cílem posílit právní jistotu účastníků dotyčného trhu.
            29. Podle čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124 se informace považuje za informaci přesné povahy, pokud jsou splněny dvě kumulativní podmínky. Zaprvé musí zmiňovat souhrn okolností, který existuje nebo u kterého lze rozumně očekávat, že bude existovat, nebo událost, k níž došlo, nebo u níž lze rozumně očekávat, že k ní dojde. Zadruhé musí být dostatečně konkrétní, aby na jejím základě bylo možné dojít k závěru ohledně možného dopadu takového souhrnu okolností či takové události na ceny finančních nástrojů nebo odvozených finančních derivátů.
            30. Vzhledem k tomu, že pojmy „souhrn okolností“ a „událost“ nejsou v uvedené směrnici definovány, je třeba vycházet z jejich běžného významu.
            31. Je třeba konstatovat, že dílčí krok časově rozsáhlého děje může sám o sobě představovat souhrn okolností nebo událost ve smyslu, který se těmto výrazům obvykle přiznává.
            32. Toto zjištění má oporu v čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/124, který jako příklad důvěrných informací, jejichž uveřejnění může být pozdrženo v souladu s čl. 6 odst. 2 směrnice 2003/6, uvádí situace, které jsou typickými příklady dílčích kroků postupného procesu, a sice probíhající jednání, jakož i rozhodnutí přijatá nebo smlouvy uzavřené řídícím orgánem emitenta, které musí schválit jiný orgán emitenta, aby se staly platnými.
            33. Kromě toho účelem směrnice 2003/6, jak vyplývá zejména z bodů 2 a 12 jejího odůvodnění, je zajistit integritu unijních finančních trhů a zvýšit důvěru investorů v tyto trhy. Tato důvěra spočívá zejména ve skutečnosti, že tito investoři mají stejné postavení a že budou chráněni zejména proti neoprávněnému používání důvěrných informací (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. prosince 2009, Spector Photo Group a Van Raemdonck, C-45/08, Sb. rozh. s. I-12073, bod 47, a ze dne 7. července 2011, IMC Securities, C-445/09, Sb. rozh. s. I-5917, bod 27).
            34. V tomto ohledu první věta bodu 24 odůvodnění uvedené směrnice uvádí, že pohotové a přiměřené sdělování informací veřejnosti posiluje integritu trhu, zatímco výběrové sdělování emitenty může vést ke ztrátě důvěry investorů v integritu finančních trhů.
            35. Výklad pojmů „souhrn okolností“ a „událost“, který by nezohledňoval dílčí kroky v časově rozsáhlém ději, by mohl ohrozit cíle připomenuté v předcházejících dvou bodech tohoto rozsudku. Kdybychom totiž vyloučili, že informace týkající se takového dílčího kroku časově rozsáhlého děje může být považována za informaci přesné povahy ve smyslu čl. 1 bodu 1 směrnice 2003/6, odpadla by povinnost uveřejnit tuto informaci, stanovená v čl. 6 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice, přestože by tato informace byla zcela konkrétní a navzdory tomu, že by byly též naplněny ostatní znaky důvěrné informace, které jsou vyjmenovány v bodě 25 tohoto rozsudku.
            36. V takové situaci by se někteří držitelé této informace mohli nacházet ve výhodnějším postavení než jiní investoři, a mohli by z této skutečnosti těžit na úkor těch, kterým tato informace není známa (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Spector Photo Group a Van Raemdonck, bod 48).
            37. Možnost, že taková situace nastane, je o to vyšší, je-li za určitých okolností možné považovat výsledek konkrétního děje za dílčí krok jiného rozsáhlejšího děje.
            38. V důsledku toho informace týkající se dílčího kroku, který zapadá do časově rozsáhlého děje, může být informací přesné povahy. Je třeba upřesnit, že tento výklad neplatí jen pro dílčí kroky, které již existují nebo již nastaly, nýbrž se v souladu s čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124 vztahuje i na dílčí kroky, u kterých lze rozumně očekávat, že budou existovat nebo nastanou.
            39. Jak vyplývá z bodu 29 tohoto rozsudku, kvalifikace informace jako informace přesné povahy je mimoto vázána na splnění druhé podmínky zmíněné v uvedeném ustanovení, a sice podmínky, že informace musí být dostatečně konkrétní, aby bylo možné na jejím základě dojít k závěru ohledně možného dopadu takového souhrnu okolností či takové události na ceny dotyčných finančních nástrojů.
            40. Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 1 bod 1 směrnice 2003/6 a čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124 musí být vykládány v tom smyslu, že při časově rozsáhlém ději, při němž se má naplnit určitá okolnost nebo přivodit určitá událost, mohou informacemi přesné povahy ve smyslu těchto ustanovení být nejen tato okolnost nebo tato událost, nýbrž i dílčí kroky tohoto děje, které jsou spojeny s uskutečněním této okolnosti nebo události.
            Ke druhé otázce
            41. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda je čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124 třeba vykládat v tom smyslu, že se pojem „souhrn okolností, […] u kterého lze rozumně očekávat, že bude existovat, nebo událost, […] u níž lze rozumně očekávat, že k ní dojde“, vztahuje pouze na okolnosti nebo události, jejichž pravděpodobnost vzniku lze považovat za převažující nebo vysokou, nebo zda tento pojem implikuje, že se zohlední rozsah dopadu tohoto souhrnu okolností nebo této události na ceny dotyčných finančních nástrojů.
            42. Mezi jednotlivými jazykovými zněními existují určité rozdíly. Některá z těchto znění, zejména francouzské, italské a nizozemské znění, tak používají slovní spojení „lze mít rozumně za to“, zatímco jiná znění, zejména dánské, řecké, anglické a švédské, používají slovní spojení „lze rozumně očekávat“. Španělské a portugalské znění odkazují na „souhrn okolností, který může rozumně existovat“, a na „souhrn okolností nebo událost, které jsou rozumně předvídatelné“. Konečně německé znění používá slovní spojení „s dostatečnou pravděpodobností“ („mit hinreichender Wahrscheinlichkeit“).
            43. Podle ustálené judikatury nemůže formulace použitá v jednom z jazykových znění ustanovení unijního práva sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani jí nemůže být přiznána přednostní povaha ve vztahu k jiným jazykovým zněním. Jednotlivá jazyková znění unijního právního předpisu musejí být vykládána jednotně, a tedy v případě rozdílů mezi těmito zněními musí být dotčené ustanovení vykládáno podle celkové systematiky a účelu právní úpravy, jejíž část tvoří (viz rozsudek ze dne 28. července 2011, Pacific World a FDD International, C-215/10, Sb. rozh. s. I-7255, bod 48 a citovaná judikatura).
            44. S výjimkou německého znění přitom všechna ostatní jazyková znění čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124, která existovala při přijetí této směrnice, používají příslovce „rozumně“. Použitím tohoto výrazu unijní zákonodárce zavedl kritérium založené na pravidlech vycházejících z obecných zkušeností k určení, zda budoucí okolnosti a události spadají do působnosti tohoto ustanovení, či nikoli.
            45. Pro určení, zda je rozumné očekávat, že určitý souhrn okolností bude existovat nebo že dojde k určité události, je třeba v každém jednotlivém případě celkově posoudit již dostupné poznatky.
            46. Článek 1 odst. 1 směrnice 2003/124 tím, že používá slovní spojení „lze rozumně očekávat“, nelze tedy vykládat tak, že vyžaduje důkaz o vysoké pravděpodobnosti předmětných okolností nebo událostí.
            47. Omezit působnost čl. 1 bodu 1 směrnice 2003/6 a čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124, pokud jde o budoucí okolnosti a události, na takovou míru pravděpodobnosti, by ohrozilo cíle připomenuté v bodě 33 tohoto rozsudku, a sice zajištění integrity finančních trhů Evropské unie a zvýšení důvěry investorů v tyto trhy. V takovém případě by totiž zasvěcené osoby byly s to neoprávněně těžit z některých informací – považovaných z důvodu takovéhoto restriktivního výkladu za informace, které nemají přesnou povahu – na úkor třetích osob, kterým tyto informace nejsou známy.
            48. K zajištění právní jistoty účastníků trhu zmíněné v bodě 3 odůvodnění směrnice 2003/124, mezi které patří emitenti, však nelze za informace přesné povahy považovat informace týkající se okolností a událostí, jejichž vznik není pravděpodobný. V opačném případě by totiž emitenti mohli mít za to, že mají povinnost uveřejnit informace, které nejsou konkrétní nebo které nemohou mít dopad na ceny jejich finančních nástrojů.
            49. Z toho plyne, že se čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124 tím, že používá slovní spojení „lze rozumně očekávat“, vztahuje na budoucí okolnosti a události, u kterých se na základě celkového posouzení již dostupných poznatků jeví, že existuje reálná možnost, že budou existovat nebo k nim dojde.
            50. Na otázku, zda se požadovaná pravděpodobnost vzniku souhrnu okolností nebo události může lišit v závislosti na rozsahu jejich dopadu na ceny dotyčných finančních nástrojů, je třeba odpovědět záporně.
            51. Zaprvé takový výklad smyslu slovního spojení „lze rozumně očekávat“ nevyplývá ze žádného jazykového znění uvedeného v bodě 42 tohoto rozsudku.
            52. Zadruhé výklad, podle kterého platí, že čím větší je rozsah možného dopadu budoucí události na ceny dotyčných finančních nástrojů, tím menší je míra požadované pravděpodobnosti, aby byla s ní související informace považována za informaci přesné povahy, by znamenal, že každý z obou znaků zakládajících důvěrnou informaci, jež jsou uvedeny v čl. 1 odst. 1 a 2 směrnice 2003/124, a sice přesná povaha informace a způsobilost této informace mít významný dopad na ceny dotyčných finančních nástrojů, závisí na tom druhém.
            53. Kritéria uvedená v těchto dvou odstavcích představují minimální podmínky, které musejí být splněny, aby mohla být informace považována za „důvěrnou“ ve smyslu čl. 1 bodu 1 směrnice 2003/6.
            54. Vláda Spojeného království poukázala ve svém vyjádření předloženém Soudnímu dvoru na to, že nelze vyloučit, že informace týkající se události, u které je málo pravděpodobné, že k ní dojde, bude mít významný dopad na kurz cenných papírů dotyčného emitenta, neboť důsledky této události budou pro něho obzvláště důležité. Z toho však nelze rozumně dovodit, že k uvedené události dojde.
            55. Jak vyplývá z bodu 1 odůvodnění směrnice 2003/124, platí, že rozumní investoři opírají svá investiční rozhodnutí o veškeré informace dostupné ex ante . Musejí tedy zohlednit nejen „předpokládaný dopad“ události na emitenta, nýbrž i míru pravděpodobnosti, že k této události dojde. Takovéto úvahy však směřují k tomu, aby určily, zda je informace způsobilá mít významný dopad na ceny finančních nástrojů emitenta.
            56. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 1 směrnice 2003/124 musí být vykládán v tom smyslu, že se pojem „souhrn okolností, […] u kterého lze rozumně očekávat, že bude existovat, nebo událost, […] u níž lze rozumně očekávat, že k ní dojde“, vztahuje na budoucí okolnosti nebo události, u kterých se na základě celkového posouzení již dostupných poznatků jeví, že existuje reálná možnost, že budou existovat nebo k nim dojde. Není však namístě vykládat tento pojem v tom smyslu, že musí být zohledněn rozsah dopadu tohoto souhrnu okolností nebo této události na ceny dotyčných finančních nástrojů.
            K nákladům řízení
            57. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
            1) Článek 1 bod 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/6/ES ze dne 28. ledna 2003 o obchodování zasvěcených osob a manipulaci s trhem (zneužívání trhu) a čl. 1 odst. 1 směrnice Komise 2003/124/ES ze dne 22. prosince 2003, kterou se provádí směrnice 2003/6, pokud jde o definici a uve řejňování důvěrných informací a definici manipulace s trhem, musí být vykládány v tom smyslu, že při časově rozsáhlém ději, při němž se má naplnit určitá okolnost nebo přivodit určitá událost, mohou informacemi přesné povahy ve smyslu těchto ustanovení být nejen tato okolnost nebo tato událost, nýbrž i dílčí kroky tohoto děje, které jsou spojeny s uskutečněním této okolnosti nebo události.
            2) Článek 1 odst. 1 směrnice 2003/124 musí být vykládán v tom smyslu, že se pojem „souhrn okolností, […] u kterého lze rozumně očekávat, že bude existovat, nebo událost, […] u níž lze rozumně očekávat, že k ní dojde“, vztahuje na budoucí okolnosti nebo události, u kterých se na základě celkového posouzení již dostupných poznatků jeví, že existuje reálná možnost, že budou existovat nebo k nim dojde. Není však namístě vykládat tento pojem v tom smyslu, že musí být zohledněn rozsah dopadu tohoto souhrnu okolností nebo této události na ceny dotyčných finančních nástrojů.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 3. prosince 1981. # Pfizer Inc. proti Eurim-Pharm GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Hamburg - Německo. # Věc 1/81.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 13. července 2017.#Assens Havn v. Navigators Management (UK) Limited.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Højesteret.#Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Příslušnost ve věcech pojištění – Vnitrostátní právní předpisy, které za určitých podmínek stanoví právo poškozené osoby podat žalobu přímo proti pojistiteli osoby, která nehodu zavinila – Ujednání o příslušnosti sjednané mezi pojistitelem a osobou, jež způsobila škodu.#Věc C-368/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      13. července 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Příslušnost ve věcech pojištění – Vnitrostátní právní předpisy, které za určitých podmínek stanoví právo poškozené osoby podat žalobu přímo proti pojistiteli osoby, která nehodu zavinila – Ujednání o příslušnosti sjednané mezi pojistitelem a osobou, jež způsobila škodu“
      Ve věci C‑368/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Højesteret (Nejvyšší soud, Dánsko) ze dne 20. června 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 6. července 2016, v řízení

         Assens Havn

      proti

         Navigators Management (UK) Limited,

      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení M. Vilaras, předseda senátu, M. Safjan (zpravodaj) a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Navigators Management (UK) Limited H. Nissenem, advokat,

               —

               za belgickou vládu L. Van den Broeck a J. Van Holm, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za španělskou vládu A. Rubio Gonzálezem a A. Gavela Llopis, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi M. Heller a L. Grønfeldt, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 bodu 5 a čl. 14 bodu 2 písm. a) nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Assens Havn (přístav v Assens, Dánsko) a pojišťovnou Navigators Management (UK) Limited (dále jen „Navigators Management“) ve věci náhrady škody, kterou na přístavním zařízení v přístavu v Assens způsobil remorkér pojištěný u této pojišťovny.

         Právní rámec

         Unijní právo

         Nařízení č. 44/2001

               3

               Body 11 a 13 odůvodnění nařízení č. 44/2001 zní takto:

                        „(11)

                        Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska. […]

                  […]

                        (13)

                        Pokud se týče pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna pravidly pro určení příslušnosti, která jsou jejím zájmům příznivější než obecná pravidla.“

               4

               Články 8 až 14, které jsou obsaženy v oddíle 3 kapitoly II uvedeného nařízení, který je nadepsán „Příslušnost ve věcech pojištění“, uvádí pravidla pro určení příslušnosti ve věcech pojištění.

               5

               Článek 8 téhož nařízení uvádí:
               „Ve věcech pojištění se příslušnost určuje podle tohoto oddílu, aniž jsou dotčeny článek 4 a čl. 5 bod 5).“

               6

               Článek 9 odst. 1 nařízení č. 44/2001 uvádí:
               „Pojistitel, který má bydliště na území některého členského státu, může být žalován:

                        a)

                        u soudů členského státu, v němž má bydliště nebo

                        b)

                        v jiném členském státě v případě žaloby podané pojistníkem, pojištěným nebo oprávněnou osobou u soudu místa bydliště žalobce,

                  […]“

               7

               Článek 10 tohoto nařízení stanoví:
               „Ve věcech pojištění odpovědnosti nebo pojištění nemovitostí může být pojistitel kromě toho žalován u soudu místa, v němž nastala škodná událost. Totéž platí, jsou-li v téže pojistné smlouvě pojištěny a stejnou škodní událostí postiženy movité věci i nemovitosti.“

               8

               Článek 11 odst. 2 daného nařízení uvádí:
               „Na žalobu, kterou poškozený podává přímo proti pojistiteli, se použijí články 8, 9 a 10, je-li taková přímá žaloba přípustná.“

               9

               Článek 13 téhož nařízení uvádí:
               „Od ustanovení tohoto oddílu je možné se odchýlit pouze
               […]

                        2)

                        dohodou umožňující pojistníkovi, pojištěnému nebo oprávněné osobě zahájit řízení u jiných soudů než těch, které jsou uvedeny v tomto oddíle,

                        3)

                        dohodou uzavřenou mezi pojistníkem a pojistitelem, kteří mají v době uzavření smlouvy bydliště nebo obvyklý pobyt v témže členském státě, jestliže tato dohoda zakládá příslušnost soudů tohoto státu, a to i v případě, že by škodná událost nastala v cizině, ledaže by taková dohoda nebyla podle práva tohoto státu přípustná,

                  […]

                        5)

                        dohodou týkající se pojistné smlouvy do té míry, v níž se vztahuje na jedno či více z rizik uvedených v článku 14.“

               10

               Článek 14 nařízení č. 44/2001 stanoví:
               „Rizika uvedená v čl. 13 bodu 5 jsou tato:

                        1)

                        veškeré škody

                                 a)

                                 na námořních plavidlech, zařízeních při pobřeží a na volném moři nebo na letadlech, způsobené událostmi, které souvisí s jejich využíváním pro obchodní účely;

                           […]

                        2)

                        veškerá odpovědnost, s výjimkou odpovědnosti za škody na zdraví cestujících nebo za škody na jejich zavazadlech,

                                 a)

                                 související s používáním nebo provozem námořních plavidel, zařízení nebo letadel uvedených v bodě 1 písm. a), pokud nejsou v případě letadel podle práva členského státu, v němž je letadlo registrováno, ujednání o příslušnosti pro pojištění takových rizik zakázána;

                  […]“

               11

               Článek 23 tohoto nařízení, který je obsažen v oddíle 7 téže kapitoly II, nadepsaném „Ujednání o příslušnosti“, v odstavcích 1 a 5 uvádí:
               „1.   Dohodnou-li se strany, z nichž alespoň jedna má bydliště na území členského státu, že v již vzniklém nebo budoucím sporu z určitého právního vztahu má příslušnost soud nebo soudy tohoto členského státu, je příslušný soud nebo soudy tohoto státu. Pokud se strany nedohodnou jinak, je tato příslušnost výlučná. Taková dohoda o příslušnosti musí být uzavřena

                        a)

                        písemně nebo ústně s písemným potvrzením nebo

                        b)

                        ve formě, která odpovídá zvyklostem zavedeným mezi těmito stranami, nebo

                        c)

                        v mezinárodním obchodě ve formě, která odpovídá obchodním zvyklostem, které strany znaly nebo musely znát a které strany smluv tohoto druhu v daném odvětví obchodu obecně znají a pravidelně se jimi řídí.

                  […]
               5.   Dohody o příslušnosti ani obdobná ustanovení v zakládající listině trustu nemají právní účinek, jsou-li v rozporu s články 13, 17 nebo 21 nebo pokud mají soudy, jejichž příslušnost má být vyloučena, na základě článku 22 výlučnou příslušnost.“

               12

               Nařízení č. 44/2001 bylo zrušeno článkem 80 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1). Podle jeho čl. 81 druhého pododstavce se však posledně uvedené nařízení použije až ode dne 10. ledna 2015.

         Dohoda ES-Dánsko

               13

               Účelem dohody mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podepsané v Bruselu dne 19. října 2005 (Úř. věst. 2005, L 299, s. 62, dále jen „Dohoda ES-Dánsko“) a schválené jménem Společenství rozhodnutím Rady 2006/325/ES ze dne 27. dubna 2006 (Úř. věst. 2006, L 120, s. 22), je uplatňovat ustanovení nařízení č. 44/2001 a prováděcích pravidel k němu na vztahy mezi Evropskou unií a Dánským královstvím. Tato dohoda vstoupila v souladu se svým čl. 12 odst. 2 v platnost dne 1. července 2007 (Úř. věst. 2007, L 94, s. 70).

               14

               Preambule Dohody ES-Dánsko zní takto:
               „[…]
               Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr [Evropské unie] by měl mít za stejných podmínek pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se platnosti a výkladu této dohody, které předložil dánský soud nebo tribunál, a že dánské soudy a tribunály by proto měly požadovat rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu nařízení [č. 44/2001] a jeho prováděcích opatření za stejných podmínek jako soudy a tribunály jiných členských států,
               […]“

               15

               Článek 2 Dohody ES-Dánsko, nadepsaný „Příslušnost, uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech“, v odstavci 1 uvádí:
               „Nařízení [č. 44/2001], které je uvedeno v příloze této dohody a tvoří její součást, a prováděcí pravidla k němu přijatá na základě čl. 74 odst. 2 nařízení, a pokud jde o prováděcí pravidla přijatá po vstupu této dohody v platnost, provedená [Dánským královstvím] podle článku 4 této dohody a pravidla přijatá podle čl. 74 odst. 1 nařízení, se použijí podle mezinárodního práva na vztahy mezi [Unií] a [Dánským královstvím].“

               16

               Článek 6 Dohody ES-Dánsko, nadepsaný „Pravomoc Soudního dvora [Evropské unie] ve vztahu k výkladu této dohody“, v odstavci 1 stanoví:
               „Vyvstane-li otázka platnosti nebo výkladu této dohody v řízení před dánským soudem, obrátí se tento soud na Soudní dvůr se žádostí o rozhodnutí v této věci vždy, kdy by se to za stejných okolností vyžadovalo od jiného členského státu Evropské unie v souvislosti s nařízením [č. 44/2001] a prováděcími pravidly k němu uvedenými v čl. 2 odst. 1 této dohody.“

         Dánské právo

               17

               Článek 95 forsikringsaftaleloven (zákon o pojistných smlouvách) uvádí:
               „1.   Je-li prokázána povinnost pojištěného nahradit poškozenému škodu a určena výše náhrady, přechází na poškozeného práva pojištěného, které má vůči společnosti, a to v rozsahu, v němž nebyl odškodněn.
               2.   Na poškozeného rovněž přechází práva pojištěného vůči společnosti, je-li jeho pohledávka na náhradu škody dotčena úpadkem pojištěného, nebo vyrovnáním či restrukturalizací dluhu. Nebyl-li poškozený odškodněn, může vůči společnosti uplatnit celou pohledávku na náhradu škody. V případech uvedených v prvním bodě informuje společnost pojištěného v přiměřené lhůtě o tom, že obdržela oznámení o pohledávce na náhradu škody.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               18

               Na podzim roku 2007 Skåne Entreprenad Service AB, společnost založená podle švédského práva (dále jen „Skåne Entreprenad“), zajistila přepravu cukrové řepy do továrny nacházející se v Nykøbing Falster (Dánsko). Část byla přepravena lodí z Assens do Nakskov (Dánsko). Za účelem této cesty si Skåne Entreprenad najala několik remorkérů a nákladních člunů, mezi něž patřil remorkér Sea Endeavour I, a uzavřela za tímto účelem pojištění odpovědnosti s Navigators Management.

               19

               Pojistná smlouva obsahovala mimo jiné následující ustanovení:
               „Rozhodné právo a příslušné soudy
               Tato pojistná smlouva se řídí právem platným v Anglii a ve Walesu a v souladu s tímto právem musí být vykládána; každá ze smluvních stran se zavazuje podřídit se výlučné pravomoci soudů Anglie a Walesu.“

               20

               Pojistné podmínky Navigators Management obsahovaly mimoto následující ustanovení:
               „7) Rozhodné právo, postup v případě sporu a řešení sporů
               Tato pojistná smlouva se řídí anglickým právem a musí být v souladu s tímto právem vykládána. Podléhá především zákonu z roku 1906 o námořním pojištění, ve znění případných změn, jehož ustanovení jsou považována za součást pojištění. Tato pojistná smlouva a všechny spory vzniklé při jejím plnění nebo s ní související spadají do výlučné pravomoci [High Court of Justice (England & Wales) v Londýně, Spojené království].“

               21

               Při průjezdu remorkéru Sea Endeavour I přístavem v Assens dne 24. listopadu 2007 byly na přístavním zařízení způsobeny škody. Účastníci původního řízení se neshodují na tom, jak tyto škody vznikly a kdo je za ně odpovědný.

               22

               Vzhledem k tomu, že proti Skåne Entreprenad bylo mezitím zahájeno insolvenční řízení, přístav v Assens podal proti Navigators Management, která je pojistitelem odpovědnosti údajného původce škody, přímou žalobu k Sø- og Handelsretten (námořní a obchodní soud, Dánsko) a domáhal se, aby bylo posledně uvedené společnosti uloženo, že mu má nahradit uvedené škody ve výši 1310536 dánských korun (DKK) (přibližně 176270 eur).

               23

               Uvedený soud se otázkou soudní příslušnosti zabýval ve zvláštním řízení a poté rozsudkem ze dne 22. prosince 2014 žalobu pro nepříslušnost dánských soudů odmítl, neboť ujednání o příslušnosti sjednané mezi stranami pojistné smlouvy lze uplatnit vůči poškozenému. Přístav v Assens podal proti danému rozsudku kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu.

               24

               Podle předkládajícího soudu v první řadě vyvstává otázka, zda přístav v Assens, který má podle čl. 95 odst. 2 zákona o pojistných smlouvách právo podat žalobu přímo proti pojišťovně osoby, která způsobila škodu, je vázán ujednáním o příslušnosti obsaženým v pojistné smlouvě uzavřené mezi Skåne Entreprenad a Navigators Management na základě čl. 13 bodu 5 nařízení č. 44/2001 ve spojení s čl. 14 bodem 2 písm. a) tohoto nařízení. Pokud tomu tak je, Sø- og Handelsretten (námořní a obchodní soud) právem odmítl žalobu podanou přístavem v Assens.

               25

               Předkládající soud uvádí, že v dánském právu poškozený sice v zásadě nemůže podat přímou žalobu proti pojišťovně osoby, která způsobila škodu, avšak článek 95 zákona o pojistných smlouvách podání takové žaloby umožňuje v případě, že je například pojistník v úpadku, jak tomu bylo v projednávaném případě.

               26

               Za těchto okolností se Højesteret (Nejvyšší soud, Dánsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je třeba čl. 13 bod 5 ve spojení s čl. 14 bodem 2 písm. a) nařízení č. 44/2001 vykládat v tom smyslu, že poškozená osoba, která má na základě vnitrostátního práva možnost žalovat přímo pojišťovnu osoby, která způsobila škodu, je na základě čl. 13 bodu 5 ve spojení s čl. 14 bodem 2 písm. a) uvedeného nařízení vázána ujednáním o příslušnosti platně sjednaným mezi pojistitelem a pojistníkem?“

         K předběžné otázce

               27

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 13 bod 5 nařízení č. 44/2001 ve spojení s čl. 14 bodem 2 písm. a) tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že poškozený, který může podat přímou žalobu proti pojistiteli osoby, která mu způsobila škodu, může být vázán ujednáním o příslušnosti sjednaným mezi tímto pojistitelem a touto osobou.

               28

               Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba odkázat na systematiku ustanovení oddílu 3 kapitoly II nařízení č. 44/2001 a na jejich cíle.

               29

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že oddíl 3 kapitoly II nařízení č. 44/2001 stanoví samostatný systém rozdělení soudní příslušnosti ve věcech pojištění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. května 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, bod 29).

               30

               Podobně jako ve věcech týkajících se pracovníků a spotřebitelů se žaloba ve věci pojištění vyznačuje jistou nerovnováhou mezi stranami (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. května 2005, GIE Réunion européenne a další, C‑77/04, EU:C:2005:327, bod 22), kterou mají pravidla stanovená v článku 8 oddílu 3 kapitoly II nařízení č. 44/2001 napravit tím, že se na nejslabší stranu uplatní pravidla pro určení příslušnosti, která jsou jejím zájmům příznivější než obecná pravidla (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. září 2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, bod 40).

               31

               Uvedená ustanovení zejména usnadňují situaci poškozeného, jemuž byla způsobena škoda krytá pojištěním, tím, že mu umožňují žalovat dotčeného pojistitele zejména u soudu místa, v němž nastala škodná událost, a to pod podmínkou, že vnitrostátní právo takovou přímou žalobu stanoví.

               32

               Jak v projednávaném případě vyplývá z bodů 24 a 25 tohoto rozsudku, předkládající soud, kterému přísluší vykládat své vnitrostátní právo, má za to, že čl. 95 odst. 2 zákona o pojistných smlouvách, který se vztahuje na spor v původním řízení, stanoví právo poškozeného podat proti pojistiteli přímou žalobu ve smyslu čl. 11 odst. 2 nařízení č. 44/2001.

               33

               Pokud jde o možnost uplatnit dohodu o příslušnosti vůči poškozenému, je zjevné, že podle čl. 13 bodu 5 nařízení č. 44/2001 ve spojení s jeho čl. 14 bodem 2 písm. a) se lze takovou dohodou odchýlit od ustanovení oddílu 3 uvedeného nařízení mimo jiné v případě pojistných smluv, které kryjí veškerou odpovědnost související s používáním nebo provozem plavidel.

               34

               Dále je nesporné, že čl. 11 odst. 2 nařízení č. 44/2001, na základě kterého se ustanovení článků 8 až 10 tohoto nařízení uplatní v případě přímé žaloby, kterou podal poškozený proti pojistiteli, se netýká článků 13 a 14 uvedeného nařízení, a tudíž dohod o příslušnosti.

               35

               Ze systematiky ustanovení oddílu 3 kapitoly II nařízení č. 44/2001 tedy nevyplývá, že dohodu o příslušnosti lze uplatnit vůči poškozenému.

               36

               Soudní dvůr měl již v tomto ohledu příležitost uvést, že ve věcech pojištění zůstává prorogace příslušnosti striktně ohraničena cílem ochrany hospodářsky nejslabší osoby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. května 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, bod 31).

               37

               Článek 13 nařízení č. 44/2001 tak obsahuje taxativní výčet případů, kdy se strany mohou odchýlit od pravidel stanovených v oddíle 3 kapitoly II tohoto nařízení.

               38

               Navíc podle čl. 23 odst. 5 uvedeného nařízení nemají dohody o příslušnosti právní účinek, jsou-li v rozporu s ustanoveními uvedeného článku 13. Z těchto ustanovení vyplývá, že uvedené nařízení zavádí systém, ve kterém musí být výjimky z pravidel pro určení příslušnosti ve věcech pojištění vykládány striktně (obdobně viz rozsudek ze dne 12. května 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, bod 31).

               39

               Kromě toho je nutno konstatovat, že situace třetí osoby, které byla způsobena škoda krytá pojištěním, je ještě vzdálenější smluvnímu vztahu zahrnujícímu ujednání o příslušnosti než situace oprávněného pojištěného, který s tímto ujednáním výslovně nesouhlasil, o kterou se jednalo v rozsudku ze dne 12. května 2005, Société financière et industrielle du Peloux (C‑112/03, EU:C:2005:280).

               40

               Je tedy třeba mít za to, že ujednání o příslušnosti sjednané mezi pojistitelem a pojistníkem nelze uplatnit vůči poškozenému, jemuž byla způsobena škoda krytá pojištěním a který chce podat přímou žalobu proti pojistiteli u soudu místa, v němž nastala škodná událost, jak bylo připomenuto v bodě 31 tohoto rozsudku, nebo u soudu místa, kde má bydliště, což je možnost, kterou Soudní dvůr uznal v rozsudku ze dne 13. prosince 2007, FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, bod 31).

               41

               Rozšíření závazného účinku ujednání o příslušnosti založených na ustanovení článku 13 ve spojení s ustanoveními článku 14 nařízení č. 44/2001 na poškozené by totiž mohlo ohrozit cíl, který sleduje oddíl 3 kapitoly II tohoto nařízení, a sice cíl chránit stranu, která je z hospodářského a právního hlediska nejslabší (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. září 2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, bod 40).

               42

               S ohledem na výše uvedené musí být čl. 13 bod 5 nařízení č. 44/2001 ve spojení s čl. 14 bodem 2 písm. a) tohoto nařízení vykládán v tom smyslu, že poškozený, který může podat přímou žalobu proti pojistiteli osoby, která mu způsobila škodu, není vázán ujednáním o příslušnosti sjednaným mezi tímto pojistitelem a touto osobou.

         K nákladům řízení

               43

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

                     Článek 13 bod 5 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ve spojení s čl. 14 bodem 2 písm. a) tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že poškozený, který může podat přímou žalobu proti pojistiteli osoby, která mu způsobila škodu, není vázán ujednáním o příslušnosti sjednaným mezi tímto pojistitelem a touto osobou.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: dánština.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 21. ledna 2015. # Grundig Multimedia AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-11/14.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 5. března 2015.#Rose Vision, SL a Julián Seseña v. Evropská komise a další.#Rozhodčí doložka – Sedmý rámcový program pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (2007 – 2013) – Dohody o dotaci týkající se projektů FIRST, FutureNEM a sISI – Žaloba na neplatnost a žaloba na náhradu škody – Překvalifikování žaloby – Přípustnost – Pozastavení plateb – Lhůta pro oznámení zprávy o auditu – Poskytování informací třetím osobám.#Věc T‑45/13.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. října 1982. # Calvin E. Williams proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Úředník. # Věc 9/81.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 27. října 2010. # Gerhard Birkhoff proti Evropské komisi. # Úředníci - Odměna - Rodinné přídavky. # Věc F-60/09.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 22. ledna 2009. # Komise Evropských společenství proti Polské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2002/21/ES - Sítě a služby elektronických komunikací - Pojem ‚účastník‘. # Věc C-492/07.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 22. ledna 2009 – Komise v. Polsko
      (Věc C‑492/07)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2002/21/ES – Sítě a služby elektronických komunikací – Pojem ‚účastník‘ “
      1.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti –Důkaz nesplnění povinnosti – Důkazní břemeno Komise – Předložení poznatků, z nichž je patrné
            nesplnění povinnosti – Vyvrácení příslušející dotčenému členskému státu (Článek 226 ES) (viz body 17, 20)
      2.                     Členské státy – Povinnosti – Úloha Komise vykonávat dohled – Povinnost členských států – Spolupráce při šetřeních ve věcech
            nesplnění povinnosti státem – Povinnost oznámení a informování (Články 10 ES, 211 ES a 226 ES; směrnice Evropského parlamentu
            a Rady 2002/21, čl. 28 odst. 3) (viz body 17–19)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí opatření nezbytných pro dosažení souladu s čl. 2 písm. k) směrnice Evropského parlamentu
                  a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací („rámcová“
                  směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349) ve stanovené lhůtě – Definice účastníka

            Výrok

                  1)

                  	Polská republika tím, že neprovedla správně směrnici Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném
                     předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací („rámcová“ směrnice), a zejména její čl. 2 písm. k) týkající
                     se definice pojmu „účastník“, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

                  2)

                  	Polské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 5. října 1995. # José Imbernon Martínez proti Bundesanstalt für Arbeit. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sozialgericht Nürnberg - Německo. # Sociální zabezpečení - Rodinné přídavky. # Věc C-321/93.


Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 12. června 2014.#Nike International Ltd v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství R10 – Starší nezapsaná národní slovní ochranná známka R10 – Postoupení národní ochranné známky – Důkaz o držbě starší ochranné známky.#Věc T‑137/09 RENV.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. července 1982. # Jakob Flamm proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc 567/79 A.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 12. května 2009.#Jurado Hermanos, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).#Ochranná známka Společenství - Slovní ochranná známka Společenství JURADO - Neexistence žádosti majitele ochranné známky o obnovu zápisu - Výmaz ochranné známky po uplynutí doby platnosti zápisu - Žádost o navrácení do původního stavu podaná nabyvatelem výlučné licence.#Věc T-410/07.

text:
         ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      12. května 2009 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Slovní ochranná známka Společenství JURADO — Neexistence žádosti majitele ochranné známky o obnovu zápisu — Výmaz ochranné známky po uplynutí doby platnosti zápisu — Žádost o navrácení do původního stavu podaná nabyvatelem výlučné licence“
      Ve věci T-410/07,

         Jurado Hermanos, SL, se sídlem v Alicante (Španělsko), zastoupená C. Martín Álvarezem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému P. López Fernández de Corres a O. Montaltem, jako zmocněnci,
      žalovanému,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 3. září 2007 (věc R 866/2007-2), týkajícímu se žádosti o navrácení do původního stavu podané žalobkyní,
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),
      ve složení I. Pelikánová (zpravodajka), předsedkyně, K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 16. listopadu 2007,
      s přihlédnutím k usnesení předsedy Soudu ze dne 18. února 2008, Jurado Hermanos v. OHIM (JURADO) (T-410/07 R, Sb. rozh. s. II-25, zveřejněné shrnutí), kterým byl návrh na vydání předběžného opatření podaný žalobkyní zamítnut,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 10. března 2008,
      po jednání konaném dne 17. prosince 2008,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 25. dubna 1996 společnost Café Tal de Costa Rica SA u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) požádala o zápis slovní ochranné známky Společenství JURADO pro kávu a jiné výrobky spadající do třídy 30 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.

               2

               Poté, co OHIM přihlášenou ochrannou známku zapsal pod číslem 240218, společnost Café Tal de Costa Rica (dále jen „majitelka ochranné známky“) dne 5. srpna 1998 s žalobkyní, společností Jurado Hermanos, SL, uzavřela smlouvu o výlučné licenci, jejímž předmětem byla sporná ochranná známka. Tato smlouva, která spadala do rámce jiné smlouvy o výlučné licenci uzavřené mezi týmiž smluvními stranami dne 15. dubna 1996, týkající se dvou španělských ochranných známek, jakož i jedné polské ochranné známky, stanovila, že licence potrvá 48 let, tedy do roku 2046. Poskytnutí této licence bylo zapsáno do rejstříku ochranných známek Společenství v souladu s čl. 22 odst. 5 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

               3

               Dopisem ze dne 26. září 2005 OHIM v souladu s čl. 47 odst. 2 nařízení č. 40/94 informoval jak majitelku ochranné známky Společenství, tak žalobkyni jakožto majitelku výlučné licence ke sporné ochranné známce, že doba platnosti zápisu této posledně uvedené ochranné známky uplyne dne 25. dubna 2006. V tomto dopise OHIM vysvětlil podmínky obnovení zápisu a uvedl, že žádost za tímto účelem musí být podána do 30. dubna 2006, nebo nejpozději do 1. listopadu 2006, přičemž je však v posledně uvedeném případě třeba zaplatit příplatek.

               4

               Vzhledem k tomu, že OHIM ve stanovených lhůtách žádnou žádost o obnovu zápisu neobdržel, dopisem ze dne 24. listopadu 2006 informoval majitelku ochranné známky, že tato ochranná známka byla vymazána z rejstříku ochranných známek s účinností ke dni 25. dubna 2006.

               5

               Dne 23. března 2007 žalobkyně podala žádost o navrácení do původního stavu na základě článku 78 nařízení č. 40/94. Uvedla, že dopis ze dne 26. září 2005 neobdržela a že se o neobnovení zápisu sporné ochranné známky dozvěděla zcela náhodně, když konzultovala internetovou stránku OHIM.

               6

               Rozhodnutím ze dne 21. května 2007 oddělení OHIM „Ochranné známky a rejstřík“ žádost o navrácení do původního stavu zamítlo, když mělo za to, že žalobkyně neprokázala zachování péče vyžadované okolnostmi.

               7

               Dne 31. května 2007 podala žalobkyně k OHIM proti rozhodnutí ze dne 21. května 2007 odvolání na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94.

               8

               Rozhodnutím ze dne 3. září 2007 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát odvolání zamítl, a to aniž by přezkoumal, zda žalobkyně splňuje podmínku prokazatelného zachování péče vyžadované okolnostmi. Odvolací senát měl totiž v podstatě za to, že jelikož k tomu žalobkyně nebyla majitelkou ochranné známky výslovně zmocněna, nebyla oprávněna požádat o obnovu zápisu sporné ochranné známky ani za tímto účelem požádat o navrácení do původního stavu.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               9

               Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

                        —

                        napadené rozhodnutí zrušil a žádosti o navrácení do původního stavu, kterou podala u OHIM, vyhověl;

                        —

                        podpůrně se vyjádřil k meritu věci tak, že jí přizná postavení zúčastněné strany v rámci řízení o obnově zápisu sporné ochranné známky;

                        —

                        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.

               10

               Na jednání žalobkyně v návaznosti na otázku Soudu uvedla, že její druhý bod návrhových žádání má být chápán tak, že se týká toho, aby Soud napadené rozhodnutí změnil.

               11

               OHIM navrhuje, aby Soud:

                        —

                        žalobu zamítl;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               12

               Žalobkyně uplatňuje dva žalobní důvody, vycházející zaprvé z porušení práv obhajoby a práva být vyslechnut, a zadruhé z nesprávného právního posouzení při výkladu nařízení č. 40/94. Soud má za to, že je třeba provést nejprve přezkum druhého žalobního důvodu.

         Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při výkladu nařízení č. 40/94

      Argumenty účastníků řízení

               13

               Žalobkyně v podstatě uvádí, že odvolací senát v napadeném rozhodnutí nesprávně vyložil čl. 78 odst. 1, vykládaný ve vzájemném spojení s čl. 47 odst. 1 nařízení č. 40/94, v rozsahu, v němž měl odvolací senát za to, že žalobkyně není účastníkem řízení o obnově zápisu ochranné známky, jelikož majitelkou ochranné známky nebyla výslovně zmocněna k tomu, aby požádala o obnovu jejího zápisu.

               14

               OHIM argumenty žalobkyně popírá.

         Závěry Soudu

               15

               Na základě čl. 78 odst. 1 nařízení č. 40/94 navrácení do původního stavu u OHIM předpokládá zaprvé, že je žadatel účastníkem dotyčného řízení, zadruhé, že i přes prokazatelné zachování péče vyžadované okolnostmi nebyl schopen dodržet vůči OHIM lhůtu, a zatřetí, že toto zmeškání lhůty mělo za následek přímo na základě ustanovení nařízení č. 40/94 ztrátu práva.

               16

               Pokud jde o první podmínku, v souladu s čl. 47 odst. 1 nařízení č. 40/94 může o obnovu zápisu požádat majitel ochranné známky nebo jakákoli osoba jím výslovně zmocněná. Z toho vyplývá, že pouze majitel ochranné známky nebo osoby jím výslovně zmocněné mohou být považováni za účastníky řízení o obnově zápisu.

               17

               Konkrétně na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z povinnosti OHIM podle čl. 47 odst. 2 první věty nařízení č. 40/94 informovat osoby, které mají v rejstříku zapsané právo k dotyčné ochranné známce, o uplynutí doby platnosti zápisu nevyplývá, že jsou uvedené osoby účastníky řízení o obnově zápisu. Jak totiž vyplývá z čl. 47 odst. 2 druhé věty nařízení č. 40/94, který stanoví, že neposkytnutí informace nezakládá odpovědnost OHIM, a z pravidla 29 druhé věty nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), které uvádí, že neposkytnutí této informace nemá vliv na uplynutí doby platnosti zápisu, čl. 47 odst. 2 první věta nařízení č. 40/94 stanoví pouze informační povinnost OHIM, která je čistě akcesorická ve vztahu k řízení, avšak jejím cílem není přiznat práva majiteli ochranné známky ani jiným osobám.

               18

               Stejně tak je třeba odmítnout argument žalobkyně, podle kterého korespondence mezi ní a OHIM ve věci zápisu licence k ochranné známce a ve věci sporu mezi ní a majitelkou ochranné známky prokazuje, že měl OHIM za to, že je „účastnicí v rámci spisu týkajícího se ochranné známky“. Nařízení č. 40/94 totiž zaprvé nezná pojem „účastník v rámci spisu týkajícího se ochranné známky“. Zadruhé lze skutečnost, že si OHIM s žalobkyní vyměnil korespondenci, vysvětlit tím, že žalobkyně byla majitelkou licence k ochranné známce, a tudíž účastnicí řízení týkajícího se zápisu této licence. Zatřetí, ustanovení nařízení č. 40/94 jsou pro OHIM kogentní. I když by se tedy ukázalo, že měl OHIM nesprávně za to, že žalobkyně je účastnicí řízení o obnově zápisu, tato okolnost by nemohla stačit k tomu, aby jí přiznala toto postavení.

               19

               Konečně je třeba odmítnout argument žalobkyně, podle něhož metodické pokyny týkající se řízení před OHIM (část E, oddíl 6, nazvaný „Obnova zápisu“), které žalobkyně předložila a které obsahují zmínku „Konečné znění (27.11.2003)“, pokládají z právního hlediska, pokud jde o obnovení zápisu, majitele licence k ochranné známce za majitele této ochranné známky.

               20

               Zaprvé je třeba konstatovat, že řízení před OHIM je upraveno ustanoveními nařízení č. 40/94 a č. 2868/95. Pokud jde o metodické pokyny týkající se řízení před OHIM, které jsou zveřejněny na jeho internetové stránce, představují pouze kodifikaci chování, které má sám v úmyslu přijmout, takže s výhradou jejich souladu s právními předpisy vyšší právní síly z nich vyplývá sebeomezení OHIM v rozsahu, v němž mu přísluší se podřídit těmto pravidlům, která si uložil. Naproti tomu se tyto metodické pokyny nemohou odchylovat od nařízení č. 40/94 a č. 2868/95, a možnost žalobkyně podat žádost o obnovu zápisu sporné ochranné známky je tedy třeba zvážit pouze s ohledem na posledně uvedená nařízení.

               21

               Zadruhé metodické pokyny předložené žalobkyní nemají obsah, který jim žalobkyně chce přiznat, nezávisle na otázce, zda byly použitelné ratione temporis na skutkové okolnosti projednávané věci. Konkrétně žalobkyně bod 6.3.1 metodických pokynů citovala pouze částečně, když opomněla zejména pasáž, podle které „[o]soba, která má v rejstříku zapsané právo k ochranné známce Společenství, nemůže podat sama žádost o obnovu zápisu, ledaže […] by byla výslovně majitelem ochranné známky Společenství zmocněna k podání žádosti o obnovu zápisu“. Z těchto metodických pokynů tedy nijak nevyplývá, že žalobkyně je jakožto majitelka licence k ochranné známce pokládána z právního hlediska za majitele ochranné známky, pokud jde o obnovení zápisu, ale právě naopak z nich vyplývá, že jako každá jiná osoba musí být výslovně majitelem ochranné známky zmocněna k tomu, aby mohla podat žádost o obnovu zápisu, a prokázat existenci takového zmocnění.

               22

               Proto vzhledem k tomu, že žalobkyně pouze v důsledku svého postavení majitelky licence k ochranné známce není účastnicí řízení o obnově zápisu této ochranné známky, je třeba přezkoumat, zda byla majitelkou ochranné známky zmocněna k tomu, aby požádala o obnovu jejího zápisu.

               23

               V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že v žádném okamžiku řízení před OHIM nebo před Soudem žalobkyně takové výslovné zmocnění vydané majitelkou ochranné známky nepředložila. Skutečnost, že OHIM výslovně žalobkyni o předložení takového zmocnění nepožádal, v tomto ohledu postrádá relevanci, neboť příslušelo žalobkyni, aby prokázala, že jsou splněny podmínky použití ustanovení, která zamýšlela uplatnit, a to aniž by ji k tomu OHIM musel vyzývat.

               24

               Dále je třeba odmítnout tvrzení žalobkyně, podle kterých měla jakožto majitelka výlučné licence během doby platnosti licence právo požádat o obnovu zápisu ochranné známky, jestliže to majitelka ochranné známky neučinila. Je pravda, že výslovné zmocnění může být v zásadě obsažené v licenční smlouvě. V projednávaném případě však licenční smlouva v tomto ohledu neobsahuje žádné ustanovení. Krom toho za předpokladu, že by žalobkyně tvrdila, že smlouva o výlučné licenci s sebou nese zmocnění pro nabyvatele licence, aby požádal o obnovu zápisu, případně že jí toto zmocnění musí být přiznáno jakožto sankce za zneužití práva a obcházení zákona, kterých se údajně dopustila majitelka ochranné známky, je třeba konstatovat, že toto tvrzení naráží na jasné znění a účel čl. 47 odst. 1 nařízení č. 40/94, který stanoví, že zmocnění musí být výslovné, a jemuž je cizí jakákoli idea sankce vůči soukromým stranám.

               25

               Stejně tak postrádá relevanci argument žalobkyně týkající se toho, že se před uplynutím „dodatečné lhůty“ stanovené v čl. 47 odst. 3 třetí větě nařízení č. 40/94 nelze domoci soudního rozhodnutí, které by majitelce ochranné známky uložilo, aby jí poskytla výslovné zmocnění k podání žádosti o obnovu zápisu. I za předpokladu, že by taková nemožnost byla prokázána, by to totiž nemohlo vést k neuplatnění podmínky výslovného zmocnění uložené čl. 47 odst. 1 nařízení č. 40/94.

               26

               Konečně pokud jde o argument žalobkyně vycházející z toho, že správní prostředky jsou více způsobilé chránit její zájmy než občanskoprávní žaloba, neboť poskytují možnost zachovat platnost ochranné známky, ze strany žalobkyně jde o úvahy ohledně účelnosti v rámci volby právních prostředků použitých na ochranu jejích obchodních zájmů, přičemž tato volba spadá výlučně pod její vlastní odpovědnost. Naproti tomu taková volba nemůže vázat OHIM, co se týče procesního postavení, které je třeba přiznat žalobkyni v rámci správního řízení, ani co se týče výsledku takového správního řízení. Jestliže tedy žalobkyně učinila volbu, že pro získání zmocnění k podání žádosti o obnovu zápisu nevyužije soudních prostředků, nepřísluší OHIM, aby toto opomenutí zhojil tím, že jí toto právo přizná v rozporu s nařízením č. 40/94.

               27

               S ohledem na předcházející je třeba konstatovat, že žalobkyně vzhledem k tomu, že od majitelky ochranné známky neměla výslovné zmocnění k podání žádosti o obnovu zápisu ochranné známky, nebyla účastnicí řízení o obnově zápisu, a nemohla tedy podat žádost o navrácení do původního stavu v tomto řízení. Odvolací senát tedy nijak nepochybil, když odvolání žalobkyně z tohoto důvodu zamítl.

               28

               Vzhledem k tomu, že první podmínka uložená v čl. 78 odst. 1 nařízení č. 40/94 tedy splněna nebyla, je třeba druhý žalobní důvod žalobkyně zamítnout, aniž by bylo nezbytné přezkoumávat ostatní podmínky uvedené v tomto ustanovení.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práv obhajoby a práva být vyslechnut

      Argumenty účastníků řízení

               29

               Žalobkyně uvádí, že odvolací senát napadené rozhodnutí založil zejména na tom, že jí odmítl přiznat postavení zúčastněné strany v rámci řízení o obnově zápisu sporné ochranné známky. Vzhledem k tomu, že rozhodnutí oddělení „Ochranné známky a rejstřík“ naproti tomu její postavení zúčastněné strany nijak nezpochybnilo, nedomnívala se, že je v jejím odvolání nezbytné se k této otázce vyjadřovat. Odvolací senát, který věděl o rozhodnutí oddělení „Ochranné známky a rejstřík“, tedy měl získat její vyjádření před tím, než její odvolání zamítl z důvodu, že není zúčastněnou stranou.

               30

               OHIM argumenty žalobkyně popírá.

         Závěry Soudu

               31

               Podle čl. 73 druhé věty nařízení č. 40/94 mohou být rozhodnutí OHIM založena pouze na důvodech, ke kterým měli účastníci možnost se vyjádřit. Toto ustanovení zakotvuje v rámci práva ochranných známek Společenství obecnou zásadu ochrany práv obhajoby. Na základě této obecné zásady práva Společenství musí být adresátům rozhodnutí veřejných orgánů, která se znatelným způsobem dotýkají jejich zájmů, umožněno, aby náležitě vyjádřili své stanovisko. Právo být vyslechnut se vztahuje na všechny skutkové nebo právní okolnosti, které jsou základem aktu rozhodnutí, ale nikoli na konečné stanovisko, které správní orgán zamýšlí přijmout [viz rozsudek Soudu ze dne 7. února 2007, Kustom Musical Amplification v. OHIM (Tvar kytary), T-317/05, Sb. rozh. s. II-427, body 24, 26 a 27 a citovaná judikatura].

               32

               Navíc z judikatury vyplývá, že práva obhajoby jsou porušena v důsledku procesní vady pouze tehdy, pokud tato vada měla konkrétně vliv na možnosti obrany podniků, proti nimž je řízení vedeno (rozsudek Soudu ze dne 14. prosince 2005, General Electric v. Komise, T-210/01, Sb. rozh. s. II-5575, bod 632 a citovaná judikatura). Nedodržení platných pravidel, jejichž účelem je chránit práva obhajoby, tak může způsobit vadu správního řízení jen tehdy, je-li prokázáno, že by toto řízení mohlo vést k jinému výsledku, pokud by tato pravidla byla dodržena (výše uvedený rozsudek General Electric v. Komise, bod 632; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky Soudu ze dne 17. prosince 1991, Hercules Chemicals v. Komise, T-7/89, Recueil, s. II-1711, bod 56, a ze dne 30. září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise, T-191/98, T-212/98 až T-214/98, Recueil, s. II-3275, bod 340).

               33

               Jak přitom bylo konstatováno při přezkumu druhého žalobního důvodu, OHIM měl právem za to, že žalobkyně není účastnicí řízení o obnově zápisu, neboť nepředložila výslovné zmocnění k podání žádosti o obnovu zápisu, které by vydala majitelka ochranné známky. V tomto ohledu je třeba dodat, že žalobkyně nikdy neuvedla, že by takové zmocnění byla schopna předložit, pokud by po ní bylo požadováno. Z toho vyplývá, že řízení před OHIM v každém případě nemohlo vést k jinému výsledku než k zamítnutí odvolání odvolacím senátem.

               34

               První žalobní důvod žalobkyně je tedy třeba zamítnout, a to aniž by bylo nezbytné přezkoumávat, zda žalobkyni bylo před přijetím napadeného rozhodnutí umožněno náležitě vyjádřit své stanovisko k otázce, zda je účastnicí řízení o obnově zápisu.

               35

               Vzhledem k tomu, že oba žalobní důvody vznesené žalobkyní musejí být zamítnuty, je třeba zamítnout jak hlavní návrhová žádání, tak podpůrná návrhová žádání žalobkyně.

         K nákladům řízení

               36

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení, včetně těch souvisejících s řízením o předběžném opatření.

               Z těchto důvodů
               SOUD (druhý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnosti Jurado Hermanos, SL, se ukládá náhrada nákladů řízení včetně těch, které souvisejí s řízením o předběžném opatření.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 12. května 2009.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. února 2012.#Jürgen Blödel-Pawlik v. HanseMerkur Reiseversicherung AG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Hamburg.#Směrnice 90/314/EHS – Souborné služby pro cesty, pobyty a zájezdy – Článek 7 – Ochrana proti riziku platební neschopnosti nebo úpadku organizátora souborných služeb – Rozsah působnosti – Platební neschopnost organizátora z důvodu podvodného použití prostředků zaplacených spotřebitelem.#Věc C‑134/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      16. února 2012 (
            *1
         )
      „Směrnice 90/314/EHS — Souborné služby pro cesty, pobyty a zájezdy — Článek 7 — Ochrana proti riziku platební neschopnosti nebo úpadku organizátora souborných služeb — Rozsah působnosti — Platební neschopnost organizátora z důvodu podvodného použití prostředků zaplacených spotřebitelem“
      Ve věci C-134/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Landgericht Hamburg (Německo) ze dne 2. března 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 18. března 2011, v řízení

         Jürgen Blödel-Pawlik

      proti

         HanseMerkur Reiseversicherung AG,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení M. Safjan, předseda senátu, A. Borg Barthet (zpravodaj) a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za J. Blödel-Pawlika M. Saurenem, Rechtsanwalt,

               —

               za HanseMerkur Reiseversicherung AG G. Heinemannem, Rechtsanwalt,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,

               —

               za belgickou vládu T. Maternem a J.-C. Halleuxem, jako zmocněnci,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,

               —

               za estonskou vládu M. Linntam, jako zmocněnkyní,

               —

               za řeckou vládu K. Paraskevopoulou a I. Bakopoulosem, jako zmocněnci,

               —

               za španělskou vládu S. Centeno Huerta, jako zmocněnkyní,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s L. Ventrellou, avvocato dello Stato,

               —

               za maďarskou vládu M. Z. Fehér Miklósem, jakož i K. Szíjjártó a Z. Tóth, jako zmocněnci,

               —

               za rakouskou vládu A. Poschem, jako zmocněncem,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi M. Owsiany-Hornung a S. Grünheid, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 7 směrnice Rady 90/314/EHS ze dne 13. června 1990 o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy (Úř. věst. L 158, s. 59; Zvl. vyd. 13/10, s. 132).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi J. Blödel-Pawlikem a společností HanseMerkur Reiseversicherung AG (dále jen „HanseMerkur Reiseversicherung“), jehož předmětem je odmítnutí posledně uvedené proplatit cenu za souborné služby pro cesty, které byly zaplaceny spotřebitelem, ale nebyly organizátorem cesty uskutečněny.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Podle sedmého, osmnáctého, dvacátého prvního a dvacátého druhého bodu odůvodnění směrnice 90/314:
               „vzhledem k tomu, že cestovní ruch hraje stále významnější roli v hospodářství členských států; že systém souborných služeb představuje základní součást cestovního ruchu; že by došlo k podpoře růstu a produktivity odvětví souborných služeb v členských státech, pokud by bylo přijato alespoň minimum společných předpisů, které by mu daly rozměr Společenství; […]
               [...]
               vzhledem k tomu, že organizátor nebo prodejce, který je stranou smlouvy, musí spotřebiteli odpovídat za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy; že organizátor nebo prodejce musí rovněž odpovídat za škody, které vzniknou spotřebiteli z neplnění nebo nesprávného plnění smlouvy, pokud neprokáží, že zjištěné nedostatky v plnění smlouvy nezavinili oni ani jiní dodavatelé služeb;
               [...]
               vzhledem k tomu, že pro spotřebitele a pro poskytovatele souborných služeb by bylo výhodné, kdyby organizátor nebo prodejce byli povinni předložit záruky pro případ platební neschopnosti nebo úpadku;
               vzhledem k tomu, že členské státy musí mít možnost přijmout nebo zachovat v oblasti souborných služeb přísnější předpisy na ochranu spotřebitele.“

               4

               Článek 1 téže směrnice stanoví:
               „Předmětem této směrnice je sblížení právních a správních předpisů členských států o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy prodávaných nebo nabízených k prodeji na území Společenství.“

               5

               Článek 4 odst. 6 první pododstavec uvedené směrnice stanoví:
               „Pokud spotřebitel odstoupí od smlouvy podle odstavce 5 nebo pokud organizátor z jakéhokoli důvodu, s výjimkou porušení povinností spotřebitelem, soubor služeb před sjednaným dnem odjezdu zruší, má spotřebitel právo:

                        a)

                        na jiný soubor služeb odpovídající nebo vyšší kvality, pokud je mu organizátor nebo prodejce schopen takovou náhradu nabídnout. Pokud má nabídnutý náhradní soubor služeb nižší kvalitu, musí organizátor spotřebiteli uhradit rozdíl v ceně;

                        b)

                        nebo na vrácení celé částky uhrazené na základě smlouvy v co nejkratší době.“

               6

               Článek 5 odst. 1 a 2 směrnice 90/314 zní následovně:
               „1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření zajišťující, aby organizátor nebo prodejce, který je stranou smlouvy, odpovídali spotřebiteli za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy bez ohledu na to, zda tyto závazky má splnit organizátor nebo prodejce anebo jiný poskytovatel služeb, aniž je dotčeno právo organizátora nebo prodejce tyto jiné poskytovatele služeb postihnout.
               2.   Pokud jde o škody, které vyplývají pro spotřebitele z neplnění nebo nesprávného plnění smlouvy, přijmou členské státy nezbytná opatření zajišťující, aby za ně organizátor nebo prodejce odpovídali, ledaže by toto neplnění nebo nesprávné plnění nezavinili oni ani jiný poskytovatel služeb, […]“

               7

               Článek 7 uvedené směrnice stanoví:
               „Organizátor nebo prodejce, který je stranou smlouvy, předloží dostatečné záruky pro zajištění vrácení vložených prostředků a pro návrat spotřebitele v případě platební neschopnosti nebo úpadku.“

               8

               Článek 8 téže směrnice uvádí:
               „Členské státy mohou v oblasti působnosti této směrnice přijmout nebo zachovat přísnější předpisy na ochranu spotřebitele.“

         Německá právní úprava

               9

               Podle § 651k odst. 1 bodu 1 občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch), kterým byl do německého práva proveden článek 7 směrnice 90/314:
               „Organizátor cesty, pobytu nebo zájezdu je povinen zajistit, aby cestujícímu byly vráceny:
               1.   zaplacená cena cesty, pobytu nebo zájezdu, jestliže se plnění spojená s cestou, pobytem nebo zájezdem neuskuteční z důvodu platební neschopnosti nebo zahájení úpadkového řízení na majetek organizátora […]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Dne 4. srpna 2009 si J. Blödel-Pawlik objednal pro sebe a svoji manželku souborné služby pro cesty u společnosti Rhein Reisen GmbH (dále jen „Rhein Reisen“), která jako organizátor cesty uzavřela s účinností od 1. srpna 2009 pojištění pro případ své platební neschopnosti u HanseMerkur Reiseversicherung.

               11

               Rhein Reisen předložila J. Blödel-Pawlikovi dvě potvrzení o tom, že mu bude vrácena cena cesty, nedojde-li k plnění cestovních služeb z důvodu platební neschopnosti organizátora cesty.

               12

               Před začátkem cesty Rhein Reisen informovala J. Blödel-Pawlika, že je nucena vyhlásit platební neschopnost.

               13

               Ze spisu vyplývá, že Rhein Reisen, zastoupená jediným jednatelem, ve skutečnosti vůbec neplánovala dotčenou cestu uskutečnit. Časový sled událostí, jakož i výpis z bankovního účtu o uskutečněných transakcích totiž ukázaly, že se ze strany uvedené společnosti jednalo o podvodné jednání.

               14

               Za těchto okolností požádal J. Blödel-Pawlik pojišťovnu HanseMerkur Reiseversicherung o proplacení ceny cesty, kterou zaplatil.

               15

               Tato pojišťovna však tvrdí, že proplacení není povinna provést, protože na případ, ve kterém je výlučným důvodem zrušení cesty podvodné jednání organizátora cesty, se článek 7 směrnice 90/314 nevztahuje.

               16

               Předkládající soud má rovněž pochybnosti o tom, zda je cílem směrnice 90/314 chránit spotřebitele před podvodným jednáním organizátorů cest.

               17

               Vzhledem k tomu, že měl Landgericht Hamburg za to, že rozhodnutí sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu směrnice 90/314, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Má se článek 7 [směrnice 90/314] použít i tehdy, stane-li se organizátor cesty platebně neschopným proto, že peníze vybrané od cestujících od počátku s podvodným úmyslem vynaložil v plné výši za jiným účelem a uskutečnění cesty nebylo nikdy plánováno?“

         K předběžné otázce

               18

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda je nutno článek 7 směrnice 90/314 vykládat v tom smyslu, že do jeho rozsahu působnosti spadá situace, v níž je platební neschopnost organizátora cesty způsobena jeho podvodným jednáním.

               19

               V této souvislosti je úvodem nutno připomenout, že článek 7 směrnice 90/314 ukládá organizátorovi cesty povinnost disponovat dostatečnými zárukami pro zajištění vrácení vložených prostředků a pro návrat spotřebitele v případě platební neschopnosti nebo úpadku, přičemž cílem těchto záruk je ochrana spotřebitele proti ekonomickým rizikům vyplývajícím z platební neschopnosti nebo úpadku organizátora cesty (viz rozsudek ze dne 8. října 1996, Dillenkofer a další, C-178/94, C-179/94 a C-188/94 až C-190/94, Recueil, s. I-4845, body 34 a 35).

               20

               Základním cílem tohoto ustanovení je tedy zajistit, aby v případě platební neschopnosti nebo úpadku tohoto organizátora byl zaručen návrat spotřebitele a vrácení jím vložených prostředků (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Dillenkofer a další, body 35 a 36).

               21

               Je přitom nutno konstatovat, že znění článku 7 směrnice 90/314 nespojuje s uvedenou zárukou žádnou zvláštní podmínku týkající se důvodů platební neschopnosti organizátora cesty.

               22

               V této souvislosti Soudní dvůr v bodě 74 svého rozsudku ze dne 15. června 1999, Rechberger a další (C-140/97, Recueil, s. I-3499) rozhodl, že článek 7 uvedené směrnice obsahuje povinnost dosáhnout výsledku spočívajícího v tom, že cestujícím bude přiznáno v rámci souborných služeb právo na záruky vrácení zaplacených prostředků a na návrat v případě úpadku organizátora cesty, a že tato záruka je určena právě na ochranu spotřebitele proti důsledkům úpadku bez ohledu na jeho důvody.

               23

               Soudní dvůr na základě toho dospěl k závěru, že takové okolnosti, jako je nerozvážné jednání organizátora cesty nebo výskyt mimořádných nebo nepředvídatelných událostí, nepředstavují překážku pro vrácení vložených prostředků a pro návrat spotřebitelů ve smyslu článku 7 směrnice 90/314 (viz výše uvedený rozsudek Rechberger a další, body 75 a 76).

               24

               Takovýto výklad článku 7 směrnice 90/314 je kromě toho potvrzen cílem, který má tato směrnice sledovat, jímž je zabezpečit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů (viz výše uvedený rozsudek Dillenkofer a další, bod 39).

               25

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na položenou otázku třeba odpovědět, že článek 7 směrnice 90/314 je nutno vykládat v tom smyslu, že do jeho rozsahu působnosti spadá situace, v níž je platební neschopnost organizátora cesty způsobena jeho podvodným jednáním.

         K nákladům řízení

               26

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 7 směrnice Rady 90/314/EHS ze dne 13. června 1990 o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy je nutno vykládat v tom smyslu, že do jeho rozsahu působnosti spadá situace, v níž je platební neschopnost organizátora cesty způsobena jeho podvodným jednáním.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 19. listopadu 2015.#Řecká republika v. Evropská komise.#EZOZF – Záruční sekce – EZZF a EZFRV – Výdaje vyloučené z financování – Nařízení (ES) č. 1782/2003 – Režim nároků ze systému jednotných plateb – Vnitrostátní rezerva – Kritéria pro přiznání – Riziko pro fond – Podmíněnost.#Věc T-107/14.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 6. prosince 1990. # Max Witzemann proti Hauptzollamt München-Mitte. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo. # Věc C-343/89.


Rozsudek Soudu prvního stupně (samosoudce) ze dne 8. června 2006. # Orlando Pérez-Díaz proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-156/03.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 19. září 2002. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Věc C-221/01.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (druhý senát) 23. října 2012.#Gustav Eklund v. Evropská komise.#Veřejná služba – Přijímání – Všeobecné výběrové řízení – Zapsání do seznamu kandidátů vhodných na přijetí – Nabídka zaměstnání osobě zapsané na seznam kandidátů vhodných na přijetí – Podmínky pro přijetí – Odborná zkušenost nabytá po získání diplomu – Příslušnost výběrové komise a orgánu oprávněného ke jmenování – Přijetí nabídky zaměstnání – Odvolání nabídky zaměstnání.#Věc F‑57/11.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. září 1994. # Lio Bettaccini proti Fonds national de retraite des ouvriers mineurs. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Mons - Belgie. # Sociální zabezpečení migrujících pracovníků. # Věc C-301/93.