title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 24. dubna 2007.#Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království.#Nesplnění povinnosti státem - Uzavření dvoustranné dohody o letecké dopravě mezi členským státem a Spojenými státy americkými - Právo usazování - Sekundární právo upravující vnitřní trh letecké dopravy - Vnější pravomoc Společenství.#Věc C-523/04.

text:
      Věc C-523/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Nizozemské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Uzavření dvoustranné dohody o letecké dopravě mezi členským státem a Spojenými státy americkými – Právo usazování – Sekundární právo upravující vnitřní trh letecké dopravy – Vnější pravomoc Společenství“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Členské státy – Povinnosti – Nesplnění povinnosti – Odůvodnění – Zásada ochrany legitimního očekávání
      (Článek 226 ES)
      2.        Mezinárodní dohody – Dohody členských států – Dohody předcházející Smlouvě o ES – Článek 307 ES – Rozsah působnosti
      (Článek 307 ES)
      3.        Doprava – Letecká doprava – Tarify uplatňované na trasách uvnitř Společenství a počítačové rezervační systémy používané v
            členských státech
      [Smlouva o ES, článek 5 (nyní, po změně, článek 10 ES); nařízení Rady č. 2299/89 a č. 2409/92]
      4.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Dvoustranná dohoda o letecké dopravě mezi členským státem a třetím státem
      [Smlouva o ES , článek 52 (nyní, po změně, článek 43 ES)]
      1.        Řízení o nesplnění povinnosti spočívá na objektivním zjištění toho, že členský stát nedodržel povinnosti, které mu ukládá
         právo Společenství, a členský stát se nemůže dovolávat zásady respektování legitimního očekávání ve snaze zabránit objektivnímu
         zjištění toho, že nesplnil povinnosti, které mu ukládá Smlouva nebo sekundární právo, protože připuštění takového odůvodnění
         by bylo v rozporu s cílem, který sleduje postup podle článku 226 ES.

      (viz bod 28)
      2.        Změny provedené po přistoupení členského státu k Evropským společenstvím ve dvoustranné smlouvě o letecké dopravě uzavřené
         mezi tímto členským státem a třetím státem svědčí o opětovném jednání o dohodě jako celku. I když některá ustanovení této
         dohody nebyla uvedenými změnami formálně pozměněna anebo doznala pouze okrajových redakčních úprav, závazky vyplývající z
         těchto ustanovení byly během tohoto opětovného jednání potvrzeny. V takové situaci přitom členské státy nejen že nesmí sjednat
         nové mezinárodní závazky, ale nesmí ani ponechat takové závazky v platnosti, pokud jsou v rozporu s právem Společenství.

      (viz bod 51)
      3.        Článek 5 Smlouvy (nyní článek 10 ES) ukládá členským státům povinnost usnadňovat Společenství plnění jeho poslání a zdržet
         se jakýchkoli opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy. Pokud jde o oblast vnějších vztahů, poslání Společenství
         a cíle Smlouvy by byly ohroženy, pokud by členské státy mohly sjednávat mezinárodní závazky obsahující ustanovení, která mohou
         mít dopad na pravidla přijatá Společenstvím nebo měnit jejich dosah.

      Členský stát tím, že přes opětovné jednání o dvoustranné dohodě o letecké dopravě uzavřené s třetím státem ponechá v platnosti
         mezinárodní závazky týkající se leteckých tarifů uplatňovaných dopravci určenými tímto státem na trasách uvnitř Společenství,
         jakož i počítačových rezervačních systémů nabízených nebo používaných na jeho vnitrostátním území, nesplnil povinnosti, které
         pro něj vyplývají z článku 5 Smlouvy, jakož i z nařízení č. 2409/92 o tarifech a sazbách za letecké služby a č. 2299/89 o
         kodexu chování pro používání počítačových rezervačních systémů.

      (viz body 74–76)
      4.        Doložka obsažená v dvoustranné dohodě o letecké dopravě uzavřené členským státem se třetím státem, která třetímu státu umožňuje
         odmítnout nebo odebrat licenci či oprávnění letecké společnosti určené uvedeným členským státem, jež ovšem není z podstatné
         části vlastněna a skutečně kontrolována tímto členským státem nebo jeho státními příslušníky, je v rozporu s článkem 52 Smlouvy
         (nyní, po změně, článek 43 ES)

      Taková doložka má totiž nesporně dopad na letecké společnosti usazené v uvedeném členském státě, jež jsou z podstatné části
         vlastněny a skutečně kontrolovány buď členským státem jiným, než je hostitelský stát, anebo státními příslušníky takového
         členského státu. Tyto posledně uvedené letecké společnosti, zvané letecké společnosti Společenství, mohou být vždy vyloučeny
         z režimu uvedené dvoustranné dohody, zatímco na tuzemské letecké společnosti, jež jsou z podstatné části vlastněny a skutečně
         kontrolovány členským státem nebo jeho státními příslušníky, se tento režim vždy vztahuje. V důsledku toho dochází v případě
         leteckých společností Společenství k diskriminaci, která jim brání požívat tuzemského zacházení v hostitelském členském státě.

      (viz body 86–90)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      24. dubna 2007 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Uzavření dvoustranné dohody o letecké dopravě mezi členským státem a Spojenými státy americkými – Právo usazování – Sekundární právo upravující vnitřní trh letecké dopravy – Vnější pravomoc Společenství“
      Ve věci C‑523/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná 23. prosince 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Huttunenem a W. Wilsem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Nizozemskému království, zastoupenému H. G. Sevenster a M. de Gravem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      podporovanému:
      Francouzskou republikou, zastoupenou G. de Berguesem a A. Hare, jako zmocněnci,

      vedlejší účastnicí,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a J. Klučka, předsedové senátů,
         J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus, E. Levits a A. Ó Caoimh, soudci,

      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. listopadu 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Nizozemské království tím, že sjednalo nebo,
         i přes opětovné jednání o dohodě o letecké dopravě uzavřené mezi Nizozemským královstvím a Spojenými státy americkými dne
         3. dubna 1957 (Tractatenblad 1957, č. 53, dále jen „dohoda z roku 1957“), ponechalo v platnosti mezinárodní závazky vůči Spojeným státům,

      –        které se týkají leteckých tarifů uplatňovaných dopravci určenými Spojenými státy na trasách uvnitř Společenství,
      –        které se týkají počítačových rezervačních systémů nabízených nebo používaných na nizozemském území a
      –        které přiznávají Spojeným státům právo odvolat, přerušit nebo omezit práva na provozování dopravy v případě, kdy letečtí dopravci
         určení Nizozemským královstvím nejsou vlastněni tímto státem nebo nizozemskými státními příslušníky,

      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 5 Smlouvy o ES (nyní článek 10 ES) a článku 52 Smlouvy o ES (nyní po
         změně článek 43 ES), jakož i z nařízení Rady (EHS) č. 2409/92 ze dne 23. července 1992 o tarifech a sazbách za letecké služby
         (Úř. věst. L 240, s. 15), a nařízení Rady (EHS) č. 2299/89 ze dne 24. července 1989 o kodexu chování pro používání počítačových
         rezervačních systémů (Úř. věst L 220, s. 1), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 3089/93 ze dne 29. října 1993 (Úř. věst. L 278, s. 1; Zvl. vyd. 07/02, s. 94).

      2        Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 6. června 2005 bylo povoleno vedlejší účastenství Francouzské republiky na podporu
         návrhových žádání Nizozemského království.

       Právní rámec
      3        Článek 1 nařízení č. 2299/89 stanoví:

      „Toto nařízení se vztahuje na počítačové rezervační systémy, jsou-li nabízeny nebo používány na území Společenství pro distribuci
         nebo prodej produktů letecké dopravy, bez ohledu na

      –        status nebo státní příslušnost prodejce systému,
      –        zdroj použitých informací nebo umístění ústřední jednotky pro zpracování údajů,
      –        zeměpisnou polohu daného produktu letecké dopravy.“
      4        Článek 7 odst. 1 a 2 tohoto nařízení však stanoví:

      „1.      Povinnosti prodejce systému podle článků 3 až 6 se nevztahují na mateřského dopravce ze třetí země, pokud jeho počítačový
         rezervační systém není v souladu s tímto nařízením nebo pokud neposkytuje leteckým dopravcům ze Společenství zacházení rovnocenné
         tomu, které stanoví toto nařízení.

      2.      Povinnosti mateřských a zúčastněných dopravců podle článku 8 se nevztahují na počítačový rezervační systém, který kontrolují
         letečtí dopravci ze třetí země, pokud mateřskému nebo zúčastněnému dopravci není v této zemi přiznáno zacházení rovnocenné
         tomu, které stanoví toto nařízení a nařízení Komise (EHS) č. 2672/88.“

      5        Nařízení č. 2409/92 podle svého čl. 1 odst. 1 vymezuje kritéria a postupy používané při stanovení tarifů a sazeb letecké dopravy
         zcela uvnitř Společenství.

      6        Odstavce 2 a 3 téhož článku zní takto:

      „2.      Aniž je dotčen odstavec 3, nevztahuje se toto nařízení na:
      a)      tarify a sazby uložené jinými leteckými dopravci než dopravci Společenství;
      b)      tarify a sazby stanovené závazkem veřejné služby v souladu s nařízením Rady (EHS) č. 2408/92 ze dne 23. července 1992 o přístupu
         leteckých dopravců Společenství na letecké trasy uvnitř Společenství […]

      3.      Pouze letečtí dopravci Společenství jsou oprávněni zavést nové produkty nebo nižší než stávající tarify pro rovnocenné produkty.“
      7        Článek 12 nařízení č. 2409/92 stanoví:

      „Toto nařízení vstupuje v platnost dnem 1. ledna 1993.“
       Skutečnosti předcházející sporu
       Dohoda z roku 1957
      8        Dne 3. dubna 1957 uzavřely Nizozemské království a Spojené státy dohodu z roku 1957.

      9        Tato dohoda byla doplněna protokolem ze dne 31. března 1978 (Tractatenblad 1978, č. 55, dále jen „protokol z roku 1978“), a změněna výměnami nót ze dne 13. října a 22. prosince 1987 (Tractatenblad 1988, č. 12), ze dne 29. ledna a 13. března 1992 (Tractatenblad 1992, č. 63) a ze dne 14. října 1992 (Tractatenblad 1992, č. 177, dále jen „výměna nót z října 1992“).

      10      Samotný protokol z roku 1978 byl pozměněn protokolem ze dne 11. června 1986 (Tractatenblad 1986, č. 88), jakož i výměnou nót z října 1992.

      11      Výměnou nót z října 1992 bylo změněno několik ustanovení dohody z roku 1957, mimo jiné její články 1 (definice), 2 (přiznání
         práv), 3 (určení), 4 (vlastnictví a kontrola leteckých společností), 6 (bezpečnost), 7 (cla a provozní poplatky), 8 (poctivá
         soutěž), 13 (řešení sporů) a 16 (ukončení), jakož i její příloha obsahující přehled leteckých tras. Krom toho byly provedeny
         určité změny v protokolu z roku 1978.

      12      Ustanovení dohody z roku 1957 týkající se leteckých tarifů a počítačových rezervačních systémů výměna nót z října 1992 naproti
         tomu nezměnila.

      13      Tato výměna nót stanovila, že bude uplatňována prozatímně od data svého uskutečnění, tj. od 14. října 1992. Vzhledem k tomu,
         že nizozemský parlament uvedenou výměnu nót ratifikoval dne 26. dubna 1993, vstoupila v platnost dne 11. května 1993 (viz
         Tractatenblad 1993, č. 84 a 85).

       Věci „otevřené nebe“ a jejich důsledky
      14      Před zahájením tohoto řízení proti Nizozemskému království Komise vedla řízení o nesplnění povinnosti proti osmi jiným členským
         státům, které uzavřely dohody o letecké dopravě se Spojenými státy.

      15      Komise zaslala každému z těchto členských států výzvu dopisem v období mezi červnem 1995 a květnem 1996 a odůvodněné stanovisko
         v období mezi březnem a dubnem 1998 a dne 18. prosince 1998 proti nim podala žalobu. Nizozemské království vstoupilo do všech
         těchto věcí jako vedlejší účastník podporující žalovaný členský stát. Soudní dvůr v těchto věcech (zvaných „věci ,otevřené
         nebe‘“) rozhodl dne 5. listopadu 2002 rozsudky Komise v. Spojené království (C‑466/98, Recueil, s. I‑9427), Komise v. Dánsko
         (C‑467/98, Recueil, p. I‑9519), Komise v. Švédsko (C‑468/98, Recueil, s. I‑9575), Komise v. Finsko (C‑469/98, Recueil, s. I‑9627),
         Komise v. Belgie (C‑471/98, Recueil, s. I‑9681), Komise v. Lucembursko (C‑472/98, Recueil, s. I‑9741), Komise v. Rakousko
         (C‑475/98, Recueil, s. I‑9797) a Komise v. Německo (C‑476/98, Recueil, s. I‑9855).

      16      V sedmi posledně uvedených rozsudcích (žaloba proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska se týkala odlišné
         situace) Soudní dvůr rozhodl, že žalované členské státy tím, že sjednaly nebo, i přes opětovná jednání o stávajících dohodách,
         ponechaly v platnosti mezinárodní závazky vůči Spojeným státům týkající se leteckých tarifů uplatňovaných dopravci určenými
         Spojenými státy na trasách uvnitř Společenství, týkající se počítačových rezervačních systémů nabízených nebo používaných
         na území žalovaného členského státu a přiznávající Spojeným státům právo odvolat, přerušit nebo omezit práva na provozování
         dopravy v případě, kdy letečtí dopravci určení žalovaným členským státem nejsou vlastněni tímto státem nebo jeho státními
         příslušníky, nesplnily povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 5 a 52 Smlouvy, jakož i z nařízení č. 2409/92 a č. 2299/89,
         ve znění nařízení č. 3089/93.

      17      V návaznosti na tyto rozsudky Komise dne 25. listopadu 2002, 30. července 2004 a 10. března 2005 písemně požádala Nizozemské
         království, aby jednak nepokračovalo v dvoustranných jednáních se Spojenými státy a jednak aby vypovědělo dohodu z roku 1957.

       Postup před zahájením soudního řízení a návrhová žádání
      18      S odkazem na výměnu nót z října 1992 Komise zaslala Nizozemskému království dne 19. ledna 1999 výzvu dopisem, na kterou uvedený
         stát odpověděl dopisem ze dne 1. června 1999.

      19      Dne 24. října 2000 Komise zaslala Nizozemskému království odůvodněné stanovisko, kterým vyzvala tento členský stát k přijetí
         opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení. Nizozemské království odpovědělo
         na uvedené stanovisko dopisem ze dne 23. února 2001.

      20      Komise podala dne 23. prosince 2004 projednávanou žalobu.

       K námitce nepřípustnosti vycházející z nepřiměřené délky postupu před zahájením soudního řízení
       Argumentace účastníků řízení
      21      Nizozemské království zdůrazňuje velmi dlouhé trvání postupu před zahájením soudního řízení v projednávaném případě. Komise
         totiž nechala uběhnout více než šest let mezi výměnou nót z října 1992 a zasláním výzvy dopisem (leden 1999) a více než čtyři
         roky mezi zasláním odůvodněného stanoviska (říjen 2000) a podáním projednávané žaloby (prosinec 2004). Tím Komise dostala
         Nizozemské království do natolik nevýhodného postavení, že ztratila právo žalovat je v projednávané věci u Soudního dvora.

      22      Ačkoliv Komise zahájila v roce 1995 řízení o nesplnění povinnosti proti osmi členským státům ve věcech „otevřené nebe“, výměnu
         nót z října 1992 tehdy nezpochybnila. Tím, že Komisi trvalo více než šest let, než zaslala Nizozemskému království výzvu dopisem,
         vzbudila Komise u nizozemské vlády legitimní očekávání v tom smyslu, že k porušení právní úpravy Společenství nedošlo.

      23      Komise podle názoru Nizozemského království nesplnila povinnost dodržet přiměřenou lhůtu, která je součástí zásady řádné správy
         a která vyplývá ze zásady právní jistoty.

      24      Podle Nizozemského království, podporovaného v tomto bodě francouzskou vládou, dohoda z roku 1957, ve znění pozdějších změn,
         poskytuje právní jistotu dotčeným dopravcům, kteří mají na jejím základě přístup na americký trh. V mezidobí Komise schválila
         alianci mezi podniky KLM Royal Dutch Airlines (dále jen „KLM“) a Northwest Airlines. Spojené státy se prý domnívají, že závazky
         obsažené v této dohodě podmiňují přiznání „antitrustové imunity“ nezbytné ke vzniku této aliance. Vypovězení dohody z roku
         1957 by způsobilo okamžité odebrání této „antitrustové imunity“ ze strany amerických orgánů a učinilo by zcela iluzorní vyhlídku
         na získání takové imunity pro spolupráci mezi podniky KLM a Air France (již schválenou Komisí). Škoda způsobená odebráním
         této „antitrustové imunity“ by dosáhla miliónů eur.

      25      Komise namítá, že podle ustálené judikatury není povinna při použití článku 226 ES dodržovat určité lhůty.

      26      Krom toho skutečnost, že Komise zahájila řízení o nesplnění povinnosti proti Nizozemskému království později než proti osmi
         dalším členským státům jej nijak neznevýhodnilo, právě naopak. V porovnání s těmito osmi dalšími členskými státy mělo Nizozemské
         království výhodu dodatečné lhůty k tomu, aby se vypovězením výměny nót z října 1992 vyhnulo podání žaloby.

       Závěry Soudního dvora
      27      Je pravdou, že v některých případech může nepřiměřená délka postupu před zahájením soudního řízení upraveného v článku 226 ES
         znesnadnit dotčenému státu vyvrácení argumentů Komise, a porušit tedy práva obhajoby. Nicméně v projednávaném případě nizozemská
         vláda neprokázala, že neobvyklá délka tohoto postupu měla dopad na způsob organizace jeho obhajoby (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, body 15 a 16, jakož i Komise v. Rakousko, uvedený
         výše, bod 36).

      28      Krom toho je třeba zdůraznit, že řízení o nesplnění povinnosti spočívá na objektivním zjištění toho, že členský stát nedodržel
         povinnosti, které mu ukládá právo Společenství, a že členský stát se v takovém případě, jako je projednávaný případ, nemůže
         dovolávat zásady respektování legitimního očekávání ve snaze zabránit objektivnímu zjištění toho, že nesplnil povinnosti,
         které mu ukládá Smlouva o ES nebo sekundární právo, protože připuštění takového odůvodnění by bylo v rozporu s cílem, který
         sleduje postup podle článku 226 ES (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Rakousko, bod 38).

      29      Okolnost, že vypovězení dohody z roku 1957 může způsobit odebrání „antitrustové imunity“ ze strany amerických orgánů, a případné
         z toho vyplývající škody nemají vliv na přípustnost projednávané žaloby. Tato žaloba, založená na článku 226 ES, totiž směřuje
         výlučně k tomu, aby bylo určeno, že došlo k porušení práva Společenství vyplývajícímu ze závazků, které na sebe vzaly Nizozemské
         království a Spojené státy.

      30      Tuto námitku je tedy třeba zamítnout.

       K argumentu týkajícímu se vývoje, k němuž došlo po odůvodněném stanovisku
       Argumentace účastníků řízení
      31      Nizozemské království, podporované francouzskou vládou, uplatňuje, že Komise podala projednávanou žalobu, aniž by vzala v úvahu
         vývoj, k němž došlo po odůvodněném stanovisku. V návaznosti na vyhlášení rozsudků ve věcech „otevřené nebe“ totiž Rada Evropské
         unie dne 5. června 2003 udělila Komisi dvojí pověření k jednání o dohodách o letecké dopravě se Spojenými státy a se třetími
         státy, přičemž tato pověření byla upravena v rámci nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 847/2004 ze dne 29. dubna
         2004 o sjednávání a provádění dohod mezi členskými státy a třetími zeměmi o leteckých službách (Úř. věst. L 157, s. 7). Komise
         opakovaně žádala členské státy, aby se zdržely vedení dvoustranných jednání v oblasti letecké dopravy, aby tak neohrozily
         probíhající jednání na úrovni Společenství.

      32      Pokud by Soudní dvůr projednávané žalobě vyhověl, Nizozemské království by muselo zrušit ustanovení, která budou shledána
         za odporující právu Společenství. Tím by se tento členský stát dostal do bezvýchodné situace. Při vyjednávání o takovém zrušení
         se Spojenými státy by Nizozemské království narušilo probíhající jednání na úrovni Společenství.

      33      Nizozemské království, podporované francouzskou vládou, se dále domnívá, že Komise v tomto řízení nezohlednila ani obě pověření
         k jednání udělená Radou Komisi v červnu 2003, ani nařízení č. 847/2004. Nedošlo tak k žádnému ohodnocení značné škody, kterou
         by mohlo vypovězení dvoustranných dohod o letecké dopravě způsobit leteckým společnostem.

      34      Zásada loajální spolupráce mezi orgány Společenství a členskými státy, uznaná v článku 5 Smlouvy, se uplatňuje vzájemně, takže
         i Komise je povinna spolupracovat na zachování účinnosti práva Společenství. Nejedná se o loajální spolupráci, pokud Komise
         skutečně bránila Nizozemskému království splnit jeho povinnosti v rámci Společenství. Podle tohoto státu Komise tím, že podala
         projednávanou žalobu, ačkoliv jí členské státy a Rada poskytly nástroje nezbytné k tomu, aby uvedla transatlantickou leteckou
         dopravu do souladu s právem Společenství, porušila článek 5 Smlouvy.

      35      Vypovězení dohody z roku 1957 by způsobilo právní vakuum na úkor zájmů Nizozemského království, jakož i zájmů ostatních členských
         států. I kdyby bylo možné i nadále provozovat lety na základě zásady zdvořilosti, jak to naznačuje Komise, uplatňování této
         zásady by neznamenalo pro dopravce ze Společenství právní a hospodářskou jistotu, kterou zaručuje existence takové dohody,
         jako je dotčená dohoda. Schvalování jejich leteckých programů by se muselo opakovat každou sezónu a bylo by nejisté. Potvrzení
         nebo zamítnutí jejich provozních podmínek by způsobilo dodatečnou administrativní zátěž a dopravci Společenství by byli vystaveni
         riziku odmítnutí některých letů ze strany orgánů Spojených států.

      36      Komise odpovídá, že ve svých dopisech zaslaných Nizozemskému království dne 25. listopadu 2002, 30. července 2004 a 10. března
         2005 požádala tento členský stát, aby nezahajoval jednání se Spojenými státy, ale aby využil ustanovení o výpovědi uvedená
         v dohodě z roku 1957. To by neuvedlo Nizozemské království do neúnosného postavení.

      37      Krom toho obava, že vypovězení této dohody by způsobilo právní vakuum, je neopodstatněná. Pokud by nebyla uzavřena nová dohoda
         mezi Společenstvím a Spojenými státy, lety by bylo i nadále možné provozovat na základě zásady zdvořilosti.

       Závěry Soudního dvora
      38      Vedle úvah uvedených v bodě 29 tohoto rozsudku je namístě připomenout, že ustanovení článku 226 ES se uplatní, aniž by Komise
         byla povinna dodržet určitou lhůtu. V projednávaném případě Komise vysvětlila, že se rozhodla vyčkat před podáním projednávané
         žaloby na rozsudky vydané ve věcech „otevřené nebe“ Soudním dvorem v roce 2002, jakož i na reakci nizozemské vlády na tyto
         rozsudky. Tímto postupem Komise nepoužila posuzovací pravomoc, kterou má na základě článku 226 ES, způsobem odporujícím Smlouvě.

      39      Podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel
         v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a následné změny nemůže Soudní dvůr vzít v úvahu (viz zejména
         rozsudek ze dne 14. července 2005, Komise v. Německo, C‑433/03, Sb. rozh. s. I‑6985, bod 32 a uvedená judikatura).

      40      V projednávaném případě lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku uplynula dne 24. prosince 2000, takže vývoj, kterého se dovolává
         Nizozemské království, nemá na projednávaný spor vliv.

      41      Tento argument tedy musí být zamítnut.

       K věci samé
       K nutnosti rozhodnout o existenci nové dohody v důsledku změn provedených výměnou nót z října 1992
       Argumentace účastníků řízení
      42      Podle Komise změny provedené výměnou nót z října 1992 zásadně změnily povahu dohody z roku 1957 v tom, že ji změnily na zcela
         novou dohodu typu „otevřené nebe“, tedy dohodu, která měla splňovat vícero kritérií vymezených vládou Spojených států, jako
         je volný přístup na všechny trasy, poskytnutí neomezených provozních a trasových práv, stanovení cen pro letecké trasy mezi
         stranami dohody systémem tzv. „dvojího neschválení“ a možnost sdílení kódů. Uvedené změny vedly k vytvoření rámce pro užší
         spolupráci mezi Spojenými státy a Nizozemským královstvím, z něhož pro posledně jmenované vyplývají nové a důležité mezinárodní
         závazky. Tyto změny svědčí o opětovném jednání o smlouvě z roku 1957 jako celku. V takové situaci členské státy nejen že nesmí
         sjednat nové mezinárodní závazky, ale nesmí ani ponechat takové závazky v platnosti, pokud by byly v rozporu s právem Společenství.

      43      Nizozemské království nesouhlasí s tím, že výměna nót z října 1992 představuje novou dohodu. Podle něj zůstala dohoda z roku
         1957 jako taková nedotčena. Ustanovení, která do ní byla doplněna, upevňují prvky, které byly obsaženy v původní dohodě. Změny
         z října 1992 jsou výsledkem liberalizace ve prospěch leteckých společností z obou smluvních stran zahájené o mnoho let dříve.
         Dohoda z roku 1957 obsahovala již před rokem 1992 podstatné prvky dohody typu „otevřené nebe“, takže výměna nót z října 1992
         ji nemohla změnit na novou dohodu tohoto typu.

      44      Podle Nizozemského království se na dohodu z roku 1957, vzhledem k tomu, že byla uzavřena před 1. lednem 1958, vztahuje čl. 307
         první pododstavec ES, podle nějž Smlouva nemá vliv na povinnost dotyčného členského státu dodržovat práva, která pro třetí
         země vyplývají ze smluv uzavřených před vstupem Smlouvy o EHS v platnost. Totéž platí i pro pozdější sekundární právní úpravu:
         pouhá existence této právní úpravy neznamená, že by byl členský stát povinen vypovědět své závazky vůči třetím zemím.

       Závěry Soudního dvora
      45      Je třeba konstatovat, že dohoda z roku 1957 neobsahovala původně žádné ustanovení týkající se počítačových rezervačních systémů.
         Výměna nót ze dne 29. ledna a 13. března 1992 k této dohodě připojila přílohu týkající se zásady zákazu diskriminace a zásady
         hospodářské soutěže v rámci počítačových rezervačních systémů. Výměna nót z října 1992 nepřinesla žádnou změnu této přílohy.

      46      Stejně tak ustanovení dohody z roku 1957 týkající se leteckých tarifů, tj. ustanovení článku 11 uvedené dohody, jsou výsledkem
         výměny nót ze dne 29. ledna a 13. března 1992, aniž by výměna nót z října 1992 obsahovala ustanovení z této oblasti.

      47      Je pravdou, že Komise ve své žalobě uznává, že výměna nót z října 1992 ponechala ustanovení týkající se počítačových rezervačních
         systémů a leteckých tarifů obsažená v dohodě z roku 1957, ve znění změn provedených před říjnem 1992, beze změny.

      48      Krom toho, jak uvedl generální advokát v bodě 136 svého stanoviska, výměna nót z října 1992 vyjadřuje vůli smluvních stran
         nikoliv nahradit dohodu z roku 1957, ale změnit pouze některá její ustanovení, byť podstatná.

      49      Ze spisu vyplývá, že v důsledku změn provedených v dohodě z roku 1957 v říjnu 1992, které byly popsány v bodě 11 tohoto rozsudku,
         došlo k úplné liberalizaci letecké dopravy mezi Spojenými státy a Nizozemským královstvím, neboť zajistily volný přístup na
         všechny trasy mezi všemi místy nacházejícími se v těchto dvou státech, bez omezení kapacity a četnosti, bez omezení pokud
         jde o mezilehlá místa a místa ležící před a za úsekem trasy mezi oběma státy („behind, between and beyond rights“), a s využitím
         jakékoliv požadované kombinace letadel („change of gauge“). Tato úplná volnost byla doplněna ustanoveními o tom, že dotyčné
         letecké společnosti mohou uzavírat dohody o sdílení kódů („code sharing“), a ustanoveními podněcujícími hospodářskou soutěž.

      50      Z toho plyne, že změny dohody z roku 1957 provedené v říjnu 1992 vedly k vytvoření rámce pro užší spolupráci mezi Spojenými
         státy a Nizozemským královstvím, z něhož pro posledně jmenované vyplývají nové a důležité mezinárodní závazky.

      51      Mimoto je třeba zdůraznit, že změny provedené v říjnu 1992 svědčí o opětovném jednání o dohodě z roku 1957 jako celku. I když
         některá ustanovení této dohody nebyla uvedenými změnami formálně pozměněna anebo doznala pouze okrajových redakčních úprav,
         závazky vyplývající z těchto ustanovení byly během tohoto opětovného jednání potvrzeny. V takové situaci přitom členské státy
         nejen že nesmí sjednat nové mezinárodní závazky, ale nesmí ani ponechat takové závazky v platnosti, pokud jsou v rozporu s právem
         Společenství.

      52      Krom toho je třeba vycházet z toho, že změnami provedenými v říjnu 1992 v dohodě z roku 1957 jako celku je dotčen dosah některých
         ustanovení, která nebyla uvedenými změnami formálně pozměněna, nebo která byla pozměněna jen omezeně.

      53      Z toho vyplývá, že všechny mezinárodní závazky dotčené projednávanou žalobou musí být posouzeny s ohledem na ustanovení práva
         Společenství, kterých se dovolává Komise na podporu této žaloby (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Komise v. Dánsko,
         body 36 až 42; Komise v. Švédsko, body 34 až 40; Komise v. Finsko, body 36 až 42; Komise v. Belgie, body 47 až 53; Komise
         v. Lucembursko, body 42 až 48, a Komise v. Rakousko, body 46 až 52).

      54      Z této analýzy vyplývá, že argument nizozemské vlády vycházející z čl. 307 prvního pododstavce ES není opodstatněný.

       K nesplnění povinnosti vyplývajícímu z porušení vnější pravomoci Společenství
       Argumentace účastníků řízení
      55      Komise má za to, že pokaždé, když Společenství přijalo za účelem provádění společné politiky stanovené ve Smlouvě o ES ustanovení
         zavádějící jakoukoliv formou společná pravidla, členské státy již nejsou oprávněny smluvně sjednávat se třetími státy závazky
         dotýkající se těchto pravidel nebo měnící jejich dosah. V tomto ohledu Komise vytýká Nizozemskému království, že prostřednictvím
         závazků sjednaných se Spojenými státy, které se týkají jednak leteckých tarifů uplatňovaných dopravci určenými Spojenými státy
         na trasách uvnitř Společenství a jednak počítačových rezervačních systémů nabízených nebo používaných na nizozemském území,
         porušilo výlučnou vnější pravomoc Společenství.

      56      Pokud jde o letecké tarify, Komise ve své žalobě uplatňuje, že od vstupu nařízení č. 2409/92 v platnost Nizozemské království
         již nemohlo samo sjednávat ani zachovávat mezinárodní závazky týkající se leteckých tarifů uplatňovaných dopravci z třetích
         států na trasách uvnitř Společenství. Nicméně článek 11 dohody z roku 1957 ve znění výměny nót ze dne 29. ledna a 13. března
         1992 a článku 6 protokolu z roku 1978 takový závazek obsahuje. Krom toho při uskutečnění výměny nót z října 1992 Nizozemské
         království toto ustanovení zachovalo. Tento členský stát tak porušil výlučnou vnější pravomoc svěřenou Společenství v čl. 1
         odst. 3 nařízení č. 2409/92.

      57      Pokud jde o počítačové rezervační systémy, Komise tvrdí, že Nizozemské království zachovalo při opětovném jednání o dohodě
         z roku 1957 v říjnu 1992 přílohu této dohody obsahující zásady počítačových rezervačních systémů. Tím Nizozemské království
         porušilo výlučnou vnější pravomoc, kterou má Společenství na základě nařízení č. 2299/89.

      58      Nizozemské království uplatňuje, že za současného právního stavu náleží pravomoc uzavírat dvoustranné dohody členským státům
         tak dlouho, dokud Komise nezíská výslovné oprávnění. Jinak je tomu pouze tehdy, pokud by dvoustrannými závazky členského státu
         mohla být dotčena společná pravidla, přičemž tak tomu v projednávaném případě není.

      59      I když připustíme, že Společenství může z přijetí vnitřní právní úpravy Společenství odvozovat výlučnou vnější pravomoc, taková
         pravomoc se uplatní až od vstupu této právní úpravy v platnost. Vzhledem k tomu, že nařízení č. 2409/92 vstoupilo v platnost
         dne 1. ledna 1993, nemohlo se nijak dotknout Nizozemského království v říjnu 1992.

      60      Komise se ve své replice dovolává per analogiam rozsudku ze dne 18. prosince 1997, Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96, Recueil, s. I‑7411, bod 45), v němž Soudní dvůr
         rozhodl, že v době běhu lhůty k provedení směrnice se členské státy musejí zdržet přijímání předpisů, které by mohly vážně
         ohrozit výsledek stanovený touto směrnicí. Komise v tomto ohledu poukazuje na to, že nizozemský parlament ratifikoval výměnu
         nót z října 1992 dne 26. dubna 1993, tedy po 1. lednu 1993, což je den vstupu nařízení č. 2409/92 v platnost.

      61      Na tento argument Nizozemské království, podporované v tomto bodě francouzskou vládou, odpovídá, že tvrdit teprve v replice,
         jako to činí Komise, že výlučná vnější pravomoc Společenství vzniká při přijetí nařízení č. 2409/92, a nikoliv při jeho vstupu
         v platnost, představuje nový žalobní důvod, který mění předmět sporu a jehož předložení je podle čl. 42 odst. 2 jednacího
         řádu zakázáno. V každém případě výše uvedený rozsudek Inter-Environnement Wallonie není v projednávaném případě relevantní,
         jednak proto, že projednávaná věc se týká nařízení, a nikoliv směrnice a jednak proto, že žádné ustanovení dohody z roku 1957
         nemůže vážně ohrozit dosažení výsledku stanoveného nařízením č. 2409/92. Konečně, ratifikace výměny nót z října 1992 nizozemským
         parlamentem není relevantní, neboť tato výměna nót byla prováděna již od 14. října 1992.

       Závěry Soudního dvora
      62      Pokud jde zaprvé o letecké tarify, je třeba poukázat na to, že podle čl. 1 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2409/92 se toto nařízení
         nevztahuje na tarify a sazby uložené jinými leteckými dopravci než dopravci Společenství, přičemž toto omezení je však stanoveno,
         „aniž je dotčen odstavec 3“ téhož článku. Podle odstavce 3 uvedeného článku jsou pouze letečtí dopravci Společenství oprávněni
         zavést nové produkty nebo nižší než stávající tarify pro rovnocenné produkty.

      63      Z těchto ustanovení ve vzájemném spojení vyplývá, že nařízení č. 2409/92 nepřímo, ale s určitostí zakazuje leteckým dopravcům
         z třetích států, kteří provozují činnost ve Společenství, zavádět nové produkty nebo tarify nižší než stávající tarify pro
         rovnocenné produkty. Zákonodárce Společenství tím omezil tarifní volnost těchto dopravců v případech, kdy zajišťují spoje
         uvnitř Společenství. Společenství tudíž v rozsahu pokrytém čl. 1 odst. 3 nařízení č. 2409/92 nabylo výlučnou pravomoc sjednávat
         s třetími státy závazky vztahující se k tomuto omezení tarifní volnosti leteckých dopravců jiných než leteckých dopravců Společenství.

      64      Z toho vyplývá, že od vstupu nařízení č. 2409/92 v platnost již Nizozemské království nemohlo samo sjednat nebo přes opětovné
         jednání o dohodě z roku 1957 ponechat v platnosti mezinárodní závazky týkající se leteckých tarifů uplatňovaných dopravci
         ze třetích států na trasách uvnitř Společenství.

      65      Z článku 11 dohody z roku 1957, ve znění výměny nót ze dne 29. ledna a 13. března 1992 a článku 6 protokolu z roku 1978 přitom
         závazek takového typu vyplývá. Nizozemské království zachovalo tento závazek i přes opětovné jednání o dohodě z roku 1957,
         které vyústilo ve výměnu nót z října 1992. Nizozemské království tím, že postupovalo tímto způsobem, porušilo výlučnou vnější
         pravomoc Společenství, která vyplývá z čl. 1 odst. 3 nařízení č. 2409/92 (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Komise
         v. Dánsko, body 97 až 100; Komise v. Švédsko, body 93 až 96; Komise v. Finsko, body 98 až 101; Komise v. Belgie, body 110
         až 113; Komise v. Lucembursko, body 103 až 106, Komise v. Rakousko, body 112 až 115, a Komise v. Německo, body 123 až 126).

      66      Tento závěr nemůže zpochybnit argumentace nizozemské vlády, že k výměně nót z října 1992 došlo před vstupem nařízení č. 2409/92
         v platnost. Jak uvedl generální advokát v bodech 153 až 158 svého stanoviska, i když totiž uvedená výměna nót byla prováděna
         prozatímně již od 14. října 1992, dohoda mezi Nizozemským královstvím a Spojenými státy byla definitivně uzavřena až po své
         ratifikaci nizozemským parlamentem dne 26. dubna 1993. To bylo přitom až po vstupu nařízení č. 2409/92 v platnost.

      67      Pokud jde zadruhé o počítačové rezervační systémy, Komise navrhuje Soudnímu dvoru, aby určil, že Nizozemské království nesplnilo
         povinnosti, které pro něj vyplývají z nařízení č. 2299/89, ve znění nařízení č. 3089/93.

      68      Nařízení č. 3089/93 bylo přijato dne 29. října 1993 a na základě svého čl. 2 odst. 1 vstoupilo v platnost dne 11. prosince
         1993.

      69      Ať už jde o přijetí nebo o vstup v platnost uvedeného nařízení, obě data následují až po ratifikaci výměny nót z října 1992.
         Z toho vyplývá, že výlučná vnější pravomoc Společenství, uplatňovaná Komisí, nemohla vyplývat z nařízení č. 3089/93.

      70      V důsledku toho je namístě posoudit výtku týkající se počítačových rezervačních systémů pouze v závislosti na nařízení č. 2299/89,
         bez ohledu na nařízení č. 3089/93.

      71      Z článků 1 a 7 nařízení č. 2299/89 vyplývá, že toto nařízení se, s výhradou vzájemnosti, vztahuje rovněž na státní příslušníky
         třetích států, pokud nabízejí nebo používají počítačové rezervační systémy na území Společenství.

      72      Na základě uvedeného nařízení Společenství získalo výlučnou pravomoc sjednávat se třetími státy závazky týkající se počítačových
         rezervačních systémů nabízených nebo používaných na jeho území.

      73      Je nesporné, že výměnou nót ze dne 29. ledna a 13. března 1992 Nizozemské království a Spojené státy doplnily k dohodě z roku
         1957 přílohu obsahující zásady pro počítačové rezervační systémy, a zejména pro tyto systémy nabízené nebo používané na nizozemském
         území. Nizozemské království ponechalo tuto přílohu v platnosti i přes opětovné jednání o dohodě z roku 1997, které vyústilo
         ve výměnu nót z října 1992. Tím tento členský stát porušil výlučnou vnější pravomoc Společenství, která vyplývá z nařízení
         č. 2299/89 (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Komise v. Dánsko, body 102 až 104; Komise v. Švédsko, body 98 až 100;
         Komise v. Finsko, body 103 až 105; Komise v. Belgie, body 115 až 117; Komise v. Lucembursko, body 108 až 110; Komise v. Rakousko,
         body 117 až 119 a Komise v. Německo, body 128 až 130).

      74      Krom toho článek 5 Smlouvy ukládá členským státům povinnost usnadňovat Společenství plnění jeho poslání a zdržet se jakýchkoli
         opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy o ES.

      75      Pokud jde o oblast vnějších vztahů, Soudní dvůr rozhodl, že poslání Společenství a cíle Smlouvy o ES by byly ohroženy, pokud
         by členské státy mohly sjednávat mezinárodní závazky obsahující ustanovení, která mohou mít dopad na pravidla přijatá Společenstvím
         nebo měnit jejich dosah.

      76      Z předchozích úvah vyplývá, že Nizozemské království tím, že ponechalo v platnosti, i přes opětovné jednání o dohodě z roku
         1957, mezinárodní závazky týkající se leteckých tarifů uplatňovaných dopravci určenými Spojenými státy na trasách uvnitř Společenství,
         jakož i závazky týkající se počítačových rezervačních systémů nabízených či používaných na nizozemském území, nesplnilo povinnosti,
         které pro něj vyplývají z článku 5 Smlouvy, jakož i z nařízení č. 2409/92 a 2299/89 (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky
         Komise v. Dánsko, body 110 až 112; Komise v. Švédsko, body 106 až 108; Komise v. Finsko, body 111 až 113; Komise v. Belgie,
         body 124 až 126; Komise v. Lucembursko, body 116 až 118; Komise v. Rakousko, body 124 až 126, a Komise v. Německo, body 135
         až 137).

       K nesplnění povinnosti vycházejícímu z porušení článku 52 Smlouvy
       Argumentace účastníků řízení
      77      Komise tvrdí, že výměnou nót z října 1992 byl zcela nahrazen článek 4 dohody z roku 1957 týkající se vlastnictví a kontroly
         leteckých společností.

      78      Komise uplatňuje, že na základě tohoto článku 4, ve znění pozdějších změn (dále jen „doložka o vlastnictví a kontrole leteckých
         společností“), mohou být letecké společnosti z jiných členských států než Nizozemského království vždy vyloučeny z režimu
         dohody z roku 1957, zatímco na nizozemské letecké společnosti se tato dohoda vztahuje automaticky. Letecké společnosti těchto
         členských států jsou tedy diskriminovány v tom, že se na ně nevztahuje tuzemský režim Nizozemského království, a to v rozporu
         s článkem 52 Smlouvy.

      79      Nizozemská vláda odpovídá, že v rozporu s tím, co tvrdí Komise, výměna nót z října 1992 nenahrazuje zcela článek 4 dohody
         z roku 1957, ale omezuje se na vyjasnění některých jeho pojmů. Podstata tohoto článku 4 zůstala nezměněna. V tomto ohledu
         výměna nót z října 1957 nepředstavuje novou dohodu a dohoda z roku 1957 je chráněna čl. 307 prvním pododstavcem ES.

       Závěry Soudního dvora
      80      Článek 4 dohody z roku 1957 ve své původní verzi stanovil:

      „Každá ze smluvních stran si vyhrazuje právo odmítnout přiznat letecké společnosti určené druhou smluvní stranou výsadu uplatňovat
         práva stanovená v článku 3 této dohody nebo jí tuto výsadu odebrat, jestliže má za to, že není dostatečně prokázáno, že tato
         letecká společnost je z podstatné části vlastněna a skutečně kontrolována státními příslušníky druhé smluvní strany […]“.

      81      Výměna nót z října 1992 změnila úvod tohoto článku následujícím způsobem, přičemž zbývající část uvedeného článku ponechala
         beze změny:

      „Každá ze smluvních stran si vyhrazuje právo odmítnout přiznat […] výsadu uplatňovat práva stanovená v článku 3 této dohody
         nebo tuto výsadu pozastavit, omezit, podmínit nebo odebrat […]“.

      82      Z toho jasně vyplývá, že článek 4 dohody z roku 1957 nebyl na základě výměny nót z roku 1992 zcela nahrazen, jak to tvrdí
         Komise.

      83      Nicméně je třeba konstatovat, jak uvedl generální advokát v bodě 170 svého stanoviska, že i když z formálního hlediska byl
         článek 4 dohody z roku 1957 výměnou nót z října 1992 změněn jen málo, jeho obsah a dosah byly touto výměnou nót změněny podstatně,
         neboť tato výměna nót měla nutně dopad na působnost tohoto článku v návaznosti na úplnou liberalizaci tras páté svobody ve
         smyslu článku 1 Dohody o mezinárodní letecké dopravě (Chicago, 7. prosince 1944; 1953 UNTS 389).

      84      Z toho vyplývá jednak to, že doložka o vlastnictví a kontrole leteckých společností musí být posouzena s ohledem na dovolávaná
         ustanovení práva Společenství, a jednak to, že argument nizozemské vlády vycházející z čl. 307 prvního pododstavce ES není
         opodstatněný.

      85      Pokud jde o použitelnost článku 52 Smlouvy, je třeba uvést, že toto ustanovení se vztahuje na oblast letecké dopravy a použije
         se obzvláště na letecké společnosti usazené v členském státě, které poskytují služby letecké dopravy mezi členským státem
         a třetím státem.

      86      V projednávané věci umožňuje doložka o vlastnictví a kontrole leteckých společností Spojeným státům odmítnout nebo odebrat
         licenci či oprávnění letecké společnosti určené Nizozemským královstvím, která ovšem není z podstatné části vlastněna a skutečně
         kontrolována tímto členským státem nebo nizozemskými státními příslušníky.

      87      Není pochyb o tom, že touto doložkou mohou být dotčeny letecké společnosti usazené v Nizozemsku, jež jsou z podstatné části
         vlastněny a skutečně kontrolovány buď členským státem jiným, než je Nizozemské království, anebo státními příslušníky takového
         členského státu (dále jen „letecké společnosti Společenství“).

      88      Naproti tomu z formulace uvedené doložky vyplývá, že Spojené státy mají v zásadě povinnost vydat požadované licence a oprávnění
         leteckým společnostem, jež jsou z podstatné části vlastněny a skutečně kontrolovány Nizozemským královstvím nebo nizozemskými
         státními příslušníky (dále jen „nizozemské letecké společnosti“).

      89      Z výše uvedeného vyplývá, že letecké společnosti Společenství mohou být vždy vyloučeny z režimu dohody z roku 1957, zatímco
         na nizozemské letecké společnosti se tento režim vždy vztahuje. V důsledku toho dochází v případě leteckých společností Společenství
         k diskriminaci, která jim brání požívat tuzemského zacházení v hostitelském členském státě, tedy v Nizozemském království.

      90      Z toho vyplývá, že doložka o vlastnictví a kontrole leteckých společností je v rozporu s článkem 52 Smlouvy (viz v tomto smyslu
         výše uvedené rozsudky Komise v. Dánsko, body 122 až 124 a 128 až 133; Komise v. Švédsko, body 113 až 115 a 119 až 124; Komise
         v. Finsko, body 118 až 120 a 124 až 129; Komise v. Belgie, body 131 až 133 a 137 až 142; Komise v. Lucembursko, body 122 až
         124 a 128 až 133; Komise v. Rakousko, body 130 až 134 a 138 až 143, jakož i Komise v. Německo, body 144 až 146 a 150 až 156).

      91      Za těchto okolností se nesplnění povinnosti vytýkané Nizozemskému království na základě uvedeného článku jeví jako prokázané.

      92      S ohledem na veškeré výše uvedené úvahy je třeba určit, že Nizozemské království tím, že sjednalo nebo, i přes opětovné jednání
         o dohodě z roku 1957, ponechalo v platnosti mezinárodní závazky vůči Spojeným státům,

      –        které se týkají leteckých tarifů uplatňovaných dopravci určenými Spojenými státy na trasách uvnitř Společenství,
      –        které se týkají počítačových rezervačních systémů nabízených nebo používaných na nizozemském území a
      –        které přiznávají Spojeným státům právo odvolat, přerušit nebo omezit práva na provozování dopravy v případě, kdy letečtí dopravci
         určení Nizozemským královstvím nejsou vlastněni tímto státem nebo nizozemskými státními příslušníky,

      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 5 a 52 Smlouvy, jakož i z nařízení č. 2409/92 a č. 2299/89.
       K nákladům řízení
      93      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Nizozemské
         království nemělo ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      94      Francouzská republika ponese v souladu s čl. 69 odst. 4 jednacího řádu vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Nizozemské království tím, že sjednalo nebo, i přes opětovné jednání o dohodě o letecké dopravě uzavřené mezi Nizozemským
            královstvím a Spojenými státy americkými dne 3. dubna 1957, ponechalo v platnosti mezinárodní závazky vůči Spojeným státům
            americkým,
      –        které se týkají leteckých tarifů uplatňovaných dopravci určenými Spojenými státy americkými na trasách uvnitř Společenství,
      –        které se týkají počítačových rezervačních systémů nabízených nebo používaných na nizozemském území a
      –        které přiznávají Spojeným státům americkým právo odvolat, přerušit nebo omezit práva na provozování dopravy v případě, kdy
            letečtí dopravci určení Nizozemským královstvím nejsou vlastněni tímto státem nebo nizozemskými státními příslušníky,
      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 5 Smlouvy o ES (nyní článek 10 ES) a článku 52 Smlouvy o ES (nyní po
            změně článek 43 ES), jakož i z nařízení Rady (EHS) č. 2409/92 ze dne 23. července 1992 o tarifech a sazbách za letecké služby
            a nařízení Rady (EHS) č. 2299/89 ze dne 24. července 1989 o kodexu chování pro používání počítačových rezervačních systémů.
      2)      Nizozemskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Francouzská republika ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. dubna 2004. # Trestní řízení proti Felixu Kapperovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Amtsgericht Frankenthal - Německo. # Věc C-476/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 11. prosince 2008. # Komise Evropských společenství proti Freistaat Sachsen. # Kasační opravný prostředek - Státní podpory - Záměr režimu podpor malým a středních podnikům - Slučitelnost se společným trhem - Kritéria přezkumu státních podpor - Časová působnost - Záměr oznámený před vstupem nařízení (ES) č. 70/2001 v platnost - Rozhodnutí přijaté po tomto vstupu v platnost - Legitimní očekávání - Právní jistota - Úplné oznámení. # Věc C-334/07 P.

text:
      Věc C-334/07 P
      Komise Evropských společenství
      v.
      Freistaat Sachsen
      „Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Záměr režimu podpor malým a středním podnikům – Slučitelnost se společným trhem – Kritéria přezkumu státních podpor – Časová působnost – Záměr oznámený před vstupem nařízení (ES) č. 70/2001 v platnost – Rozhodnutí přijaté po tomto vstupu v platnost – Legitimní očekávání – Právní jistota – Úplné oznámení“
      Shrnutí rozsudku
      Podpory poskytované státy – Záměry podpor – Přezkum Komisí – Posouzení ke dni přijetí rozhodnutí Komise
      (Článek 88 odst. 3 ES; nařízení Rady č. 659/199, čl. 4 odst. 1 a 5)
      Článek 4 odst. 1 nařízení č. 659/1999, který stanoví, že Komise přezkoumá oznámení záměru podpory „ihned po jeho obdržení“,
         ukládá tomuto orgánu pouze povinnost zvláštní řádné péče, a nepředstavuje tedy pravidlo použití ratione temporis kritérií posouzení slučitelnosti oznámených záměrů podpory se společným trhem. Takové pravidlo není ani možné vyvodit z čl.
         4 odst. 5 druhé věty téhož nařízení, který stanoví, že lhůta dvou měsíců, během které Komise předběžně přezkoumá oznámení,
         začíná běžet v den následující po dni obdržení úplného oznámení.

      Naopak otázka, zda je podpora státní podporou ve smyslu Smlouvy, musí být vyřešena na základě objektivních skutečností, které
         je třeba posuzovat v okamžiku přijetí rozhodnutí Komise. Přezkum soudu Společenství se tedy týká posouzení situace provedeného
         Komisí k tomuto dni.

      V důsledku toho, i když oznámení záměrů podpory je základním předpokladem jejich kontroly, představuje nicméně pouze procesní
         povinnost, která má Komisi umožnit zajistit preventivní a zároveň účinnou kontrolu podpor, které členské státy zamýšlí poskytnout
         podnikům. Nemůže proto vést ke stanovení právního režimu použitelného na podpory, které jsou předmětem tohoto oznámení. Oznámení
         podpory nebo zamýšleného režimu podpor členským státem tak nevytváří konečný právní stav, který by znamenal, že se Komise
         vyjádří k slučitelnosti podpor se společným trhem tak, že použije pravidla platná ke dni, ke kterému k tomuto oznámení došlo.
         Komisi naopak přísluší, aby použila pravidla platná v okamžiku, kdy přijímá rozhodnutí, která jsou jedinými pravidly, podle
         kterých se musí posoudit legalita rozhodnutí, které v tomto ohledu přijímá.

      Pokud se právní režim, za jehož platnosti členský stát oznámil zamýšlenou podporu, změní před přijetím rozhodnutí Komise,
         musí Komise pro účely rozhodnutí, které je povinna přijmout na základě nových pravidel, vyzvat zúčastněné strany, aby se vyjádřily
         ke slučitelnosti této podpory s těmito pravidly. Jinak je tomu pouze v případě, že nový právní režim neobsahuje podstatné
         změny oproti režimu, který byl předtím platný.

      (viz body 49–50, 52–53, 56)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      11. prosince 2008 (*)

      „Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Záměr režimu podpor malým a středním podnikům – Slučitelnost se společným trhem – Kritéria přezkumu státních podpor – Časová působnost – Záměr oznámený před vstupem nařízení (ES) č. 70/2001 v platnost – Rozhodnutí přijaté po tomto vstupu v platnost – Legitimní očekávání – Právní jistota – Úplné oznámení“
      Ve věci C‑334/07 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 17. července 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená K. Grossem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      přičemž dalším účastníkem řízení je:
      Freistaat Sachsen, zastoupený Th. Lübbigem, Rechtsanwalt,

      žalobce v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.‑C. Bonichot (zpravodaj), J. Makarczyk, P. Kūris a L. Bay Larsen, soudci;
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se Komise Evropských společenství domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských
         společenství ze dne 3. května 2007, Freistaat Sachsen v. Komise (T‑357/02, Sb. rozh. s. II‑1261, dále jen „napadený rozsudek“),
         kterým Soud částečně zrušil rozhodnutí Komise 2003/226/ES ze dne 24. září 2002 o režimu podpor zamýšleném Německem – „Program
         ve prospěch malých a středních podniků – Zlepšení výkonnosti saských podniků“ – Podprogramy 1 (coaching), 4 (účast na veletrzích a výstavách), 5 (spolupráce) a 7 (podpora designu) (Úř. věst. 2003, L 91, s. 13, dále jen „sporné
         rozhodnutí“).

       Právní rámec
      2        Nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES (Úř.
         věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339) definuje postupy použitelné pro výkon pravomoci Komise, kterou jí přiznává článek
         88 ES, rozhodnout o slučitelnosti státních podpor se společným trhem.

      3        Projednávaný kasační opravný prostředek se týká konkrétně následujících ustanovení tohoto nařízení:

      –      článku 1 písm. f), který vymezuje „protiprávní podporu“ jako „novou podporu uskutečňovanou v rozporu s čl. [88] odst. 3 Smlouvy“;
      –      článku 1 písm. h), který obsahuje následující definici :
      „ ,zúčastněná strana‘: kterýkoliv členský stát, osoba, podnik nebo sdružení podniků, jejichž zájmy by mohly být ovlivněny
         poskytnutím podpory, zejména příjemce podpory, konkurenční podniky a profesní sdružení.“

      –      článku 2 odst. 2, který stanoví:
      „V oznámení poskytne dotyčný členský stát všechny nezbytné informace, aby Komisi umožnil přijmout rozhodnutí podle článků
         4 a 7 (dále jen ,úplné oznámení‘).“

      –      článku 4 odst. 1, který uvádí:
      „Komise přezkoumá oznámení ihned po jeho obdržení. Aniž je dotčen článek 8, Komise přijme rozhodnutí podle odstavců 2 [(rozhodnutí,
         že oznámené opatření není podporou)], 3 [(rozhodnutí nevznášet námitky)] nebo 4 [(rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací
         řízení)].“

      –      článku 4 odst. 5, který stanoví:
      „Rozhodnutí podle odstavců 2, 3 a 4 jsou učiněna ve lhůtě dvou měsíců. Tato lhůta začíná v den následující po dni obdržení
         úplného oznámení. Oznámení je považováno za úplné, pokud Komise nepožádá o další informace ve lhůtě dvou měsíců od obdržení
         oznámení nebo od obdržení požadovaných dodatečných informací. […]“

      –      článku 4 odst. 6, který zní následovně:
      „Pokud Komise nerozhodla v souladu s odstavci 2, 3 nebo 4 ve lhůtě stanovené v odstavci 5, považuje se souhlas Komise s podporou
         za udělený. Dotyčný členský stát může následně provést opatření, o kterých bylo rozhodováno, poté, co o nich předem podá Komisi
         oznámení, ledaže Komise rozhodne podle tohoto článku ve lhůtě 15 pracovních dní od obdržení oznámení.“

      4        V oblasti podpor malým a středním podnikům přiznává nařízení Rady (ES) č. 994/98 ze dne 7. května 1998 o použití článků [87]
         a [88] Smlouvy o založení Evropského společenství na určité kategorie horizontální státní podpory (Úř. věst. L 142, s. 1;
         Zvl. vyd. 08/01, s. 312) ve svém čl. 1 odst. 1 písm. a), i) Komisi pravomoc vyhlásit podle článku 87 ES, že za určitých podmínek
         jsou podpory malým a středním podnikům slučitelné se společným trhem a nejsou předmětem oznamovací povinnosti stanovené v
         čl. 88 odst. 3 ES.

      5        Nařízení Komise (ES) č. 70/2001 ze dne 12. ledna 2001 o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na státní podpory malým a středním
         podnikům (Úř. věst. L 10, s. 33; Zvl. vyd. 08/02, s. 141) definuje kritéria, která musejí splňovat jednotlivé podpory a režimy
         podpor malým a středním podnikům pro to, aby byly slučitelné se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES a vyjímá ty, které
         těmto kritériím odpovídají, z oznamovací povinnosti podle čl. 88 odst. 3 ES.

      6        Podle svého článku 10 vstoupilo toto nařízení v platnost dne 2. února 2001, tedy dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství.

      7        Poslední věta čtvrtého bodu odůvodnění tohoto nařízení upřesňuje, že „pokyny ke státní podpoře malým a středním podnikům [přijaté
         Komisí (Úř. věst. 1996, C 213, s. 4)] budou zrušeny dnem vstupu v platnost tohoto nařízení, protože se [jím] nahrazují“.

       Skutečnosti předcházející sporu
      8        V rámci programu ministerstva hospodářství a práce spolkové země Sasko, jehož cílem je zlepšení výkonnosti malých a středních
         podniků usazených na území této spolkové země, poskytuje Sasko osobám, které v něm vykonávají svobodné povolání, jakož i malým
         a středním podnikům, které v něm mají své sídlo nebo provozovnu, nevratné dotace na projekty, které podporují rozvoj hospodářství.
         Tyto dotace jsou upraveny režimem podpor, který byl poprvé oznámen Komisi v průběhu roku 1992, byl jí schválen a několikrát
         prodloužen po nových schváleních. Tyto podpory mají zlepšit výrobní a konkurenční schopnosti malých a středních podniků.

      9        Dopisem ze dne 29. prosince 2000, došlým Komisi dne 3. ledna 2001, oznámila Spolková republika Německo novou verzi tohoto
         režimu podpor (dále jen „původní oznámení“).

      10      Dne 12. ledna 2001 přijala Komise nařízení č. 70/2001, které vstoupilo v platnost dne 2. února 2001.

      11      V průběhu měsíce prosince 2001 zahájila Komise formální vyšetřovací řízení ohledně části opatření stanovených oznámeným režimem
         podpor, a sice ohledně opatření stanovených podprogramy „coaching“, „účast na veletrzích a výstavách“, „spolupráce“ a „podpora designu“ (dále jen společně „čtyři dotčené podprogramy“). Komise
         naopak rozhodla, že další oznámená opatření nevyvolávají námitku.

      12      Po ukončení svého přezkumu přijala Komise sporné rozhodnutí, kterým se zaprvé domnívala, že opatření stanovená čtyřmi dotčenými
         podprogramy představují státní podpory. Zadruhé upřesnila, že aby mohly být tyto podpory považovány za slučitelné se společným
         trhem, musí spadat do působnosti nařízení č. 70/2001 a dodržovat prahy intenzity stanovené tímto nařízením, s výjimkou provozních
         podpor stanovených podprogramem „spolupráce“, které považovala za neslučitelné se společným trhem.

       Řízení před Soudem a napadený rozsudek
      13      Napadeným rozsudkem Soud vyhověl návrhu Freistaat Sachsen směřujícímu ke zrušení několika ustanovení sporného rozhodnutí,
         a sice:

      –        jeho článku 2 druhého pododstavce, podle kterého podpory, které spadají mimo působnost nařízení č. 70/2001 a překračují intenzity
         podpor stanovené tímto nařízením, nejsou slučitelné se společným trhem;

      –        článku 3, podle kterého jsou provozní podpory stanovené podprogramem „spolupráce“ neslučitelné se společným trhem, jakož i
      –        článku 4, podle kterého Spolková republika Německo může provádět čtyři dotčené podprogramy až poté, co je uvede do souladu
         s uvedeným rozhodnutím.

      14      Soud měl za to, že Komise tím, že přezkoumala slučitelnost dotčených podpor s ohledem na nařízení č. 70/2001, ačkoliv toto
         nařízení nebylo ke dni, kdy Komise obdržela jejich oznámení, platné, zpětně použila nová pravidla týkající se malých a středních
         podniků stanovená tímto nařízením.

      15      Soud se hlavně opřel o právní účinky oznámení v rámci řízení o přezkumu záměrů státních podpor. Zejména uvedl, že článek 4
         nařízení č. 659/1999 stanoví ve svém odstavci 1, že Komise přezkoumá oznámení ihned po jeho obdržení, a v odstavci 5, že lhůta
         dvou měsíců, která jí přísluší pro předběžné přezkoumání tohoto oznámení, začíná plynout v den následující po dni jeho obdržení.

      16      Soud z toho vyvodil, že přezkum slučitelnosti zamýšlené podpory se společným trhem se v zásadě musí uskutečnit pouze na základě
         pravidel platných ke dni obdržení oznámení této podpory Komisí. Upřesnil, že toto řešení je odůvodněno požadavky transparentnosti
         a předvídatelnosti v rozsahu, v němž umožňuje vyhnout se tomu, aby Komise mohla jednostranně určit právní režim použitelný
         na podpory, které musí přezkoumat.

      17      Soud měl rovněž za to, že tato úvaha má oporu v judikatuře. V tomto ohledu odkázal na rozsudek ze dne 24. září 2002, Falck
         a Acciaierie di Bolzano v. Komise (C‑74/00 P a C‑75/00 P, Recueil, s. I‑7869), který se týká časové působnosti rozhodnutí,
         které Komisí postupně přijala ohledně poskytnutí státních podpor ocelářství v určitých taxativně vymezených případech, společně
         nazvaných „kodexy podpor ocelářství“. V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že použití pravidel kodexu podpor ocelářství platného
         v den, kdy Komise přijímá rozhodnutí ohledně podpor, které byly vyplaceny za platnosti dřívějšího kodexu, představuje zpětné
         použití pozdějšího kodexu.

      18      Soud se následně domníval, že jak ze znění, tak z cíle nařízení č. 70/2001, jakož i z požadavků vycházejících z dodržování
         zásad ochrany legitimního očekávání a právní jistoty vyplývá, že toto nařízení nemělo být použito zpětně.

      19      Soud rovněž rozhodl, že skutečnost, že Spolková republika Německo v okamžiku původního oznámení případně věděla o následné
         změně kritérií přezkumu použitelných na takto oznámené podpory, neumožňuje odůvodnit použití nařízení č. 70/2001.

      20      Soud konečně odkázal na sdělení Komise o určení pravidel použitelných na posouzení protiprávních státních podpor (Úř. věst.
         2002, C 119, s. 22), podle kterého se Komise rozhodla posuzovat slučitelnost těchto podpor se společným trhem s ohledem na
         pravidla platná ke dni jejich poskytnutí. Soud se domníval, že pokud by oznámené záměry podpor měly být naopak posuzovány
         s ohledem na pravidla platná ke dni přijetí rozhodnutí Komise, které se jich týká, podněcovalo by to členské státy k tomu,
         aby nedodržovaly své procesní povinnosti, jestliže zamýšlí poskytnout podporu, v případě které hrozí, že se použitelná právní
         úprava zpřísní.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      21      Svým kasačním opravným prostředek Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek, rozhodl s konečnou platností
         ve věci samé tak, že zamítne žalobu na neplatnost podanou Freistaat Sachsen, a uložil mu náhradu nákladů řízení v obou stupních.

      22      Freistaat Sachsen navrhuje, aby se kasační opravný prostředek Komise zamítl a aby se jí uložila náhrada nákladů řízení o kasačním
         opravném prostředku.

       Ke kasačnímu opravném prostředku
      23      Komise uplatňuje dva důvody na podporu kasačního opravného prostředku. Tvrdí, že Soud se dopustil nesprávného právního posouzení
         tím, že se domníval, že neprávem přistoupila k přezkumu záměru režimu podpor oznámeného Spolkovou republikou Německo s ohledem
         na nařízení č. 70/2001, protože toto nařízení nebylo platné ke dni obdržení původního oznámení, a podpůrně tím, že rozhodl,
         že toto oznámení mělo být považováno za úplné.

       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
       Argumentace účastníků řízení
      24      Svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku Komise uplatňuje, že Soud porušil čl. 88 odst. 2 a 3 ES, čl. 249 odst. 2 ES
         a čl. 254 odst. 2 druhou větu ES, články 3 a následující nařízení č. 659/1999, jakož i čl. 10 odst. 1 nařízení č. 70/2001
         tím, že rozhodl, že použití tohoto posledně uvedeného nařízení na záměr režimu podpory oznámený před vstupem tohoto nařízení
         v platnost je v rozporu se zásadou zákazu zpětné účinnosti, a proto vede k protiprávnosti sporného rozhodnutí.

      25      Komise má za to, že použití nařízení č. 70/2001 na dotčený režim podpor nemá žádný zpětný charakter, ale je v souladu se zásadou
         bezprostřední použitelnosti, podle které se ustanovení práva Společenství použije od jeho vstupu v platnost na probíhající
         situace, které na sebe časově navazují.

      26      Komise uplatňuje, že Soud přijal z právního hlediska nesprávné stanovisko tím, že rozhodl, že oznámení záměru státní podpory
         vytváří právní situaci, ze které vyplývá, že musí být použita pravidla platná ke dni, kdy je toto oznámení učiněno.

      27      Komise se totiž domnívá, že takové oznámení má pouze procesní účinky. Doplňuje, že přezkum, který musí provést, se netýká
         tohoto oznámení jako takového, ale oznámené podpory a že musí být veden nejen s ohledem na informace předané v rámci uvedeného
         oznámení, ale rovněž s ohledem na skutkové okolnosti, které jsou aktuální, a právní pravidla, která jsou platná, když přijímá
         své rozhodnutí. Odkazuje v tomto ohledu na články 3, 4 odst. 2 až 4 a 6, 5 odst. 1, 6 a 7, odst. 2 až 4 nařízení č. 659/1999.

      28      Komise rovněž uplatňuje, že oznámení záměru státní podpory představuje povinnost uloženou Smlouvou členským státům a nevytváří
         práva.

      29      Upřesňuje, že okamžitý přezkum oznámení stanoveného v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 659/1999 nevylučuje, aby Komise od dotyčného
         členského státu vyžadovala dodatečné informace na základě článku 5 tohoto nařízení.

      30      Komise tvrdí, že lhůta dvou měsíců, která začíná plynout od obdržení oznámení podle čl. 4 odst. 5 nařízení č. 659/1999 a při
         jejímž uplynutí v souladu s čl. 4 odst. 6 tohoto nařízení je podpora bez dalšího považována za schválenou, představuje pouhou
         procesní lhůtu. Uplatňuje, že v souladu s čl. 4 odst. 6 druhou větou tohoto nařízení je v každém případě oprávněna přijmout
         rozhodnutí po uplynutí této lhůty a případně zahájit formální vyšetřovací řízení.

      31      Komise krom toho zdůrazňuje, že Spolková republika Německo přesně věděla o návrhu, který měl vyústit v nařízení č. 70/2001,
         a to z důvodu zejména její účasti na pracích týkajících se tohoto návrhu.

      32      Domnívá se, že výše uvedený rozsudek Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise není pro projednávanou věc relativní, protože
         se týká protiprávních podpor, a že řešení přijaté Soudním dvorem v tomto rozsudku je mimoto odůvodněno zvláštností kodexu
         podpor ocelářství.

      33      Komise rovněž zpochybňuje analýzu Soudu, podle které skutečnost, že nařízení č. 70/2001 umožňuje členským státům, aby samy
         ověřily, zda existuje oznamovací povinnost, ukazuje, že se toto nařízení nemá použít na dřívější oznámení. V tomto ohledu
         zdůrazňuje, že Spolková republika Německo mohla v projednávaném případě po vstupu tohoto nařízení v platnost ověřit, zda opatření,
         která oznámila, požívala výjimku, a případně vzít své oznámení zpět v souladu s článkem 8 nařízení č. 659/1999. Komise doplňuje,
         že ze čtvrtého bodu odůvodnění nařízení č. 70/2001 vyplývá, že členské státy mohou oznámit státní podpory, na které se toto
         nařízení vztahuje. Tvrdí také, že uvedené nařízení nebrání tomu, aby byla zachována oznámení existující při jeho vstupu v platnost.

      34      Komise dále uplatňuje, že upřesnění obsažené v druhé větě čtvrtého bodu odůvodnění nařízení č. 70/2001, podle kterého oznámené
         režimy budou přezkoumány Komisí „zejména“ s přihlédnutím ke kritériím stanoveným v tomto nařízení, nemůže být vykládáno tak,
         že umožňuje použití pokynů ke státní podpoře malým a středním podnikům přijatých v průběhu roku 1996, protože tyto byly zrušeny
         uvedeným nařízením, jak výslovně upřesňuje uvedený bod odůvodnění.

      35      Konečně má Komise za to, že paralela, kterou Soud vytvořil mezi oznámeným záměrem režimu podpor a protiprávními podporami,
         není relevantní. Uplatňuje v tomto ohledu, že sdělení Komise o určení pravidel použitelných na posouzení protiprávních státních
         podpor, na které Soud odkázal, by se v každém případě nepoužilo, kdyby podpory oznámené Spolkovou republikou Německo byly
         protiprávní. Toto sdělení totiž platí výlučně pro použití směrnic nebo podobných nástrojů, přičemž jeho čtvrtý pododstavec
         krom toho upřesňuje, že „nemá vliv na výklad nařízení Rady a Komise v oblasti státních podpor“. (neoficiální překlad)
      36      Freistaat Sachsen tvrdí, že se Soud nedopustil nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že použití nařízení č. 70/2001
         na záměr režimu podpor oznámený před vstupem tohoto nařízení v platnost, bylo zpětným použitím tohoto nařízení, které vedlo
         k protiprávnosti sporného rozhodnutí.

      37      Freistaat Sachsen má za to, že oznámení záměru podpory nepředstavuje jen pouhou povinnost členských států, ale že tento akt
         s sebou nese rovněž zvláštní závazky Komise a zahajuje běh lhůty, jejíž uplynutí má pro přítomné strany významné právní důsledky.

      38      Freistaat Sachsen se domnívá, že právní jistota v zásadě brání zpětnému použití předpisů Společenství, které v tomto smyslu
         neobsahují výslovné ustanovení.

      39      Má za to, že se řešení, k němuž Soudní dvůr dospěl ve výše uvedeném rozsudku Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise ohledně
         protiprávních podpor, musí použít na oznámené podpory.

      40      Domnívá se, že oznámení záměru podpory členským státem zakládá legitimní očekávání tohoto státu, že kritérii přezkumu jsou
         ta, která jsou platná ke dni tohoto oznámení. To platí nicméně s výhradou případu, ve kterém je pravidlo, které vstoupilo
         v platnost po oznámení záměru podpory pro dotčený členský stát příznivější než to, které bylo platné při tomto oznámení.

      41      Freistaat Sachsen se dále domnívá, že když Komise tvrdí, že protiprávní podpory musí být posouzeny podle ustanovení platných
         v okamžiku jejich poskytnutí, je třeba rovněž použít právo platné v okamžiku, kdy řádně oznámené podpory „vznikají“, tedy
         při jejich oznámení, aby členské státy, které dodržují své procesní povinnosti, nebyly znevýhodněny.

      42      Podpůrně Freistaat Sachsen tvrdí, že i v případě, kdy by Soudní dvůr považoval první důvod kasačního opravného prostředku
         Komise za opodstatněný, muselo by být sporné rozhodnutí v každém případě zrušeno z důvodu, že Komise skutečně nevykonala svou
         posuzovací pravomoc. V tomto ohledu Komise, když použila nařízení č. 70/2001, nezohlednila zvláštnosti spolkové země Sasko
         a oznámeného režimu podpor.

       Závěry Soudního dvora
      43      Podle ustálené judikatury se nové pravidlo v zásadě okamžitě použije na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti
         dřívějšího pravidla (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 14. dubna 1970, Brock, 68/69, Recueil, s. 171, bod 7, a ze
         dne 10. července 1986, Licata v. CES, 270/84, Recueil, s. 2305, bod 31). Soudní dvůr rovněž rozhodl, že zásada ochrany legitimního
         očekávání nemůže být natolik rozšířena, aby obecně bránila použití nového pravidla na budoucí účinky situací, které vznikly
         za platnosti dřívějšího pravidla (viz zejména rozsudky ze dne 14. ledna 1987, Německo v. Komise, 278/84, Recueil, s. 1, bod
         36, a ze dne 20. září 1988, Španělsko v. Rada, 203/86, Recueil, s. 4563, bod 19).

      44      Naproti tomu hmotněprávní pravidla Společenství musejí být vykládána jako vztahující se na situace vzniklé před jejich vstupem
         v platnost pouze tehdy, pokud z jejich znění, cíle a struktury jasně vyplývá, že jim musí být přiznán takový účinek (viz zejména
         rozsudek ze dne 29. ledna 2002, Pokrzeptowicz-Meyer, C‑162/00, Recueil, s. I‑1049, bod 49).

      45      Oznámení záměrů státních podpor, stanovené čl. 88 odst. 3 ES, je ústředním prvkem právní úpravy Společenství v oblasti kontroly
         těchto podpor a podniky, které jsou jejich příjemci, se nemohou dovolávat legitimního očekávání, pokud jde o jejich legalitu,
         jestliže nebyly uděleny v souladu s tímto postupem (rozsudky ze dne 20. března 1997, Alcan Deutschland, C‑24/95, Recueil,
         s. I‑1591, bod 25, a ze dne 22. dubna 2008, Komise v. Salzgitter, C‑408/04 P, Sb. rozh. s. I-2767, bod 104).

      46      Podle čl. 88 odst. 3 poslední věty ES, členský stát, který má v úmyslu poskytnout podporu, neprovede zamýšlená opatření, dokud
         Komise v uvedeném řízení nepřijme konečné rozhodnutí.

      47      Cílem zákazu stanoveného tímto ustanovením je zabezpečit, aby účinky podpory nenastaly dříve, než Komise mohla v přiměřené
         lhůtě záměr podpory podrobně přezkoumat a případně zahájit řízení podle druhého odstavce téhož článku (rozsudky ze dne 14. února
         1990, Francie v. Komise, nazvaný „Boussac Saint Frères“, C‑301/87, Recueil, s. I‑307, bod 17, jakož i ze dne 12. února 2008,
         CELF a ministr kultury a komunikace, C‑199/06, Sb. rozh. s. I-469, bod 36).

      48      Článek 88 odst. 3 ES tímto zavádí preventivní kontrolu záměrů nových podpor (rozsudek ze dne 11. prosince 1973, Lorenz, 120/73,
         Recueil, s. 1471, bod 2, jakož i výše uvedený rozsudek CELF a ministr kultury a komunikace, bod 37).

      49      V rámci této kontroly čl. 4 odst. 1 nařízení č. 659/1999, který stanoví, že Komise přezkoumá oznámení „ihned po jeho obdržení“,
         ukládá tomuto orgánu pouze povinnost zvláštní řádné péče, a nepředstavuje tedy pravidlo použití ratione temporis kritérií posouzení slučitelnosti oznámených záměrů podpory se společným trhem. Takové pravidlo není ani možné vyvodit z čl. 4
         odst. 5 druhé věty téhož nařízení, který stanoví, že lhůta dvou měsíců, během které Komise předběžně přezkoumá oznámení, začíná
         běžet v den následující po dni obdržení úplného oznámení.

      50      Naopak otázka, zda je podpora státní podporou ve smyslu Smlouvy, musí být vyřešena na základě objektivních skutečností, které
         je třeba posuzovat v okamžiku přijetí rozhodnutí Komise (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 22. června 2006, Belgie a Forum
         187 v. Komise, C‑182/03 a C‑217/03, Sb. rozh. s. I‑5479, bod 137, jakož i ze dne 1. července 2008, Chronopost a La Poste v. UFEX
         a další, C‑341/06 P a C‑342/06 P, Sb. rozh. s. I-0000, bod 95). Přezkum soudu Společenství se tedy týká posouzení situace
         provedeného Komisí k tomuto dni (výše uvedený rozsudek Chronopost a La Poste v. UFEX a další, bod 144).

      51      Je třeba rovněž zdůraznit, že pravidla, zásady a kritéria posouzení slučitelnosti státních podpor platná ke dni, ke kterému
         Komise přijme své rozhodnutí, mohou být v zásadě považována za lépe přizpůsobená soutěžnímu kontextu.

      52      Z výše uvedeného vyplývá, že i když oznámení záměrů podpory je základním předpokladem jejich kontroly, představuje nicméně
         pouze procesní povinnost, která má Komisi umožnit zajistit preventivní a zároveň účinnou kontrolu podpor, které členské státy
         zamýšlí poskytnout podnikům. Nemůže proto vést ke stanovení právního režimu použitelného na podpory, které jsou předmětem
         tohoto oznámení.

      53      V důsledku toho oznámení podpory nebo zamýšleného režimu podpor členským státem nevytváří konečný právní stav, který by znamenal,
         že se Komise vyjádří k slučitelnosti podpor se společným trhem tak, že použije pravidla platná ke dni, ke kterému k tomuto
         oznámení došlo. Komisi naopak přísluší, aby použila pravidla platná v okamžiku, kdy se vyjadřuje, jediná pravidla, podle kterých
         se musí posoudit legalita rozhodnutí, které v tomto ohledu přijímá.

      54      V rozporu s tvrzením Freistaat Sachsen toto řešení nemůže podněcovat členské státy k okamžitému uskutečnění zamýšlených podpor
         bez jejich oznámení, aby měly prospěch z právního režimu platného v okamžiku tohoto uskutečnění. I za předpokladu, že by se
         slučitelnost protiprávní podpory se společným trhem posuzovala v každém případě ke dni, ke kterému byla vyplacena, mohly by
         totiž členské státy jen obtížně podrobně odhadnout změny právní úpravy. Krom toho poskytnutí protiprávní podpory může vystavit
         členský stát, který ji vyplatil, povinnosti zajistit její navrácení, jakož i povinnosti nahradit škody způsobené protiprávní
         povahou této podpory (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený rozsudek CELF a ministr kultury a komunikací, bod 55).

      55      Je nicméně třeba uvést, že z čl. 88 odst. 2 ES, jakož i z čl. 1 písm. h) nařízení č. 659/1999 vyplývá, že když se Komise rozhodne
         zahájit formální vyšetřovací řízení ohledně záměru podpory, musí zúčastněným stranám, mezi které patří dotčený podnik nebo
         podniky, umožnit předložit jejich připomínky. Toto pravidlo má povahu podstatné formální náležitosti.

      56      Z toho vyplývá, že pokud se právní režim, za jehož platnosti členský stát oznámil zamýšlenou podporu, změní před přijetím
         rozhodnutí Komise, musí Komise pro účely rozhodnutí, které je povinna přijmout na základě nových pravidel, vyzvat zúčastněné
         strany, aby se vyjádřily ke slučitelnosti této podpory s těmito pravidly. Jinak je tomu pouze v případě, že nový právní režim
         neobsahuje podstatné změny oproti režimu, který byl předtím platný (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 8. května 2008, Ferriere
         Nord SpA v. Komise, C‑49/05 P, Sb. rozh. s. I-68, zveřejněné shrnutí, body 68 až 71).

      57      V projednávaném případě je zaprvé nesporné, že zamýšlený režim podpor byl oznámen Komisi před vstupem nařízení č. 70/2001
         v platnost, zadruhé, že ke dni jeho vstupu v platnost Komise dosud nerozhodla, a zatřetí, že toto nařízení bylo platné ke
         dni přijetí sporného rozhodnutí.

      58      Ze spisu také vyplývá, že Komise požádala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k použití tohoto nařízení na oznámený režim
         podpor.

      59      Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že se Soud dopustil ve svém rozsudku nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že sporné
         rozhodnutí porušuje zásadu zákazu zpětné účinnosti. Z toho vyplývá, že první důvod kasačního opravného prostředku Komise je
         opodstatněný. Proto je třeba, aniž by bylo nezbytné zkoumat druhý důvod, zrušit napadený rozsudek.

       K vrácení věci zpět Soudu
      60      Z článku 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora vyplývá, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný, Soudní dvůr
         může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Soudu k rozhodnutí.

      61      Jelikož v projednávaném případě není opodstatněný žalobní důvod vycházející z toho, že použití nařízení č. 70/2001 na sporné
         rozhodnutí má zpětný charakter, je třeba vyjádřit se k čtvrtému a pátému žalobnímu důvodu uplatněnému Freistaat Sachsen před
         Soudem, které vychází jednak z toho, že Komise nevykonala svoji posuzovací pravomoc při přezkumu dotčených podpor a porušila
         povinnost odůvodnění, která z toho vyplývá, a jednak z toho, že Komise neprokázala, že hospodářská soutěž byla skutečně nebo
         potenciálně narušena těmito podporami, a porušila povinnost odůvodnění, která z toho vyplývá.

      62      Odpověď na tyto žalobní důvody předpokládá komplexní posouzení skutkového stavu na základě skutečností, které Soud neposoudil.
         Freistaat Sachsen se před Soudním dvorem bez dalších upřesnění omezil na tvrzení, že sporné rozhodnutí musí být zrušeno, protože
         Komise nevykonala svou posuzovací pravomoc, jelikož nezohlednila zvláštnosti ani spolkové země Sasko, ani oznámeného záměru
         podpor, když použila nařízení č. 70/2001.

      63      Z toho vyplývá, že stav sporu nedovoluje, aby Soudní dvůr vydal sám konečné rozhodnutí, takže je třeba vrátit věc zpět Soudu,
         aby rozhodl o těchto dvou žalobních důvodech.

       K nákladům řízení
      64      Vzhledem k tomu, že se věc vrací zpět Soudu, je třeba rozhodnout o nákladech řízení souvisejících s tímto řízením o kasačním
         opravném prostředku později.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 3. května 2007, Freistaat Sachsen v. Komise (T‑357/02), se zrušuje.
      2)      Věc se vrací zpět Soudu prvního stupně Evropských společenství.
      3)      O nákladech řízení bude rozhodnuto později.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.