title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. října 2016.#Evelyn Danqua v. Minister for Justice and Equality a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2004/83/ES – Minimální normy týkající se podmínek přiznávání postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany – Vnitrostátní procesní norma, která pro podání žádosti o udělení doplňkové ochrany stanoví lhůtu patnácti pracovních dní od oznámení zamítnutí žádosti o azyl – Procesní autonomie členských států – Zásada rovnocennosti – Zásada efektivity – Řádný průběh řízení o posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany – Řádný průběh řízení o navrácení – Neslučitelnost.#Věc C-429/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      20. října 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2004/83/ES — Minimální normy týkající se podmínek přiznávání postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany — Vnitrostátní procesní norma, která pro podání žádosti o udělení doplňkové ochrany stanoví lhůtu patnácti pracovních dní od oznámení zamítnutí žádosti o azyl — Procesní autonomie členských států — Zásada rovnocennosti — Zásada efektivity — Řádný průběh řízení o posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany — Řádný průběh řízení o navrácení — Neslučitelnost“
      Ve věci C‑429/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Court of Appeal (odvolací soud, Irsko) ze dne 29. července 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 5. srpna 2015, v řízení

         Evelyn Danqua

      proti

         Minister for Justice and Equality,

         Irsku,

         Attorney General,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení L. Bay Larsen (zpravodaj), předseda senátu, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. června 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za E. Danqua M. Trayers, solicitor, P. O’Sheou, BL, a C. Powerem, SC,

               —

               za Minister for Justice and Equality R. Cotterem a E. Creedon, jako zmocněnci, ve spolupráci s F. O’Sullivan, BL, a R. Barronem, SC,

               —

               za Evropskou komisi M. Condou-Durande a X. Lewisem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. června 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu zásady rovnocennosti.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi ghanskou státní příslušnicí Evelyn Danqua na jedné straně a Minister for Justice and Equality (ministr pro spravedlnost a rovnost, Irsko) (dále jen „ministr“), Irskem a Attorney General na straně druhé ve věci odmítnutí ministra posoudit žádost dotyčné osoby o přiznání statusu doplňkové ochrany.

         Právní rámec

         Směrnice 2004/83/ES

               3

               Podle čl. 2 písm. a), e) a f) směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany (Úř. věst. 2004, L 304, s. 12; Zvl. vyd. 19/07, s. 96), se rozumělo:

                        „a)

                        ‚mezinárodní ochranou‘ postavení uprchlíka nebo postavení podpůrné [doplňkové] ochrany, definované v písmenech d) a f);

                  [...]

                        e)

                        ‚osobou, která má nárok na podpůrnou [doplňkovou] ochranu‘ státní příslušník třetí země [...], kter[ý] nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, ale u které[ho] existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátil[…] do země svého původu [...], byl[...] by vystaven[...] reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v článku 15 [...];

                        f)

                        ‚statusem podpůrné [doplňkové] ochrany‘ uznání státního příslušníka třetí země [...] členským státem za osobu, která má nárok na podpůrnou [doplňkovou] ochranu“.

               4

               Článek 18 této směrnice uváděl:
               „Členské státy přiznají status podpůrné [doplňkové] ochrany státnímu příslušníku třetí země [...] splňujícím[u] podmínky pro získání podpůrné [doplňkové] ochrany podle kapitol II a V.“

         Směrnice 2005/85/ES

               5

               Směrnice Rady 2005/85/ES ze dne 1. prosince 2005 o minimálních normách pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka (Úř. věst. 2005, L 326, s. 13) upřesňuje mimo jiné práva žadatelů o azyl.

               6

               Tato směrnice se podle svého čl. 3 odst. 1 vztahuje na všechny žádosti o azyl podané na území členského státu.

               7

               Článek 3 odst. 3 uvedené směrnice stanoví:
               „Pokud členské státy použijí nebo zavedou řízení, v rámci kterého se žádosti o azyl posuzují jako žádosti na základě [Úmluvy o právním postavení uprchlíků, která byla podepsána v Ženevě dne 28. července 1951 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 [1954]),] a zároveň jako žádosti o poskytnutí jiného druhu mezinárodní ochrany podané za okolností uvedených v článku 15 směrnice [2004/83], použijí tuto směrnici během celého řízení.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               8

               Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že ghanská státní příslušnice E. Danqua podala v Irsku dne 13. dubna 2010 žádost o přiznání postavení uprchlíka, kterou odůvodnila obavou, že bude vystavena tzv. trokosi, tedy formě rituálního služebnictví, které je praktikováno v Ghaně a týká se převážně žen.

               9

               Refugee Applications Commissionner (Komisař pro žádosti o azyl, Irsko) vypracoval ve zprávě ze dne 16. června 2010 k této žádosti negativní doporučení z důvodu její nevěrohodnosti. Toto doporučení bylo potvrzeno v odvolacím řízení u Refugee Appeals Tribunal (odvolací soud pro uprchlíky, Irsko) rozhodnutím ze dne 13. ledna 2011.

               10

               Dne 9. února 2011 ministr oznámil E. Danqua rozhodnutí o zamítnutí její žádosti o azyl a sdělil jí, že má v úmyslu nařídit její vrácení na hranice (proposal to deport), přičemž ji informoval mimo jiné o tom, že má možnost podat ve lhůtě patnácti pracovních dní od tohoto oznámení žádost o udělení doplňkové ochrany.

               11

               V návaznosti na toto rozhodnutí Refugee Legal Service (Služba právní pomoci, Irsko) informovala E. Danqua, že z důvodu tohoto zamítnutí ji nebude zastupovat při jejich krocích směřujících k získání doplňkové ochrany.

               12

               Služba právní pomoci nicméně podala jménem E. Danqua žádost o povolení k pobytu z humanitárních důvodů.

               13

               Dopisem ze dne 23. září 2013 informoval ministr E. Danqua, že tato žádost byla zamítnuta a dne 17. září 2013 bylo vůči dotyčné přijato rozhodnutí o navrácení.

               14

               Evelyn Danqua podala dne 8. října 2013 žádost o udělení doplňkové ochrany.

               15

               Dopisem ze dne 5. listopadu 2013 ministr oznámil E. Danqua, že její žádosti o přiznání statusu doplňkové ochrany nelze vyhovět, neboť nebyla podána ve lhůtě patnácti pracovních dní uvedené v oznámení rozhodnutí ministra ze dne 9. února 2011, kterým byla zamítnuta žádost dotyčné o azyl.

               16

               Evelyn Danqua napadla toto rozhodnutí u High Court (Vrchní soud, Irsko) a dovolávala se zejména porušení zásady rovnocennosti z důvodu povinnosti žadatele o udělení doplňkové ochrany dodržet při podání žádosti o udělení doplňkové ochrany takovou lhůtu, jaká je dotčená v původním řízení, ačkoli pro podání žádosti o azyl nebylo dodržení podobné lhůty požadováno.

               17

               Rozsudkem ze dne 16. října 2014 High Court (Vrchní soud) žalobu E. Danqua zamítl a mimo jiné rozhodl, že zásada rovnocennosti se v projednávané věci neuplatní, neboť dotyčná srovnává dvě procesní normy založené na unijním právu.

               18

               Dne 13. listopadu 2014 podala E. Danqua odvolání proti uvedenému rozsudku ke Court of Appeal (Odvolací soud). Dotyčná před daným soudem zopakovala svoji argumentaci, že povinnost žadatele o udělení doplňkové ochrany dodržet takovou lhůtu, jaká je dotčená v původním řízení, porušuje zásadu rovnocennosti, jelikož pro osoby podávající žádost o přiznání postavení uprchlíka podobná lhůta neexistuje.

               19

               Court of Appeal (Odvolací soud), který má pochybnosti o relevanci zásady rovnocennosti v projednávané věci, je toho názoru, že žádost o azyl může být vhodným srovnávacím východiskem pro zajištění dodržování zásady rovnocennosti.

               20

               Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že ačkoli je většina žádostí o azyl vyřizována v režimu zavedeném směrnicí 2004/83, členské státy mohou vždy – přinejmenším teoreticky – udělit azyl v souladu se svým vnitrostátním právem. V tomto rozsahu mohou žádosti o azyl částečně spadat pod unijní právo a částečně pod vnitrostátní právo.

               21

               Pokud jde o povinnost žadatele o udělení doplňkové ochrany dodržet při podání žádosti o udělení doplňkové ochrany takovou lhůtu, jaká je dotčená v původním řízení, předkládající soud má za to, že tato lhůta je odůvodněna objektivními okolnostmi. Vnitrostátní právní úprava platná před vyhlášením rozsudku ze dne 8. května 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), se totiž vyznačovala existencí dvou samostatných po sobě následujících řízení pro účely posouzení žádosti o azyl a žádosti o udělení doplňkové ochrany a posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany podmiňovala předchozím zamítnutím žádosti o přiznání postavení uprchlíka.

               22

               Podle předkládajícího soudu bylo cílem právní úpravy platné v době rozhodné z hlediska skutečností dotčených v původním řízení zajistit, aby žádosti o udělení mezinárodní ochrany byly vyřizovány v přiměřené lhůtě.

               23

               V tomto kontextu se Court of Appeal (Odvolací soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je vhodné použít žádost o azyl, která se řídí vnitrostátními právními předpisy, v nichž jsou promítnuty povinnosti členského státu podle [směrnice 2004/83], pro srovnání s žádostí o udělení doplňkové ochrany z hlediska zásady rovnocennosti?

                        2)

                        Je-li odpověď na první otázku kladná, je v tomto ohledu třeba zohlednit skutečnost, že lhůta stanovená pro podání žádostí o udělení doplňkové ochrany slouží významnému cíli, kterým je zajistit, aby byly žádosti o udělení mezinárodní ochrany vyřizovány v přiměřené lhůtě?“

         K předběžným otázkám

               24

               Podstatou dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda zásada rovnocennosti musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní procesní normě, jako je vnitrostátní procesní norma dotčená v původním řízení, která pro podání žádosti o přiznání statusu doplňkové ochrany stanoví promlčecí lhůtu patnácti pracovních dní ode dne, kdy příslušný orgán oznámí neúspěšnému žadateli o azyl, že má možnost takovou žádost podat.

               25

               Úvodem je třeba připomenout, že směrnice 2004/83 neobsahovala procesní normy vztahující se na posuzování žádosti o udělení mezinárodní ochrany.

               26

               Co se týče směrnice 2005/85, tato stanoví minimální normy pro řízení o posuzování žádostí o udělení mezinárodní ochrany a upřesňuje práva žadatelů o azyl. Článek 3 odst. 1 a 3 dané směrnice upřesňuje, že se tato směrnice vztahuje na žádosti o azyl, které jsou posuzovány jako žádosti na základě Úmluvy o právním postavení uprchlíků, která byla podepsána v Ženevě dne 28. července 1951, a zároveň jako žádosti o poskytnutí jiného druhu mezinárodní ochrany podané za okolností uvedených v článku 15 směrnice 2004/83.

               27

               Soudní dvůr tudíž rozhodl, že směrnice 2005/85 se na žádosti o udělení doplňkové ochrany uplatní pouze tehdy, pokud členský stát zavedl jednotné řízení, v rámci něhož žádost posuzuje z hlediska obou forem mezinárodní ochrany, tj. té vyplývající z postavení uprchlíka i té vztahující se k doplňkové ochraně (rozsudek ze dne 8. května 2014, N., C‑604/12, EU:C:2014:302, bod 39).

               28

               Ze spisu však vyplývá, že v případě Irska tomu tak v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení nebylo.

               29

               Z toho plyne, že při neexistenci pravidel unijního práva týkajících se procesních podmínek pro podání a posuzování žádosti o udělení doplňkové ochrany použitelných v Irsku přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu tohoto členského státu upravit tyto podmínky za předpokladu, že uvedené podmínky nejsou na jedné straně méně příznivé než ty, jimiž se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), a že na druhé straně v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2014, N., C‑604/12, EU:C:2014:302, bod 41 a citovaná judikatura).

               30

               Pokud jde o zásadu rovnocennosti, je třeba připomenout, že dodržení této zásady vyžaduje shodné uplatňování vnitrostátní normy na řízení založená na unijním právu a řízení založená na vnitrostátním právu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. ledna 2015, ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, bod 74).

               31

               Předkládající soud má pochybnosti o tom, zda žádost o přiznání postavení uprchlíka představuje vhodný základ pro srovnání s žádostí o přiznání statusu doplňkové ochrany, aby bylo zajištěno dodržení této zásady.

               32

               Jak přitom v projednávané věci uvedl generální advokát v bodech 54 a 58 svého stanoviska, situace dotčená v původním řízení se týká dvou žádostí podaných na základě unijního práva, a sice žádosti dotyčné osoby o přiznání postavení uprchlíka a její žádosti o přiznání statusu doplňkové ochrany.

               33

               Je třeba ostatně zdůraznit, že ze samotného znění první otázky vyplývá, že ve vnitrostátních právních předpisech upravujících posuzování žádostí o azyl jsou „promítnuty“ povinnosti členských států podle směrnice 2004/83.

               34

               Z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, kromě toho nevyplývá, že by irské azylové právo zahrnovalo vnitrostátní hmotněprávní normy doplňující unijní právo.

               35

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, která se týká dvou druhů žádostí, jež jsou obě založena na unijním právu, je uplatňování zásady rovnocennosti irelevantní.

               36

               Podle ustálené judikatury však v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší, aby otázky, které jsou mu položeny, případně přeformuloval (rozsudek ze dne 28. dubna 2016, Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2016:305, bod 30 a citovaná judikatura).

               37

               Kromě toho je na Soudním dvoru, aby vnitrostátnímu soudu poskytl všechny prvky výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je předkládající soud ve své otázce zmínil (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. února 2006, Ritter-Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, bod 29 a citovaná judikatura).

               38

               Za tímto účelem je třeba v projednávané věci obě otázky položené předkládajícím soudem chápat tak, že se týkají toho, zda zásada efektivity musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní procesní normě, jako je procesní norma dotčená v původním řízení, která pro podání žádosti o přiznání statusu doplňkové ochrany stanoví promlčecí lhůtu patnácti pracovních dní ode dne, kdy příslušný orgán oznámí neúspěšnému žadateli o azyl, že má možnost takovou žádost podat.

               39

               Pokud jde o tuto zásadu, v bodě 29 tohoto rozsudku bylo připomenuto, že taková vnitrostátní procesní norma, o jakou jde v původním řízení, nesmí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných unijním právním řádem. Taková norma tak musí v projednávané věci umožnit účinný přístup osob, které žádají o doplňkovou ochranu, k právům, která jim přiznává směrnice 2004/83.

               40

               Je tedy třeba zkoumat, zda taková osoba, jako je E. Danqua, která žádá o udělení doplňkové ochrany, je konkrétně schopna uplatňovat práva, která pro ni vyplývají ze směrnice 2004/83, tedy v projednávané věci právo podat žádost o udělení této ochrany a v případech, kdy jsou splněny podmínky požadované pro nárok na uvedenou ochranu, právo na přiznání statusu doplňkové ochrany.

               41

               Z předkládacího rozhodnutí i ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že vnitrostátní procesní norma dotčená v původním řízení stanoví, že žadatel o doplňkovou ochranu nemůže již po uplynutí lhůty patnácti pracovních dní od oznámení zamítnutí jeho žádosti o přiznání postavení uprchlíka v zásadě podat žádost o přiznání statusu této ochrany.

               42

               V tomto ohledu je třeba uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že každý případ, ve kterém vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje použití unijního práva, musí být posuzován s přihlédnutím k místu tohoto ustanovení v řízení jako celku, k jeho průběhu a k jeho zvláštnostem u různých vnitrostátních orgánů. Z tohoto hlediska je zejména třeba zohlednit případně ochranu práva na obhajobu, zásadu právní jistoty a řádný průběh řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, bod 41 a citovaná judikatura).

               43

               V projednávané věci je třeba konkrétně zkoumat, zda takovou promlčecí lhůtu, jaká je dotčená v původním řízení, lze odůvodnit za účelem zajištění řádného průběhu řízení o posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany, a to s ohledem na důsledky, které z toho plynou pro uplatnění unijního práva (obdobně viz rozsudek ze dne 3. září 2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, bod 28).

               44

               Pokud jde o promlčecí lhůty, Soudní dvůr rozhodl, že členským státům přísluší určit pro vnitrostátní právní předpisy, které spadají do rozsahu působnosti unijního práva, lhůty odpovídající zejména významu rozhodnutí, která mají být přijata, pro zúčastněné osoby, složitosti řízení a právním předpisům, které mají být použity, počtu osob, které mohou být dotčeny, a dalším veřejným nebo soukromým zájmům, které je třeba zohlednit (v tomto smyslu rozsudek ze dne 29. října 2009, Pontin, C‑63/08, EU:C:2009:666, bod 48).

               45

               Pokud jde o právní předpisy dotčené v původním řízení, je přitom třeba uvést, že jak zdůraznil generální advokát v bodech 75 až 78 svého stanoviska, řízení o posouzení žádostí o udělení doplňkové ochrany má zvláštní význam, neboť umožňuje zajistit žadatelům o mezinárodní ochranu dodržení jejich nejzákladnějších práv udělením takové ochrany.

               46

               V tomto kontextu je třeba s ohledem na obtíže, jimž mohou takoví žadatelé čelit zejména z důvodu lidsky a materiálně obtížné situace, v níž se takoví žadatelé mohou nacházet, konstatovat, že taková promlčecí lhůta, o jakou jde v původním řízení, je obzvláště krátká a v praxi všem těmto žadatelům nezajišťuje skutečnou možnost, aby podali žádost o udělení doplňkové ochrany, a případně jim byl přiznán status této ochrany. Taková lhůta nemůže být tedy přiměřené odůvodněna za účelem zajištění řádného průběhu řízení o posouzení žádosti o přiznání tohoto statusu.

               47

               Tento závěr nemůže ostatně zpochybnit ani nutnost zajistit účinnost řízení o navracení, neboť lhůta dotčená v původním řízení přímo nesouvisí s řízením o navracení, nýbrž souvisí se zamítnutím žádosti o přiznání postavení uprchlíka.

               48

               Je tudíž třeba dospět k závěru, že taková vnitrostátní procesní norma, jaká je dotčena v původním řízení, může ohrozit účinný přístup žadatelů o udělení doplňkové ochrany k právům, která jim přiznává směrnice 2004/83.

               49

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět, že zásada efektivity musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní procesní normě, jako je vnitrostátní procesní norma dotčená v původním řízení, která pro podání žádosti o přiznání statusu doplňkové ochrany stanoví promlčecí lhůtu patnácti pracovních dní ode dne, kdy příslušný orgán oznámí neúspěšnému žadateli o azyl, že má možnost takovou žádost podat.

         K nákladům řízení

               50

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Zásada efektivity musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní procesní normě, jako je vnitrostátní procesní norma dotčená v původním řízení, která pro podání žádosti o přiznání statusu doplňkové ochrany stanoví promlčecí lhůtu patnácti pracovních dní ode dne, kdy příslušný orgán oznámí neúspěšnému žadateli o azyl, že má možnost takovou žádost podat.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. září 2012.#Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens a další v. Hendrikus Cornelis Kortekaas a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden.#Věc C-170/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      6. září 2012 (
            *1
         )
      „Nařízení (ES) č. 1206/2001 — Spolupráce při dokazování v občanských nebo obchodních věcech — Věcná působnost — Výslech svědka, který je účastníkem původního řízení a má bydliště v jiném členském státě, soudem členského státu — Možnost předvolat účastníka řízení jako svědka k příslušnému soudu v souladu s právem členského státu tohoto soudu“
      Ve věci C-170/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 1. dubna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 7. dubna 2011, v řízení

         Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens,

         Gilbert Georges Henri Mittler,

         Jean Paul François Caroline Votron

      proti

         Hendrikusi Cornelisi Kortekaasovi,

         Kortekaas Entertainment Marketing BV,

         Kortekaas Pensioen BV,

         Dirku Robbardu De Katovi,

         Johannesi Hendrikusi Vischovi,

         Euphemii Joanně Bökkerink,

         Laminco GLD N-A,

         Ageas NV, dříve Fortis NV,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, M. Ilešič (zpravodaj), E. Levits a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. března 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za M. R. J. M. G. Lippense, G. G. H. Mittlera a J. P. F. C. Votrona, P. D. Oldenem a H. M. H. Speyartem, advocaten,

               —

               za nizozemskou vládu C. Wissels a J. Langerem, jako zmocněnci,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem, jakož i K. Petersen a J. Kemper, jako zmocněnci,

               —

               za Irsko P. Dillon Malonem, BL,

               —

               za rakouskou vládu A. Poschem, jako zmocněncem,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,

               —

               za finskou vládu J. Heliskoskim a H. Leppo, jako zmocněnci,

               —

               za vládu Spojeného království H. Walker, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi R. Troostersem, jako zmocněncem,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. května 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech (Úř. věst. L 174, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 121).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi M. R. J. M. G. Lippensem, G. G. H. Mittlerem a J. P. F. C. Votronem (dále společně jen „M. Lippens a další“), s bydlištěm v Belgii, členy vedení společnosti Ageas NV, dříve Fortis NV (dále jen „Fortis“), na straně jedné, a H. C. Kortekaasem, společností Kortekaas Entertainment Marketing BV, společností Kortekaas Pensioen BV, D. R. De Katem, J. H. Vischem, E. J. Bökkerink a společností Laminco GLD N-A (dále společně jen „H. Kortekaas a další“), majiteli cenných papírů společnosti Fortis, na straně druhé, ohledně škody, kterou tito majitelé údajně utrpěli kvůli tomu, že se spolehli na informace o finanční situaci společnosti Fortis šířené uvedenými členy vedení.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 2, 7, 8, 10 a 11 odůvodnění nařízení č. 1206/2001 uvádějí:

                        „(2)

                        Pro účely řádného fungování vnitřního trhu je třeba zdokonalit, a zejména zjednodušit a urychlit spolupráci soudů při dokazování.

                  […]

                        (7)

                        Pro rozhodnutí v občanských nebo obchodních věcech projednávaných před soudem v členském státě je často nezbytné získat důkazy v jiném členském státě, proto se činnost Společenství nemůže omezit pouze na oblast předávání soudních a mimosoudních písemností v občanských nebo obchodních věcech, které spadá do působnosti nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech [Úř. věst. L 160, s. 37]. Je proto nezbytné nadále zlepšovat spolupráci soudů členských států v oblasti dokazování.

                        (8)

                        Účinnost soudních řízení v občanských nebo obchodních věcech vyžaduje, aby se předávání a zpracovávání žádostí o dokazování mezi soudy členských států uskutečňovalo přímo a co nejrychleji.

                  […]

                        (10)

                        Žádost o dokazování by měla být vyřízena bez prodlení. Není-li možné, aby byla žádost vyřízena do 90 dnů od přijetí dožádaným soudem, měl by tento soud vyrozumět dožadující soud a uvést důvody, které brání urychlenému vyřízení.

                        (11)

                        K zajištění účinnosti tohoto nařízení by se možnost odmítnout vyřídit žádost o dokazování měla omezit jen na přísně omezené výjimečné situace.“

               4

               Článek 1 nařízení č. 1206/2001, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
               „1.   Toto nařízení se vztahuje na občanské nebo obchodní věci, pokud soud členského státu v souladu s právními předpisy tohoto státu žádá

                        a)

                        příslušný soud jiného členského státu o provedení dokazování, nebo

                        b)

                        aby směl provést dokazování přímo v jiném členském státě.

                  2.   Žádost nesmí být podána za účelem dokazování, které není určeno pro zahájené nebo zamýšlené soudní řízení.
               3.   Pro účely tohoto nařízení se ‚členským státem‘ rozumějí členské státy s výjimkou Dánska.“

               5

               Články 10 až 16 téhož nařízení upravují dokazování dožádaným soudem.

               6

               Podle článku 10 nařízení č. 1206/2001, nadepsaného „Obecná ustanovení o vyřizování žádosti“:
               „1.   Dožádaný soud vyřídí žádost bez prodlení a nejpozději do 90 dnů od přijetí žádosti.
               2.   Dožádaný soud vyřídí žádost v souladu s právními předpisy svého členského státu.
               3.   Dožadující soud může […] požádat, aby byla žádost vyřízena zvláštním postupem podle právních předpisů jeho členského státu. Dožádaný soud splní tento požadavek, pokud není tento postup neslučitelný s právem jeho členského státu nebo pokud tomu nebrání závažné praktické překážky. Pokud dožádaný soud nevyhoví žádosti z jednoho z uvedených důvodů, uvědomí o tom dožadující soud […].
               4.   Dožadující soud může požádat dožádaný soud, aby při provádění dokazování použil komunikační technologie, zejména možnosti videokonference a telefonní konference.
               Dožádaný soud vyhoví této žádosti, pokud to není neslučitelné s právem jeho členského státu nebo pokud tomu nebrání závažné praktické překážky.
               […]“

               7

               Článek 12 uvedeného nařízení, nadepsaný „Dokazování za přítomnosti a účasti zástupců dožadujícího soudu“, upřesňuje:
               „1.   Je-li to slučitelné s právem členského státu dožadujícího soudu, mají zástupci dožadujícího soudu právo být přítomni při dokazování prováděném dožadujícím [dožádaným] soudem.
               2.   Pro účely tohoto článku se ‚zástupcem‘ rozumějí soudní úředníci určení [osoby vykonávající soudní funkci určené] dožadujícím soudem podle práva jeho členského státu. Dožadující soud může rovněž určit podle práva svého členského státu jinou osobu, například znalce.
               […]
               4.   Pokud je požadována účast zástupců dožadujícího soudu při dokazování, stanoví dožádaný soud v souladu s článkem 10 podmínky této účasti.
               […]“

               8

               Článek 17 nařízení č. 1206/2001, který upravuje přímé dokazování dožadujícím soudem, stanoví:
               „1.   Pokud si soud přeje provést dokazování […] přímo v jiném členském státě, podá […] žádost ústřednímu orgánu nebo příslušnému orgánu daného státu […].
               […]
               3.   Dokazování provádí soudní úředník [osoba vykonávající soudní funkci] nebo jiná osoba, například znalec, která je určena v souladu s právem členského státu dožadujícího soudu.
               4.   Do 30 dnů od obdržení žádosti ústřední orgán nebo příslušný orgán dožádaného členského státu uvědomí […] dožadující soud, zda se žádosti vyhoví, popřípadě za jakých podmínek má být podle práva jeho členského státu takové dokazování uskutečněno.
               Ústřední orgán nebo příslušný orgán mohou zejména uložit soudu svého členského státu, aby se zúčastnil dokazování, aby bylo zajištěno správné použití tohoto článku a podmínek, které byly stanoveny.
               Ústřední orgán nebo příslušný orgán podpoří použití komunikačních technologií, například videokonference nebo telefonní konference.
               5.   Ústřední orgán nebo příslušný orgán mohou odmítnout přímé dokazování pouze tehdy, pokud

                        a)

                        žádost nespadá do působnosti tohoto nařízení ve smyslu článku 1;

                        b)

                        žádost neobsahuje veškeré nezbytné údaje podle článku 4, nebo

                        c)

                        požadované přímé dokazování odporuje základním právním zásadám jeho členského státu.

                  6.   Dožadující soud vyřídí žádost v souladu s právem svého členského státu, aniž jsou dotčeny podmínky stanovené v odstavci 4.“

               9

               Článek 21 uvedeného nařízení, nadepsaný „Vztah ke stávajícím a budoucím dohodám nebo ujednáním mezi členskými státy“, v odstavci 2 stanoví:
               „Toto nařízení nebrání dvěma nebo více členským státům zachovávat v platnosti nebo uzavírat dohody nebo ujednání, které by více usnadňovaly dokazování, pokud jsou slučitelné s tímto nařízením.“

         Nizozemské právo

               10

               V Nizozemsku se výslech svědků, jakož i předběžný výslech svědků řídí občanským soudním řádem (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, dále jen „WBR“).

               11

               Článek 164 WBR stanoví:
               „1.   Účastníci řízení mohou v řízení vystupovat též jako svědci.
               […]
               3.   Pokud se účastník řízení, který je povinen učinit prohlášení jakožto svědek, nedostaví na jednání, neodpovídá na otázky, které jsou mu položeny, nebo odmítá podepsat své prohlášení, může soud z tohoto jednání vyvodit veškeré důsledky, které považuje za nezbytné.“

               12

               Článek 165 odst. 1 WBR stanoví, že „[k]aždý, kdo byl předvolán, aby vypovídal jako svědek za zákonem stanovených podmínek, je povinen se dostavit ke svědecké výpovědi“.

               13

               Článek 176 odst. 1 WBR stanoví:
               „Pokud smlouva nebo nařízení Unie nestanoví jinak, může soud, pokud svědek bydlí v zahraničí, požádat jím určený orgán státu, v němž svědek pobývá, aby svědka vyslechl, pokud možno pod přísahou, nebo pověřit tímto výslechem nizozemského konzulárního úředníka, v jehož příslušnosti se bydliště tohoto svědka nachází.“

               14

               Článek 186 WBR stanoví:
               „1.   Připouští-li zákon důkaz výslechem svědků, může soud na žádost dotčené osoby nařídit, aby byl před podáním žaloby neprodleně proveden předběžný výslech svědků.
               2.   Na žádost účastníka řízení může soud nařídit neprodlený předběžný výslech svědků i tehdy, bylo-li již řízení zahájeno.“

               15

               Článek 189 WBR stanoví, že „[u]stanovení o výslechu svědků se použijí rovněž v případě předběžného výslechu svědků“.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               16

               Dne 3. srpna 2009 podali H. Kortekaas a další, majitelé cenných papírů společnosti Fortis, k Rechtbank Utrecht (Nizozemsko) návrh na zahájení řízení proti M. Lippensovi a dalším, členům vedení společnosti Fortis, jakož i proti samotné této společnosti. V rámci tohoto řízení H. Kortekaas a další požadují náhradu škody, kterou údajně utrpěli tím, že koupili nebo si ponechali cenné papíry v návaznosti na informace veřejně šířené v průběhu let 2007 a 2008 M. Lippensem a dalšími ohledně finanční situace společnosti Fortis a dividend, které má tato společnost vyplatit v roce 2008.

               17

               Za účelem objasnění tvrzení M. Lippense a dalších a informací, které jim byly známy v průběhu výše uvedeného období, podali H. Kortekaas a další dne 6. srpna 2009 k Rechtbank Utrecht návrh na nařízení předběžného výslechu H. Lippense a dalších jako svědků. Uvedený soud této žádosti vyhověl rozhodnutím ze dne 25. listopadu 2009, přičemž upřesnil, že výslech provede pověřený soudce, který musí být za tímto účelem určen.

               18

               Dne 9. prosince 2009 M. Lippens a další požádali, aby Rechtbank Utrecht podal dožádání, aby mohli být vyslechnuti francouzsko-jazyčným soudem v Belgii, státě jejich bydliště. Jejich žádost byla zamítnuta usnesením ze dne 3. února 2010.

               19

               Gerechtshof te Amsterdam, ke kterému podali M. Lippens a další proti tomuto usnesení odvolání, jej potvrdil usnesením ze dne 18. května 2010, a opřel se přitom o čl. 176 odst. 1 WBR, který dává soudu, jenž má vyslechnout svědka, který se zdržuje v jiném státě a nechce se dobrovolně dostavit na jednání, možnost, nikoli povinnost, postupovat prostřednictvím dožádání. Uvedený soud upřesnil, že svědci musí být v zásadě vyslechnuti soudem, před nímž probíhá řízení, a že v projednávané věci žádná okolnost neodůvodňuje odchýlení se od tohoto pravidla ve prospěch M. Lippense a dalších, zejména vzhledem k nesouhlasu H. Kortekaase a dalších. Výslech v Belgii nemůže být ospravedlněn ani jazykovými důvody, neboť M. Lippens a další mají možnost využít při výslechu v Nizozemsku pomoci tlumočníka.

               20

               Maurice Lippens a další proti tomuto usnesení Gerechtshof te Amsterdam podali kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu.

               21

               Předkládající soud se domnívá, že nařízení č. 1206/2001 nebrání tomu, aby soud členského státu v souladu s právem platným v tomto státě předvolal k účasti na jednání svědka pobývajícího v jiném členském státě a aby nedostavení se tohoto svědka k jednání mělo tímto právem stanovené důsledky.

               22

               Předkládající soud má v tomto ohledu za to, že žádné ustanovení nařízení č. 1206/2001 neumožňuje učinit závěr, že způsoby dokazování stanovené tímto nařízením vylučují využití způsobů dokazování stanovených právem členských států. Podle jeho názoru je cílem nařízení č. 1206/2001 pouze usnadnit dokazování a neukládá členským státům, aby změnily způsoby dokazování stanovené jejich vnitrostátním procesním právem. Klade si nicméně otázku, zda z rozsudku ze dne 28. dubna 2005, St. Paul Dairy (C-104/03, Sb. rozh. s. I-3481, bod 23), nevyplývá, že členské státy jsou povinny řídit se při opatřování důkazů nacházejících se v jiném členském státě uvedeným nařízením.

               23

               Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Musí být nařízení [č. 1206/2001], a zejména jeho čl. 1 odst. 1, vykládán v tom smyslu, že soud, který si přeje vyslechnout svědka s bydlištěm v jiném členském státě, musí vždy v rámci tohoto typu dokazování uplatnit postupy zavedené uvedeným nařízením, nebo je oprávněn používat postupy stanovené ve svém vnitrostátním procesním právu, jako je předvolání svědka před tento soud?“

         K předběžné otázce

               24

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení nařízení č. 1206/2001, zejména jeho čl. 1 odst. 1, musí být vykládána v tom smyslu, že příslušný soud členského státu, který si přeje vyslechnout jako svědka účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě, musí vždy za účelem takového výslechu uplatnit způsoby dokazování stanovené tímto nařízením, nebo je naopak oprávněn tohoto účastníka řízení předvolat a vyslechnout v souladu s právem členského státu tohoto soudu.

               25

               Úvodem je třeba připomenout, že nařízení č. 1206/2001 se podle čl. 1 odst. 1 vztahuje na občanské nebo obchodní věci, pokud soud členského státu v souladu s právními předpisy tohoto státu buď žádá příslušný soud jiného členského státu o provedení dokazování, nebo aby směl provést dokazování přímo v posledně uvedeném státě.

               26

               V tomto ohledu je třeba nejprve konstatovat, že věcná působnost nařízení č. 1206/2001, jak je vymezena tímto článkem a jak vyplývá ze struktury tohoto nařízení, je omezena na dva způsoby dokazování, a sice na provedení dokazování dožádaným soudem podle článků 10 až 16 uvedeného nařízení v návaznost na žádost dožadujícího soudu jiného členského státu a na přímé provedení takového dokazování dožadujícím soudem v jiném členském státě; v tomto případě jsou podmínky stanoveny článkem 17 téhož nařízení.

               27

               Naproti tomu nařízení č. 1206/2001 neobsahuje žádné ustanovení upravující nebo vylučující možnost soudu členského státu předvolat účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě, aby se dostavil ke svědecké výpovědi přímo k tomuto soudu.

               28

               Z toho vyplývá, že nařízení č. 1206/2001 se v zásadě použije pouze v případě, kdy se soud členského státu rozhodne opatřit důkazy jedním ze dvou způsobů stanovených tímto nařízením, přičemž v takovém případě je povinen držet se postupů odpovídajících těmto způsobům.

               29

               Dále je třeba připomenout, že podle bodů 2, 7, 8, 10 a 11 odůvodnění nařízení č. 1206/2001 je cílem uvedeného nařízení snadné, efektivní a rychlé dokazování v přeshraničním kontextu. Získání důkazů soudem členského státu v jiném členském státě nesmí vést k prodlužování vnitrostátních řízení. Proto uvedené nařízení zavedlo režim, který všem členským státům – s výjimkou Dánského království – ukládá, aby odstranily překážky, které by se v této oblasti mohly vyskytnout (viz rozsudek ze dne 17. února 2011, Weryński, C-283/09, Sb. rozh. s. I-601, bod 62).

               30

               Tomuto cíli přitom neodpovídá takový výklad ustanovení nařízení č. 1206/2001, který obecně soudu členského státu zakazuje předvolat podle jeho vnitrostátního práva účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě jako svědka a tohoto účastníka řízení na základě uvedeného práva vyslechnout. Jak uvedly česká a polská vláda, jakož i generální advokát v bodě 44 svého stanoviska, takový výklad by totiž vedl k omezení možností tohoto soudu provést výslech takového účastníka řízení.

               31

               Je tak zřejmé, že za určitých okolností, zejména pokud je účastník řízení předvolaný jako svědek ochoten zúčastnit se jednání dobrovolně, může být pro příslušný soud jednodušší, účinnější a rychlejší vyslechnout jej podle ustanovení jeho vnitrostátního práva a nevyužít způsobů dokazování stanovených nařízením č. 1206/2001.

               32

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že výslech provedený příslušným soudem podle jeho vnitrostátního práva tomuto soudu umožňuje nejen vyslechnout účastníka řízení přímo, ale rovněž konfrontovat jej s prohlášeními ostatních účastníků řízení nebo svědků, kteří jsou případně přítomni na jednání, jakož i ověřit případnými doplňujícími otázkami věrohodnost jeho výpovědi, s přihlédnutím ke všem skutkovým i právním okolnostem věci. Takový výslech se tak liší od dokazování dožádaným soudem podle článků 10 až 16 uvedeného nařízení, i když jeho článek 12 umožňuje za určitých podmínek přítomnost a účast zástupců dožadujícího soudu při takovém dokazování. Přímé dokazování podle článku 17 téhož nařízení však podléhá povolení a podmínkám stanoveným ústředním orgánem nebo příslušným orgánem dožádaného členského státu, jakož i jiným pravidlům stanoveným tímto článkem, třebaže dožadujícímu soudu umožňuje, aby výslech provedl sám v souladu s právem svého členského státu.

               33

               Konečně výklad, podle něhož nařízení č. 1206/2001 neupravuje přeshraniční dokazování vyčerpávajícím způsobem, ale má takové dokazování pouze usnadnit, přičemž umožňuje využití jiných nástrojů se stejným cílem, je podepřen čl. 21 odst. 2 nařízení č. 1206/2001, který výslovně dovoluje dohody nebo ujednání mezi členskými státy, které by více usnadňovaly dokazování, pokud jsou slučitelné s tímto nařízením.

               34

               Je pravda, že Soudní dvůr v bodě 23 výše uvedeného rozsudku St. Paul Dairy konstatoval, že návrh na výslech svědka by za takových okolností, jako byly okolnosti věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, mohl být použit jako prostředek k obejití pravidel nařízení č. 1206/2001 upravujících za stejných záruk a se stejnými účinky pro všechny procesní subjekty předání a projednání žádostí podaných soudem členského státu a směřujících k provedení dokazování v jiném členském státě.

               35

               Toto konstatování nicméně nelze vykládat tak, že soudu členského státu, který je příslušný k rozhodnutí ve věci samé a přeje si vyslechnout svědka s bydlištěm v jiném členském státě, ukládá, aby tento výslech provedl podle pravidel stanovených nařízením č. 1206/2001.

               36

               V tomto ohledu je třeba uvést, že okolnosti, které vedly k vydání uvedeného rozsudku, se vyznačovaly tím, že návrh na předběžný výslech svědka, podaný jedním z účastníků řízení, byl adresován přímo soudu členského státu bydliště svědka, který nicméně nebyl příslušný k rozhodnutí ve věci samé. Takový návrh by přitom skutečně mohl být použit jako prostředek k obejití pravidel nařízení č. 1206/2001, jelikož může příslušný soud, kterému by měl být tento návrh adresován, připravit o možnost provést výslech uvedeného svědka podle pravidel stanovených uvedeným nařízením. Naproti tomu okolnosti projednávané věci se liší od okolností věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek St. Paul Dairy, jelikož návrh na předběžný výslech byl podán k příslušnému soudu.

               37

               Z výše uvedeného vyplývá, že příslušný soud členského soudu je oprávněn předvolat účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě jako svědka a vyslechnout jej v souladu s právem svého členského státu.

               38

               Posledně uvedený soud kromě toho může z nedostavení se účastníka řízení jako svědka bez uvedení legitimního důvodu vyvodit případné důsledky stanovené právem členského státu tohoto soudu, je-li při jejich uplatnění dodrženo unijní právo.

               39

               Za těchto podmínek je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že ustanovení nařízení č. 1206/2001, zejména jeho čl. 1 odst. 1, musí být vykládána v tom smyslu, že příslušný soud členského státu, který si přeje vyslechnout jako svědka účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě, je oprávněn za účelem takového výslechu tohoto účastníka řízení předvolat a vyslechnout v souladu s právem členského státu tohoto soudu.

         K nákladům řízení

               40

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Ustanovení nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech, zejména jeho čl. 1 odst. 1, musí být vykládána v tom smyslu, že příslušný soud členského státu, který si přeje vyslechnout jako svědka účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě, je oprávněn za účelem takového výslechu tohoto účastníka řízení předvolat a vyslechnout v souladu s právem členského státu tohoto soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. srpna 1994. # Spolková republika Německo proti Radě Evropské unie. # Žaloba na neplatnost - Právní základ. # Věc C-359/92.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. června 2005.#Komise Evropských společenství proti Řecké republice.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 93/38/EHS - Veřejné zakázky v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací - Zakázka týkající se výroby systému pásových přepravníků pro tepelnou elektrárnu Megalopolis - Nedostatek zveřejnění vyhlášení - Technické důvody - Události, které zadavatelé nemohli předvídat - Důvody krajní naléhavosti.#Věc C-394/02.

text:
      Věc C-394/02
      Komise Evropských společenství
      v.
      Řecká republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 93/38/EHS – Veřejné zakázky v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací – Zakázka týkající se výroby systému pásových přepravníků pro tepelnou elektrárnu Megalopolis – Nedostatek zveřejnění vyhlášení – Technické důvody – Události, které zadavatelé nemohli předvídat – Důvody krajní naléhavosti“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 24. února 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. června 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Právo Komise podat žalobu – Výkon nezávisející na existenci zvláštního zájmu na podání žaloby
      (Čl. 226 ES)
      2.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Postup před zahájením soudního řízení – Předmět – Odůvodněné stanovisko – Obsah
      (Čl. 226 ES)
      3.     Sbližování právních předpisů – Přezkumná řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce v odvětví vodního
            hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací – Směrnice 89/665 a 92/13 – Postup umožňující Komisi předběžně zasáhnout
            v případě jasného a zřejmého porušení pravidel Společenství v oblasti zadávání zakázek – Řízení nesouvisející s řízením pro
            nesplnění povinnosti podle článku 226 ES
      (Čl. 226 ES; směrnice Rady 89/665, čl. 3, a 92/13, čl. 8)
      4.     Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy
            a telekomunikací – Směrnice 93/38 – Odchylky od společných pravidel – Podmínky – Restriktivní výklad – Důkazní břemeno
      (Směrnice Rady 93/38, čl. 20 odst. 2 písm. c) a d))
      1.     V rámci pravomocí, které jsou jí vymezeny článkem 226 ES, Komise nemusí prokazovat zájem na podání žaloby. Komise má totiž
         za úkol dbát i bez návrhu a v obecném zájmu na uplatňování práva Společenství členskými státy a zajistit určení existence
         eventuálních nesplnění povinností, které z něj vyplývají, za účelem jejich ukončení. Článek 226 ES nemá tedy za cíl chránit
         vlastní práva tohoto orgánu. Komisi samotné přísluší rozhodnout, zda je či není vhodné zahájit řízení, kterým se určí nesplnění
         povinnosti státem, a z důvodu jakého jednání nebo opomenutí bude toto řízení popřípadě zahájeno.

      (viz body 14–16)
      2.     I když v rámci řízení o nesplnění povinnosti musí odůvodněné stanovisko obsahovat koherentní a podrobný výklad důvodů, které
         Komisi vedly k přesvědčení, že dotčený členský stát nesplnil jednu z povinností, které pro něj vyplývají na základě Smlouvy
         o ES, Komise však není povinna uvést v tomto odůvodněném stanovisku opatření, která by umožnila odstranit vytýkané nesplnění
         povinnosti.

      Postup před zahájením soudního řízení má totiž za cíl vymezit předmět žaloby pro nesplnění povinnosti, aby uvedenému členskému
         státu umožnil vyhovět jeho povinnostem vyplývajícím z práva Společenství nebo efektivně uplatnit důvody na obranu vůči žalobním
         důvodům uvedeným Komisí.

      V důsledku toho Komise musí specificky uvést tato opatření v odůvodněném stanovisku pouze tehdy, pokud hodlá z nepřijetí opatření,
         která by umožnila napravit vytýkané nesplnění povinnosti, učinit předmět své žaloby pro nesplnění povinnosti.

      (viz body 21–23)
      3.     Přímý zásah, stanovený v článku 8 směrnice 92/13 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se uplatňování pravidel
         Společenství pro postupy při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací
         a v článku 3 směrnice 89/665 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných
         zakázek na dodávky a stavební práce, na jehož základě Komise může zasáhnout u členského státu, pokud se domnívá, že při zadávání
         veřejných zakázek došlo ke zjevnému porušení práva Společenství v oblasti zadávání veřejných zakázek, představuje preventivní
         opatření, které nemůže ani zrušit, ani nahradit pravomoc Komise podle článku 226 ES, takže skutečnost, zda Komise přímo zasáhla
         či nikoliv nemá vliv, pokud jde o posouzení přípustnosti žaloby pro nesplnění povinnosti. Volba mezi těmito dvěma řízeními
         tak spadá do její diskreční pravomoci.

      (viz body 27–28)
      4.     Ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. c) a d) směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví
         vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací, která v jistých případech povolují zadavatelům použít postup bez
         předchozí výzvy k účasti v soutěži, musí být, jako výjimky z pravidel týkajících se řízení o zadání veřejných zakázek, vykládána
         restriktivně. Mimoto nese důkazní břemeno ten účastník řízení, který je uplatňuje.

      Pokud jde zaprvé o čl. 20 odst. 2 písm. c) směrnice 93/38, z judikatury vyplývá, že použití tohoto ustanovení podléhá zároveň
         dvěma podmínkám, tedy jednak, že existuje technický důvod prací, které jsou předmětem zakázky, a jednak, že z tohoto technického
         důvodu je absolutně nezbytné zadat zakázku pouze určitému podniku.

      Co se týče zadruhé výjimky stanovené v čl. 20 odst. 2 písm. d) směrnice 93/38, navázala ji judikatura na tři kumulativní podmínky,
         totiž existenci události, kterou zadavatelé nemohli předvídat, krajní naléhavosti neslučitelné se lhůtami požadovanými v případě
         výzvy k účasti v soutěži a příčinné souvislosti mezi událostí, kterou nemohli zadavatelé předvídat, a krajní naléhavostí,
         která z ní vyplývá.

      Skutečnost, že orgán, který musí schválit dotčený záměr, může stanovit lhůty, je v tomto ohledu předvídatelnou součástí řízení
         o schválení uvedeného záměru.

      (viz body 33–34, 40, 43)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      2. června 2005 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 93/38/EHS – Veřejné zakázky v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací – Zakázka týkající se výroby systému pásových přepravníků pro tepelnou elektrárnu Megalopolis – Nedostatek zveřejnění vyhlášení – Technické důvody – Události, které zadavatelé nemohli předvídat – Důvody krajní naléhavosti“
      Ve věci C‑394/02,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 8. listopadu 2002,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Nolinem a M. Konstantinidisem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Řecké republice, zastoupené P. Mylonopoulosem a D. Tsagkaraki a S. Chala, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann (zpravodaj), předseda senátu, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič a E. Levits, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. prosince 2004,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. února 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že veřejný elektrický
         podnik Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy (dále jen „DEI“) zadal zakázku týkající se výroby systému pásových přepravníků pro
         tepelnou elektrárnu Megalopolis ve vyjednávacím řízení bez předchozího zveřejnění vyhlášení, nesplnila povinnosti, které pro
         ni vyplývají ze směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími
         v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. L 199, s. 84; Zvl. vyd. 06/02, s. 194), ve
         znění směrnice 98/4/ES Evropského parlamentu a Rady ze dne 16. února 1998 (Úř. věst. L 101, s. 1; Zvl. vyd. 06/03, s. 91,
         dále jen „směrnice 93/38“), a zvláště z článku 20 a následujících uvedené směrnice.

       Právní rámec
      2       Na základě čl. 15 směrnice 93/38 „zakázky na […] stavební práce […] jsou zadávány v souladu s ustanoveními hlav III, IV a V“.
      3       Článek 20 odst. 1 téže směrnice stanoví, že „[z]adavatelé si mohou vybrat jakýkoli postup uvedený v čl. 1 bodu 7 [tedy řízení
         otevřené, omezené nebo vyjednávací], za předpokladu, že byla výzva k účasti v soutěži učiněna podle článku 21 s výhradou odstavce 2“.

      4       Podle odst. 2 tohoto článku 20:
      „Zadavatelé mohou použít postup bez předchozí výzvy k účasti v soutěži […]:
      […]
      c)      pokud z technických […] důvodů […] může být zakázka provedena pouze určitým […] zhotovitelem […];
      d)      pokud je to nezbytné z důvodů krajní naléhavosti způsobené událostmi, které zadavatelé nemohli předvídat, a nelze proto dodržet
         lhůty stanovené pro otevřená a omezená řízení;

      […]“
      5       Článek 21 odst. 1 směrnice 93/38 upřesňuje způsoby, jakými může být výzva k účasti v soutěži učiněna, tedy hlavně zveřejněním
         vyhlášení vypracovaného v souladu s předlohami uvedenými v přílohách téže směrnice v Úředním věstníku Evropských společenství.

       Skutkový stav a postup před zahájením soudního řízení
      6       V říjnu 1997 DEI za účelem řízení o posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června
         1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (Úř. věst. L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01,
         s. 248) předložila příslušnému orgánu, tedy ministerstvu životního prostředí, územního plánování a veřejných prací, záměr
         instalace systému odsiřování, stabilizace, přepravy a skládky pevných derivátů tepelné elektrárny Megalopolis.

      7       Rozhodnutím ze dne 29. října 1998 a ze dne 30. prosince 1999 uvedené ministerstvo tento záměr schválilo, přičemž si vyžádalo,
         aby DEI jednak do devíti měsíců, tedy do září 2000, předložila žádost o konečné povolení k odstraňování odpadů vyprodukovaných
         uvedenou elektrárnou a jednak do dvanácti měsíců, tedy do prosince 2000, instalovala systém pásových přepravníků pro přepravu
         popelu mezi uvedenou elektrárnou a dolem Thoknia, kde je popel zpracováván.

      8       S ohledem na tyto lhůty DEI dne 27. července 1999 rozhodla provést řízení o zadání zakázky ve vyjednávacím řízení bez zveřejnění
         vyhlášení a vyzvala sdružení podniků Koch/Metka a podnik Dosco Overseas Engineering Ltd (dále jen „podnik Dosco“), aby předložily
         nabídky.

      9       Dne 18. ledna 2000 výše uvedený podnik Dosco prohlásil, že si nepřeje účastnit se uvedeného řízení.
      10     Dne 29. srpna 2000, po několika měsících vyjednávání, DEI svěřila výrobu systému pásových přepravníků pro přepravu popelu
         mezi tepelnou elektrárnou Megalopolis a dolem Thoknia (dále jen „sporná zakázka“) sdružení podniků Koch/Metka.

      11     Poté, co Komise vyzvala Řeckou republiku, aby předložila vyjádření, vydala dne 21. prosince 2001 odůvodněné stanovisko, ve
         kterém uvedla, že sporná zakázka měla být předmětem vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství v souladu se směrnicí 93/38. Vyzvala tedy tento členský stát k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl odůvodněnému
         stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení. Vzhledem k tomu, že Komisi odpověď poskytnutá řeckými orgány dopisem ze
         dne 3. dubna 2002 neuspokojila, rozhodla se podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K přípustnosti
      12     Řecká vláda uvádí čtyři námitky nepřípustnosti vycházející z nedostatku zájmu Komise na podání žaloby, z nedostatku předmětu
         žaloby, z nepřesnosti odůvodněného stanoviska a ze zneužití řízení.

       K nedostatku zájmu Komise na podání žaloby
      13     Podle řecké vlády neměla Komise legitimní zájem zahájit řízení pro nesplnění povinnosti státem v rozsahu, ve kterém údajné
         porušení práva Společenství bylo ke dni uplynutí lhůty pro vyhovění tomuto stanovisku úplně nebo alespoň ve značné míře ukončeno.

      14     V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci pravomocí, které jsou Komisi vymezeny článkem 226 ES, Komise nemusí prokazovat
         zájem na podání žaloby (viz rozsudky ze dne 4. dubna 1974, Komise v. Francie, 167/73, Recueil, s. 359, bod 15, a ze dne 10. dubna
         2003, Komise v. Německo, C‑20/01 a C‑28/01, Recueil, s. I‑3609, bod 29).

      15     Komise má totiž za úkol dbát i bez návrhu a v obecném zájmu na uplatňování práva Společenství členskými státy a zajistit konstatování
         existence eventuálních nesplnění povinností, které z něj vyplývají (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Francie, bod 15, a Komise
         v. Německo, bod 29 a uvedená judikatura).

      16     Článek 226 ES nemá za cíl chránit vlastní práva tohoto orgánu. Komisi samotné přísluší rozhodnout, zda je či není vhodné zahájit
         řízení, kterým se konstatuje nesplnění povinnosti státem, a z důvodu jakého jednání nebo opomenutí bude toto řízení popřípadě
         zahájeno (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Komise v. Německo, C‑431/92, Recueil, s. I‑2189, bod 22; ze dne
         5. listopadu 2002, Komise v. Německo, C‑476/98, Recueil, s. I‑9855, bod 38, a výše uvedený rozsudek ze dne 10. dubna 2003,
         Komise v. Německo, bod 30).

       K nedostatku předmětu žaloby
      17     Řecká vláda tvrdí, že žaloba nemá předmět v rozsahu, ve kterém smlouva o vykonání prací uzavřená mezi DEI a sdružením podniků
         Koch/Metka v rámci sporné zakázky vyčerpala ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku téměř všechny své účinky.
         K tomuto dni byly dotčené práce ve značné míře ukončeny, a to z 85 %. Nebylo tedy již možné odůvodněnému stanovisku vyhovět.

      18     V tomto ohledu je pravda, že v oblasti zadávání veřejných zakázek Soudní dvůr rozhodl, že žaloba pro nesplnění povinnosti
         je nepřípustná, pokud ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku dotčená smlouva již vyčerpala všechny své účinky
         (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 31. března 1992, Komise v. Itálie, C‑362/90, Recueil, s. I‑2353, body 11 a 13).

      19     V projednávaném případě se však smlouva uzavřená mezi DEI a sdružením podniků Koch/Metka v rámci sporné zakázky ke dni uplynutí
         lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku stále nacházela ve fázi realizace, přičemž práce byly ukončeny pouze z 85 %. Uvedená
         smlouva tedy nevyčerpala všechny své účinky.

       K nepřesnosti odůvodněného stanoviska
      20     Řecká vláda tvrdí, že odůvodněné stanovisko bylo příliš nepřesné v tom, že Komise nespecifikovala opatření, která mají být
         přijata, aby tomuto stanovisku bylo vyhověno.

      21     V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že i když musí odůvodněné stanovisko obsahovat koherentní a podrobný výklad
         důvodů, které Komisi vedly k přesvědčení, že dotčený členský stát nesplnil jednu z povinností, které pro něj vyplývají na
         základě Smlouvy o ES, Komise není povinna uvést v tomto odůvodněném stanovisku opatření, která by umožnila odstranit vytýkané
         nesplnění povinnosti (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. července 1991, Komise v. Portugalsko, C‑247/89, Recueil, s. I‑3659,
         bod 22, a ze dne 28. října 1999, Komise v. Rakousko, C‑328/96, Recueil, s. I‑7479, bod 39).

      22     Postup před zahájením soudního řízení má za cíl omezit předmět žaloby pro nesplnění povinnosti, aby uvedenému členskému státu
         umožnil vyhovět jeho povinnostem vyplývajícím z práva Společenství nebo efektivně uplatnit důvody na obranu vůči žalobním
         důvodům uvedeným Komisí (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Rakousko, bod 34, a rozsudek ze dne 5. listopadu
         2002, Komise v. Německo, body 46 a 47).

      23     V důsledku toho, pouze pokud Komise hodlá z nepřijetí opatření, která by umožnila napravit vytýkané nesplnění povinnosti,
         učinit předmět své žaloby pro nesplnění povinnosti, musí specificky uvést tato opatření v odůvodněném stanovisku (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Rakousko, bod 39).

      24     V projednávaném případě je však předmět žaloby omezen na konstatování nesplnění povinnosti z důvodu zadání sporné zakázky
         bez předchozího zveřejnění vyhlášení. Nemá tedy za cíl konstatovat další nesplnění povinnosti založené na nedostatku přijetí
         opatření, která by umožnila napravit první nesplnění povinnosti.

       Ke zneužití řízení
      25     Řecká vláda má za to, že místo podání žaloby pro nesplnění povinnosti měla Komise přímo zasáhnout a nařídit pozastavení zadání
         sporné zakázky podle článku 3 směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů
         týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 395, s. 33; Zvl. vyd.
         06/01, s. 246).

      26     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že pokud jde o oblast energie, nepoužije se směrnice 89/665, ale směrnice Rady 92/13/EHS
         ze dne 25. února 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se uplatňování pravidel Společenství pro postupy
         při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. L 76,
         s. 14; Zvl. vyd. 06/01, s. 315).

      27     Avšak i za předpokladu, že řecká vláda měla na mysli článek 8 směrnice 92/13, který stanoví řízení v podstatě shodné s řízením
         stanoveným v článku 3 směrnice 89/665, z ustálené judikatury vyplývá, že i když by bylo vhodnější, aby Komise přímo zasáhla
         za použití řízení podle uvedených směrnic, takové řízení je předběžným opatřením, které nemůže ani zrušit, ani nahradit pravomoc
         Komise podle článku 226 ES (viz v kontextu směrnice 89/665 rozsudky ze dne 24. ledna 1995, Komise v. Nizozemsko, C‑359/93,
         Recueil, s. I‑157, bod 13; ze dne 4. května 1995, Komise v. Řecko, C‑79/94, Recueil, s. I‑1071, bod 11; ze dne 17. prosince
         1998, Komise v. Irsko, C‑353/96, Recueil, s. I‑8565, bod 22, a výše uvedený rozsudek Komise v. Rakousko, bod 57). Skutečnost,
         zda Komise přímo zasáhla či nikoliv, tedy nemá vliv, pokud jde o posouzení přípustnosti žaloby pro nesplnění povinnosti.

      28     Pouze Komise totiž má pravomoc rozhodnout, zda je vhodné zahájit řízení pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES
         (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Komise v. Německo, bod 22, a ze dne 5. listopadu 2002, Komise
         v. Německo, bod 38). Volba mezi těmito dvěma řízeními tak spadá do její diskreční pravomoci.

      29     Z předchozích úvah vyplývá, že námitky nepřípustnosti musí být zamítnuty.
       K věci samé
      30     Komise na podporu své žaloby uvádí jediný důvod vyplývající v podstatě z porušení článku 15 směrnice 93/38, vykládaného ve
         spojení s čl. 20 odst. 1 a článkem 21 téže směrnice, z důvodu, že DEI zadala spornou zakázku bez předchozího zveřejnění vyhlášení
         v Úředním věstníku Evropských společenství.

      31     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že řecká vláda nezpochybňuje, že sporná zakázka spadá pod článek 15 směrnice 93/38, a měla
         tedy v zásadě být zadána v souladu s hlavou III až V této směrnice, která zejména upravuje výzvu k účasti v soutěži zveřejněním
         vyhlášení v uvedeném Úředním věstníku.

      32     Tato vláda však uplatňuje, že na základě čl. 20 odst. 2 písm. c) a d) směrnice 93/38 mohla být sporná zakázka výjimečně zadána
         bez zveřejnění vyhlášení. Podle ní jednak bylo pouze sdružení podniků Koch/Metka schopno vykonat dotčené práce vzhledem ke
         zvláštnostem přepravovaného výrobku a podloží areálu a k nutnosti připojit pásové přepravníky k již existujícímu systému.
         Provedení těchto prací bylo kromě toho velmi naléhavé z důvodu lhůt stanovených ministerstvem životního prostředí, územního
         plánování a veřejných prací.

      33     V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. c) a d) směrnice 93/38 jako výjimky z pravidel
         týkajících se řízení o zadání veřejných zakázek musí být vykládána restriktivně. Mimoto nese důkazní břemeno ten účastník
         řízení, který je uplatňuje (viz v tomto smyslu v kontextu směrnic 71/305 a 93/37 rozsudky ze dne 10. března 1987, Komise v. Itálie,
         199/85, Recueil, s. 1039, bod 14; ze dne 18. května 1995, Komise v. Itálie, C‑57/94, Recueil, s. I‑1249, bod 23, a ze dne
         14. září 2004, Komise v. Itálie, C‑385/02, Recueil, s. I‑8121, bod 19).

      34     Pokud jde zaprvé o čl. 20 odst. 2 písm. c) směrnice 93/38, z judikatury vyplývá, že použití tohoto ustanovení podléhá zároveň
         dvěma podmínkám, tedy jednak že existuje technický důvod prací, které jsou předmětem zakázky, a jednak že z tohoto technického
         důvodu je absolutně nezbytné zadat zakázku pouze určitému podniku (viz v tomto smyslu v kontextu směrnic 71/305 a 93/37 výše
         uvedené rozsudky ze dne 18. května 1995, Komise v. Itálie, bod 24, a ze dne 14. září 2004, Komise v. Itálie, body 18, 20 a 21).

      35     V projednávaném případě však, jak uvádí generální advokát v bodech 40 až 45 svého stanoviska, pokud dotčené práce mají technický
         důvod ve smyslu čl. 20 odst. 2 písm. c) směrnice 93/38, je nutno konstatovat, že řecká vláda přesvědčivě neprokázala, že je
         mohlo provést pouze sdružení podniků Koch/Metka, a že tedy bylo absolutně nezbytné mu zakázku zadat.

      36     Ani zvláštní vlastnosti přepravovaného výrobku, ani nestabilní povaha podloží nebo nezbytnost připojit systém pásových přepravníků
         na již existující systém totiž samy o sobě neprokazují, že uvedené sdružení podniků bylo jediným zhotovitelem ve Společenství,
         který měl know‑how nezbytné pro uskutečnění dotčených prací.

      37     Ostatně vzhledem k tomu, že se obrátila rovněž na podnik Dosco, měla DEI za to, že jiný podnik než sdružení Koch/Metka je
         v zásadě rovněž schopen uskutečnit tyto práce.

      38     Mimoto ze spisu vyplývá, že co se týče prací podobných těm, které byly realizovány ve stejném areálu, zahájila DEI již v minulosti
         řízení o zadání zakázky se zveřejněním vyhlášení.

      39     Nemůže být tedy tvrzeno, že z technického důvodu mohlo být provedení sporné zakázky svěřeno pouze sdružení podniků Koch/Metka.
      40     Co se týče zadruhé výjimky stanovené v čl. 20 odst. 2 písm. d) směrnice 93/38, navázala ji judikatura na tři kumulativní podmínky,
         totiž existenci události, kterou zadavatelé nemohli předvídat, krajní naléhavosti neslučitelné se lhůtami požadovanými v případě
         výzvy k účasti v soutěži a příčinné souvislosti mezi událostí, kterou nemohli zadavatelé předvídat, a krajní naléhavostí,
         která z ní vyplývá (viz v tomto smyslu v kontextu směrnice 71/305 rozsudky ze dne 2. srpna 1993, Komise v. Itálie, C‑107/92,
         Recueil, s. I‑4655, bod 12, a ze dne 28. března 1996, Komise v. Německo, C‑318/94, Recueil, s. I‑1949, bod 14).

      41     Řecká vláda však neprokázala, že tyto podmínky byly v projednávaném případě splněny.
      42     Nezbytnost vykonat dotčené práce ve lhůtách stanovených příslušným orgánem pro posouzení vlivů záměru na životní prostředí
         nemůže být považována za krajní naléhavost vyplývající z události, kterou zadavatelé nemohli předvídat.

      43     Skutečnost, že orgán, který musí schválit dotčený záměr, může stanovit lhůty, je předvídatelnou součástí řízení o schválení
         uvedeného záměru (viz v tomto smyslu v kontextu směrnice 71/305 výše uvedený rozsudek ze dne 28. března 1996, Komise v. Německo,
         bod 18).

      44     Navíc DEI mohla, co se týče sporné zakázky, zahájit řízení o zadání se zveřejněním vyhlášení již na počátku řízení o posouzení
         vlivů na životní prostředí, tedy zhruba tři roky před uplynutím stanovených lhůt.

      45     Nemůže tedy být také tvrzeno, že krajní naléhavost vycházející z událostí nepředvídatelných DEI neumožňovala respektovat lhůty
         vyžadované v případě výzvy k účasti v soutěži.

      46     S ohledem na vše předchozí je třeba konstatovat, že Řecká republika tím, že DEI zadala zakázku týkající se výroby systému
         pásových přepravníků pro tepelnou elektrárnu Megalopolis ve vyjednávacím řízení bez předchozího zveřejnění vyhlášení, nesplnila
         povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice 93/38, a zvláště z jejího čl. 20 odst. 1 a článku 21.

       K nákladům řízení
      47     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu
         nákladů řízení ve svém návrhu a Řecká republika byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Řecká republika tím, že veřejný elektrický podnik Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy zadal zakázku týkající se výroby systému
            pásových přepravníků pro tepelnou elektrárnu Megalopolis ve vyjednávacím řízení bez předchozího zveřejnění vyhlášení, nesplnila
            povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek
            subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací ve znění směrnice Evropského parlamentu
            a Rady 98/4/ES ze dne 16. února 1998 a zvláště z jejího čl. 20 odst. 1 a článku 21.
      2)      Řecké republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 12. července 1990. # Hans Scheuer proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Zájem služby. # Věc T-108/89.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 7. února 1991. # Ana Fernandes Ferreira de Freitas proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-2/90.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. května 2008. # Evonik Degussa GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Kasační opravný prostředek - Hospodářská soutěž - Kartelová dohoda - Trh s methioninem - Pokuta - Nařízení č. 17 - Článek 15 odst. 2 - Zásada zákonnosti trestů - Zkreslení skutkového stavu - Zásada proporcionality - Zásada rovného zacházení. # Věc C-266/06 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. května 2008 – Degussa v. Komise
      (Věc C‑266/06 P)
      „Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartelová dohoda – Trh s methioninem – Pokuta – Nařízení č. 17 – Článek 15 odst. 2 – Zásada zákonnosti trestů – Zkreslení skutkového stavu – Zásada proporcionality – Zásada rovného zacházení“
      1.                     Právo Společenství – Obecné právní zásady – Právní jistota – Zákonnost trestů – Působnost (viz body 38–40, 44–46)
      2.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Posuzovací pravomoc přiznaná Komisi čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 (Nařízení
            Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03) (viz body 50–62)
      3.                     Kasační opravný prostředek – Důvody – Nesprávné posouzení skutkového stavu – Nepřípustnost – Přezkum posouzení důkazních materiálů
            Soudním dvorem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení (Článek 225 odst. 1 ES; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec)
            (viz body 72–74, 86, 94)
      4.                     Kasační opravný prostředek – Příslušnost Soudního dvora – Zpochybnění závěrů Soudu o výši pokuty uložené podniku z důvodů
            spravedlnosti – Vyloučení – Zpochybnění tohoto posouzení z důvodů vycházejících z porušení zásady zákazu diskriminace – Zahrnutí
            (Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2) (viz body 95, 114)
      5.                     Kasační opravný prostředek – Důvody – Nedostatečné nebo rozporné odůvodnění – Přípustnost – Konkludentní odůvodnění Soudem
            – Přípustnost – Podmínky (Článek 225 odst. 1 ES; statut Soudního dvora, článek 36, čl. 53 první pododstavec a čl. 58 první
            pododstavec) (viz body 102–103)
      6.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Nutnost rozlišovat mezi podniky, které se dopustily stejného porušení,
            v závislosti na jejich celkovém obratu – Neexistence (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1
            A pátý pododstavec) (viz body 119–123)
      Předmět

               Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 5. dubna 2006, Degussa AG v.
                  Komise (T-279/02), jímž Soud částečně zamítl žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise 2003/674/ES ze dne 2. července
                  2002 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (Úř. věst. L 255, s. 1) – Kartelová dohoda týkající se
                  trhu s methioninem – Požadavky zásady zákonnosti trestných činů a trestů, co se týče systému pokut stanoveného čl. 15 odst.
                  2 nařízení č. 17/62.

            Výrok

                  1)

                  	Kasační opravný prostředek se zamítá.

                  2)

                  	Evonik Degussa GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.

                  3)

                  	Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení.