title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 17. června 2010.#Terre wallonne ASBL (C-105/09) a Inter-Environnement Wallonie ASBL (C-110/09) proti Région wallonne.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Belgie.#Směrnice 2001/42/ES - Posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí - Směrnice 91/676/EHS - Ochrana vod před znečištěním dusičnany ze zemědělských zdrojů - Akční programy pro ohrožené oblasti.#Spojené věci C-105/09 a C-110/09.

text:
      Spojené věci C-105/09 a C-110/09
      Terre wallonne ASBL
      a
      Inter-Environnement Wallonie ASBL
      v.
      Région wallonne
      [žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Conseil d'État (Belgie)]
      „Směrnice 2001/42/ES – Posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí – Směrnice 91/676/EHS – Ochrana vod před znečištěním dusičnany ze zemědělských zdrojů – Akční programy pro ohrožené oblasti“
      Shrnutí rozsudku
      Životní prostředí – Posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí –Směrnice 2001/42 – Plán a program –
            Pojem
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/42, čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 2 písm. a); směrnice Rady 85/337, přílohy I a
            II, a směrnice Rady 91/676, čl. 5 odst. 1)
      Akční program přijatý na základě čl. 5 odst. 1 směrnice 91/676 o ochraně vod před znečištěním dusičnany ze zemědělských zdrojů
         je v zásadě plánem nebo programem uvedeným v čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/42 o posuzování vlivů některých plánů a
         programů na životní prostředí, jelikož představuje plán nebo program ve smyslu čl. 2 písm. a) posledně uvedené směrnice a
         obsahuje opatření, jejichž dodržení je podmínkou pro vydání povolení, které má být uděleno pro realizaci záměrů vyjmenovaných
         v přílohách I a II směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění
         směrnice 97/11.

      (viz bod 55 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      17. června 2010(*)

      „Směrnice 2001/42/ES – Posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí – Směrnice 91/676/EHS – Ochrana vod před znečištěním dusičnany ze zemědělských zdrojů – Akční programy pro ohrožené oblasti“
      Ve spojených věcech C‑105/09 a C‑110/09,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími Conseil d‘État
         (Belgie) ze dne 11. března 2009, došlými Soudnímu dvoru dne 20. a 23. března 2009, v řízeních

      Terre wallonne ASBL (C‑105/09),

      Inter-Environnement Wallonie ASBL(C‑110/09)

      proti
      Région wallonne,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.‑C. Bonichot, předseda senátu, C. Toader (zpravodajka), K. Schiemann, P. Kūris a L. Bay Larsen, soudci
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. ledna 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Inter-Environnement Wallonie ASBL J. Sambonem, avocat,
      –        za Région wallonne A. Gillainem, avocat,
      –        za belgickou vládu T. Maternem a C. Pochet, jako zmocněnci,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi S. Pardo Quintillán a J.-B. Laignelotem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 4. března 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/42/ES ze dne
         27. června 2001 o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí (Úř. věst. L 197, s. 30; Zvl. vyd. 15/06,
         s. 157).

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů mezi Terre wallonne ASBL a Inter-Environnement Wallonie ASBL na straně jedné
         a Région wallonne (dále „Valonsko“) na straně druhé, jejichž předmětem je zrušení vyhlášky valonské vlády ze dne 15. února
         2007, kterou se mění kniha II zákoníku životního prostředí, která tvoří vodní zákon, co se týče trvale udržitelného nakládání
         s dusíkem v zemědělství (Moniteur belge ze dne 7. března 2007, s. 11118, dále jen „napadená vyhláška“).

       Právní rámec
       Právo Unie
       Směrnice 91/676/EHS
      3        Článek 1 směrnice Rady 91/676/EHS ze dne 12. prosince 1991 o ochraně vod před znečištěním dusičnany ze zemědělských zdrojů
         (Úř. věst. L 375, s. 1; Zvl. vyd. 15/02, s. 68) stanoví:

      „Cílem této směrnice je:
      –        snížit znečištění vod způsobované dusičnany ze zemědělských zdrojů,
      –        předcházet dalšímu takovémuto znečišťování.“
      4        Článek 3 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:

      „1.      Pokud nejsou přijata opatření podle článku 5, vymezí členské státy znečištěné vody a vody ohrožené znečištěním podle kritérií
         stanovených v příloze I.

      2.      Členské státy vymezí do dvou let od oznámení této směrnice jako ohrožené oblasti všechny známé půdní plochy na území svého
         státu, které jsou odvodňovány do vod vymezených v souladu s odstavcem 1 a které přispívají ke znečišťování. Členské státy
         oznámí toto první vymezení vod Komisi do šesti měsíců.“

      5        Článek 4 uvedené směrnice zní takto:

      „1.      S cílem zabezpečit pro všechny vody obecnou úroveň ochrany před znečištěním členské státy do dvou let od oznámení této směrnice:
      a)      přijmou zásady správné zemědělské praxe, které budou zemědělci dobrovolně provádět a které budou obsahovat alespoň ustanovení
         uvedená v příloze II A,

      […]“
      6        Podle článku 5 téže směrnice:

      „1.      Členské státy připraví pro vymezené ohrožené oblasti akční programy k dosažení cílů uvedených v článku 1 do dvou let po prvním
         vymezení těchto oblastí podle čl. 3 odst. 2 nebo do jednoho roku po každém novém vymezení podle čl. 3 odst. 4.

      2.      Akční program může být společný pro všechny ohrožené oblasti v rámci území členského státu nebo, pokud to členský stát považuje
         za vhodné, mohou být připraveny různé programy pro jednotlivé ohrožené oblasti nebo jejich části.

      3.      Akční programy vezmou v úvahu:
      a)      dostupné vědecké a technické údaje, zejména pokud jde o podíly dusíku ze zemědělských nebo z jiných zdrojů;
      b)      podmínky životního prostředí ve zmíněných oblastech dotyčných členských států.
      4.      Akční programy jsou zaváděny do čtyř let po jejich vypracování a obsahují následující závazná opatření:
      a)      opatření uvedená v příloze III;
      b)      opatření, která členské státy zahrnuly do zásad správných zemědělských postupů přijatých v souladu s článkem 4, s výjimkou
         těch, které byly nahrazeny opatřeními uvedenými v příloze III.

      5.      Členské státy přijmou v rámci akčních programů dodatečná nebo účinnější opatření, která pokládají za potřebná, je-li od počátku
         nebo na základě získaných zkušeností s prováděním akčních programů zřejmé, že opatření podle odstavce 4 nejsou dostatečná
         pro dosažení cílů uvedených v článku 1. Při výběru těchto opatření nebo postupů vezmou členské státy v úvahu jejich účinnost
         a související náklady ve srovnání s jinými možnými preventivními opatřeními.

      […]“
      7        Příloha III směrnice 91/676, nazvaná „Opatření, která mají být zahrnuta do akčních programů uvedených v čl. 5 odst. 4 písm. a)“,
         stanoví:

      „1.      Tato opatření obsahují pravidla pro:
      […]
      2)      kapacitu zásobníků pro skladování statkových hnojiv, která musí být větší než kapacita nutná pro jejich skladování během nejdelšího
         období, ve kterém je jejich používání v ohrožených oblastech zakázáno, s výjimkou případů, kdy je příslušným orgánům prokázáno,
         že s množstvím hnojiv přesahujícím kapacitu zásobníku bude nakládáno způsobem, který neohrozí životní prostředí;

      […]“
       Směrnice 2001/42
      8        Článek 2 směrnice 2001/42 stanoví:

      „Pro účely této směrnice se:
      a)      ‚plány a programy‘ rozumějí plány a programy včetně těch, které jsou spolufinancovány Evropským společenstvím, a rovněž jejich
         veškeré změny:

      –        které podléhají přípravě nebo přijetí orgánem na národní, regionální nebo místní úrovni nebo které připravuje úřad pro legislativní
         proces tak, aby mohly být přijaty parlamentem nebo vládou, a

      –        které jsou vyžadovány právními a správními předpisy;
      b)      ‚posouzením vlivů na životní prostředí‘ rozumí příprava zprávy o vlivech na životní prostředí, provádění konzultací, vzetí
         v úvahu uvedené zprávy a výsledků konzultací při rozhodování a poskytování informací o rozhodnutí v souladu s články 4 až
         9;

      […]“
      9        Podle článku 3 uvedené směrnice:

      „1.      Posouzení vlivů na životní prostředí se v souladu s články 4 až 9 provádí u plánů a programů uvedených v odstavcích 2 až 4,
         které mohou mít významný vliv na životní prostředí.

      2.      S výhradou odstavce 3 se posouzení vlivů na životní prostředí provádí u všech plánů a programů,
      a)      které se připravují v odvětvích zemědělství, lesnictví, rybolovu, energetiky, průmyslu, dopravy, nakládání s odpady, vodohospodářství,
         telekomunikací, turistiky, územního plánování nebo využívání půdy a které stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů uvedených
         v přílohách I a II směrnice 85/337/EHS nebo

      b)      u kterých je vyžadováno posouzení podle článků 6 a 7 směrnice 92/43/EHS s ohledem na možný vliv na území.
      3.      Plány a programy uvedené v odstavci 2, které stanoví využití menších oblastí na místní úrovni, a menší změny plánů a programů
         uvedených v odstavci 2 vyžadují posouzení vlivů na životní prostředí pouze tehdy, stanoví-li členské státy, že mohou mít významný
         vliv na životní prostředí.

      4.      Členské státy určí, zda plány a programy neuvedené v odstavci 2, které stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů, mohou
         mít významný vliv na životní prostředí.

      5.      Členské státy určí, zda plány nebo programy uvedené v odstavcích 3 a 4 mohou mít významný vliv na životní prostředí buď přezkoumáním
         jednotlivých případů, nebo stanovením druhů plánů a programů, nebo kombinací obou přístupů. Za tímto účelem vezmou členské
         státy ve všech případech v úvahu příslušná kritéria stanovená v příloze II, aby se zajistilo, že se na plány a programy s možným
         významným vlivem na životní prostředí vztahuje tato směrnice.

      [...]“
       Směrnice 85/337/EHS
      10      Článek 1 odst. 2 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů
         na životní prostředí (Úř. věst. L 175, s. 40 ; Zvl. vyd. 15/01, s. 248), ve znění směrnice Rady 97/11/ES ze dne 3. března
         1997 (Úř. věst. L 73, s. 5; Zvl. vyd. 15/03, s. 151, dále jen „směrnice 85/337“), stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      ‚záměrem‘
      –        provádění stavebních prací nebo výstavba jiných zařízení nebo děl,
      –        jiné zásahy do přírodního prostředí a krajiny včetně těch, které se týkají těžby nerostných surovin;
      […]“
      11      Podle čl. 4 odst. 1 směrnice 85/337 podléhají záměry uvedené v příloze I této směrnice posouzení z hlediska svých vlivů na
         životní prostředí.

      12      Podle článku 8 uvedené směrnice:

      „Výsledky jednání a informace shromážděné podle článků 5, 6 a 7 musí být brány v úvahu v povolovacím řízení.“
      13      Příloha I směrnice 85/337, nazvaná „Záměry posuzované podle čl. 4 odst. 1“, stanoví:

      „[…]
      17.       Zařízení k intenzivnímu chovu drůbeže nebo prasat s více než:
      a)      85 000 místy pro kuřata, 60 000 místy pro slepice;
      b)      3000 místy pro jatečná prasata (nad 30 kg) nebo
      c)      900 místy pro prasnice.
      […]“
      14      Příloha II této směrnice, nazvaná „Záměry posuzované podle čl. 4 odst. 2“, uvádí:

      „1.       Zemědělství, lesnictví a rybářství
      […]
      b)      Záměry využití neobdělávané půdy nebo polopřírodních území k intenzivnímu zemědělskému využívání.
      […]
      e)      Zařízení k intenzivnímu chovu hospodářských zvířat (záměry neuvedené v příloze I).
      […]“
       Směrnice 2003/35/ES
      15      Desátý bod odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/35/ES ze dne 26. května 2003 o účasti veřejnosti na vypracovávání
         některých plánů a programů týkajících se životního prostředí a o změně směrnic Rady 85/337/EHS a 96/61/ES, pokud jde o účast
         veřejnosti a přístup k právní ochraně (Úř. věst. L 156, s. 17; Zvl. vyd. 15/07, s. 466), uvádí:

      „Pro některé směrnice z oblasti životního prostředí, které po členských státech požadují, aby vytvářely plány a programy týkající
         se životního prostředí, avšak neobsahují dostatečná ustanovení o účasti veřejnosti, by měla být stanovena účast veřejnosti
         v souladu s ustanoveními Aarhuské úmluvy [o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně
         v záležitostech životního prostředí, uzavřené jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2005/370/ES ze dne 17. února
         2005 (Úř. věst. L 124, s. 1, dále jen ‚Aarhuská úmluva‘)], zejména s jejím článkem 7. Jiné právní předpisy Společenství z této
         oblasti již účast veřejnosti při přípravě plánů a programů stanovují a do budoucna budou požadavky na účast veřejnosti podle
         Aarhuské úmluvy začleňovány do příslušných právních předpisů od počátku.“

      16      Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Účast veřejnosti na plánech a programech“, ve svých odstavcích 2 a 5 stanoví:

      „2.      Členské státy zajistí, aby veřejnost měla včasné a účinné možnosti účastnit se přípravy a změn či revizí plánů nebo programů,
         jejichž vypracování je vyžadováno předpisy uvedenými v příloze I.

      [...]
      5.      Tento článek se nevztahuje na plány a programy uvedené v příloze I, pro které je postup účasti veřejnosti upraven směrnicí
         [2001/42] nebo směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví rámec pro činnost
         Společenství v oblasti vodní politiky.“

      17      Příloha I směrnice 2003/35, nazvaná „Ustanovení stanovující vypracování plánů a programů podle článku 2“, uvádí:

      „[…]
      c)      Čl[ánek] 5 odst. 1 směrnice [91/676].
      […]“
       Vnitrostátní právo
      18      Směrnice 2001/42 byla do práva Valonska provedena článkem D. 52 a následujícími knihy I zákoníku životního prostředí (Moniteur belge ze dne 9. července 2004, s. 54654).

      19      Článek D. 53 tohoto zákoníku stanoví:

      „1.      Posuzování vlivů plánů a programů na životní prostředí je prováděno podle článků 52 až 61 u plánů a programů, jakož i jejich
         změn, jejichž seznam I vypracuje vláda a které:

      1)      se připravují v odvětvích zemědělství, lesnictví, rybolovu, energetiky, průmyslu, dopravy, nakládání s odpady, vodohospodářství,
         využívání půdy, telekomunikací a turistiky a stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů uvedených v seznamu vypracovaném
         podle čl. 66 [odst.] 2;

      2)      podléhají posuzování podle článku 29 zákona ze dne 12. července 1973 o ochraně přírody.
      […]
      3.       Vláda může předložit k posuzování vlivů na životní prostředí podle této kapitoly plány nebo programy, které mohou mít nezanedbatelný
         vliv na životní prostředí a které nejsou stanoveny právními nebo správními předpisy.

      […]“
      20      Článek R. 47 uvedeného zákoníku stanoví:

      „Seznam plánů a programů uvedený v čl. 53 odst. [1] části představující vyhlášku je stanoven v příloze V.“
      21      Uvedená příloha V, stanovená vyhláškou valonské vlády ze dne 17. března 2005 o knize I zákoníku životního prostředí (Moniteur belge ze dne 4. května 2005, s. 21184), obsahuje zejména akční program kvality ovzduší, akční program kvality půdy a akční program
         ochrany přírody. Tato příloha však neobsahuje akční program nakládání s dusíkem v zemědělství v ohrožených oblastech, který
         byl původně do práva Valonska zaveden vyhláškou ze dne 10. října 2002.

      22      Co se týče specificky posledně uvedeného akčního programu, v současné době platné relevantní právní předpisy Valonska jsou
         obsaženy v napadené vyhlášce.

      23      Tato vyhláška stanovuje podmínky pro nakládání s dusíkem v zemědělství na celém území Valonska. Upravuje rovněž nakládání
         s dusíkem v ohrožených oblastech, kde představuje akční program stanovený v článku 5 směrnice 91/676. Ohrožené oblasti představují
         42 % území uvedeného regionu a 54 % jeho využívané zemědělské půdy.

      24      Kapitola IV napadené vyhlášky obsahuje oddíl 3, nadepsaný „Podmínky pro nakládání s dusíkem v zemědělství na celém území Valonska“.
         Tento oddíl obsahuje pododdíly 1 až 5, které se použijí na celé území tohoto regionu, včetně ohrožených oblastí, a pododdíly
         6 a 7, které se použijí pouze na ohrožené oblasti. Všechny tyto pododdíly společně tvoří akční program stanovený v čl. 5 odst. 1
         směrnice 91/676.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      25      Svým rozsudkem ze dne 22. září 2005, Komise v. Belgie (C‑221/03, Sb. rozh. s. I‑8307), Soudní dvůr určil, že Belgické království
         tím, že nepřijalo opatření nezbytná k úplnému a správnému provedení směrnice 91/676 ve stanovené lhůtě, nesplnilo povinnosti,
         které pro něj vyplývaly z této směrnice.

      26      K provedení uvedeného rozsudku přijala valonská vláda podle článku 5 směrnice 91/676 napadenou vyhlášku. Tato vyhláška mění
         knihu II zákoníku životního prostředí, kterou tvoří vodní zákon, co se týče trvale udržitelného nakládání s dusíkem v zemědělství.

      27      Terre Wallonne ASBL a Inter-Environnement Wallonie ASBL požádaly Conseil d’État (státní radu) o zrušení uvedené vyhlášky,
         přičemž tvrdily zejména to, že program, který obsahuje, nebyl předmětem posouzení vlivů na životní prostředí podle směrnice
         2001/42.

      28      Valonská vláda tvrdila, že program nakládání s dusíkem v zemědělství nespadá do působnosti směrnice 2001/42.

      29      Předkládající soud má za to, že nelze vyloučit, že by takové akční programy, jako je program posuzovaný podle směrnice 91/676/EHS,
         byly plány a programy ve smyslu směrnice 2001/42. Uvedený soud mimoto uvádí, že žádný právní předpis Valonska použitelný ke
         dni přijetí napadené vyhlášky nestanovil, že plán nakládání s dusíkem podléhá posouzení vlivů na životní prostředí, že není
         nezbytně prokázáno, že by tato situace byla v rozporu se směrnicí 2001/42, a že správné uplatnění práva Unie není natolik
         zjevné, aby neponechávalo prostor pro rozumné pochybnosti.

      30      Conseil d’État se tedy rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je program nakládání s dusíkem týkající se vymezených ohrožených oblastí, jehož zavedení je stanoveno v čl. 5 odst. 1 směrnice
         [91/676], plánem nebo programem uvedeným v čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice [2001/42], který se připravuje v odvětvích zemědělství,
         lesnictví, rybolovu, energetiky, průmyslu, dopravy, nakládání s odpady, vodohospodářství, telekomunikací, turistiky, územního
         plánování nebo využívání půdy, a stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů uvedených v přílohách I a II směrnice [85/337]?

      2)      Je program nakládání s dusíkem týkající se vymezených ohrožených oblastí, jehož zavedení je stanoveno v čl. 5 odst. 1 směrnice
         [91/676], plánem nebo programem uvedeným v čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice [2001/42], u něhož je vyžadováno posouzení podle
         článků 6 a 7 směrnice [92/43] s ohledem na jeho možný vliv na území, zejména když se dotčený program nakládání s dusíkem uplatní
         na všechny vymezené ohrožené oblasti Valonska?

      3)      Je program nakládání s dusíkem týkající se vymezených ohrožených oblastí, jehož zavedení je stanoveno v čl. 5 odst. 1 směrnice
         [91/676], plánem nebo programem jiným, než jsou plány a programy uvedené v čl. 3 odst. 2 směrnice [2001/42], který stanoví
         rámec pro budoucí schvalování záměrů, u nichž členské státy musí podle čl. 3 odst. 4 směrnice [2001/42] určit, zda mohou mít
         významný vliv na životní prostředí v souladu s [čl. 3 odst. 5 této směrnice]?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      31      Podstatou první otázky předkládajícího soudu položené Soudnímu dvoru je, zda může takový program nakládání s dusíkem v zemědělství,
         jaký je dotčen v původním řízení, představovat plán nebo program uvedený v čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/42.

      32      Nejprve je třeba uvést, že základním cílem směrnice 2001/42 je, jak vyplývá z jejího článku 1, aby plány a programy, které
         mohou mít významný vliv na životní prostředí, byly při přípravě a před přijetím podrobeny posouzení vlivů na životní prostředí.

      33      Pro případy, kdy je směrnicí 2001/42 vyžadováno takové posouzení vlivů na životní prostředí, stanoví tato směrnice minimální
         pravidla týkající se přípravy zprávy o vlivech na životní prostředí, provádění konzultací, zohlednění výsledků posouzení vlivů
         na životní prostředí, jakož i poskytování informací o rozhodnutí přijatém na základě tohoto posouzení.

      34      K určení, zda akční programy připravené podle čl. 5 odst. 1 směrnice 91/676 (dále jen „akční programy“) spadají pod čl. 3
         odst. 2 písm. a) směrnice 2001/42, je třeba posoudit zaprvé to, zda jsou uvedené akční programy „plány a programy“ ve smyslu
         čl. 2 písm. a) posledně uvedené směrnice, a zadruhé to, zda splňují podmínky stanovené v jejím čl. 3 odst. 2 písm. a).

       K použití článku 2 směrnice 2001/42
      35      Nejprve je třeba konstatovat, že akční programy jsou jednak připravované orgánem na národní, regionální nebo místní úrovni
         nebo připravované úřadem pro legislativní proces tak, aby mohly být přijaty parlamentem nebo vládou, a jednak jsou vyžadovány
         právními a správními předpisy.

      36      Dále je třeba uvést, že směrnice 91/676 vyžaduje vypracování takových akčních programů ve všech „ohrožených oblastech“ vymezených
         členskými státy na základě jejich předpisů a že tyto programy musejí obsahovat opatření a postupy takového druhu, jaké jsou
         uvedeny v jejím článku 5, které jsou určeny k boji proti znečištění dusičnany a jejichž provádění a dohled nad nimi přísluší
         členským státům. Příslušné orgány musejí rovněž pravidelně prověřovat relevantnost opatření a postupů a případně přezkoumat
         akční programy.

      37      Jak uvedla generální advokátka v bodech 25 až 28 svého stanoviska, toto zjištění je dále potvrzeno desátým bodem odůvodnění
         směrnice 2003/35, jakož i jejím čl. 2 odst. 5 a přílohou I.

      38      V tomto ohledu je třeba připomenout, že směrnice 2003/35 stanoví účast veřejnosti na vypracovávání některých plánů a programů
         týkajících se životního prostředí, tak aby byly právní předpisy Společenství uvedeny v soulad s Aarhuskou úmluvou.

      39      Z desátého bodu odůvodnění směrnice 2003/35 vyplývá, že některé legislativní akty Společenství již obsahovaly ustanovení týkající
         se účasti veřejnosti na vypracovávání plánů a programů, které byly v souladu s Aarhuskou úmluvou. V důsledku toho vylučuje
         čl. 2 odst. 5 této směrnice z působnosti tohoto článku „plány a programy“ uvedené v příloze I uvedené směrnice, u nichž byla
         taková ustanovení zavedena směrnicí 2001/42. Mezi tyto plány a programy přitom patří akční programy uvedené v čl. 5 odst. 1
         směrnice 91/676.

      40      Článek 2 odst. 5 směrnice 2003/35 byl sice přijat v rámci ustanovení týkajících se účasti veřejnosti na vypracovávání některých
         plánů a programů týkajících se životního prostředí. Bylo by nicméně rozporné, kdyby bylo připuštěno, že akční programy spadají
         do působnosti článku 2 směrnice 2001/42, jestliže se týkají ustanovení souvisejících s účastí veřejnosti na přijímání plánu
         nebo programu, ale že tytéž akční programy již do působnosti tohoto ustanovení nespadají, týkají-li se posuzování vlivů na
         životní prostředí.

      41      A konečně je třeba upřesnit, že každé legislativní opatření týkající se ochrany vod před znečištěním způsobovaným dusičnany
         ze zemědělských zdrojů sice není „plánem“ nebo „programem“ ve smyslu směrnice 2001/42, avšak pouhá okolnost, že takové opatření
         bylo přijato legislativní cestou, ho nevylučuje z působnosti této směrnice, jestliže se vyznačuje charakteristikami připomenutými
         v bodě 36 rozsudku v projednávané věci.

      42      Ze všeho výše uvedeného plyne, že akční programy představují jak svými charakteristikami, tak samotným záměrem zákonodárce
         Unie „plány“ a „programy“ ve smyslu směrnice 2001/42.

       K použití čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/42
      43      Je třeba uvést, že podle čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/42 se posouzení vlivů na životní prostředí provádí systematicky
         u všech plánů a programů, které se jednak připravují v určitých odvětvích a které dále stanoví rámec pro budoucí schvalování
         záměrů uvedených v přílohách I a II směrnice 85/337.

      44      Co se týče první podmínky stanovené v čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/42, stačí konstatovat, že ze samotného názvu směrnice
         91/676 vyplývá, že akční programy jsou připravovány pro odvětví zemědělství.

      45      Co se týče druhé podmínky, pro určení, zda akční programy stanovují rámec pro budoucí schvalování záměrů uvedených v přílohách
         I a II směrnice 85/337, je třeba posoudit obsah a účel těchto programů a zohlednit rozsah posouzení vlivů záměrů na životní
         prostředí, tak jak je stanoven uvedenou směrnicí.

      46      Co se tedy týče účelu akčních programů, ze směrnice 91/676, a zejména z devátého až jedenáctého bodu odůvodnění, článků 1
         a 3 až 5, jakož i příloh této směrnice plyne, že tyto programy zahrnují globální posouzení problémů týkajících se životního
         prostředí ohrožených oblastí souvisejících se znečištěním dusičnany ze zemědělských zdrojů a že zavádějí uspořádaný systém,
         který má zajistit obecnou úroveň ochrany proti takovému znečištění.

      47      Specifičnost uvedených programů spočívá v tom, že představují ucelený a soudržný přístup, který se vyznačuje konkrétním a koordinovaným
         plánováním, pokrývá ohrožené oblasti, případně celé území státu, a týká se snížení znečištění způsobeného dusičnany ze zemědělských
         zdrojů i toho, jak tomuto znečištění předcházet.

      48      Pokud jde o obsah akčních programů, z článku 5 směrnice 91/676 ve spojení s její přílohou III vyplývá, že uvedené programy
         obsahují konkrétní a závazná opatření, která se týkají zejména období, ve kterých je používání určitých druhů hnojiv zakázáno,
         kapacity zásobníků pro skladování statkových hnojiv, způsobů používání statkových hnojiv obsahujících použitelný dusík a jejich
         maximálního množství (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 8. září 2005, Komise v. Španělsko, C‑416/02, Sb. rozh. s. I‑7487,
         bod 34). Tato opatření zajistí zejména to – jak stanoví bod 2 přílohy III směrnice 91/676 – že množství použitých statkových
         hnojiv, včetně výkalů hospodářských zvířat, nepřekročí na žádné farmě nebo chovu hospodářských zvířat množství na hektar za
         rok, jež odpovídá množství statkových hnojiv, které obsahuje 170 kg dusíku.

      49      Co se týče rozsahu posouzení vlivů na životní prostředí stanoveného směrnicí 85/337, je třeba úvodem připomenout, že opatření
         uvedená v akčních programech se týkají zařízení k intenzivnímu chovu vyjmenovaných v bodě 17 přílohy I a bodě 1 písm. e) přílohy
         II směrnice 85/337.

      50      Je třeba připomenout, že v rámci posouzení vlivů na životní prostředí stanoveného směrnicí 85/337 musejí vnitrostátní orgány
         zohlednit nejen přímé účinky zamýšlených prací, ale rovněž vlivy na životní prostředí, které mohou být vyvolány používáním
         nebo provozem zařízení, která jsou výsledkem těchto prací (rozsudky ze dne 28. února 2008, Abraham a další, C‑2/07, Sb. rozh.
         s. I‑1197, bod 43, a ze dne 25. července 2008, Ecologistas en Acción-CODA, C‑142/07, Sb. rozh. s. I‑6097, bod 39).

      51      Zvláště co se týče zařízení k intenzivnímu chovu, takové posouzení vlivů na životní prostředí se musí zabývat vlivy uvedených
         zařízení na kvalitu vody (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 8. září 2005, Komise v. Španělsko, C‑121/03, Sb. rozh. s. I‑7569,
         bod 88).

      52      Jak správně uvedla generální advokátka v bodě 80 svého stanoviska, článek 8 směrnice 85/337 vyžaduje, aby aspekty životního
         prostředí, které mají akční programy upravovat, byly zohledněny při povolování záměrů na provozování takových zařízení.

      53      Mimoto je třeba konstatovat, jak vyplývá z čl. 5 odst. 4 směrnice 91/676, že akční programy přijaté podle odstavce 1 tohoto
         článku musejí stanovovat soubor opatření, jejichž dodržení může být podmínkou pro vydání povolení, které má být uděleno pro
         záměry vyjmenované v přílohách I a II směrnice 85/337, a pro jejichž vymezení poskytuje směrnice 91/676 členským státům určitý
         prostor pro posouzení. To je zejména případ opatření týkajících se skladování statkových hnojiv, stanovených v příloze III
         směrnice 91/676, pokud jde o záměry zařízení k intenzivnímu chovu vyjmenovaných v přílohách I a II směrnice 85/337.

      54      V takovém případě, jehož existenci a dosah s ohledem na dotyčný akční program nicméně přísluší posoudit vnitrostátnímu soudu,
         je třeba na tento akční program nahlížet tak, pokud jde o uvedená opatření, že stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů
         uvedených v přílohách I a II směrnice 85/337 ve smyslu čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/42.

      55      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na první otázku třeba odpovědět, že akční program přijatý na základě čl. 5 odst. 1 směrnice
         91/676 je v zásadě plánem nebo programem uvedeným v čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/42, jelikož představuje „plán“ nebo
         „program“ ve smyslu čl. 2 písm. a) posledně uvedené směrnice a obsahuje opatření, jejichž dodržení je podmínkou pro vydání
         povolení, které má být uděleno pro realizaci záměrů vyjmenovaných v přílohách I a II směrnice 85/337.

       Ke druhé a třetí otázce
      56      Vzhledem k odpovědi poskytnuté na první otázku je třeba konstatovat, že pro řešení sporu v původním řízení není nezbytné rozhodnout
         o tom, zda čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/42 vyžaduje rovněž posouzení vlivů akčních programů na životní prostředí.

      57      Není tudíž třeba odpovídat na druhou předběžnou otázku.

      58      Vzhledem ke skutečnosti, že čl. 3 odst. 4 směrnice 2001/42 se použije pouze v případě, kdy se neuplatní ustanovení odstavce
         2 téhož článku, není třeba odpovídat na třetí otázku.

       K nákladům řízení
      59      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Akční program přijatý na základě čl. 5 odst. 1 směrnice Rady 91/676/EHS ze dne 12. prosince 1991 o ochraně vod před znečištěním
            dusičnany ze zemědělských zdrojů je v zásadě plánem nebo programem uvedeným v čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice Evropského parlamentu
            a Rady 2001/42/ES ze dne 27. června 2001 o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí, jelikož představuje
            „plán“ nebo „program“ ve smyslu čl. 2 písm. a) posledně uvedené směrnice a obsahuje opatření, jejichž dodržení je podmínkou
            pro vydání povolení, které má být uděleno pro realizaci záměrů vyjmenovaných v přílohách I a II směrnice Rady 85/337/EHS ze
            dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice Rady
            97/11/ES ze dne 3. března 1997.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Tribunálu (šestý rozšířený senát) ze dne 16. června 2011.#Solvay Solexis SpA proti Evropské komisi.#Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Peroxid vodíku a perboritan sodný - Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES - Doba trvání protiprávního jednání - Pojem ,dohoda‘ a ,jednání ve vzájemné shodě‘ - Přístup ke spisu - Pokuty - Rovné zacházení - Oznámení o spolupráci - Povinnost uvést odůvodnění.#Věc T-195/06.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého rozšířeného senátu) ze dne 16. června 2011 – Solvay Solexis v. Komise
      (Věc T-195/06)
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Peroxid vodíku a perboritan sodný – Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES – Doba trvání protiprávního jednání – Pojem ,dohoda‘ a ,jednání ve vzájemné shodě‘ – Přístup ke spisu – Pokuty – Rovné zacházení – Oznámení o spolupráci – Povinnost uvést odůvodnění“
      1.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Pojem – Shoda vůle ohledně chování na trhu – Zahrnutí – Pokračování
            ve vyjednávání o určitých prvcích omezení hospodářské soutěže – Neexistence vlivu (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 55–56, 98,
            100)
      2.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Výměna informací v rámci kartelové dohody nebo
            k její přípravě – Zohlednění vyměněných informací – Domněnka – Podmínky (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 57–59, 102–103, 116)
      3.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Komplexní protiprávní jednání, které má prvky dohody a prvky jednání ve shodě – Jednotná
            kvalifikace jako „dohody nebo jednání ve shodě“ – Přípustnost (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 60–62, 81)
      4.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže –Kritéria pro posouzení – Protisoutěžní předmět – Dostatečné
            zjištění (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 113, 118, 157)
      5.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Zákaz – Kartelové dohody, jejichž účinky trvají i po formálním uplynutí doby jejich
            platnosti – Použití článku 81 ES (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 124–125)
      6.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Důkaz – Nepřímé důkazy předložené Komisí – Účast na setkáních s protisoutěžním předmětem
            – Důkazní povinnosti podniků, které zpochybňují protiprávní povahu některých z těchto setkání (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz bod
            131)
      7.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práv obhajoby – Přístup ke spisu – Rozsah – Nepředání dokumentu – Důsledky
            – Nezbytnost rozlišovat v rámci důkazní povinnosti dotčeného podniku mezi přitěžujícími a polehčujícími dokumenty (Nařízení
            Rady č. 1/2003, čl. 27 odst. 2) (viz body 146–149)
      8.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise – Povinnost odůvodnění – Rozsah – Povinnost Komise zaujmout stanovisko
            k dokumentům, které neobsahují polehčující skutečnosti – Neexistence (Články 81 ES a 253 ES) (viz bod 159)
      9.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práv obhajoby – Sdělení odpovědí na oznámení námitek – Podmínky – Meze (Článek
            81 ES) (viz body 167–171, 173, 176, 178–181)
      10.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Jediné a trvající protiprávní
            jednání – Zohlednění různorodé intenzity protiprávních jednání (Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 3) (viz body 191, 210)
      11.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Povinnost zohlednit konkrétní
            dopad na trh – Rozsah (Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A) (viz body 195–197)
      12.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Rozdělení dotčených podniků do kategorií, které mají zvláštní výchozí částku
            – Přípustnost – Podmínky – Soudní přezkum (Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2) (viz body 220–221)
      13.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Pasivní
            nebo následovnická role podniku – Kritéria pro posouzení (Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod
            3 první odrážka) (viz body 241–243, 252, 268)
      14.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Polehčující okolnosti – Jednání odchylující se od dohodnutého
            jednání v rámci kartelové dohody – Posouzení (Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3) (viz body
            269, 271–272)
      15.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Zohlednění spolupráce obviněného podniku s Komisí mimo rámec stanovený
            sdělením o spolupráci – Podmínky – Meze (Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3 a 2002/C 45/03,
            bod 23, písm. b) třetí pododstavec) (viz body 283, 285)
      16.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí o uložení pokut – Povinnost odůvodnění – Rozsah – Uvedení prvků posouzení, které
            umožnily Komisi vymezit závažnost a délku trvání protiprávního jednání (Článek 253 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst.
            3) (viz body 297, 299)
      17.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Odrazující povaha – Kritéria hodnocení faktoru odrazení (Nařízení Rady č.
            1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03) (viz body 305–306)
      18.                     Hospodářská soutěž – Právní předpisy Společenství – Porušení – Přičtení odpovědnosti – Převod jednoho odvětví činnosti – Právnická
            osoba odpovědná za provoz podniku v okamžiku, kdy došlo k protiprávnímu jednání (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 308, 310)
      Předmět

               Jednak návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise C(2006) 1766 final ze dne 3. května 2006 v řízení podle článku 81 [ES]
                  a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/F/38.620 – peroxid vodíku a perboritan), a jednak návrh na snížení pokuty uložené žalobkyni

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Solvey Solexis SpA se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 12. září 2006.#M. G. Eman a O. B. Sevinger proti College van burgemeester en wethouders van Den Haag.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van State - Nizozemsko.#Evropský parlament - Volby - Právo volit - Podmínka bydliště v Nizozemsku pro nizozemské občany Aruby - Občanství Unie.#Věc C-300/04.

text:
      Věc C-300/04
      M. G. Eman a O. B. Sevinger
      v.
      College van burgemeester en wethouders van Den Haag
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State)
      „Evropský parlament – Volby – Právo volit – Podmínka bydliště v Nizozemsku pro nizozemské občany Aruby – Občanství Unie“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 6. dubna 2006
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 12. září 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Občanství Evropské unie – Ustanovení Smlouvy – Rozsah osobní působnosti
      (Článek 17 ES a čl. 299 odst. 3 ES)
      2.     Parlament – Volby – Právo volit a být volen – Oprávněné osoby
      (Články 19 ES, 189 ES a 190 ES; Akt o volbě členů Evropského parlamentu ve všeobecných a přímých volbách)
      3.     Přidružení zámořských zemí a území – Nepoužitelnost obecných ustanovení Smlouvy bez výslovného odkazu
      (Článek 19 odst.2 ES, články 182 ES, 189 ES a 190 ES)
      4.     Parlament – Volby – Osoba vyloučená z účasti z důvodu vnitrostátního předpisu neslučitelného s právem Společenství
      5.     Právo Společenství – Práva poskytnutá jednotlivcům – Porušení členským státem – Povinnost nahradit újmu způsobenou jednotlivcům

      1.     Osoby, které mají státní příslušnost členského státu a mají pobyt nebo bydliště na území, které patří mezi zámořské země a
         území ve smyslu čl. 299 odst. 3 ES, se mohou dovolávat práv přiznaných občanům Unie v části druhé Smlouvy o ES.

      (viz bod 29, výrok 1)
      2.     Za současného stavu práva Společenství spadá určení nositelů práva volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu do
         pravomoci každého členského státu při respektování práva Společenství.

      Ani články 189 ES a 190 ES, ani akt o volbě členů Evropského parlamentu ve všeobecných a přímých volbách totiž výslovně a
         přesně neuvádějí, kdo má právo volit a být volen do Evropského parlamentu. Z článků 189 ES a 190 ES týkajících se Evropského
         parlamentu, které uvádějí, že Evropský parlament se skládá ze zástupců lidu členských států, tak v tomto ohledu nelze vyvodit
         žádný jasný závěr, jelikož výraz „lid“, který není definován, může mít v různých členských státech a různých jazycích Unie
         různý význam. Krom toho ustanovení části druhé Smlouvy týkající se občanství Unie nepřiznávají občanům Unie nepodmíněné právo
         volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu. Článek 19 odst. 2 ES se totiž ve vztahu k tomuto právu volit a být
         volen omezuje na použití zásady zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti.

      V důsledku toho za současného stavu práva Společenství nic nebrání tomu, aby členské státy definovaly při respektování práva
         Společenství podmínky práva volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu odkazem na kritérium bydliště na území,
         na kterém se volby konají.

      Zásada rovného zacházení nicméně brání tomu, aby důsledkem zvolených kritérií bylo rozdílné zacházení mezi státními příslušníky,
         kteří se nacházejí ve srovnatelných situacích, aniž by bylo toto rozdílné zacházení objektivně odůvodněno.

      (viz body 44–45, 52–53, 61, výrok 2)
      3.     Zámořské země a území (ZZÚ) jsou předmětem zvláštního systému přidružení, který je stanoven v části čtvrté Smlouvy (články
         182 ES až 188 ES), takže se na ně bez výslovného odkazu nevztahují obecná ustanovení Smlouvy.

      Z toho vyplývá, že články 189 ES a 190 ES týkající se Evropského parlamentu se na tyto země a tato území nevztahují a že v
         nich členské státy nejsou povinny konat volby do Evropského parlamentu.

      Krom toho, čl. 19 odst. 2 ES, který ve vztahu k právu volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu uplatňuje zásadu
         zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, se nevztahuje na občana Unie majícího bydliště v ZZÚ, který zamýšlí vykonat
         své právo volit v členském státě, jehož je státním příslušníkem.

      (viz body 44, 46–47, 53)
      4.     Při neexistenci právní úpravy Společenství v oblasti sporů ohledně práva volit a být volen do Evropského parlamentu je věcí
         vnitrostátního práva každého členského státu definovat opatření umožňující nápravu osobě, která nebyla z důvodu vnitrostátního
         předpisu neslučitelného s právem Společenství zapsána do seznamu voličů pro volby členů Evropského parlamentu konané dne 10.
         června 2004, a byla tedy z účasti na těchto volbách vyloučena. Tato opatření, která mohou zahrnovat náhradu škody způsobené
         porušením práva Společenství, jež je přičitatelné státu, nesmějí být méně příznivá než ta, která se týkají obdobných řízení
         na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), ani nesmějí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv
         přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity).

      (viz body 67, 71, výrok 3)
      5.     Zásada odpovědnosti členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušeními práva Společenství, jež jsou mu přičítány,
         je vlastní systému Smlouvy, a členský stát je tak povinen nahradit způsobené škody, pokud porušená právní norma přiznává práva
         jednotlivcům, porušení je dostatečně závažné a existuje přímá příčinná souvislost mezi porušením povinnosti, která je uložena
         státu, a škodou způsobenou poškozeným, aniž by však bylo vyloučeno, že odpovědnost státu může být založena za méně omezujících
         podmínek na základě vnitrostátního práva.

      S výhradou práva na náhradu škody, které je stanoveno přímo v právu Společenství, pokud jsou podmínky uvedené v předchozím
         bodě splněny, je věcí státu, aby v rámci vnitrostátního práva upravujícího odpovědnost napravil důsledky vzniklé škody, přičemž
         podmínky stanovené vnitrostátními předpisy v oblasti náhrady škody nemohou být méně příznivé než podmínky, které se týkající
         obdobných stížností vnitřní povahy, a nemohou být stanoveny tak, že by v praxi znemožňovaly či nadměrně ztěžovaly získání
         náhrady škody.

       (viz body 69–70)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      12. září 2006(*)

      „Evropský parlament – Volby – Právo volit – Podmínka bydliště v Nizozemsku pro nizozemské občany Aruby – Občanství Unie“
      Ve věci C‑300/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Raad van State (Nizozemsko)
         ze dne 13. července 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 15. července 2004, v řízení

      M. G. Eman,
      O. B. Sevinger
      proti
      College van burgemeester en wethouders van Den Haag,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (zpravodaj), K. Schiemann a J. Makarczyk, předsedové
         senátů, J.-P. Puissochet, P. Kūris, E. Juhász, E. Levits a A. Ó Caoimh, soudci,

      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. července 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za M. G. Emana a O. B. Sevingera A. G. Croesem,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a C. M. Wissels, jako zmocněnkyněmi,
      –       za španělskou vládu N. Díaz Abad a F. Díez Morenem, jako zmocněnci,
      –       za francouzskou vládu R. Abrahamem, G. de Berguesem, E. Puisaisem a C. Jurgensenem, jako zmocněnci,
      –       za vládu Spojeného království Velké Británie a Severního Irska R. Caudwell, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s D. Andersonem
         a D. Wyattem, QC, jakož i M. Chamberlainem, barrister,

      –       za Komisi Evropských společenství C. Ladenburgerem a P. van Nuffelem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 6. dubna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 17 ES, čl. 19 odst. 2 ES, článků 189 ES a 190 ES a čl. 299 odst. 3 ES.
      2       Tato žádost byla podána ve sporu mezi M. G. Emanem a O. B. Sevingerem (dále jen „odvolatelé v původním řízení“), oba nizozemské
         státní příslušnosti s bydlištěm v Oranjestad (Aruba), na jedné straně a College van burgemeester en wethouders van Den Haag
         (Nizozemsko) na straně druhé ohledně toho, že posledně uvedený zamítl jejich žádost o zápis do seznamu voličů pro volby členů
         Evropského parlamentu konané dne 10. června 2004.

       Právní rámec
       Mezinárodní právo
      3       Článek 3 protokolu č. 1 k evropské Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950
         (dále jen „protokol č. 1 k EÚLP“) zní následovně:

      „Vysoké smluvní strany se zavazují konat v rozumných intervalech svobodné volby s tajným hlasováním za podmínek, které zajistí
         svobodné vyjádření názorů lidu při volbě zákonodárného sboru.“

       Právo Společenství
      4       Podle článku 17 ES:
      „1.      Zavádí se občanství Unie. Každá osoba, která má státní příslušnost členského státu, je občanem Unie. Občanství Unie doplňuje
         státní příslušnost členského státu, ale nenahrazuje ji.

      2.      Občané Unie mají práva a povinnosti stanovené touto smlouvou.“
      5       Článek 19 odst. 2 ES stanoví:
      „Aniž je dotčen čl. 190 odst. 4 a pravidla přijatá k jeho provedení, má každý občan Unie mající bydliště v členském státě,
         jehož není státním příslušníkem, právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu v členském státě, v němž má bydliště,
         za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu. […]“

      6       V souladu s tímto ustanovením Rada Evropské unie přijala směrnici 93/109/ES ze dne 6. prosince 1993, kterou se stanoví pravidla
         pro výkon práva volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu občanů Unie, kteří mají bydliště v některém členském
         státě a nejsou jeho státními příslušníky (Úř. věst. L 329, s. 34; Zvl. vyd. 20/01, s. 7). Tato směrnice ve svém čl. 3 prvním
         pododstavci stanoví:

      „Každá osoba, která k rozhodnému dni
      a)      je občanem Unie ve smyslu čl. 8 odst. 1 druhého pododstavce Smlouvy a
      b)      není státním příslušníkem členského státu bydliště, ale splňuje podmínky, které členský stát bydliště stanoví pro právo volit
         a být volen vlastním státním příslušníkům,

      má právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu v členském státě bydliště, pokud nebyla na základě článků 6
         a 7 tohoto práva zbavena.“

      7       Článek 5 směrnice 93/109 stanoví:
      „Pokud jsou státní příslušníci členského státu bydliště povinni pro výkon práva volit nebo být volen mít ve volebním obvodu
         členského státu bydliště po určitou minimální dobu, považuje se tato podmínka u voličů Společenství a občanů Společenství
         oprávněných kandidovat za splněnou, pokud měli po odpovídající dobu bydliště v jiných členských státech. Uplatněním tohoto
         ustanovení nejsou dotčeny zvláštní podmínky týkající se délky pobytu v daném volebním okrsku nebo správním obvodu.“

      8       Článek 189 první pododstavec ES stanoví:
      „Evropský parlament se skládá ze zástupců lidu států sdružených ve Společenství a vykonává pravomoci, které mu tato smlouva
         svěřuje.“

      9       Článek 190 ES zní následovně:
      „1. Zastupitelé zastupující v Evropském parlamentu lid členských států sdružených ve Společenství jsou voleni ve všeobecných
         a přímých volbách.

      […]
      4. Evropský parlament vypracuje návrh na všeobecné a přímé volby konané jednotným postupem ve všech členských státech nebo
         podle zásad společných všem členským státům.

      Rada přijme jednomyslně po obdržení souhlasu Evropského parlamentu, vyjádřeného většinou hlasů všech jeho členů, odpovídající
         ustanovení a doporučí členským státům jejich přijetí v souladu s jejich ústavními předpisy.

      [...]“
      10     Článek 8 Aktu o volbě členů Evropského parlamentu ve všeobecných a přímých volbách, jenž je připojen k rozhodnutí Rady 76/787/ESUO,
         EHS, Euratom ze dne 20. září 1976 (Úř. věst. L 278, s. 1), ve znění rozhodnutí Rady 2002/772/ES, Euratom ze dne 25. června
         2002 a ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 283, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 137, dále jen „akt z roku 1976“), stanoví:

      „S výhradou ustanovení tohoto aktu se volební postup v každém členském státě řídí vnitrostátními předpisy.
      Těmito vnitrostátními předpisy, jež mohou případně zohledňovat zvláštnosti v členských státech, nesmí být celkově dotčen poměrný
         charakter volebního systému.“

      11     Článek 12 uvedeného aktu zní následovně:
      „Evropský parlament ověřuje mandáty svých členů. K tomuto účelu přihlíží k výsledkům úředně vyhlášeným členskými státy a rozhoduje
         všechny spory, které vznikají na základě tohoto aktu a které nevznikají na základě ustanovení vnitrostátních předpisů, na
         něž tento akt odkazuje.“ (neoficiální překlad)

      12     Podle článku 299 ES:
      „1. Tato smlouva se vztahuje na […] Nizozemské království, […].
      2. Ustanovení této smlouvy se vztahují na francouzské zámořské departementy, Azory, Madeiru a Kanárské ostrovy.
      […]
      3. Na zámořské země a území uvedené v příloze II této smlouvy se vztahuje zvláštní systém přidružení, který je stanoven v části
         čtvrté této smlouvy.

      […]“
      13     Aruba a nizozemské Antily jsou uvedeny na seznamu v příloze II Smlouvy o ES, nazvané „Zámořské země a území, na něž se vztahuje
         část čtvrtá Smlouvy“.

       Vnitrostátní právo
      14     Článek B 1 nizozemského volebního zákona (Nederlandse Kieswet) stanoví, pokud jde o volby členů poslanecké sněmovny Nizozemského
         parlamentu (Tweede Kamer der Staten-Generaal):

      „Členové Tweede Kamer der Staten-Generaal jsou voleni nizozemskými státními příslušníky ke dni podání kandidatur, kteří dosáhli
         věku 18 let v den konání voleb, s výjimkou těch, kteří mají své skutečné bydliště na Nizozemských Antilách nebo Arubě ke dni
         podání kandidatur.

      2.       Tato výjimka neplatí pro:
      a)      nizozemského státního příslušníka, který měl bydliště v Nizozemsku alespoň deset let;
      b)      nizozemského státního příslušníka, který pracuje v nizozemské veřejné službě na Nizozemských Antilách nebo Arubě, jakož i pro
         jeho manžela nebo manželku, registrovaného partnera nebo společníka a jeho děti za podmínky, že s ním žijí ve společné domácnosti.“

      15     Článek Y 3 uvedeného zákona stanoví, pokud jde o volby členů Evropského parlamentu:
      „Právo volit mají:
      a)      osoby, které mají právo volit ve volbách členů Tweede Kamer der Staten-Generaal;
      b)      jiní než nizozemští státní příslušníci, jsou-li státními příslušníky jiného státu Evropské unie, za podmínky, že
      1°       mají své skutečné bydliště v Nizozemsku ke dni podání kandidatur,
      2°       dosáhli věku 18 let v den konání voleb a
      3°       nebyli práva volit zbaveni v Nizozemsku nebo ve členském státě, jehož jsou státními příslušníky.“
       Předběžné otázky
      16     V rámci sporu před předkládajícím soudem odvolatelé v původním řízení zpochybňují zamítnutí svého zápisu do seznamu voličů
         pro volby členů Evropského parlamentu z toho důvodu, že mají bydliště na Arubě. Uplatňují, že v souladu s čl. 17 odst. 1 ES
         jsou občany Evropské unie. Tvrdí, že čl. 19 odst. 2 ES, vykládaný ve světle článku 3 protokolu č. 1 k EÚLP, jim přiznává právo
         volit ve volbách do Evropského parlamentu, i když mají bydliště na území, které je uvedeno na seznamu zámořských zemí a území
         (dále jen „ZZÚ“) obsaženém v příloze II Smlouvy.

      17     Předkládající soud uznává, že jelikož volby členů Evropského parlamentu se již konaly, je příliš pozdě na to, aby rozhodnutí
         zrušující zamítnutí zápisu odvolatelů v původním řízení do seznamu voličů mohlo dotyčným osobám umožnit se těchto voleb zúčastnit.
         Nevylučuje nicméně, že jim musí být na základě práva Společenství poskytnuta náprava („rechtsherstel“).

      18     Za těchto podmínek se Raad van State rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)      Vztahuje se část druhá Smlouvy na osoby, které mají státní příslušnost členského státu a mají pobyt nebo bydliště na území,
         které patří mezi ZZÚ ve smyslu čl. 299 odst. 3 ES a které s tímto členským státem udržuje zvláštní vztahy?

      2)      V případě, že je třeba na první otázku odpovědět záporně, mohou členské státy vzhledem k čl. 17 odst. 1 větě druhé ES udělit
         státní příslušnost osobám, které mají pobyt nebo bydliště v ZZÚ ve smyslu čl. 299 odst. 3 ES?

      3)      Je třeba čl. 19 odst. 2 ES, ve světle článku 189 ES a čl. 190 odst. 1 ES vykládat v tom smyslu, že – nehledě na nikoliv neobvyklé
         výjimky ve vnitrostátních právních řádech spojené zejména se ztrátou práva volit z důvodu trestněprávního odsouzení nebo z důvodu
         nezpůsobilosti k právním úkonům – je na základě právního postavení občana Unie majícího pobyt nebo bydliště v ZZÚ bez dalšího
         přiznáno právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu?

      4)      Brání ustanovení článku 17 ES a čl. 19 odst. 2 ES, ve vzájemném spojení, posuzována ve světle čl. 3 prvního pododstavce protokolu
         [č. 1 k EÚLP], jak je vykládán Evropským soudem pro lidská práva, tomu, aby osoby, které nejsou občany Unie, měly právo volit
         a být volen ve volbách do Evropského parlamentu?

      5)      Stanoví právo Společenství požadavky na způsob nápravy [rechtsherstel], která má být poskytnuta, v případě, že vnitrostátní
         soud – zejména s ohledem na odpovědi Soudního dvora na výše uvedené otázky – bude mít za to, že v souvislosti s volbami konanými
         dne 10. června 2004 nebyl v rozporu s právem proveden zápis osob, které mají pobyt nebo bydliště na Nizozemských Antilách
         nebo Arubě a které mají nizozemskou státní příslušnost?“

       Řízení před Soudním dvorem
      19     Samostatným dopisem ze dne 13. července 2004, jakož i dopisem ze dne 22. února 2005 Raad van State požádal Soudní dvůr o projednání
         žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve zrychleném řízení na základě čl. 104a prvního pododstavce jednacího řádu. Usneseními
         předsedy Soudního dvora ze dne 23. srpna 2004 a 18. března 2005 byly tyto žádosti zamítnuty.

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      20     Svou první otázkou se Raad van State táže, zda se část druhá Smlouvy týkající se občanství Unie vztahuje na osoby, které mají
         státní příslušnost členského státu a mají pobyt nebo bydliště na území, které patří mezi ZZÚ ve smyslu čl. 299 odst. 3 ES.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      21     Účastníci původního řízení, jakož i vláda Spojeného království a Komise Evropských společenství tvrdí, že část druhá Smlouvy
         se vztahuje na osoby, které mají státní příslušnost členského státu a mají pobyt nebo bydliště na území, které patří mezi
         ZZÚ. Zdůrazňují, že čl. 17 odst. 2 ES neukládá pro nabytí občanství Unie a práv přiznaných Smlouvou žádnou jinou podmínku
         než státní příslušnost členského státu. Nemá proto význam, zda má státní příslušník členského státu bydliště ve třetí zemi
         nebo v ZZÚ.

      22     Nizozemská vláda předem uplatňuje, že v souladu se Statuut van het Koninkrijk der Nederlanden de 1954 (dále jen „Statuut“)
         se Nizozemské království skládá ze tří zemí, a sice Nizozemska, Nizozemských Antil a Aruby. Článek 41 Statuut stanoví, že
         tyto tři země „samostatně spravují vlastní záležitosti“. Nizozemsko má tak vlastní Ústavu a Nizozemské Antily a Aruba svou
         vlastní Staatsregeling. V Království má každá země vlastní parlament a správu a s výjimkou „záležitostí Království“, tak jak
         jsou stanoveny ve Statuut, své vlastní zákonodárné pravomoci.

      23     Státní příslušnost je „záležitostí Království“ a její udělení je upraveno zákonem Království o nizozemské státní příslušnosti
         (Rijkswet op het Nederlanderschap). Jedná se o „jednotnou státní příslušnost“, tedy bez rozdílu, zda se jedná obyvatele Aruby,
         či obyvatele Nizozemska, který se nachází mimo Království.

      24     Vnější vztahy jsou rovněž „záležitostí Království“. Jedině Nizozemské království má mezinárodně právní subjektivitu. V mezinárodních
         úmluvách je nicméně Království oprávněno uzavírat smlouvy pro každou zemi zvlášť. V praxi se to projevuje zmínkami „Nizozemské
         království (za Nizozemsko)“, „Nizozemské království (za Nizozemské Antily)“ nebo „Nizozemské království (za Arubu)“. Z právního
         hlediska z toho vyplývá, že smlouva zavazuje jen dotčenou zemi. Nizozemská vláda v tomto ohledu upřesňuje, že Smlouva o EHS
         ve svém původním znění byla ratifikována výlučně pro evropské území Království a pro Novou Guineu, tedy se zmínkou „za Nizozemské
         království (za Nizozemsko a Novou Guineu)“. Předkládá krom toho ratifikační listinu Smlouvy o Evropské unii, schválenou Královnou
         „za Nizozemské království (za Nizozemsko)“.

      25     Podle nizozemské vlády by měla být územní působnost Smlouvy o ES, a zejména její části druhé, určena v souladu s článkem 299 ES,
         ale rovněž s ohledem na ratifikační listiny Smlouvy. Z přezkumu těchto listin přitom vyplývá, že jak původní Smlouva, tak
         i Smlouva o Evropské unii nebyly za Arubu ratifikovány. Smlouva o ES se tedy na území této země nevztahuje, s výjimkou zvláštního
         systému přidružení, který je stanoven v její části čtvrté.

      26     Skutečnost, že Nizozemské království zavedlo jednotnou státní příslušnost nemá v tomto ohledu vliv. Nizozemský státní příslušník
         Aruby nebo Nizozemských Antil sice má nizozemskou státní příslušnost, a je v důsledku toho občanem Unie, ale neznamená to,
         že má rovněž v každém okamžiku veškerá práva spojená s občanstvím Unie. Jakmile se dotyčná osoba nachází na území Aruby nebo
         Nizozemských Antil, Smlouva na jeho situaci nepůsobí žádné účinky. Pokud by nicméně opustila území Aruby nebo Nizozemských
         Antil, mohla by si nárokovat práva spojená s občanstvím Unie.

       Odpověď Soudního dvora
      27     Článek 17 odst. 1 druhá věta ES stanoví, že [k]aždá osoba, která má příslušnost členského státu, je občanem Unie“. V tomto
         ohledu je nerozhodné, zda má státní příslušník členského státu pobyt nebo bydliště na území, které patří mezi ZZÚ ve smyslu
         čl. 229 odst. 3 ES.

      28     Článek 17 odst. 2 ES krom toho stanoví, že občané Unie mají práva a povinnosti stanovené Smlouvou.
      29     Z toho vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že osoby, které mají státní příslušnost členského státu a mají
         pobyt nebo bydliště na území, které patří mezi ZZÚ ve smyslu čl. 299 odst. 3 ES, se mohou dovolávat práv přiznaných občanům
         Unie v části druhé Smlouvy.

       Ke druhé otázce
      30     Tato otázka, která se týká práva členských států, vzhledem k čl. 17 odst. 1 druhé větě ES, udělit státní příslušnost osobám,
         které mají pobyt nebo bydliště v ZZÚ ve smyslu čl. 299 odst. 3 ES, byla položena pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k závěru,
         že část druhá Smlouvy se nevztahuje na osobu mající státní příslušnost členského státu, pokud má pobyt nebo bydliště na území,
         které patří mezi ZZÚ.

      31     Vzhledem k odpovědi poskytnuté na první otázku není namístě odpovídat na druhou otázku.
       Ke třetí otázce
      32     Svou třetí otázkou se Raad van State táže, zda je třeba čl. 19 odst. 2 ES, ve světle článku 189 ES a čl. 190 odst. 1 ES, vykládat
         v tom smyslu, že občan Unie mající bydliště v ZZÚ má právo volit a být volen do Evropského parlamentu.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      33     Odvolatelé v původním řízení uplatňují, že i když je Aruba ZZÚ ve smyslu Smlouvy, podléhá právním předpisům patřícím mezi
         záležitosti Království, jako jsou například obrana nebo vnější vztahy, které jsou ovlivněny právem Společenství. Vnitrostátní
         právní předpisy jsou rovněž ovlivněny právní úpravou Společenství, což by odůvodnilo to, aby nizozemští státní příslušníci
         Aruby mohli hlasovat ve volbách členů Evropského parlamentu v souladu s článkem 3 protokolu č. 1 k EÚLP. Zdůrazňují rovněž
         diskriminaci, jejímž předmětem jsou nizozemští státní příslušníci Aruby a Nizozemských Antil. Jako příklad uplatňují, že podle
         toho, zda má nizozemský státní příslušník Antil bydliště ve francouzské, či nizozemské části ostrova Svatého Martina, má,
         nebo nemá právo volit.

      34     Nizozemská vláda upřesňuje, že právo volit není záležitostí Království, ale spadá do pravomoci země ve smyslu Statuut. Článek
         46 Statuut v tomto ohledu stanoví, že zastupující sbory země jsou voleny nizozemskými státními příslušníky majícími bydliště
         v dotčené zemi. Odstavec 2 tohoto článku ponechává zemím možnost udělit právo volit nizozemským státním příslušníkům, kteří
         nemají bydliště v dotyčné zemi. Nizozemský volební zákon tuto posledně uvedenou možnost v omezeném rozsahu využil, když udělil
         právo volit nizozemským státním příslušníkům majícím bydliště na Arubě a Nizozemských Antilách, kteří měli bydliště nejméně
         deset let v Nizozemsku.

      35     Nizozemská a francouzská vláda a vláda Spojeného království, jakož i Komise se domnívají, že právo Společenství nevyžaduje,
         aby bylo právo volit uděleno státním příslušníkům členských států, kteří nemají bydliště na území, na něž se vztahují právní
         předpisy Společenství. Státní příslušník členského státu mající bydliště v ZZÚ si takové právo nemůže nárokovat na základě
         čl. 19 odst. 2 ES, který má pouze zajistit právo volit občanům Unie, majícím bydliště v členském státě, jehož nejsou státními
         příslušníky, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto členského státu.

      36     Nizozemská vláda a vláda Spojeného království, jakož i Komise krom toho připomínají, že článek 189 ES a čl. 190 odst. 1 ES
         se jakožto obecná ustanovení Smlouvy nevztahují na ZZÚ, s výjimkou výslovného odkazu (rozsudky ze dne 12. února 1992, Leplat,
         C‑260/90, Recueil, s. I‑643, bod 10, a ze dne 22. listopadu 2001, Nizozemsko v. Rada, C‑110/97, Recueil, s. I‑8763, bod 49).
         Domnívají se, že s ohledem na skutečnost, že se Smlouva nevztahuje na Arubu a že v rámci přidružení se ZZÚ nemá Evropský parlament
         žádnou úlohu, nemůže být Evropský parlament kvalifikován jako „zákonodárný sbor“ ve smyslu článku 3 protokolu č. 1 k EÚLP,
         jehož voleb by se měly právo účastnit osoby s bydlištěm v ZZÚ (viz ESLP, rozsudek Matthews v. Spojené království ze dne 18. února
         1999, Sbírka rozsudků a rozhodnutí  1999-I).

      37     V každém případě Společenství pouze částečně vykonalo pravomoc, kterou mu přiznává čl. 190 odst. 4 ES za účelem stanovení
         jednotného volebního postupu. Akt z roku 1976 neobsahuje žádné ustanovení stanovící, kdo je nositelem práva volit, takže jsou
         použitelné pouze vnitrostátní právní předpisy. Tyto předpisy mohou stanovit zejména podmínku bydliště.

      38     Nizozemská a francouzská vláda a vláda Spojeného království, jakož i Komise se domnívají, že právo Společenství nicméně nebrání
         tomu, aby členské státy přiznaly právo volit občanům Unie, kteří mají bydliště ve třetí zemi nebo ZZÚ. Francouzská vláda v tomto
         ohledu upřesňuje, že francouzský zákon o volbách členů Evropského parlamentu odkazuje na francouzský volební zákoník, který
         nečiní žádný rozdíl mezi francouzskými státními příslušníky, kteří mají bydliště v metropolitní Francii a ostatními francouzskými
         státními příslušníky. Francouzští státní příslušníci, kteří mají bydliště v zámořském departementu nebo v ZZÚ, se tak účastní
         voleb do Evropského parlamentu za stejných podmínek jako francouzští státní příslušníci s bydlištěm v metropolitní Francii.

      39     Komise však připomíná, že členské státy jsou povinny přihlédnout k obecným právním zásadám Společenství. Na základě obecné
         zásady rovného zacházení by měl vnitrostátní zákonodárce, který se rozhodne rozšířit právo volit ve volbách do Evropského
         parlamentu na své státní příslušníky, kteří mají bydliště ve třetí zemi, rovněž poskytnout toto právo volit svým státním příslušníkům,
         kteří mají bydliště v ZZÚ. Měl by tak učinit a fortiori z důvodu zvláštního vztahu, který pojí ZZÚ ke Společenství. Jelikož nizozemský zákonodárce v projednávaném případě přiznává
         všem nizozemským státním příslušníkům, kteří nemají bydliště na Arubě nebo na Nizozemských Antilách, bez ohledu na jejich
         bydliště, právo účastnit se uvedených voleb, toto právo by mělo být rovněž poskytnuto nizozemským státním příslušníkům Aruby
         nebo Nizozemských Antil. V opačném případě zakládají právní předpisy neodůvodněnou diskriminaci mezi nizozemským státním příslušníkem,
         který má bydliště například v New Yorku, a tím, který má bydliště na Arubě.

       Odpověď Soudního dvora
      40     Je nutno konstatovat, že ustanovení Smlouvy neobsahují pravidlo výslovně a přesně definující nositele práva volit a být volen
         do Evropského parlamentu.

      41     Článek 190 odst. 4 ES se vztahuje k postupu týkajícímu se těchto voleb. Podle tohoto ustanovení se konají všeobecné a přímé
         volby jednotným postupem ve všech členských státech nebo podle zásad společných všem členským státům.

      42     Akt z roku 1976 ve svém článku 1 stanoví, že členové Evropského parlamentu jsou voleni podle zásad poměrného zastoupení a že
         volby probíhají všeobecným a přímým hlasováním a musí být svobodné a tajné. Podle článku 8 aktu z roku 1976 se s výhradou
         ustanovení tohoto aktu volební postup v každém členském státě řídí vnitrostátními předpisy, ale těmito vnitrostátními předpisy,
         jež mohou případně zohledňovat zvláštnosti v členských státech, nesmí být celkově dotčen poměrný charakter volebního systému.

      43     Ani článek 190 ES, ani akt z roku 1976 nicméně výslovně a přesně neurčují, kdo má právo volit a být volen do Evropského parlamentu.
      44     Žádný jasný závěr nelze v tomto ohledu vyvodit z článků 189 ES a 190 ES týkajících se Evropského parlamentu, které uvádějí,
         že Evropský parlament se skládá ze zástupců lidu členských států, jelikož výraz „lid“, který není definován, může mít v různých
         členských státech a různých jazycích Unie různý význam.

      45     Z těchto úvah vyplývá, že za současného stavu práva Společenství spadá určení nositelů práva volit a být volen do pravomoci
         každého členského státu při respektování práva Společenství. Je třeba nicméně ověřit, zda toto právo brání takové situaci,
         jako je ta, o kterou jde ve věci v původním řízení, ve které nizozemští státní příslušníci mající bydliště na Arubě nemají
         právo volit a být volen do Evropského parlamentu.

      46     Zaprvé je třeba připomenout, že ZZÚ jsou předmětem zvláštního systému přidružení, který je stanoven v části čtvrté Smlouvy
         (články 182 ES až 188 ES), takže se na ně bez výslovného odkazu nevztahují obecná ustanovení Smlouvy (viz výše uvedené rozsudky
         Leplat, bod 10, a Nizozemsko v. Rada, bod 49).

      47     Z toho vyplývá, že články 189 ES a 190 ES se na tyto země a území nevztahují a že v nich členské státy nejsou povinny konat
         volby do Evropského parlamentu.

      48     Článek 3 protokolu č. 1 k EÚLP tomuto výkladu nebrání. Jelikož se totiž ustanovení Smlouvy na ZZÚ nevztahují, Evropský parlament
         nemůže být považován za „zákonodárný sbor“ těchto zemí a území ve smyslu tohoto ustanovení. Naproti tomu obyvatelstvo těchto
         zemí a území se může vyjadřovat v orgánech vytvořených v rámci přidružení mezi Společenstvím a ZZÚ prostřednictvím orgánů,
         které ho zastupují.

      49     V tomto ohledu nelze platně namítat, že právo Společenství má vliv na právo použitelné na Arubě. Tento vliv může totiž vyplývat
         z ustanovení práva Společenství, která se stala použitelnými na ZZÚ v rámci přidružení. Pokud jde o ostatní předpisy tohoto
         práva, jak uvedl generální advokát v bodě 161 svého stanoviska odkazem na bod 34 výše uvedeného rozsudku Matthews v. Spojené
         království, nepřímý dopad právních předpisů nestačí pro přijetí závěru, že se tyto právní předpisy dotýkají obyvatelstva stejným
         způsobem jako právní předpisy přijaté místním zákonodárným shromážděním.

      50     Nelze argumentovat ani skutečností, že jiné členské státy konají volby do Evropského parlamentu v ZZÚ, se kterými udržují
         zvláštní vztahy. Při neexistenci zvláštních ustanovení ve Smlouvě v tomto ohledu je totiž věcí členských států přijmout pravidla
         co nejlépe uzpůsobená jejich ústavnímu systému.

      51     Pokud jde zadruhé o právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu konaných v Nizozemsku, toto právo je určeno
         nizozemským volebním zákonem a obsahuje stejné podmínky jako pro volby členů poslanecké sněmovny Nizozemského parlamentu,
         tedy, že toto právo volit a být volen není přiznáno zejména nizozemským státním příslušníkům, kteří mají své skutečné bydliště
         na Nizozemských Antilách nebo Arubě.

      52     Jak již bylo připomenuto v bodech 41 až 44 tohoto rozsudku, ani články 189 ES a 190 ES, ani akt z roku 1976 výslovně a přesně
         neuvádějí, kdo má právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu. Krom toho ustanovení části druhé Smlouvy týkající
         se občanství Unie nepřiznávají občanům Unie nepodmíněné právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu.

      53     Článek 19 odst. 2 ES, na který je odkazováno v předběžné otázce, se totiž omezuje na použití zásady zákazu diskriminace na
         základě státní příslušnosti na toto právo volit a být volen, tím, že stanoví, že každý občan Unie mající bydliště v členském
         státě, jehož není státním příslušníkem, má právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu v členském státě, v němž
         má bydliště, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu. Článek 3 první pododstavec písm. b) směrnice 93/109
         v tomto ohledu upřesňuje, že každý občan Unie, který není státním příslušníkem členského státu bydliště, ale splňuje podmínky,
         které tento stát stanoví pro právo volit a být volen vlastním státním příslušníkům, má právo volit a být volen v tomto státě.
         Stejně tak článek 5 uvedené směrnice je jasně založen na předpokladu, že členský stát může stanovit délku pobytu „ve volebním
         obvodu“ jako podmínku práva volit. Z tohoto přezkumu čl. 19 odst. 2 ES a předpisů přijatých k jeho provedení vyplývá, že se
         toto ustanovení Smlouvy nevztahuje na občana Unie majícího bydliště v ZZÚ, který zamýšlí vykonat své právo volit v členském
         státě, jehož je státním příslušníkem.

      54     Jak uvedl generální advokát v bodech 157 a 158 svého stanoviska, článek 3 protokolu č. 1 k EÚLP nebrání tomu, aby smluvní
         státy stanovily kritérium bydliště za účelem omezení okruhu nositelů práva volit a být volen. Evropský soud pro lidská práva
         se v tomto ohledu domníval, když rozhodoval o právu volit, že povinnost mít bydliště v tuzemsku proto, aby osoba mohla volit,
         je podmínkou, která není sama o sobě nepřiměřená nebo svévolná a která je odůvodněna několika důvody (ESLP, rozsudek Melnitchenko
         v. Ukrajina ze dne 19. října 2004, Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2004-X, § 56). Uznal krom toho, že pro volitelnost mohou být stanoveny přísnější podmínky než pro právo volit (výše uvedený
         rozsudek Melnitchenko v. Ukrajina, § 57).

      55     S ohledem na tyto skutečnosti se v zásadě nejeví, že by kritérium spojené s bydlištěm bylo nepřiměřené za účelem určení, kdo
         má právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu.

      56     Odvolatelé v původním řízení, jakož i Komise však uplatňují, že nizozemský volební zákon porušuje zásadu rovného zacházení
         tím, že přiznává právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu všem nizozemským státním příslušníkům majícím
         bydliště ve třetí zemi, zatímco takové právo není přiznáno nizozemským státním příslušníkům majícím bydliště na Nizozemských
         Antilách nebo Arubě.

      57     V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada rovného zacházení nebo zákazu diskriminace, která je jednou z obecných právních
         zásad Společenství, vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li
         takové zacházení objektivně odůvodněno (rozsudky ze dne 6. prosince 2005, ABNA a další, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04,
         Sb. rozh. s. I‑10423, bod 63, a ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04, Sb. rozh. s. I‑403, bod 95).

      58     V projednávaném případě jsou relevantními srovnávanými prvky nizozemský státní příslušník mající bydliště na Nizozemských
         Antilách nebo Arubě a nizozemský státní příslušník mající bydliště ve třetí zemi. Pro tyto osoby je společné, že jsou nizozemskými
         státními příslušníky a nemají bydliště na území Nizozemska. Existuje mezi nimi nicméně rozdílné zacházení, jelikož druhý z nich
         má právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu konaných v Nizozemsku, zatímco první takové právo nemá. Takové
         rozdílné zacházení musí být objektivně odůvodněno.

      59     Při jednání nizozemská vláda upřesnila, že cílem nizozemského volebního zákona bylo umožnit nizozemským státním příslušníkům
         Nizozemska majícím bydliště v zahraničí volit, jelikož se předpokládá, že tito občané mají stále vztahy s nizozemskou společností.
         Z vysvětlení podaných uvedenou vládou při jednání nicméně rovněž vyplývá, že nizozemský státní příslušník, který by přemístil
         své bydliště z Aruby do třetí země, by měl právo volit stejně jako nizozemský státní příslušník, který přemístil své bydliště
         z Nizozemska do třetí země, zatímco nizozemský státní příslušník mající bydliště na Arubě by toto právo neměl.

      60     V tomto ohledu spadá cíl sledovaný nizozemským zákonodárcem spočívající v poskytnutí práva volit a být volen nizozemským státním
         příslušníkům, kteří mají nebo měli vztahy s Nizozemskem, do prostoru pro uvážení, který má tento zákonodárce, pokud jde o konání
         voleb. Je nicméně namístě konstatovat, že nizozemská vláda dostatečně neprokázala, že rozdílné zacházení mezi nizozemskými
         státními příslušníky majícími bydliště ve třetí zemi a těmi s bydlištěm na Nizozemských Antilách nebo Arubě je objektivně
         odůvodněno, a nepřestavuje tedy porušení zásady rovného zacházení.

      61     S ohledem na tyto skutečnosti je namístě odpovědět na třetí otázku tak, že jestliže za současného stavu práva Společenství
         nic nebrání tomu, aby členské státy definovaly při respektování práva Společenství podmínky práva volit a být volen ve volbách
         do Evropského parlamentu odkazem na kritérium bydliště na území, na kterém se volby konají, zásada rovného zacházení nicméně
         brání tomu, aby důsledkem zvolených kritérií bylo rozdílné zacházení mezi státními příslušníky, kteří se nacházejí ve srovnatelných
         situacích, aniž by bylo toto rozdílné zacházení objektivně odůvodněno.

       Ke čtvrté otázce
      62     Svou čtvrtou otázkou se Raad van State táže, zda článek 17 ES a čl. 19 odst. 2 ES, posuzovány ve světle článku 3 protokolu
         č. 1 k EÚLP, brání tomu, aby osoby, které nejsou občany Unie, měly právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu.

      63     Jak podotýkají nizozemská vláda a Komise, je namístě konstatovat, že tato otázka nemá žádný vztah ke sporu v původním řízení,
         protože odvolatelé v původním řízení jsou občany Unie, a že není tudíž namístě na uvedenou otázku odpovídat.

      64     V každém případě Soudní dvůr dnešního dne vydal rozsudek ve věci Španělské království v. Spojené království, C‑145/04 (Sb.
         rozh. s. I‑7917), který v tomto ohledu přináší případně potřebná upřesnění.

       K páté otázce
      65     Svou pátou otázkou se Raad van State táže, zda právo Společenství stanoví požadavky ohledně povahy nápravy [rechtsherstel],
         která má být poskytnuta, v případě, že vnitrostátní soud – zejména s ohledem na odpovědi Soudního dvora na výše uvedené otázky
         – bude mít za to, že v souvislosti s volbami konanými dne 10. června 2004 nebyl v rozporu s právem proveden zápis do seznamu
         voličů pro volby členů Evropského parlamentu osob, které mají pobyt nebo bydliště na Nizozemských Antilách nebo Arubě a které
         mají nizozemskou státní příslušnost.

      66     V tomto ohledu z článku 12 aktu z roku 1976 vyplývá, že Evropský parlament rozhoduje pouze volební spory, které by mohly vzniknout
         na základě ustanovení tohoto aktu, s vyloučením sporů, které vznikají na základě ustanovení vnitrostátních předpisů, na něž
         tento akt odkazuje. Jelikož určení nositelů práva volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu spadá do pravomoci
         každého členského státu, vyplývá z toho, že spory týkající se vnitrostátních právních předpisů definujících tyto nositele
         se řídí rovněž vnitrostátním právem.

      67     Při neexistenci právní úpravy Společenství v oblasti sporů ohledně práva volit a být volen do Evropského parlamentu tak přísluší
         vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení
         určených k zajištění ochrany práv, která procesním subjektům vyplývají z práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky
         nejsou na jedné straně méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti),
         a že na druhé straně v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada
         efektivity) (viz zejména rozsudek ze dne 8. listopadu 2005, Leffler, C‑443/03, Sb. rozh. s. I‑9611, body 49 a 50).

      68     Pokud jde o případnou nápravu [rechtsherstel] osobě, které byl z důvodu vnitrostátního právního předpisu neslučitelného s právem
         Společenství zamítnut zápis do seznamu voličů pro volby členů Evropského parlamentu, k této nápravě může dojít rovněž v souladu
         s podmínkami a pravidly vnitrostátního práva, přičemž tyto podmínky a pravidla musí respektovat zásady rovnocennosti a efektivity
         (v tomto smyslu rozsudek ze dne 9. listopadu 1983, San Giorgio, 199/82, Recueil, s. 3595). Za účelem posouzení náležité nápravy
         bude moci vnitrostátní soud užitečně použít způsoby nápravy stanovené pro případ porušení vnitrostátních pravidel v rámci
         voleb do orgánů členského státu.

      69     V tomto kontextu je namístě krom toho připomenout, že zásada odpovědnosti členského státu za škody způsobené jednotlivcům
         porušeními práva Společenství, jež jsou mu přičítány, je vlastní systému Smlouvy a členský stát je povinen nahradit způsobené
         škody, pokud porušená právní norma přiznává práva jednotlivcům, porušení je dostatečně závažné a existuje přímá příčinná souvislost
         mezi porušením povinnosti, která je uložena státu, a škodou způsobenou poškozeným (rozsudky ze dne 5. března 1996, Brasserie
         du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Recueil, s. I‑1029, body 31 a 51, a ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, Recueil,
         s. I‑10239, body 30 a 51), aniž by však bylo vyloučeno, že odpovědnost státu může být založena za méně omezujících podmínek
         na základě vnitrostátního práva (výše uvedený rozsudek Brasserie du pêcheur a Factortame, bod 66).

      70     S výhradou práva na náhradu škody, které je stanoveno přímo v právu Společenství, pokud jsou podmínky uvedené v předchozím
         bodě splněny, je věcí státu, aby v rámci vnitrostátního práva upravujícího odpovědnost napravil důsledky vzniklé škody, přičemž
         podmínky stanovené vnitrostátními předpisy v oblasti náhrady škody nemohou být méně příznivé než podmínky, které se týkající
         obdobných stížností vnitřní povahy, a nemohou být stanoveny tak, že by v praxi znemožňovaly či nadměrně ztěžovaly získání
         náhrady škody (výše uvedený rozsudek Brasserie du pêcheur a Factortame, bod 67).

      71     Je tedy namístě na pátou otázkou odpovědět tak, že je věcí vnitrostátního práva každého členského státu definovat opatření
         umožňující nápravu osobě, která nebyla z důvodu vnitrostátního předpisu neslučitelného s právem Společenství zapsána do seznamu
         voličů pro volby členů Evropského parlamentu konané dne 10. června 2004, a byla tedy z účasti na těchto volbách vyloučena.
         Tato opatření, která mohou zahrnovat náhradu škody způsobené porušením práva Společenství, jež je přičitatelné státu, musejí
         respektovat zásady rovnocennosti a efektivity.

       K nákladům řízení
      72     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Osoby, které mají státní příslušnost členského státu a mají pobyt nebo bydliště na území, které patří mezi zámořské země a území
            ve smyslu čl. 299 odst. 3 ES, se mohou dovolávat práv přiznaných občanům Unie v části druhé Smlouvy o ES.
      2)      Jestliže za současného stavu práva Společenství nic nebrání tomu, aby členské státy definovaly při respektování práva Společenství
            podmínky práva volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu odkazem na kritérium bydliště na území, na kterém se
            volby konají, zásada rovného zacházení nicméně brání tomu, aby důsledkem zvolených kritérií bylo rozdílné zacházení mezi státními
            příslušníky, kteří se nacházejí ve srovnatelných situacích, aniž by bylo toto rozdílné zacházení objektivně odůvodněno.
      3)      Je věcí vnitrostátního práva každého členského státu definovat opatření umožňující nápravu [rechtsherstel] osobě, která nebyla
            z důvodu vnitrostátního předpisu neslučitelného s právem Společenství zapsána do seznamu voličů pro volby členů Evropského
            parlamentu konané dne 10. června 2004, a byla tedy z účasti na těchto volbách vyloučena. Tato opatření, která mohou zahrnovat
            náhradu škody způsobené porušením práva Společenství, jež je přičitatelné státu, musejí respektovat zásady rovnocennosti a efektivity.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 10. května 2001. # Agorà Srl a Excelsior Snc di Pedrotti Bruna & C. proti Ente Autonomo Fiera Internazionale di Milano a Ciftat Soc. coop. arl. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Itálie. # Spojené věci C-223/99 a C-260/99.