title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. prosince 2010.#Barbara Mercredi proti Richard Chaffe.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené království.#Justiční spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Věci manželské a rodičovská zodpovědnost – Dítě nesezdaných rodičů – Pojem ‚obvyklé bydliště‘ kojence – Pojem ‚právo péče o dítě‘ .#Věc C-497/10 PPU.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      22. prosince 2010(*)

      „Justiční spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Věci manželské a rodičovská zodpovědnost – Dítě nesezdaných rodičů – Pojem ‚obvyklé bydliště‘ kojence – Pojem ‚právo péče o dítě‘ “
      Ve věci C‑497/10 PPU,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Court of Appeal
         (England & Wales) (Civil Division) (Spojené království) ze dne 8. října 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 18. října 2010, v řízení

      Barbara Mercredi
      proti
      Richardu Chaffovi,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, M. Ilešič, E. Levits (zpravodaj) a M. Berger, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení v souladu
         s článkem 104b jednacího řádu Soudního dvora,

      s přihlédnutím k rozhodnutí prvního senátu ze dne 28. října 2010 uvedené žádosti vyhovět,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. prosince 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za B. Mercredi M. Scott-Mandersonem, QC, jakož i M.‑C. Sparrow, barrister, a H. Newman, solicitor,
      –        za R. Chaffa H. Setrightem, QC, a D. Williamsem, barrister, jakož i K. Gieve, solicitor,
      –        za vládu Spojeného království S. Ossowskim, jako zmocněncem, ve spolupráci s H. Walker, solicitor, a D. Beardem, barrister,
      –        za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,
      –        za francouzskou vládu B. Beaupère-Manokha, jako zmocněnkyní,
      –        za Irsko N. Traversem, BL,
      –        za Evropskou komisi A.-M. Rouchaud-Joët a M. Wilderspinem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí generálního advokáta,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti
         a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000
         (Úř. věst. L 338, s.1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243; dále jen „nařízení“).

      2        Tato žádost byla předložena ve sporu mezi otcem dívky, R. Chaffem, a její matkou, B. Mercredi, ve věci práva péče o toto dítě,
         které se v současnosti nalézá se svou matkou na ostrově Réunion (Francie).

       Právní rámec
       Haagská úmluva z roku 1980
      3        Článek 1 Haagské úmluvy ze dne 25. října 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí (dále jen „Haagská úmluva
         z roku 1980“) stanoví:

      „Předměty této úmluvy jsou:
      a)      zajistit bezodkladný návrat dětí protiprávně přemístěných nebo zadržovaných v některém Smluvním státě;
      [...]“
      4        Článek 13 uvedené úmluvy stanoví:

      „Bez ohledu na ustanovení předcházejícího článku není soudní nebo správní orgán dožádaného státu povinen nařídit navrácení
         dítěte, jestliže osoba, instituce nebo jiný orgán, který nesouhlasí s jeho navrácením, prokáže, že:

      a)      osoba, instituce nebo jiný orgán, který měl pečovat o osobu dítěte, ve skutečnosti nevykonával právo péče o dítě v době přemístění
         nebo zadržení nebo souhlasil či později se smířil s přemístěním nebo zadržením, [...]“

      5        Podle článku 19 uvedené úmluvy:

      „Rozhodnutí o návratu dítěte, vydané podle [Haagské úmluvy z roku 1980], se nedotýká věcné úpravy práva péče o dítě.“
       Právo Unie
      6        Článek 2 nařízení stanoví:

      „Pro účely tohoto nařízení:
      1)       ,soud‘ zahrnuje všechny orgány členských států příslušné k rozhodování ve věcech spadajících do oblasti působnosti tohoto
         nařízení podle článku 1;

      [...]
      7)       ,rodičovskou zodpovědností‘ se rozumějí veškerá práva a povinnosti fyzické nebo právnické osoby týkající se dítěte nebo jmění
         dítěte, která jsou jí svěřena [soudním] rozhodnutím, právními předpisy nebo právně závaznou dohodou. Tento pojem zahrnuje
         především právo péče o dítě a právo na styk s dítětem;

      [...]
      9)      ,právem péče o dítě‘ se rozumějí práva a povinnosti týkající se péče osoby o dítě, a zejména právo určit místo bydliště dítěte;
      10)       ,právo na styk s dítětem‘ zahrnuje zejména právo vzít dítě na omezenou dobu na místo odlišné od místa jeho obvyklého bydliště;
      11)       ,neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením‘ se rozumí odebrání [přemístění] nebo zadržení dítěte,
      a)       kterým je porušováno právo péče o dítě vyplývající ze soudního rozhodnutí [...] podle právních předpisů členského státu, ve
         kterém mělo dítě své obvyklé bydliště bezprostředně před odebráním [přemístěním] nebo zadržením,

      a
      b)       za předpokladu, že v době odebrání [přemístění] nebo zadržení bylo skutečně vykonáváno právo péče o dítě, ať společně nebo
         samostatně, nebo by toto právo bylo vykonáváno, kdyby k odebrání [přemístění] nebo zadržení nedošlo. Péče o dítě se považuje
         za vykonávanou společně v případě, kdy podle rozhodnutí nebo ze zákona jeden z nositelů rodičovské zodpovědnosti nemůže rozhodnout
         o místě bydliště dítěte bez souhlasu jiného nositele rodičovské zodpovědnosti.“

      7        Článek 8 nařízení zní následovně:

      „1.       Soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště
         na území tohoto členského státu.

      2.       Odstavec 1 platí s výhradou článků 9, 10 a 12.“
      8        Článek 10 nařízení stanoví:

      „V případech neoprávněného odebrání [protiprávního přemístění] nebo zadržení dítěte jsou soudy členského státu, ve kterém
         mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, příslušné
         do doby, kdy dítě získá obvyklé bydliště v jiném členském státě a

      a)      každá osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě dá souhlas k odebrání [přemístění] nebo zadržení,
      nebo
      b)      dítě mělo bydliště v jiném členském státě po dobu nejméně jednoho roku poté, co se osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo
         péče o dítě dozvěděla nebo se měla dozvědět místo, kde se dítě nachází, dítě si ve svém novém prostředí zvyklo a byla splněna
         nejméně jedna z těchto podmínek:

      i)      do jednoho roku poté, kdy se nositel práva péče o dítě dozvěděl nebo se měl dozvědět místo pobytu dítěte, nebyla podána žádost
         o navrácení dítěte u příslušných orgánů členského státu, kam bylo dítě odebráno [přemístěno] nebo kde je zadržováno;

      [...]
      iii)      věc projednávaná u soudu v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním
         [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, byla uzavřena podle čl. 11 odst. 7;

      iv)      soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním]
         nebo zadržením, vydaly rozhodnutí o právu péče o dítě, které neobsahuje navrácení dítěte.“

      9        Článek 11 odst. 8 nařízení zní následovně:

      „Bez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení vydané na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980 je za účelem zajištění navrácení
         dítěte vykonatelné v souladu s oddílem 4 kapitoly III každé následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, které vydal soud
         příslušný podle tohoto nařízení.“

      10      Článek 13 odst. 1 nařízení stanoví:

      „V případě, že nelze zjistit obvyklé bydliště dítěte [...], jsou příslušné soudy členského státu, ve kterém se dítě nachází.“
      11      Podle článku 16 nařízení:

      „[z]a zahájení řízení u soudu se považuje okamžik, kdy
      a)       návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost byl podán k soudu za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout
         opatření požadovaná pro doručení odpůrci,

      [...]
      [...]“
      12      Článek 19 nařízení stanoví:

      „[...]
      2.       Pokud je řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti ke stejnému dítěti [k dítěti s týmž předmětem a] v téže věci zahájeno u soudů
         různých členských států, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost
         soudu, který řízení zahájil jako první.

      3.       Pokud je určena příslušnost soudu, který zahájil řízení jako první, prohlásí se soud, který řízení zahájil později, za nepříslušný
         ve prospěch tohoto soudu.

      V tom případě může strana, která podala návrh u soudu, který zahájil řízení později, podat tento návrh u soudu, který zahájil
         řízení jako první.“

      13      Podle čl. 60 písm. e) nařízení má ve vztazích mezi členskými státy toto nařízení přednost před Haagskou úmluvou z roku 1980,
         pokud se tato úmluva týká věcí upravených uvedeným nařízením.

      14      Článek 3 uvedené úmluvy v podstatě odpovídá čl. 2 bodu 11 nařízení, její čl. 5 písm. a) odpovídá čl. 2 bodu 9 nařízení, a
         čl. 5 písm. b) uvedené úmluvy odpovídá čl. 2 bodu 10 nařízení.

      15      Článek 62 nařízení stanoví:

      „1.      Dohody a úmluvy uvedené v čl. 59 odst. 1 a v článcích 60 a 61 jsou i nadále účinné ve vztahu k věcem neupraveným tímto nařízením.
      2.      Úmluvy uvedené v článku 60, zejména Haagská úmluva z roku 1980, jsou i nadále účinné mezi členskými státy, které jsou jejich
         smluvními stranami, v souladu s článkem 60.“

       Vnitrostátní právo
      16      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle práva použitelného v Anglii a Walesu není biologický otec dítěte ze zákona nositelem
         rodičovské zodpovědnosti.

      17      Podle článku 4 zákona o postavení dětí z roku 1989 (Children Act 1989) se však otec může stát nositelem rodičovské zodpovědnosti
         uvedením na rodném listu dítěte, uzavřením dohody o rodičovské zodpovědnosti s matkou nebo rozhodnutím soudu, kterým je mu
         rodičovská zodpovědnost přiznána („parental responsibility order“).

      18      Krom toho v soukromoprávních řízeních týkajících se dětí mohou soudy v Anglii a Walesu přijímat rozhodnutí na základě článku 8
         uvedeného zákona, nebo jde-li o High Court of Justice (England & Wales), v rámci své inherentní pravomoci v oblasti ochrany
         dětí. Těmito rozhodnutími mohou soudy rozhodovat o místě bydliště („residence order“) a právu na styk s dítětem („contact
         order“), zakázat určitá jednání („prohibited steps order“) a řešit zvláštní otázky („specific issue order“).

      19      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce zmiňuje vnitrostátní judikaturu, podle níž soudy v Anglii a Walesu, jimž byl předložen
         návrh směřující k vydání rozhodnutí ve věci práva péče o dítě, mohou takové právo nabýt, i když navrhovatel sám právo péče
         o dítě nemá.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
       Skutkové okolnosti vedoucí ke sporu v původním řízení
      20      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že žalobkyně v původním řízení, B. Mercredi, francouzská státní příslušnice
         narozená na ostrově Réunion, se během roku 2000 přestěhovala do Anglie, kde pracovala jako členka posádky pro leteckou společnost.
         Po dobu několika let žila s R. Chaffem, britským státním příslušníkem, takže dotyční tvořili nesezdaný pár.

      21      Z tohoto vztahu se dne 11. srpna 2009 narodila dcera Chloé s francouzskou státní příslušností. V týdnu následujícím po narození
         tohoto dítěte se B. Mercredi a R. Chaffe, jejichž vztah již nebyl po určitou dobu stabilní a kteří již nežili spolu, jelikož
         R. Chaffe opustil společnou domácnost, rozešli.

      22      Dne 7. října 2009, když byly Chloé dva měsíce, opustily B. Mercredi a její dcera Anglii a odebraly se na ostrov Réunion, kam
         dorazily následující den. Otec dítěte nebyl o odjezdu matky a dítěte předem informován, ale obdržel dne 10. října 2009 dopis,
         v němž B. Mercredi vysvětlovala důvody tohoto odjezdu.

      23      Je nesporné, že se obvyklé bydliště dítěte před jeho odjezdem dne 7. října 2009 nacházelo v Anglii. Je rovněž nesporné, že
         přemístění Chloé na ostrov Réunion bylo zákonné, jelikož B. Mercredi byla v době, kdy k němu došlo, jedinou osobou mající
         „právo péče o dítě“ ve smyslu čl. 2 bodu 9 nařízení.

       Řízení zahájené otcem ve Spojeném království během roku 2009
      24      Když R. Chaffe v pátek dne 9. října 2009 zjistil, že byt B. Mercredi byl opuštěn, podal téhož dne telefonicky návrh soudci
         Holmanovi, Duty High Court Judge. Tento soudce vydal rozhodnutí požadující sdělení informací o tom, kde se dítě nachází („location
         order“), a rozhodl, že se touto věcí bude zabývat dne 12. října 2009.

      25      Dne 12. října 2009 podal R. Chaffe návrhy směřující zejména k přiznání rodičovské zodpovědnosti, určení bydliště pro účely
         střídavé péče a přiznání práva na styk s dítětem. Téhož dne vydal soudce Holman – aniž byla B. Mercredi s návrhem podaným
         dotyčným obeznámena a aniž byla přítomna či právně zastupována – rozhodnutí, kterým bylo B. Mercredi uloženo, aby navrátila
         Chloé do Anglie. Toto rozhodnutí za účelem zamezení jakýmkoli nejasnostem uvádí, že nezakládá povinnost navrácení dítěte svému
         otci ani zajištění jakéhokoli styku s ním, jelikož o těchto otázkách bude rozhodnuto později v následném řízení.

      26      Je třeba podotknout, že předkládající soud vychází z předpokladu, že u něj bylo „řízení zahájeno“ ve smyslu článku 16 nařízení
         nejpozději dne 12. října 2009. Uvedenému soudu přísluší tuto okolnost případně ověřit. Soudnímu dvoru každopádně přísluší
         rozhodnout na základě okolností skutkové a právní povahy uvedených v předkládacím rozhodnutí.

       Řízení zahájená matkou a otcem ve Francii
      27      Dne 28. října 2009 podala B. Mercredi návrh k tribunal de grande instance de Saint-Denis (Francie), jímž se domáhala přiznání
         výlučné rodičovské zodpovědnosti a určení bydliště Chloé na své adrese.

      28      Dne 18. prosince 2009 předložil R. Chaffe témuž soudu návrh, aby bylo nařízeno navrácení Chloé do Anglie podle Haagské úmluvy
         z roku 1980. Rozhodnutím ze dne 15. března 2010 byl tento návrh zamítnut z důvodu, že R. Chaffe neměl ve vztahu ke Chloé „právo
         péče“, když opustila Spojené království. Proti tomuto rozhodnutí nebyl podán opravný prostředek.

      29      Dne 23. června 2010 vydal tribunal de grande instance de Saint-Denis své rozhodnutí, kterým byla B. Mercredi přiznána výlučná
         rodičovská zodpovědnost ve vztahu ke Chloé a kterým bylo stanoveno obvyklé bydliště tohoto dítěte na adrese matky. Z vyjádření
         předneseného R. Chaffem, jakož i francouzskou vládou na jednání vyplývá, že se toto rozhodnutí dosud nestalo konečným.

       Další průběh řízení zahájeného otcem ve Spojeném království během roku 2009
      30      Dne 15. dubna 2010 se věc zahájená R. Chaffem v říjnu roku 2009 dostala k soudci McFarlaneovi. Podle R. Chaffa byl High Court
         of Justice (England & Wales) dne 9. října 2009 příslušný k rozhodnutí o situaci jeho dcery, jelikož Chloé k uvedenému dni
         své obvyklé bydliště v Anglii nepozbyla. Mimoto podle práva použitelného v Anglii a Walesu platí, že v důsledku návrhu směřujícího
         k vydání rozhodnutí ve věci práva péče o dítě může soud nabýt „právo péče o dítě“. Richard Chaffe dodává, že vzhledem k tomu,
         že byl anglickým soudům předložen návrh ve věci rodičovské zodpovědnosti, měl tribunal de grande instance de Saint-Denis podle
         článku 19 nařízení přerušit řízení až do doby, než bude určena příslušnost anglického soudu.

      31      Podle B. Mercredi nebyly anglické soudy příslušné k rozhodnutí o situaci Chloé, neboť ode dne, kdy byla vzata na ostrov Réunion,
         již neměla své obvyklé bydliště ve Spojeném království, ale ve Francii.

      32      Soudce McFarlane měl za to, že:

      –        řízení u anglického soudu ve věci týkající se Chloé bylo zahájeno v okamžiku, kdy se otec telefonicky spojil se soudcem Holmanem;

      –        od tohoto okamžiku měl anglický soud právo péče o Chloé;
      –        jelikož byla přijata rozhodnutí ve prospěch otce, měl od tohoto okamžiku i on právo péče;
      –        Chloé měla „[...] v okamžiku, kdy jak anglický soud, tak otec získali právo péče o [dítě] a kdy anglický soud nařídil, aby
         Chloé zůstala na území, pro něž je dána jeho místní příslušnost nebo sem byla navrácena“, své obvyklé bydliště stále v Anglii,
         a že

      –        v důsledku toho byly dne 9. října 2009 anglické soudy příslušné k rozhodnutí o situaci Chloé.
       Řízení zahájené matkou ve Spojeném království
      33      Dne 12. července 2010 podala B. Mercredi proti rozhodnutím High Court of Justice (England & Wales) opravné prostředky k předkládajícímu
         soudu.

      34      Uvedený soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podotýká, že aby mohl určit soud příslušný ve věci rodičovské
         zodpovědnosti ve vztahu ke Chloé podle práva Unie, je nutné vyjasnit kritéria, jež je třeba použít za účelem určení obvyklého
         bydliště dítěte pro účely článků 8 a 10 nařízení.

      35      Předkládající soud se mimoto domnívá, že odpověď na otázku, zda High Court of Justice (England & Wales) získal právo péče
         ve vztahu ke Chloé v důsledku návrhů podaných jejím otcem, závisí na pojmu „orgán nebo jiný subjekt“ ve smyslu nařízení, jehož
         výklad spadá do pravomoci Soudního dvora. Krom toho si uvedený soud přeje obdržet vodítka pro posouzení souběžné příslušnosti
         soudů Spojeného království a francouzských soudů rozhodujících o příslušných návrzích otce a matky Chloé.

      36      Za těchto podmínek se Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžné otázky:

      „1)      Jaká kritéria jsou vhodná k určení obvyklého bydliště dítěte pro účely:
      –        článku 8 nařízení [...] č. 2201/2003;
      –        článku 10 nařízení [...] č. 2201/2003?
      2)       Může být soud ‚orgánem nebo jiným subjektem‘, jemuž může být přiznáno právo péče o dítě pro účely ustanovení nařízení [...]
         č. 2201/2003?

      3)       Uplatní se článek 10 i nadále poté, co soudy dožádaného členského státu zamítly návrh směřující k navrácení dítěte na základě
         [Haagské úmluvy z roku 1980] proto, že nejsou splněny podmínky stanovené v článcích 3 a 5?

      Konkrétně, jak by měl být řešen střet mezi rozhodnutím dožádaného státu, podle něhož nejsou splněny podmínky stanovené v článcích 3
         a 5 [Haagské úmluvy z roku 1980], a rozhodnutím dožadujícího státu, podle něhož podmínky stanovené v těchto článcích splněny
         jsou?“

       K naléhavému řízení
      37      Předkládající soud požádal, aby byla tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projednána v naléhavém řízení upraveném v článku
         104b jednacího řádu Soudního dvora.

      38      Tuto žádost odůvodnil tvrzením, že jelikož není určen soud příslušný podle práva Unie ve věci rodičovské zodpovědnosti ve
         vztahu ke Chloé, nelze projednat návrhy podané jejím otcem směřující k vydání rozhodnutí, které by mu umožnilo udržovat vztahy
         se svým dítětem.

      39      V tomto ohledu je důležité uvést, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že se projednávaná věc týká dítěte ve věku jednoho
         roku a čtyř měsíců, které je odloučeno od svého otce již více než rok. Vzhledem k tomu, že dotyčné dítě je z hlediska svého
         vývoje v citlivém věku, mohlo by prodlužování současné situace, která se nadto vyznačuje značnou vzdáleností mezi bydlišti
         otce a dítěte, vážně poškodit budoucí vztah mezi ním a jeho otcem.

      40      Za těchto podmínek první senát Soudního dvora dne 28. října 2010 na návrh soudce zpravodaje po vyslechnutí generálního advokáta
         rozhodl vyhovět žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení.

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      41      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, jak je třeba vykládat pojem „obvyklé bydliště“ ve smyslu článků 8 a 10 nařízení
         za účelem určení, který soud je příslušný k rozhodnutí o otázkách týkajících se práva péče o dítě zejména v případě, že –
         jako je tomu ve věci v původním řízení – jde o situaci kojence, který je svou matkou zákonným způsobem přemístěn do jiného
         členského státu, než je členský stát jeho obvyklého bydliště, a v době zahájení řízení u soudu státu odjezdu pobývá na území
         tohoto jiného členského státu pouze několik dní.

      42      V tomto ohledu je třeba úvodem konstatovat, že podle čl. 8 odst. 1 nařízení se příslušnost soudu členského státu ve věci rodičovské
         zodpovědnosti k dítěti, které se zákonným způsobem odebere do jiného členského státu, určuje na základě kritéria obvyklého
         bydliště tohoto dítěte v době zahájení řízení u uvedeného soudu.

      43      Podle článku 16 nařízení se řízení u soudu považuje za zahájené až tehdy, když je podán k uvedenému soudu návrh na zahájení
         řízení nebo jiná obdobná písemnost. Jak bylo uvedeno v bodě 24 tohoto rozsudku, R. Chaffe podal dne 9. října 2009 dotčenému
         soudu, v osobě soudce Holmana, Duty High Court Judge, návrh pouze telefonicky. Je tedy třeba mít za to, že řízení u High Court
         of Justice (England & Wales) bylo zahájeno až dne 12. října 2009, s výhradou ověření, které musí – jak bylo uvedeno v bodě 26
         tohoto rozsudku – provést předkládající soud, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro doručení
         odpůrci. K tomuto datu Chloé, která přijela na ostrov Réunion dne 8. října 2009, v tomto francouzském departementu pobývala
         čtyři dny.

      44      V tomto ohledu je úvodem třeba konstatovat, že nařízení neobsahuje žádnou definici pojmu „obvyklé bydliště“. Z použití přídavného
         jména „obvyklý“ lze pouze usoudit, že pobyt musí vykazovat určitou trvalost či pravidelnost.

      45      Podle ustálené judikatury vyplývá jak z požadavků jednotného použití práva Unie, tak ze zásady rovnosti, že znění ustanovení
         práva Unie, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla
         vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Evropské unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím k souvislostem
         tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (viz zejména rozsudky ze dne 18. ledna 1984, Ekro, 327/82,
         Recueil, s. 107, bod 11; ze dne 6. března 2008, Nordania Finans a BG Factoring, C‑98/07, Sb. rozh. s. I‑1281, bod 17, jakož
         i ze dne 2. dubna 2009, A, C‑523/07, Sb. rozh. s. I‑2805, bod 34).

      46      Vzhledem k tomu, že články nařízení zmiňující pojem „obvyklé bydliště“ neobsahují výslovný odkaz na právo členských států
         za účelem určení smyslu a dosahu uvedeného pojmu, musí být toto určení provedeno s ohledem na souvislosti ustanovení a cíl
         nařízení, zejména cíl vyplývající z dvanáctého bodu jeho odůvodnění, podle něhož jsou pravidla pro určení příslušnosti, která
         stanoví, formulována s ohledem na nejlepší zájem dítěte, a zejména na blízkost.

      47      Aby byl zájem dítěte respektován v nejvyšší míře, rozhodl Soudní dvůr, že pojem „obvyklé bydliště“ podle čl. 8 odst. 1 nařízení
         odpovídá místu, které vykazuje určitou míru integrace dítěte v rámci sociálního a rodinného prostředí. Toto místo musí být
         vnitrostátním soudem určeno s přihlédnutím ke všem konkrétním skutkovým okolnostem v každém jednotlivém případě (viz výše
         uvedený rozsudek A, bod 44).

      48      Mezi kritérii, v jejichž světle vnitrostátnímu soudu přísluší určit místo obvyklého bydliště dítěte, je třeba uvést zejména
         podmínky a důvody pobytu dítěte na území členského státu, jakož i jeho státní příslušnost (viz výše uvedený rozsudek A, bod 44).

      49      Jak krom toho Soudní dvůr uvedl v bodě 38 výše uvedeného rozsudku A, za účelem určení obvyklého bydliště dítěte musí kromě
         fyzické přítomnosti dítěte v členském státě i z dalších dodatečných skutečností vyplývat, že tato přítomnost nemá v žádném
         případě pouze dočasnou či příležitostnou povahu.

      50      V této souvislosti Soudní dvůr zdůraznil, že záměr nositele rodičovské zodpovědnosti usadit se s dítětem v jiném členském
         státě vyjádřený pomocí určitých hmatatelných opatření, jako je koupě či nájem bytu v hostitelském členském státě, může být
         indicií pro přesun obvyklého bydliště (viz výše uvedený rozsudek A, bod 40).

      51      V tomto ohledu je třeba za účelem rozlišení mezi obvyklým bydlištěm a pouhou dočasnou přítomností zdůraznit, že pobyt musí
         obvykle určitou dobu trvat, aby se vyznačoval dostatečnou míru stálosti. Nařízení však nestanoví žádnou minimální dobu pobytu.
         Pro přesun obvyklého bydliště do hostitelského státu je totiž především třeba vůle dotyčného zřídit si zde trvalé nebo obvyklé
         centrum svých zájmů s úmyslem přiznat tomuto místu stálou povahu. Délka pobytu proto může být pouze indicií v rámci hodnocení
         stálosti pobytu, přičemž toto hodnocení je třeba provést ve světle všech konkrétních skutkových okolností jednotlivého případu.

      52      Ve věci v původním řízení může mít nadto zvláštní význam věk dítěte.

      53      Sociální a rodinné prostředí dítěte, které je zásadní pro určení místa jeho obvyklého bydliště, je totiž tvořeno různými faktory,
         které se liší v závislosti na věku dítěte. Skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu v případě dítěte školního věku, se proto
         liší od skutečností, ke kterým je třeba přihlížet v případě nezletilého, který ukončil své studium, nebo také od skutečností,
         které jsou relevantní v případě kojence.

      54      Prostředím dítěte nízkého věku je zpravidla především rodinné prostředí tvořené osobou či osobami, s nimiž dítě žije, které
         jej skutečně opatrují a pečují o něj.

      55      To platí a fortiori v případě, že dotyčným dítětem je kojenec. Toto dítě nutně sdílí sociální a rodinné prostředí s blízkými osobami, na nichž je
         závislé. V důsledku toho v případě, jak je tomu ve věci v původním řízení, že je kojenec skutečně v péči své matky, je třeba
         vyhodnotit její míru integrace v jejím sociálním a rodinném prostředí. V tomto ohledu mohou být relevantní kritéria stanovená
         judikaturou Soudního dvora, jako například důvody přestěhování matky dítěte do jiného členského státu, její jazykové znalosti
         nebo také její zeměpisný a rodinný původ.

      56      Ze všeho předcházejícího vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět, že pojem „obvyklé bydliště“ ve smyslu článků 8 a 10
         nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že toto bydliště odpovídá místu, které vykazuje určitou míru integrace dítěte v rámci
         sociálního a rodinného prostředí. Za tímto účelem je třeba – pokud jde o situaci kojence, který se svou matkou pobývá pouze
         několik dní v jiném členském státě, než je členský stát jeho obvyklého bydliště, do něhož byl přemístěn – přihlédnout zejména
         k trvání, pravidelnosti, podmínkám a důvodům pobytu na území tohoto členského státu a přestěhování se matky do tohoto státu,
         a dále – zejména z důvodu věku dítěte – k zeměpisnému a rodinnému původu matky, jakož i k rodinným a sociálním vazbám, které
         matka a dítě udržují v tomtéž členském státě. Vnitrostátnímu soudu přísluší určit obvyklé bydliště dítěte s přihlédnutím ke
         všem konkrétním skutkovým okolnostem v každém jednotlivém případě.

      57      V případě, že by použití výše uvedených kritérií ve věci v původním řízení vedlo k závěru, že obvyklé bydliště dítěte nelze
         určit, by musel být příslušný soud určen na základě kritéria „přítomnosti dítěte“ ve smyslu článku 13 nařízení.

       Ke druhé otázce
      58      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba pojem „orgán nebo jiný subjekt“, jimž lze pro účely ustanovení
         nařízení přiznat právo péče, vykládat v tom smyslu, že zahrnuje rovněž pojem „soud“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení.

      59      V tomto ohledu je třeba uvést, že předkládající soud neuvedl konkrétní ustanovení nařízení, v jejichž rámci si přeje vyjasnit
         výklad tohoto pojmu, ani důvody, proč je pro něj tento výklad nezbytný k vydání jeho rozsudku. Je však zřejmé, že je tento
         pojem uveden ve znění článků 10 a 11 nařízení. Tato ustanovení se týkají příslušnosti v případě únosu dítěte, a v důsledku
         toho se použijí v případě protiprávního přemístění nebo zadržení dítěte, přičemž článek 9 uvedeného nařízení se týká přestěhování
         se dítěte zákonným způsobem z jednoho členského státu do jiného.

      60      Jak bylo konstatováno v bodě 23 tohoto rozsudku, je nesporné, že přemístění Chloé na ostrov Réunion bylo zákonné.

      61      Z toho vyplývá, že článek 10 nařízení nemůže být použitelný. V důsledku toho není důvodné odpovídat na druhou otázku.

       Ke třetí otázce
      62      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu – jak vyplývá zejména z bodů 1.4 a 4.6 předkládacího rozhodnutí – je, zda rozhodnutí
         soudu členského státu, kterými se podle Haagské úmluvy z roku 1980 zamítá žádost o bezodkladné navrácení dítěte na území,
         pro něž je dána místní příslušnost soudu jiného členského státu, a která se týkají rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k tomuto
         dítěti, mají vliv na rozhodnutí, která mají být vydána v tomto jiném členském státě v řízeních ve věcech rodičovské zodpovědnosti,
         která byla zahájena dříve a stále v tomto státě probíhají.

       Rozhodnutí tribunal de grande instance de Saint-Denis ze dne 15. března 2010
      63      Jak bylo uvedeno v bodě 28 tohoto rozsudku, návrh otce Chloé zaslaný tribunal de grande instance de Saint-Denis se zakládal
         na ustanoveních Haagské úmluvy z roku 1980. Cílem této úmluvy je podle jejího článku 1 zajistit bezodkladný návrat dětí protiprávně
         přemístěných nebo zadržovaných v některém smluvním státě.

      64      Tribunal de grande instance de Saint-Denis zamítl žádost, kterou se otec Chloé domáhal jejího navrácení do Spojeného království,
         „jelikož ne[byly] předloženy důkazy o tom, že v okamžiku přemístění malé Chloé Mercredi měl R. Chaffe právo péče, a skutečně
         jej vykonával, nebo by jej skutečně vykonával, kdyby k přemístění nedošlo“.

      65      V tomto ohledu je nutné konstatovat, že podle článku 19 Haagské úmluvy z roku 1980 se rozhodnutí uvedeného soudu ze dne 15.
         března 2010 nedotýká věcné úpravy práva péče o dítě, i když se stalo konečným, jak bylo konstatováno v bodě 28 tohoto rozsudku.

      66      Z toho vyplývá, že v případě, že by předkládající soud za použití kritérií uvedených v odpovědi na první otázku rozhodl, že
         je příslušný podle článku 8 nařízení ve věci rodičovské zodpovědnosti ve vztahu ke Chloé, nemělo by rozhodnutí tribunal de
         grande instance de Saint-Denis ze dne 15. března 2010 vliv na rozhodnutí, které by měl předkládající soud vydat.

       Rozhodnutí tribunal de grande instance de Saint-Denis ze dne 23. června 2010
      67      Pokud jde o rozhodnutí tribunal de grande instance de Saint-Denis ze dne 23. června 2010, které – jak bylo uvedeno v bodě 29
         tohoto rozsudku – se dosud nestalo konečným, je úvodem třeba podotknout, že se předkládající soud bude případně muset vypořádat
         se skutečností, že uvedený soud opřel své rozhodnutí nikoli o Haagskou úmluvu z roku 1980, ale rovněž o nařízení.

      68      V takovém případě střetu mezi dvěma soudy různých členských států, u nichž byla na základě nařízení zahájena řízení ve věci
         rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k dítěti s týmž předmětem a v téže věci, se použije čl. 19 odst. 2 nařízení. Podle tohoto
         článku soud, který zahájil řízení později, přeruší řízení až do doby, než bude určena příslušnost soudu, který zahájil řízení
         jako první.

      69      Proto vzhledem k tomu, že otec dítěte podal dne 12. října 2009 žalobu k High Court of Justice (England & Wales) směřující
         zejména k tomu, aby mu byla přiznána rodičovská zodpovědnost, nemohl tribunal de grande instance de Saint-Denis, u něhož zahájila
         řízení matka dítěte dne 28. října 2009, rozhodnout o návrhu, který podala.

      70      Z předcházejícího vyplývá, že v případě, že by předkládající soud za použití kritérií uvedených v odpovědi na první otázku
         rozhodl, že je příslušný podle článku 8 nařízení ve věci rodičovské zodpovědnosti ve vztahu ke Chloé, nemělo by ani rozhodnutí
         tribunal de grande instance de Saint-Denis ze dne 15. března 2010, ani rozhodnutí téhož soudu ze dne 23. června 2010 žádný
         vliv na rozhodnutí, které by mělo být předkládajícím soudem vydáno.

      71      V důsledku toho je třeba na třetí otázku odpovědět, že rozhodnutí soudu členského státu, kterými se podle Haagské úmluvy z roku
         1980 zamítá žádost o bezodkladné navrácení dítěte na území, pro něž je dána místní příslušnost soudu jiného členského státu,
         a která se týkají rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k tomuto dítěti, nemají žádný vliv na rozhodnutí, která mají být vydána
         v tomto jiném členském státě v řízeních ve věcech rodičovské zodpovědnosti, která byla zahájena dříve a stále v tomto státě
         probíhají.

       K nákladům řízení
      72      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Pojem „obvyklé bydliště“ ve smyslu článků 8 a 10 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti
            a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000
            musí být vykládán v tom smyslu, že toto bydliště odpovídá místu, které vykazuje určitou míru integrace dítěte v rámci sociálního
            a rodinného prostředí. Za tímto účelem je třeba – pokud jde o situaci kojence, který se svou matkou pobývá pouze několik dní
            v jiném členském státě, než je členský stát jeho obvyklého bydliště, do něhož byl přemístěn – přihlédnout zejména k trvání,
            pravidelnosti, podmínkám a důvodům pobytu na území tohoto členského státu a přestěhování se matky do tohoto státu, a dále
            – zejména z důvodu věku dítěte – k zeměpisnému a rodinnému původu matky, jakož i k rodinným a sociálním vazbám, které matka
            a dítě udržují v tomtéž členském státě. Vnitrostátnímu soudu přísluší určit obvyklé bydliště dítěte s přihlédnutím ke všem
            konkrétním skutkovým okolnostem v každém jednotlivém případě.
      V případě, že by použití výše uvedených kritérií ve věci v původním řízení vedlo k závěru, že obvyklé bydliště dítěte nelze
            určit, by musel být příslušný soud určen na základě kritéria „přítomnosti dítěte“ ve smyslu článku 13 nařízení.
      2)      Rozhodnutí soudu členského státu, kterými se podle Haagské úmluvy ze dne 25. října 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních
            únosů dětí zamítá žádost o bezodkladné navrácení dítěte na území, pro něž je dána místní příslušnost soudu jiného členského
            státu, a která se týkají rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k tomuto dítěti, nemají žádný vliv na rozhodnutí, která mají být
            vydána v tomto jiném členském státě v řízeních ve věcech rodičovské zodpovědnosti, která byla zahájena dříve a stále v tomto
            státě probíhají.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 5. října 1988. # Remo Padovani a dědici Mantovani proti Amministrazione delle finanze dello Stato. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale civile e penale di Venezia - Itálie. # Věc 210/87.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 10. prosince 2008. # Kronoply GmbH & Co. KG a Kronotex GmbH & Co. KG proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Rozhodnutí Komise nevznést námitky - Žaloba na neplatnost - Lhůta pro podání žaloby - Zveřejnění stručného oznámení - Nedostatek podstatného ovlivnění stavu hospodářské soutěže - Nepřípustnost - Postavení zúčastněné strany - Přípustnost - Nezahájení formálního vyšetřovacího řízení - Neexistence významných obtíží. # Věc T-388/02.

text:
      Rozsudek Soudu (sedmého senátu) ze dne 10. prosince 2008 – Kronoply a Kronotex v. Komise
      (Věc T-388/02)
      „Státní podpory – Rozhodnutí Komise nevznést námitky – Žaloba na neplatnost – Lhůta pro podání žaloby – Zveřejnění stručného oznámení – Nedostatek podstatného ovlivnění stavu hospodářské soutěže – Nepřípustnost – Postavení zúčastněné strany – Přípustnost – Nezahájení formálního vyšetřovacího řízení – Neexistence významných obtíží“
      1.                     Žaloba na neplatnost – Lhůty – Počátek běhu lhůty – Den zveřejnění – Den, kdy se osoba či orgán o aktu dozví – Podpůrný charakter
            – Akty, které jsou na základě ustálené praxe orgánu předmětem zveřejnění v Úředním věstníku (Článek 230 pátý pododstavec ES)
            (viz body 29-32)
      2.                     Žaloba na neplatnost – Fyzické a právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Rozhodnutí Komise prohlašující
            státní podporu za slučitelnou se společným trhem bez zahájení formálního vyšetřovacího řízení – Žaloba konkurenčního podniku,
            jehož postavení na trhu nebylo podstatně ovlivněno – Nepřípustnost (Článek 88 odst. 2 a 3 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec
            ES) (viz body 62, 64)
      3.                     Žaloba na neplatnost – Fyzické a právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Rozhodnutí Komise o slučitelnosti
            státní podpory se společným trhem bez zahájení formálního vyšetřovacího řízení – Žaloby zúčastněných stran ve smyslu článku
            88 odst. 2 ES – Přípustnost – Podmínky (Článek 88 odst. 2 a 3 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec ES) (viz body 60, 70-72)
      4.                     Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí – Předběžná část a sporná část řízení – Slučitelnost podpory se společným trhem
            – Rozhodnutí nezahajovat formální vyšetřovací řízení – Přípustnost – Podmínka (Článek 88 odst. 2 a 3 ES; nařízení Rady č.
            659/1999, čl. 4 odst. 4) (viz body 92-93)
      5.                     Podpory poskytované státy – Zákaz – Výjimky – Posuzovací pravomoc Komise – Možnost přijetí pokynů [Článek 3 písm. g) ES a
            čl. 87 odst. 3 ES] (viz body 143-144)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 19. června 2002 nevznést námitky k podpoře poskytnuté německými orgány ve prospěch
                  Zellstoff Stendal na výstavbu továrny na výrobu buničiny

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Kronoply GmbH & Co. KG a Kronotex GmbH & Co. KG ponesou vlastní náklady řízení a ukládá se jim náhrada nákladů řízení Komise
                     Evropských společenství, jakož i Zellstoff Stendal GmbH a Land Sachsen-Anhalt.

                  3)

                  	Spolková republika Německo ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 24. října 2013. # Samantha Elrick proti Bezirksregierung Köln. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Hannover - Německo. # Občanství Unie - Články 20 SFEU a 21 SFEU - Právo volného pohybu a pobytu - Státní příslušník členského státu - Studium absolvované v jiném členském státě - Podpora na vzdělávání - Podmínky - Minimálně dvouletá doba trvání vysokoškolského vzdělávání - Získání odborné kvalifikace. # Věc C-275/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      24. října 2013 (
            *1
         )
      „Občanství Unie — Články 20 SFEU a 21 SFEU — Právo volného pohybu a pobytu — Státní příslušník členského státu — Studium absolvované v jiném členském státě — Podpora na vzdělávání — Podmínky — Minimálně dvouletá doba trvání vysokoškolského vzdělávání — Získání odborné kvalifikace“
      Ve věci C‑275/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Verwaltungsgericht Hannover (Německo) ze dne 22. května 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 4. června 2012, v řízení

         Samantha Elrick

      proti

         Bezirksregierung Köln,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (zpravodaj), C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. března 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,

               —

               za dánskou vládu V. P. Jørgensen a C. Thorningem, jako zmocněnci,

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi V. Kreuschitzem a D. Roussanovem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 20 SFEU a 21 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi S. Elrick, německou státní příslušnicí, a Bezirksregierung Köln (místní správní orgán v Kolíně nad Rýnem) ohledně odmítnutí posledně uvedeného orgánu přiznat S. Elrick podporu na vzdělávání pro školní vzdělávání absolvované ve Spojeném království.

         Právní rámec

               3

               Ustanovení § 1, nadepsaného „Zásada“, spolkového zákona o individuální podpoře na vzdělávání [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)], pozměněného dne 23. prosince 2007 dvacátou druhou novelou, kterou se mění spolkový zákon o individuální podpoře na vzdělávání (BGBl. I, s. 3254, dále jen „BAföG“), stanoví:
               „Na základě tohoto zákona existuje nárok na individuální podporu na vzdělávání v rámci vzdělávání odpovídajícího zájmům, schopnostem a výsledkům, pokud student jinak nemá prostředky nezbytné na své živobytí a na své vzdělání.“

               4

               Ustanovení § 2 BAföG, nadepsaného „Vzdělávací zařízení“, uvádí:
               „1.   Podpora na vzdělávání se poskytuje na vzdělání

                        1)

                        ve všeobecně vzdělávacích středních školách [‚weiterführende allgemeinbildende Schulen‘] a odborných školách [‚Berufsfachschulen‘], včetně tříd všech forem odborného základního vzdělávání, od 10. třídy [odpovídá desátému roku školní docházky], jakož i v technických a vyšších technických třídách [‚Fach- und Fachoberschulklassen‘], u kterých se nevyžaduje předchozí ukončené odborné vzdělání, pokud student splňuje požadavky podle odstavce 1a,

                        2)

                        ve třídách odborných a technických škol [‚Berufsfachschulklassen und Fachschulklassen‘], které nevyžadují předchozí ukončenou odbornou kvalifikaci, pokud jsou ukončeny získáním odborné kvalifikace v alespoň dvouletém vzdělávacím kurzu.

                  […]
               Pro zařazení jsou rozhodující druh a obsah vzdělání. Podpora na vzdělávání se poskytuje, je-li vzdělávání prováděno ve veřejném zařízení – s výjimkou nestátních vysokých škol – nebo v zaregistrované náhradní škole [‚Ersatzschule‘].
               […]
               1a.   Na výuku ve vzdělávacích zařízeních uvedených v odstavci 1 bodě 1 se poskytuje podpora na vzdělávání pouze tehdy, jestliže student nebydlí u svých rodičů a

                        1)

                        v přiměřené vzdálenosti od bydliště rodičů se nenachází odpovídající vzdělávací zařízení,

                  [...]
               5.   Podpora na vzdělávání bude přiznána pouze tehdy, pokud vzdělávací období trvá alespoň jeden školní či studijní semestr a toto vzdělání obecně vyžaduje plnou účast studenta. [...]“

               5

               Podle § 4 BAföG se s výhradou § 5 a § 6 tohoto zákona podpora na vzdělávání poskytuje na vzdělávání v Německu.

               6

               Ustanovení § 5 BAföG, nadepsaného „Vzdělávání v zahraničí“, zní následovně:
               „1.   Za trvalé bydliště se ve smyslu tohoto zákona považuje místo, kde se nachází, nikoli pouze přechodně, těžiště vztahů dotyčné osoby, aniž je rozhodná vůle usadit se na tomto místě natrvalo; ten, kdo se na určitém místě zdržuje pouze z důvodu vzdělávání, nemá na tomto místě své trvalé bydliště.
               2   Podpora na vzdělávání se přizná všem studentům, kteří mají své trvalé bydliště na německém území a kteří studují ve vzdělávacím zařízení nacházejícím se v zahraničí, pokud
               [...]

                        3)

                        student [...] zahájí nebo pokračuje ve svém vzdělávání ve vzdělávacím zařízení nacházejícím se v některém z členských států Evropské unie nebo ve Švýcarsku.

                  [...]
               4.   [...] druhý odstavec bod 3 platí jen pro studium ve vzdělávacích zařízeních, která jsou rovnocenná studiu ve třídách odborných škol [‚Berufsfachschulklassen‘] ve smyslu § 2 odst. 1 bodu 2, na vyšších odborných školách [‚höhere Fachschulen‘], akademiích [‚Akademien‘] či vysokých školách [‚Hochschulen‘], které se nacházejí v tuzemsku. Posouzení rovnocennosti se provádí z úřední povinnosti v rámci řízení o schválení podpory.“

         Skutečnosti předcházející sporu a předběžná otázka

               7

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že S. Elrick, německá státní příslušnice narozená v Německu dne 1. června 1989 a mající své trvalé bydliště ve smyslu § 5 odst. 1 BAföG u svých rodičů v tomto členském státě, pobývá od roku 1998 převážně ve Spojeném království.

               8

               Po středoškolském studiu absolvovaném ve školním zařízení v Devonu (Spojené království) se jako studentka celodenního studia zapsala od 8. září 2008 na South Devon College do kurzu „First Diploma in Travel, Level 2“. Toto jednoroční studium nevyžaduje předchozí absolvování jiného odborného vzdělání. Samantha Elrick měla během svého středoškolského studia a během doby, kdy byla zapsána na South Devon College, trvalé bydliště u svých rodičů v Německu.

               9

               Dne 5. července 2008 podala S. Elrick žádost, aby jí byla z důvodu jejího studia na South Devon College od září 2008 poskytována podpora na vzdělávání.

               10

               Rozhodnutím ze dne 13. srpna 2008 Bezirksregierung Köln tuto žádost zamítl s odůvodněním, že vzdělávání zvolené S. Elrick, které nevedlo k získání odborné kvalifikace podle kritérií uvedených v § 2 odst. 1 první větě bodu 2 BAföG, bylo srovnatelné s jednoletým odborně orientovaným vzděláním v německé odborné škole („Berufsfachschule“), a že takovéto vzdělávání nezakládá nárok na podporu na vzdělávání absolvované v zahraničí.

               11

               Dne 11. září 2008 podala S. Elrick proti tomuto rozhodnutí žalobu, v níž tvrdí, že její vyloučení z podpory na vzdělávání stanovené v BAföG je v rozporu s články 20 SFEU a 21 SFEU. V případě, že by srovnatelné vzdělávání absolvovala v Německu, podpora by jí byla přiznána, i kdyby toto vzdělávání trvalo jen jeden rok. Vnitrostátní právní úprava ji proto staví před volbu buď se při volbě svého vzdělávacího zařízení vzdát využití svého práva na volný pohyb v rámci Evropské unie, nebo se vzdát podpory na vzdělávání poskytované podle práva jejího státu původu. Její právo na volný pohyb je tedy nepřiměřeně a objektivně neodůvodněně omezeno.

               12

               Verwaltungsgericht Hannover se zamýšlí nad slučitelností vnitrostátní právní úpravy s články 20 SFEU a 21 SFEU. Úvodem uvádí, že podle § 5 odst. 2 bodu 3 BAföG, pokud jde o vzdělávání, jež je celé absolvováno v zahraničí, podpora na vzdělávání může být v případě studia ve vzdělávacím zařízení, které je rovnocenné studiu ve třídě odborné školy [„Berufsfachschulklasse“] v Německu, poskytnuta pouze tehdy, jsou-li splněny podmínky stanovené v § 2 odst. 1 bodu 2 BAföG. Podle posledně uvedeného ustanovení musí dotčené vzdělávání vést k získání odborné kvalifikace v alespoň dvouletém vzdělávacím kurzu. V případě vzdělávání, které S. Elrick absolvovala ve Spojeném království, přitom tato podmínka není splněna.

               13

               Předkládající soud uvádí, že pokud by S. Elrick absolvovala v Německu kurz, který je srovnatelný se vzděláváním, jež absolvovala ve Spojeném království, měla by podle § 1, § 2 odst. 1 bodu 1 a § 4 ve spojení s § 2 odst. 1a bodem 1 BAföG v zásadě nárok na podporu na vzdělávání.

               14

               Podle tohoto soudu by totiž navštěvování zařízení, které se v Německu nachází nejblíže bydlišti jejích rodičů, nabízejícího takovýto kurz, vyžadovalo pro každou cestu tam a zpět dobu delší než jedna hodina, což podle ustanovení správních předpisů k BAföG (Verwaltungsvorschriften zum BAföG) nepředstavuje přiměřenou dobu. Pokud by S. Elrick tedy změnila své bydliště do místa v Německu, v němž se nachází srovnatelné vzdělávací zařízení, měla by v zásadě nárok na podporu na vzdělávání pro tento kurz.

               15

               Předkládající soud vyjadřuje pochybnosti, pokud jde o slučitelnost vnitrostátní právní úpravy, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, s unijním právem. Jelikož vzdělávání absolvované ve Spojeném království podle BAföG nezakládá na rozdíl od případu, kdy by srovnatelné vzdělávání bylo absolvováno v Německu, nárok na podporu na vzdělávání, S. Elrick nemá jinou volbu, než se vzdát buď výkonu svého práva na volný pohyb, nebo využití svého nároku na podporu na vzdělávání.

               16

               Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht Hannover rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání články 20 [SFEU] a 21 SFEU vnitrostátní právní úpravě, podle níž je německé státní příslušnici, která má trvalé bydliště v Německu a navštěvuje vzdělávací zařízení, jež se nachází v členském státě Evropské unie, odepřena podpora na vzdělávání upravená v [BAföG], o kterou žádá za účelem navštěvování tohoto zahraničního vzdělávacího zařízení, a to z důvodu, že doba trvání tohoto kurzu v zahraničí činí pouze jeden rok, zatímco u srovnatelného vzdělání v Německu, které by rovněž trvalo jeden rok, by dotyčná osoba podporu na vzdělávání podle BAföG získat mohla?“

         K předběžné otázce

               17

               Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda články 20 SFEU a 21 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která podmiňuje přiznání podpory na vzdělávání státnímu příslušníkovi s bydlištěm v tomto členském státě na studium v jiném členském státě podmínkou, že tímto vzděláním bude získána odborná kvalifikace, jež odpovídá kvalifikaci, kterou je možné získat na odborné škole v poskytujícím státě v alespoň dvouletém vzdělávacím kurzu, zatímco žadatelce, pokud by se rozhodla pro absolvování vzdělávání v tomto posledně uvedeném státě, které je srovnatelné se vzděláváním, jež si přeje absolvovat v jiném členském státě, a které trvá méně než dva roky, by na základě její konkrétní situace byla podpora přiznána.

               18

               Nejprve je třeba připomenout, že S. Elrick jakožto německá státní příslušnice má na základě čl. 20 odst. 1 SFEU status unijního občana, a může se tedy případně i vůči svému členskému státu původu dovolávat práv, která s tímto statusem souvisejí (viz rozsudky ze dne 26. října 2006, Tas-Hagen a Tas, C-192/05, Sb. rozh. s. I-10451, bod 19; ze dne 23. října 2007, Morgan a Bucher, C-11/06 a C-12/06, Sb. rozh. s. I-9161, bod 22, jakož i ze dne 18. července 2013, Prinz a Seeberger, C‑523/11 a C‑585/11, bod 23 a citovaná judikatura).

               19

               Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že status občana Unie je předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států, aby těm z nich, kteří se nacházejí ve stejné situaci, bylo umožněno požívat v rámci věcné působnosti Smlouvy o FEU stejného právního zacházení bez ohledu na jejich státní příslušnost, aniž by byly dotčeny výjimky, které jsou v tomto ohledu výslovně stanoveny (rozsudky ze dne 11. července 2002, D’Hoop, C-224/98, Recueil, s. I-6191, bod 28; ze dne 21. února 2013, N., C‑46/12, bod 27, jakož i výše uvedený rozsudek Prinz a Seeberger, bod 24).

               20

               Mezi situace, které spadají do působnosti unijního práva, patří ty, které se týkají výkonu základních svobod zaručených Smlouvou, zejména situace, která souvisí se svobodou pohybu a pobytu na území členských států, jak byla přiznána článkem 21 SFEU (výše uvedené rozsudky Morgan a Bucher, bod 23, jakož i Prinz a Seeberger, bod 25 a citovaná judikatura).

               21

               V tomto ohledu členské státy sice mají podle čl. 165 odst. 1 SFEU pravomoc, pokud jde o obsah výuky a organizaci svých vzdělávacích systémů, avšak při výkonu této pravomoci musí dodržovat unijní právo, a zejména ustanovení Smlouvy týkající se svobody volného pohybu a pobytu na území členských států, kterou přiznává čl. 21 odst. 1 SFEU (viz výše uvedené rozsudky Morgan a Bucher, bod 24, jakož i Prinz a Seeberger, bod 26 a citovaná judikatura).

               22

               Dále je třeba poukázat na to, že vnitrostátní právní úprava, která znevýhodňuje některé státní příslušníky pouze proto, že využili své svobody pohybu a pobytu v jiném členském státě, představuje omezení svobod, které čl. 21 odst. 1 SFEU přiznává každému občanu Unie (rozsudek ze dne 18. července 2006, De Cuyper, C-406/04, Sb. rozh. s. I-6947, bod 39, jakož i výše uvedené rozsudky Morgan a Bucher, bod 25, a Prinz a Seeberger, bod 27). V tomto ohledu státní příslušník členského státu, který se odebere do jiného členského státu, v němž studuje na střední škole, využívá svobody pohybu zaručené článkem 20 SFEU (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek D’Hoop, body 29 až 34, a rozsudek ze dne 15. března 2005, Bidar, C-209/03, Sb. rozh. s. I-2119, bod 35).

               23

               Možnosti, které Smlouva nabízí v oblasti svobody pohybu občanů Unie, by totiž nemohly mít plný účinek, pokud by státního příslušníka členského státu mohly od jejich využití odradit překážky jeho pobytu v jiném členském státě z důvodu právní úpravy jeho státu původu, která jej penalizuje jen proto, že těchto možností využil (viz výše uvedené rozsudky D’Hoop, bod 31; Morgan a Bucher, bod 26, jakož i Prinz a Seeberger, bod 28).

               24

               To je obzvláště důležité v oblasti vzdělávání s ohledem na cíle stanovené v čl. 6 písm. e) SFEU a v čl. 165 odst. 2 druhé odrážce SFEU, zejména na podporu mobility studentů a učitelů (viz výše uvedený rozsudek D’Hoop, bod 32; rozsudek ze dne 7. července 2005, Komise v. Rakousko, C-147/03, Sb. rozh. s. I-5969, bod 44; výše uvedené rozsudky Morgan a Bucher, bod 27, jakož i Prinz a Seeberger, bod 29).

               25

               Kromě toho je třeba připomenout, že unijní právo členským státům neukládá povinnost vytvořit systém podpory na vzdělávání pro studium v jiném členském státě. Nicméně pokud členský stát vytvoří systém podpor na vzdělávání, který studentům umožňuje získat takovouto podporu, musí dbát na to, aby podmínky přiznání této podpory nevytvářely neodůvodněné omezení uvedeného práva pohybu a pobytu na území členských států (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Morgan a Bucher, bod 28, jakož i Prinz a Seeberger, bod 30).

               26

               V projednávaném případě je nesporné, že kdyby žalobkyně v Německu absolvovala vzdělávání, které je srovnatelné se vzděláváním absolvovaným ve Spojeném království, měla by na podporu na vzdělávání nárok, neboť v přiměřené vzdálenosti od bydliště jejích rodičů v Německu neexistuje zařízení nabízející srovnatelné vzdělávání.

               27

               Německá vláda tvrdí, že právní úprava dotčená ve věci v původním řízení svobodu pohybu a pobytu neomezuje, protože německý zákonodárce se legitimně rozhodl nezavést právo na podporu na vzdělávání pro typ kurzu, který navštěvuje S. Elrick, a protože žádné ustanovení unijního práva nestanoví povinnost to učinit. Podle této vlády je cílem BAföG provést kvalitativní výběr těch typů vzdělávání, jež jsou podporovány Spolkovou republikou Německo. Takováto právní úprava nepředstavuje omezení základních svobod pohybu a pobytu.

               28

               Nicméně taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která přiznání podpory na vzdělávání v zahraničí váže na podmínku srovnatelnosti se vzděláváním poskytovaným ve třídách odborných škol („Berufsfachschulklasse“), které vede k získání odborné kvalifikace v alespoň dvouletém vzdělávacím kurzu, představuje omezení ve smyslu článku 21 SFEU, protože žadateli, který by se nacházel ve stejné osobní situaci jako S. Elrick, by podpora pro vzdělávání v rámci studijního kurzu v Německu, který je srovnatelný s kurzem, který S. Elrick navštěvovala v jiném členském státě, poskytnuta byla.

               29

               Takováto podmínka může občany Unie, jako je S. Elrick, s přihlédnutím k dopadu, který může výkon svobody volného pohybu a pobytu v jiném členském státě mít na nárok na podporu na vzdělávání, odradit od toho, aby této svobody využili (viz výše uvedený rozsudek Prinz a Seeberger, bod 32). Omezující účinky, které tato podmínka vyvolává, kromě toho nelze považovat za příliš nejisté nebo příliš bezvýznamné na to, aby mohly představovat omezení svobody volného pohybu a pobytu (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Morgan a Bucher, bod 32).

               30

               Podle ustálené judikatury právní úprava, která může omezit základní svobodu zaručenou Smlouvou, může být s ohledem na unijní právo odůvodněna pouze tehdy, pokud se zakládá na objektivních důvodech obecného zájmu, které jsou nezávislé na státní příslušnosti dotyčných osob, a je přiměřená cíli legitimně sledovanému vnitrostátním právem (viz výše uvedené rozsudky De Cuyper, bod 40; Tas-Hagen a Tas, bod 33, jakož i Morgan a Bucher, bod 33). Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že opatření je přiměřené, pokud je způsobilé zajistit uskutečnění sledovaného cíle a přitom nepřekračuje meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (výše uvedené rozsudky De Cuyper, bod 42; Morgan a Bucher, bod 33, jakož i Prinz a Seeberger, bod 33).

               31

               Německá vláda tvrdí, že vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení je odůvodněna volbou německého zákonodárce poskytnout podporu na vzdělávání v zahraničí v závislosti na zpravidla očekávatelném přínosu vzdělávání a v závislosti na poměru mezi pobytem v zahraničí a celkovou dobou trvání uvedeného vzdělávání. Podle této vlády je proto obecným cílem právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení poskytnout podporu na vzdělávání v zahraničí pouze ve prospěch vzdělávání, které studentům nabízí nejlepší vyhlídky na pracovním trhu. Vzdělávání, které v této souvislosti vede k nízké kvalifikaci, jako je to, o které se jedná ve věci v původním řízení, slouží k obecné profesní orientaci, vyhlídky takovéhoto studenta na pracovním trhu však může posílit jen málo. Z těchto důvodů si takovéto vzdělávání nezaslouží poskytování podpory na vzdělávání v zahraničí.

               32

               Z argumentů uvedených německou vládou nicméně jasně nevyplývá, jak je cíl podporovat pouze vzdělávání v zahraničí, jehož účinkem je posílení vyhlídek studenta na pracovním trhu, zaručen právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení, a zejména podmínkou stanovenou v čl. 2 odst. 2 BAföG, která požaduje, aby zamýšlené vzdělávání trvalo alespoň dva roky, aniž bere v úvahu povahu a náplň tohoto vzdělávání, zatímco vzdělávání, které tuto podmínku nesplňuje, jež je však prováděno v Německu, je za určitých okolností, zejména takových, jaké charakterizují situaci žalobkyně, podporováno. Požadavek doby trvání dvou let proto postrádá jakoukoli souvislost s úrovní zvoleného vzdělávání.

               33

               Stanovení takové podmínky doby trvání, jako je ta, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, se tedy jeví jako nekonzistentní a nemůže být považováno za přiměřené tomuto cíli (obdobně viz výše uvedený rozsudek Morgan a Bucher, bod 36).

               34

               S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět, že články 20 SFEU a 21 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která podmiňuje přiznání podpory na vzdělávání státnímu příslušníkovi s bydlištěm v tomto členském státě na studium v jiném členském státě podmínkou, že tímto vzděláním bude získána odborná kvalifikace, jež odpovídá kvalifikaci, kterou je možné získat na odborné škole v poskytujícím státě v alespoň dvouletém vzdělávacím kurzu, zatímco by žadatelce, kdyby se rozhodla pro absolvování vzdělávání v tomto posledně uvedeném státě, které je srovnatelné se vzděláváním, jež si přeje absolvovat v jiném členském státě, a které trvá méně než dva roky, na základě její konkrétní situace byla podpora přiznána.

         K nákladům řízení

               35

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Články 20 SFEU a 21 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která podmiňuje přiznání podpory na vzdělávání státnímu příslušníkovi s bydlištěm v tomto členském státě na studium v jiném členském státě podmínkou, že tímto vzděláním bude získána odborná kvalifikace, jež odpovídá kvalifikaci, kterou je možné získat na odborné škole v poskytujícím státě v alespoň dvouletém vzdělávacím kurzu, zatímco by žadatelce, kdyby se rozhodla pro absolvování vzdělávání v tomto posledně uvedeném státě, které je srovnatelné se vzděláváním, jež si přeje absolvovat v jiném členském státě, a které trvá méně než dva roky, na základě její konkrétní situace byla podpora přiznána.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. října 1993. # Maurizio Balocchi proti Ministero delle Finanze dello Stato. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Genova - Itálie. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-10/92.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. června 1989. # Fratelli Costanzo SpA proti Comune di Milano. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale della Lombardia - Itálie. # Věc 103/88.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. září 2012.#United States Polo Association v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Věc C-327/11 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. září 2012 – United States Polo Association v. OHIM
      (Věc C-327/11 P)
      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 40/94 – Článek 8 odst. 1 písm. b) – Nebezpečí záměny – Slovní označení ‚U. S. POLO ASSN.‘ – Námitky majitele starší slovní ochranné známky POLO-POLO“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Posouzení nebezpečí záměny – Kritéria [Nařízení rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 44–46)
      2.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Podobnost mezi dotčenými
            ochrannými známkami – Kritéria posouzení – Kombinovaná ochranná známka [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1písm. b)] (viz
            bod 57)
      3.                     Kasační opravný prostředek – Důvody – Nesprávné posouzení skutkového stavu a důkazů – Nepřípustnost – Přezkum posouzení skutkového
            stavu a důkazů Soudním dvorem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení (Čl. 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první
            pododstavec) (viz bod 62)
      Předmět

               Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Tribunálu (druhému senátu) ze dne 13. dubna 2011, United States Polo Association
                  v. OHIM (T-228/09), kterým Tribunál zamítl žalobu na neplatnost podanou přihlašovatelem slovní ochranné známky „U. S. POLO
                  ASSN.“ pro výrobky zařazené do tříd 9, 20, 21, 24 a 27 proti rozhodnutí R 886/2008–4 čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro
                  harmonizaci na vnitřním trhu (OHIM) ze dne 20. března 2009, kterým se zamítá odvolání podané proti rozhodnutí námitkového
                  oddělení, které částečně zamítá přihlášku uvedené ochranné známky v rámci námitky podané majitelem slovních národní ochranné
                  známky a ochranné známky Společenství „POLO-POLO“ pro výrobky zařazené do tříd 24, 35 a 39 – Výklad a použití čl. 8 odst. 4
                  nařízení (ES) č. 40/94 [ nyní čl. 8 odst. 4 nařízení (ES) č. 207/2009]

            Výrok

                  1)

                  	Kasační opravný prostředek se zamítá.

                  2)

                  	United States Polo Association se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 28. října 1992. # Trestní řízení proti Johannesi Stephanusi Wilhelmusi Ter Voortovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arrondissementsrechtbank Leeuwarden - Nizozemsko. # Věc C-219/91.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. září 1988. # Mads Peder Jensen proti Landbrugsministeriet. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Højesteret - Dánsko. # Věc 199/87.