title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. září 2006.#Georgios Agorastoudis a další (C-187/05), Ioannis Pannou a další (C-188/05), Kostandinos Kotsabougioukis a další (C-189/05) a Georgios Akritopoulos a další (C-190/05) proti Goodyear Hellas ABEE.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Areios Pagos - Řecko.#Hromadné propouštění - Směrnice 75/129/EHS - Článek 1 odst. 2 písm. d) - Skončení činnosti podniku na základě soudního rozhodnutí - Skončení činnosti podniku pouze v důsledku rozhodnutí zaměstnavatele.#Spojené věci C-187/05 až C-190/05.

text:
      Spojené věci C-187/05 až C-190/05
      Georgios Agorastoudis a další
      v.
      Goodyear Hellas ABEE
      [žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Areios Pagos (Řecko)]
      „Hromadné propouštění – Směrnice 75/129/EHS – Článek 1 odst. 2 písm. d) – Skončení činnosti podniku na základě soudního rozhodnutí – Skončení činnosti podniku pouze v důsledku rozhodnutí zaměstnavatele“
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. září 2006
      Shrnutí rozsudku
      Sociální politika – Sbližování právních předpisů – Hromadné propouštění – Směrnice 75/129
      [Směrnice Rady 75/129, čl. 1 odst. 2 písm. d)]
      Směrnice Rady 75/129 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění musí být vykládána
         v tom smyslu, že se použije na případy hromadného propouštění v důsledku definitivního skončení činnosti podniku nebo závodu,
         o němž rozhodl pouze zaměstnavatel, při neexistenci předcházejícího soudního rozhodnutí, aniž by odchylka stanovená v čl.
         1 odst. 2 písm. d) této směrnice mohla způsobit nepoužití zmíněné směrnice.

      (viz bod 45 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      7. září 2006 (*)

      „Hromadné propouštění – Směrnice 75/129/EHS – Článek 1 odst. 2 písm. d) – Skončení činnosti podniku na základě soudního rozhodnutí – Skončení činnosti podniku pouze v důsledku rozhodnutí zaměstnavatele“
      Ve spojených věcech C‑187/05 až C‑190/05,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími Areios Pagos
         (Řecko) ze dne 17. března 2005, došlými Soudnímu dvoru dne 27. dubna 2005, v řízeních

      Georgios Agorastoudis a další (C‑187/05),

      Ioannis Pannou a další (C‑188/05),

      Kostandinos Kotsabougioukis a další (C‑189/05),

      Georgios Akritopoulos a další (C‑190/05)

      proti
      Goodyear Hellas ABEE,
      za přítomnosti:
      Geniki Synomospondia Ergaton Elládas (GSEE),
      Ergatoypalliliko kentro Thessalonikis (C‑187/05 a C‑189/05),

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann, N. Colneric, E. Juhász (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. dubna 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za G. Agorastoudise a další A. Kazakosem, dikigoros,
      –       za I. Pánnoua a další A. Kazakosem, dikigoros,
      –       za K. Kotsabougioukise a další A. Kazakosem, dikigoros,
      –       za G. Akritopoulose a další A. Kazakosem, dikigoros,
      –       za Goodyear Hellas ABEE K. Kremalisem a I.-D. Filiotisem, dikigori,
      –       za Geniki Synomospondia Ergaton Elládas (GSEE) A. Kazakosem, dikigoros,
      –       za Komisi Evropských společenství M. Condou-Durande a G. Rozetem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 1 odst. 2 písm. d) směrnice Rady 75/129/EHS ze dne 17. února
         1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (Úř. věst. L 48, s. 29).

      2       Tyto žádosti byly podány v rámci sporů mezi propuštěnými zaměstnanci a jejich bývalým zaměstnavatelem ohledně legality jejich
         hromadného propuštění, ke kterému došlo po skončení činnosti podniku, o němž rozhodl pouze tento zaměstnavatel.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Směrnice 75/129, která je založena na článku 100 Smlouvy o EHS (po změně článek 100 Smlouvy o ES, nyní článek 94 ES), má za
         cíl v souladu se svým prvním bodem odůvodnění „posílit ochranu zaměstnanců v případě hromadného propouštění a současně přihlédnout
         k potřebě vyváženého hospodářského a sociálního rozvoje uvnitř Společenství“ (neoficiální překlad).  Ve druhém bodě odůvodnění této směrnice je konstatováno, že „přes rostoucí sjednocování stále přetrvávají rozdíly mezi předpisy
         platnými v členských státech, které se týkají způsobů a postupů hromadného propouštění, jakož i mezi opatřeními ke zmírnění
         následků těchto propouštění pro zaměstnance“ (neoficiální překlad). Z  tohoto důvodu je v pátém bodě odůvodnění zmíněné směrnice uvedeno, že je nezbytné podporovat při udržení zvýšené úrovně ve
         smyslu článku 117 Smlouvy o EHS [po změně článek 117 Smlouvy o ES (články 117 až 120 Smlouvy o ES byly nahrazeny články 136 ES
         až 143 ES)] sbližování předpisů platných v členských státech.

      4       Článek 1 směrnice 75/129 stanoví její působnost následovně:
      „1.      Pro účely této směrnice se rozumí:
      a)      hromadným propouštěním propouštění ze strany zaměstnavatele z jednoho nebo několika důvodů, které nesouvisí s osobou zaměstnance,
         pokud počet propuštěných zaměstnanců činí podle volby členských států:

      –       buď v období 30 dnů:
      1.      alespoň 10 v podnicích, které obvykle zaměstnávají více než 20 a méně než 100 zaměstnanců,
      2.      alespoň 10 % z počtu zaměstnanců v podnicích, které obvykle zaměstnávají alespoň 100, ale méně než 300 zaměstnanců,
      3.      alespoň 30 v podnicích, které obvykle zaměstnávají alespoň 300 zaměstnanců;
      –       nebo v období 90 dnů alespoň 20 bez ohledu na počet zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni v dotyčných podnicích;
      […]
      2.      Tato směrnice se nevztahuje na:
      a)      hromadná propouštění na základě pracovních smluv uzavřených na dobu určitou nebo pro vykonání určitých prací, s výjimkou případů,
         kdy k těmto propouštěním dojde před uplynutím doby, na kterou byla smlouva uzavřena, nebo před skončením prací stanovených
         ve smlouvě;

      b)      zaměstnance orgánů veřejné správy nebo veřejnoprávních podniků (nebo v členských státech, které tento pojem neupravují, v odpovídajících
         subjektech);

      c)      posádky námořních lodí;
      d)      zaměstnance dotčené skončením činnosti podniku, pokud k němu došlo na základě soudního rozhodnutí.“ (neoficiální překlad)
      5       Směrnice 75/129 ve svém článku 2 stanoví určité povinnosti zaměstnavatele, který zamýšlí provést hromadné propouštění. Zaprvé,
         tento zaměstnavatel musí zahájit se zástupci zaměstnanců konzultace, které se týkají alespoň možností, jak se vyhnout hromadnému
         propouštění nebo jak ho omezit, jakož i možností jak zmírnit jeho následky. Aby zástupci zaměstnavatelů měli mimoto možnost
         předložit konstruktivní návrhy, je zaměstnavatel povinen v každém případě písemně sdělit těmto zástupcům veškeré související
         informace, důvody propuštění, počet zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, počet zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni,
         a dobu, kdy zamýšlí uskutečnit propouštění.

      6       Článek 3 odst. 1 této směrnice stanoví:
      „Zaměstnavatel je povinen písemně oznámit příslušnému orgánu veřejné moci veškeré návrhy na hromadné propouštění.
      Oznámení musí obsahovat veškeré související údaje týkající se návrhu na hromadné propouštění a konzultací se zástupci zaměstnanců
         stanovených v článku 2, zejména důvody propouštění, počet zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, počet zaměstnanců, kteří
         jsou obvykle zaměstnáni, a dobu, kdy se má propouštění uskutečnit.“ (neoficiální překlad)
      7       Článek 4 odst. 1 zmíněné směrnice stanoví:
      „Hromadné propouštění, jehož návrh byl oznámen příslušnému orgánu veřejné moci, se stane účinným nejdříve 30 dní po oznámení
         uvedeném v čl. 3 odst. 1 […]

      […]“ (neoficiální překlad)
      8       Článek 5 téže směrnice konečně stanoví, že tato směrnice „se nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní
         a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější“. (neoficiální překlad)
      9       Směrnice 75/129 byla pozměněna směrnicí Rady 92/56/EHS ze dne 24. června 1992 (Úř. věst. L 245, s. 3) poté, co byla přijata
         Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků na zasedání Evropské Rady, které se konalo ve Štrasburku dne 9. prosince
         1989. Tato změna s sebou nese především posílení povinností zaměstnavatele v oblasti informování zástupců zaměstnanců a konzultací
         s nimi stanovených v článku 2 směrnice 75/129, jakož i vložením článku 5a do směrnice 75/129 povinnost členských států stanovit,
         že zástupci zaměstnanců nebo zaměstnanci mohou využít správní nebo soudní řízení k zajištění dodržování povinností stanovených
         směrnicí 75/129.

      10     V rámci těchto změn byl zrušen bod d) čl. 1 odst. 2 směrnice 75/129.
      11     V tomtéž rámci byl do čl. 3 odst. 1 směrnice 75/129 po prvním pododstavci vložen následující pododstavec:
      „Členské státy mohou nicméně stanovit, že v případě návrhu na hromadné propouštění v důsledku skončení činnosti podniku na
         základě soudního rozhodnutí musí zaměstnavatel písemně oznámit tuto skutečnost příslušnému orgánu veřejné moci pouze na jeho
         žádost.“

      12     Směrnice 92/56 rovněž stanovila vložení do článku 4 směrnice 75/129 odstavce 4, který zní následovně:
      „Členské státy nemusí postupovat podle tohoto článku v případě hromadných propouštění v důsledku skončení činnosti podniku
         na základě soudního rozhodnutí.“

       Vnitrostátní právní úprava
      13     Směrnice 75/129 byla provedena do řeckého práva zákonem č. 1387/1983.
      14     V článku 3 tento zákon stanoví, že zaměstnanci musejí být zaměstnavatelem písemně a zcela informováni o zamýšleném hromadném
         propouštění a o jeho důvodech, jakož i povinnost zaměstnavatele zahájit se zástupci zaměstnanců konzultace a sdělit jim veškeré
         informace, aby mohli předložit konstruktivní návrhy. Stanoví také povinnost zaměstnavatele sdělit tyto informace příslušnému
         orgánu veřejné moci. V čl. 5 odst. 3 tento zákon mimoto obsahuje ustanovení příznivější pro zaměstnance, podle něhož pokud
         se strany nedohodnou, může prefekt nebo ministr práce v závislosti na situaci na trhu a na situaci dotčeného podniku buď prodloužit
         konzultace o dalších dvacet dnů nebo zcela či zčásti neschválit zamýšlené propouštění.

      15     Článek 1 odst. 2 písm. d) směrnice 75/129 byl proveden do vnitrostátního práva čl. 2 odst. 2 písm. c) zákona č. 1387/1983,
         podle něhož:

      „Ustanovení tohoto zákona se nepoužijí na zaměstnance propuštěné z důvodu skončení činnosti podniku nebo závodu na základě
         soudního rozhodnutí v prvním stupni.“

      16     Změny zavedené směrnicí 92/56 byly do vnitrostátního práva provedeny zákony č. 2736/1999 a č. 2874/2000, tedy poté, co v červenci
         1996 nastaly skutkové okolnosti ve věcech v původních řízeních. Lhůta k provedení zmíněných změn do vnitrostátního práva,
         stanovená v článku 2 směrnice 92/56, uplynula dne 24. června 1994, to jest před těmito skutkovými okolnostmi.

       Spory v původních řízeních a předběžná otázka
      17     Z předkládacích rozhodnutí vyplývá, že žalobci v původních řízeních pracovali na základě pracovních smluv na dobu neurčitou
         v průmyslové továrně společnosti Goodyear Hellas SA, která se nachází v průmyslové zóně Soluně. Činnost této továrny spočívala
         především ve výrobě pneumatik a duší pneumatik pro motorová vozidla, jakož i materiálu pro opravu a protektorování pneumatik.
         Uvedená továrna, která byla tvořena organizovaným celkem lidských a technologických zdrojů, představovala průmyslový závod
         dotčeného podniku, byla odlišná od obchodního závodu tohoto podniku se sídlem v Aténách a byla na zmíněném závodě hospodářsky
         nezávislá.

      18     Dne 19. července 1996 valná hromada akcionářů mateřské společnosti Goodyear, se sídlem ve Spojených státech amerických, rozhodla
         o přerušení průmyslové činnosti a definitivním skončení činnosti závodu v Soluni ode dne 22. července 1996. Pracovní smlouvy
         zaměstnanců, kteří byli zaměstnáni v průmyslovém závodě podniku, tedy přibližně 340 osob, byly vypovězeny od téhož dne, aniž
         by byly dodrženy podmínky a postup hromadného propouštění stanovené v tehdy platném zákoně č. 1387/1983. Likvidace tohoto
         průmyslového závodu začala v říjnu 1996.

      19     Žaloby podané propuštěnými zaměstnanci proti rozhodnutím přijatým po tomto skončení činnosti byly zamítnuty v prvním stupni,
         jakož i v odvolacím řízení Efeteio (odvolací soud v Aténách). Tento soud měl v souladu s ustálenou judikaturou řeckých soudů
         za to, že jelikož řecké právo nestanoví, že v případě definitivního skončení činnosti podniku pouze v důsledku rozhodnutí
         zaměstnavatele má být vydáno soudní rozhodnutí, nepodléhá tento zaměstnavatel povinnostem stanoveným směrnicí 75/129 a vnitrostátním
         zákonem, který ji provedl.

      20     Za těchto podmínek se Areios Pagos, kterému byly podány kasační opravné prostředky, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu
         dvoru ve čtyřech věcech v původních řízeních následující předběžnou otázku:

      „Vzhledem k tomu, že řecké právo nestanoví, že před definitivním skončením činnosti podniku nebo závodu pouze v důsledku rozhodnutí
         zaměstnavatele je vydáno soudní rozhodnutí, použijí se ustanovení směrnice 75/129 podle čl. 1 odst. 2 písm. d) této směrnice
         na hromadné propouštění způsobené definitivním skončením činnosti podniku nebo závodu, o němž rozhodl pouze zaměstnavatel,
         při neexistenci předcházejícího soudního rozhodnutí?“

      21     Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 9. června 2005 byly projednávané věci spojeny pro účely písemné a ústní části řízení
         a rozsudku.

       K předběžné otázce
      22     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda v případě hromadného propouštění způsobeného definitivním skončením činnosti
         podniku nebo závodu, o němž rozhodl pouze zaměstnavatel, je při neexistenci předcházejícího soudního rozhodnutí použitelná
         směrnice 75/129 či nikoliv, a konkrétněji, zda odchylka stanovená v čl. 1 odst. 2 písm. d) této směrnice může nebo nemůže
         odůvodnit nepoužití této směrnice.

      23     Otázka položená Soudnímu dvoru vychází z ustálené judikatury řeckých soudů v oblasti použití směrnice 75/129 a vnitrostátního
         zákona provádějícího tuto směrnici.

      24     V souladu s touto judikaturou, pokud o definitivním skončení činnosti podniku rozhodl pouze zaměstnavatel na základě ústavně
         zaručené hospodářské a finanční svobody, která tomuto zaměstnavateli náleží, nezávisle na existenci soudního rozhodnutí, není
         směrnice 75/129 použitelná. Použití této směrnice je totiž podmíněno zachováním činnosti dotčeného podniku.

      25     Tento výklad nenachází oporu ve znění směrnice 75/129, ani v předmětu nebo cíli sledovaném touto směrnicí a ani v judikatuře
         Soudního dvora týkající se této směrnice.

      26     Zaprvé, znění směrnice 75/129, zejména čl. 1 odst. 1 písm. a) a čl. 1 odst. 2 písm. d) této směrnice, je jasné a neponechává
         žádné rozumné pochybnosti ohledně působnosti zmíněné směrnice nebo podmínkách jejího použití.

      27     V souladu s čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 75/129 „[se] hromadným propouštěním [rozumí] propouštění ze strany zaměstnavatele
         z jednoho nebo několika důvodů, které nesouvisí s osobou zaměstnance […]“ (neoficiální překlad). Tato definice je sama o sobě dostatečně přesná a neobsahuje žádnou nejasnost.

      28     Soudní dvůr ozřejmil tento pojem „propouštění“, když podotkl, že tento pojem má dosah Společenství a musí být vykládán v tom
         smyslu, že zahrnuje jakékoliv skončení pracovní smlouvy nechtěné zaměstnancem, a tedy bez jeho souhlasu (rozsudek ze dne 12.
         října 2004, Komise v. Portugalsko,  C‑55/02, Sb. rozh. s. I‑9387, body 49 a 50).

      29     S ohledem na pravidlo stanovené v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 75/129 musí být čtyři případy nepoužití této směrnice uvedené
         v čl. 1 odst. 2 této směrnice považovány za taxativně stanovené. Kromě toho musejí být jakožto odchylky od uvedeného pravidla
         vykládány striktně (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. prosince 1998, Lauge a další, C‑250/97, Recueil, s. I‑8737, bod
         19).

      30     Čtvrtá z těchto odchylek, to jest odchylka, která je stanovena v čl. 1 odst. 2 písm. d) směrnice 75/129, na niž odkazuje otázka
         položená předkládajícím soudem, se týká nepoužití zmíněné směrnice na propouštění způsobená skončením činnosti podniku, „pokud
         k němu došlo na základě soudního rozhodnutí“.

      31     Toto ustanovení může být vykládáno pouze v tom smyslu, že nepoužití zmíněné směrnice je dovoleno výhradně v případě, že ke
         skončení činnosti podniku došlo na základě soudního rozhodnutí, například na základě rozsudků, které prohlašují konkurs nebo
         zrušení podniku.

      32     Ve všech ostatních případech, zejména pokud k definitivnímu skončení činnosti dotčeného podniku došlo pouze v důsledku rozhodnutí
         zaměstnavatele a pokud toto skončení spočívá na posouzeních hospodářské nebo jiné povahy, povinnosti tohoto zaměstnavatele
         vyplývající ze směrnice 75/129 zůstávají nedotčeny. Skutečnost, že ustanovení vnitrostátního práva, na něž odkazuje předkládající
         soud, nestanoví, že před definitivním skončením činnosti podniku nebo závodu pouze v důsledku rozhodnutí zaměstnavatele je
         vydáno soudní rozhodnutí, je v tomto ohledu nerelevantní.

      33     Je třeba připomenout, že odchylné ustanovení uvedené v čl. 1 odst. 2 písm. d) směrnice 75/129 bylo zrušeno s účinností od
         24. června 1994 směrnicí 92/56, která takto posílila sledovaný cíl. Proto v době rozhodné z hlediska skutečností původního
         sporu měl zaměstnavatel ve všech případech hromadného propouštění, ke kterému došlo po skončení činnosti podniku, a to i když
         na základě soudního rozhodnutí, povinnost informovat a konzultovat zaměstnance.

      34     Zadruhé, pokud jde o cíl sledovaný směrnicí 75/129, je namístě poukázat na to, jak je uvedeno v prvním bodu odůvodnění této
         směrnice, že tato směrnice má za cíl posílit ochranu zaměstnanců v případě hromadného propouštění. Tento cíl ochrany zaměstnanců
         byl opětovně připomenut Soudním dvorem (viz rozsudek ze dne 7. prosince 1995, Rockfon, C‑449/93, Recueil, s. I‑4291, bod 29,
         a výše uvedený rozsudek Lauge a další, bod 19).

      35     Soudní dvůr zdůraznil, že směrnice 75/129 nezasahuje do svobody zaměstnavatele provést nebo neprovést hromadné propouštění
         a že jejím jediným cílem je, aby tomuto propouštění předcházely konzultace s odbory a informování příslušného orgánu veřejné
         moci (rozsudek ze dne 12. února 1985, Nielsen & Søn, 284/83, Recueil, s. 553, bod 10).

      36     Je tomu tak bezpochyby v případě, kdy zaměstnavatel zamýšlí skončit činnost svého podniku pro důvody na jeho straně. Jak mimoto
         správně uvádí Komise Evropských společenství, směrnice 75/129 harmonizuje nikoliv podmínky definitivního skončení činnosti
         podniku, to jest situace, v nichž je či není soudní rozhodnutí nezbytné, ale postup, který je třeba při hromadném propouštění
         dodržet.

      37     Ve světle cíle sledovaného směrnicí 75/129 Soudní dvůr podal velmi širokou definici pojmu „podnik“, uvedeného v této směrnici,
         aby v co největším možném rozsahu omezil případy hromadného propouštění, na které se zmíněná směrnice nevztahuje z důvodu
         právní kvalifikace tohoto pojmu na vnitrostátní úrovni (viz výše uvedený rozsudek Rockfon, body 31 a 32).

      38     Soudní dvůr rovněž poukázal na to, že směrnice 75/129 byla přijata na základě článků 100 a 117 Smlouvy o EHS, přičemž posledně
         uvedené ustanovení se týká nezbytnosti, aby členské státy podporovaly zlepšování životních a pracovních podmínek pracovníků
         tak, aby bylo možno tyto podmínky vyrovnat a přitom udržet jejich zvýšenou úroveň (viz výše uvedený rozsudek Rockfon, bod
         29).

      39     Zatřetí, je třeba zdůraznit, že výklad podaný výše a úvahy s ním související již vyplývají z judikatury Soudního dvora.
      40     Ve svém rozsudku ze dne 28. března 1985, Komise v. Belgie (215/83, Recueil, s. 1039, body 13 až 19), Soudní dvůr právě konstatoval,
         že dotčený členský stát nesplnil své povinnosti z toho důvodu, že nezajistil ochranu stanovenou směrnicí 75/129 ve všech případech
         hromadného propouštění v důsledku uzavření podniků nikoliv na základě soudního rozhodnutí. Nejpozději ode dne vydání tohoto
         rozsudku by smysl odchylného ustanovení stanoveného v čl. 1 odst. 2 písm. d) směrnice 75/129 neměl vést k pochybnostem.

      41     Odchylná ustanovení uvedená v čl. 3 odst. 1 druhém pododstavci a čl. 4 odst. 4 směrnice 75/129 vložená směrnicí 92/56 byla
         Soudním dvorem vysvětlena ve výše uvedeném rozsudku Lauge a další (bod 18), podle kterého k tomu, aby předmětné odchylky byly
         použitelné, nesmí dojít ke skončení činnosti podniku a hromadnému propouštění před vydáním soudního rozhodnutí, které obsahuje
         rozsudek o prohlášení konkursu.

      42     Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Portugalsko (bod 66 a výrok) mimoto konstatoval, že dotčený členský stát nesplnil
         povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice 75/129, jelikož omezil pojem hromadného propouštění na propouštění z důvodů
         strukturální, technologické nebo konjunkturální povahy a nerozšířil tento pojem na propouštění z jakýchkoliv důvodů, které
         nesouvisí s osobou zaměstnance.

      43     Nakonec je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury povinnost členských států dosáhnout výsledku předepsaného směrnicí
         za účelem dosažení souladu s čl. 249 třetím pododstavcem ES je uložena všem vnitrostátním orgánům, včetně orgánů soudních.
         Tyto orgány, které jsou povolány k výkladu a používání vnitrostátního práva, jsou povinny tak činit v co možná největším rozsahu
         ve světle znění a účelu příslušné směrnice, aby tak dosáhly výsledku jí zamýšleného (viz v tomto smyslu naposledy rozsudek
         ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, Sb. rozh. s. I‑8835, bod 113 a výše uvedená judikatura).

      44     Řecké soudy však zaujaly přístup, který vyjímá z ochrany požadované směrnicí 75/129 četné případy skončení činnosti podniků,
         jež mají za důsledek masivní propouštění zaměstnanců a v nichž je právě potřeba ochrany zaměstnanců významnější, a tím popřely
         cíl sledovaný zmíněnou směrnicí. Takový přístup, který zasahuje také do požadavku jednotného použití směrnice 75/129, může
         ve velkém rozsahu zbavit tuto směrnici jejího obsahu.

      45     Z výše uvedeného vyplývá, že na položenou otázku je třeba odpovědět tak, že směrnice 75/129 musí být vykládána v tom smyslu,
         že se použije na případy hromadného propouštění v důsledku definitivního skončení činnosti podniku nebo závodu, o němž rozhodl
         pouze zaměstnavatel, při neexistenci předcházejícího soudního rozhodnutí, aniž by odchylka stanovená v čl. 1 odst. 2 písm. d)
         této směrnice mohla způsobit nepoužití zmíněné směrnice.

       K nákladům řízení
      46     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Směrnice Rady 75/129/EHS ze dne 17. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění
            musí být vykládána v tom smyslu, že se použije na případy hromadného propouštění v důsledku definitivního skončení činnosti
            podniku nebo závodu, o němž rozhodl pouze zaměstnavatel, při neexistenci předcházejícího soudního rozhodnutí, aniž by odchylka
            stanovená v čl. 1 odst. 2 písm. d) této směrnice mohla způsobit nepoužití zmíněné směrnice.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 8. listopadu 2001. # Adria-Wien Pipeline GmbH a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke GmbH proti Finanzlandesdirektion für Kärnten. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verfassungsgerichtshof - Rakousko. # Státní podpora. # Věc C-143/99.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 2. října 2003. # Weber's Wine World Handels-GmbH a další proti Abgabenberufungskommission Wien. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof - Rakousko. # Věc C-147/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 12. května 2011.#Lucemburské velkovévodství proti Evropskému parlamentu a Rada Evropské unie.#Žaloba na neplatnost - Směrnice 2009/12/ES - Letištní poplatky - Oblast působnosti - Letiště, jejichž roční objem provozu je vyšší než 5 milionů odbavených cestujících, a letiště s nejvyšším počtem odbavených cestujících v každém členském státě - Platnost - Zásady rovného zacházení, proporcionality a subsidiarity.#Věc C-176/09.

text:
      Věc C-176/09
      Lucemburské velkovévodství
      v.
      Evropský parlament
      a
      Rada Evropské unie
      „Žaloba na neplatnost – Směrnice 2009/12/ES – Letištní poplatky – Oblast působnosti – Letiště, jejichž roční objem provozu je vyšší než 5 milionů odbavených cestujících, a letiště s nejvyšším počtem odbavených
         cestujících v každém členském státě – Platnost – Zásady rovného zacházení, proporcionality a subsidiarity“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Doprava – Letecká doprava – Směrnice 2009/12 – Letištní poplatky – Oblast působnosti – Porušení zásady rovného zacházení –
            Neexistence
      (Čl. 80 odst. 2 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/12)
      2.        Doprava – Letecká doprava – Směrnice 2009/12 – Letištní poplatky – Oblast působnosti – Porušení zásady proporcionality – Neexistence
      (Čl. 5 třetí pododstavec ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/12)
      3.        Právo Společenství – Zásady – Zásada subsidiarity – Uplatnění v oblasti letecké dopravy
      (Čl. 5 druhý pododstavec ES a článek 80 ES)
      1.        Srovnatelný charakter odlišných situací se posuzuje s ohledem na veškeré prvky, které je charakterizují. Takové prvky musí
         být zejména určeny a posuzovány ve světle předmětu a cíle unijního aktu, který zakládá dotčené odlišení. Mimoto musí být zohledněny
         zásady a cíle oblasti, do níž dotčený akt spadá.

      Základem pro směrnici 2009/12 o letištních poplatcích je čl. 80 odst. 2 ES, který stanoví, že Rada může rozhodnout, zda, do
         jaké míry a jakým postupem bude možno stanovit vhodná ustanovení pro dopravu námořní a leteckou. Smlouva tedy Radě tím, že
         ji opravňuje k tomu, aby rozhodla o okamžiku, obsahu i rozsahu opatření pro námořní a leteckou dopravu, přiznává rozsáhlou
         zákonodárnou pravomoc k přijetí vhodných společných předpisů. Unijní soud nemůže při přezkumu výkonu takového oprávnění nahradit
         posouzení unijního zákonodárce posouzením svým, nýbrž se musí omezit na přezkum toho, zda toto posouzení není stiženo zjevnými
         vadami nebo zneužitím pravomoci nebo zda zákonodárce zjevně nepřekročil meze své zákonodárné pravomoci.

      Za účelem přijetí obecné a abstraktní právní úpravy může zákonodárce v každém případě provést kategorizaci podle objektivních
         kritérií a na základě globálních zjištění. To platí tím spíše v případě, kdy provádění společné politiky unijním zákonodárcem
         předpokládá nutnost posoudit komplexní hospodářskou situaci, a v oblasti letecké dopravy tomu tak zpravidla je.

      S ohledem na tyto zásady se unijní zákonodárce tím, že shledal, že vedlejší letiště členských států nejsou vůči uživatelům
         letišť ve stejném postavení jako hlavní letiště, nedopustil při výkonu své pravomoci v okamžiku přijímání směrnice 2009/12
         zjevného pochybení nebo zneužití pravomoci ani zjevně nepřekročil meze své rozsáhlé zákonodárné pravomoci, která je mu v oblasti
         politiky letecké dopravy svěřena. V těch členských státech, ve kterých žádné letiště nedosahuje minimální velikosti stanovené
         směrnicí 2009/12, musí totiž být letiště s nejvyšším počtem ročně odbavených cestujících považováno za místo vstupu do daného
         členského státu, v důsledku čehož má toto letiště vůči uživatelům letišť privilegované postavení. Naproti tomu letiště, která
         nespadají do působnosti směrnice 2009/12, nelze, bez ohledu na konkrétní počet ročně odbavených cestujících, považovat za
         hlavní letiště členských států, ve kterých se nacházejí. Taková letiště lze považovat za vedlejší letiště členských států,
         která v zásadě mají pro letecké společnosti odlišný strategický význam než hlavní letiště, v důsledku čehož mají odlišné postavení
         i ve vztahu k uživatelům letišť při stanovování letištních poplatků.

      (viz body 32–35, 47–48, 50)
      2.        Pokud jde o soudní přezkum dodržení požadavků plynoucích ze zásady proporcionality v oblastech, v nichž má unijní zákonodárce
         širokou zákonodárnou pravomoc, tedy i v oblasti letecké dopravy, může mít vliv na legalitu takového opatření pouze zjevně
         nepřiměřená povaha opatření přijatého v některé z těchto oblastí ve vztahu k cíli, který příslušné orgány zamýšlí sledovat.
         Nicméně i v případě existence takové pravomoci je unijní zákonodárce povinen založit svoji volbu na objektivních kritériích.
         Navíc musí v rámci posouzení omezení spojených s jednotlivými opatřeními připadajícími v úvahu přezkoumat, zda cíle sledované
         zvoleným opatřením mohou odůvodnit i značné negativní hospodářské důsledky pro určité hospodářské subjekty.

      Směrnice 2009/12 o letištních poplatcích tím, že do své působnosti zahrnula i letiště, která se nacházejí v těch členských
         státech, ve kterých žádné letiště nedosahuje minimální velikosti stanovené touto směrnicí, a která ročně odbaví nejvyšší počet
         cestujících bez ohledu na konkrétní počet ročně odbavených cestujících, neporušuje zásadu proporcionality.

      Stran otázky, zda může rámec přijatý prostřednictvím směrnice 2009/12 a vyžadující, aby při stanovování letištních poplatků
         na vnitrostátní úrovni byly dodržovány společné zásady, vést k naplnění cíle této směrnice v případě, kdy hrozí, že se řídící
         orgány letišť dostanou při stanovování letištních poplatků do privilegovaného postavení vůči uživatelům letišť, potažmo když
         hrozí zneužití tohoto postavení, je třeba konstatovat, že takový rámec může v zásadě bránit naplnění uvedeného rizika.

      Pokud jde o přiměřenost této směrnice, neexistuje nic, na základě čeho by bylo možno konstatovat, že by zátěž vyplývající
         dotčeným letištím či členským státům ze systému zavedeného touto směrnicí byla zjevně nepřiměřená výhodám, které z ní plynou.

      (viz body 62–64, 66, 68–69)
      3.        V případě, kdy unijní zákonodárce jako právní základ použije článek 80 ES, se zásada subsidiarity uplatní, jelikož mu uvedené
         ustanovení nepřiznává výlučnou pravomoc k přijímání předpisů v oblasti letecké dopravy.

      (viz bod 79)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      12. května 2011(*)

      „Žaloba na neplatnost – Směrnice 2009/12/ES – Letištní poplatky – Oblast působnosti – Letiště, jejichž roční objem provozu je vyšší než 5 milionů odbavených cestujících, a letiště s nejvyšším počtem odbavených
         cestujících v každém členském státě – Platnost – Zásady rovného zacházení, proporcionality a subsidiarity“

      Ve věci C‑176/09,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 230 prvního pododstavce ES podaná dne 15. května 2009,
      Lucemburské velkovévodství, zastoupené C. Schiltzem, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Kinschem, avocat,

      žalobce,
      podporované
      Slovenskou republikou, zastoupenou B. Ricziovou, jako zmocněnkyní,

      vedlejší účastnicí,
      proti
      Evropskému parlamentu, zastoupenému A. Troupiotisem a A. Neergaardem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Radě Evropské unie, zastoupené E. Karlsson a M. Moorem, jako zmocněnci,

      žalovaným,
      podporovaným
      Evropskou komisí, zastoupenou K. Simonssonem a C. Vrignon, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejší účastnicí,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, J. Malenovský a T. von Danwitz (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. října 2010,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. prosince 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Lucemburské velkovévodství domáhá toho, aby Soudní dvůr zrušil směrnici Evropského parlamentu a Rady 2009/12/ES
         ze dne 11. března 2009 o letištních poplatcích (Úř. věst. L 70, s. 11) z důvodu, že tato směrnice porušuje zásadu rovného
         zacházení, zásadu proporcionality a zásadu subsidiarity.

       Právní rámec
      2        Směrnice 2009/12 byla přijata na základě čl. 80 odst. 2 ES.

      3        Podle třetí věty prvního bodu odůvodnění této směrnice platí, že „[ř]ídící orgány letišť poskytující zařízení a služby podléhající
         letištním poplatkům by měly usilovat o nákladově efektivní provoz“.

      4        V první větě druhého bodu odůvodnění se uvádí, že „[j]e nezbytné zřídit společný rámec upravující podstatné rysy letištních
         poplatků a způsob jejich stanovování, neboť při neexistenci tohoto rámce by nemusely být dodrženy základní požadavky, pokud
         jde o vztah mezi řídícími orgány letišť a uživateli letišť“.

      5        Třetí a čtvrtý bod odůvodnění směrnice 2009/12 uvádí k oblasti její působnosti následující:

      „(3)      Tato směrnice by se měla vztahovat na letiště […], která překračují minimální velikost, protože řízení a financování malých
         letišť nevyžaduje uplatnění rámce Společenství.

      (4)      Kromě toho v členských státech, ve kterých žádné letiště nedosahuje minimální velikosti pro uplatnění této směrnice, mají
         letiště s nejvyšším počtem odbavených cestujících natolik privilegované postavení jako místo vstupu do daného členského státu,
         že je nezbytné použít na toto letiště tuto směrnici, aby bylo zaručeno dodržování některých základních zásad ve vztahu mezi
         řídícím orgánem letiště a uživateli letiště, zejména pokud jde o transparentnost poplatků a nepřípustnost diskriminace mezi
         uživateli letiště.“

      6        Patnáctý bod odůvodnění směrnice 2009/12 zní:

      „Řídící orgány letišť by měly mít možnost uplatňovat letištní poplatky odpovídající infrastruktuře nebo úrovni poskytovaných
         služeb, neboť letečtí dopravci mají oprávněný zájem požadovat od řídícího orgánu letiště služby odpovídající poměru ceny a kvality.
         Přístup k rozlišené úrovni infrastruktury nebo služeb by však měl být nediskriminačně otevřen všem dopravcům, kteří si ji
         přejí využívat. V případě, že poptávka převýší nabídku, by měl být přístup určen na základě objektivních a nediskriminačních
         kritérií stanovených řídícím orgánem letiště. Veškeré rozdíly v poplatcích by měly být transparentní, objektivní a založené
         na jasných kritériích.“

      7        Devatenáctý bod odůvodnění této směrnice stanoví:

      „Jelikož cíle této směrnice, totiž stanovení společných zásad pro výběr letištních poplatků na letištích Společenství, nemůže
         být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, protože systémy letištních poplatků nelze zavést na úrovni jednotlivých
         států jednotným způsobem v celém Společenství, a proto jej může být z důvodu rozsahu a účinků této směrnice lépe dosaženo
         na úrovni Společenství, může Společenství přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy.
         V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné k dosažení
         tohoto cíle“.

      8        Tato směrnice podle svého čl. 1 odst. 1 a 2 „stanoví společné zásady pro výběr letištních poplatků na letištích Společenství“
         a vztahuje se „na každé letiště nacházející se na území, na něž se vztahuje Smlouva [o ES], jež je otevřené pro obchodní dopravu
         a jehož roční objem provozu je vyšší než 5 milionů odbavených cestujících, a dále na letiště s nejvyšším počtem odbavených
         cestujících v každém členském státě“.

      9        Podle čl. 2 bodu 4 směrnice 2009/12 se letištním poplatkem rozumí „poplatek vybíraný ve prospěch řídícího orgánu letiště a placený
         uživateli letiště za použití zařízení a služeb, které jsou výlučně poskytovány řídícím orgánem letiště a které souvisejí s přistáním,
         vzletem, osvětlením a parkováním letadel a s odbavováním cestujících a nákladu“.

      10      Článek 3 první věta téže směrnice stanoví, že „[č]lenské státy […] zajistí, aby letištní poplatky nediskriminovaly uživatele
         letiště“.

      11      Směrnice 2009/12 počítá s tím, že za tímto účelem bude zaveden povinný postup pro konzultace mezi řídícími orgány dotčených
         letišť a uživateli letišť nebo zástupci či sdruženími uživatelů letiště, a opravný prostředek. Článek 6 této směrnice v souvislosti
         s uvedenými postupy stanoví:

      „1.      Členské státy zajistí, aby byl zaveden povinný postup pravidelných konzultací mezi řídícím orgánem letiště a uživateli letiště
         nebo zástupci či sdruženími uživatelů letiště, pokud jde o fungování systému letištních poplatků, výši letištních poplatků
         a případně kvalitu poskytovaných služeb. Tyto konzultace se konají nejméně jednou za rok, nebylo-li při poslední konzultaci
         dohodnuto jinak. Existuje-li mezi řídícím orgánem letiště a uživateli letiště víceletá dohoda, konají se konzultace v souladu
         s touto dohodou. Členské státy mají právo žádat, aby se konzultace konaly častěji.

      2. Členské státy zajistí, aby změny systému nebo výše letištních poplatků byly, kdykoliv je to možné, prováděny ve shodě mezi
         řídícím orgánem letiště a uživateli letiště. Za tímto účelem předloží řídící orgán letiště uživatelům letiště každý návrh
         na změnu systému letištních poplatků nebo výše letištních poplatků, společně s odůvodněním navrhovaných změn, nejpozději čtyři
         měsíce před jejich vstupem v platnost, neexistují-li výjimečné okolnosti, které by však bylo nutné uživatelům odůvodnit. Řídící
         orgán letiště konzultuje navrhované změny s uživateli letiště a před přijetím rozhodnutí zohlední jejich stanoviska. Řídící
         orgán letiště zpravidla zveřejní své rozhodnutí nebo doporučení nejpozději dva měsíce před jeho vstupem v platnost. Není-li
         mezi řídícím orgánem letiště a uživateli letiště dosaženo dohody o navrhovaných změnách, odůvodní řídící orgán letiště své
         rozhodnutí s ohledem na stanoviska uživatelů letiště.

      3.      Členské státy zajistí, aby se v případě sporu ohledně rozhodnutí o letištních poplatcích přijatého řídícím orgánem letiště
         mohla kterákoli ze stran obrátit na nezávislý dozorový orgán uvedený v článku 11, který přezkoumá odůvodnění změn systému
         nebo výše letištních poplatků.

      4.      Změna systému nebo výše letištních poplatků, o níž rozhodl řídící orgán letiště, nenabude v případě jejího předložení nezávislému
         dozorovému orgánu účinnosti, dokud tento orgán záležitost nepřezkoumá. Nezávislý dozorový orgán přijme do čtyř týdnů ode dne,
         kdy mu byla záležitost předložena, prozatímní rozhodnutí ohledně vstupu změny letištních poplatků v platnost, ledaže může
         ve stejné lhůtě přijmout konečné rozhodnutí.

      5.      Členský stát se může rozhodnout, že odstavce 3 a 4 nepoužije na změny výše nebo struktury letištních poplatků na těch letištích,
         pro která:

      a)      existuje povinný postup v rámci vnitrostátních právních předpisů, na základě kterého jsou nezávislým dozorovým orgánem určovány
         nebo schvalovány letištní poplatky nebo jejich maximální výše, nebo

      b)      existuje povinný postup v rámci vnitrostátních právních předpisů, na základě kterého nezávislý dozorový orgán pravidelně nebo
         na žádost dotčených stran přezkoumává, zda jsou taková letiště předmětem účinné hospodářské soutěže. Je-li to na základě tohoto
         přezkumu odůvodněné, rozhodnou členské státy o tom, že letištní poplatky nebo jejich maximální výše mají být určovány nebo
         schvalovány nezávislým dozorovým orgánem. Toto rozhodnutí se použije, dokud je to na základě přezkumu provedeného tímto orgánem
         nezbytné.

      […]“
      12      Řídící orgán letiště musí podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2009/12 pokaždé, když se mají konat konzultace, poskytnout každému
         uživateli letiště nebo zástupcům či sdružením uživatelů letiště informace o faktorech tvořících základ pro stanovení systému
         nebo výše všech poplatků, které na všech letištích daný řídící orgán letiště vybírá.

      13      Článek 11 odst. 1 až 3 a odst. 5 směrnice 2009/12 v souvislosti se zřízením a fungováním nezávislého dozorového orgánu stanoví:

      „1.      Členské státy určí nebo zřídí nezávislý orgán jako svůj vnitrostátní nezávislý dozorový orgán pro zajištění správného uplatňování
         opatření přijatých k dosažení souladu s touto směrnicí a pro plnění přinejmenším těch úkolů, které jsou uloženy článkem 6.
         Tímto orgánem může být subjekt, kterému členský stát svěřil uplatňování dodatečných regulačních opatření uvedených v čl. 1
         odst. 5, včetně schvalování systému nebo výše letištních poplatků, a to za předpokladu, že splňuje požadavky odstavce 3 tohoto
         článku.

      2.      V souladu s vnitrostátními právními předpisy nebrání tato směrnice tomu, aby nezávislý dozorový orgán pověřil prováděním této
         směrnice, pod svým dohledem a na svou zodpovědnost, jiné nezávislé dozorové orgány, pokud je toto provádění uskutečňováno
         na základě stejných norem.

      3.      Členské státy zaručí nezávislost nezávislého dozorového orgánu tím, že zajistí, aby byl právně i funkčně nezávislý na jakémkoli
         řídícím orgánu letiště nebo leteckém dopravci. Členské státy, které si ponechávají vlastnictví letiště, řídících orgánů letišť
         či leteckých dopravců nebo řídící orgány letišť či letecké dopravce ovládají, zajistí, aby funkce spojené s tímto vlastnictvím
         nebo ovládáním nebyly svěřeny nezávislému dozorovému orgánu. Členské státy zajistí, aby nezávislý dozorový orgán vykonával
         své pravomoci nestranně a transparentně.

      […]
      5.      Členské státy mohou stanovit systém financování nezávislého dozorového orgánu, jehož součástí může být i výběr poplatků od
         uživatelů letišť a řídících orgánů letišť.“

      14      Podle čl. 12 odst. 1 směrnice 2009/12 Evropská komise předloží Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie do 15. března 2013
         zprávu o uplatňování této směrnice, jež vyhodnotí pokrok dosažený při plnění jejího cíle.

      15      Podle čl. 13 odst. 1 prvního pododstavce uvedené směrnice členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné
         pro dosažení souladu s touto směrnicí do 15. března 2011.

       Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem
      16      Lucemburské velkovévodství navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil čl. 1 odst. 2 směrnice 2009/12 v rozsahu, v němž stanoví, že se vztahuje na letiště s nejvyšším počtem odbavených cestujících
         v každém členském státě;

      –        podpůrně zrušil směrnici 2009/12 v plném rozsahu a
      –        uložil Parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení.
      17      Parlament a Rada navrhují, aby Soudní dvůr:

      –        žalobu zamítl jako neopodstatněnou;
      –        uložil Lucemburskému velkovévodství náhradu nákladů řízení a
      –        podpůrně pro případ, že by Soudní dvůr zrušil směrnici 2009/12, zachoval její účinky až do přijetí nového aktu.
      18      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 14. října 2009 bylo povoleno vedlejší účastenství Slovenské republice na podporu
         návrhových žádání Lucemburského velkovévodství a Komisi na podporu návrhových žádání Parlamentu a Rady.

       K žalobě
       K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady rovného zacházení
       Argumentace účastníků řízení
      19      První žalobní důvod, vycházející z porušení zásady rovného zacházení, obsahuje dvě samostatné části. V první části tohoto
         žalobního důvodu Lucemburské velkovévodství, podporované Slovenskou republikou, poukazuje na to, že je s ním zacházeno jinak
         než s členskými státy, ve kterých velká regionální letiště s 1 až 5 miliony ročně odbavených cestujících nespadají do působnosti
         směrnice 2009/12, přestože jsou ve stejném postavení jako jediné lucemburské komerční letiště, a sice letiště Lucemburk-Findel,
         jehož roční objem provozu dosahuje 1,7 milionu odbavených cestujících. Jde o letiště Hahn (Německo), jehož roční objem provozu
         dosahuje řádově 4 milionů odbavených cestujících, a Charleroi (Belgie), jehož roční objem provozu dosahuje řádově 2,9 milionu
         odbavených cestujících, což jsou letiště, která se nacházejí ve stejné spádové oblasti jako lucemburské letiště, po silnici
         ve vzdálenosti do 200 km, a která tomuto letišti přímo konkurují. Rovněž jde o velká regionální letiště, která se nacházejí
         v blízkosti městských aglomerací jisté velikosti nebo jistého hospodářského významu, jako například letiště Turín (Itálie)
         s 3,5 miliony cestujících či letiště Bordeaux (Francie) s 3,4 miliony cestujících.

      20      Ve druhé části prvního žalobního důvodu Lucemburské velkovévodství tvrdí, že je s ním zacházeno stejně jako s členskými státy,
         na jejichž území se nacházejí letiště, jejichž roční objem provozu přesahuje 5 milionů odbavených cestujících, například se
         Spolkovou republikou Německo či s Belgickým královstvím.

      21      Podle Lucemburského velkovévodství je v této souvislosti nutné poukázat na kategorizaci vycházející ze sdělení Komise ze dne
         9. prosince 2005, které se týká pokynů Společenství pro financování letišť a pro státní podpory na zahájení činnosti pro letecké
         společnosti s odletem z regionálních letišť (Úř. věst. C 312, s. 1), a omezit působnost směrnice 2009/12 na ty kategorie letišť,
         jejichž roční objem provozu přesahuje 5 milionů odbavených cestujících.

      22      Ani rozdíl v zacházení ve srovnání s velkými regionálními letišti, která nespadají do působnosti směrnice 2009/12, ani stejné
         zacházení s letištěm Lucemburk-Findel a s letišti, jejichž roční objem provozu přesahuje 5 milionů odbavených cestujících,
         není odůvodněné. Řízení a financování malých a středních letišť s méně než 5 miliony odbavených cestujících ročně nevyžaduje,
         jak správně plyne ze třetího bodu odůvodnění této směrnice, uplatnění „rámce Společenství“. Naproti tomu tvrzení obsažené
         ve čtvrtém bodě jejího odůvodnění, podle kterého „mají letiště s nejvyšším počtem odbavených cestujících natolik privilegované
         postavení jako místo vstupu do daného členského státu, že je nezbytné použít na toto letiště [směrnici 2009/12]“, je vzhledem
         k jejímu cíli, a sice předcházet zneužívání dominantního postavení některých letišť, fakticky irelevantní. O „privilegovaném
         postavení“ lze uvažovat jedině tehdy, když u hospodářských subjektů skutečně vede ke zvýhodnění stejného typu jako zvýhodnění
         spočívající v odbavování více než 5 milionů cestujících ročně. Tak tomu však nemusí být automaticky v případě největšího letiště
         každého členského státu.

      23      Pokud jde konkrétně o letiště Lucemburk-Findel, toto letiště nemá postavení privilegovaného místa vstupu do Lucemburska a nehrozí
         u něj, že vůči hospodářským subjektům bude zneužívat dominantní postavení, a to vzhledem k soutěžní situaci, ve které se toto
         letiště nachází ve vztahu k několika nedalekým letištím, na kterých působí společnosti operující nízkonákladové lety, a k letištím
         představujícím letecké uzly („hubs“), jako například Frankfurt (Německo) či Brusel (Belgie). Ani z hospodářského hlediska
         nelze lucemburské letiště řadit do srovnatelné kategorie jako letiště s více než 5 miliony cestujících ročně, přestože podíl
         prodaných letenek v obchodní třídě je větší než na těchto letištích. Silné postavení jeho správce proto nelze považovat za
         rovnocenné postavení správce letiště odbavujícího více než 5 milionů cestujících.

      24      Riziko zneužití dominantního postavení naopak hrozí spíše u jiných významnějších regionálních letišť, která nespadají do působnosti
         směrnice 2009/12 a která se nacházejí v blízkosti městských aglomerací jisté velikosti nebo jistého hospodářského významu,
         jako například letiště Turín či Bordeaux.

      25      Je sice pravda, že na legitimitu činnosti zákonodárce Unie v oblastech, v nichž musí provádět komplexní ekonomické analýzy,
         může mít vliv jen jeho zjevně nesprávné posouzení. Tato zásada však předpokládá, že ve sporném případě zákonodárce takovou
         komplexní analýzu skutečně provedl, k čemuž však v projednávaném případě nedošlo. I kdyby bylo třeba uznat, že zákonodárce
         v určitých ohledech analyzoval komplexní situaci, analýza týkající se letiště Lucemburk-Findel, jehož spádová oblast je obzvláště
         omezená, komplexní není. Je tedy zjevné, že se uvedený zákonodárce tím, že zahrnul i toto letiště, jehož roční objem provozu
         dosahuje sotva třetiny počtu odbavených cestujících, který se zpravidla považuje za hranici, nad kterou již je třeba uplatňovat
         rámec Společenství, dopustil zjevně nesprávného posouzení.

      26      Slovenská republika dodává, že údaje týkající se postavení letiště Bratislava (Slovensko), které působí v téže zeměpisné oblasti
         jako letiště Vídeň (Rakousko), relativizují tvrzení, podle kterého je největší letiště členského státu vždy „místem vstupu“
         využívaným velkou částí cestujících. Skutečnost, že určité letiště je v členském státě největší, tudíž nemůže být rozhodující
         při posuzování soutěžního postavení tohoto letiště na daném trhu.

      27      Rada uvádí, že zákonodárce Unie s ohledem na cíl směrnice 2009/12 skutečně považoval za zjevné, že hlavní letiště, tedy ta,
         která v členském státě stejně jako letiště Lucemburk-Findel odbaví ročně největší počet cestujících, mají privilegované postavení
         v členském státě, na jehož území se nacházejí, takže je lze postavit na roveň letištím, která přesahují hranici 5 milionů
         odbavených cestujících ročně.

      28      Velká regionální letiště, jako jsou letiště Charleroi či Hahn, nicméně nemají privilegované postavení jaké náleží hlavním
         letištím v příslušných členských státech. Tato letiště nejsou hlavními vstupními branami do příslušných států, jako je tomu
         u letišť, která jako letiště Lucemburk-Findel ročně odbaví ve svém členském státě nejvyšší počet cestujících.

      29      Podle Parlamentu spočívají cíle směrnice 2009/12, jak plyne z prvního a druhého bodu jejího odůvodnění, v zajištění toho,
         aby řídící orgány letišť usilovaly o nákladově efektivní provoz, a ve zřízení společného rámce upravujícího podstatné rysy
         letištních poplatků. Účelem této směrnice je tedy zaručit, aby uživatelé mohli mít přístup k letištním službám za úhradu poplatku,
         který je v souladu s podmínkami stanovenými touto směrnicí, a zajistit tak nediskriminaci a transparentnost.

      30      Komise s odkazem na návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 24. ledna 2007 o letištních poplatcích [KOM(2006) 820
         v konečném znění, dále jen „návrh směrnice“] tvrdí, že cílem zmíněného společného rámce je usnadnit jednání o letištních poplatcích
         mezi letišti a leteckými společnostmi. Směrnice 2009/12 měla zabránit tomu, aby se s ohledem na „privilegované postavení“
         letiště nedostal řídící orgán letiště při stanovování letištních poplatků do silného postavení vůči leteckým dopravcům. V takovém
         postavení se mohou nacházet dvě kategorie letišť, a sice hlavní letiště jednotlivých členských států, která se zpravidla nacházejí
         v blízkosti hlavních měst a jsou „místy vstupu“ do těchto států, a letiště, jejichž postavení je z důvodu jejich velikosti
         srovnatelné s postavením letišť v první kategorii. Je zjevné, že letiště v první kategorii zejména z důvodu svého umístění
         bezprostředně na okraji značně zalidněných městských aglomerací těží z kvality jejich infrastruktury a z existence obchodní
         klientely, která je méně citlivá na změny cen letenek, ale která naopak nechce ztrácet čas cestováním na letiště vzdálená
         více než sto kilometrů od těchto městských aglomerací.

       Závěry Soudního dvora
      31      Obecná zásada rovného zacházení, jakožto obecná zásada práva Unie, ukládá, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno
         odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (viz zejména rozsudky ze dne 13. prosince
         1984, Sermide, 106/83, Recueil, s. 4209, bod 28; ze dne 5. října 1994, Crispoltoni a další, C‑133/93, C‑300/93 a C‑362/93,
         Recueil, s. I‑4863, body 50 a 51; ze dne 11. července 2006, Franz Egenberger, C‑313/04, Sb. rozh. s. I‑6331, bod 33, a ze
         dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, Sb. rozh. s. I‑9895, bod 23).

      32      Srovnatelný charakter odlišných situací se posuzuje s ohledem na veškeré prvky, které je charakterizují. Takové prvky musí
         být zejména určeny a posuzovány ve světle předmětu a cíle aktu Unie, který zakládá dotčené odlišení. Mimoto musí být zohledněny
         zásady a cíle oblasti, do níž dotčený akt spadá (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Arcelor Atlantique et Lorraine a další,
         body 25 a 26 a citovaná judikatura).

      33      V této souvislosti je třeba poukázat na to, že základem pro směrnici 2009/12 je čl. 80 odst. 2 ES, který stanoví, že Rada
         může rozhodnout, zda, do jaké míry a jakým postupem bude možno stanovit vhodná ustanovení pro dopravu námořní a leteckou.

      34      Smlouva tedy Radě tím, že ji opravňuje k tomu, aby rozhodla o okamžiku, obsahu i rozsahu opatření pro námořní a leteckou dopravu,
         přiznává rozsáhlou zákonodárnou pravomoc k přijetí vhodných společných předpisů (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. října 2007,
         Komise v. Rada, C‑440/05, Sb. rozh. s. I‑9097, bod 58; ohledně zákonodárné pravomoci Rady v oblasti společné dopravní politiky
         viz rovněž rozsudky ze dne 28. listopadu 1978, Schumalla, 97/78, Recueil, s. 2311, bod 4, a ze dne 17. července 1997, SAM
         Schiffahrt a Stapf, C‑248/95 a C‑249/95, Recueil, s. I‑4475, bod 23).

      35      Pokud jde o soudní přezkum výkonu takového oprávnění, nemůže soud Unie nahradit posouzení zákonodárce Unie posouzením svým,
         nýbrž se musí omezit na přezkum toho, zda toto posouzení není stiženo zjevnými vadami nebo zneužitím pravomoci nebo zda zákonodárce
         zjevně nepřekročil meze své zákonodárné pravomoci (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 29. února 1996, Komise v. Rada,
         C‑122/94, Recueil, s. I‑881, bod 18; ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada, C‑84/94, Recueil, s. I‑5755, bod
         58; výše uvedený rozsudek SAM Schiffahrt a Stapf, bod 24, a rozsudek ze dne 12. března 2002, Omega Air a další, C‑27/00 a C‑122/00,
         Recueil, s. I‑2569, bod 64).

      36      První žalobní důvod uváděný Lucemburským velkovévodstvím, které v jeho první části tvrdí, že se srovnatelnými situacemi bylo
         zacházeno odlišně, a v jeho druhé části, že s odlišnými situacemi bylo zacházeno stejně, proto bude třeba přezkoumat s ohledem
         na kritéria připomenutá v bodech 31 až 35 tohoto rozsudku.

       K první části prvního žalobního důvodu, vycházející z odlišného zacházení se srovnatelnými situacemi
      37      Pokud jde o odlišné zacházení se srovnatelnými situacemi, podstatou tvrzení Lucemburského velkovévodství je to, že s letištěm
         Lucemburk-Findel je zacházeno jinak než s letišti, která nespadají do působnosti směrnice 2009/12, jejichž roční objem provozu
         se pohybuje v rozmezí od 1 milionu do 5 milionů odbavených cestujících a která jsou podle pokynů stanovených ve sdělení Komise
         ze dne 9. prosince 2005 zařazena, stejně jako lucemburské letiště, do kategorie velkých regionálních letišť. Zacházení je
         odlišné zejména ve srovnání s letišti Charleroi a Hahn a ve srovnání s letišti, která se nacházejí v blízkosti městských aglomerací
         jisté velikosti nebo jistého hospodářského významu, jako letiště Turín či Bordeaux.

      38      V tomto ohledu z třetího a čtvrtého bodu odůvodnění směrnice 2009/12 vyplývá, že zákonodárce Unie nepovažoval při jejím přijímání
         za nezbytné, aby oblast působnosti této směrnice zahrnovala všechna letiště Unie, nýbrž že tato směrnice se má vztahovat na
         pouhé dvě kategorie letišť, a sice letiště, která přesahují určitou minimální velikost, a letiště s nejvyšším počtem ročně
         odbavených cestujících v těch členských státech, ve kterých žádné letiště nedosahuje této minimální velikosti, jako je tomu
         v případě letiště Lucemburk-Findel.

      39       Tato směrnice podle svého čl. 1 odst. 1 „stanoví společné zásady pro výběr letištních poplatků“ na letištích. Jejím cílem
         je tak upravit vztah mezi řídícími orgány letišť a jejich uživateli při stanovování letištních poplatků.

      40      Jak plyne z druhého, čtvrtého a patnáctého bodu odůvodnění směrnice 2009/12, zákonodárce Unie přijetím společného rámce usiloval
         o zlepšení vztahu mezi řídícími orgány letišť a jejich uživateli a o to, aby nedocházelo k porušování některých základních
         zásad v tomto vztahu, například transparentnosti poplatků, konzultování uživatelů letišť a nepřípustnosti diskriminace mezi
         těmito uživateli.

      41      Srovnatelnost letišť zmíněných v bodě 37 tohoto rozsudku je tudíž třeba posuzovat zejména s ohledem na jejich postavení vůči
         uživatelům těchto letišť, tedy vůči leteckým společnostem.

      42      Jak plyne ze čtvrtého bodu odůvodnění směrnice 2009/12, výše uvedený zákonodárce shledal, že letiště, která se nacházejí v členských
         státech, v nichž žádné letiště nedosahuje minimální velikosti stanovené touto směrnicí, a která mají nejvyšší počet ročně
         odbavených cestujících, jako například letiště Lucemburk-Findel, mají vůči uživatelům letišť privilegované postavení, neboť
         představují místo vstupu do těchto členských států. V této souvislosti dospěl k závěru, jak podotkla zejména Rada a Komise,
         že v případě těchto letišť hrozí, že se jejich řídící orgány dostanou do silného postavení vůči uživatelům, potažmo že hrozí
         zneužití tohoto postavení při stanovování poplatků.

      43      Tato letiště lze považovat za hlavní letiště v členských státech, ve kterých se nacházejí. Jak podotkla Komise, tato letiště
         se zpravidla nacházejí v blízkosti významných politických nebo ekonomických center členských států a jsou zajímavá převážně
         pro obchodní klientelu, pro kterou je cena letenky jen jedním z mnoha kritérií a která klade zvláštní důraz na umístění letiště,
         na možnosti přestupu na jiné dopravní prostředky a na kvalitu poskytovaných služeb.

      44      Jak poznamenal generální advokát v bodě 64 svého stanoviska, je silně ve strategickém zájmu leteckých společností z členských
         i třetích států, aby zejména obchodní klientele a na trhu středně drahých a drahých letenek nabízely lety s odletem a příletem
         na hlavní letiště, jako je letiště Lucemburk-Findel, aniž lze výši letištních poplatků či konkrétní roční objem odbavených
         cestujících považovat za kritéria, která jsou pro tyto společnosti rozhodující.

      45      Kromě toho, jestliže je ve strategickém zájmu určité letecké společnosti nabízet lety s odletem a příletem do určitého členského
         státu, hlavní letiště pro ní představuje jediné dopravní spojení v těch členských státech, které mají jediné letiště, což
         je mimo jiné případ Lucemburského velkovévodství. Ostatně v případě členských států, ve kterých se nachází více letišť, se
         lze rozumně domnívat, že letecká společnost, která má zájem na provozování jediného leteckého spojení do daného členského
         státu, upřednostní letiště s nejvyšším počtem ročně odbavených cestujících.

      46      Přestože konkrétní počet ročně odbavených cestujících a výše letištních poplatků mohou pro letecké společnosti nabízející
         lety s odletem a příletem na určité letiště v členském státě bezpochyby představovat důležitá kritéria, tyto letecké společnosti
         mají zpravidla strategický zájem na nabízení takových letů, takže uvedená kritéria nelze považovat za kritéria, která jsou
         pro ně při výběru letišť, z nichž tyto lety provozují, rozhodující.

      47      Za těchto okolností vzhledem k rozsáhlé zákonodárné pravomoci, kterou má zákonodárce Unie v oblasti politiky letecké dopravy,
         nelze zpochybňovat jeho posouzení, podle kterého v těch členských státech, ve kterých žádné letiště nedosahuje minimální velikosti
         stanovené směrnicí 2009/12, musí být letiště s nejvyšším počtem ročně odbavených cestujících považováno za místo vstupu do
         daného členského státu, v důsledku čehož má toto letiště vůči uživatelům letišť privilegované postavení.

      48      Naproti tomu letiště, která nespadají do působnosti směrnice 2009/12, nelze, bez ohledu na konkrétní počet ročně odbavených
         cestujících, považovat za hlavní letiště členských států, ve kterých se nacházejí. Jak rovněž uvedl generální advokát v bodech 65,
         74 a 77 svého stanoviska, taková letiště lze považovat za vedlejší letiště členských států, která v zásadě mají pro letecké
         společnosti odlišný strategický význam než hlavní letiště, v důsledku čehož mají odlišné postavení i ve vztahu k uživatelům
         letišť při stanovování letištních poplatků.

      49      S ohledem na zjištění učiněná v bodě 45 tohoto rozsudku vedlejší letiště nemůže být v zásadě považováno za místo vstupu, ve
         smyslu uvedené směrnice, do členského státu, ve kterém se nachází, a to ani kdyby šlo o velké regionální letiště v blízkosti
         městských aglomerací, jako například letiště Bordeaux či Turín. Kromě toho tato vedlejší letiště, zejména ta, která se nenacházejí
         v blízkosti městské aglomerace, mohou být přitažlivější pro tzv. „nízkonákladové společnosti“. Tyto letecké společnosti totiž
         oslovují klientelu, jejíž požadavky jsou v zásadě odlišné od požadavků obchodní klientely, neboť jí více záleží na ceně letenek
         a je spíše ochotna cestovat na delší vzdálenosti mezi obsluhovaným městem a letištěm. V případě takových společností, pro
         které je výše letištních poplatků rozhodující, lze mít za to, že disponují určitou vyjednávací silou, která jim umožňuje stanovování
         výše těchto poplatků ovlivňovat.

      50      Za těchto okolností se zákonodárce Unie tím, že shledal, že vedlejší letiště členských států nejsou vůči uživatelům letišť
         ve stejném postavení jako hlavní letiště, nedopustil při výkonu své pravomoci zjevného pochybení nebo zneužití pravomoci ani
         zjevně nepřekročil meze své rozsáhlé zákonodárné pravomoci, která je mu v této oblasti svěřena. Zákonodárce v každém případě
         může provést kategorizaci podle objektivních kritérií a na základě globálních zjištění, a tak přijmout obecnou a abstraktní
         právní úpravu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. dubna 2010, Gualtieri v. Komise, C‑485/08 P, Sb. rozh. s. I‑3009, bod
         81). To platí tím spíše v případě, kdy provádění společné politiky zákonodárcem Unie předpokládá nutnost posoudit komplexní
         hospodářskou situaci, a v oblasti letecké dopravy tomu tak zpravidla je (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky SAM Schiffahrt
         a Stapf, bod 25 a citovaná judikatura, a Omega Air a další, bod 65).

      51      Za těchto podmínek je třeba první část prvního žalobního důvodu, vycházející z odlišného zacházení se srovnatelnými situacemi,
         zamítnout.

       Ke druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející ze stejného zacházení s odlišnými situacemi
      52      Pokud jde o druhou část prvního žalobního důvodu, vycházející ze stejného zacházení s odlišnými situacemi, podstatou tvrzení
         Lucemburského velkovévodství je, že s letišti s nejvyšším počtem ročně odbavených cestujících v těch členských státech, ve
         kterých žádné letiště nedosahuje hranice 5 milionů odbavených cestujících ročně, je zacházeno stejně jako s letišti odbavujícími
         více než 5 milionů cestujících ročně, i když prvně uvedená letiště nemají ani stejně silné postavení vůči uživatelům letišť
         ani stejnou hospodářskou sílu jako posledně uvedená letiště.

      53      V tomto ohledu není mezi účastníky řízení sporu o tom, že letiště, jejichž roční objem provozu je vyšší než 5 milionů odbavených
         cestujících, mají již v důsledku takového objemu provozu privilegované postavení vůči uživatelům a že zahrnutí této kategorie
         letišť do působnosti směrnice 2009/12 je odůvodněné jejím předmětem i cílem.

      54      Skutečnost, že postavení těchto letišť není stejné jako postavení letišť s nejvyšším počtem ročně odbavených cestujících v těch
         členských státech, ve kterých žádné letiště nedosahuje počtu 5 milionů odbavených cestujících, neznamená, jak podotkl generální
         advokát v bodě 82 svého stanoviska, že by zahrnutí těchto letišť do působnosti směrnice 2009/12 bylo v rozporu se zásadou
         rovného zacházení. Lze mít právem za to, že uvedené dvě kategorie letišť mají vůči uživatelům těchto letišť privilegované
         postavení, jak bylo konstatováno v bodech 47 a 53 tohoto rozsudku, a nacházet se tak ve srovnatelné situaci. Skutečnost, že
         dotčená letiště nabyla tohoto postavení v jednom případě v důsledku své strategické pozice a ve druhém případě v důsledku
         značného objemu ročního provozu, nemůže s ohledem na předmět a cíl uvedené směrnice znamenat, že se zákonodárce Unie při posuzování
         dopustil pochybení.

      55      Za těchto okolností je třeba druhou část prvního žalobního důvodu, vycházející ze stejného zacházení s odlišnými situacemi,
         a v důsledku toho i první žalobní důvod v celém rozsahu zamítnout.

       Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady proporcionality
       Argumentace účastníků řízení
      56      Podle Lucemburského velkovévodství čl. 1 odst. 2 směrnice 2009/12 představuje porušení zásady proporcionality, jelikož kritérium
         vymezující oblast působnosti této směrnice je s ohledem na její cíle nevhodné. Kromě toho, přestože použití zásady odvození
         od nákladů, zásady zákazu diskriminace a zásady transparentnosti na letiště Lucemburk-Findel nepřináší potíže, jsou administrativní
         postupy, administrativní zátěž a formální mechanismy plynoucí z této směrnice naopak neúnosné a nepřiměřené velikosti tohoto
         letiště. Konzultace a dozor jsou pro letiště Lucemburk-Findel i pro lucemburský stát nákladné. Náklady na uplatňování této
         směrnice ve vztahu k letištním poplatkům se odhadují na 839 500 eur, což po přenesení na cestující povede ke zvýšení současných
         poplatků za služby související s přepravou cestujících o 16 %.

      57      Slovenská republika má za to, že Parlament a Rada neodůvodnily kritérii, která by byla objektivní a přiměřená cíli sledovanému
         směrnicí 2009/12, proč do její působnosti zahrnuly letiště, jež se nacházejí v těch členských státech, ve kterých žádné letiště
         nedosahuje hranice 5 milionů odbavených cestujících ročně, a jež v dotčeném členském státě odbaví nejvyšší počet cestujících.
         Zahrnutí takových letišť do působnosti uvedené směrnice jen z toho důvodu, že jde o největší letiště tohoto členského státu,
         nepřispívá k dosažení jejího hlavního cíle, jímž je zlepšit konkurenční prostředí mezi letišti a omezit zneužívání dominantního
         postavení. K dosahování tohoto cíle nepřispívá ani záruka, že tato směrnice se použije alespoň na jedno letiště v každém členském
         státě, a to bez ohledu na to, zda toto letiště má na trhu dominantní postavení, anebo zda je jeho postavení zcela bezvýznamné.

      58      Rada připomíná judikaturu, podle které legalita určitého opatření může být dotčena pouze tehdy, je-li dané opatření zjevně
         nepřiměřené ve vztahu k cíli, který se příslušný orgán snaží prosazovat. V žalobě dle jejího názoru není prokázáno, že by
         směrnice 2009/12 byla zjevně nepřiměřená ve vztahu k cíli, který sleduje.

      59      Parlament uvádí, že je třeba zohlednit skutečnost, že se zákonodárce Unie spokojil s přijetím minimálních standardů a že členským
         státům poskytl nástroje k jejich flexibilnímu uplatňování. Navíc skutečnost, že se směrnice 2009/12 nevztahuje na všechna
         letiště, není důkazem toho, že systém zavedený touto směrnicí není nezbytný.

      60      Komise doplňuje, že při vypracovávání směrnice 2009/12 se zvažovalo vícero alternativ. Z návrhu směrnice i z posouzení dopadů
         [SEC(2006) 1688] vyplývá, že nejvíce omezující alternativa byla zavržena zejména proto, že by vedla k nezanedbatelnému zvýšení
         administrativních nákladů. Alternativa, která byla nakonec zvolena, se omezuje na stanovení společných zásad a přestože její
         efektivita je nižší, byla upřednostněna z důvodu jejích mírnějších finančních dopadů.

       Závěry Soudního dvora
      61      Z ustálené judikatury plyne, že zásada proporcionality je součástí obecných zásad práva Unie a vyžaduje, aby prostředky zavedené
         ustanovením práva Unie byly způsobilé k uskutečnění legitimních cílů sledovaných dotyčnou právní úpravou a nepřekračovaly
         meze toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné (rozsudek ze dne 8. června 2010, Vodafone a další, C‑58/08, Sb. rozh. s. I‑4999,
         bod 51 a citovaná judikatura).

      62      Pokud jde o soudní přezkum dodržení těchto podmínek v oblastech, v nichž má zákonodárce Unie širokou zákonodárnou pravomoc,
         tedy i v oblasti letecké dopravy (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Rada, bod 58), vliv na legalitu takového opatření může
         mít pouze zjevně nepřiměřená povaha opatření přijatého v některé z těchto oblastí ve vztahu k cíli, který příslušné orgány
         zamýšlí sledovat (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Omega Air a další, bod 64).

      63      Nicméně i v případě existence takové pravomoci je zákonodárce Unie povinen založit svoji volbu na objektivních kritériích.
         Navíc musí v rámci posouzení omezení spojených s jednotlivými opatřeními, jež připadají v úvahu, přezkoumat, zda cíle sledované
         zvoleným opatřením mohou odůvodnit i značné negativní hospodářské důsledky pro určité hospodářské subjekty (výše uvedené rozsudky
         Arcelor Atlantique et Lorraine a další, bod 58, a Vodafone a další, bod 53 a citovaná judikatura).

      64      Soudní dvůr tudíž musí na základě kritérií uvedených ve třech předchozích bodech přezkoumat, zda směrnice 2009/12 tím, že
         do své působnosti zahrnula i letiště, která se nacházejí v těch členských státech, ve kterých žádné letiště nedosahuje minimální
         velikosti stanovené touto směrnicí, a která ročně odbaví nejvyšší počet cestujících bez ohledu na konkrétní počet ročně odbavených
         cestujících, porušuje zásadu proporcionality, jak tvrdí zejména Lucemburské velkovévodství.

      65      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Komise před vypracováním návrhu směrnice provedla posouzení dopadů a že posuzované
         alternativy jsou též v tomto návrhu shrnuty. Z nich vyplývá, že se Komise v této souvislosti zabývala různými alternativami,
         mimo jiné možností, že by hospodářské subjekty působící v letectví vypracovaly a přijaly dobrovolná samoregulační opatření,
         dále přijetím právního rámce požadujícího, aby při stanovování letištních poplatků na vnitrostátní úrovni byly dodržovány
         společné zásady, a zavedením právního rámce vyžadujícího, aby byly letištní poplatky vybírány a stanovovány na základě jednotného
         způsobu výpočtu.

      66      Stran otázky, zda může přijetí rámce vyžadujícího, aby při stanovování letištních poplatků na vnitrostátní úrovni byly dodržovány
         společné zásady, což byla alternativa nakonec zvolená směrnicí 2009/12, vést k naplnění cíle této směrnice, se účastníci řízení
         shodují na tom, že v případě, kdy hrozí, že se řídící orgány letišť dostanou při stanovování letištních poplatků do privilegovaného
         postavení vůči uživatelům letišť, potažmo když hrozí zneužití tohoto postavení, může takový rámec v zásadě bránit naplnění
         uvedeného rizika. Tento závěr platí i pro letiště, která se nacházejí v těch členských státech, ve kterých žádné letiště nedosahuje
         hranice 5 milionů odbavených cestujících ročně, a která ročně odbaví nejvyšší počet cestujících.

      67      Ohledně nezbytnosti takového rámce je třeba konstatovat, že Lucemburské velkovévodství neuvedlo žádná méně omezující opatření
         umožňující dosažení tohoto cíle stejně efektivně jako rámec, který stanoví společné zásady pro letištní poplatky.

      68      Pokud jde o přiměřenost směrnice 2009/12, ta je zpochybňována z důvodu, že z této směrnice plynou administrativní postupy
         a administrativní zátěž, jež jsou neúnosné a nepřiměřené velikosti letišť, která se nacházejí v těch členských státech, ve
         kterých žádné letiště nedosahuje hranice 5 milionů odbavených cestujících ročně, a která ročně odbaví nejvyšší počet cestujících,
         jako je tomu v případě letiště Lucemburk-Findel.

      69      V tomto ohledu neexistuje nic, na základě čeho by bylo možno konstatovat, že by zátěž vyplývající dotčeným letištím či členským
         státům ze systému zavedeného směrnicí 2009/12 byla zjevně nepřiměřená výhodám, které z ní plynou.

      70      Ohledně dopadu směrnice 2009/12 na fungování dotčených letišť je třeba shledat, že její článek 6 stanoví jen tolik, že členské
         státy mají povinnost zajistit, aby řídící orgány letišť pravidelně, v zásadě jen jednou ročně, konzultovaly uživatele letišť,
         aniž jsou v něm přitom uvedeny konkrétní podrobnosti pro provádění takových konzultací. Letiště tudíž v zásadě mají volnou
         ruku při rozhodování, jakým způsobem budou tyto konzultace probíhat, s ohledem na jejich velikost a na finanční a personální
         prostředky, jež mají k dispozici. Týž článek ve svém odstavci 5 stanoví, že se členské státy mohou za jistých podmínek rozhodnout,
         že nezavedou možnost obrátit se na vnitrostátní nezávislý dozorový orgán určený podle článku 11 uvedené směrnice.

      71      Co se týče tohoto orgánu, uvedený článek 11 stanoví jen povinnost členských států určit nebo zřídit takový orgán, ale nikoli
         stanovit zvláštní organizační opatření, jejichž součástí by byl požadavek, že by tento orgán musel mít určitou velikost. Navíc
         podle odstavce 2 téhož článku lze prováděním této směrnice pověřit jiné nezávislé dozorové orgány. Konečně, jak podotkl generální
         advokát v bodě 103 svého stanoviska, náklady vzniklé v důsledku provádění směrnice 2009/12 podle všeho nejspíš nepovedou k odchodu
         leteckých společností z takového letiště, jako je letiště Lucemburk-Findel.

      72      Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod, který Lucemburské velkovévodství uvádí na podporu své žaloby, vycházející
         z porušení zásady proporcionality, je třeba jako neopodstatněný zamítnout.

       K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady subsidiarity
       Argumentace účastníků řízení
      73      Lucemburské velkovévodství ve třetím žalobním důvodu tvrdí, že skutečnost, že je na úrovni Unie upravena situace, kterou by
         bylo možno regulovat na vnitrostátní úrovni, jelikož není dosaženo hranice 5 milionů odbavených cestujících ročně, je v rozporu
         se zásadou subsidiarity. Tento rozpor prokazuje skutečnost, že povinnosti plynoucí ze směrnice 2009/12 nemusí dodržovat letiště,
         která jsou větší než letiště Lucemburk-Findel.

      74      Rada v této souvislosti namítá, že v žalobě není vysvětleno, v čem spočívá údajné porušení zásady subsidiarity. Podle jejího
         názoru je třeba posoudit, zda lze cíle sledovaného článkem 1 odst. 2 směrnice 2009/12 dosáhnout lépe na úrovni Unie. Základní
         zásady této směrnice, zejména transparentnost, zákaz diskriminace a konzultování uživatelů letišť, totiž přímo usnadňují činnost
         leteckých společností. To platí i v případě letišť, jejichž postavení je vůči velkým leteckým společnostem posíleno, neboť
         tyto společnosti již nemají možnost dožadovat se preferenčních sazeb ve svůj prospěch. S ohledem na tyto skutečnosti a na
         mezinárodní povahu, která je trhu letecké dopravy vlastní, má Rada za to, že cílů uvedené směrnice nelze dosáhnout jinak než
         na úrovni Unie.

      75      Parlament se domnívá, že žaloba podle všeho nenapadá samotnou existenci zásahu zákonodárce Unie. Není tedy snadné zjistit,
         na jakém základě by mělo porušení zásady subsidiarity spočívat. Pokud by ovšem Lucemburské velkovévodství subsidiaritou chápalo
         prostor pro jednání ponechaný členským státům, bylo by třeba konstatovat, že tento prostor byl ve velké míře zachován, jelikož
         směrnice 2009/12 nestanoví způsob výpočtu poplatků ani neukládá příjmy, které je třeba zohlednit. Kromě toho požadavky na
         zřízení dozorového orgánu jsou relativně omezené.

       Závěry Soudního dvora
      76      V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada subsidiarity je stanovena v čl. 5 druhém pododstavci ES a upřesněna v Protokolu
         o používání zásad subsidiarity a proporcionality připojeném ke Smlouvě, podle kterého Společenství jedná v oblastech, které
         nespadají do jeho výlučné pravomoci, pouze tehdy a do té míry, pokud sledovaných cílů nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni
         členských států, a proto jich z důvodu jejich rozsahu či účinků může být lépe dosaženo na úrovni Společenství. Tento protokol
         rovněž stanoví ve svém odstavci 5 pokyny k určení, zda jsou tyto podmínky splněny (výše uvedený rozsudek Vodafone a další,
         bod 72).

      77      Pokud jde o legislativní akty, uvedený protokol ve svých odstavcích 6 a 7 stanoví, že Společenství přijímá právní předpisy
         pouze v nezbytné míře a že opatření Společenství by měla ponechávat co nejvíce prostoru vnitrostátnímu rozhodování, tento
         prostor přitom musí být v souladu s uskutečňovaným cílem opatření a dodržovat požadavky Smlouvy (výše uvedený rozsudek Vodafone
         a další, bod 73).

      78      Tento protokol ve svém třetím odstavci kromě toho uvádí, že zásada subsidiarity nezpochybňuje pravomoci svěřené Smlouvou Společenství,
         jak jsou vykládány Soudním dvorem.

      79      Zásada subsidiarity se uplatní v případě, kdy zákonodárce Unie jako právní základ použije článek 80 ES, neboť toto ustanovení
         mu nepřiznává výlučnou pravomoc k přijímání předpisů v oblasti letecké dopravy.

      80      Lucemburské velkovévodství v projednávané věci nevysvětlilo svůj třetí žalobní důvod natolik podrobně, aby soud mohl přezkoumat,
         do jaké míry by vnitrostátní úprava mohla uspokojivě dosáhnout cíle sledovaného směrnicí 2009/12 v členském státě, jehož hlavní
         letiště nedosahuje minimální velikosti stanovené v čl. 1 odst. 2 této směrnice.

      81      Kromě toho argument, který tento členský stát uvádí na podporu svého třetího žalobního důvodu a podle kterého společný rámec
         není nezbytný pro letiště s méně než 5 miliony odbavených cestujících ročně, nemůže obstát, a to zejména s ohledem na zjištění
         učiněná bodech 47, 48 a 53 až 55 tohoto rozsudku. Z nich totiž plyne, že za letiště s privilegovaným postavením je třeba považovat
         nejen letiště s více než 5 miliony odbavených cestujících ročně, nýbrž i letiště, která jsou ve svém členském státě hlavním
         letištěm, a to bez ohledu na konkrétní počet ročně odbavených cestujících.

      82      Okolnost, že část letišť, jejichž roční objem provozu je nižší než 5 milionů odbavených cestujících ročně, nespadá do působnosti
         směrnice 2009/12, nelze užitečně uvádět k prokázání porušení zásady subsidiarity, jelikož touto okolností lze prokázat nanejvýše
         to, že zákonodárce Unie dospěl k závěru, který je s ohledem na zjištění učiněná v bodech 38 a 48 tohoto rozsudku oprávněný,
         že není nezbytné, aby se směrnice vztahovala na tato letiště, jestliže nejsou hlavním letištěm svého členského státu.

      83      Za těchto okolností je třeba třetí žalobní důvod, který Lucemburské velkovévodství uvádí na podporu své žaloby, vycházející
         z porušení zásady subsidiarity, jako neopodstatněný zamítnout.

      84      Vzhledem k tomu, že žádný ze žalobních důvodů, které Lucemburské velkovévodství uvádí na podporu své žaloby, nelze přijmout,
         je třeba žalobu zamítnout.

       K nákladům řízení
      85      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament a Rada požadovaly náhradu nákladů řízení
         a Lucemburské velkovévodství nemělo ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedenému náhradu nákladů řízení. Podle odst. 4
         prvního pododstavce téhož článku ponesou vedlejší účastníci v projednávaném sporu vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Lucemburskému velkovévodství se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Slovenská republika a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      *      Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 19. května 1999. # Bernard Connolly proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Zrušení. # Spojené věci T-34/96 a T-163/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. prosince 1961. # Société Fives Lille Cail a další proti Vysokému úřadu ESUO. # Spojené věci 19-60, 21-60, 2-61 a 3-61.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 23. listopadu 1993. # Henrik Schumacher proti Bezirksregierung Hannover. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Hannover - Německo. # Věc C-365/92.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 5. prosince 2002. # Romuald Stevens proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-277/01.