title: Rozsudek Soudního dvora (pléna) ze dne 5. října 2004.#Komise Evropských společenství proti Řecké republice.#Nesplnění povinnosti státem - Porušení článku 90 prvního pododstavce ES - Spotřební daně z alkoholu a alkoholických nápojů - Zavedení nižší sazby daně pro ouzo, než je sazba zavedená pro jiné alkoholické nápoje - Soulad této sazby daně se směrnicí, která nebyla napadena ve lhůtě stanovené článkem 230 ES.#Věc C-475/01.

text:
      Věc C-475/01
      Komise Evropských společenství
      v.
      Řecká republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Porušení článku 90 prvního pododstavce ES – Spotřební daně z alkoholu a alkoholických nápojů – Zavedení nižší sazby daně pro ouzo, než je sazba zavedená pro jiné alkoholické nápoje – Soulad této sazby daně se směrnicí, která nebyla napadena ve lhůtě stanovené článkem 230 ES“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Akty orgánů  – Presumpce platnosti – Nicotný akt – Pojem
      (Článek 249 ES)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Spotřební daně – Směrnice 92/83 – Alkohol a alkoholické nápoje – Použití
            snížených sazeb daně na určité výrobky –  Neexistence porušení práva Společenství
      (Směrnice Rady  92/83, čl.. 23)
      1.        Aktům orgánů Společenství v zásadě svědčí presumpce legality, a zakládají tedy právní účinky tak dlouho, dokud nejsou vzaty
         zpět, zrušeny v rámci žaloby na neplatnost nebo prohlášeny neplatnými v návaznosti na předběžnou otázku nebo námitku protiprávnosti

      Výjimkou z této zásady jsou akty stižené vadou, jejíž závažnost je tak zjevná, že nemůže být strpěna v právním řádu Společenství,
         a tyto akty musí být pokládány za akty bez právního účinku, dokonce ani dočasného, to znamená musí být považovány za právně
         nicotné. Tato výjimka směřuje k zachování rovnováhy mezi dvěma základními, ale někdy si vzájemně odporujícími požadavky, jež
         musí právní řád splňovat, a sice mezi stabilitou právních vztahů a dodržováním legality.

      Závažnost následků, které jsou spojeny se zjištěním nicotnosti aktu orgánů Společenství předpokládá, že z důvodů právní jistoty
         bylo toto zjištění vyhrazeno jen pro skutečně zcela krajní případy.

      (viz.body 18–20)
      2.        Článek 23 směrnice 92/83 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů, umožňuje zavést snížené
         sazby spotřebních daní pro určité druhy výrobků.  Členský stát, který se omezí na ponechání v platnosti vnitrostátní právní
         úpravy, která byla přijata na základě tohoto ustanovení a je s ním v souladu, a která zakládá právní účinky, jimž svědčí presumpce
         legality, neporušuje povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství.

      (viz. body 23–25)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pléna)5. října 2004(1)

               Nesplnění povinnosti státem  –  Porušení článku 90 prvního pododstavce ES  –  Spotřební daně z alkoholu a alkoholických nápojů  –  Zavedení nižší sazby daně pro ouzo, než je sazba zavedená pro jiné alkoholické nápoje  –  Soulad této sazby daně se směrnicí, která nebyla napadena ve lhůtě stanovené článkem 230 ES“

             Ve věci C-475/01,jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES,podaná dne 6. prosince 2001,

            Komise Evropských společenství,  zastoupená E. Traversou a M. Condou Durande, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

            žalobkyně,  podporovanáSpojeným královstvímVelké Británie a Severního Irska, zastoupeným K. Manjim, jako zmocněncem,

            vedlejším účastníkem,

            proti
            Řecké republice, zastoupené A. Samoni-Rantou a A. Mylonopoulosem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

            žalované,

            SOUDNÍ DVŮR (plénum),,

             ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, C. Gulmann, J.-P. Puissochet a J. N. Cunha Rodrigues,
            předsedové senátů, R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric a  S. von Bahr  (zpravodaj), soudci,

             generální advokát: A. Tizzano, vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
             s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. září 2003,

            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. ledna 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

          Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že ponechala v platnosti
         nižší spotřební daň pro ouzo než tu, kterou zavedla pro jiné alkoholické nápoje, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
         z prvního pododstavce článku 90 ES.

         2

          Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 25. července 2002 bylo Spojenému království Velké Británie a Severního Irska povoleno
         vedlejší účastenství na podporu návrhů Komise. Spojené království nepředložilo písemný projev a nebylo zastoupeno na jednání,
         kde byly předneseny řeči účastníků řízení.

               Právní rámec
            Právní úprava Společenství

         3

          Směrnice Rady 92/83/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů (Úř.
         věst. L 316, s. 21; Zvl. vyd. 09/01, s. 206) určuje pravidla pro stanovení sazby spotřební daně pro každý výrobek, který spadá
         do oblasti její působnosti. Tato je upřesněna v článcích 19 a 20 této směrnice.

         4

         Článek 19 směrnice 92/83 stanoví:
         „1.    Členské státy uplatňují spotřební daň z lihu v souladu s touto směrnicí.
          2.      Členské státy stanoví své sazby spotřební daně v souladu se směrnicí 92/84/EHS.“

         5

          Podle článku 20 směrnice 92/83:
         „Pro účely této směrnice se ,lihem‘ rozumějí:

         –
            všechny výrobky, jejichž skutečný obsah alkoholu přesahuje 1,2 % objemových, kódů KN 2207 a 2208, a to i tehdy, jsou-li tyto
               výrobky součástí výrobku, který spadá do jiné kapitoly kombinované nomenklatury,

         –
            výrobky kódů KN 2204, 2205 a 2206, jejichž skutečný obsah alkoholu přesahuje 22 % objemových,

         –
            výrobky, které obsahují pitné lihoviny, ať v roztoku, nebo jinak.“

         6

          Výše spotřební daně se stanoví v souladu s články 21 až 26 směrnice 92/83, přičemž článek 23 umožňuje, za určitých podmínek
         a pro určité druhy výrobků, zavést snížené sazby spotřebních daní. Toto ustanovení zní následovně:
         „Níže uvedené členské státy mohou zavést snížené sazby, které mohou poklesnout pod minimální sazbu, avšak nesmí být nižší
         o více než 50 % než základní vnitrostátní sazba daně z lihu, pro tyto výrobky:
         […]

         2)
            Řecká republika pro anýzem ochucené lihovinové nápoje, jak jsou vymezeny v nařízení (EHS) č. 1576/89, které jsou bezbarvé,
               jejichž obsah cukru nepřesahuje 50 gramů na litr a u nichž je nejméně 20 % obsahu alkoholu v hotovém výrobku tvořeno alkoholem
               vyrobeným tradiční metodou přerušované destilace v měděných kotlích o obsahu 1 000 litrů nebo méně.“

         Vnitrostátní právní úprava

         7

          Cílem zákona č. 2127/93 je provést do řeckého právního řádu směrnici 92/83.

         8

          Tento zákon stanovil základní sazbu spotřební daně na přibližně 294 000 GRD na sto litrů čistého alkoholu.

         9

         Článek 26 téhož zákona nicméně stanoví 50% snížení této základní sazby pro ouzo, takže výše spotřební daně, jíž je tento výrobek
         podroben, nepřesahuje v průměru 147 000 GRD na sto litrů čistého alkoholu.

         Postup před zahájením soudního řízení

         10

          Komise obdržela vícero stížností týkajících se zavedení snížené sazby spotřební daně pro ouzo řeckými úřady, zatímco ve vztahu
         k jiným alkoholickým nápojům jako gin, vodka, whisky, rum, tequila a arak je zavedena sazba méně výhodná.

         11

          Protože se Komise domnívala, že tento rozdíl v sazbě je neslučitelný s článkem 90 ES, zahájila řízení o nesplnění povinnosti.
         Poté, co vyzvala Řeckou republiku k podání svých vyjádření, vydala Komise dne 10. srpna 1999 odůvodněné stanovisko a vyzvala
         tento členský stát k přijetí opatření nezbytných pro dosažení souladu s tímto stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho doručení.
         Vzhledem k tomu, že řecké úřady popřely porušení práva Společenství, které jim bylo vytýkáno, Komise podala stávající žalobu.

         K žalobě

         12

          Je třeba předeslat, že Komise zdůraznila, že její žaloba se zakládá výlučně na článku 90 ES a nevztahuje se na článek 23 směrnice
         92/83. Za těchto podmínek okolnost, že Komise nepodala žalobu na zrušení tohoto ustanovení směrnice, nemá vliv na přípustnost
         stávající žaloby pro nesplnění povinnosti.

         13

          Komise v podstatě uplatňuje, že sekundární právní akty Společenství musí být vykládány a provedeny do vnitrostátního právního
         řádu členských států  způsobem slučitelným se Smlouvou o ES. Podle ní toto předpokládá, že existence ustanovení sekundárního
         práva, které opravňuje členské státy podrobit domácí výrobek snížené sazbě spotřební daně, je v žádném případě neosvobozuje
         od jejich povinnosti respektovat základní zásady zakotvené uvedenou smlouvou, mezi něž patří i zásada uvedená v článku 90
         ES. Komise má za to, že Řecká republika porušila článek 90 první pododstavec ES, když zavedla sníženou sazbu spotřební daně
         pouze na ouzo. Z opakovaně vyjádřené judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že pro dosažení slučitelnosti s článkem 90 ES
         musí vnitrostátní daňový systém v každém případě vyloučit to, aby zahraniční výrobky byly podrobeny vyššímu zdanění, než je
         to, jemuž jsou podrobeny podobné domácí výrobky.

         14

         Řecká republika popírá tvrzení, že její legislativa je v rozporu s právem Společenství. Podle ní Komise, když založila svou
         žalobu pouze na článku 90 ES, opomenula zohlednit lex specialis použitelný na projednávaný případ, a sice článek 23 směrnice 92/83, což je ustanovení, které umožňuje tomuto členskému státu
         zavést pro ouzo sníženou sazbu spotřební daně. Řecká republika zároveň popírá, že by si ouzo a jiné alkoholické nápoje, jako
         je gin, vodka, whisky, byly podobné.

         15

          V tomto ohledu je na místě konstatovat, že čl. 23 bod 2 směrnice 92/83 opravňuje Řeckou republiku zavést sazbu spotřební daně
         pro ouzo nižší, než je minimální sazba, avšak která nesmí být nižší o více než 50 % než základní vnitrostátní sazba daně z
         lihu.

         16

          Je nepochybné, že Řecká republika se opírala o čl. 23 bod 2 směrnice 92/83, když stanovila sazbu spotřební daně zavedenou
         pro ouzo na 50 % sazby stanovené pro jiné alkoholické nápoje, a že tím dodržela znění tohoto ustanovení.

         17

          Za těchto podmínek žaloba Komise, která směřuje přímo ke zpochybnění sazby spotřební daně, kterou byla Řecká republika oprávněna
         zavést pro ouzo na základě čl. 23 bodu 2 směrnice 92/83, představuje nepřímo, ale nutně zpochybnění legality tohoto ustanovení.

         18

          Aktům orgánů Společenství v zásadě svědčí presumpce legality, a zakládají tedy právní účinky tak dlouho, dokud nejsou vzaty
         zpět, zrušeny v rámci žaloby na zrušení nebo prohlášeny neplatnými v návaznosti na předběžnou otázku nebo námitku protiprávnosti
         (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 15. června 1994, Komise v. BASF a další, C-137/92 P, Recueil, s. I‑2555, bod 48, a ze
         dne 8. července 1999, Chemie Linz v. Komise, C-245/92 P, Recueil, s. I-4643, bod 93).

         19

          Výjimkou z této zásady jsou akty stižené vadou, jejíž závažnost je tak zjevná, že nemůže být strpěna v právním řádu Společenství,
         a tyto akty musí být pokládány za akty bez právní účinku, dokonce i dočasného, to znamená musí být považovány za právně nicotné.
         Tato výjimka směřuje k zachování rovnováhy mezi dvěma základními, ale někdy si vzájemně odporujícími požadavky, jež musí právní
         řád splňovat, a sice mezi stabilitou právních vztahů a dodržováním legality (výše uvedené rozsudky Komise v. BASF a další,
         bod 49, a Chemie Linz v. Komise, bod 94).

         20

          Závažnost následků, které jsou spojeny se zjištěním nicotnosti aktu orgánů Společenství předpokládá, že z důvodů právní jistoty
         je toto zjištění vyhrazeno jen pro skutečně zcela krajní případy (výše uvedené rozsudky Komise v. BASF a další, bod 50, a
         Chemie Linz v. Komise, bod 95).

         21

          Směrnice 92/83 ovšem nemůže být ani ve svém celku, ani ohledně svého čl. 23 bodu 2 považována za takovýto nicotný akt.

         22

          Je třeba dodat, že uvedená směrnice nebyla Radou vzata zpět a že její čl. 23 bod 2 nebyl Soudním dvorem ani zrušen, ani prohlášen
         za neplatný.

         23

          Za těchto podmínek zakládá čl. 23 bod 2 směrnice 92/83 právní účinky, jimž svědčí presumpce legality.

         24

          Z toho vyplývá, že jelikož se Řecká republika omezila na ponechání v platnosti vnitrostátní právní úpravy, která byla přijata
         na základě čl. 23 bodu 2 směrnice 92/83 a která je v souladu s tímto ustanovením, neporušila povinnosti, které pro ni vyplývají
         z práva Společenství.

         25

          S ohledem na výše uvedené je na místě konstatovat, že Řecká republika tím, že ponechala v platnosti nižší sazbu spotřební
         daně pro ouzo, než jakou zavedla pro jiné alkoholické nápoje, neporušila povinnosti, které pro ni vyplývají z práva Společenství.

         26

         Žalobu Komise pro nesplnění povinnosti je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněnou.

         K nákladům řízení
         27

          Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Řecká republika požadovala
         náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a Komise byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení. V souladu
         s čl. 69 odst. 4 prvního pododstavce téhož jednacího řádu nese Spojené království jako vedlejší účastník své vlastní náklady.

          Z těchto důvodů Soudní dvůr (plénum) rozhodl takto:

               1)
                  Žaloba se zamítá.

               2)
                  Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.

               3)
                  Spojené království Velké Británie a Severního Irska nese své vlastní náklady řízení.

             Podpisy.

          1 –

            Jednací jazyk: řečtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 23. dubna 2015.#GST – Sarviz AG Germania v. Direktor na Direktsia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Varhoven administrativen sad.#Společný systém daně z přidané hodnoty – Směrnice 2006/112/ES – Zásada daňové neutrality – Osoba povinná odvést DPH – Odvedení DPH příjemcem v důsledku omylu – Povinnost poskytovatele služeb odvést DPH – Odmítnutí přiznat poskytovateli služeb vrácení DPH.#Věc C-111/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑111/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Varhoven administrativen sad (Bulharsko) ze dne 24. února 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 7. března 2014, v řízení
            GST – Sarviz AG Germania
            proti
            Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite,
            SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
            ve složení S. Rodin, předseda senátu, A. Borg Barthet (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
            generální advokát: M. Szpunar,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite G. Arnaudovem, jako zmocněncem,
            – za bulharskou vládu E. Petranovou a M. Georgievou, jako zmocněnkyněmi,
            – za řeckou vládu K. Georgiadisem a I. Kotsoni, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi S. Petrovou a C. Soulay, jako zmocněnkyněmi,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 193 a 194 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1), ve znění směrnice Rady 2010/88/EU ze dne 7. prosince 2010 (Úř. věst. L 326, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“), jakož i zásady neutrality daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností GST – Sarviz AG Germania (dále jen „GST – Sarviz“) a Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite (ředitel ředitelství „odvolání a záležitosti daní a sociálního zabezpečení“ pro město Plovdiv při ústřední správě Národní agentury pro veřejné příjmy, dále jen „Direktor“), jehož předmětem je odmítnutí posledně uvedeného vrátit společnosti GST‑ Sarviz DPH.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Článek 193 směrnice o DPH stanoví:
            „Daň je povinna odvést osoba povinná k dani uskutečňující zdanitelné dodání zboží nebo poskytnutí služby, s výjimkou případů, kdy daň odvádí jiná osoba podle článků 194 až 199 a článku 202.“
            4. Článek 194 této směrnice stanoví:
            „1. Uskutečňuje-li zdanitelné dodání zboží nebo poskytnutí služby osoba povinná k dani, která není usazena v členském státě, v němž je daň splatná, mohou členské státy stanovit, že osobou povinnou odvést daň je pořizovatel nebo příjemce.
            2. Členské státy stanoví podmínky pro uplatňování odstavce 1.“
            Bulharské právo
            5. Článek 82 bulharského zákona o DPH (Zakon za danak varhu dobavena stojnost, DV č. 63, ze dne 4. srpna 2006), ve znění použitelném na věc v původním řízení (dále jen „ZDDS“), určuje dlužníka DPH v případě zdanitelného plnění.
            6. Článek 82 odst. 1 ZDDS stanoví:
            „Daň je povinen odvést dodavatel nebo poskytovatel zdanitelného zboží nebo služeb zaregistrovaný k DPH podle tohoto zákona, s výjimkou případů uvedených v odstavcích 4 a 5.“
            7. Podle uvedeného čl. 82 odst. 2, „je-li dodavatel nebo poskytovatel osobou povinnou k dani, která není usazena v tuzemsku, a uskutečňuje-li se zdanitelné dodání nebo poskytnutí v tuzemsku, je daň povinen odvést pořizovatel nebo příjemce v následujících případech:
            [...]
            3) poskytnutí služby, je-li příjemce osobou povinnou k dani podle čl. 3 odst. 1, 5 a 6.“
            8. Podle čl. 71 odst. 1 bodu 1 ZDDS „uplatní osoba povinná k dani svůj nárok na odpočet daňového přeplatku, jsou-li splněny následující podmínky: […] má daňový doklad vystavený v souladu s požadavky článků 114 a 115, ve kterém je daň vykázána samostatně pro zboží či služby, jehož je pořizovatelem či příjemcem […].“
            9. Článek 102 odst. 1 ZDDS stanoví:
            „Pokud daňová správa zjistí, že určitá osoba nesplnila ve stanovené lhůtě svoji povinnost podat žádost o registraci, jsou-li splněny podmínky pro registraci, zaregistruje ji rozhodnutím o registraci.“
            10. Článek 129 odst. 1, 5 a 7 zákona o daňovém řízení a řízení ve věcech sociálního zabezpečení (danačno osiguritelen procesualen kodex) stanoví:
            „1. Náhrada nebo vrácení může být provedeno daňovou správou z moci úřední nebo na základě písemné žádosti dotyčné osoby. Nestanoví-li zákon jinak, žádost o náhradu nebo o vrácení se přezkoumá, pokud byla podána ve lhůtě pěti let od 1. ledna roku, který následuje po roku, ve kterém nastal důvod pro vrácení.
            [...]
            5. Daňová správa je povinna ve lhůtě třiceti dnů od data, kdy jí bylo předloženo pravomocné soudní nebo správní rozhodnutí, vrátit nebo nahradit podle odst. 2 bodu 2 v plné výši částky uvedené v tomto rozhodnutí, jakož i úroky vzniklé podle odstavce 6, pokud uvedené rozhodnutí přiznalo osobě povinné k dani nárok na zaplacení 1) nesprávně nebo bezdůvodně zaplacených, uhrazených nebo vybraných částek z titulu daní, příspěvků na povinné pojištění, poplatků, pokut nebo peněžitých sankcí vyměřených, vybraných nebo uložených daňovou správou, včetně částek uhrazených na základě písemného pokynu nebo písemného stanoviska; 2) částek, jejichž vrácení bylo protiprávně odepřeno; 3) přiznaných částek, náhrady škody a vynaložených nákladů řízení.
            [...]
            7. Proti rozhodnutím o náhradě nebo o vrácení může být podán opravný prostředek podle podmínek stanovených pro opravné prostředky proti dodatečnému výměru daně.“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            11. Od 15. února do 29. prosince 2010 poskytovala společnost GST – Sarviz, usazená v Německu, technické a poradenské služby společnosti GST Skafolding Bulgaria EOOD (dále jen „GST Skafolding“), usazené v Bulharsku. Vycházejíc z toho, že společnost GST – Sarviz nedisponovala během sporné doby při svém poskytování služeb stálou provozovnou na bulharském území, odvedla společnost GST Skafolding DPH dlužnou za uvedená poskytnutí služeb postupem přenesení daňové povinnosti upraveným v čl. 82 odst. 2 ZDDS. Posledně uvedená v této souvislosti vystavila podle čl. 117 odst. 1 ZDDS protokoly k fakturám vydaným společností GST – Sarviz a tyto protokoly byly zapsány do výkazu prodejů.
            12. Rozhodnutím o dodatečném výměru daně ze dne 12. března 2012 bulharská daňová správa konstatovala, že společnost GST – Sarviz disponovala během doby, během níž poskytovala služby společnosti GST Skafolding, stálou provozovnou ve smyslu § 1 bodu 10 doplňujících ustanovení k ZDDS a že společnost GST – Sarviz byla povinna odvést za tyto služby DPH. Daňová správa dospěla k závěru, že tato společnost byla povinna podat nejpozději do 15. února 2010 žádost o registraci k DPH. Tato daňová správa proto vycházela z toho, že uvedená společnost byla povinna odvést za plnění poskytnutá mezi 15. únorem a 29. prosincem 2010 DPH, jejíž výše činila 224 914, 89 bulharského leva (BGN) a úroky z prodlení.
            13. Společnost GST – Sarviz zaplatila dne 26. března 2012 částku požadovanou daňovou správou a dne 5. září 2012 podala na základě čl. 129 odst. 1 zákona o daňovém řízení a řízení ve věcech sociálního zabezpečení žádost o náhradu nebo o vrácení odvedené daně.
            14. Ve svém rozhodnutí o náhradě nebo o vrácení ze dne 1. října 2012 daňová správa odmítla vrácení s odůvodněním, že v projednávaném případě nebyly splněny právní podmínky pro vrácení DPH. Podle ní bylo rozhodnutí o dodatečném výměru platným správním aktem, a v případě neexistence vykonatelného soudního rozhodnutí nebo pravomocného správního rozhodnutí ve smyslu čl. 129 odst. 5 zákona o daňovém řízení a řízení ve věcech sociálního zabezpečení nemůže být zaplacená daň považována za nedlužnou a nemůže být vrácena.
            15. Společnost GST – Sarviz podala opravný prostředek k Direktor. Rozhodnutím ze dne 21. prosince 2012 Direktor tento opravný prostředek zamítl, když měl za to, že napadený akt byl v souladu s právem z důvodů, na základě nichž byl vydán. Toto rozhodnutí bylo napadeno žalobou podanou k Administrativen sad Plovdiv (správní soud v Plovdivu). Tato žaloba byla rovněž zamítnuta ze stejných důvodů, na jaké se odvolávala daňová správa. Společnost GST – Sarviz podala kasační opravný prostředek k Varhoven administrativen sad.
            16. Předkládající soud zdůrazňuje, že daňová správa odmítla nárok společnosti GST Skafolding na odpočet daňového přeplatku na DPH, kterou odvedla, s odůvodněním, že neměla příslušný daňový doklad, který vyžaduje čl. 71 odst. 1 bod 1 ZDDS. Podle bulharské právní úpravy totiž existence takovéhoto rozhodnutí o dodatečném výměru daně, jako je předmětné rozhodnutí vydané dne 12. března 2012, činí opravu daňových dokladů nemožnou. Společnost GST Skafolding proto neměla platný daňový doklad, který by zakládal nárok na odpočet přeplatku daně.
            17. Předkládající soud rovněž uvádí, že skutečnost, že DPH byla vybrána dvakrát, a to jednou od poskytovatele a jednou od příjemce služeb, a že poskytovateli bylo odepřeno vrácení a příjemci odpočet přeplatku daně, je v rozporu se zásadou neutrality DPH. Podle předkládajícího soudu má odmítnutí vrácení za důsledek přenesení daňové zátěže na poskytovatele.
            18. I když předkládající soud uvádí, že články 193 a 194 směrnice o DPH nebyly předmětem výkladu, který by mohl být užitečný pro skutkový stav projednávané věci, poukazuje na rozsudek ADV Allround (C‑218/10, EU:C:2012:35), podle něhož by v případě neexistence procesních pravidel ve vnitrostátním právním řádu bylo právo poskytovatele a příjemce plnění na totožné zacházení, pokud jde o zdanitelnost tohoto plnění a z něho dlužnou DPH, v praxi zbaveno veškerého užitečného účinku. Pokud jde o zásadu daňové neutrality, poukazuje na výklad Soudního dvora v rozsudku Rusedespred (C‑138/12, EU:C:2013:233).
            19. Za těchto podmínek se Varhoven administrativen sad rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Musí být ustanovení článku 193 směrnice o DPH vykládáno v tom smyslu, že DPH je povinna odvést pouze jediná osoba povinná k dani, a to buď osoba povinná k dani uskutečňující zdanitelné dodání zboží nebo poskytnutí služby, nebo osoba, která pořizuje zboží nebo přijímá služby, ne však obě osoby současně, uskutečňuje-li zdanitelné dodání zboží nebo poskytnutí služby osoba povinná k dani, která není usazena v členském státě, v němž je daň splatná, a pokud to dotčený členský stát stanoví?
            2) Pokud je třeba vycházet z toho, že DPH je povinna odvést pouze jedna z těchto dvou osob – buď dodavatel, respektive poskytovatel služeb, nebo pořizovatel respektive příjemce – stanoví-li to dotčený členský stát, musí být pravidlo článku 194 směrnice o DPH dodrženo i v takových případech, v nichž příjemce služeb nesprávně uplatnil postup přenesení daňové povinnosti, protože vycházel z toho, že poskytovatel služeb nezaložil na území Bulharské republiky stálou provozovnu pro účely DPH, avšak poskytovatel služeb přesto založil stálou provozovnu pro účely poskytnutých služeb?
            3) Musí být zásada neutrality daně, která je základní zásadou pro vytvoření a fungování společného systému DPH, vykládána v tom smyslu, že dovoluje praxi takových daňových kontrol, jako je daňová kontrola, o kterou se jedná v projednávané věci, při níž byla DPH – i přes uplatnění postupu přenesení daňové povinnosti příjemcem služeb – opětovně vypočtena, tentokrát poskytovateli služeb, přihlédne-li se k tomu, že příjemce již daň připadající na službu vypočetl, že je vyloučeno nebezpečí ztráty daňových příjmů, a že postup stanovený ve vnitrostátním zákoně pro opravu daňových dokladů nelze použít?
            4) Musí být zásada neutrality daně vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby daňová správa na základě vnitrostátního ustanovení odmítla poskytovateli služby, za kterou příjemce vypočetl DPH podle čl. 82 druhého pododstavce ZDDS, vrátit podruhé vypočtenou DPH, i když daňová správa odmítla vrátit příjemci podruhé vypočtenou DPH s odůvodněním, že nemá příslušný daňový doklad, avšak postup stanovený ve vnitrostátním zákonu pro opravu již z důvodu existence pravomocného rozhodnutí o dodatečném výměru daně nelze použít?“
            K předběžným otázkám
            K první otázce
            20. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 193 směrnice o DPH vykládán v tom smyslu, že DPH je povinna odvést pouze buď osoba povinná k dani uskutečňující poskytnutí služby, nebo příjemce této služby, pokud tato služba byla poskytnuta ze stálé provozovny nacházející se v členském státě, v němž je DPH splatná.
            21. Podle článku 193 směrnice o DPH je DPH povinna odvést osoba povinná k dani uskutečňující zdanitelné poskytnutí služby, s výjimkou případů, kdy tuto daň odvádí jiná osoba zejména podle článku 194 této směrnice. Tento posledně uvedený článek stanoví, že uskutečňuje-li zdanitelné poskytnutí služby osoba povinná k dani, která není usazena v členském státě, v němž je DPH splatná, mohou členské státy v tomto případě stanovit, že osobou povinnou odvést daň je příjemce poskytovaných služeb.
            22. Z uvedeného vyplývá, že podle směrnice o DPH je osobou povinnou odvést DPH v zásadě jen poskytovatel služeb, kromě případu, kdy není usazen v členském státě, v němž je DPH splatná, a pokud tento stát stanovil, že osobou povinnou odvést DPH je příjemce poskytovaných služeb.
            23. V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v návaznosti na kontrolu bulharská daňová správa přijala dne 12. března 2012 rozhodnutím o dodatečném výměru daně, ve kterém vycházela z toho, že poskytovatel, společnost GST – Sarviz, měla v Bulharsku stálou provozovnu, ze které byly společnosti GST Skafolding poskytovány technické a poradenské služby.
            24. Za těchto okolnosti z toho vyplývá, že podle směrnice o DPH je pouze poskytovatel služeb, tedy společnost GST – Sarviz, povinen odvést bulharské daňové správě DPH, která musí být odvedena za služby, které v Bulharsku poskytl od 15. února do 29. prosince 2010.
            25. Na první otázku je proto třeba odpovědět, že článek 193 směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že DPH je povinna odvést pouze osoba povinná k dani uskutečňující poskytnutí služby, pokud tato služba byla poskytnuta ze stálé provozovny nacházející se v členském státě, v němž je DPH splatná.
            K druhé otázce
            26. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 194 směrnice o DPH vykládán v tom smyslu, že umožňuje daňové správě členského státu považovat příjemce služeb, které byly poskytnuty ze stálé provozovny poskytovatele, za osobu povinnou odvést DPH, pokud jak poskytovatel, tak i příjemce těchto služeb, jsou usazeni na území téhož členského státu, i když tento příjemce již tuto daň odvedl, když vycházel z mylného předpokladu, že uvedený poskytovatel neměl v tomto státě stálou provozovnu.
            27. Jak již bylo připomenuto v bodě 21 tohoto rozsudku, možnost členských států stanovit použití mechanismu přenesení daňové povinnosti je podle článku 194 směrnice o DPH omezena pouze na případ, kdy poskytovatel služeb není usazen v členském státě, v němž je daň splatná.
            28. Z toho vyplývá, že pokud byly služby poskytovány ze stálé provozovny poskytovatele nacházející se na území členského státu, v němž je DPH splatná, nemůže být příjemce těchto služeb považován za osobu povinnou odvést DPH.
            29. Okolnost, že příjemce těchto služeb odvedl DPH, vycházeje z mylného předpokladu, že poskytovatel neměl stálou provozovnu ve smyslu směrnice o DPH, nemůže v této souvislosti umožnit daňové správě odchýlit se od tohoto pravidla tím, že bude vycházet z toho, že osobou povinnou odvést DPH není poskytovatel, ale příjemce.
            30. Na druhou otázku je proto třeba odpovědět, že článek 194 směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje daňové správě členského státu považovat příjemce služeb, které byly poskytnuty ze stálé provozovny poskytovatele, za osobu povinnou odvést DPH, pokud jak poskytovatel, tak příjemce těchto služeb, jsou usazeni na území téhož členského státu, i když tento příjemce již tuto daň odvedl, když vycházel z mylného předpokladu, že uvedený poskytovatel neměl v tomto státě stálou provozovnu.
            Ke třetí a čtvrté otázce
            31. Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být zásada neutrality DPH vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení, které umožňuje daňové správě odepřít poskytovateli služeb vrácení této daně, kterou odvedl, i když příjemci těchto služeb, který uvedenou daň za tytéž služby rovněž odvedl, byl odepřen nárok na její odpočet s odůvodněním, že nemá příslušný daňový doklad, protože vnitrostátní zákon neumožňuje opravu daňových dokladů, pokud existuje pravomocné rozhodnutí o dodatečném výměru daně.
            32. Zaprvé je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že se zásada neutrality DPH odráží v systému odpočtů, systému, jehož cílem je zcela zbavit osobu povinnou k dani zátěže DPH, která je splatná nebo byla odvedena v rámci všech jeho hospodářských činností. Společný systém daně z přidané hodnoty tudíž zaručuje, že všechny hospodářské činnosti bez ohledu na cíle nebo výsledky z těchto činností vyplývající, za podmínky, že uvedené činnosti v zásadě samy o sobě podléhají DPH, jsou zdaněny neutrálním způsobem (rozsudek Malburg, C‑204/13, EU:C:2014:147, bod 41 a citovaná judikatura).
            33. Zadruhé Soudní dvůr rovněž rozhodl, že za účelem zajištění neutrality DPH přísluší členským státům, aby stanovily ve svých vnitrostátních právních řádech možnost opravy jakékoliv bezdůvodně naúčtované daně, pokud vystavitel faktury prokáže svou dobrou víru. Pokud však vystavitel faktury včas zcela vyloučí nebezpečí ztráty daňových příjmů, vyžaduje zásada neutrality DPH, aby tato bezdůvodně naúčtovaná daň mohla být opravena a členské státy nemohly stanovit, že taková oprava je podmíněna dobrou vírou vystavitele uvedené faktury. Tato oprava nemůže záviset na uvážení daňové správy (rozsudek Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, body 26 a 27 a citovaná judikatura).
            34. Zatřetí je třeba připomenout, že opatření, která mají členské státy možnost přijmout k zajištění správného výběru daně a předcházení daňovým únikům, nesmějí překračovat rámec toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů. Nemohou být tedy používána způsobem, který by zpochybnil neutralitu DPH, jež je základní zásadou společného systému DPH zavedeného unijním právem v dané oblasti (rozsudek Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, body 28 a 29 a citovaná judikatura).
            35. Pokud jde o věc v původním řízení, z předkládacího rozhodnutí jednak vyplývá, že podle použitelného vnitrostátního práva poskytovatel služeb již nemá možnost opravit faktury, které vystavil, protože daňová správa v souvislosti s ním vydala dne 12. března 2012 pravomocné rozhodnutí o dodatečném výměru daně. Dále je nesporné, že tento poskytovatel řádně odvedl DPH požadovanou v tomto rozhodnutí platebním příkazem ze dne 26. března 2012.
            36. Jak uvádí předkládající soud, dále vzhledem k tomu, že daňová správa pravomocně zamítla příjemci uvedených faktur nárok na odpočet DPH, kterou zaplatil prostřednictvím mechanismu přenesení daňové povinnosti, bylo nebezpečí ztráty daňových příjmů spojené s uplatněním tohoto nároku zcela odstraněno.
            37. Za těchto okolností, vzhledem k tomu, že poskytovatel služeb nemůže uvedené faktury opravit, a nemůže tedy od příjemce těchto služeb požadovat zaplacení DPH, má skutečnost, že mu daňová správa odmítla vrátit tuto DPH, za následek, že poskytovatel ponese daňovou zátěž týkající se této daně, a je proto v rozporu se zásadou neutrality DPH.
            38. Jinak by tomu však bylo v případě, pokud by poskytovatel služeb po řádném zaplacení DPH, kterou byl povinen v souvislosti s pravomocným rozhodnutím o dodatečném výměru daně odvést, mohl podle vnitrostátní právní úpravy opravit vystavené faktury a nechat si tuto DPH nahradit příjemcem služeb, který by požádal o její odpočet u daňové správy.
            39. Kromě toho nemožnost opravit daňové doklady za okolností věci v původním řízení, kdy bylo nebezpečí ztráty daňových příjmů definitivně vyloučeno, není nezbytná pro zajištění výběru DPH a pro předcházení podvodům.
            40. Konečně je rovněž třeba připomenout, že společný systém DPH je založen na zásadě, že na zboží a služby je uplatněna všeobecná daň ze spotřeby v přesném poměru k jejich ceně, takže daňová správa nemůže vybrat částku DPH převyšující takto vypočtenou částku (v tomto smyslu viz rozsudek Tulică a Plavoşin, C‑249/12 a C‑250/12, EU:C:2013:722, body 32 a 36 a citovaná judikatura).
            41. Za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, by odmítnutí vrátit poskytovateli služeb DPH vedlo k tomu, že daňovou zátěž týkající se této daně by nesl jak poskytovatel služeb, tak příjemce těchto služeb, a vedlo by to k tomu, že by daňová správa vybrala vyšší částku DPH, než jakou by poskytovatel běžně vybral od příjemce, pokud by mohl opravit vystavené faktury, neboť tato správa vybrala DPH dvakrát, jednak od příjemce služeb a dále od poskytovatele těchto služeb.
            42. Z výše uvedených úvah vyplývá, že na třetí a čtvrtou otázku je třeba odpovědět, že zásada neutrality DPH musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení, které umožňuje daňové správě odepřít poskytovateli služeb vrácení této daně, kterou odvedl, i když příjemci těchto služeb, který uvedenou daň za tytéž služby rovněž odvedl, byl odepřen nárok na její odpočet s odůvodněním, že nemá příslušný daňový doklad, protože vnitrostátní zákon neumožňuje opravu daňových dokladů, pokud existuje pravomocné rozhodnutí o dodatečném výměru daně.
            K nákladům řízení
            43. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
            1) Článek 193 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty, ve znění směrnice Rady 2010/88/EU ze dne 7. prosince 2010, musí být vykládán v tom smyslu, že daň z přidané hodnoty je povinna odvést pouze osoba povinná k dani uskutečňující poskytnutí služby, pokud tato služba byla poskytnuta ze stálé provozovny nacházející se v členském státě, v němž je tato daň splatná.
            2) Článek 194 směrnice 2006/112, ve znění směrnice 2010/88, musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje daňové správě členského státu považovat příjemce služeb, které byly poskytnuty ze stálé provozovny poskytovatele, za osobu povinnou odvést daň z přidané hodnoty, pokud jak poskytovatel, tak příjemce těchto služeb jsou usazeni na území téhož členského státu, i když tento příjemce již tuto daň odvedl, vycházeje z mylného předpokladu, že uvedený poskytovatel neměl v tomto státě stálou provozovnu.
            3) Zásada neutrality daně z přidané hodnoty musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení, které umožňuje daňové správě odepřít poskytovateli služeb vrácení této daně, kterou odvedl, i když příjemci těchto služeb, který uvedenou daň za tytéž služby rovněž odvedl, byl odepřen nárok na její odpočet s odůvodněním, že nemá příslušný daňový doklad, protože vnitrostátní zákon neumožňuje opravu daňových dokladů, pokud existuje pravomocné rozhodnutí o dodatečném výměru daně.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. února 1981. # Officier van justitie proti Koninklijke Kaasfabriek Eyssen BV. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof Amsterdam - Nizozemsko. # Věc 53/80.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 12. prosince 1996. # Compagnie nationale Air France proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpora. # Věc T-358/94.


Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 9. července 2015.#CMT Compagnia manifatture tessili Srl (CMT Srl) v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Slovní ochranná známka Společenství CAMOMILLA – Starší národní obrazová ochranná známka Camomilla – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Článek 52 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – U majitele ochranné známky Společenství není dán nedostatek dobré víry – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Skutečné užívání starší ochranné známky – Dodatečné důkazy předložené odvolacímu senátu.#Věc T-100/13.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. ledna 2006. # Komise Evropských společenství proti Finské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2003/87/ES - Neprovedení směrnice ve stanovené lhůtě. # Věc C-107/05.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. ledna 2006, Komise v. Finsko
      (Věc C-107/05)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2003/87/ES – Neprovedení směrnice ve stanovené lhůtě“
      Členské státy – Povinnosti – Provedení směrnic – Nezpochybněné nesplnění povinnosti (Článek 226 ES) (viz bod 5)
      Předmět:

         Nesplnění povinnosti státem – Neprovedení, ve stanovené lhůtě, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13.
                  října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice
                  Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32; Zvl. vyd. 15/03, s. 80)

            Výrok:

                  Finská republika tím, že nepřijala, pokud jde o kraj Alandy, právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí
                     Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových
                     plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

                  Finské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1995. # Ursula Megner a Hildegard Scheffel proti Innungskrankenkasse Vorderpfalz, devenue Innungskrankenkasse Rheinhessen-Pfalz. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sozialgericht Speyer - Německo. # Věc C-444/93.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 24. dubna 2008.#Othmar Michaeler (C-55/07 a C-56/07), Subito GmbH (C-55/07 a C-56/07) a Ruth Volgger (C-56/07) proti Amt für sozialen Arbeitsschutz a Autonome Provinz Bozen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landesgericht Bozen - Itálie.#Směrnice 97/81/ES - Rovné zacházení se zaměstnanci na částečný a plný pracovní úvazek - Diskriminace - Administrativní překážka omezující možnosti částečného pracovního úvazku.#Spojené věci C-55/07 a C-56/07.

text:
      Spojené věci C-55/07 a C-56/07
      Othmar Michaeler a další
      v.
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, dříve Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, a Autonome Provinz Bozen
      [žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Landesgericht Bozen (Itálie)]
      „Směrnice 97/81/ES – Rovné zacházení se zaměstnanci na částečný a plný pracovní úvazek – Diskriminace – Administrativní překážka omezující možnosti částečného pracovního úvazku“
      Shrnutí rozsudku
      Sociální politika – Přístup k zaměstnání a pracovní podmínky – Rovné zacházení – Směrnice 97/81 o Rámcové dohodě o částečném
            pracovním úvazku
      [Směrnice Rady 97/81, příloha, ustanovení 5 odst. 1 písm. a)]
      Ustanovení 5 odst. 1 písm. a) Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, která
         je přílohou směrnice 97/81 o uvedené Rámcové dohodě, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní
         úpravě, která vyžaduje, aby byla do 30 dnů po uzavření smlouvy o částečném pracovním úvazku zaslána správnímu orgánu její
         kopie.

      Spojení této administrativní formality a sankčního režimu, který stanoví uložení pokuty za každého dotčeného zaměstnance a
         za každý den zpoždění s oznámením této smlouvy, aniž by existovala horní hranice celkové výše pokuty, přispívá totiž k odrazování
         zaměstnavatelů od využívání částečného pracovního úvazku.

      Krom toho hrozí, že povinnost oznamovat smlouvy o částečném pracovním úvazku správnímu orgánu se z důvodu nákladů a sankcí
         s ní spojených dotkne především malých a středních podniků, které, jelikož nemají tak značné prostředky jako velké podniky,
         tak mohou být vedeny k tomu, aby se vyhýbaly organizaci práce formou částečného pracovního úvazku, jehož podpora je cílem
         směrnice 97/81.

      (viz body 27–30 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      24. dubna 2008(*)

      „Směrnice 97/81/ES – Rovné zacházení se zaměstnanci na částečný a plný pracovní úvazek – Diskriminace – Administrativní překážka omezující možnosti částečného pracovního úvazku“
      Ve spojených věcech C‑55/07 a C‑56/07,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími Landesgericht
         Bozen (Itálie), ze dne 22. listopadu 2006, došlými Soudnímu dvoru dne 1. února 2007, v řízeních

      Othmar Michaeler (C‑55/07 a C‑56/07),

      Subito GmbH (C‑55/07 a C‑56/07),

      Ruth Volgger (C‑56/07)

      proti
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, dříve Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,

      Autonome Provinz Bozen,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh, P. Lindh (zpravodaj) a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Fiengem, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství M. van Beekem a I. Kaufmann-Bühler, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. ledna 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě
         o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. 1998, L 14, s. 9; Zvl. vyd. 05/03, s. 267),
         jakož i zásady rovného zacházení pro muže a ženy.

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi společností Subito GmbH (dále jen „Subito“) a jejími zákonnými zástupci, O.
         Michaelerem a R. Volgger, na jedné straně a Amt für sozialen Arbeitsschutz, dříve Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz
         Bozen, a Autonome Provinz Bozen na straně druhé ohledně porušení vnitrostátní právní úpravy, která stanoví povinnost oznamovat
         smlouvy o částečném pracovním úvazku.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Cílem směrnice 97/81 je provedení Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku uzavřené dne 6. června 1997 mezi obecnými mezioborovými
         organizacemi, a sice Evropskou unií konfederací průmyslu a zaměstnavatelů (UNICE), Evropským střediskem veřejných podniků
         (CEEP) a Evropskou konfederací odborových svazů (EKOS), která je obsažena v příloze této směrnice (dále jen „rámcová dohoda“).

      4        První a druhý pododstavec preambule rámcové dohody stanoví:

      „Tato rámcová dohoda je příspěvkem k obecné evropské strategii zaměstnanosti. Částečný pracovní úvazek měl v nedávných letech
         významný dopad na zaměstnanost. Z tohoto důvodu věnovaly strany této dohody této formě práce přednostní pozornost. Záměrem
         smluvních stran je zvážit potřebu podobných dohod týkajících se dalších forem pružné práce.

      Tato dohoda uznává rozmanitost poměrů v členských státech, přiznává, že částečný pracovní úvazek je charakteristickým rysem
         zaměstnání v určitých odvětvích a činnostech, stanoví obecné zásady a minimální požadavky týkající se částečného pracovního
         úvazku. Dokládá ochotu sociálních partnerů zavést obecný rámec pro odstranění diskriminace zaměstnanců na částečný úvazek
         a napomoci rozvoji příležitostí pro částečný pracovní úvazek na základě přijatelném pro zaměstnavatele i zaměstnance.“

      5        Ustanovení rámcové dohody relevantní pro účely projednávaných věcí jsou následující:

      „Obecná odůvodnění
      […]
      5.      vzhledem k tomu, že strany této dohody přikládají důležitost opatřením, která by usnadnila přístup k částečnému pracovnímu
         úvazku pro muže a ženy, aby se tak připravili na odchod do důchodu, sladili pracovní a rodinný život a využili možností vzdělávání
         a školení pro zlepšení svých schopností a možností postupu v zaměstnání k oboustrannému prospěchu zaměstnavatelů a zaměstnanců
         způsobem, který by napomohl rozvoji podniků;

      […]
      Ustanovení 1: Účel
      Účelem této rámcové dohody je:
      a)      zajistit odstranění diskriminace zaměstnanců na částečný úvazek a zlepšit kvalitu částečného pracovního úvazku;
      b)      usnadnit rozvoj částečného pracovního úvazku na základě dobrovolnosti a přispět k pružné organizaci pracovní doby způsobem,
         který přihlíží k potřebám zaměstnavatelů a zaměstnanců.

      […]
      Ustanovení 4: Zásada zákazu diskriminace
      1.      Pokud jde o pracovní podmínky, nesmí být se zaměstnanci na částečný úvazek zacházeno méně příznivě než se srovnatelnými zaměstnanci
         na plný úvazek pouze z toho důvodu, že pracují na částečný úvazek, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními
         důvody.

      2.      Je-li to vhodné, použije se zásada ,poměrným dílem‘.
      3.      Prováděcí pravidla k tomuto ustanovení vymezí členské státy nebo sociální partneři s ohledem na evropské právní předpisy,
         vnitrostátní právní předpisy, kolektivní smlouvy a zvyklosti.

      4.      Pokud je to ospravedlněno objektivními důvody, mohou členské státy po konzultaci se sociálními partnery v souladu s vnitrostátními
         právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi nebo sociální partneři případně přístup k určitým podmínkám zaměstnání
         podmínit stanovením délky služby, odpracované doby nebo výší výdělku. Kritéria přístupu zaměstnanců na částečný úvazek k určitým
         podmínkám zaměstnání by měl[a] být pravidelně přezkoumáván[a] s ohledem na zásadu zákazu diskriminace vyjádřenou v ustanovení
         4.1.

      Ustanovení 5: Možnosti částečného pracovního úvazku
      1.      V souvislosti s ustanovením 1 této dohody a se zásadou zákazu diskriminace mezi zaměstnanci na částečný pracovní úvazek a zaměstnanci
         na plný pracovní úvazek:

      a)      by měly členské státy, po konzultacích se sociálními partnery v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi,
         zjišťovat a přezkoumávat překážky právní nebo administrativní povahy, které by mohly omezovat možnosti částečného pracovního
         úvazku, a popřípadě je odstranit;

      b)      by měli sociální partneři jednajíce v rámci svých pravomocí a postupy stanovenými v kolektivních smlouvách zjišťovat a přezkoumávat
         překážky, které mohou omezovat možnosti částečného pracovního úvazku, a popřípadě je odstranit.

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      6        Článek 2 nařízení s mocí zákona č. 61, kterým se provádí směrnice 97/81/ES o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené
         mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (decreto legislativo n. 61, attuazione della direttiva 97/81/CE relativa all’accordo-quadro
         sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CES), ze dne 25. února 2000 (GURI č. 66, ze dne 20. března
         2000, s. 4, dále jen „nařízení s mocí zákona č. 61/2000“) ukládá zaměstnavateli povinnost, aby do 30 dnů po uzavření smlouvy
         o částečném pracovním úvazku zaslal její kopii příslušnému provinčnímu ředitelství pracovního inspektorátu.

      7        Podle článku 8 nařízení s mocí zákona č. 61/2000 bylo porušení této povinnosti trestáno správní pokutou ve výši 15 eur za
         každého dotčeného zaměstnance a každý den zpoždění.

      8        Oznamovací povinnost stanovená v článku 2 nařízení s mocí zákona č. 61/2000 byla zrušena nařízením s mocí zákona č. 276 ze
         dne 10. září 2003 (běžný doplněk GURI č. 159, ze dne 9. října 2003).

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      9        Rozhodnutími ze dne 25. března a 29. dubna 2003 Amt für sozialen Arbeitsschutz, dříve Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz
         Bozen, uložil Subito, jakož i jejím zákonným zástupcům, O. Michaelerovi a R. Volgger, pokutu ve výši 233 550 eur, jelikož
         v rozporu s článkem 2 nařízení s mocí zákona č. 61/2000 neoznámili tomuto úřadu několik smluv o částečném úvazku.

      10      Subito a její zákonní zástupci tato rozhodnutí napadli u Landesgericht Bozen.

      11      V předkládacích rozhodnutích uvedený soud vyjadřuje pochybnosti ohledně slučitelnosti povinnosti oznamovat smlouvy o částečném
         úvazku se směrnicí 97/81. Zatímco účelem směrnice je podporovat částečný pracovní úvazek, dotčená vnitrostátní ustanovení
         sledují opačný cíl, neboť povinné oznamování smluv o částečném pracovním úvazku představuje administrativní překážku této
         formě organizace práce. Tato ustanovení tím, že zvyšují náklady na částečný pracovní úvazek, vedou rovněž k nerovnému zacházení
         a omezení hospodářské soutěže ve prospěch podniků zaměstnávajících pracovníky na plný úvazek.

      12      Předkládající soud poukazuje rovněž na to, že nepřímým důsledkem právní úpravy dotčené v původním řízení je zásah do rovnosti
         mezi muži a ženami, jelikož práce na částečný úvazek se týká častěji žen (rozsudky ze dne 13. května 1986, Bilka-Kaufhaus,
         170/84, Recueil, s. 1607; ze dne 7. března 1996, Freers a Speckmann, C‑278/93, Recueil, s. I‑1165; ze dne 17. června 1998,
         Hill a Stapleton, C‑243/95, Recueil, s. I‑3739, jakož i ze dne 15. září 1998, Ansaldo Energia a další, C‑279/96 až C‑281/96,
         Recueil, s. I‑5025).

      13      Za těchto podmínek se Landesgericht Bozen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Jsou vnitrostátní ustanovení (články 2 a 8 nařízení s mocí zákona č. 61/2000), která ukládají zaměstnavateli povinnost, aby
         do 30 dnů po uzavření smlouvy o částečném pracovním úvazku zaslal její kopii příslušnému provinčnímu ředitelství pracovního
         inspektorátu, přičemž v případě nezaslání stanoví peněžitou pokutu ve výši 15 eur za každého dotčeného zaměstnance a každý
         den zpoždění, aniž by stanovila horní hranici správní sankce […], slučitelná s ustanoveními práva Společenství a směrnicí
         97/81 […]?“

      14      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 18. dubna 2007 byly věci C‑55/07 a C‑56/07 spojeny pro účely písemné a ústní části
         řízení, jakož i pro účely rozsudku.

       K předběžné otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      15      Italská vláda tvrdí, že nařízení s mocí zákona 61/2000 sleduje tentýž cíl jako směrnice 97/81, jejíž provedení do vnitrostátního
         právního řádu zajišťuje, a to ochranu a podporu práce na částečný úvazek. Z tohoto hlediska představuje povinnost oznamovat
         smlouvy o částečném pracovním úvazku nástroj umožňující zajistit koordinaci činností všech orgánů pověřených inspekcí práce
         v Itálii. Jedná se o opatření, které přispívá k boji proti nelegální práci a k tomu, aby měly různé orgány inspekce práce
         možnost být prostřednictvím databáze informovány o praxi na trhu.

      16      Podle uvedené vlády toto opatření, které rozhodně nevytváří byrokratickou překážku, představuje pro zaměstnavatele záruku
         transparentnosti a slouží k boji proti nelegální práci. Takováto formalita krom toho nevede k žádné nerovnosti ani k žádnému
         narušení hospodářské soutěže mezi podniky.

      17      Komise Evropských společenství se domnívá, že povinnost oznamovat dotyčné smlouvy pracovnímu inspektorátu, pod hrozbou pokuty,
         je v rozporu s účelem směrnice 97/81.

      18      Cílem této směrnice je jednak odstranit diskriminaci vůči zaměstnancům na částečný úvazek, a jednak usnadnit rozvoj práce
         na částečný úvazek, mimo jiné odstraněním překážek, které by mohly podniky odrazovat od využití této formy práce. Podle směrnice
         97/81 musí být s prací na částečný úvazek zacházeno jako s prací na plný úvazek, ať už jde o pracovní podmínky, nebo přístup
         k zaměstnání. Ustanovení 5 rámcové dohody tak brání vytváření překážek, které nejsou objektivně odůvodněny. Směrnice ve svém
         odůvodnění odkazuje na vytvoření obecného rámce pro odstranění diskriminace vůči zaměstnancům na částečný úvazek a na rozvoj
         možností částečného pracovního úvazku. Bod 5 obecných odůvodnění rámcové dohody stanoví, že je třeba usnadnit přístup k částečnému
         pracovnímu úvazku pro muže a ženy.

      19      I  když ověření, zda je dotčené opatření objektivně odůvodněno, přísluší vnitrostátnímu soudu, Komise pochybuje, že v projednávaném
         případě takové důvody existují. Odkazuje v tomto ohledu na rozsudky ze dne 12. prosince 1989, Messner (C‑265/88, Recueil,
         s. 4209, bod 14), a ze dne 29. února 1996, Skanavi a Chryssanthakopoulos (C‑193/94, Recueil, s. I‑929, bod 36), a připomíná,
         že je třeba přihlédnout k sankčnímu režimu spojenému s dotčeným vnitrostátním opatřením, a především k jeho přiměřenosti.
         V projednávaném případě je přitom tento sankční režim velmi přísný, neboť pro pokuty neexistuje žádná horní hranice.

      20      Komise má konečně za to, že není nezbytné přezkoumávat, zda má dotčené vnitrostátní opatření diskriminační účinek vůči ženám,
         jelikož tato otázka nemá dostatečně úzký vztah ke sporu v původním řízení.

       Odpověď Soudního dvora
      21      Cílem směrnice 97/81 a rámcové dohody je jednak podpora práce na částečný úvazek, a jednak odstranění diskriminace mezi zaměstnanci
         na částečný a plný úvazek.

      22      Tento dvojí cíl vyplývá z textu ustanovení 1 rámcové dohody (viz bod 5 tohoto rozsudku), jakož i z odůvodnění směrnice 97/81.
         V tomto ohledu je třeba připomenout, že pátý bod odůvodnění této směrnice uvádí, že „závěry zasedání Evropské rady v Essenu
         zdůraznily potřebu přijmout opatření na podporu zaměstnanosti a rovných příležitostí pro ženy a muže a vyzvaly k přijetí opatření
         usilujících o ,zvýšení růstu zaměstnanosti, zejména pružnější organizací práce způsobem, který by uspokojil jak přání zaměstnanců,
         tak i požadavky hospodářské soutěže‘. Dále z jedenáctého bodu odůvodnění této směrnice vyplývá, že signatáři rámcové dohody
         „vyjádřil[i] své přání vytvořit obecný rámec pro odstranění diskriminace vůči zaměstnancům na částečný úvazek a přispět k rozvoji
         možností částečného pracovního úvazku na takovém základě, který je přijatelný jak pro zaměstnavatele, tak pro zaměstnance“.
         Konečně podle osmnáctého bodu odůvodnění této směrnice „Komise vypracovala svůj návrh směrnice v souladu s čl. 2 odst. 2 dohody
         o sociální politice [uzavřené mezi členskými státy Evropského společenství s výjimkou Spojeného království Velké Británie
         a Severního Irska (Úř. věst. 1992, C 191, s. 91), která je přílohou protokolu (č. 14) o sociální politice, jenž je přílohou
         Smlouvy o založení Evropského společenství], který stanoví, že směrnice v oblasti sociální politiky by neměly ukládat žádná
         správní, finanční ani právní omezení bránící zakládání a rozvoji malých a středních podniků“.

      23      V souladu s cílem podporovat částečný pracovní úvazek ustanovení 5 odst. 1 písm. a) rámcové dohody ukládá členským státům
         povinnost „zjišťovat a přezkoumávat překážky právní nebo administrativní povahy, které by mohly omezovat možnosti částečného
         pracovního úvazku, a popřípadě je odstranit“.

      24      Je přitom nutné konstatovat, že článek 2 nařízení s mocí zákona č. 61/2000 tím, že ukládá podnikům povinnost zaslat příslušnému
         orgánu kopii každé smlouvy o částečném pracovním úvazku, zavádí administrativní překážku, která může omezovat možnosti částečného
         pracovního úvazku, ve smyslu ustanovení 5 odst. 1 písm. a) rámcové dohody.

      25      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že žádná skutečnost ze spisu předaného Soudnímu dvoru předkládajícím soudem nenaznačuje,
         že uzavírání smluv o plném pracovním úvazku podléhá obdobné oznamovací povinnosti.

      26      Argument italské vlády, podle nějž je tato povinnost odůvodněna nezbytností boje proti nelegální práci a informování správních
         orgánů o praxi zaměstnavatelů, není přesvědčivý. Aby mohly takové obavy odůvodnit opatření dotčené v původním řízení, je nezbytné,
         aby toto opatření bylo přiměřené cíli, kterého má být dosaženo. Jak přitom uvedl generální advokát v bodech 46 až 48 svého
         stanoviska, existují jiná, méně omezující opatření umožňující italské vádě dosáhnout uváděných cílů v oblasti boje proti podvodům
         a nelegální práci, což je oblast, v níž mají vnitrostátní orgány již k dispozici kontrolní, inspekční a policejní prostředky.

      27      Vedle finanční zátěže, kterou podnikům tato formalita přímo způsobuje, je třeba poukázat na to, že článek 2 nařízení s mocí
         zákona č. 61/2000 je doprovázen sankčním režimem, který stanoví uložení pokuty ve výši 15 eur za každého dotčeného zaměstnance
         a za každý den zpoždění s oznámením této smlouvy, aniž by existovala horní hranice celkové výše pokuty.

      28      Spojení uvedené administrativní formality a uvedeného sankčního režimu přispívá k odrazování zaměstnavatelů od využívání částečného
         pracovního úvazku.

      29      Krom toho hrozí, že povinnost oznamovat smlouvy o částečném pracovním úvazku správnímu orgánu se z důvodu nákladů a sankcí
         s ní spojených dotkne především malých a středních podniků, které, jelikož nemají tak značné prostředky jako velké podniky,
         tak mohou být vedeny k tomu, aby se vyhýbaly organizaci práce formou částečného pracovního úvazku, jehož podpora je cílem
         směrnice 97/81.

      30      Aniž by bylo nezbytné vyjadřovat se k zásadě rovného zacházení pro muže a ženy, je tedy třeba odpovědět na otázku položenou
         Landesgericht Bozen tak, že ustanovení 5 odst. 1 písm. a) rámcové dohody musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takové
         vnitrostátní právní úpravě, jaká je předmětem věci v původním řízení, která vyžaduje, aby byla do 30 dnů po uzavření smlouvy
         o částečném pracovním úvazku zaslána správnímu orgánu její kopie.

       K nákladům řízení
      31      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Ustanovení 5 odst. 1 písm. a) Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, která
            je přílohou směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi
            UNICE, CEEP a EKOS, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jaká je předmětem věci v původním
            řízení, která vyžaduje, aby byla do 30 dnů po uzavření smlouvy o částečném pracovním úvazku zaslána správnímu orgánu její
            kopie.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.