Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 12. prosince 1996. # BVBA Kruidvat proti Komisi Evropských společenství. # Věc T-87/92.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 14. prosince 2006.#Technische Glaswerke Ilmenau GmbH proti Komisi Evropských společenství.#Přístup k dokumentům - Nařízení (ES) č. 1049/2001 - Řízení o kontrole státních podpor - Výjimka vztahující se k ochraně cílů vyšetřování - Konkludentní odepření - Povinnost provést konkrétní a individuální přezkum - Vedlejší účastenství - Návrhová žádání, důvody a argumenty vedlejšího účastníka.#Věc T-237/02.

text:
      Věc T-237/02
      Technische Glaswerke Ilmenau GmbH
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Přístup k dokumentům − Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Řízení o kontrole státních podpor − Výjimka vztahující se k ochraně cílů vyšetřování − Konkludentní odepření − Povinnost
         provést konkrétní a individuální přezkum − Vedlejší účastenství – Návrhová žádání, důvody a argumenty vedlejšího účastníka“

      Shrnutí rozsudku
      1.      Řízení – Vedlejší účastenství – Argumenty odlišné od argumentů podporovaného účastníka řízení
      (Statut Soudního dvora, čl. 40 čtvrtý pododstavec; jednací řád Soudu, čl. 116 odst. 3)
      2.      Evropská společenství – Orgány – Právo veřejnosti na přístup k dokumentům – Nařízení č. 1049/2001
      (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1049/2001, článek 4)
      1.      Článek 40 čtvrtý pododstavec statutu Soudního dvora, použitelný na Soud na základě článku 53 tohoto statutu, a čl. 116 odst.
         3 jednacího řádu Soudu sice nebrání tomu, aby vedlejší účastník uváděl argumenty odlišné od argumentů účastníka řízení, jejž
         podporuje, je tomu tak nicméně za podmínky, že tyto argumenty nemění rámec sporu a že vedlejší účastenství směřuje nadále
         k podpoře návrhových žádání předložených tímto účastníkem řízení.

      (viz bod 40)
      2.      Pouhá okolnost, že se dokument uvedený v žádosti o přístup podle nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům
         Evropského parlamentu, Rady a Komise dotýká zájmu chráněného určitou výjimkou, nemůže stačit k odůvodnění uplatnění této výjimky.
         Takové uplatnění může být v zásadě odůvodněné pouze za předpokladu, že orgán dříve posoudil zaprvé, zda by přístup k dokumentu
         konkrétně a účinně porušil chráněný zájem, a zadruhé, zda v případech uvedených v čl. 4 odst. 2 a 3 uvedeného nařízení neexistuje
         převažující veřejný zájem odůvodňující zpřístupnění daného dokumentu. Kromě toho nebezpečí porušení chráněného zájmu musí
         být přiměřeně předvídatelné, a ne čistě hypotetické. V důsledku toho musí být přezkum, ke kterému má orgán za účelem uplatnění
         výjimky přistoupit, proveden konkrétně a musí z něj vyplynout důvody rozhodnutí. Z uvedeného nařízení mimoto vyplývá, že všechny
         výjimky zmíněné v odstavcích 1 až 3 článku 4 jsou upraveny tak, že se musí vztahovat „k dokumentu“. Tento konkrétní přezkum
         tedy musí být proveden u každého dokumentu uvedeného v žádosti.

      Krom toho pouze konkrétní a individuální přezkum, na rozdíl od abstraktního a globálního přezkumu, může orgánu umožnit posoudit
         možnost poskytnout žadateli částečný přístup v souladu s čl. 4 odst. 6 téhož nařízení a pokud jde o použití výjimek z práva
         na přístup ratione temporis, stanoví čl. 4 odst. 7 uvedeného nařízení, že výjimky upravené v jeho odstavcích 1 až 3 se použijí pouze během období, ve
         kterém je ochrana odůvodněna s ohledem na „obsah dokumentu“.

      Povinnost orgánu provést konkrétní a individuální posouzení obsahu dokumentů uvedených v žádosti o přístup tak představuje
         principiální řešení, které se použije na všechny výjimky uvedené v odst. 1 až 3 čl. 4 uvedeného nařízení, bez ohledu na oblast,
         ke které se požadované dokumenty vztahují, ať již jde konkrétně o oblast kartelových dohod, nebo oblast kontroly veřejných
         podpor. Přezkum však nemusí být nezbytný, pokud je z důvodu zvláštních okolností projednávaného případu zřejmé, že přístup
         musí být odepřen, nebo právě naopak poskytnut. Tak by tomu bylo zejména v případě, kdy by se na některé dokumenty buď nejdříve
         zjevně vztahovala výjimka z práva na přístup v celém rozsahu, nebo naopak by tyto dokumenty byly zjevně v celém rozsahu přístupné,
         nebo konečně, kdyby byly již předmětem konkrétního a individuálního posouzení Komise provedeného za podobných okolností. Krom
         toho ve výjimečných případech, a pouze pokud se administrativní zatížení vyvolané konkrétním a individuálním přezkumem dokumentů
         ukáže jako obzvlášť tíživé a překračující meze toho, co lze rozumně vyžadovat, může být připuštěna odchylka od této povinnosti
         přezkumu.

      (viz body 77–79, 85–86, 94)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      14. prosince 2006 (*)

      „Přístup k dokumentům − Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Řízení o kontrole státních podpor − Výjimka vztahující se k ochraně cílů vyšetřování − Konkludentní odepření − Povinnost
         provést konkrétní a individuální přezkum − Vedlejší účastenství – Návrhová žádání, důvody a argumenty vedlejšího účastníka“

      Ve věci T‑237/02,
      Technische Glaswerke Ilmenau GmbH, se sídlem v Ilmenau (Německo), původně zastoupená G. Schohem a C. Arholdem, dále poté Arholdem a N. Wimmerem, advokáty,

      žalobkyně,
      podporované
      Švédským královstvím, zastoupeným A. Krusem a K. Wistrand, jako zmocněnci,

      a
      Finskou republikou, zastoupenou T. Pynnä, jako zmocněnkyní,

      vedlejšími účastníky,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené V. Kreuschitzem, V. Di Buccim a P. Aaltem, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      Schott Glas, se sídlem v Mainz (Německo), zastoupenou U. Soltészem, advokátem,

      vedlejší účastnicí,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 28. května 2002 odpírajícího žalobkyni přístup k dokumentům
         týkajícím se řízení o kontrole státních podpor,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),

      ve složení M. Vilaras, předseda, F. Dehousse a D. Šváby, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. června 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutkový stav a řízení
      1        Technische Glaswerke Ilmenau GmbH je německá společnost sídlící v Ilmenau ve spolkové zemi Durynsko (dále jen „země Durynsko“).
         Byla založena v roce 1994 s cílem převzít čtyři z dvanácti výrobních řetězců skla (tedy pece), které měla bývalá společnost
         Ilmenauer Glaswerke GmbH, jejíž vstup do likvidace provedl Treuhandanstalt (veřejný podnik pro správu majetku, který se později
         stal Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben, dále jen „BvS“).

      2        Dopisem ze dne 1. prosince 1998 oznámila Spolková republika Německo Komisi různá opatření, jež měla za cíl finanční konsolidaci
         žalobkyně, mezi nimi částečné snížení ceny schválené BvS z kupní ceny pecí a půjčku poskytnutou zemí Durynsko prostřednictvím
         její vlastní banky, Thüringer Aufbaubank (dále jen „TAB“).

      3        Dopisem SG (2000) D/102831 ze dne 4. dubna 2000 Komise zahájila s ohledem na snížení ceny a půjčku TAB formální vyšetřovací
         řízení upravené v čl. 88 odst. 2 ES, jemuž bylo přiděleno číslo C 19/2000.

      4        V rámci formálního vyšetřovacího řízení Komise získala od Spolkové republiky Německo dodatečné informace, jakož i vyjádření
         podniku Schott Glas, konkurenta žalobkyně.

      5        Dne 12. června 2001 Komise přijala rozhodnutí 2002/185/ES ohledně státní podpory poskytnuté Německem společnosti Technische
         Glaswerke Ilmenau GmbH (Úř. věst. 2002, L 62, s. 30), v němž omezila své posouzení pouze na snížení ceny. Domnívala se, že
         toto snížení není v souladu s chováním soukromého investora a představuje státní podporu neslučitelnou se společným trhem.

      6        Dopisem ze dne 3. července 2001 Komise zahájila druhé formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 ES, jemuž bylo přiděleno
         číslo C 44/2001. Cílem tohoto řízení byl přezkum odkladu lhůty k zaplacení zbytku kupní ceny pecí, úprava bankovní záruky
         týkající se uvedené platby a půjčka TAB.

      7        Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 28. srpna 2001 podala žalobkyně žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 12. června
         2001 (věc T‑198/01).

      8        Dopisem ze dne 24. října 2001 podala žalobkyně v rámci druhého formálního vyšetřovacího řízení připomínky a požádala Komisi
         o přístup k nedůvěrnému znění spisu a o možnost předložit následně nové připomínky. Tuto žádost Komise zamítla dopisem ze
         dne 23. listopadu 2001.

      9        Dopisem ze dne 1. března 2002 požádala žalobkyně na základě nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne
         30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. L 145, s. 43; Zvl. vyd.
         01/03, s. 331) o přístup:

      –        „k veškerým dokumentům ve spisech Komise ve všech věcech ohledně podpory, jež se [jí] týkají, a zejména ve věci ohledně podpory
         C 44/2001;

      –        k veškerým dokumentům ve spisech Komise týkajících se státních podpor ve prospěch podniku Schott Glas, Jena, Německo vlastníka
         Carl-Zeiss-Stiftunga, Hessenweg 18, D-89522 Heidenheim a.d. Brenz,

      s výjimkou obchodních tajemství v těchto věcech týkajících se jiných podniků.“
      10      Dopisem ze dne 27. března 2002 Komise zamítla žádost o přístup, přičemž zejména uvedla, že na požadované dokumenty se vztahuje
         výjimka upravená v čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001, které zejména stanoví, že neexistuje-li převažující veřejný zájem
         na zpřístupnění, je přístup k dokumentu odepřen, pokud by jeho zveřejnění vedlo k porušení ochrany cílů inspekce, vyšetřování
         a auditu. Komise také upřesnila, že „dokumenty týkající se [žalobkyně] jsou dokumenty tvořící součást probíhajícího formálního
         vyšetřovacího řízení C 44/2001“.

      11      Dopisem ze dne 15. dubna 2002 žalobkyně zaslala generálnímu tajemníkovi Komise potvrzující žádost o přístup podle čl. 7 odst. 2
         nařízení č. 1049/2001.

      12      Dopisem ze dne 28. května 2002 generální tajemník Komise tuto žádost zamítl (dále jen „Rozhodnutí“) v následujícím znění:

      „[…]
      děkuji Vám za Váš dopis ze dne 15. dubna 2002, zapsaný do rejstříku dne 15. dubna 2002, v němž mě žádáte o přezkoumání Vaší
         žádosti o přístup k následujícím dokumentům:

      –        dokumentům týkajícím se státní podpory poskytnuté společnosti Technische Glaswerke Ilmenau […];
      –        dokumentům ohledně státní podpory případně poskytnuté společnosti Schott Glas.
      Pokud jde o první část Vaší žádosti, zahrnuje korespondenci mezi německými orgány a [generálním ředitelstvím (GŘ)] „Hospodářská
         soutěž“ Komise, jakož i komentáře příjemce podpory, [Technische Glaswerke Ilmenau], a konkurenta, společnosti Schott Glas.

      Pokud jde o druhou část Vaší žádosti, zahrnuje předběžné oznámení v rámci víceodvětvového rámce pro nové významné investiční
         projekty Schott Glas na východě Německa.

      Po přezkoumání Vaší žádosti musím s politováním potvrdit zamítnutí, jež Vám bylo sděleno GŘ [„Hospodářská soutěž“] z důvodu,
         že zpřístupnění těchto jednotlivých dokumentů by mohlo vést k porušení ochrany cílů inspekce a vyšetřování. Tato výjimka z práva
         na přístup je upravena výslovně v čl. 4 [odst. 2 třetí] odrážce nařízení [č.] 1049/2001.

      V rámci probíhajících vyšetřování týkajících se slučitelnosti státní podpory a jednotného trhu je totiž za účelem umožnění
         jednotlivým účastníkům řízení svobodně se vyjádřit nepostradatelná loajální spolupráce a vzájemná důvěra mezi Komisí, členským
         státem a dotyčnými podniky. Zpřístupnění tohoto dokumentu by tudíž mohlo být na újmu přezkumu této stížnosti a ohrozit tento
         dialog.

      Mimoto vzhledem k tomu, že předběžné oznámení zahrnující projekt Schott Glas obsahuje podrobný popis projektu, představovalo
         by udělení přístupu k tomuto dokumentu riziko vážného poškození obchodních zájmů této společnosti. Tento zájem je výslovně
         chráněn výjimkou z práva na přístup upravenou v čl. 4 [odst. 2] výše uvedeného nařízení.

      Krom toho jsme přezkoumali možnost zpřístupnění částí požadovaných dokumentů, na které se nevztahují výjimky. Ukázalo se však,
         že tyto dokumenty [nelze] rozdělit na části obsahující důvěrné informace a části neobsahující důvěrné informace.

      Krom toho neexistuje převažující veřejný zájem, který by v projednávaném případě odůvodnil zpřístupnění dotčených dokumentů
         […].“

      13      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 8. srpna 2002 podala žalobkyně projednávanou žalobu. Samostatným podáním ze stejného dne
         podala žalobkyně návrh na základě článku 76a jednacího řádu Soudu, aby byla věc projednána ve zrychleném řízení, který byl
         zamítnut rozhodnutím ze dne 12. září 2002.

      14      Podáním došlým kanceláři Soudu dne 25. října 2002 podala společnost Schott Glas návrh na vstup do tohoto řízení jako vedlejší
         účastnice na podporu návrhových žádání žalované. Předseda čtvrtého senátu Soudu toto vedlejší účastenství povolil usnesením
         ze dne 16. ledna 2003. Schott Glas předložila svůj spis vedlejší účastnice dne 19. února 2003.

      15      Podáními došlými kanceláři Soudu dne 8. a 15. listopadu 2002 podaly Švédské království a Finská republika návrh na vstup do
         tohoto řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání žalobkyně. Předseda čtvrtého senátu tato vedlejší účastenství
         povolil usneseními ze dne 16. ledna 2003. Švédské království předložilo svůj spis vedlejšího účastníka dne 3. března 2003.
         Finská republika se vzdala práva předložit spis vedlejší účastnice.

      16      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 17. prosince 2002 podala žalobkyně žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise K (2002)
         2147 konečné, přijatého dne 2. října 2002 na závěr formálního vyšetřovacího řízení C 44/2001 ohledně státní podpory poskytnuté
         žalobkyni Spolkovou republikou Německo (věc T‑378/02). Komise se v tomto rozhodnutí domnívala, že půjčka TAB a opatření o úpravě
         bankovní záruky představují státní podpory neslučitelné se společným trhem (viz bod 2 výše).

      17      Rozsudkem ze dne 8. července 2004, Technische Glaswerke Ilmenau v. Komise (T‑198/01, Sb. rozh. s. II‑2717) Soud (pátý rozšířený
         senát) zamítl žalobu žalobkyně ve věci T‑198/01.

      18      Vzhledem k tomu, že se složení senátů Soudu ode dne 13. září 2004 změnilo, byl soudce zpravodaj přidělen jako předseda k pátému
         senátu, kterému byla v důsledku toho projednávaná věc přidělena.

      19      Dne 14. prosince 2004 vyzval Soud žalobkyni, aby podala vyjádření k předmětu sporu v tomto řízení, s přihlédnutím zejména
         k tomu, že obdržela v rámci řízení týkajících se věcí T‑198/01 a T‑378/02 jednotlivé dokumenty týkající se vyšetřovacích řízení
         o podporách C 19/2000 a C 44/2001.

      20      Žalobkyně ve své odpovědi došlé kanceláři Soudu dne 20. ledna 2005 potvrdila, že měla v rámci řízení T‑198/01 a T‑378/02 přístup
         k určitým dokumentům týkajícím se řízení o výše uvedených podporách poskytnutých Spolkovou republikou Německo a Schott Glas,
         mezi nimi k vyjádřením posledně uvedené ze dne 23. ledna 2001, která se týkají formálního vyšetřovacího řízení C 19/2000.
         Žalobkyně nicméně upřesnila, že je přesvědčená, že nevěděla o veškerých dokumentech, které měla žalovaná k dispozici a které
         se vztahovaly k těmto řízením. Její zájem na získání přístupu k uvedeným dokumentům se nezměnil.

      21      Dopisem došlým kanceláři Soudu dne 13. dubna 2005 a na výzvu Soudu Komise upřesnila, že měla dále k dispozici dokumenty, ke
         kterým byl přístup žalobkyni odepřen a jejichž obsah jí nebyl v rámci věcí T‑198/01 a T‑378/02 sdělen.

      22      Mezitím předseda čtvrtého rozšířeného senátu přerušil usnesením ze dne 3. března 2005 řízení ve věci T‑378/02 do vydání rozsudku
         Soudního dvora ve věci C‑404/04 P, jejímž předmětem je kasační opravný prostředek podaný žalobkyní proti rozsudku Technische
         Glaswerke Ilmenau v. Komise, bod 17 výše.

      23      Dopisem došlým kanceláři Soudu dne 31. května 2006 a na výzvu Soudu předložila Komise při jednáních úplný seznam dokumentů
         tvořících správní spis ohledně vyšetřovacích řízení o podporách poskytnutých žalobkyni.

      24      Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání dne 15. června 2006. Komise tak byla v rámci
         projednávané věci vyzvána k předložení svých vyjádření k důsledkům rozsudku Soudu ze dne 13. dubna 2005 Verein für Konsumenteninformation
         v. Komise (T‑2/03, Sb. rozh. s. II‑1121, dále jen „rozsudek VKI“).

       Návrhová žádání účastníků řízení
      25      Žalobkyně podporovaná Švédským královstvím a Finskou republikou navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil Rozhodnutí s výjimkou části, která se týká odepření přístupu k dokumentům bezprostředně souvisejícím s probíhajícím
         vyšetřovacím řízením o podporách týkajících se Schott Glas;

      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      26      Komise podporovaná Schott Glas navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
       K použití nařízení č. 1049/2001
       Argumenty účastníků řízení
      27      Žalobkyně uplatňuje, že právo na přístup k dokumentům, s nimiž Komise disponuje, vymezené čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1049/2001
         není běžným sekundárním právem, ale má naopak vzhledem k „demokratické zásadě“ charakter základního práva, odchylka od nějž
         musí být vykládána restriktivně.

      28      Uvádí, že otázka určení jejích práv na základě nařízení č. 1049/2001 musí být v rámci řízení o státních podporách odlišována
         od otázky vztahující se k právům „účastníků řízení“. Podle žalobkyně se skutečnost, že jí judikatura nepřiznává jakožto účastnici
         řízení dotčené vyšetřovacím řízením o podporách právo na nahlédnutí do spisu, nemůže dotknout jejích práv jakožto občanky
         Evropské unie.

      29      Švédské království tvrdí, že nařízení č. 1049/2001 představuje obecně použitelný nástroj určený k ochraně práva veřejnosti
         na informace o činnostech Unie. Z jasné a přesné definice osob, jimž svědčí právo na přístup, uvedené v čl. 2 odst. 1 nařízení
         č. 1049/2001 vyplývá, že žalobkyně mezi ně zcela nepochybně patří a může se legitimně domáhat toho, aby její žádost byla přezkoumána
         v souladu s ustanoveními uvedeného nařízení.

      30      Komise potvrzuje, že jednak přístup ke správnímu spisu příjemcem podpory, a jednak přístup k dokumentům na základě nařízení
         č. 1049/2001 jsou dvě zcela odlišné věci. Z písemností žalobkyně vyplývá, že se uchýlila k uvedenému nařízení pouze z důvodu,
         aby obešla procesní pravidla v oblasti státních podpor a zhojila nedostatek procesních práv. Nařízení Rady (ES) č. 659/1999
         ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01,
         s. 339), totiž nestanoví žádné právo na přístup k dokumentům a spisům, a podle judikatury jsou procesní práva příjemců podpor
         dodržována, pokud byli příjemci vyzváni k předložení vyjádření v rámci správního řízení (rozsudek Soudního dvora ze dne 24. září
         2002, Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, C‑74/00 P a C‑75/00 P, Recueil, s. I‑7869, a rozsudek Soudu ze dne 6. března
         2002, Diputación Foral de Álava a další v. Komise, T‑127/99, T‑129/99 a T‑148/99, Recueil, s. II‑1275), což byl případ žalobkyně
         v projednávaném případě.

      31      Schott Glas uplatňuje, že žalobkyně chce použít nařízení č. 1049/2001 jako nástroj, prostřednictvím něhož se lze seznámit
         s interními údaji o jejím podniku a obejít ustálenou judikaturu soudů Společenství k právům účastníků řízení na získání přístupu
         ke spisu ve správních řízeních Komise. Jedná se o krok zjevně proti politickému cíli nařízení č. 1049/2001, a sice dát občanu
         Společenství tak úplný vhled do rozhodovacího procesu orgánů Společenství, jak jen to je možné. Schott Glas dodává, že nařízení
         č. 1049/2001 v době formálního vyšetřovacího řízení C 58/91 (NN 144/91) ohledně privatizace podniku Jenaer Glaswerk neexistovalo,
         a že v důsledku toho nemohla počítat s tím, že by konkurent mohl později chtít přístup k dokumentům týkajícím se tohoto řízení.

      32      Uvádí, že ustanovení nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže upravených
         v článcích 81 a 82 Smlouvy (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205), týkající se přístupu ke spisu prokazují,
         že toto nařízení představuje ve vztahu k nařízení č. 1049/2001 zvláštní právní úpravu. Pokud by tomu bylo jinak, účastníci
         řízení a ostatní třetí osoby by mohly obcházet meze práva na přístup ke spisu stanovené článkem 27 nařízení č. 1/2003, dovolávajíce
         se jednoduše nařízení č. 1049/2001. Stejně tak by tomu bylo při řízení o státní podpoře, ve kterém meze účasti třetích osob
         vyplývají jednak z nařízení č. 659/1999, a jednak z judikatury.

      33      Krom toho z nařízení č. 1049/2001 vyplývá, že „přístup ke spisu“ a „přístup k dokumentu“ nemají stejné pojetí a že předpokladem
         práva na přístup k dokumentu je návrh popisující požadovaný dokument tak, aby jej bylo možno identifikovat. Toto nařízení
         nevytváří ve prospěch občanů právo, které by jim umožnilo nahlížet do spisů dotyčného orgánu proto, aby v nich nalezli pro
         ně případně zajímavé dokumenty. Takový závěr je třeba učinit o to spíše, že žádosti o přístup k dokumentům se neodůvodňují.
         V projednávaném případě se přitom žalobkyně spokojila se stručnou žádostí o přístup „k veškerým dokumentům“ týkajícím se uvedeného
         údajného řízení o státní podpoře, což není udivující, neboť žalobkyně sama připustila, že doposud pátrá po neznámých dokumentech.

      34      Schott Glas dospěla k závěru, že se žalobkyně neprávem dovolává nařízení č. 1049/2001 a že její žádost o přístup, ať už je
         jejím cílem cokoli, musí být posuzována nikoli na základě ustanovení uvedeného nařízení, ale pravidel pro poskytnutí přístupu
         ke spisu v rámci řízení o podporách.

       Závěry Soudu
      35      Je nesporné, že žalobkyně předložila žádost o přístup k dokumentům opírající se o nařízení č. 1049/2001 a že Komise v Rozhodnutí
         odepřela přístup k požadovaným dokumentům, odvolávajíc se výslovně na čl. 4 odst. 2 uvedeného nařízení, který upravuje výjimky
         z práva na přístup vyplývající jednak z ochrany cílů inspekce a vyšetřování, a jednak z obchodních zájmů právnické osoby.

      36      Když byla Komise během jednání dotazována na smysl své argumentace, podle níž „se nezdá […], že by žádost žalobkyně spadala
         do oblasti ochrany nařízení č. 1049/2001“, ke kterému se dotyčná osoba uchýlila pouze z důvodu obcházení procesních pravidel
         v oblasti státních podpor, jasně uvedla, že tento akt je v projednávaném případě plně použitelný, ale že výjimka uvedená v čl. 4
         odst. 2 nařízení č. 1049/2001 jí umožňuje odmítnout přístup k dokumentům týkajícím se probíhajících řízení o podporách, jako
         jsou dokumenty, jež požadovala žalobkyně.

      37      Otázkou vznesenou v projednávaném sporu je tedy zjištění, zda Komise správně použila výjimku z práva na přístup upravenou
         v čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001.

      38      Schott Glas ve svém spisu vedlejší účastnice přitom v podstatě uplatňuje, že nařízení č. 1049/2001 se použije pouze na dokumenty
         vydané v rámci legislativního procesu Společenství, že žádost o přístup měla být posouzena nikoli podle ustanovení uvedeného
         nařízení, ale podle pravidel pro udělení přístupu ke spisu v řízeních o podporách, a konečně, že uvedené nařízení nelze použít
         na dokumenty, se kterými disponovaly orgány před jeho vstupem v platnost, to je 3. prosincem 2001. Tato argumentace tak směřuje
         k prokázání buď toho, že nařízení č. 1049/2001 není v projednávaném případě použitelné, nebo že pro Rozhodnutí představuje
         protiprávní právní základ.

      39      V důsledku toho kdyby tato argumentace byla Soudem přijata, umožnila by konstatovat, že Rozhodnutí je protiprávní. Je třeba
         přitom připomenout, že společnosti Schott Glas bylo v projednávané věci povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových
         žádání Komise, která navrhuje zamítnout žalobu na neplatnost.

      40      Podle čl. 40 čtvrtého pododstavce statutu Soudního dvora použitelného na Soud na základě článku 53 daného Statutu se návrhová
         žádání obsažená v návrhu na vstoupení vedlejšího účastníka omezí na podporu návrhových žádání jednoho z účastníků řízení.
         Mimoto podle čl. 116 odst. 3 jednacího řádu Soudu musí vedlejší účastník přijmout věc ve stavu, v němž se nachází v době jeho
         vstoupení. I když tato ustanovení nebrání tomu, aby vedlejší účastník uváděl argumenty odlišné od argumentů účastníka řízení,
         jehož podporuje, je tomu tak nicméně za podmínky, že tyto argumenty nemění rámec sporu a že vedlejší účastenství směřuje nadále
         k podpoře návrhových žádání předložených tímto účastníkem řízení (viz rozsudek VKI, bod 24 výše, bod 52 a uvedená judikatura).

      41      Jelikož by v projednávaném případě argumentace Schott Glas jednak umožnila určit protiprávnost Rozhodnutí za předpokladu,
         že bude opodstatněná, a jelikož jednak návrhová žádání Komise směřují k zamítnutí žaloby na neplatnost a nejsou podpořena
         žalobními důvody směřujícími k určení protiprávnosti Rozhodnutí, jeví se, že zkoumání uvedené argumentace by v důsledku toho
         změnilo rámec sporu tak, jak byl vymezen v žalobě a žalobní odpovědi. Tato argumentace musí tedy být zamítnuta jako nepřípustná
         (viz v tomto smyslu rozsudek VKI, bod 24 výše, body 53 a 54).

       K předmětu sporu
       Argumenty účastníků řízení
      42      Žalobkyně zdůrazňuje, že požadovala přístup k dokumentům týkajícím se „veškerých“ řízení o podporách, která se jí týkají,
         a sice řízení C 19/2000 a C 44/2001 a řízení týkajících se společnosti Schott Glas, včetně řízení ohledně její privatizace.

      43      Rozhodnutí tak obsahovalo odepření přístupu ke čtyřem různým skupinám dokumentů, které se týkaly:

      –        uzavřeného řízení o podpoře C 19/2000;
      –        probíhajícího řízení o podpoře C 44/2001;
      –        uzavřeného nebo uzavřených řízení o podpoře v rámci privatizace Jenaer Schott Glas;
      –        probíhajícího řízení o podpoře týkajícího se nové investice Schott Glas v zemi Durynsko.
      44      Žalobkyně uvádí, že pokud Rozhodnutí musí být vykládáno v tom smyslu, že se týká pouze dokumentů ohledně probíhajícího řízení
         C 44/2001 a dokumentů týkajících se probíhajícího vyšetřovacího řízení o podporách týkajícího se Schott Glas, musí se použít
         čl. 8 odst. 3 nařízení č. 1049/2001. Nepodání odpovědi Komisí na žádost o přístup k ostatním požadovaným dokumentům by tak
         bylo napadnutelným rozhodnutím o zamítnutí. Žalobkyně také upřesňuje, že projednávaná žaloba směřuje ke zrušení odepření přístupu
         pouze k prvním třem skupinám dokumentů uvedených v předchozím bodu.

      45      Zpochybňuje argumentaci Komise, podle níž byla žádost o přístup k dokumentům ohledně státních podpor poskytnutých podniku
         „Schott Glas Jena“ formulována příliš nepřesně, a že tedy nemohla zahrnovat dokumenty týkající se poskytnutí státních podpor
         v rámci privatizace Jenaer Glaswerke v roce 1992. Podle žalobkyně muselo být pro Komisi zjevné, že se žádost o přístup vztahovala
         také na uvedené dokumenty, a to i když dotčené řízení o podporách nebylo vedeno pod názvem „Schott Glas Jena“. To dosvědčuje
         skutečnost, že Komise neměla alespoň ve své žalobní odpovědi s identifikací dotčeného řízení problémy.

      46      Komise potvrzuje, že nedisponuje žádným dokumentem ohledně státních podpor poskytnutých společnosti „Schott Glas, Jena“, jejíž
         název byl výslovně použit v žádostech o přístup, ale že disponuje spisem ohledně vyšetřovacího řízení o podporách poskytnutých
         Schott Lithotec AG. Uvádí, že předpokládala, že žalobkyně dala této posledně uvedené společnosti název „Schott Glas“, a že
         tedy zamítla žádost o přístup, pokud jde o probíhající řízení o podpoře týkající se Schott Lithotec AG. Tyto úvahy jsou ostatně
         nerelevantní s ohledem na vymezení předmětu sporu v žalobě.

      47      Žalovaná také tvrdí, že podle formulace použité v žalobě nemá k dispozici spis týkající se uzavřeného řízení o podpoře „v
         rámci privatizace Jenaer Schott Glas“, a upřesňuje, že podnik Schott Glas působí v soukromém odvětví již 50 let, a nebyl tedy
         privatizován. Uvádí, že Schott Glas se podílela na privatizaci podniku Jenaer Glaswerk tím, že po skončení formálního vyšetřovacího
         řízení C 58/91 (NN 144/91) zahájeného v lednu 1992 nabyla část jejího kapitálu za 1 německou marku prostřednictvím operace,
         jež nebyla považována za operaci zahrnující prvek podpory.

      48      Skutečnost, že žalobkyně zamýšlela požádat také o přístup ke spisu ve výše uvedeném řízení, nebyla v žádosti o přístup ani
         zmíněna a objevila se poprvé v žalobě. Za těchto podmínek se Komise právem domnívala, že cílem žádosti žalobkyně byl pouze
         přístup ke spisu vyšetřovacího řízení ohledně podpor poskytnutých Schott Lithotec AG.

       Závěry Soudu
      49      Ze znění Rozhodnutí a písemností žalované ve vzájemném spojení vyplývá, že posledně uvedená zaprvé odmítla přístup k dokumentům
         týkajícím se státních podpor poskytnutých žalobkyni, neboť uvedené dokumenty byly dokumenty ohledně řízení označených C 19/2000
         a C 44/2001. Komise totiž uvádí, že se nemohla dokumenty obou řízení zabývat odděleně, neboť se tato řízení týkala týchž restrukturalizačních
         opatření a spočívala na týchž dokumentech.

      50      Zadruhé, Komise se domnívala, že žádost o přístup k „veškerým dokumentům ve spisech Komise týkajících se státních podpor ve
         prospěch podniku Schott Glas, Jena“ zahrnovala „předběžné oznámení v rámci víceodvětvového rámce pro nové významné investiční
         projekty Schott Glas na východě Německa“. Zamítla tuto žádost, když se opírala o výjimky z práva na přístup upravené v čl. 4
         odst. 2 nařízení č. 1049/2001 týkající se jednak ochrany cílů inspekce, vyšetřování a auditu, a jednak ochrany obchodních
         zájmů právnické osoby.

      51      Žalobkyně ve své žalobě uvedla, že její žádost o přístup týkající se Schott Glas měla dvojí význam, vzhledem k tomu, že se
         týkala dokumentů ohledně:

      a) jednoho nebo více uzavřených řízení o podpoře v rámci privatizace Jenaer Schott Glas;
      b) probíhajících řízení o podpoře ohledně nové investice Schott Glas v zemi Durynsko.
      52      Tvrdila rovněž, že projednávaná žaloba nesměřuje ke zrušení odepření přístupu k dokumentům uvedeným v předcházejícím bodu
         písm. b) a že pokud Rozhodnutí má být vykládáno v tom smyslu, že se týká pouze těchto posledně uvedených dokumentů, a nikoli
         dokumentů uvedených v písm. a), musí se použít čl. 8 odst. 3 nařízení č. 1049/2001. Nepodání odpovědi Komisí na žádost o přístup
         k dokumentům uvedeným v předchozím bodu písm. a) by tak bylo konkludentním odepřením přístupu, které je možno napadnout žalobou
         před Soudem.

      53      Je nesporné, že Komise přijala rozhodnutí, jímž se výslovně zamítá potvrzující žádost o přístup k dokumentům týkajícím se
         Schott Glas, přinejmenším tak, jak jí Komise porozuměla s ohledem na její znění, tedy jako žádost o přístup k dokumentům uvedeným
         výše v bodu 51 písm. b).

      54      Pokud jde o existenci konkludentního odepření přístupu k dokumentům uvedeným výše v bodu 51 písm. a), je třeba určit, zda
         Komise mohla z potvrzující žádosti o přístup k dokumentům týkajícím se Schott Glas, jak je připomenuto v bodu 51 výše, důvodně
         vyvodit dvojí význam. Domnívat se totiž, že mlčení správy představuje rozhodnutí o odepření, lze pouze tehdy, pokud uvedená
         správa byla schopna užitečně rozhodnout, a tedy přezkoumat, oč byla požádána.

      55      V projednávaném případě je třeba konstatovat, že jak původní žádost, tak potvrzující žádost o přístup jsou sepsány v obecném
         znění a nijak neodkazují na podnik Jenaer Glaswerke, na jeho privatizaci nebo na danou lhůtu.

      56      Žalobkyně poprvé zmínila žádost o přístup k dokumentům týkajícím se řízení o podporách ohledně „privatizace Schott Glas“ nebo
         „Jenaer Schott Glas“ až v žalobě. Ačkoli uvádí, že pro Komisi muselo být „zjevné“, že žádost o přístup se také týká dokumentů
         ohledně poskytnutí státních podpor v rámci privatizace Jenaer Glaswerke v roce 1992, žalobkyně ve své odpovědi na otázky Soudu
         k předmětu projednávaného sporu připustila nedostatek přesnosti své žádosti, přebírajíc argumentaci Švédského království k porušení
         povinnosti Komise poskytnout pomoc na základě čl. 6 odst. 2 nařízení č. 1049/2001.

      57      Mimoto z žalobní odpovědi vyplývá, že Komise musela provést výklad žádosti, aby jí mohla přiřadit význam, který by skutečně,
         ale pouze částečně odpovídal očekáváním žalobkyně. Žalovaná tak uvádí, že žalobkyně „neupřesnila, co rozuměla ‚veškerými dokumenty
         ve spisu Komise ohledně státních podpor ve prospěch podniku Schott Glas, Jena‘“ a že „předpokládala“, že žalobkyně uvedla
         název „Schott Glas“ omylem, když název podniku, který byl zvýhodněn podporami, předmětu probíhajícího formálního vyšetřovacího
         řízení v okamžiku přijetí Rozhodnutí, byl „Schott Lithotec AG“.

      58      Je namístě učinit závěr, že formulace žádosti o přístup žalobkyně neměla takovou povahu, aby umožnila Komisi z ní vyvodit
         dvojí význam, a že se v důsledku toho nelze domnívat, že Komise konkludentně odepřela přístup k dokumentům uvedeným výše v bodu
         51 písm. a).

      59      Z výše uvedených úvah vyplývá, že Komise v Rozhodnutí odepřela přístup k dokumentům týkajícím se jednak vyšetřovacích řízení
         o podporách poskytnutých žalobkyni a jednak probíhajícího řízení o podporách ohledně „nové investice Schott v zemi Durynsko“, přičemž
         je třeba připomenout, že tato druhá část Rozhodnutí není předmětem žaloby na neplatnost podané žalobkyní.

      60      Za těchto okolností je žaloba v rozsahu, v němž směřuje ke zrušení tvrzeného konkludentního odepření přístupu k dokumentům
         ohledně „uzavřeného řízení o podpoře v rámci privatizace Jenaer Schott Glas“, nepřípustná.

       K porušení článku 4 nařízení č. 1049/2001 týkajícího se výjimky z práva na přístup vyplývající z ochrany cílů inspekce, vyšetřování
            a auditu
      61      Na podporu výše uvedeného žalobního důvodu směřujícího ke zrušení vznáší žalobkyně podporovaná Švédským královstvím několik
         žalobních důvodů. Zaprvé, Komise odepřela přístup k požadovaným dokumentům, aniž by provedla konkrétní přezkum každého z nich.
         Zadruhé, žalovaná se neprávem opírala o směry v judikatuře týkající se odepření přístupu k dokumentům ohledně řízení o nesplnění
         povinnosti proti členskému státu, která nejsou srovnatelná s vyšetřovacími řízeními o podporách. Zatřetí, Komise porušila
         právo na částečný přístup. Začtvrté, zvážení zájmů upravené v čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 mělo vést ke zpřístupnění
         dokumentů.

      62      Soud se domnívá, že je nejprve třeba analyzovat žalobní důvod vycházející z konkrétního a individuálního nepřezkoumání dokumentů
         uvedených v žádosti o přístup.

       Argumenty účastníků řízení
      63      Žalobkyně uplatňuje, že odůvodnění Rozhodnutí ukazuje, že podle Komise není možné vůbec udělit z důvodu jejich povahy přístup
         k dokumentům, které se týkají probíhajícího řízení o podpoře. Žalobkyně tvrdí, že žalovaná tedy odepřela přístup k požadovaným
         dokumentům nezávisle na dotčeném řízení o podpoře a dotyčných dokumentech.

      64      Jak ze znění článku 4 nařízení č. 1049/2001, tak z judikatury přitom vyplývá, že Komise musí naopak přezkoumat konkrétně v každém
         individuálním případě, zda by přístup k dotčenému dokumentu mohl být skutečně na újmu vyšetřovacího řízení. Žalobkyně připomíná,
         že „okolnost, že se dotčený dokument týká inspekce, nemůže být sama o sobě dostačující k tomu, aby odůvodnila použití dovolávané
         výjimky“ (rozsudek Soudu ze dne 13. září 2000, Denkavit Nederland v. Komise, T‑20/99, Recueil, s. II‑3011, bod 45).

      65      Komise navíc neprokázala, že přístup k dokumentům mohl narušit řízení o podpoře týkající se žalobkyně, které bylo již v okamžiku
         žádosti o přístup uzavřeno. Tento důkaz by ostatně bylo podle žalobkyně nemožné uplatnit. Posledně uvedená připomíná, že čl. 4
         odst. 7 nařízení č. 1049/2001 uvádí výslovně, že výjimky v odstavci 2 se použijí pouze v období, během něhož je odůvodněn
         cíl ochrany. Pokud jde o inspekci a vyšetřování, vyplývá z jejich samotné povahy, že jakékoli odůvodnění odepření přístupu
         již nemůže přicházet v úvahu, je-li již dotčené vyšetřování ukončeno.

      66      Žalobkyně uvádí, že Komise odepřela částečný přístup, opírajíc se o obecné odůvodnění, podle něhož „dokumenty nelze rozdělit
         na části obsahující důvěrné informace a části neobsahující důvěrné informace“, a vycházejíc ze zásady, že výměna veškerých
         dokumentů ohledně řízení o podpoře probíhá pouze mezi Komisí a členským státem a že jiná osoba k nim nemůže mít přístup, dokonce
         ani po ukončení řízení.

      67      Švédské království tvrdí, že z Rozhodnutí a postoje přijatého žalovanou v rámci tohoto řízení vyplývá, že Komise neprovedla
         konkrétní posouzení informací obsažených v dokumentech, k nimž byl žádán přístup. Soudní dvůr a Soud přitom několikrát podle
         předchozí právní úpravy upřesnili, že jakýkoli přezkum žádosti o zpřístupnění se musí týkat informace, kterou požadovaný dokument
         obsahuje, což představuje zásadu použitelnou také v rámci nařízení č. 1049/2001. V případě neprovedení takového přezkumu je
         nemožné určit, zda existují zájmy, které mají být chráněny a které odůvodňují, že bude zachována tajnost dokumentu, nebo provést
         zvážení zájmů uvedených v čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001. Konkrétní posouzení je také nezbytné pro určení možnosti částečného
         přístupu. Tento závěr je jediný možný, ať už je, či není výjimka použitelná.

      68      Komise tvrdí, že teze vyjádřená v rozsudku Soudu ze dne 11. září 2001, Petrie a další v. Komise (T‑191/99, Recueil, s. II‑3677),
         o níž se Rozhodnutí opíralo, je použitelná bez omezení na vyšetřovací řízení o podporách, která jsou bez jakékoli pochybnosti
         „vyšetřováním“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001.

      69      Uvádí, že stejně jako v řízeních o nesplnění povinnosti je třeba, aby Komise ve vyšetřovacích řízeních o podporách s členským
         státem upřímně a loajálně spolupracovala, což vylučuje, aby měly třetí osoby přístup k dokumentům týkajícím se řízení, dokud
         tato řízení nebudou ukončena. Dokud vyšetřovací řízení o podporách není uzavřeno, nelze podle ní přiznat veřejnosti právo
         na přístup k dokumentům, když dotčeným účastníkům v rámci tohoto řízení, kteří se nemohou dovolávat práv obhajoby, takové
         právo nepřísluší.

      70      Tvrdí, že žádost žalobkyně o přístup se týká dokumentů týkajících se probíhajícího vyšetřovacího řízení o podporách. Komise
         přijala dvě rozhodnutí týkající se obou účastníků projektu celkové restrukturalizace předloženého jako takového samotnou žalobkyní
         v jejích písemnostech. Žalovaná uvádí, že probíhající řízení o podpoře C 44/2001 se týká samotných restrukturalizačních opatření
         a opírá se o tytéž dokumenty, jako řízení o podpoře C 19/2000, a dochází k závěru, že bylo proto namístě posuzovat žádosti
         o přístup ke spisu týkající se obou dotčených řízení společně.

      71      Komise uplatňuje, že projednávaný spor je odlišný od sporu, v němž byl vydán rozsudek VKI, bod 24 výše, který se týkal odepření
         přístupu k dokumentům týkajícím se již uzavřeného řízení v oblasti kartelových dohod. Vzhledem k tomu, že v projednávaném
         případě se jedná o žádost o přístup k dokumentům ohledně probíhajícího vyšetřovacího řízení o státních podporách, umožnily
         podle ní zásady vytýčené v rozsudku Petrie a další v. Komise, bod 68 výše, podání obecné odpovědi, a nebylo tedy nutné provádět
         konkrétní a individuální analýzu dokumentů uvedených v uvedené žádosti.

      72      Schott Glas uvádí, že v okamžiku, kdy žalobkyně předložila žádost o přístup k dokumentům souvisejícím s oběma věcmi ohledně
         podpor, které se jí týkaly, řízení C 44/2001 stále probíhalo. Žalobkyně přitom sama opakovaně zdůrazňovala úzkou věcnou spojitost
         mezi oběma řízeními o podporách C 19/2000 a C 44/2001. Schott Glas z toho vyvozuje, že žalobkyně požádala o přístup k dokumentům,
         třebaže v řízení, v němž Komise dosud nepřijala rozhodnutí, probíhalo vyšetřování.

      73      Domnívá se, že Komise měla v projednávaném případě vykládat výjimky z nařízení č. 1049/2001 v souladu s ustálenými zásadami
         v oblasti práva na účast třetích osob v řízeních o podpoře, a že se tedy právem domnívala, že zveřejnění dokumentů požadovaných
         žalobkyní by představovalo závažnou újmu pro cíl vyšetřování (čl. 4 odst. 2 třetí odrážka nařízení č. 1049/2001) a rozhodovací
         proces Komise ve věci C 44/2001 (čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001).

       Závěry Soudu
      74      Z článků 2, 4 a 6 až 8 nařízení č. 1049/2001 vyplývá, že orgán, u něhož byla podána žádost o přístup k dokumentům na základě
         tohoto nařízení, je povinen tuto žádost přezkoumat a odpovědět na ni, a zejména určit, zda se některá z výjimek upravených
         v článku 4 daného nařízení uplatní u dotčených dokumentů (rozsudek VKI, bod 24 výše, body 67 až 68).

      75      Komise v projednávaném případě odepřela poskytnutí dokumentů týkajících se vyšetřovacích řízení o státních podporách poskytnutých
         žalobkyni, dovolávajíc se výjimky z práva na přístup upravené v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001, jež vyplývá
         z ochrany cílů inspekce, vyšetřování a auditu.

      76      Je třeba podotknout, jak uvedla Komise, aniž by jí žalobkyně a Švédské království odporovali, že dokumenty uvedené v žádosti
         o přístup se skutečně vztahují k „vyšetřování“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 třetí odrážky nařízení č. 1049/2001.

      77      Pouhá okolnost, že se dokument dotýká zájmu chráněného určitou výjimkou, nemůže nicméně stačit k odůvodnění uplatnění této
         výjimky (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu Denkavit Nederland v. Komise, bod 64 výše, bod 45). Takové uplatnění může být v zásadě
         odůvodněné pouze za předpokladu, že orgán dříve posoudil zaprvé, zda by přístup k dokumentu konkrétně a účinně porušil chráněný
         zájem, a zadruhé, zda v případech uvedených v čl. 4 odst. 2 a 3 nařízení č. 1049/2001 neexistuje převažující veřejný zájem
         odůvodňující zpřístupnění daného dokumentu. Kromě toho nebezpečí porušení chráněného zájmu musí být přiměřeně předvídatelné,
         a ne čistě hypotetické (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 7. února 2002, Kuijer v. Rada, T‑211/00, Recueil, s. II‑485, bod 56). V důsledku toho musí být přezkum, ke kterému má orgán za účelem uplatnění výjimky přistoupit,
         proveden konkrétně a musí z něj vyplynout důvody rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 19. července 1999, Hautala
         v. Rada, T‑14/98, Recueil, s. II‑2489, bod 67; 6. dubna 2000, Kuijer v. Rada, T‑188/98, Recueil, s. II‑1959, bod 38, a rozsudek
         VKI, bod 24 výše, body 69 a 74).

      78      Z nařízení č. 1049/2001 mimoto vyplývá, že všechny výjimky zmíněné v odstavcích 1 až 3 článku 4 jsou upraveny tak, že se musí
         vztahovat „k dokumentu“. Tento konkrétní přezkum tedy musí být proveden u každého dokumentu uvedeného v žádosti (rozsudek
         VKI, bod 24 výše, bod 70).

      79      Je dále třeba zdůraznit, že pouze konkrétní a individuální přezkum narozdíl od abstraktního a globálního přezkumu může orgánu
         umožnit posoudit možnost poskytnout žadateli částečný přístup v souladu s čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001 (rozsudek VKI,
         bod 24 výše, body 73 a 75) a že pokud jde o použití výjimek z práva na přístup ratione temporis, stanoví čl. 4 odst. 7 nařízení č. 1049/2001, že výjimky upravené v odstavcích 1 až 3 uvedeného nařízení se použijí pouze
         během období, ve kterém je ochrana odůvodněna s ohledem na „obsah dokumentu“.

      80      V projednávaném případě z odůvodnění Rozhodnutí nevyplývá, že Komise provedla konkrétní a individuální posouzení obsahu dokumentů
         uvedených v žádosti o přístup. Komise mimoto netvrdila ani ve své žalobní odpovědi, ani ve vyjádření ze dne 13. dubna 2005,
         ani v průběhu jednání, že takový přezkum provedla. Znění Rozhodnutí odhaluje, že žalovaná toto Rozhodnutí nezaložila na informacích
         týkajících se dotčených dokumentů, ale na obecné analýze dokumentů po kategoriích, rozlišujíc jednak korespondenci s dotčeným
         členským státem, a jednak připomínky podané účastníky řízení v rámci formálního vyšetřovacího řízení.

      81      Navíc z Rozhodnutí nevyplývá, že Komise konkrétně ověřila, že každý dokument uvedený v žádosti byl obsažen v jedné ze dvou
         vymezených kategorií.

      82      Lze dokonce učinit opačný závěr na základě procesního organizačního opatření, jehož cílem je vyzvat Komisi k tomu, aby Soudu
         sdělila úplný seznam dokumentů, které tvoří správní spis ohledně vyšetřovacích řízení o podporách poskytnutých žalobkyni.

      83      Přezkum tohoto seznamu totiž ukazuje, že několik dokumentů, které měla Komise ke dni přijetí Rozhodnutí k dispozici, není
         součástí ani korespondence s dotčeným členským státem, ani připomínek dotčených účastníků řízení, a sice:

      –        dopis Komise ze dne 28. prosince 2000, kterým vyzvala společnost Schott Glas, aby odpověděla na řadu otázek v rámci formálního
         vyšetřovacího řízení C 19/2000 (dokument 39);

      –        memoranda GŘ „Hospodářská soutěž“, kterými žádá jednotlivé služby Komise o informace nebo stanoviska k ním vydaným návrhům
         rozhodnutí (dokumenty 3, 18, 45 a 54) a odpovědi těchto služeb (dokumenty 4, 19, 20, 46 až 49);

      –        memoranda GŘ „Hospodářská soutěž“ určená členovi příslušné komise (dokumenty 12, 17, 44 a 79);
      –        interní sdělení GŘ „Hospodářská soutěž“ ke stavu spisu (dokumenty 8, 13, 33 a 36).
      84      Komise, která byla během jednání dotazována na porušení povinnosti provést konkrétní a individuální přezkum dokumentů uvedených
         v žádosti o přístup žalobkyně, zdůraznila ve své odpovědi rozdíl ve skutkové situaci mezi projednávaným sporem a věcí, ve
         které byl vydán rozsudek VKI, bod 24 výše. Podle žalované za předpokladu, že se, jako v projednávaném případě, žádost o přístup
         týká dokumentů týkajících se probíhajícího řízení o kontrole státních podpor, není konkrétní a individuální přezkum nutný
         a v rámci použití výjimky z práva na přístup, která vyplývá z ochrany vyšetřování, se musí poskytnout obecná odpověď.

      85      Je třeba podotknout, že povinnost orgánu provést konkrétní a individuální posouzení obsahu dokumentů uvedených v žádosti o přístup
         představuje principiální řešení, které se použije (rozsudek VKI, bod 24 výše, bod 75) na všechny výjimky uvedené v odst. 1
         až 3 čl. 4 nařízení č 1049/2001, bez ohledu na oblast, ke které se požadované dokumenty vztahují, ať již jde konkrétně o oblast
         kartelových dohod, jako ve věci, ve které byl vydán rozsudek VKI, bod 24 výše, nebo oblast kontroly veřejných podpor.

      86      Dále je třeba uvést, že přezkum však nemusí být nezbytný, pokud je z důvodu zvláštních okolností projednávaného případu zřejmé,
         že přístup musí být odepřen nebo právě naopak poskytnut. Tak by tomu bylo zejména v případě, kdyby se na některé dokumenty
         buď nejdříve zjevně vztahovala výjimka z práva na přístup v celém rozsahu, nebo naopak by tyto dokumenty byly zjevně v celém
         rozsahu přístupné nebo konečně, kdyby byly již předmětem konkrétního a individuálního posouzení Komise provedeného za podobných
         okolností (rozsudek VKI, bod 24 výše, bod 75).

      87      Je tedy třeba přezkoumat, zda se žádost žalobkyně týkala dokumentů, u nichž nebylo z důvodu okolností projednávaného případu
         nutné provádět konkrétní a individuální přezkum.

      88      Komise v Rozhodnutí odůvodnila použití výjimky vycházející z ochrany cílů inspekce a vyšetřování, uplatňujíc, že za účelem
         umožnění jednotlivým „účastníkům“ svobodně se vyjádřit je v rámci probíhajícího vyšetřování týkajícího se slučitelnosti státní
         podpory s jednotným trhem nezbytná loajální spolupráce a vzájemná důvěra mezi Komisí, členským státem a dotyčnými podniky
         a že zpřístupnění dokumentů týkajících se těchto vyšetřování „mohlo být na újmu přezkumu této stížnosti a ohrozit tento dialog“.

      89      Soud se domnívá, že takto obecné posouzení, které se použije na celý správní spis ohledně vyšetřovacího řízení o podporách
         poskytnutých žalobkyni, neprokazuje existenci zvláštních okolností projednávaného případu umožňujících se domnívat, že nebylo
         nutné provést konkrétní a individuální přezkum dokumentů, jež jej tvořily. Zejména neprokazuje, že se na veškeré tyto dokumenty
         zjevně vztahovala výjimka z práva na přístup.

      90      Jak bylo uvedeno v bodu 81 výše, z Rozhodnutí nevyplývá, že Komise konkrétně ověřila, že každý dokument uvedený v žádosti
         byl obsažen v jedné ze dvou vymezených kategorií. Z procesního organizačního opatření uvedeného v bodu 82 výše naopak vyplývá,
         že několik dokumentů, které měla Komise k dispozici, nespadá do žádné z těchto kategorií, a v důsledku toho, že rozdělení
         dokumentů do dvou kategorií není přesné. Toto zjištění nesprávného rozdělení přitom v každém případě brání tomu, aby byl učiněn
         závěr, že výjimka dovolávaná v Rozhodnutí se zjevně vztahuje na všechny dokumenty uvedené v žádosti (viz v tomto smyslu rozsudek
         VKI, bod 24 výše, bod 83).

      91      Pro úplnost je také třeba podotknout, že úvahy, které Komise uvedla v Rozhodnutí, jako ostatně i ve své žalobní odpovědi,
         zůstávají nejasné a obecné. V případě neprovedení individuálního přezkumu, tedy přezkumu každého jednotlivého dokumentu, neumožňují
         tyto úvahy s dostatečnou jistotou a podrobně dojít k závěru, že argumentace Komise za předpokladu, že je ve své podstatě opodstatněná,
         je použitelná na veškeré dokumenty správního spisu o vyšetřovacím řízení o podporách poskytnutých žalobkyni. Obavy, které
         Komise vyjádřila, zůstávají pouhými tvrzeními, a jsou v důsledku toho příliš hypotetické (rozsudek VKI, bod 24 výše, bod 84).

      92      V tomto ohledu se může zdát přinejmenším paradoxní připomínat nutnost otevřeného a přímého dialogu mezi Komisí, členským státem
         a „dotyčnými podniky“ v rámci atmosféry loajální spolupráce a vzájemné důvěry právě za účelem odepřít jednomu z dotyčných
         „účastníků“, aby se seznámil se všemi informacemi, které se bezprostředně týkají samotného předmětu diskuzí.

      93      Mimoto, pokud jde o použití dovolávané výjimky ratione temporis, Komise odkazuje na dokumenty týkající se „probíhajících vyšetřování“, a sice na obecnou formulaci, která neumožňuje dospět
         s dostatečnou jistotou k závěru, že se na veškeré dokumenty uvedené v žádosti o přístup mohla ještě ke dni přijetí Rozhodnutí
         vztahovat uvedená výjimka, přičemž je připomenuto, že dne 28. května 2002 bylo řízení o podpoře C 19/2000 ukončeno.

      94      Je třeba mimoto podotknout, že ve výjimečných případech a pouze, pokud se administrativní zatížení vyvolané konkrétním a individuálním
         přezkumem dokumentů ukáže jako obzvlášť tíživé a překračující meze toho, co lze rozumně vyžadovat, může být připuštěna odchylka
         z této povinnosti přezkumu (rozsudek VKI, bod 24 výše, bod 112).

      95      V projednávaném případě je nesporné, že Komise se ani v Rozhodnutí, ani ve svých písemnostech, ani během jednání nedovolávala
         velkého objemu práce spojeného s přezkumem žádosti o přístup žalobkyně.

      96      Za těchto okolností musí být argumentace Schott Glas, podle níž nelze od Komise vážně očekávat, že vynaloží „zvýšené administrativní
         úsilí“, což by znamenalo přezkum celého spisu v řízení o státní podpoře za účelem rozlišení důvěrných a nedůvěrných informací,
         a to vzhledem k tomu, že žalobkyně neměla nárok na ochranu práva na nahlédnutí do dotčených dokumentů, prohlášena za nepřípustnou.

      97      Je totiž namístě připomenout, že čl. 40 čtvrtý pododstavec statutu Soudního dvora a čl. 116 odst. 4 jednacího řádu Soudu přiznávají
         vedlejšímu účastníkovi právo uplatňovat samostatně nejen argumenty, ale také důvody za předpokladu, že podporují návrhová
         žádání jednoho z hlavních účastníků řízení a úplně se neliší od návrhových žádání, která jsou základem sporu mezi žalobcem
         a žalovanou, což by mělo za následek změnu předmětu tohoto sporu (rozsudek Soudu ze dne 15. června 2005, Regione autonoma
         della Sardegna v. Komise, T‑171/02, Sb. rozh. s. II‑2123, bod 152).

      98      Jak bylo uvedeno výše, v projednávaném případě neodhalil obsah žaloby a žalobní odpovědi, jakož i vyjádření žalobkyně a Komise
         v odpovědi na otázku Soudu k předmětu sporu, žádnou problematiku týkající se pracovního zatížení vyžadovaného při přezkumu
         žádosti o přístup. Za těchto podmínek nelze argumentaci Schott Glas, pokud jde o „zvýšené administrativní úsilí“ vyžadované
         při přezkumu žádosti o přístup, považovat za související s předmětem projednávaného sporu.

      99      Je konečně namístě podotknout, že Schott Glas se ve svém spisu vedlejší účastnice dovolává výjimky uvedené v čl. 4 odst. 3
         nařízení č. 1049/2001. Společnost Schott Glas tvrdí, že Komise dospěla správně k závěru, že zveřejnění dokumentů požadovaných
         žalobkyní by představovalo závažnou újmu pro rozhodovací proces orgánu v řízení C 44/2001. Vzhledem k tomu, že se však Komise
         této výjimky v Rozhodnutí nedovolávala, nepřísluší Soudu nahradit tento orgán za účelem určení, zda se tato výjimka skutečně
         uplatní u dokumentů, které jsou uvedeny v žádosti (viz v tomto smyslu rozsudek VKI, bod 24 výše, bod 91).

      100    Z výše uvedených úvah vyplývá, že žalobní důvod vycházející z neprovedení konkrétního a individuálního přezkumu dokumentů
         uvedených v žádosti o přístup musí být přijat a že prosté a pouhé odepření přístupu žalobkyně Komisí je v důsledku toho stiženo
         vadou spočívající v nesprávném právním posouzení. Je tedy namístě se domnívat, že Komise porušila čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001,
         a že Rozhodnutí musí být tudíž zrušeno, aniž by bylo namístě přezkoumat ostatní žalobní důvody směřující ke zrušení uplatněné
         žalobkyní a Švédským královstvím.

       K nákladům řízení
      101    Podle čl. 87 odst. 3 jednacího řádu může Soud rozdělit náklady mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese
         vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch. Za okolností projednávaného případu je namístě
         rozhodnout, že Komise ponese vlastní náklady řízení, jakož i tři čtvrtiny nákladů vynaložených žalobkyní. Žalobkyně ponese
         jednu čtvrtinu nákladů řízení.

      102    Podle čl. 87 odst. 4 třetího pododstavce může Soud nařídit, že vlastní náklady nese i vedlejší účastník. Schott Glas, vedlejší
         účastnice na podporu Komise, ponese v projednávaném případě vlastní náklady řízení.

      103    Švédské království a Finská republika ponesou vlastní náklady řízení v souladu s čl. 87 odst. 4 prvním pododstavcem jednacího
         řádu.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí Komise ze dne 28. května 2002 se zrušuje v rozsahu, v němž odepírá přístup k dokumentům souvisejícím s vyšetřovacími
            řízeními o podporách poskytnutých Technische Glaswerke Ilmenau GmbH.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Komise ponese vlastní náklady řízení, jakož i tři čtvrtiny nákladů vynaložených Technische Glaswerke Ilmenau. Posledně uvedená
            ponese jednu třetinu svých nákladů řízení.
      4)      Schott Glas, Švédské království a Finská republika ponesou vlastní náklady řízení.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. prosince 2006.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. června 1990. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Volný pohyb zboží. # Věc C-177/89.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 20. září 2007.#Benetton Group SpA proti G-Star International BV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko.#Ochranné známky - Směrnice 89/104/EHS - Článek 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážka a odstavec 3 - Označení - Tvar, který dává zboží podstatnou hodnotu - Užívání - Reklamní kampaně - Přitažlivost tvaru získaná před podáním přihlášky k zápisu z důvodu jeho známosti jakožto rozlišujícího označení.#Věc C-371/06.

text:
      Věc C-371/06
      Benetton Group SpA
      v.
      G-Star International BV
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko)]
      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Článek 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážka a odstavec 3 – Označení – Tvar, který dává zboží podstatnou hodnotu – Užívání – Reklamní kampaně – Přitažlivost tvaru získaná před podáním přihlášky k zápisu z důvodu jeho známosti jakožto rozlišujícího označení“
      Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 20. září 2007
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Zamítnutí zápisu nebo neplatnost – Označení tvořené tvarem
            výrobku, který dává zboží podstatnou hodnotu
      (Směrnice Rady 89/104,čl. 3 odst. 1 písm. e) a čl. 3 odst. 3)
      Článek 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážka směrnice 89/104, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách,
         musí být vykládán v tom smyslu, že tvar zboží, který dává zboží podstatnou hodnotu, nemůže tvořit ochrannou známku na základě
         čl. 3 odst. 3 směrnice, jestliže před podáním přihlášky k zápisu získal přitažlivost z důvodu své obecné známosti jakožto
         rozlišujícího označení v důsledku reklamních kampaní propagujících zvláštní vlastnosti dotčeného zboží.

      (viz bod 28 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      20. září 2007(*)

      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Článek 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážka a odstavec 3 – Označení – Tvar, který dává zboží podstatnou hodnotu – Užívání – Reklamní kampaně – Přitažlivost tvaru získaná před podáním přihlášky k zápisu z důvodu jeho známosti jakožto rozlišujícího označení“
      Ve věci C‑371/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemsko) ze dne 8. září 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 12. září 2006, v řízení

      Benetton Group SpA
      proti
      G-Star International BV,
      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení P. Kūris, předseda senátu, K. Schiemann a L. Bay Larsen (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Benetton Group SpA N. W. Mulderem, advocaat,
      –       za G-Star International BV G. van der Walem, advocaat,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s S. Fiorentinem, avvocato dello Stato,
      –       za Komisi Evropských společenství W. Wilsem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážky první směrnice Rady 89/104/EHS
         ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40,
         s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92, dále jen „směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Benetton Group Spa (dále jen „Benetton“) a G-Star International BV (dále jen „G-Star“)
         ve věci uvádění na trh oděvu společností Benetton, který svým tvarem poškodil dvě ochranné známky spočívající ve tvaru zboží,
         které si G-Star nechala zapsat.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3       Článek 2 směrnice nazvaný „Označení, jež mohou tvořit ochrannou známku“ stanoví:
      „Ochrannou známkou může být jakékoli označení, schopné grafického ztvárnění, zejména slova, včetně osobních jmen, kresby,
         písmena, číslice, tvar zboží nebo jeho balení, pokud jsou tato označení způsobilá odlišit zboží nebo služby jednoho podniku
         od zboží či služeb jiných podniků.“

      4       Článek 3 směrnice nazvaný „Důvody pro zamítnutí či neplatnost“ stanoví:
      „1.      Do rejstříku nebudou zapsány a jsou-li zapsány, budou prohlášeny neplatnými:
      a)      označení, která nemohou tvořit ochrannou známku;
      b)      ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;
      c)      ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu,
         jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby zboží nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;

      d)      ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, jež se staly obvyklými v běžném jazyce nebo v poctivých
         a zavedených obchodních zvyklostech;

      e)      označení, která jsou tvořena výlučně:
      –       tvarem, který vyplývá z povahy samotného zboží,
      –       tvarem zboží, který je nezbytný pro dosažení technického výsledku,
      –       tvarem, který dává zboží podstatnou hodnotu;
               […]
      3.      Přihláška ochranné známky nebude zamítnuta nebo v případě, že je ochranná známka zapsána, nebude prohlášena za neplatnou podle
         odst. 1 písm. b), c) nebo d), pokud před podáním přihlášky a v důsledku užívání získala rozlišovací způsobilost. Nadto mohou
         členské státy stanovit, že toto ustanovení se použije také v případě, že rozlišovací způsobilost byla získána po dni podání
         přihlášky ochranné známky nebo po dni jejího zápisu.

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      5       Článek 1 Jednotného zákona Beneluxu o ochranných známkách ze dne 19. března 1962 (Trb. 1962, 58), ve znění použitelném v době
         rozhodné z hlediska skutečností původního sporu, stanoví:

      „Za individuální ochranné známky jsou považovány názvy, kresby, otisky, razítka, písmena, číslice, tvar zboží nebo balení
         a všechna jiná označení, jež umožňují odlišit výrobky určitého podniku.

      Za ochranné známky však nelze považovat tvary, které vyplývají z povahy samotného zboží, ovlivňují jeho podstatnou hodnotu
         nebo vedou k průmyslovým výsledkům.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      6       G-Star pod stejnojmennou značkou navrhuje, vyrábí a uvádí na trh oblečení, zejména džíny.
      7       Je majitelkou dvou ochranných známek spočívajících ve tvaru zboží pro výrobky třídy 25 vymezené Niceskou dohodou o mezinárodním
         třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a sice pro oděvy. Tyto dvě
         ochranné známky byly zapsány dne 7. srpna 1997 a dne 24. listopadu 1999.

      8       Ochrana byla požadována pro každou z nich na základě následujících rozlišovacích prvků:
      –       šikmo vedené stehy od výšky boků ke švu rozkroku, nákolenice, sedlo kalhot, horizontálně vedené stehy na zadní straně ve výšce
         kolen, pás kontrastní barvy nebo jiné látky na zadní straně spodní části kalhot, v jakékoliv kombinaci;

      –       švy, stehy a průřezy nákolenic kalhot, mírně vzduté nákolenice.
      9       Benetton provozuje podnik obchodující s textilem. V Nizozemsku prodává své výrobky prostřednictvím frančízových prodejen.
      10     Dne 25. května 2000 zažalovala G-Star Benetton u Rechtbank te Amsterdam, aby zabránila jakékoliv výrobě, uvádění na trh nebo
         distribuci kalhot značky Benetton v Nizozemsku. Na podporu svého návrhu tvrdila, že tento podnik poškodil její práva k ochranné
         známce spojená s jejím modelem kalhot Elwood tím, že během léta 1999 vyráběl a uváděl na trh kalhoty, které měly zejména oválné
         nákolenice a dvojité stehy vedené šikmo od výše boků k rozkroku.

      11     Společnost Benetton tento návrh zpochybnila a požadovala prostřednictvím vzájemného návrhu zrušení zapsaných ochranných známek
         na základě čl. 1 druhého pododstavce Jednotného zákona Beneluxu o ochranných známkách z důvodu, že dotčené tvary v široké
         míře určují tržní hodnotu výrobků svou krásou nebo originalitou.

      12     Soud rozhodující v první instanci návrhy G-Star spočívající na porušení jejích práv k ochranné známce, jakož i vzájemný návrh
         Benetton zamítl.

      13     Obě účastnice řízení podaly odvolání k Gerechtshof te Amsterdam, který vyhověl odvolání G-Star a zamítl návrh Benetton na
         zrušení ochranných známek.

      14     Gerechtshof rozhodl, že Rechtbank měl zejména správně za to, že kalhoty Elwood zaznamenaly velký obchodní úspěch, že G-Star
         uskutečnila intenzivní reklamní kampaň zaměřenou na to, aby tyto kalhoty vyznačující se zvláštními vlastnostmi získaly obecnou
         známost zboží G-Star, a že v důsledku toho dobré jméno kalhot Elwood nevyplývá z velké části z estetické přitažlivosti tvaru,
         ale z atraktivity obecné známosti ochranné známky.

      15     Gerechtshof zdůraznil, že G-Star prostřednictvím široké reklamy, kterou provedla, silně upoutala pozornost na rozlišující
         vlastnosti kalhot a nákolenic.

      16     Benetton podala u Hoge Raad der Nederlanden kasační opravný prostředek, kterým zpochybňuje tuto analýzu Gerechtshof.
      17     Hoge Raad uvádí, že klíčovou myšlenkou napadeného odůvodnění Gerechtshof je to, že důvody pro zamítnutí zápisu stanovené v
         čl. 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážce směrnice nesmí tvořit překážku platnosti zápisu ochranné známky, jestliže v okamžiku
         předcházejícímu datu podání přihlášky k zápisu vyplývala přitažlivost tvaru z jeho přitažlivosti spojené s obecnou známostí
         tvaru jakožto ochranné známky.

      18     Hoge Raad připomíná, že Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 18. června 2002, Philips (C‑299/99, Recueil, s. I‑5475), rozhodl,
         že na základě čl. 3 odst. 3 směrnice nemohou označení, která nemohou být zapsána na základě čl. 3 odst. 1 písm. e) této směrnice
         získat rozlišovací způsobilost užíváním.

      19     Nicméně podle Hoge Raad Soudní dvůr nezodpověděl otázku, která je předmětem věci v původním řízení, jež se nijak netýká rozlišovací
         způsobilosti namítaných ochranných známek.

      20     Hoge Raad der Nederlanden se v tomto kontextu „rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázky:
      „1)      Musí být čl. 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážka [směrnice] vykládán v tom smyslu, že v něm obsažený důvod pro zamítnutí zápisu
         trvale brání zápisu tvaru jako ochranné známky, je-li povaha zboží taková, že jeho vzhled a jeho tvar svojí krásou nebo originalitou
         výlučně nebo do značné míry určují jeho tržní hodnotu, nebo tento důvod pro zamítnutí zápisu neplatí, pokud byla před podáním
         přihlášky k zápisu přitažlivost předmětného tvaru pro veřejnost určena především jeho obecnou známostí jakožto rozlišujícího
         označení?

      2)      V případě, že první otázka bude zodpovězena v posledně uvedeném smyslu, jak dalece dominantní musí přitažlivost být, aby se
         již důvod pro zamítnutí zápisu neuplatnil?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      21     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je to, zda čl. 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážka směrnice musí být vykládán v tom
         smyslu, že tvar zboží, který dává zboží podstatnou hodnotu, může přesto tvořit ochrannou známku na základě čl. 3 odst. 3 této
         směrnice, jestliže před podáním přihlášky k zápisu získal přitažlivost z důvodu své obecné známosti jakožto rozlišovacího
         označení v důsledku reklamních kampaní propagujících zvláštní vlastnosti dotčeného zboží.

      22     Tato otázka se tak týká případu, kdy se označení, které bylo původně tvořeno výlučně tvarem, který dává zboží podstatnou hodnotu,
         stalo následně před podáním přihlášky k zápisu obecně známým v důsledku reklamních kampaní, tj. z důvodu jeho užívání.

      23     Jinými slovy předkládající soud se touto otázkou táže, zda užívání označení uvedeného v čl. 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážce
         směrnice před podáním přihlášky k zápisu může umožnit jeho zápis jakožto ochranné známky nebo zda může tvořit překážku zrušení
         ochranné známky, jestliže bylo označení zapsáno.

      24     V tomto ohledu je na úvod třeba konstatovat, že čl. 3 odst. 3 směrnice je spjat s pojmem „rozlišovací způsobilost označení“
         ve smyslu článku 2 směrnice. Toto ustanovení totiž podle svého znění připouští zápis nebo platnost ochranných známek uvedených
         v témže článku odst. 1 písm. b), c) a d) z důvodu jejich užívání, jestliže na základě tohoto užívání ochranná známka „získala
         rozlišovací způsobilost“.

      25     Mimoto je třeba konstatovat, že čl. 3 odst. 3 směrnice neodkazuje za účelem určení rozsahu výjimky, kterou stanoví, na označení
         uvedená v témže článku odst. 1 písm. e).

      26     Nakonec je nutné připomenout, že Soudní dvůr ve svém výše uvedeném rozsudku Phillips již rozhodl, že:
      –       jestliže je zápis tvaru vyloučen na základě čl. 3 odst. 1 písm. e) směrnice, nemůže být tento tvar v žádném případě zapsán
         na základě odstavce 3 téhož článku (bod 57);

      –       označení, jehož zápis je vyloučen na základě čl. 3 odst. 1 písm. e), nemůže nikdy získat rozlišovací způsobilost pro účely
         čl. 3 odst. 3 užíváním (bod 75);

      –       čl. 3 odst. 1 písm. e) se týká některých označení, která nemohou tvořit ochranné známky a od počátku brání tomu, aby označení
         tvořené výlučně tvarem zboží mohlo být zapsáno, takže i když je splněno pouze jedno z kritérií uvedených v tomto ustanovení,
         nemůže být označení tvořené výlučně tvarem zboží zapsáno jakožto ochranná známka (bod 76).

      27     Z toho vyplývá, že v takovém případě, jako je případ popsaný předkládajícím soudem, neumožňuje užívání označení uvedeného
         v čl. 3 odst. 1 písm. e) směrnice prostřednictvím reklamních kampaní uplatnit na toto označení čl. 3 odst. 3 směrnice.

      28     Je tedy namístě odpovědět na první otázku tak, že čl. 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážka směrnice musí být vykládán v tom smyslu,
         že tvar zboží, který dává zboží podstatnou hodnotu, nemůže tvořit ochrannou známku na základě čl. 3 odst. 3 této směrnice,
         jestliže před podáním přihlášky k zápisu získal přitažlivost z důvodu své obecné známosti jakožto rozlišujícího označení v důsledku
         reklamních kampaní propagujících zvláštní vlastnosti dotčeného zboží.

       K druhé otázce
      29     S přihlédnutím k odpovědi na první otázku není namístě odpovědět na druhou otázku.
       K nákladům řízení
      30     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
      Článek 3 odst. 1 písm. e) třetí odrážka první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní
            předpisy členských států o ochranných známkách, musí být vykládán v tom smyslu, že tvar zboží, který dává zboží podstatnou
            hodnotu, nemůže tvořit ochrannou známku na základě čl. 3 odst. 3 této směrnice, jestliže před podáním přihlášky k zápisu získal
            přitažlivost z důvodu své obecné známosti jakožto rozlišujícího označení v důsledku reklamních kampaní propagujících zvláštní
            vlastnosti dotčeného zboží.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. června 1997. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-138/96.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 28. července 2016.#Nils-Johannes Kratzer v. R+V Allgemeine Versicherung AG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesarbeitsgericht.#Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 2000/78/ES – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Článek 3 odst. 1 písm. a) – Směrnice 2006/54/ES – Rovnost příležitostí a rovné zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání – Článek 14 odst. 1 písm. a) – Působnost – Pojem ‚přístup k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání‘ – Podání přihlášky na obsazení pracovního místa, jejímž smyslem je získat formální postavení kandidáta výlučně za účelem požadování náhrady škody za diskriminaci – Zneužití práva.#Věc C-423/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      28. července 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Sociální politika — Směrnice 2000/78/ES — Rovné zacházení v zaměstnání a povolání — Článek 3 odst. 1 písm. a) — Směrnice 2006/54/ES — Rovnost příležitostí a rovné zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání — Článek 14 odst. 1 písm. a) — Působnost — Pojem ‚přístup k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání‘ — Podání přihlášky na obsazení pracovního místa, jejímž smyslem je získat formální postavení kandidáta výlučně za účelem požadování náhrady škody za diskriminaci — Zneužití práva“
      Ve věci C‑423/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo) ze dne 18. června 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 31. července 2015, v řízení

         Nils-Johannes Kratzer

      proti

         R+V Allgemeine Versicherung AG

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), předseda senátu, A. Arabadžev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund a S. Rodin, soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za N. Kratzera jím samým,

               —

               za R+V Allgemeine Versicherung AG B. Göpfertem, Rechtsanwalt,

               —

               za německou vládu T. Henzem a A. Lippstreuem, jako zmocněnci,

               —

               za vládu Spojeného království M. Holtem, jako zmocněncem, ve spolupráci s K. Apps, barrister,

               —

               za Evropskou komisi M. Kellerbauerem a D. Martinem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 303, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 79) a čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 204, s. 23).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Nils-Johannesem Kratzerem a společností R+V Allgemeine Versicherung AG (dál jen „R+V“) ohledně jeho požadavků o náhradu škody, k nápravě hmotné újmy a na ukončení protiprávního jednání vznesených z důvodu, že měl být diskriminován z důvodu věku a pohlaví, neboť tato společnost odmítla jeho přihlášku na místo, na které bylo vyhlášeno výběrové řízení.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 2000/78

               3

               Článek 1 směrnice 2000/78 stanoví:
               „Účelem této směrnice je stanovit obecný rámec pro boj s diskriminací na základě náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace v zaměstnání a povolání, s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení.“

               4

               Článek 3 odst. 1 této směrnice stanoví:
               „V rámci pravomocí svěřených Společenství se tato směrnice vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejných subjektů, pokud jde o

                        a)

                        podmínky přístupu k zaměstnání, samostatně výdělečné činnosti nebo do pracovního poměru včetně kritérií výběru a podmínek náboru, bez ohledu na obor činnosti a na úroveň profesní hierarchie, včetně pracovního postupu;

                  […]“

               5

               Článek 17 uvedené směrnice zní takto:
               „Členské státy stanoví systém sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice a přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění jejich uplatňování. Tyto sankce, které mohou zahrnovat náhradu škody poškozenému, musí být účinné, přiměřené a odrazující. […]“

         Směrnice 2006/54

               6

               Článek 1 směrnice 2006/54 stanoví:
               „Účelem této směrnice je zajistit zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání.
               Obsahuje proto ustanovení k provádění zásady rovného zacházení, pokud jde o:

                        a)

                        přístup k zaměstnání, včetně postupu v zaměstnání, a k odbornému vzdělávání;

                  […]“

               7

               Podle čl. 14 odst. 1 této směrnice:
               „Ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, nesmí docházet k přímé nebo nepřímé diskriminaci na základě pohlaví, pokud jde o:

                        a)

                        podmínky přístupu k zaměstnání, samostatně výdělečné činnosti nebo do pracovního poměru včetně kritérií výběru a podmínek náboru, bez ohledu na obor činnosti a na úroveň profesní hierarchie, včetně pracovního postupu;

                  […]“

               8

               Článek 18 uvedené směrnice zní následovně:
               „Členské státy zavedou do svého právního řádu nezbytná opatření pro zajištění skutečné a účinné náhrady nebo vyrovnání škody, jak stanoví členské státy, kterou utrpěla osoba poškozená v důsledku diskriminace na základě pohlaví, a to způsobem, který je odrazující a přiměřený utrpěné škodě. […]“

               9

               Článek 25 téže směrnice uvádí:
               „Členské státy stanoví systém sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice a přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění jejich uplatňování. Tyto sankce, které mohou zahrnovat náhradu škody poškozenému, musí být účinné, přiměřené a odrazující. [...]“

         Německé právo

               10

               Ustanovení § 1 Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (obecný zákon o rovném zacházení) ze dne 14. srpna 2006 (BGBl. 2006 I, s. 1897) ve znění, které se na spor v původním řízení použije (dále jen „AGG“), stanoví:
               „Účelem tohoto zákona je zabránit jakékoli diskriminaci na základě rasy nebo etnického původu, pohlaví, náboženského vyznání nebo přesvědčení, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace, nebo takovou diskriminaci odstranit.“

               11

               Ustanovení § 2 odst. 1 AGG stanoví:
               „Diskriminace na základě některého z důvodů uvedených v § 1 je podle tohoto zákona zakázána, pokud jde o

                        1.

                        podmínky přístupu k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání, včetně kritérií výběru a podmínek náboru bez ohledu na obor činnosti, a na všech stupních hierarchie pracovních funkcí včetně postupu v zaměstnání.

                  […]“

               12

               Ustanovení § 6 odst. 1 AGG uvádí:
               „Zaměstnanci ve smyslu tohoto zákona jsou:

                        1.

                        pracovnice a pracovníci;
                        […]

                  Za zaměstnance ve smyslu tohoto zákona se rovněž považují osoby, které se ucházejí o zaměstnání, jakož i osoby, jejichž zaměstnanecký poměr skončil.“

               13

               Podle § 7 odst. 1 AGG:
               „Zaměstnanci nesmějí být diskriminováni na základě jakéhokoli důvodu uvedeného v § 1; tento zákaz platí rovněž, pokud původce diskriminačního jednání existenci jednoho z důvodů uvedených v § 1 pouze předpokládá.“

               14

               Ustanovení § 15 odst. 1 a 2 AStG znějí následovně:
               „1.   V případě porušení zákazu diskriminace je zaměstnavatel povinen nahradit škodu, která z tohoto porušení vyplývá. Tato povinnost se neuplatní, není-li zaměstnavatel za porušení odpovědný.
               2.   Pokud jde o škodu, která není majetková, může pracovník požadovat přiměřené odškodnění v penězích. V případě nepřijetí do zaměstnání nesmí odškodnění přesáhnout trojnásobek měsíční mzdy, pokud by zaměstnanec nebyl přijat ani v rámci nediskriminačního výběru.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               15

               V březnu 2009 zveřejnila společnost R+V výzvu k podávání přihlášek na obsazení míst stážistů určených pro osoby s diplomem z oblasti ekonomických věd, matematiky pro ekonomii, informatiky pro ekonomii a práva.

               16

               Mezi kritérii, která se v této výzvě k podávání přihlášek požadovala, bylo mít vysokoškolský diplom s velmi dobrými výsledky v některé z dotčených disciplín, získaný před nejvýše jedním rokem nebo v nadcházejících měsících, a mít praktickou profesní a kvalifikační zkušenost nabytou například školením, stážemi nebo prací při studiu. Pokud jde o přihlášky v oblasti práva, požadovalo se i úspěšné absolvování obou státních zkoušek a zaměření na „pracovní právo“ nebo znalosti z oblasti medicíny.

               17

               N. Kratzer se přihlásil na obsazení místa stážisty v oblasti práva, přičemž zdůrazňoval, že nejen splňuje všechna kritéria stanovená ve výzvě k podávání přihlášek, ale že jako advokát a bývalý vedoucí zaměstnanec pojišťovny má zkušenost s řízením a je zvyklý nést odpovědnost a pracovat nezávisle. Rovněž uvedl, že se účastní školení, aby se mohl stát advokátem se specializací na pracovní právo, a kvůli úmrtí svého otce se zabývá náročnou záležitostí ze zdravotního práva, a má tedy v této oblasti bohaté zkušenosti.

               18

               Dne 19. dubna 2009 společnost R+V přihlášku N. Kratzera zamítla a uvedla, že aktuálně není s to mu nabídku místa učinit.

               19

               Dne 11. června 2009 zaslal N. Kratzer společnosti R+V písemnou stížnost, ve které u ní uplatnil žádost o náhradu škody ve výši 14000 eur za diskriminaci na základě věku.

               20

               Společnost R+V tehdy N. Kratzera na počátek července 2009 pozvala k pohovoru s vedoucím personálního oddělení a upřesnila, že k zamítnutí jeho přihlášky došlo automaticky a nebylo úmyslné.

               21

               N. Kratzer toto pozvání odmítl a navrhl, že o své budoucnosti u společnosti R+V bude debatovat, až bude uspokojena jeho žádost o náhradu škody.

               22

               Pro diskriminaci z důvodu věku podal k Arbeitsgericht Wiesbaden (pracovní soud ve Wiesbadenu, Německo) žalobu o náhradu škody ve výši 14000 eur. Protože se následně dozvěděl, že společnost R+V obsadila dotčená čtyři místa stážistů výlučně ženami, i když na tato místa bylo podáno před 60 přihlášek, které byly téměř rovnoměrně rozděleny mezi muže a ženy, požádal N. Kratzer o náhradu dalších 3500 eur za diskriminaci na základě pohlaví.

               23

               N. Kratzer se poté, co Arbeitsgericht Wiesbaden (pracovní soud ve Wiesbadenu, Německo) jeho žalobu zamítl, odvolal proti tomuto zamítavému rozhodnutí k Hessisches Landesarbeitsgericht (vyšší pracovní soud Land Hessensko, Německo), ale i tento soud jeho žalobu zamítl.

               24

               Žalobce tehdy podal k předkládajícímu soudu opravný prostředek „Revision“.

               25

               Za těchto okolností se Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78 a čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/54 vykládat v tom smyslu, že osoba, z jejíž přihlášky plyne, že nechce získat místo nebo zaměstnání, nýbrž výlučně postavení uchazeče o místo, aby se mohla domáhat náhrady škody, usiluje o ‚přístup k zaměstnání nebo povolání‘?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku:
                        Lze situaci, kdy je postavení uchazeče o místo dosaženo nikoli za účelem získání místa a zaměstnání, nýbrž za účelem požadování náhrady škody, kvalifikovat podle unijního práva jako zneužití práva?“

         K předběžným otázkám

               26

               Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78 a čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/54 musí být vykládány v tom smyslu, že situace, kdy osoba, která podáním přihlášky na určité místo neusiluje o to, aby získala toto místo, nýbrž výlučně formální postavení uchazeče o místo, a to s jediným cílem domáhat se náhrady škody, spadá do působnosti pojmu „přístup k zaměstnání nebo povolání“ ve smyslu těchto ustanovení a zda lze takovou situaci na základě unijního práva kvalifikovat jako zneužití práva.

               27

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je v rámci řízení o předběžné otázce upraveného v článku 267 SFEU založeného na jasném rozdělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem ke zjištění a posouzení skutkových okolností sporu v původním řízení příslušný pouze vnitrostátní soud (viz zejména rozsudek ze dne 25. října 2012, Rintisch, C‑553/11, EU:C:2012:671, bod 15). V tomto rámci je Soudní dvůr oprávněn výlučně k tomu, aby se vyslovoval k výkladu nebo platnosti unijního práva z hlediska skutkové situace, jak je popsána předkládajícím soudem, a poskytl tomuto soudu skutečnosti potřebné pro vyřešení sporu, který mu byl předložen (viz zejména rozsudek ze dne 9. listopadu 2006, Chateignier, C‑346/05, EU:C:2006:711, bod 22).

               28

               Odpovědět na otázky položené Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) je tudíž nutné na základě skutkových okolností uvedených tímto soudem v předkládacím rozhodnutí.

               29

               V tomto ohledu z tohoto rozhodnutí plyne, že spor v původním řízení se vyznačuje tím, že N. Kratzer podal přihlášku na místo stážisty u společnosti R+V aby získal nikoli toto místo, nýbrž výlučně formální postavení uchazeče o místo, a to s jediným cílem, totiž domáhat se náhrady škody na základě směrnic 2000/78 a 2006/54.

               30

               Skutková situace vykazující takové znaky, jako jsou ty, které jsou popsány v uvedeném rozhodnutí, do působnosti směrnic 200/78 a 2006/54 v zásadě nespadá.

               31

               Je totiž třeba uvést, že už podle znění vlastního názvu se tyto směrnice týkají zaměstnání a povolání.

               32

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora jak z názvu a preambule, tak z obsahu a účelu směrnice 2000/78 plyne, že je jejím cílem stanovit obecný rámec k tomu, aby bylo každé osobě zajištěno rovné zacházení „v zaměstnání a povolání“ tím, že jí poskytne účinnou ochranu proti diskriminaci na základě některého z důvodů uvedených v článku 1 směrnice, mezi nimiž je uveden věk (viz zejména rozsudky ze dne 16. října 2007, Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, bod 42; ze dne 13. září 2011, Prigge a další, C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 39, a ze dne 13. listopadu 2014, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, bod 28).

               33

               Pokud jde o směrnici 2006/54, ta má podle svého čl. 1 prvního pododstavce zajistit zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání.

               34

               Z článku 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78, jakož i z čl. 1 druhého pododstavce písm. a) a z čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/54 vyplývá zvláště to, že se tyto směrnice použijí ve vztahu k osobě ucházející se o zaměstnání, a to i co se týče kritérií výběru a podmínek přijetí pro toto zaměstnání (viz rozsudek ze dne 19. dubna 2012, Meister, C‑415/10, EU:C:2012:217, bod 33).

               35

               Osoba, která se hlásí na určité místo za takových podmínek, jako jsou ty, které jsou popsány v bodě 29 tohoto rozsudku, přitom zjevně neusiluje o získání místa, o které se formálně uchází. Nemůže se tedy dovolávat ochrany, kterou poskytují směrnice 2000/78 a 2006/54. Opačný výklad by byl neslučitelný s cílem, který tyto směrnice sledují a který spočívá v tom, že bude každé osobě zajištěno rovné zacházení „v zaměstnání a povolání“ tím, že se jí poskytuje účinná ochrana proti některým druhům diskriminace, a to zejména pokud jde o „přístup k zaměstnání.“

               36

               Mimoto takovou osobu nelze za těchto podmínek považovat za „poškozeného“ ve smyslu článku 17 směrnice a článku 25 směrnice 2006/54 či „poškozenou osobu“, která utrpěla v zaměstnání a povolání „škodu“ ve smyslu článku 18 směrnice 2006/54.

               37

               Kromě toho podle ustálené judikatury Soudního dvora se jednotlivci nemohou norem unijního práva dovolávat podvodně nebo zneužívajícím způsobem (viz rozsudek ze dne 13. března 2014, SICES a další, EU:C:2014:145, bod 29 a citovaná judikatura).

               38

               Ke zjištění existence zneužívajícího jednání je zapotřebí naplnění objektivního a subjektivního prvku (viz rozsudek ze dne 13. března 2014, SICES a další, EU:C:2014:145, bod 31).

               39

               Pokud jde zaprvé o objektivní prvek, jeho zjištění vyžaduje, aby ze všech objektivních skutečností vyplývalo, že i přes formální dodržení podmínek stanovených unijní právní úpravou nebylo dosaženo cíle sledovaného touto právní úpravou (viz zejména rozsudky ze dne 14. prosince 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, bod 52, a ze dne 13. března 2014, SICES a další, EU:C:2014:145, bod 32).

               40

               Zadruhé k takovému zjištění je rovněž zapotřebí subjektivního prvku v tom smyslu, že ze všech objektivních skutečností musí vyplývat, že hlavním účelem dotčených transakcí je získání neoprávněné výhody. Zákaz zneužívajících praktik totiž není relevantní, pokud dotčená plnění mohou mít jiné odůvodnění než pouhé dosažení výhody (viz rozsudky ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C‑255/02, EU:C:2006:121, bod 75; ze dne 22. prosince 2010, Weald Leasing, C‑103/09, EU:C:2010:804, bod 30, a ze dne 13. března 2014, SICES a další, C‑155/13, EU:C:2014:145, bod 33).

               41

               Ke zjištění existence tohoto druhého prvku pojícího se s úmyslem dotčených subjektů lze vzít v úvahu čistě umělý charakter dotčených plnění (v tomto smyslu viz rozsudky z14. prosince 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, body 53 a 58; ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C‑255/02, EU:C:2006:121, bod 81; ze dne 21. února 2008, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, bod 62, a rovněž ze dne 13. března 2014, SICES a další, C‑155/13, EU:C:2014:145, bod 33).

               42

               Přísluší vnitrostátním soudu, aby v souladu s pravidly dokazování podle vnitrostátního práva ověřil – pokud tím není ohrožena účinnost unijního práva – zda jsou ve sporu v původním řízení naplněny prvky zakládající zneužívající praktiky (viz rozsudky ze dne 14. prosince 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, bod 54; ze dne 21. července 2005, Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, EU:C:2005:491, bod 40; ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C‑255/02, EU:C:2006:121, bod 76, a rovněž ze dne 13. března 2014, SICES a další, C‑155/13, EU:C:2014:145, bod 34).

               43

               V tomto ohledu, jeví-li se objektivně, že přes formální dodržení podmínek stanovených směrnicemi 2000/78 a 2006/54 nebylo dosaženo cíle, který sledují, a současně, že N. Kratzer se uchazečem o místo stal uměle a jeho hlavním cílem nebylo toto místo skutečně obsadit, nýbrž dovolávat se ochrany, kterou tyto směrnice poskytují, aby získal neoprávněnou výhodu, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, bude třeba mít za to, že N. Kratzer se uvedené ochrany dovolává zneužívajícím způsobem.

               44

               Za těchto podmínek je třeba na položené otázky odpovědět, že čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78 a čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/54 musí být vykládány v tom smyslu, že situace, kdy osoba, která podáním přihlášky na určité místo neusiluje o to, aby získala toto místo, nýbrž výlučně formální postavení uchazeče o místo, a to s jediným cílem domáhat se náhrady škody, nespadá do působnosti pojmu „přístup k zaměstnání nebo povolání“ ve smyslu těchto ustanovení a může být, jsou-li naplněny požadavky stanovené unijním právem, kvalifikována jako zneužití práva.

         K nákladům řízení

               45

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Článek 3 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, a čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání musí být vykládány v tom smyslu, že situace, kdy osoba, která podáním přihlášky na určité místo neusiluje o to, aby získala toto místo, nýbrž výlučně formální postavení uchazeče o místo, a to s jediným cílem domáhat se náhrady škody, nespadá do působnosti pojmu „přístup k zaměstnání nebo povolání“ ve smyslu těchto ustanovení a může být, jsou-li naplněny požadavky stanovené unijním právem, kvalifikována jako zneužití práva.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.