title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 5. května 2011.#Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-201/10) a Vion Trading GmbH (C-202/10) proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo.#Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 - Ochrana finančních zájmů Evropské unie - Článek 3 - Zpětné vymáhání vývozní náhrady - Třicetiletá promlčecí lhůta - Úprava promlčení tvořící součást obecného občanského práva členského státu - Analogické použití - Zásada právní jistoty - Zásada ochrany legitimního očekávání - Zásada proporcionality.#Spojené věci C-201/10 a C-202/10.

text:
      Spojené věci C-201/10 a C-202/10
      Ze Fu Fleischhandel GmbH
      a
      Vion Trading GmbH
      v.
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Finanzgericht Hamburg)
      „Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Článek 3 – Zpětné vymáhání vývozní náhrady – Třicetiletá promlčecí lhůta – Úprava promlčení tvořící součást obecného občanského práva členského státu – Analogické použití – Zásada právní jistoty – Zásada ochrany legitimního očekávání – Zásada proporcionality“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Vlastní zdroje Evropské unie – Nařízení o ochraně finančních zájmů Unie – Řízení o nesrovnalosti – Promlčecí lhůta – Použitelnost
            delších vnitrostátních promlčecích lhůt
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 3 odst.3)
      2.        Vlastní zdroje Evropské unie – Nařízení o ochraně finančních zájmů Unie – Řízení o nesrovnalosti – Promlčecí lhůta – Použitelnost
            delších vnitrostátních promlčecích lhůt
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 3 odst. 1, první a třetí pododstavec)
      3.        Vlastní zdroje Evropské unie – Nařízení o ochraně finančních zájmů Unie – Řízení o nesrovnalosti – Promlčecí lhůta – Použitelnost
            delších vnitrostátních promlčecích lhůt
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 3 odst. 1, první a třetí pododstavec)
      1.        Není v zásadě v rozporu se zásadou právní jistoty, že v kontextu ochrany finančních zájmů Evropské unie definovaných nařízením
         č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství a při použití čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení vnitrostátní soudy
         a orgány členského státu ve sporech týkajících se vrácení neoprávněně získané vývozní náhrady analogicky uplatňují promlčecí
         lhůtu vycházející z obecného vnitrostátního předpisu za podmínky, že takové uplatnění vyplývající ze soudní praxe je dostatečně
         předvídatelné, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.

      (viz bod 35, výrok 1)
      2.        Zásadě proporcionality odporuje, pokud se v rámci uskutečňování možnosti, která je členským státům dána v čl. 3 odst. 3 nařízení
         č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství, uplatňuje na spory týkající se vrácení neoprávněně přiznaných
         náhrad třicetiletá promlčecí lhůta.

      Z hlediska cíle ochrany finančních zájmů Unie, u něhož podle zákonodárce Unie čtyřletá či dokonce tříletá promlčecí lhůta
         již sama o sobě postačuje k tomu, aby umožnila vnitrostátním orgánům stíhat nesrovnalosti poškozující tyto finanční zájmy,
         které mohou vést k přijetí takového opatření, jako je rozhodnutí o navrácení neoprávněně přiznané výhody, se jeví, že ponechat
         uvedeným orgánům třicetiletou lhůtu překračuje meze toho, co je nezbytné pro správu postupující s řádnou péčí.

      (viz body 43, 47, výrok 2)
      3.        Za situace spadající do působnosti nařízení č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství je v rozporu se
         zásadou právní jistoty, že může být delší promlčecí lhůta ve smyslu čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení stanovena na základě obecné
         promlčecí lhůty zkrácené rozhodnutím soudu takovým způsobem, aby uplatňování posledně uvedené lhůty neodporovalo zásadě proporcionality,
         jelikož za takových okolností se v každém případě uplatní čtyřletá promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci
         nařízení č. 2988/95.

      (viz body 50, 54, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      5. května 2011(*)

      „Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Článek 3 – Zpětné vymáhání vývozní náhrady – Třicetiletá promlčecí lhůta – Úprava promlčení tvořící součást obecného občanského práva členského státu – Analogické použití – Zásada právní jistoty – Zásada ochrany legitimního očekávání – Zásada proporcionality“
      Ve spojených věcech C‑201/10 a C‑202/10,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Finanzgericht
         Hamburg (Německo) ze dne 12. února 2010, došlými Soudnímu dvoru dne 26. dubna 2010, v řízeních

      Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑201/10),

      Vion Trading GmbH (C‑202/10),

      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.‑C. Bonichot, předseda senátu, K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (zpravodajka) a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. února 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Ze Fu Fleischhandel GmbH D. Ehlem, Rechtsanwalt,
      –        za Vion Trading GmbH K. Landrym a G. Schwendingerem, Rechtsanwälte,
      –        za Evropskou komisi G. von Rintelen a M. Vollkommer, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 3 odst. 1 a 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne
         18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340), jakož
         i výkladu zásad proporcionality a právní jistoty.

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi společnostmi Ze Fu Fleischhandel GmbH a Vion Trading GmbH (dále jen „žalobkyně
         v původním řízení“) a Hauptozollamt Hamburg-Jonas (dále jen „Hauptzollamt“) ve věci vrácení vývozních náhrad.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Podle třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2988/95 „je […] důležité bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují
         finanční zájmy Společenství“.

      4        Pátý bod odůvodnění uvedeného nařízení uvádí:

      „[…] jednání představující nesrovnalosti a s nimi související správní opatření a sankce jsou stanoveny v souladu s tímto nařízením
         v odvětvových předpisech“.

      5        Článek 1 téhož nařízení stanoví:

      „1.      Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních
         opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.

      2.      Nesrovnalostí se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského
         subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované,
         a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného
         výdaje.“

      6        Článek 3 odst. 1 a 3 nařízení č. 2988/95 stanoví:

      „1. Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové
         předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.

      V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. […]
      Promlčecí doba pro stíhání se přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování nebo
         řízení o nesrovnalosti. Promlčecí doba začíná znovu běžet od provedení každého úkonu způsobujícího přerušení.

      […]
      3. Členské státy si ponechávají možnost uplatňovat delší lhůtu, než která je uvedena v odstavci 1 […]“
      7        Článek 4 odst. 1 a 4 tohoto nařízení stanoví:

      „1. Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody:
      –        formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky,
      […]
      4. Opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce.“
       Vnitrostátní právo
      8        Podle údajů Finanzgericht Hamburg neexistovalo v Německu v rozhodné době žádné zvláštní ustanovení o promlčecí době, které
         by se použilo na spory správní povahy týkající se neoprávněně udělených výhod. Jak správní orgány tak i německé soudy však
         pro uplatnění nároků na základě práva Společenství uplatňovaly analogicky obecnou třicetiletou promlčecí lhůtu, která byla
         stanovena v § 195 německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen „BGB“). Od roku 2002 však měla být tato
         promlčecí lhůta pro uplatnění nároků na základě práva Společenství zkrácena v zásadě na tři roky.

       Spory v původním řízení a řízení o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve spojených věcech C‑278/07 až C‑280/07
      9        Během roku 1993 nechaly žalobkyně v původním řízení odbavit hovězí maso k vývozu do Jordánska a na tomto základě jim byly
         na jejich žádost poskytnuty zálohy na vývozní náhrady. V důsledku kontrol provedených začátkem roku 1998 bylo odhaleno, že
         dotčené náklady byly ve skutečnosti odeslány do Iráku v rámci tranzitního řízení či dalšího vývozu.

      10      Za těchto podmínek požadoval Hauptzollamt rozhodnutími ze dne 13. října 1999 vrácení dotčených vývozních náhrad.

      11      Žalobkyně v původním řízení a společnost Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co nato podaly proti uvedeným
         rozhodnutím žaloby k Finanzgericht Hamburg. Ten svým rozhodnutím ze dne 21. dubna 2005 těmto žalobám vyhověl z toho důvodu,
         že úprava promlčení obsažená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 bránila vrácení těchto náhrad, neboť bylo
         vymáháno více než čtyři roky po sporných vývozních operacích.

      12      Proti těmto rozhodnutím uvedeného Finanzgericht podal Hauptzollamt k Bundesfinanzhof opravné prostředky „Revision“.

      13      Zejména s konstatováním, že vytýkané nesrovnalosti se váží k období před přijetím nařízení č. 2988/95, se Bundesfinanzhof
         rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, které byly formulovány totožně ve všech třech
         věcech C‑278/07 až C‑280/07:

      „1)       Je nutno uplatnit promlčecí lhůtu stanovenou v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci první větě nařízení […] č. 2988/95 […] také
         tehdy, když k nesrovnalosti došlo nebo když tato skončila před tím, než uvedené nařízení vstoupilo v platnost?

      2)       Vztahuje se promlčecí lhůta upravená ve výše uvedeném ustanovení na taková správní opatření, jako je zpětné vymáhání vývozní
         náhrady, která byla poskytnuta v důsledku nesrovnalostí?

      V případě kladných odpovědí na tyto otázky:
      3)       Může být delší lhůta podle čl. 3 odst. 3 nařízení […] č. 2988/95 uplatňována členským státem také tehdy, když takováto delší
         lhůta byla v právu členského státu stanovena již před přijetím výše uvedeného nařízení? Může být takováto delší lhůta uplatňována
         také tehdy, když nebyla stanovena ve zvláštním předpisu pro zpětné vymáhání vývozních náhrad nebo obecně pro správní opatření,
         nýbrž vyplývá z obecného předpisu příslušného členského státu, který se vztahuje na všechny případy promlčení, které nejsou
         upraveny zvlášť?“

      14      Tyto žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vedly k rozsudku ze dne 29. ledna 2009, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb
         (C‑278/07 až C‑280/07, Sb. rozh. s. I‑457), v němž Soudní dvůr rozhodl takto:

      „1)      Promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení […] č. 2988/95 […] se použije na takové správní opatření,
         jakým je vrácení vývozcem neoprávněně získané vývozní náhrady z důvodu jím způsobených nesrovnalostí.

      2)       Za takové situace, jako je situace dotčená v původním řízení, se promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci
         nařízení č. 2988/95:

      –        použije na nesrovnalosti, k nimž došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost;
      –        začne počítat od data vzniku dotčených nesrovnalostí.
      3)       Delší promlčecí lhůty, které mohou členské státy uplatňovat podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, mohou vyplývat z obecných
         předpisů, které existovaly před datem přijetí tohoto nařízení.“

       Vývoj, ke kterému došlo ve sporech v původním řízení a předběžné otázky v projednávaných věcech
      15      Rozsudkem ze dne 7. července 2009 Bundesfinanzhof rozsudek Finanzgericht Hamburg ze dne 21. dubna 2005 zrušil a posledně uvedenému
         vrátil věci zpět s odůvodněním, že nárok na vrácení náhrad nebyl promlčen, jelikož § 195 BGB mohl a měl být uplatňován analogicky
         až do konce roku 2001. Tento soud zamítl argumenty žalobkyň v původním řízení, podle nichž se v případě, že se měla uplatnit
         analogicky nějaká promlčecí lhůta, měla to být desetiletá promlčecí lhůta použitelná v daňových záležitostech, a nikoli třicetiletá
         lhůta stanovená v BGB.

      16      K tomuto rozsudku Bundesfinanzhof uvádí Finanzgericht Hamburg následující:

      „Bundesfinanzhof rozhodnul, že § 195 BGB ve znění platném do konce roku 2001 (dále jen „§ 195 BGB v dřívějším znění“) je třeba
         uplatnit analogicky. Nezabýval se otázkou, zda by požadavkem na vrácení vývozní náhrady po uplynutí lhůty téměř 30 let od
         jejího přiznání nebyla porušena zásada právní jistoty. Pokud by tomu tak bylo, mohl by způsobem, který umožňuje ústavní právo
         či právo Společenství při výkonu nouzové soudní pravomoci vyplňovat mezery v zákonech, nepřiměřeně dlouhou lhůtu vnitrostátního
         práva přiměřeným způsobem zkrátit. Otázku, zda je při výkonu takové nouzové soudní pravomoci nutné lhůtu stanovenou v § 195
         BGB v dřívějším znění zkrátit, nebo alespoň při obdobném použití takového předpisu v zájmu právní jistoty a smíru stanovit
         kratší promlčecí lhůtu pro nárok na vrácení vývozní náhrady, jež byla z důvodu nesrovnalosti přiznána neoprávněně, nepovažoval
         Bundesfinanzhof za nutné přezkoumat a rozhodnout s konečnou platností. Taková lhůta by každopádně nemohla být natolik zkrácena,
         že by byl nárok na vrácení uplatňovaný celní správou při vydání napadeného rozhodnutí již promlčen.“

      17      Předkládající soud, který v tomto sdílí postoj generální advokátky Sharpston, jejž zaujala ve stanovisku přednesenému k výše
         uvedenému rozsudku ve věci Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb, je toho názoru, že analogické uplatňování úpravy
         promlčení vycházející z BGB na požadavky vrácení neoprávněně přiznaných vývozních náhrad porušuje zásadu právní jistoty a že
         uplatňování třicetileté promlčecí lhůty na takový spor porušuje zásadu proporcionality, jelikož taková lhůta je nepřiměřená.

      18      Tento soud konkrétně nesouhlasí se způsobem, jímž Bundesfinanzhof vykládá výše uvedený rozsudek ve věci Vosding Schlacht-,
         Kühl- und Zerlegebetrieb, který Soudní dvůr vydal na základě jeho žádosti. Bundesfinanzhof totiž z tohoto rozsudku dovozuje,
         že Soudní dvůr svým „výmluvným mlčením“ k otázce, zda analogické použití občanskoprávní úpravy na spory o vrácení neoprávněně
         přiznaných vývozních náhrad spadá do působnosti čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, takové použití v zásadě schválil a neměl
         by z hlediska zásady právní jistoty a proporcionality výhrady ani k tomu, aby se úprava třicetileté promlčecí lhůty použila
         tímto způsobem. Finanzgericht je však toho názoru, že Soudní dvůr neměl ve svém rozhodnutí o předběžné otázce žádný důvod
         zabývat se těmito otázkami či se k nim vyjadřovat, jelikož mu Bundesfinanzhof v tomto ohledu nepoložil žádnou jasně definovanou
         otázku.

      19      Předkládající soud rovněž dospěl k následujícímu závěru:

      „Ve výše uvedeném rozsudku ze dne 7. července 2009 si [Bundesfinanzhof] přiznal nouzovou soudní pravomoc vyplňovat mezery
         v zákonech, která ho měla opravňovat k tomu, aby jako quasi zákonodárce prostřednictvím soudcovského práva zkrátil třicetiletou
         promlčecí lhůtu na lhůtu přiměřenou. Jaká je přesná délka v Německu platné promlčecí lhůty podle analogicky použitého § 195
         BGB v dřívějším znění není v tomto okamžiku známo, jelikož nelze zjistit ani předvídat, zda a případně v jakém rozsahu Bundesfinazhof
         takové nouzové soudní pravomoci využije v budoucnu. Podle této judikatury je jisté pouze to, že promlčecí lhůta dle analogicky
         uplatněného § 195 BGB v dřívějším znění činí nejméně šest a v krajních případech nejvýše třicet let. Někde v tomto časovém
         rozpětí v délce 24 let se podle této judikatury nachází v Německu platná promlčecí lhůta dle analogicky uplatněného, a případně
         formou soudcovského práva pozměněného, § 195 BGB v dřívějším znění.“

      20      Za těchto podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je analogické uplatňování ustanovení o promlčení v § 195 BGB ve znění platném do konce roku 2001 na nároky na vrácení neoprávněně
         přiznané vývozní náhrady v rozporu se zásadou právní jistoty jakožto zásadou práva Společenství?

      2)      Je uplatňování třicetileté promlčecí lhůty stanovené v § 195 BGB na požadavek na vrácení neoprávněně přiznané vývozní náhrady
         porušením zásady proporcionality jakožto zásady práva Společenství?

      3)      Je-li na otázku č. 2 třeba odpovědět kladně, je uplatňování delší vnitrostátní promlčecí lhůty ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení
         […] č. 2988/95, která je v soudcovském právu stanovena na základě předpokládané nouzové pravomoci v konkrétním případě, v rozporu
         se zásadou právní jistoty jakožto zásadou práva Společenství?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      21      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je v rozporu se zásadou právní jistoty, že v kontextu ochrany finančních
         zájmů Unie definovaných v nařízení č. 2988/95 může být „delší“ promlčecí lhůta ve smyslu čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení stanovena
         na základě analogického uplatňování obecné vnitrostátní úpravy promlčecí lhůty v oblasti vrácení neoprávněně přiznané vývozní
         náhrady

      22      Úvodem je třeba konstatovat, stejně jako učinil předkládající soud, že podstatou třetí předběžné otázky položené ve výše uvedených
         spojených věcech C‑278/07 až C‑280/07 Soudnímu dvoru bylo, zda může „delší“ vnitrostátní promlčecí lhůta ve smyslu čl. 3 odst. 3
         nařízení č. 2988/95 vyplývat z obecného předpisu, který tomuto nařízení předcházel. Soudní dvůr však nebyl přímo tázán na
         to, co je nastoleno v projednávané předběžné otázce týkající se způsobů použití takového předpisu, a to konkrétně analogického
         použití obecné právní úpravy na zvláštní spory týkající se vrácení neoprávněně přiznaných vývozních náhrad, k němuž dochází
         nikoli z vůle zákonodárce, ale z rozhodnutí soudu.

      23      Za takové situace, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy k nesrovnalostem vytýkaným hospodářským subjektům došlo
         v roce 1993 v době účinnosti vnitrostátního předpisu stanovícího třicetiletou promlčecí lhůtu, mohlo během roku 1997 při uplatnění
         čtyřleté promlčecí lhůty stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 dojít k promlčení práva vnitrostátních
         orgánů domáhat se navrácení neoprávněně získaných částek z důvodu takových nesrovnalostí, jestliže nebyl proveden úkon, jehož
         účinkem bylo přerušení promlčecí lhůty, avšak jedině za podmínky, že členský stát, v němž k nesrovnalostem došlo, nevyužil
         možnosti, která se mu nabízí v čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení (viz výše uvedený rozsudek ve věci Josef Vosding Schlacht-, Kühl-
         und Zerlegebetrieb, body 36 a 38).

      24      Přijetím nařízení č. 2988/95 a zejména jeho čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce zákonodárce Unie zamýšlel ustanovit obecné pravidlo
         promlčení použitelné pro danou oblast, jímž zamýšlel jednak vymezit minimální dobu použitelnou ve všech členských státech,
         jednak vzdát se možnosti vymáhat částky neoprávněně získané z rozpočtu Unie po uplynutí období čtyř let od okamžiku, kdy došlo
         k nesrovnalosti postihující sporné platby (viz výše uvedený rozsudek Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další,
         bod 27).

      25      Poněvadž zákonodárce Unie výslovně stanovil, že členské státy mohou uplatňovat delší promlčecí lhůtu než onu minimální čtyřletou,
         je však nutno konstatovat, že zmíněný zákonodárce nezamýšlel sjednotit lhůty použitelné v této oblasti, a proto ani nemohl
         vstup nařízení č. 2988/95 v platnost přinutit členské státy k tomu, aby promlčecí lhůty, které v minulosti uplatňovaly při
         neexistenci předchozí unijní úpravy v této oblasti, zkrátily na čtyři roky.

      26      V rámci možnosti stanovené v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 si členské státy ponechávají širokou posuzovací pravomoc, pokud
         jde o stanovení delších promlčecích lhůt, které zamýšlejí uplatňovat v případě nesrovnalosti poškozující finanční zájmy Unie
         (rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Corman, C‑131/10, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 54).

      27      Nařízení č. 2988/95 totiž nestanoví žádný mechanismus informování či oznamování týkající se případů, kdy členské státy využily
         možnosti stanovit v souladu s čl. 3 odst. 3 uvedeného nařízení delší promlčecí lhůty. Na úrovni Unie tak nebyla upravena žádná
         forma kontroly, pokud jde jak o delší promlčecí lhůty uplatňované členskými státy podle tohoto ustanovení, tak o odvětví,
         v nichž se takové lhůty rozhodnou uplatňovat (výše uvedené rozsudky ve věci Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb
         a další, bod 45, jakož i ve věci Corman, bod 55).

      28      Ve věcech v původním řízení, jak uvádí i sám předkládající soud, německé soudy i po vstupu nařízení č. 2988/95 v platnost
         nadále uplatňovaly na právo domáhat se vrácení náhrad, jež subjekty získaly neoprávněně, třicetiletou promlčecí lhůtu vyplývající
         z § 195 BGB.

      29      Tím, že na třetí otázku položenou Bundesfinanzhof ve výše uvedených věcech C‑278/07 až C‑280/07 odpověděl Soudní dvůr tak,
         že delší promlčecí lhůty, které mohou členské státy uplatňovat podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, mohou vyplývat z obecných
         předpisů, které existovaly před datem přijetí tohoto nařízení, tomuto soudu sice nepřímo, ale nutně potvrdil, že uvedené státy
         mohou takové delší lhůty uplatňovat prostřednictvím soudní praxe, kterou německé soudy kvalifikují jako analogické použití
         a která spočívá v tom, že soudy používají na vrácení neoprávněně přiznaných výhod obecný předpis stanovící delší než čtyřletou
         promlčecí lhůtu.

      30      Taková praxe je z hlediska práva Unie a konkrétně čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 v zásadě přípustná (v tomto smyslu viz
         výše uvedený rozsudek ve věci Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, bod 47). Je však nutné, aby byla
         v souladu s obecnými zásadami práva Unie, mezi které patří zásada právní jistoty (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. října
         2010, SGS Belgie a další, C‑367/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 40).

      31      K tomuto žalobkyně v původním řízením zejména uvádí, že poté, co v německém právním řádu vstoupila v platnost přímo účinná
         obecná úprava promlčení stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95, která v tomto právním řádu zaplnila
         místo chybějící zvláštní úpravy v této oblasti, vnitrostátní orgány a soudy již neměly důvod a nemohly při neexistenci vnitrostátní
         právní úpravy umožňující jim takový postup, dále pokračovat v analogickém uplatňování obecné úpravy promlčení vycházející
         z BGB na stíhání „nesrovnalostí“ ve smyslu tohoto nařízení.

      32      K tomu je třeba uvést, že v otázce stíhání nesrovnalostí ohrožujících finanční zájmy Unie a vedoucích k uložení takových správních
         opatření, jako je povinnost subjektu vrátit neoprávněně přiznané výhody, zásada právní jistoty zejména vyžaduje, aby situaci
         tohoto subjektu s ohledem na jeho práva a povinnosti vůči vnitrostátnímu orgánu nebylo možné časově neomezeně zpochybňovat
         (viz obdobně rozsudek ze dne 21. ledna 2010, Alstom Power Hydro, C‑472/08, Sb. rozh. s. I‑623, bod 16), a proto se musí při
         stíhání takových nesrovnalostí uplatnit promlčecí lhůta, která musí být stanovena předem, aby byla naplněna její funkce zaručit
         právní jistotu (viz rozsudky ze dne 15. července 1970, ACF Chemiefarma v. Komise, 41/69, Recueil, s. 661, bod 19, jakož i ze
         dne 11. července 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, Recueil, s. I‑6325, bod 39). Z toho plyne, že analogické uplatnění promlčecí
         lhůty musí být ve všech případech pro jednotlivce dostatečně předvídatelné (viz obdobně rozsudek ze dne 24. března 2009, Danske
         Slagterier, C‑445/06, Sb. rozh. s. I‑2119, bod 34).

      33      Pro takový subjekt je jistě jednodušší určit promlčecí lhůtu použitelnou pro stíhání nesrovnalosti, které se dopustil, pokud
         je taková lhůta a její použití v oblasti, do níž tato nesrovnalost spadá, definována vnitrostátním zákonodárcem ve zvláště
         použitelné úpravě v dotčené oblasti. Pokud však, jak se tomu zdá být v případě věcí v původním řízení, vnitrostátní zákonodárce
         nepřijal zvláštní úpravu použitelnou pro takovou oblast, jako je vrácení neoprávněně přiznaných vývozních náhrad ohrožujících
         rozpočet Unie, zásadě právní jistoty v zásadě neodporuje, aby vnitrostátní správní a soudní orgány pokračovaly v souladu se
         zavedenou soudní praxí, která je takovému subjektu známa, v analogickém uplatňování obecné promlčecí lhůty stanovené v občanskoprávním
         předpise, která je delší než čtyřletá lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95.

      34      Takové uplatňování však neodporuje zásadě právní jistoty pouze v případě, že vychází ze soudní praxe, která je dostatečně
         předvídatelná. K tomuto postačí připomenout, že Soudnímu dvoru nepřísluší konstatovat v rámci tohoto řízení o předběžné otázce,
         zda taková soudní praxe existuje či nikoli.

      35      Vzhledem k výše uvedenému je třeba odpovědět na první otázku, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech
         v původním řízení, není v zásadě v rozporu se zásadou právní jistoty, že v kontextu ochrany finančních zájmů Unie definovaných
         nařízením č. 2988/95 a při použití čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení vnitrostátní soudy a orgány členského státu ve sporech týkajících
         se vrácení neoprávněně získané vývozní náhrady analogicky uplatňují promlčecí lhůtu vycházející z obecného vnitrostátního
         předpisu za podmínky, že takové uplatnění vyplývající ze soudní praxe je dostatečně předvídatelné, což přísluší ověřit předkládajícímu
         soudu.

       K druhé předběžné otázce
      36      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda v rámci uskutečňování možnosti, která je členským státům dána v čl. 3
         odst. 3 nařízení č. 2988/95, odporuje zásadě proporcionality, že se ve sporech týkajících se vrácení neoprávněně získaných
         náhrad uplatní třicetiletá promlčecí lhůta.

      37      Jak vyplývá z bodů 26 a 30 tohoto rozsudku, i když si v rámci možnosti stanovené v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 členské
         státy ponechávají širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o stanovení delších promlčecích lhůt, které zamýšlejí uplatňovat
         v případě nesrovnalostí poškozujících finanční zájmy Unie, musí tyto státy přesto dodržovat obecné zásady práva Unie, a konkrétně
         zásadu proporcionality.

      38      Pokud jde o „delší“ vnitrostátní promlčecí lhůtu ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, nesmí tato lhůta zejména zjevně
         překračovat meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle ochrany finančních zájmů Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17.
         března 2011, AJD Tuna Ltd., C‑221/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 79 a citovaná judikatura).

      39      K tomu je třeba uvést, že delší promlčecí lhůty, které členské státy takto uplatňují na základě čl. 3 odst. 3 nařízení 2988/95,
         se v jednotlivých členských státech velmi liší, což z velké části závisí na jejich právní tradici i na tom, jak je v jednotlivých
         právních řádech vnímána doba, která je nezbytná a postačující správním orgánům k tomu, aby řádným způsobem stíhaly nesrovnalosti
         ohrožující vnitrostátní veřejné orgány a rozpočet.

      40      Skutečnost, že v rámci možnosti stanovené tímto ustanovením jeden členský stát stanoví kratší promlčecí lhůty než jsou lhůty
         v jiném členském státě; neznamená, že posledně jmenované lhůty jsou nepřiměřené (viz obdobně rozsudky ze dne 11. září 2008,
         Komise v. Německo, C‑141/07, Sb. rozh. s. I‑6935, bod 51, jakož i ze dne 25. února 2010 Müller Fleisch, C‑562/08, Sb. rozh.
         s. I‑1391, bod 45).

      41      Rovněž je třeba uvést, že není vyloučeno, že se pravidlo stanovící třicetiletou promlčecí lhůtu, které vychází z ustanovení
         občanského práva, může jevit jako nezbytné a přiměřené zejména v rámci sporů mezi soukromými subjekty a vzhledem k cíli sledovanému
         zmíněným pravidlem a definovanému vnitrostátním zákonodárcem.

      42      Posouzení takové úpravy promlčení z hlediska zásady proporcionality se však liší, pokud je taková úprava používána analogicky
         za účelem dosažení odlišného cíle; než je ten, který vedl k jejímu přijetí vnitrostátním zákonodárcem, a ve věcech v původním
         řízení konkrétně za účelem dosažení cíle definovaného zákonodárcem Unie.

      43      Z hlediska cíle ochrany finančních zájmů Unie, u něhož podle zákonodárce Unie čtyřletá či dokonce tříletá promlčecí lhůta
         již sama o sobě postačuje k tomu, aby umožnila vnitrostátním orgánům stíhat nesrovnalosti poškozující tyto finanční zájmy,
         které mohou vést k přijetí takového opatření, jako je rozhodnutí o navrácení neoprávněně přiznané výhody, se však jeví, že
         ponechat uvedeným orgánům třicetiletou lhůtu překračuje meze toho, co je nezbytné pro správu postupující s řádnou péčí.

      44      Je na místě uvést, že takový správní orgán váže obecná povinnost řádné péče při ověřování správnosti plateb, které uskutečňuje
         a které zatěžují rozpočet Unie, jelikož členské státy váže povinnost obecné péče podle čl. 4 odst. 3 SEU, ze které vyplývá,
         že tyto státy musí neprodleně přijímat opatření směřující k napravení nesrovnalostí (viz obdobně rozsudek ze dne 13. listopadu
         2001, Francie v. Komise, C‑277/98, Recueil, s. I‑8453, bod 40).

      45      Připustit za takových podmínek, aby měly členské státy možnost stanovit zmíněným správním orgánům lhůtu k jednání v takové
         délce, jakou nabízí úprava třicetileté promlčecí lhůty, by podporovalo zpomalení postupu vnitrostátních orgánů při stíhání
         „nesrovnalostí“ ve smyslu čl. 1 nařízení č. 2988/95 a vystavilo by subjekty dlouhému období právní nejistoty a riziku, že
         po uplynutí takové doby již nebudou schopny předložit důkaz o správnosti dotčených operací.

      46      V každém případě je na místě zdůraznit, že i kdyby se z pohledu vnitrostátních orgánů jevila taková čtyřletá promlčecí lhůta,
         jako je lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95, příliš krátká na to, aby jim umožnila stíhat
         složitější nesrovnalosti, může se vnitrostátní zákonodárce v rámci možnosti stanovené v odst. 3 zmíněného článku vždy rozhodnout
         pro přijetí úpravy stanovící delší promlčecí lhůtu přizpůsobenou tomuto druhu nesrovnalostí.

      47      Vzhledem k výše uvedenému je na místě odpovědět na druhou otázku, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve
         věcech v původním řízení, odporuje zásadě proporcionality, že se v rámci uskutečňování možnosti, která je členským státům
         dána v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, uplatňuje na spory týkající se vrácení neoprávněně přiznaných náhrad třicetiletá
         promlčecí lhůta.

       Ke třetí otázce
      48      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda v případě, že se použití úpravy stanovící třicetiletou promlčecí lhůtu
         může v záležitostech stíhání „nesrovnalostí“ ve smyslu čl. 1 nařízení č. 2988/95 jevit jako nepřiměřené z hlediska cíle ochrany
         finančních zájmů Unie, odporuje zásadě právní jistoty, že vnitrostátní soud může rozhodnout o zkrácení takové třicetileté
         promlčecí lhůty, v tomto případě až na deset let, namísto toho, aby použil úpravu čtyřleté promlčecí lhůty stanovenou v čl. 3
         odst. 1 nařízení č. 2988/95.

      49      Není vyloučeno, že v situaci, kdy vnitrostátní soudy nemají k dispozici žádnou jinou použitelnou úpravu promlčení, tíhnou
         k tomu vykládat úpravu stanovící třicetiletou promlčecí lhůtu v tom smyslu, že uvedenou lhůtu zkrátí, aby vyhověly požadavkům
         práva Unie.

      50      V takové situaci, jako je situace dotčená ve věcech v původním řízení, která spadá do působnosti nařízení č. 2988/95, je však
         třeba konstatovat, že při neexistenci vnitrostátních právních předpisů, které lze legálně použít a které stanoví delší promlčecí
         lhůtu, čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 v každém případě stanoví čtyřletou promlčecí lhůtu a zůstává přímo použitelný v členských
         státech, včetně oblasti vývozních náhrad pro zemědělské produkty (viz rozsudek ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C‑278/02,
         Sb. rozh. s. I‑6171, bod 35).

      51      Za okolností, kdy se použití obecné promlčecí lhůty na spory týkající se vrácení neoprávněně přiznaných náhrad před vstupem
         nařízení č. 2988/95 v platnost jeví jako nepřiměřené z hlediska cíle ochrany finančních zájmů Unie, musí být od takové úpravy
         odhlédnuto a jak vyplývá i z bodu 34 výše uvedeného rozsudku Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, uplatní
         se obecná promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95, jelikož rovněž dopadá na nesrovnalosti,
         k nimž došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost s tím, že se začne počítat od data, kdy k dotčeným nesrovnalostem došlo.

      52      Pokud by v takové situaci mělo být vnitrostátním soudům umožněno v kontextu nařízení č. 2988/95 danou promlčecí lhůtu, kterou
         až do této doby uplatňovaly, zkrátit takovým způsobem, aby její délka odpovídala zásadě proporcionality, i když mají tyto
         soudy k dispozici úpravu promlčení vycházející z práva Unie, která je v jejich právním řádu přímo použitelná, byla by tímto
         porušena zásada, že promlčecí lhůta musí být stanovena předem, aby byla naplněna její funkce zaručit právní jistotu (viz výše
         uvedené rozsudky ACF Chemiefarma v. Komise, bod 19 a Marks & Spencer, bod 39), a že analogické uplatnění promlčecí lhůty musí
         být ve všech případech pro jednotlivce dostatečně předvídatelné (viz obdobně výše uvedený rozsudek Danske Slagterier, bod
         34).

      53      V takové situaci, jak bylo připomenuto v bodě 46 tohoto rozsudku, se však vnitrostátní zákonodárce v rámci možnosti stanovené
         v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 může vždy rozhodnout pro přijetí úpravy stanovící delší promlčecí lhůtu.

      54      Vzhledem k výše uvedenému je na třetí otázku třeba odpovědět, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech
         v původním řízení, je v rozporu se zásadou právní jistoty, že může být „delší“ promlčecí lhůta ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení
         č. 2988/95 stanovena na základě obecné promlčecí lhůty zkrácené rozhodnutím soudu takovým způsobem, aby uplatňování posledně
         uvedené lhůty neodporovalo zásadě proporcionality, jelikož za takových okolností se v každém případě uplatní čtyřletá promlčecí
         lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95.

       K nákladům řízení
      55      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech v původním řízení, není v zásadě v rozporu se zásadou právní
            jistoty, že v kontextu ochrany finančních zájmů Evropské unie definovaných nařízením Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne
            18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství a při použití čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení vnitrostátní
            soudy a orgány členského státu ve sporech týkajících se vrácení neoprávněně získané vývozní náhrady analogicky uplatňují promlčecí
            lhůtu vycházející z obecného vnitrostátního předpisu za podmínky, že takové uplatnění vyplývající ze soudní praxe je dostatečně
            předvídatelné, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
      2)      Za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech v původním řízení, odporuje zásadě proporcionality, že se v rámci
            uskutečňování možnosti, která je členským státům dána v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, uplatňuje na spory týkající se
            vrácení neoprávněně přiznaných náhrad třicetiletá promlčecí lhůta.
      3)      Za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech v původním řízení, je v rozporu se zásadou právní jistoty, že
            může být „delší“ promlčecí lhůta ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 stanovena na základě obecné promlčecí lhůty zkrácené
            rozhodnutím soudu takovým způsobem, aby uplatňování posledně uvedené lhůty neodporovalo zásadě proporcionality, jelikož za
            takových okolností se v každém případě uplatní čtyřletá promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení
            č. 2988/95.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 12. listopadu 1981. # Amministrazione delle finanze dello Stato proti Srl Meridionale Industria Salumi a dalším ; Ditta Italo Orlandi & Figlio a Ditta Vincenzo Divella proti Amministrazione delle finanze dello Stato. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Corte suprema di Cassazione - Itálie. # Spojené věci 212 až 217/80.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 10. září 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Komisi Evropských společenství.#Veřejné zakázky na služby - Nabídkové řízení Společenství - Poskytování počítačových a souvisejících služeb týkajících se informačních systémů Generálního ředitelství pro rybolov - Odmítnutí nabídky uchazeče - Povinnost odůvodnění.#Věc T-465/04.

text:
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 10. září 2008 – Evropaïki Dynamiki v. Komise
      (Věc T-465/04)
      „Veřejné zakázky na služby – Nabídkové řízení Společenství – Poskytování počítačových a souvisejících služeb týkajících se informačních systémů Generálního ředitelství pro rybolov – Odmítnutí nabídky uchazeče – Povinnost odůvodnění“
      1.                     Žaloba na neplatnost – Pravomoc soudu Společenství – Návrhová žádání směřující k uložení příkazu orgánu – Nepřípustnost (Čl.
            230 ES a 233 ES) (viz bod 35)
      2.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Zadání zakázky na základě nabídkového řízení – Posuzovací pravomoc orgánů – Soudní
            přezkum – Omezení (viz bod 45)
      3.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí v rámci zadání veřejné zakázky na služby o odmítnutí nabídky (Čl.
            253 ES; nařízení Rady č. 1605/2002, čl. 100 odst. 2; nařízení Komise č. 2342/2002, článek 149) (viz body 47-50, 54-55, 59,
            76-80)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 15. září 2004, kterým byla odmítnuta nabídka žalobkyně v rámci výzvy k podání nabídek
                  na poskytování počítačových a souvisejících služeb týkajících se informačních systémů Generálního ředitelství pro rybolov,
                  jakož i rozhodnutí Komise o zadání zakázky jinému uchazeči

            Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí Komise o odmítnutí nabídky Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis
                     AE a o zadání zakázky v rámci nabídkového řízení Komise FISH/2004/02 jinému uchazeči se zrušuje.

                  2)

                  	Komise ponese veškeré náklady řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 28. ledna 1986. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Věc 270/83.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 2. prosince 2004. # José Martí Peix SA proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Rybolov - Finanční podpora Společenství - Snížení podpory - Nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 - Články 1 a 3 - Promlčecí doba. # Věc C-226/03 P.

text:
      Věc C-226/03 P
      José Martí Peix SA
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Opravný prostředek – Rybolov – Finanční podpora Společenství – Snížení podpory – Nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 – Články 1 a 3 – Promlčecí doba“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Vlastní finanční zdroje Evropských společenství – Nařízení o ochraně finančních zájmů Společenství – Pokračující nesrovnalost
            – Promlčecí lhůta – Úkon přerušující promlčecí dobu
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 1 odst. 2 a  čl. 3, odst.1, pododst. 2 a 3)
      2.        Opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Odůvodnění rozsudku stižené porušením práva Společenství – Výrok založený
            na jiných právních důvodech – Zamítnutí
      1.        Podle článku 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů Společenství se nesrovnalostí rozumí porušení právního
         předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu.

      Pokud opomenutí, které je příčinou porušení dotčeného ustanovení právního předpisu Společenství, pokračuje, je nesrovnalost
         „pokračující“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce téhož nařízení. Odpovídající promlčecí doba běží ode dne, ke kterému
         nesrovnalost skončila.

      Tato lhůta je přerušena dopisem Komise vztahujícím se zejména k postižení  nesrovnalostí a snížení finanční podpory, který
         byl úkonem, který se týká vyšetřování ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce.

      (viz body 16–18, 30)
      2.        Pokud odůvodnění rozsudku Soudu vykazuje porušení práva Společenství, ale výrok se jeví jako opodstatněný z jiných právních
         důvodů, opravný prostředek musí být zamítnut.

      (viz bod 29)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      2. prosince 2004(*)

      „Opravný prostředek – Rybolov – Finanční podpora Společenství – Snížení podpory – Nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 – Články 1 a 3 – Promlčecí doba“
      Ve věci C-226/03 P,
      jejímž předmětem je opravný prostředek podle článku 56 Statutu Soudního dvora podaný dne 22. května 2003,
      José Martí Peix SA, se sídlem v Huelva (Španělsko), zastoupená J.‑R. García‑Gallardem Gil‑Fournierem a D. Domínguezem Pérezem, avocats,

      účastník řízení podávající opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalším účastníkem řízení je:
      Komise Evropských společenství,  zastoupená S. Pardo Quintillán, jako zmocněnkyní, a J. Guerrou Fernándezem, avocat, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu,  J.-P. Puissochet a N. Colneric (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Múgica Azarmendi, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. června 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená účastníky řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. září 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Ve svém opravném prostředku společnost José Martí Peix SA (dále jen „navrhovatelka“) navrhuje zrušení rozsudku Soudu prvního
         stupně Evropských společenství ze dne 13. března 2003, José Martí Peix v. Komise (T‑125/01, Recueil, s. II‑865, dále jen „napadený
         rozsudek“), kterým Soud zamítl její žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 19. března 2001 ohledně snížení podpory
         poskytnuté žalobkyni v roce 1991 pro projekt založení španělsko‑angolské společnosti se smíšenou účastí v oblasti rybolovu
         a kterým se žalobkyni ukládá vrátit Komisi částku 639 520 EUR (dále jen „napadené rozhodnutí“).

       Právní rámec
      2        Článek 44 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 4028/86 ze dne 18. prosince 1986 o opatřeních Společenství pro zlepšení a přizpůsobení
         struktur odvětví rybolovu a akvakultury (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 376, s. 7) stanoví:

      „Po celou dobu intervence Společenství předává orgán nebo organizace určená k tomuto účelu dotčeným členským státem Komisi
         na její žádost jakýkoliv doklad nebo dokument prokazující, že finanční nebo jiné podmínky uložené pro každý projekt jsou splněny.
         Komise může podle řízení stanoveného v článku 47 rozhodnout o přerušení, snížení nebo odnětí podpory:

      –        pokud projekt nebyl realizován tak, jak bylo stanoveno, nebo
      –        pokud nebyly splněny některé stanovené podmínky nebo
      –        pokud příjemce podpory v rozporu s informacemi obsaženými ve své žádosti a převzatými do rozhodnutí o udělení finanční podpory
         nezačne ve lhůtě jednoho roku od oznámení tohoto rozhodnutí realizovat práce nebo pokud neposkytl před uplynutím této lhůty
         dostatečné záruky, že projekt bude realizován, nebo

      –        pokud příjemce podpory neukončí práce ve lhůtě dvou let od jejich zahájení, s výjimkou případu vyšší moci.
      Rozhodnutí je oznámeno dotčenému členskému státu a příjemci podpory.
      Komise zajistí navrácení částek, jejichž poskytnutí nebylo nebo není odůvodněno.“ (neoficiální překlad)
      3        Články 1 a 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství
         (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340) stanoví:

      „Článek 1
      1. Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol
         a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.

      2. ,Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského
         subjektu, v důsledku kterého je nebo mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované,
         a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného
         výdaje.

      […]
      Článek 3
      1. Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové
         předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.

      V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. V případě
         víceletých programů běží promlčecí doba v každém případě až do definitivního ukončení programu.

      Promlčecí doba pro stíhání se přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování nebo
         řízení o nesrovnalosti. Promlčecí doba začíná znovu běžet od provedení každého úkonu způsobujícího přerušení.

      Promlčení však nastane nejpozději ke dni, v němž uplynula lhůta rovnající se dvojnásobku promlčecí doby, aniž příslušný orgán
         uložil sankci, s výjimkou případů, kdy bylo řízení podle čl. 6 odst. 1 pozastaveno.

      […]“
       Skutkový základ sporu
      4        Skutkový základ sporu před Soudem prvního stupně je vyložen v bodech 11 až 34 napadeného rozsudku následujícím způsobem:

      „11      V říjnu 1991 [žalobkyně] prostřednictvím španělských orgánů předložila Komisi v rámci projektu založení španělsko-angolské
         společnosti se smíšenou účastí v oblasti rybolovu žádost o finanční podporu Společenství založenou na nařízení č. 4028/86.
         Tento projekt předvídal převod tří lodí, Pondal, Periloja a Sonia Rosal, za účelem činnosti rybolovu na společnost se smíšenou
         účastí založenou žalobkyní, portugalskou společností Iberpesca‑Sociedades de Pesca Ltda a angolským společníkem Empromar N’Gunza.“

      12      Rozhodnutím ze dne 16. prosince 1991 (dále jen ‚rozhodnutí o udělení podpory‘) Komise projektu uvedenému v předchozím bodě
         (projekt SM/ESP/17/91, dále jen ‚projekt‘) udělila podporu Společenství v maximální výši 1 349 550 ecu. Toto rozhodnutí stanovilo,
         že Španělské království doplní podporu Společenství podporou 269 910 ecu.

      13      V listopadu 1992 byla založena a zaregistrována v Luandě, Angole, společnost se smíšenou účastí nazvaná Ibermar Empresa de
         Pesca Ltda. V prosinci 1992 byly uvedené tři lodě společnosti se smíšenou účastí zaregistrovány v přístavu Luanda.

      14      Rozhodnutím ze dne 12. května 1993 Komise na žádost žalobkyně přijala rozhodnutí pozměňující rozhodnutí o udělení podpory.
         Změna spočívala v tom, že, co se týče společníka z nečlenské země Společenství, byla Empromar N’Gunza nahrazena společností
         Marang, Pesca a Industrias de Pesca Ltda.

      15      Dne 18. května 1993 Komise obdržela prostřednictvím španělských orgánů žádost o vyplacení první části podpory s datem 10.
         května 1993. Tuto žádost doprovázela série dokumentů a osvědčení týkajících se založení společnosti se smíšenou účastí, zaregistrování
         lodí v přístavu Luanda, jejich vyškrtnutí z registru Společenství a obdržení vyžadovaných povolení k rybolovu.

      16      Dne 24. června 1993 Komise vyplatila 80 % podpory.
      17      Dne 20. května 1994 žalobkyně podala španělským orgánům žádost o vyplacení zbývající části podpory. Tuto žádost doprovázela
         první pravidelná zpráva pokrývající období činnosti mezi 20. dubnem 1993 a 20. dubnem 1994. V této zprávě bylo uvedeno zejména
         následující:

      ‚Naše dlouhodobé cíle musely být změněny z důvodu ztroskotání lodi Pondal dne 20. července 1993. Okamžitě jsme požádali orgány
         odpovědné za rybolov v Angole o její nahrazení jinou lodí naší flotily, ale v době, kdy je psána tato zpráva, jsme dosud neobdrželi
         povolení přistoupit k tomuto nahrazení.‘

      18      Komise obdržela žádost uvedenou v předchozím bodě dne 7. září 1994 a přistoupila k vyplacení zbývající části podpory dne 14.
         září 1994.

      19      Dne 6. listopadu 1995 Komise obdržela druhou pravidelnou zprávu ze dne 19. června 1995 pokrývající období činnosti mezi 20. květnem
         1994 a 20. květnem 1995. Tato zpráva uváděla ztroskotání lodi Pondal dne 20. července 1993 a potíže, se kterými se setkala
         při nahrazení této lodi z důvodu zdrženlivosti angolských orgánů.

      20      Vzhledem k tomu, že Komise neobdržela třetí pravidelnou zprávu o činnosti, požádala dopisem ze dne 20. prosince 1996 o vysvětlení
         této záležitosti španělské orgány, které jí odpověděly dopisem ze dne 22. ledna 1997, že tato zpráva se právě vypracovává.

      21      Španělské orgány obdržely dne 20. února 1997 dopis žalobkyně ze dne 31. ledna 1997, ve kterém bylo poukazováno na potíže při
         řízení společnosti se smíšenou účastí spojené s požadavky angolského společníka, a z důvodu těchto potíží žádáno o změnu nečlenské
         země Společenství pro lodě Periloja a Sonia Rosal. Žalobkyně v tomto dopise oznámila převedení těchto dvou lodí na společnost
         se smíšenou účastí Peix Camerún SARL a žádala o povolení dodat třetí pravidelnou zprávu o činnosti v souvislosti s výše uvedenou
         společností.

      22      Španělské orgány předaly dopisem ze dne 4. února 1997, doručeným Komisi dne 5. března 1997, žádosti žalobkyně s příslušnými
         dokumenty, přičemž prohlásily, že jsou těmto žádostem příznivě nakloněny.

      23      Komise dne 4. dubna 1997 španělským orgánům odpověděla, že třetí pravidelná zpráva o činnosti měla být předložena v září 1996,
         a že v důsledku toho měla být zpráva předložena jako pokračování předchozích zpráv, a nikoli v nové perspektivě navrhované
         žalobkyní.

      24      Dopisem ze dne 18. června 1997 Komise požádala španělské orgány, aby třetí pravidelnou zprávu o činnosti předložila co nejdříve.
      25      Třetí pravidelná zpráva o činnosti pokrývající období mezi 20. květnem 1995 a 20. květnem 1996 byla Komisi doručena v září
         1997. Popisuje chování angolského společníka zabraňující pokračovat v běžné činnosti rybolovu. Bylo uvedeno, že k poslednímu
         vyložení ryb pocházejících z Angoly došlo v březnu 1995 a že s ohledem na potíže spojené s výše uvedeným chováním se společníci
         ze zemí Společenství rozhodli prodat své podíly ve společnosti se smíšenou účastí angolskému společníkovi a odkoupit lodě,
         které měly sloužit tomuto projektu. Zpráva uváděla, že poté, co byly lodě odkoupeny, byly převedeny žalobkyní do přístavu
         Nigérie, kde byly opravovány až do roku 1996.

      26      Dopisem ze dne 6. března 1998 žalobkyně poskytla španělským orgánům jako odpověď na jejich žádost ze dne 26. února 1998 vysvětlení
         ohledně realizace projektu. V tomto dopise bylo uvedeno, že lodě společnosti se smíšenou účastí opustily angolské vody v průběhu
         prvního čtvrtletí roku 1995. Z dokumentů přiložených k tomuto dopisu vyplývalo, že převod podílů rejdařů Společenství ve společnosti
         se smíšenou účastí na angolského společníka je datován k 3. únoru 1995.

      27      Dopisem ze dne 26. června 1998 Komise žádala španělské orgány o informace týkající se stavu projektu. Tyto orgány jako odpověď
         Komisi zaslaly dne 2. července 1998 dopis žalobkyně ze dne 6. března 1998.

      Postup před zahájením soudního řízení
      28      V dopise ze dne 26. července 1999 zaslaném žalobkyni a španělským orgánům p. Cavaco, generální ředitel generálního ředitelství
         Komise pro rybolov (GŘ XIV), oznámil, že v souladu s čl. 44 odst. 1 nařízení č. 4028/86 Komise rozhodla snížit podporu původně
         udělenou projektu z toho důvodu, že v rozporu s požadavky stanovenými tímto nařízením a nařízením č. 1956/91 společnost se
         smíšenou účastí nevyužívala po dobu tří let zdroje rybolovu nečlenské země Společenství, která byla uvedena v rozhodnutí o udělení
         podpory. Co se týče lodi Pondal, tento dopis uváděl, že z dokumentů, které Komise obdržela, bylo možno usoudit, že tato loď
         vykonávala činnost od 20. dubna do 20. července 1993, dne ztroskotání, tedy po dobu tří měsíců, což odůvodňuje snížení podpory
         o 160 417 ecu. Bylo však doplněno, že výpočet Komise je podroben předložení důkazů, že výše uvedené ztroskotání je případem
         vyšší moci. Co se týče lodí Periloja a Sonia Rosal, bylo uvedeno, že z informací, které má Komise k dispozici, vyplývá, že
         tyto dvě lodě vykonávaly činnost v angolských vodách na účet společnosti se smíšenou účastí mezi 20. dubnem 1993 a 20. dubnem
         1994 a mezi 20. květnem 1994 a 3. únorem 1995, dnem prodeje podílu žalobkyně v této společnosti, tedy celkově během období
         21 měsíců, což odůvodňuje snížení podpory o 114 520 ecu. Celkové snížení požadované Komisí bylo tedy ve výši 274 937 ecu,
         což byla částka, ohledně které Komise zamýšlela požadovat vrácení ze strany žalobkyně vzhledem k tomu, že ta již obdržela
         celkovou částku podpory. Dopis uváděl, že v případě absence formálního souhlasu žalobkyně s navrhovaným řešením do 30 dnů
         bude Komise pokračovat v řízení o snížení podpory.

      29      Dne 5. října 1999 žalobkyně zaslala Komisi svůj komentář k jejímu dopisu ze dne 26. července 1999. Poskytla v podstatě údaje,
         které měly prokázat, že ztroskotání lodě Pondal byl případ vyšší moci, a uvedla, že měla v úmyslu tuto loď nahradit jinou
         lodí své flotily, ale že to nebylo možné z důvodu postoje angolských orgánů. Co se týče lodí Periloja a Sonia Rosal, vysvětlila,
         že potíže vyvolané angolským společníkem ji přinutily převést činnost těchto lodí do kamerunských vod. Upřesnila, že tato
         změna byla španělským orgánům oznámena v lednu 1997. Zdůraznila, že formality vyžadované pro založení a výkon činnosti společnosti
         se smíšenou účastí byly splněny a že činnosti této společnosti byly zaměřeny na přednostní zásobení trhu Společenství.

      30      Dne 9. listopadu 1999 se konala schůze Komise s žalobkyní.
      31      Po této schůzi žalobkyně Komisi dne 18. února 2000 zaslala vyjádření, ve kterém se dovolala promlčení skutečností odhalených
         Komisí a tvrdila existenci porušení zásady náležité péče a řádného úředního postupu.

      32      Dopisem ze dne 25. května 2000 zaslaným žalobkyni a španělským orgánům p. Smidt, generální ředitel GŘ Komise pro rybolov,
         vyložil, že po shlédnutí dokumentů předložených žalobkyní dne 5. října 1999 vyšlo najevo, že ke ztroskotání lodi Pondal došlo
         dne 13. ledna 1993, a nikoliv dne 20. července 1993, jak to žalobkyně až doposud uváděla Komisi, a že za těchto podmínek nepřítomnost
         zmínky o tomto ztroskotání v žádosti o zaplacení první části podpory předložené žalobkyní v květnu 1993 a uvedení 20. července
         1993 jako data tohoto ztroskotání v první a druhé pravidelné zprávě o činnosti společnosti se smíšenou účastí je nesrovnalostí,
         která odůvodňuje odnětí té části podpory, která se týkala dotčené lodi. Vzhledem k tomu, že tato část podpory odpovídala 525 000
         ecu, a vzhledem k tomu, že Komise potvrdila své stanovisko vyjádřené dne 26. července 1999 v tom, co se týče druhých dvou
         lodí společnosti se smíšenou účastí, bylo v tomto dopise stanoveno, že celková částka snížení podpory bude 639 520 ecu. Dopis
         vyjadřoval rovněž námitky Komise vzhledem k tvrzením žalobkyně ohledně promlčení opatření vedoucích ke stanovenému snížení
         a navrácení podpory. Uváděl, že v případě, že žalobkyně neoznámí souhlas s navrhovaným řešením nebo skutečnosti odůvodňující
         změnu postoje Komise do 30 dnů, bude Komise pokračovat v řízení o snížení a zpětném vymáhání podpory.

      33      Dne 10. července 2000 žalobkyně Komisi zaslala připomínky k jejímu dopisu ze dne 25. května 2000. V podstatě, co se týče lodi
         Pondal, uváděla, že ztroskotala dne 13. ledna 1993, avšak k jejímu vyškrtnutí z angolského rejstříku došlo až dne 20. července
         1993, což vysvětluje nepřítomnost zmínky o ztroskotání v žádosti o zaplacení první části podpory a odkazu na toto datum v první
         pravidelné zprávě o činnosti. Co se týče druhých dvou lodí, uplatňovala, že je prokázáno, že oznámila změnu nečlenské země
         Společenství španělským orgánům v lednu 1997. Rovněž tvrdila, že v této věci jednala v dobré víře.

      34      Dne 19. března 2001 Komise přijala rozhodnutí snižující podporu udělenou projektu na 710 030 eur a nařídila žalobkyni, aby
         jí vrátila částku 639 520 eur […].“

       Napadený rozsudek
      5        Navrhovatelka dne 8. června 2001 podala v kanceláři Soudu proti Komisi žalobu na zrušení napadeného rozhodnutí podle článku
         230 ES.

      6        Napadeným rozsudkem Soud žalobu zamítl jako neopodstatněnou.

      7        Soud v bodech 81 až 95 napadeného rozsudku zkoumal žalobní důvod žalobkyně založený na čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 a
         vycházející z promlčení skutečností:

      „81      Co se v první řadě týče skutkových okolností ztroskotání lodi Pondal, je třeba připomenout, že nesrovnalost správně konstatovaná
         v napadeném rozhodnutí spočívá ve skutečnosti, že žalobkyně nejdříve zatajila toto ztroskotání a poté sdělila jeho chybné
         datum. Na chování vytýkané žalobkyni v souvislosti se ztroskotáním lodi Pondal musí být pohlíženo jako na pokračující nesrovnalost
         ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95 v tom, že mělo tentýž předmět, tedy nesplnění oznamovací povinnosti
         a povinnosti loajality, co se týče tohoto ztroskotání, žalobkyní. Je tedy namístě v souladu s tímto ustanovením shledat, že
         co se týče nesrovnalosti týkající se lodi Pondal, promlčecí doba začala běžet ‚ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila‘.

      82      V tomto ohledu, i když žalobkyně sice v první pravidelné zprávě o činnosti společnosti se smíšenou účastí zaslané španělským
         orgánům dne 20. května 1994 oznámila, že došlo ke ztroskotání lodi Pondal, bylo to však, jak připustila při jednání, až v písemném
         podání ze dne 5. října 1999 obsahujícím její vyjádření k dopisu Komise ze dne 26. července 1999,  kdy poprvé Komisi oznámila
         přesné datum tohoto ztroskotání, tedy dne 13. ledna 1993, a nikoliv dne 20. července 1993, jak až doposud uváděla. Za těchto
         podmínek je na místě shledat, že nesrovnalost spojená s nesplněním oznamovací povinnosti a povinnosti loajality ohledně ztroskotání
         lodi Pondal žalobkyní skončila dne 5. října 1999. Žalobkyně za těchto podmínek nemůže namítat promlčení skutečností konstatovaných
         v napadeném rozhodnutí v souvislosti s touto lodí.

      […]
      91      […] [S]kutečnosti, které jsou žalobkyni vytýkány ohledně lodí Periloja a Sonia Rosal, musí být považovány za pokračující nesrovnalost
         ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95, neboť trvaly až do 20. května 1996, tedy dne, který dle třetí
         pravidelné zprávy o činnosti společnosti se smíšenou účastí odpovídá konci tříletého období povinné činnosti této společnosti
         a ke kterému nesrovnalost nabyla definitivně podoby uvedené v napadeném rozhodnutí, tedy nepřítomnosti činnosti dvou výše
         uvedených lodí v angolských vodách po dobu patnácti ze 36 měsíců výše uvedeného období. Za těchto podmínek musí být ohledně
         čtyřleté promlčecí doby v souladu s tímtéž ustanovením nařízení č. 2988/95 shledáno, že běžela ‚ode dne, ke kterému nesrovnalost
         skončila‘, v tomto případě tedy od 20. května 1996.

      92      Podle čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95 se promlčecí doba přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným
         dané osobě, který se týká vyšetřování nebo řízení o nesrovnalosti.

      93      Komise v tomto případě zaslala žalobkyni dne 26. července 1999 dopis, ve kterém ji informuje o zahájení řízení o snížení podpory
         spojené s dotčenými nesrovnalostmi, zejména činností lodí Periloja a Sonia Rosal. Vyplývá z čl. 44 odst. 1 nařízení č. 4028/86
         […], že Komise byla příslušným orgánem ve smyslu ustanovení uvedeném v předchozím bodě pro snížení podpory udělené na základě
         tohoto nařízení. Ohledně dopisu ze dne 26. července 1999 je nutno mít za to, stejně jako to uvádí sama žalobkyně […], že se
         týká vyšetřování výše uvedených nesrovnalostí. Za těchto podmínek musí být na dopis pohlíženo jako na úkon, kterým se přerušuje
         promlčecí doba ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95.

      94      V důsledku toho, i kdybychom se na základě doslovného výkladu čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2988/95 domnívali,
         že čtyřletá promlčecí doba stanovená tímto ustanovením běží, pokud jde o pokračující nesrovnalost, ode dne, ke kterému nesrovnalost
         skončila, i kdyby se příslušný orgán o ní dozvěděl, jako je tomu v tomto případě, až později, je na místě určit, že zaslání
         dopisu ze dne 26. července 1999, ke kterému došlo před uplynutím čtyřleté promlčecí doby, která počala běžet dne 20. května 1996,
         přerušilo tuto promlčecí dobu, a v důsledku toho začala od 26. července 1999 běžet nová čtyřletá promlčecí doba. Z toho vyplývá,
         že v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí nebyly skutečnosti zakládající nesrovnalost týkající se lodí Periloja a Sonia
         Rosal promlčeny.

      95      Vzhledem k předchozím úvahám je na místě zamítnout žalobní důvod vycházející z promlčení.“
       Návrhy účastníků řízení a důvod zrušení
      8        Navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        prohlásil tento opravný prostředek za přípustný;
      –        zrušil napadený rozsudek;
      –        uložil Komisi náhradu veškerých nákladů řízení jak před Soudním dvorem, tak před Soudem.
      9        Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zčásti odmítl opravný prostředek jako zjevně nepřípustný nebo jej, podpůrně, zamítl jako neopodstatněný;
      –        zamítl opravný prostředek ve zbývající části jako neopodstatněný;
      –        podpůrně, jestliže důvod opravného prostředku, jehož se dovolává navrhovatelka, bude přijat, shledal opodstatněnými tvrzení
         uvedená v páté části písemného odůvodnění Komise [článek 3 nařízení č. 2988/95 nemůže být použit na nesrovnalosti v tomto
         případě] a zamítl žalobu na zrušení jako neopodstatněnou,

      –        uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení v prvním a druhém stupni.
      10      Navrhovatelka na podporu svého opravného prostředku uvádí jediný důvod opravného prostředku vycházející z chybného výkladu
         pojmu „pokračující nesrovnalost“ uvedeného v čl. 3 odst. 1 druhém pododstavci nařízení č. 2988/95.

       K opravnému prostředku
      11      Navrhovatelka před Soudem uvedla, že napadené rozhodnutí musí být zrušeno, neboť v okamžiku jeho přijetí byly skutečnosti,
         kterými bylo odůvodněno snížení podpory, promlčeny.

      12      Svým opravným prostředkem Soudu vytýká, že v bodech 81 a 91 napadeného rozsudku tento žalobní důvod zamítl, když uvedl, že
         chování, které jí je vytýkáno, musí být považováno za pokračující nesrovnalost ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce
         nařízení č. 2988/95.

      13      Tento jediný důvod opravného prostředku se dělí na dvě části, přičemž první se týká situace lodi Pondal a druhá lodí Sonia
         Rosal a Periloja.

      14      Je třeba nejdříve přezkoumat druhou část.

       K druhé části jediného důvodu opravného prostředku: lodě Sonia Rosal a Periloja
      15      V rámci druhé části jediného důvodu opravného prostředku navrhovatelky uplatňuje, že nesrovnalost vzniklá odplutím lodí Sonia
         Rosal a Periloja z Angoly není pokračující ve smyslu pojmu „pokračující nesrovnalosti“ uvedeného v čl. 3 odst. 1 druhém pododstavci
         nařízení č. 2988/95, ale jednorázová, a že okamžik, od kterého začala běžet promlčecí doba, je únor 1995, doba, ve které tyto
         lodě opustily angolské vody.

      16      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95 se nesrovnalostí rozumí porušení právního
         předpisu Společenství vyplývající „z jednání nebo opomenutí“ hospodářského subjektu.

      17      Pokud opomenutí, které je příčinou porušení dotčeného právního předpisu Společenství, pokračuje, je nesrovnalost „pokračující“
         ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95.

      18      Soud správně v bodě 91 napadeného rozsudku jednak rozhodl, že na skutečnosti vytýkané, co se týče lodí Periloja a Sonia Rosal,
         musí být pohlíženo jako na pokračující nesrovnalost ve smyslu tohoto ustanovení, a jednak, že čtyřletá promlčecí doba začala
         běžet „ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila“, v tomto případě tedy dne 20. května 1996.

      19      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v části B přílohy I nařízení Komise (EHS) č. 1956/91 ze dne 21. června 1991, kterým
         se provádí nařízení č. 4028/86 (Úř. věst. L 181, s. 1), jsou žadatelé o finanční podporu Společenství upozorněni na skutečnost,
         že udělení takové podpory podléhá zejména skutečnosti, že společnost se smíšenou účastí je určena pro využití zdrojů rybolovu,
         které se nacházejí ve vodách dotčené nečlenské země Společenství.

      20      Vyplývá z napadeného rozsudku, že navrhovatelka se zavázala dle požadavku stanoveného rozhodnutím o udělení podpory ve spojení
         s použitelnými předpisy, že bude využívat zdroje angolských vod s loděmi Periloja a Sonia Rosal po dobu tří let, tedy až do
         20. května 1996.

      21      Navrhovatelka tedy nemůže tvrdit, že k nesrovnalosti došlo až v únoru 1995. I když totiž nesrovnalost začala v této době,
         když předmětné lodě opustily Angolu, pokračovala až do konce tohoto tříletého období.

      22      Z předchozích úvah vyplývá, že druhá část jediného důvodu opravného prostředku musí být zamítnuta.

       K první části jediného důvodu opravného prostředku: loď Pondal
      23      V rámci první části navrhovatelka uvádí dva body.

      24      Tvrdí zaprvé, že informace, která je důvodem odnětí finanční podpory, byla získána po neplatném vyšetřování, které bylo zahájeno
         více než čtyři roky poté, kdy došlo k nesrovnalosti, tedy ke ztroskotání, a zadruhé, že promlčecí doba týkající se sdělení
         chybné informace uplynula.

       Ke druhému bodu
      25      Ve druhém bodu, kterým je třeba se zabývat nejdříve, navrhovatelka uplatňuje, že sdělení chybné informace mělo být považováno
         za jediné porušení, ke kterému došlo ke dni, kdy bylo sděleno. Dnem počátku běhu promlčecí doby tedy není den, kdy Komise
         chybu objevila.

      26      Toto výše uvedené tvrzení je správné. Napadené rozhodnutí bylo totiž přijato na základě čl. 44 odst. 1 nařízení č. 4028/86.
         Jak vyplývá z napadeného rozhodnutí vykládaného ve spojení s dopisem ze dne 26. července 1999, na který se odvolává, snížila
         Komise podporu původně udělenou projektu navrhovatelky z důvodu, že navrhovatelka nerespektovala podmínky uvedené v rozhodnutí
         o udělení podpory a použitelné předpisy Společenství tím, že po dobu tří let nevyužívala zdroje rybolovu Angoly. Komise uvedla
         v tomto rozhodnutí pouze podpůrně, že skutečnost, že navrhovatelka nesdělila při podání žádosti o vyplacení první části podpory,
         tedy dne 10. května 1993, že loď Pondal ztroskotala dne 13. ledna 1993, byla závažným porušením.

      27      Stejně jako v případě lodí Sonia Rosal a Periloja pokračovala nesrovnalost týkající se třetí lodi, která byla součástí projektu,
         až do konce tříletého období, tedy až do 20. května 1996, dne, který je tedy dnem počátku běhu promlčecí doby.

      28      Z toho vyplývá, že Soud se dopustil chybného právního posouzení tím, že v bodech 81 a 82 napadeného rozsudku shledal, že co
         se týče lodi Pondal, promlčecí doba začala běžet ode dne 5. října 1999.

      29      Nicméně, i když odůvodnění rozsudku Soudu vykazuje porušení práva Společenství, ale výrok se jeví jako opodstatněný z jiných
         právních důvodů, opravný prostředek musí být zamítnut (rozsudek ze dne 9. června 1992, Lestelle v. Komise, C-30/91 P, Receuil,
         s. I-3755, bod 28; rozsudek ze dne 13. července 2000, Salzgitter v. Komise, C-210/98 P, Recueil, s. I-5843, bod 58, a rozsudek
         ze dne 10. prosince 2002, Komise v. Camar a Tico, C-312/00P, Recueil, s. I-11355, bod 57).

      30      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že dopis Komise ze dne 26. července 1999 byl úkonem, který se týká vyšetřování, jak to
         připouští navrhovatelka v bodě 47 svého opravného prostředku. Tento dopis se týkal zejména postižení  nesrovnalostí a snížení
         podpory v závislosti na podrobnostech ztroskotání lodi Pondal. Přerušil promlčecí dobu, důsledkem čehož bylo, že stíhání nebylo
         promlčeno.

      31      Není možno tvrdit, jak to činí navrhovatelka, že nesrovnalostí je chybná informace, a že v důsledku toho je dnem počátku běhu
         promlčecí doby 20. květen 1994, den, ke kterému navrhovatelka španělským orgánům oznámila ztroskotání lodi Pondal. Jak vyplývá
         z bodu 26 projednávaného rozsudku, tato informace není relevantní pro to, aby byla nesrovnalostí odůvodňující napadené rozhodnutí.

      32      Není také možno spokojit se s tím, že skutečnosti uvedené příjemcem podpory jsou existující a kontrolovatelné. I  za předpokladu,
         že by Komise porušila svoji povinnost náležité péče, nevyplývalo by z toho, že promlčecí doba začala běžet přede dnem, kdy
         povinnost navrhovatelky využívat zdroje rybolovu Angoly skončila.

      33      Druhý bod tedy nemůže být přijat.

       K prvnímu bodu
      34      Co se týče prvního bodu, stačí konstatovat, že je postaven na chybném předpokladu. Jak totiž bylo řečeno v bodě 26 projednávaného
         rozsudku, relevantní nesrovnalostí je skutečnost, že navrhovatelka nevyužívala zdroje rybolovu Angoly po dobu tří let s lodí
         Pondal nebo náhradní lodí, a není jí ztroskotání této lodi, i když k němu došlo před zahájením projektu.

      35      Za těchto okolností není na místě rozhodnout o přípustnosti tohoto bodu zpochybňované Komisí.

      36      V důsledku toho musí být první část jediného důvodu opravného prostředku zamítnuta.

      37      Ze všech předchozích úvah vyplývá, že opravný prostředek musí být zamítnut.

       K nákladům řízení
      38      Článek 122 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že není-li opravný prostředek opodstatněný, rozhoduje Soudní dvůr i o nákladech
         řízení. Podle čl. 69 odst. 2 téhož jednacího řádu, který se použije na řízení o opravném prostředku podle jeho článku 118,
         bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný,
         náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a José
         Martí Peix SA byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Opravný prostředek se zamítá.
      2)      José Martí Peix SA se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 31. května 1979. # Frederick H. Newth proti Komisi Evropských společenství. # Věc 156/78.