title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 17. února 2011. # Formula One Licensing BV proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství F1-LIVE - Starší obrazová ochranná známka Společenství, starší národní slovní ochranné známky a starší mezinárodní slovní ochranná známka F1 a F1 Formula 1 - Zamítnutí námitek odvolacím senátem - Relativní důvody pro zamítnutí - Článek 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-10/09.

text:
      Věc T-10/09
      Formula One Licensing BV
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství F1-LIVE – Starší obrazová ochranná známka Společenství, starší národní slovní ochranné známky a starší mezinárodní slovní ochranná
         známka F1 a F1 Formula 1 – Zamítnutí námitek odvolacím senátem – Relativní důvody pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 207/2009]“

      Shrnutí rozsudku
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      Pro průměrného spotřebitele Evropské unie neexistuje nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o
         ochranné známce Společenství mezi obrazovým označením F1-LIVE, jehož zápis jako ochranné známky Společenství je požadován
         pro „časopisy, brožury, knihy; všechny tyto výrobky se týkají oblasti formule 1“, „komunikaci a šíření knih, časopisů a novin
         pomocí počítačových terminálů; všechny tyto služby se týkají oblasti formule 1“ a „elektronickou publikaci knih, časopisů
         a periodik, informace v oblasti zábavy; organizaci soutěží na internetu; rezervaci míst na představení; on-line hry; všechny
         tyto služby se týkají oblasti formule 1“, spadající do tříd 16, 38 a 41 ve smyslu Niceské dohody, na straně jedné, a slovními
         ochrannými známkami F1 zapsanými dříve v Německu pro služby spadající do třídy 41, ve Spojeném království pro výrobky a služby
         spadající do tříd 16 a 38 a jakožto mezinárodní ochranná známka s účinky v Dánsku, Německu, Španělsku, Francii, Itálii a Maďarsku
         pro výrobky a služby spadající do tříd 16, 38 a 41, jakož i obrazovou ochrannou známkou Společenství F1 Formula 1 zapsanou
         dříve pro výrobky a služby spadající do totožných tříd, na straně druhé.

      Relevantní veřejnost bude vnímat kombinaci písmene „f“ a číslice „1“ jako zkratku výrazu formule 1, která obecně označuje
         kategorii závodních automobilů a v širším smyslu závodů takových automobilů. Mimoto relevantní veřejnost může vnímat logo
         „f 1“ v obrazové ochranné známce Společenství F1 Formula 1 jako ochrannou známku užívanou majitelem starších ochranných známek
         ve vztahu k jeho komerčním činnostem v oblasti závodů automobilů formule 1. Relevantní veřejnost tak nevnímá prvek „f 1“ v přihlášené
         ochranné známce jako rozlišující prvek, ale jako prvek použitý pro účely popisu. Prvek „f 1“ napsaný běžným písmem má tedy
         ve vztahu k výrobkům a službám, na které se vztahuje, pouze nízkou rozlišovací způsobilost a případné dobré jméno obrazové
         ochranné známky Společenství užívané v Unii je v zásadě spojené se samotným logotypem.

      Pokud jde konkrétněji o slovní ochranné známky F1, spotřebitelé si nebudou spojovat prvek „f 1“ obsažený v přihlášené ochranné
         známce s majitelem starších ochranných známek z důvodu, že jediné označení, které si zvykli spojovat s uvedeným majitelem,
         je logotyp ochranné známky F 1 Formula 1, a nikoliv logotyp napsaný standardním druhem písma. Spotřebitelé budou považovat
         označení F 1 napsané běžným druhem písma za zkratku „formule 1“, tj. popisné označení.

      Co se týče obrazové ochranné známky F1 Formula 1, vzhledem k neexistenci vzhledové podobnosti a skutečnosti, že podobnost
         po fonetické a pojmové stránce je pouze omezená, nebude relevantní veřejnost zaměňovat přihlášenou ochrannou známku s touto
         ochrannou známkou. V tomto ohledu je třeba uvést, že druhový význam, který přisuzuje označení F 1 veřejnost, zaručuje, že
         tato veřejnost bude chápat, že přihlášená ochranná známka se týká formule 1, ale z důvodu zcela odlišného uspořádání si nevytvoří
         souvislost s činnostmi žalobce.

      (viz body 27, 38, 49–50, 57, 61)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      17. února 2011(*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství F1-LIVE – Starší obrazová ochranná známka Společenství, starší národní slovní ochranné známky a starší mezinárodní slovní ochranná
         známka F1 a F1 Formula 1 – Zamítnutí námitek odvolacím senátem – Relativní důvody pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 207/2009]“

      Ve věci T‑10/09,
      Formula One Licensing BV, se sídlem v Rotterdamu (Nizozemsko), zastoupená B. Klingbergem a K. Sandbergem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému A. Folliard-Monguiralem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      přičemž vedlejší účastnicí řízení před Tribunálem, které byla povolena záměna se společností Racing-Live SAS, která byla další
         účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, je

      Global Sports Media Ltd, se sídlem v Hamiltonu (Bermudy), původně zastoupená T. de Haanem a J.-J. Evrardem, poté T. de Haanem, advokátem,

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 16. října 2008 (věc R 7/2008‑1) týkajícímu
         se námitkového řízení mezi společnostmi Racing-Live SAS a Formula One Licensing BV,

      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení M. E. Martins Ribeiro, předsedkyně, S. Papasavvas a N. Wahl (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 14. ledna 2009,
      s přihlédnutím k vyjádření OHIM k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 30. března 2009,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejší účastnice došlému kanceláři Tribunálu dne 10. dubna 2009,
      po jednání konaném dne 10. června 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 13. dubna 2004 podala společnost Racing-Live SAS u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
         přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství
         (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009
         ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

      2        Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je následující obrazové označení:

      3        Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 16, 38 a 41 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků
         a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají pro každou z těchto tříd následujícímu
         popisu:

      –        třída 16: „časopisy, brožury, knihy; všechny tyto výrobky se týkají oblasti formule 1“;
      –        třída 38: „komunikace a šíření knih, časopisů a novin pomocí počítačových terminálů; všechny tyto služby se týkají oblasti
         formule 1“;

      –        třída 41: „elektronická publikace knih, časopisů a periodik, informace v oblasti zábavy; organizace soutěží na internetu;
         rezervace míst na představení; on-line hry; všechny tyto služby se týkají oblasti formule 1“.

      4        Tato přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 5/2005 ze dne 31. ledna 2005.

      5        Dne 2. května 2005 podala žalobkyně, společnost Formula One Licensing BV, na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek
         41 nařízení č. 207/2009) námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky, přičemž se dovolávala nebezpečí záměny ve smyslu
         čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení č. 207/2009].

      6        Námitky byly založeny zejména na následujících starších zápisech:

      –        třech zápisech slovního označení F1: toto označení bylo předmětem mezinárodního zápisu č. 732134 ze dne 20. prosince 1999,
         s účinky v Dánsku, Německu, Španělsku, Francii, Itálii a Maďarsku pro výrobky a služby spadající do tříd 16, 38 a 41, jež
         zahrnují výrobky a služby, kterých se týká přihlášená ochranná známka, německého zápisu č. 30007412 ze dne 10. května 2000
         pro služby spadající do třídy 41 a odpovídající následujícímu popisu: „pořádání sportovních událostí“, a zápisu ve Spojeném
         království č. 2277746D ze dne 13. srpna 2001 pro výrobky a služby spadající do tříd 16 („papír, karty, karton, tiskařské sady,
         barvy a grafiky; katalogy“) a 38 („telekomunikační služby; elektronický přenos dat, obrazu a zvuku prostřednictvím terminálů
         a informačních sítí“);

      –        zápisu obrazové ochranné známky Společenství č. 631531, zapsané dne 19. května 2003 pro výrobky a služby spadající do tříd
         16, 38 a 41, týkající se zejména výrobků a služeb, kterých se týká přihlášená ochranná známka vyobrazená níže:

      7        Námitky byly založeny na všech výrobcích a službách, na které se vztahují starší ochranné známky, a směřovaly proti všem výrobkům
         a službám, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka.

      8        Žalobkyně se odvolávala na vysokou rozlišovací způsobilost všech ochranných známek, jejichž byla majitelem, z důvodu jejich
         mnohaletého užívání ve vztahu k různým výrobkům a službám.

      9        Námitkové oddělení OHIM rozhodnutím ze dne 17. října 2007 přihlášku ochranné známky Společenství zamítlo a opíralo se přitom
         výlučně o mezinárodní starší zápis č. 732134. Námitkové oddělení konstatovalo, že existuje podobnost nebo totožnost mezi výrobky
         a službami, na které se vztahují kolidující ochranné známky, a průměrný stupeň podobnosti mezi kolidujícími označeními, a tedy
         nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      10      Dne 14. prosince 2007 podala vedlejší účastnice proti rozhodnutí námitkového oddělení k OHIM odvolání na základě článků 57
         až 62 nařízení č. 40/94 (nyní články 58 až 64 nařízení č. 207/2009).

      11      Rozhodnutím ze dne 16. října 2008 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát zrušil rozhodnutí námitkového oddělení.
         Odvolací senát rozhodl, že i kdyby mezi dotčenými výrobky existovala totožnost nebo podobnost, neexistuje mezi přihlášenou
         ochrannou známkou a ochrannými známkami, jejichž majitelem je žalobkyně, nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94, jelikož kolidující označení vykazují zjevné rozdíly. Odvolací senát měl krom toho za to, že relevantní
         veřejnost tvořená běžnými spotřebiteli a profesionálními uživateli vnímá kombinaci písmene „f“ a číslice „1“ jako druhové
         označení kategorie závodních automobilů a v širším smyslu závodů takových automobilů. Odvolací senát dospěl k závěru, že dobré
         jméno starších ochranných známek se týká výlučně prvku „f1“ ochranné známky zapsané pod číslem 631531.

      12      Ohledně čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94 odvolací senát měl za to, že ačkoliv by starší obrazová ochranná známka mohla šířit
         obraz špičkové technologie, výlučnosti a luxusu, jediným komunikačním vektorem tohoto obrazu je prvek „f1“ jakožto logotyp
         F 1. Nicméně pouze malá část spotřebitelů bude přisuzovat zkratce F 1 rozlišovací způsobilost, ledaže by byla doprovázena
         uvedeným logotypem. Odvolací senát v tomto ohledu konstatoval, že žádný prvek přihlášené ochranné známky veřejnosti tento
         logotyp nepřipomíná, a že tedy přihlášená známka neparazituje na starších ochranných známkách, nepoškozuje dobré jméno uvedených
         ochranných známek a rovněž neumožňuje svému majiteli neoprávněně těžit z kladného obrazu těchto ochranných známek.

       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      13      Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 14. ledna 2009 žalobkyně podala tuto žalobu.

      14      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      –        uložil vedlejší účastnici náhradu nákladů řízení vynaložených v rámci řízení u OHIM.
      15      OHIM a vedlejší účastnice navrhují, aby Tribunál:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      16      Faxem ze dne 8. června 2010 společnost Racing-Live a společnost Global Sports Media Ltd Tribunál informovaly, že společnost
         Racing-Live převedla přihlášenou ochranou známku (F 1-LIVE) na společnost Global Sports Media Ltd a navrhovaly, aby společnosti
         Global Sports Media Ltd jakožto novému majiteli uvedené ochranné známky byla povolena záměna s původním majitelem této ochranné
         známky v dotčeném řízení. Vzhledem k tomu, že OHIM na jednání uvedl, že nemá výhrady k tomuto návrhu na záměnu, Tribunál navrhovanou
         záměnu povolil, což bylo zaznamenáno do protokolu z jednání.

       Právní otázky
       1. K přípustnosti dokumentů předložených poprvé u Tribunálu
      17      OHIM a vedlejší účastnice na úvod tvrdí, že přílohy A 6 až A 10 žaloby nebyly nikdy předloženy ve správním řízení u OHIM,
         takže musí být prohlášeny za nepřípustné.

      18      Podle ustálené judikatury směřuje žaloba na neplatnost podaná k Tribunálu ke kontrole legality rozhodnutí odvolacích senátů
         ve smyslu článku 63 nařízení č. 40/94 (nyní článek 65 nařízení č. 207/2009), takže funkcí Tribunálu není přezkoumávat v tomto
         rámci skutkové okolnosti ve světle dokumentů, které byly poprvé předloženy u něj. Skutečnosti, které jsou dovolávány před
         Tribunálem, aniž by byly předtím uplatněny před instancemi OHIM, se mohou dotknout legality takového rozhodnutí jen tehdy,
         jestliže je OHIM měl vzít v úvahu z úřední povinnosti [rozsudky Tribunálu ze dne 13. července 2004, Samar v. OHIM – Grotto
         (GAS STATION), T‑115/03, Sb. rozh. s. II‑2939, bod 13, a ze dne 24. listopadu 2005, Sadas v. OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR
         a FELICIE), T‑346/04, Sb. rozh. s. II‑4891, bod 19].

      19      V projednávané věci jsou přílohy A 6 až A 10 dokumenty, které nebyly předloženy předtím u OHIM, a musí být tudíž prohlášeny
         za nepřípustné, aniž by bylo nutné zkoumat jejich důkazní hodnotu a aniž by bylo nutné v širší míře vyslechnout účastníky
         řízení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek ARTHUR a FELICIE, bod 19 a citovaná judikatura).

       2. K věci samé
      20      Na podporu své žaloby žalobkyně uplatňuje dva žalobní důvody, vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
         a z porušení čl. 8 odst. 5 téhož nařízení.

       K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      21      Žalobkyně se v podstatě domnívá, že mezi přihlášenou ochrannou známkou a staršími ochrannými známkami, které mají velmi dobré
         jméno, existuje nebezpečí záměny.

      22      Na úvod žalobkyně tvrdí, že odvolací senát nezohlednil skutečnost, že dotčené výrobky a služby jsou z většiny totožné a ve
         zbývající části mimořádně podobné. Dále měl odvolací senát nesprávně předpokládat, že kombinace písmene „f“ a číslice „1“
         vyobrazená běžným písmem nebude veřejností vnímána jako ochranná známka z důvodu svého údajně druhového a popisného charakteru
         a z důvodu jejího naprostého nedostatku rozlišovací způsobilosti.Vzhledem k tomu, že prvek „f 1“ tvoří dominantní prvek namítané
         ochranné známky, existuje mezi staršími slovními ochrannými známkami a přihlášenou ochrannou známkou velká podobnost ze vzhledového,
         fonetického a pojmového hlediska, a tedy nebezpečí záměny, i kdyby starší slovní ochranné známky měly pouze nízkou rozlišovací
         způsobilost. Konečně nebezpečí záměny má podle žalobkyně existovat rovněž mezi přihlášenou ochrannou známkou a obrazovou ochrannou
         známkou Společenství F 1 Formula 1, která má zvláště vysokou rozlišovací způsobilost.

      23      OHIM a vedlejší účastnice argumenty žalobkyně zpochybňují.

       Závěry Tribunálu
      24      Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka
         nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo
         služeb, na které se obě ochranné známky vztahují, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná
         známka chráněna.

      25      Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby
         pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených. Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny
         posuzováno celkově podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení a dotčené výrobky nebo služby, a přitom musí
         být zohledněny všechny relevantní faktory projednávané věci, zejména závislost mezi podobností označení a podobností výrobků
         nebo služeb, na které se vztahuje ochranná známka [viz rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM
         – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, s. II‑2821, body 30 až 33 a citovaná judikatura].

      26      Za účelem použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 předpokládá nebezpečí záměny zároveň totožnost nebo podobnost kolidujících
         ochranných známek a totožnost nebo podobnost výrobků nebo služeb, na které se kolidující ochranné známky vztahují. Jedná se
         o podmínky kumulativní [viz rozsudek Tribunálu ze dne 22. ledna 2009, Commercy v. OHIM – easyGroup IP Licensing (easyHotel),
         T‑316/07, Sb. rozh. s. II‑43, bod 42, a citovaná judikatura].

      27      V projednávané věci odvolací senát dospěl v bodě 27 napadeného rozhodnutí k závěru, že relevantní veřejnost je tvořena průměrným
         spotřebitelem Evropské unie, a že nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami musí být proto posouzeno ve vztahu
         k této veřejnosti. Tento závěr, který nebyl ostatně účastníky řízení zpochybněn, musí být s přihlédnutím k povaze označovaných
         výrobků a služeb potvrzen.

      28      Dále k podobnosti dotčených výrobků a služeb stačí konstatovat, že odvolací senát měl v bodech 25 a 26 napadeného rozhodnutí
         za to, že činnosti vedlejší účastnice týkající se prodeje tiskařských výrobků a komunikace prostřednictvím internetu (a sice
         výrobků a služeb spadajících do tříd 16 a 38) jsou totožné s výrobky a službami žalobkyně a že publikační on-line služby a on-line
         služby v odvětví zábavy v oblasti formule 1 (a sice služby spadající do třídy 41) jsou velmi podobné službám nabízeným žalobkyní.

      29      Z toho vyplývá, že odvolací senát neopominul posoudit stupeň podobnosti dotčených výrobků a služeb. Výhrada, jež byla v tomto
         ohledu vznesena žalobkyní, musí být tedy zamítnuta jako neopodstatněná.

      30      Nakonec žalobkyně napadá posouzení odvolacího senátu, podle něhož neexistuje vysoká podobnost mezi dotčenými označeními ani
         nebezpečí záměny.

      –       Ke srovnání kolidujících označení a jejich vnímání relevantní veřejností
      31      Globální posouzení nebezpečí záměny, co se týče vzhledové, fonetické nebo pojmové podobnosti dotčených označení, musí být
         založeno na celkovém dojmu, kterým tato označení působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišujícím a dominantním prvkům
         (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 12. června 2007, OHIM v. Shaker, C‑334/05 P, Sb. rozh. s. I‑4529, bod 35 a citovaná judikatura).

      32      Posouzení podobnosti mezi dvěma ochrannými známkami se nemůže omezit na to, že se zohlední pouze jedna složka kombinované
         ochranné známky a srovná se s jinou ochrannou známkou. Naopak je třeba provést srovnání, při kterém budou dotčené ochranné
         známky posuzovány každá jako celek, což nevylučuje, že celkovému dojmu, který kombinovaná ochranná známka vyvolává v paměti
         relevantní veřejnosti, může za určitých okolností dominovat jedna nebo více jejích složek (viz výše uvedený rozsudek OHIM
         v. Shaker, bod 41 a citovaná judikatura). Posoudit podobnost pouze na základě dominantního prvku je možné pouze v případě,
         že všechny ostatní složky ochranné známky jsou zanedbatelné (výše uvedený rozsudek Soudního dvora OHIM v. Shaker, bod 42,
         a rozsudek Soudního dvora ze dne 20. září 2007, Nestlé v. OHIM, C‑193/06 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 42). Tak
         tomu může být zejména v případě, kdy je tato složka sama o sobě způsobilá dominovat představě této ochranné známky, kterou
         si relevantní veřejnost uchovává v paměti, takže všechny ostatní složky ochranné známky jsou v celkovém dojmu vyvolaném touto
         ochrannou známkou zanedbatelné (výše uvedený rozsudek Nestlé v. OHIM, bod 43).

      33      Nicméně mimo běžné případy, kdy průměrný spotřebitel vnímá ochrannou známku jako celek, a bez ohledu na okolnost, že v celkovém
         dojmu může převládat jedna či více součástí kombinované ochranné známky, není v žádném případě vyloučeno, že ve zvláštním
         případě si starší ochranná známka používaná třetí osobou ve složeném označení obsahujícím název společnosti této třetí osoby
         zachová v tomto složeném označení nezávislou rozlišovací roli, aniž v něm přitom tvoří dominantní prvek. Za takového předpokladu
         může celkový dojem ze složeného označení vést veřejnost k přesvědčení, že dotčené výrobky nebo služby pocházejí přinejmenším
         od hospodářsky propojených podniků, a v takovém případě musí být existence nebezpečí záměny shledána (rozsudek Soudního dvora
         ze dne 6. října 2005, Medion, C‑120/04, Sb. rozh. s. I‑8551, body 30 a 31).

      34      V projednávané věci je třeba konstatovat, že přihlášená ochranná známka má povahu kombinované ochranné známky, neboť je tvořena
         dvěma slovními prvky, a sice „f 1“ a „live“, oddělenými pomlčkou a několika obrazovými prvky. Oba slovní prvky jsou umístěny
         v obdélníku tmavé barvy, který má ve svém středu kruhový útvar zobrazený v odstínech od bílé do černé barvy. Prvek „f 1“ je
         ztvárněn bílou barvou v horní levé části obdélníku, zatímco prvek „live“ je vyobrazen černými písmeny ohraničenými bílou barvou
         ve středu pravé části obdélníku.

      35      Starší ochranné známky, na kterých jsou námitky založeny, jsou obrazové ochranné známky Společenství F 1 Formula 1 a národní
         a mezinárodní slovní ochranné známky F 1.

      36      Pro účely srovnání sporných označení předložila žalobkyně různé argumenty směřující k uznání toho, že prvek „f 1“ tvoří dominantní
         prvek přihlášené ochranné známky. Rovněž připomíná skutečnost, že zkratka F 1 napsaná běžným písmem byla zapsána v mnoha zemích.
         Kromě toho zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, podle něhož má uvedená zkratka pouze nízkou rozlišovací způsobilost a relevantní
         veřejnost nevnímá kombinaci písmene „f“ a číslice „1“ jako ochrannou známku.

      37      S ohledem na dopad otázky týkající se dominantního prvku na posouzení podobnosti kolidujících označení je před srovnáním těchto
         označení třeba posoudit tyto argumenty.

      38      Je třeba konstatovat, že odvolací senát v napadeném rozhodnutí dospěl zaprvé k závěru, že relevantní veřejnost vnímá kombinaci
         písmene „f“ a číslice „1“ jako zkratku výrazu formule 1, který obecně označuje kategorii závodních automobilů a v širším smyslu
         závodů takových automobilů (bod 33 napadeného rozhodnutí). Zadruhé dospěl k závěru, že relevantní veřejnost může vnímat prvek
         „f 1“ ochranné známky Společenství zapsané pod číslem 631531 jako ochrannou známku užívanou žalobkyní ve vztahu k jejím komerčním
         činnostem v oblasti závodů automobilů formule 1 (bod 34 napadeného rozhodnutí). Odvolací senát z toho dovodil, že je třeba
         rozlišovat mezi prvkem „f 1“ jako pouhou kombinací písmene a číslice a F 1 jako logotypem (bod 35 napadeného rozhodnutí).

      39      Tento závěr je třeba potvrdit.

      40      Zaprvé z důkazů obsažených ve spise vyplývá, že reklama prováděná žalobkyní během posledních deseti let se týká výlučně obrazové
         ochranné známky Společenství č. 631531, a že žalobkyně při poskytování licencí kladla důraz na logotyp F 1 tím, že udělovala
         pokyny, jakož i koncepční příkazy s cílem zajistit ustálené užívání těchto ochranných známek.

      41      Uplatnění těchto přísných pravidel jí umožnilo docílit, aby relevantní veřejnost vnímala ustáleným způsobem prvek „f 1“ jako
         představující logotyp F 1.

      42      Nicméně je třeba konstatovat, že žalobkyně nestanovila pravidla týkající se užívání prvku „f 1“ v jiném smyslu než je smysl
         logotypu F 1, jako je tomu v případě mezinárodního zápisu č. 732134. Přitom je nesporné, že prvek „f 1“ je žalobkyní nebo
         držiteli licence užíváno vždy v kombinaci s logem F 1 (s výjimkou případu, v němž logo nelze vyobrazit z důvodu samotné povahy
         použitého prostředku komunikace).

      43      Zadruhé z důkazů předložených žalobkyní, zejména z výsledků průzkumu veřejného mínění provedeného v Německu a prohlášení svědka
         vyplývá, že široká veřejnost ví, že „F 1“ je běžnou zkratkou „formule 1“ a že označuje kategorii závodních automobilů a v širším
         smyslu závodů takových automobilů. Navíc „formule 1“ je užívána jako druhové označení sportu automobilových závodů, který
         si veřejnost nespojuje specificky se závody organizovanými skupinou, ke které náleží žalobkyně, ale s vyšší kategorií jakéhokoliv
         závodu automobilů. Neexistuje totiž žádné jiné slovo nebo výraz vhodný pro označení tohoto druhu sportu.

      44      Krom toho je třeba uvést, že žalobkyně nezpochybňuje závěr odvolacího senátu, podle něhož je „formule 1“ obvyklým výrazem
         běžného jazyka označujícím závodní automobily a v širším smyslu závody automobilů, a že F 1 je dobře známou zkratkou uvedeného
         výrazu. Mimoto důkazy předložené žalobkyní, zejména dokumenty přiložené k prohlášení svědka citovanému v předcházejícím bodě,
         rovněž ukazují, že zkratka F 1 může být užívána v kontextu popisu. Zkratka F 1 je stejně druhová jako výraz „formule 1“.

      45      V tomto kontextu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury veřejnost nebude obecně považovat popisný prvek, který
         je součástí kombinované ochranné známky, za rozlišující a dominantní prvek v celkovém dojmu vyvolaném touto ochrannou známkou
         [rozsudek Tribunálu ze dne 27. listopadu 2007, Gateway v. OHIM – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVITY Media Gateway), T‑434/05,
         nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 47 a citovaná judikatura].

      46      Kromě toho skutečnost, že starší slovní ochranná známka byla zapsána jako národní nebo mezinárodní ochranná známka nevylučuje,
         že tato ochranná známka je ve velké míře popisná nebo jinými slovy, že má pouze nízkou vnitřní rozlišovací způsobilost ve
         vztahu k výrobkům a službám, na které se vztahuje [viz rozsudek Tribunálu ze dne 13. října 2009, Deutsche Rockwool Mineralwool
         v. OHIM – Redrock Construction (REDROCK), T‑146/08, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 51 a citovaná judikatura].

      47      V tomto rámci je třeba připomenout, že platnost mezinárodní nebo národní ochranné známky, v projednávané věci ochranných známek
         žalobkyně, nemůže být zpochybněna v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství, ale výlučně v rámci řízení o prohlášení
         neplatnosti zahájeného v dotčeném členském státě [viz rozsudek Tribunálu ze dne 12. listopadu 2008, Shaker v. OHIM – Limiñana
         y Botella (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker), T‑7/04, Sb. rozh. s. II‑3085, bod 26 a citovaná judikatura].

      48      To však nic nemění na tom, že OHIM byl povinen ověřit, jakým způsobem vnímala relevantní veřejnost prvek „f 1“ v přihlášené
         ochranné známce.

      49      S ohledem na tyto úvahy a s přihlédnutím k předloženým důkazům je třeba učinit závěr, že relevantní veřejnost nevnímá prvek
         „f 1“ v přihlášené ochranné známce jako rozlišující prvek, ale jako prvek použitý pro účely popisu.

      50      Odvolací senát měl tedy správně za to, že prvek „f 1“ napsaný běžným písmem má ve vztahu k výrobkům a službám, na které se
         vztahuje, pouze nízkou rozlišovací způsobilost a že případné dobré jméno obrazové ochranné známky Společenství užívané v Unii
         je v zásadě spojené se samotným logotypem.

      51      Věc, ve které byl vydán rozsudek Medion, bod 33 výše, které se dovolávala žalobkyně na jednání, není v projednávané věci relevantní.
         V projednávané věci je nutné konstatovat, že označení F 1 nezaujímá v přihlášené ochranné známce nezávislou rozlišovací roli,
         jelikož relevantní veřejnost vnímá prvek „f 1“ jako popisný prvek uvedené ochranné známky, jak již bylo konstatováno výše.

      52      Argument žalobkyně, podle něhož má prvek „F 1“ zvláště vysokou rozlišovací způsobilost, jakož i argument, podle něhož má tento
         prvek napsaný standardním druhem písma dobré jméno stejné jako logotyp musí být odmítnut jako neopodstatněný. Rovněž, na rozdíl
         od toho, co tvrdí žalobkyně, nelze z předložených důkazů týkajících se logotypu F 1 dovodit skutečné užívání starších národních
         slovních ochranných známek a starší mezinárodní slovní ochranné známky.

      –       Ke srovnání přihlášené ochranné známky se staršími národními slovními ochrannými známkami a starší mezinárodní ochranou známkou
         F 1

      53      V projednávané věci jsou staršími národními ochrannými známkami a starší mezinárodní ochrannou známkou slovní ochranné známky
         tvořené prvkem „f 1“, zatímco přihlášená ochranná známka je kombinovanou ochrannou známkou (viz bod 34 výše).

      54      V tomto ohledu je třeba uvést, že dotčená označení vykazují vzhledem k prvku „f 1“, který je jim společný, určité znaky podobnosti.
         Nicméně se liší ze vzhledového hlediska z důvodu své délky, přítomnosti slova „live“ a skutečnosti, že přihlášená ochranná
         známka obsahuje obrazový prvek.

      55      Z fonetického hlediska je třeba konstatovat, že přihlášená ochranná známka obsahuje dvě slova a starší ochranné známky jediné
         slovo. Je nutné konstatovat, že přidání doplňkového slova do přihlášené ochranné známky, které se vyslovuje, vyvažuje do jisté
         míry společný prvek „f 1“. Nicméně vzhledem k tomu, že obě kolidující označení obsahují prvek „f 1“, který se v přihlášené
         ochranné známce vyslovuje jako první, dospěl odvolací senát právem k závěru o existenci určité míry podobnosti z fonetického
         hlediska.

      56      Z pojmového hlediska je třeba uvést, že starší ochranná známka označuje zvláštní druh závodních automobilů, a sice automobily
         formule 1, a může být rovněž chápána tak, že implicitně odkazuje na závody formule 1. Přihlášená ochranná známka zprostředkovává
         stejné sdělení, ale přidání slova „live“, které evokuje zpravodajství nebo přenos živého vysílání události, ji činí pojmově
         bohatší než je starší ochranná známka. Pokud tedy společný slovní prvek „f 1“ znamená, že kolidující označení vykazují některé
         prvky podobnosti z pojmového hlediska, míra této podobnosti zůstává nízká.

      57      Vzhledem k tomu, že si spotřebitelé nebudou spojovat prvek „f 1“ obsažený v přihlášené ochranné známce s žalobkyní, protože
         jediné označení, které si zvykli spojovat s žalobkyní, je logotyp ochranné známky F 1 Formula 1, a nikoliv označení napsané
         standardním druhem písma a protože spotřebitelé budou považovat F 1 napsané běžným druhem písma za zkratku „formule 1“, tj.
         popisné označení, je třeba podobně jako odvolací senát konstatovat, že mezi kolidujícími ochrannými známkami neexistuje nebezpečí
         záměny.

      58      Je tedy třeba srovnat přihlášenou ochrannou známku s žalobkyninou obrazovou ochrannou známkou Společenství F 1 Formula 1.

      –       Ke srovnání přihlášené ochranné známky a starší obrazové ochranné známky Společenství F 1 Formula 1
      59      Jak odvolací senát správně konstatoval, přihlášená ochranná známka vykazuje ve vztahu ke starší obrazové ochranné známce Společenství
         F 1 Formula 1 zjevné rozdíly z hlediska celkového uspořádání. V přihlášené ochranné známce jsou „f“ a „1“ kolmé a oddělené,
         zatímco v uvedené starší ochranné známce jsou tyto prvky nakloněné doprava a jsou napsány takovým způsobem, že prostor mezi
         nimi tvoří tvar číselného prvku. Tyto dva prvky jsou kromě toho vyobrazeny ve výrazně kontrastních barvách. Pravá část ochranné
         známky obsahuje postupně mizející čáry, které ztvárňují pravděpodobně rychlost. Je tedy třeba učinit závěr, že ze vzhledového
         hlediska neexistuje mezi dotčenými ochrannými známkami žádná podobnost.

      60      Z fonetické a pojmové stránky je výsledek přezkumu totožný s výsledkem přezkumu F 1 jakožto slovního označení (viz body 55
         a 56 výše), což znamená určitou podobnost z fonetického a pojmového hlediska.

      61      V projednávané věci stačí v rámci celkového posouzení nebezpečí záměny, které je charakterizováno neexistencí vzhledové podobnosti
         a skutečností, že podobnost po fonetické a pojmové stránce je pouze omezená, konstatovat, že odvolací senát správně rozhodl,
         že mezi spornými označeními neexistuje nebezpečí záměny, neboť relevantní veřejnost nebude zaměňovat přihlášenou ochrannou
         známku s ochrannou známkou žalobkyně. V tomto ohledu je třeba uvést, že druhový význam, který přisuzuje označení F 1 veřejnost,
         zaručuje, že tato veřejnost bude chápat, že přihlášená ochranná známka se týká formule 1, ale z důvodu zcela odlišného uspořádání
         si nevytvoří souvislost s činnostmi žalobkyně.

      62      S ohledem na výše uvedené je tedy třeba první žalobní důvod zamítnout.

       K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      63      Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát nesprávně odmítl argument, podle něhož společný prvek, a sice prvek „f 1“, postačuje k tomu,
         aby se mezi kolidujícími označeními vytvořilo u veřejnosti spojení ve smyslu čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94. Odvolací senát
         měl tudíž podle žalobkyně rovněž opominout přezkoumat, zda přihlášená ochranná známka může neprávem těžit z dobrého jména
         a rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek a způsobit tak újmu jejich majiteli.

      64      OHIM a vedlejší účastnice argumenty žalobkyně zpochybňují.

       Závěry Tribunálu
      65      Ze znění čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94 vyplývá, že jeho použití podléhá třem následujícím podmínkám, jimiž jsou zaprvé totožnost
         nebo podobnost kolidujících ochranných známek, zadruhé existence dobrého jména starší ochranné známky uplatňované na podporu
         námitek a zatřetí existence nebezpečí, že užívání přihlašované ochranné známky bez řádného důvodu by neprávem těžilo z rozlišovací
         způsobilosti nebo dobrého jména starší ochranné známky nebo jim bylo na újmu. Tyto tři podmínky jsou kumulativní a neexistence
         jedné z nich postačuje k tomu, aby se uvedené ustanovení nepoužilo [rozsudek Tribunálu ze dne 25. května 2005, Spa Monopole
         v. OHIM – Spa-Finders Travel Arrangements (SPA-FINDERS), T‑67/04, Sb. rozh. s. II‑1825, bod 30].

      66      Je třeba rovněž připomenout, že z judikatury vyplývá, že zásahy uvedené v čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94, pokud k nim dojde,
         jsou následkem jistého stupně podobnosti mezi kolidujícími ochrannými známkami, kvůli němuž dotčená veřejnost vidí mezi těmito
         ochrannými známkami souvislost, tedy si vytvoří mezi nimi spojení, i když je nezaměňuje (viz obdobně rozsudek Soudního dvora
         ze dne 27. listopadu 2008, Intel Corporation, C‑252/07, Sb. rozh. s. I‑8823, bod 30 a citovaná judikatura).

      67      Jak vyplývá z bodu 66 napadeného rozhodnutí, jedná se v případě označení, jehož užívání a případné dobré jméno žalobkyně prokázala,
         výlučně o označení, které je předmětem zápisu Společenství č. 631531, a sice verzi logotypu. První otázka, která tedy vyvstává
         je, zda jsou dotčené obrazové ochranné známky totožné nebo podobné. Rozlišovací způsobilost a dobré jméno označení spočívá
         ve virtuální fúzi písmene „f“ a číslice „1“ vyobrazených ve velmi kontrastních barvách. Samotná přítomnost písmene „f“ a číslice
         „1“ v přihlášené ochranné známce nemá žádnou rozlišovací způsobilost a nemůže postačovat k závěru o existenci spojení mezi
         dotčenými ochrannými známkami. Bez ohledu na určitou podobnost z fonetického a pojmového hlediska je proto nutné potvrdit
         závěr odvolacího senátu, podle něhož žádný prvek přihlášené ochranné známky logotyp F 1 veřejnosti nepřipomíná, neboť kolidující
         označení nelze považovat za podobná.

      68      Vzhledem k tomu, že jedna ze tří kumulativních podmínek, které jsou připomenuty v bodě 65 výše, není splněna, není již třeba
         rozhodnout o tom, zda je v projednávané věci splněna třetí podmínka použití čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94.

      69      Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod musí být rovněž zamítnut.

       K nákladům řízení
      70      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastnice požadovaly náhradu nákladů
         řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (osmý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Společnosti Formula One Licensing BV se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Wahl

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17. února 2011.
      Podpisy.
      *  Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 15. října 1997. # IPK-München GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Přípustnost - Potvrzující akt - Odůvodnění. # Věc T-331/94.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 19. května 2011.#David Barcenilla Fernández (C-256/10) a Pedro Antonio Macedo Lozano (C-261/10) proti Gerardo García SL.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León - Španělsko.#Směrnice 2003/10/ES - Hodnoty expozice - Hluk - Ochrana sluchu - Užitečný účinek.#Spojené věci C-256/10 a C-261/10.

text:
      Spojené věci C-256/10 a C-261/10
      David Barcenilla Fernández
      a
      Pedro Antonio Macedo Lozano
      v.
      Gerardo García SL
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León)
      „Směrnice 2003/10/ES – Hodnoty expozice – Hluk – Ochrana sluchu – Užitečný účinek“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 2003/10 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu
            zdraví před expozicí zaměstnanců rizikům spojeným s fyzikálními činiteli (hlukem)
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/10, články 3 a 5 až 7)
      2.        Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 2003/10 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu
            zdraví před expozicí zaměstnanců rizikům spojeným s fyzikálními činiteli (hlukem)
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/10, článek 5)
      1.        Směrnice 2003/10 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví před expozicí zaměstnanců rizikům spojeným s fyzikálními
         činiteli (hlukem) ve znění směrnice 2007/30 musí být vykládána v tom smyslu, že zaměstnavatel v podniku, v němž denní hladina
         hluková expozice zaměstnanců, měřená bez ohledu na účinky užívání osobních chráničů sluchu, přesahuje 85 dbA, nesplní povinnosti
         vyplývající z této směrnice jednoduše tím, že zaměstnancům poskytne takové chrániče sluchu, které umožňují snížit denní expozici
         hluku pod 80 dbA, neboť tento zaměstnavatel má povinnost zavést program technických či organizačních opatření určený ke snížení
         takové expozice hluku na hladinu, jež nedosahuje 85 dbA, měřenou bez ohledu na účinky užívání osobních chráničů sluchu.

      (viz bod 34, výrok 1)
      2.        Směrnice 2003/10 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví před expozicí zaměstnanců rizikům spojeným s fyzikálními
         činiteli (hlukem) ve znění směrnice 2007/30 musí být vykládána v tom smyslu, že nevyžaduje, aby zaměstnavatel vyplatil mzdový
         příplatek zaměstnancům, kteří jsou vystaveni hladině zvuku překračující 85 dbA, měřené bez ohledu na účinky užívání osobních
         chráničů sluchu, ze samotného důvodu, že nezavedl program technických či organizačních opatření určených ke snížení denní
         hladiny expozice hluku. Vnitrostátní právo však musí upravovat příslušné mechanismy, které zajistí, že se zaměstnanec vystavený
         hladině zvuku překračující 85 dbA, měřené bez ohledu na účinek užívání osobních chráničů sluchu, bude moci domáhat toho, aby
         zaměstnavatel dodržel preventivní povinnosti stanovené v čl. 5 odst. 2 této směrnice.

      (viz bod 43, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      19. května 2011(*)

      „Směrnice 2003/10/ES – Hodnoty expozice – Hluk – Ochrana sluchu – Užitečný účinek“
      Ve spojených věcech C‑256/10 a C‑261/10,
      jejichž předmětem jsou dvě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Tribunal
         Superior de Justicia de Castilla y León (Španělsko) ze dne 21. dubna 2010, došlými Soudnímu dvoru dne 25. května 2010, v řízeních

      David Barcenilla Fernández (C‑256/10),

      Pedro Antonio Macedo Lozano (C‑261/10)

      proti
      Gerardo García SL,
      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení D. Šváby, předseda senátu, E. Juhász a T. von Danwitz (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za španělskou vládu B. Plaza Cruz, jako zmocněnkyní,
      –        za belgickou vládu T. Maternem a M. Jacobs, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu M. Russo, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi G. Rozetem a G. Valero Jordanou, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 3 a článků 5 až 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/10/ES
         ze dne 6. února 2003 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví před expozicí zaměstnanců rizikům spojeným s fyzikálními
         činiteli (hlukem) (sedmnáctá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (Úř.věst. 42, s. 38; Zvl. vyd.
         05/04, s. 300) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/30/ES ze dne 20. června 2007 (Úř. věst. L 165, s. 21, dále
         jen „směrnice 2003/10“).

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů mezi B. Fernándezem (C‑256/10), resp. M. Lozanem (C‑261/10) a společností
         Gerardo García SL (dále jen „Gerardo“) ohledně povinnosti posledně jmenované společnosti vyplatit příplatek ke mzdě na základě
         ustanovení národního práva ukládajícího vyplacení takového příplatku v případě zvláště ztížených pracovních podmínek.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Desátý bod odůvodnění směrnice 2003/10 zní:

      „Hladinu expozice hluku lze s větší účinností snížit začleněním preventivních opatření již do návrhů pracovních míst a pracovišť,
         jakož i volbou pracovního vybavení, postupů a metod, aby se riziko snížilo přednostně u zdroje. Opatření týkající se pracovního
         vybavení a metod tak přispívají k ochraně zaměstnanců, kteří je používají. V souladu s obecnými zásadami prevence, stanovenými
         v čl. 6 odst. 2 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví
         zaměstnanců při práci [Úř. věst. L 183, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 349], mají prostředky kolektivní ochrany přednost před prostředky
         individuální ochrany.“

      4        Dvanáctý bod odůvodnění směrnice 2003/10 zní:

      „[...] Odhadnuté nebo objektivně naměřené hodnoty by měly být rozhodující pro zahájení stanovených akcí při dolních nebo horních
         hodnotách expozice vyvolávajících akci. Limitní hodnoty expozice jsou nezbytné pro předcházení nezvratnému poškození sluchu
         zaměstnance; hladina hluku vnikajícího do uší by měla být udržována pod limitními hodnotami expozice.“

      5        Článek 3 této směrnice nadepsaný „Limitní hodnoty expozice a hodnoty expozice vyvolávající akci“ stanoví:

      „1. Limitní hodnoty expozice a hodnoty expozice vyvolávající akci s ohledem na denní hladiny expozice hluku a maximální akustický
         tlak se pro účely této směrnice stanoví takto:

      a) limitní hodnoty expozice: LEX, 8h = 87 dB(A) a ppeak = 200 Pa […];
      b) horní hodnoty expozice vyvolávající akci: LEX, 8h = 85 dB(A) a ppeak = 140 Pa […];
      c) dolní hodnoty expozice vyvolávající akci: LEX, 8h = 80 dB(A) a ppeak = 112 Pa […].
      2. Pro použití limitních hodnot expozice se při zjišťování skutečné expozice zaměstnance hluku vezme v úvahu snížení způsobené
         osobními chrániči sluchu používanými zaměstnancem. Hodnoty expozice vyvolávající akci účinky těchto chráničů nevezmou v úvahu.

      […]“
      6        Článek 5 uvedené směrnice nadepsaný „Ustanovení zaměřená na odstranění nebo zmenšení expozice“ stanoví:

      „1. S přihlédnutím k technickému pokroku a dostupnosti opatření na potlačení rizika u jeho zdroje se rizika vyplývající z expozice
         hluku odstraňují u zdroje nebo se snižují na minimum.

      Snížení takových rizik se zakládá na obecných zásadách prevence stanovených v čl. 6 odst. 2 směrnice 89/391/EHS a přihlíží
         zejména k:

      a) jiným pracovním metodám, které vyžadují menší expozici hluku;
      b) volbě vhodného pracovního vybavení vytvářejícího co nejméně hluku s přihlédnutím k práci, která má být vykonána, včetně
         možnosti dát zaměstnancům k dispozici pracovní vybavení odpovídající právním předpisům Společenství, jejichž cílem nebo důsledkem
         je omezení expozice hluku;

      c) návrhu a dispozici pracovišť a pracovních míst;
      d) dostačujícím informacím a školení, aby zaměstnanci byli poučeni o správném a bezpečném používání pracovního vybavení s cílem
         snížit jejich expozici hluku na minimum;

      e) snížení hluku technickými prostředky:
      i) snížení hluku šířeného vzduchem, např. pomocí ochranných stěn, ohrazení a obkladů z materiálů absorbujících hluk;
      ii) snížení hluku šířeného hmotnou strukturou, např. tlumením nebo izolací;
      f) vhodným programům údržby pracovního vybavení, pracoviště a systémů na pracovišti;
      g) snížení hluku lepší organizací práce:
               i) omezení trvání a intenzity expozice;
               ii) vhodné pracovní rozvrhy s dostatečnými dobami odpočinku.
      2. Na základě hodnocení rizik uvedeného v článku 4 musí zaměstnavatel, jakmile jsou překročeny horní hodnoty expozice vyvolávající
         akci, zavést a provádět program technických nebo organizačních opatření určených ke snížení expozice hluku, s přihlédnutím
         zejména k opatřením uvedeným v odstavci 1.

      […]“
      7        Článek 6 směrnice 2003/10 nadepsaný „Osobní ochrana“ stanoví:

      „1. Pokud rizikům vyplývajícím z expozice hluku nelze zabránit jinými prostředky, musí mít zaměstnanci k dispozici a používat
         vhodné a řádně přiléhající osobní chrániče sluchu v souladu se směrnicí Rady 89/656/EHS ze dne 30. listopadu 1989 o minimálních
         požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví pro používání osobních ochranných prostředků zaměstnanci při práci (třetí samostatná
         směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) [Úř. věst. L 393, s. 18; Zvl. vyd. 05/01, s. 375] a s čl. 13 odst. 2
         směrnice 89/391/EHS a za těchto podmínek:

      a) pokud přesahuje expozice hluku dolní hodnoty expozice vyvolávající akci, dá zaměstnavatel zaměstnancům k dispozici osobní
         chrániče sluchu;

      b) pokud se expozice hluku rovná horním hodnotám expozice vyvolávajícím akci nebo je přesahuje, používají zaměstnanci osobní
         chrániče sluchu;

      […]“
      8        Článek 7 směrnice 2003/10 nadepsaný „Omezení expozice“ stanoví:

      „1. Expozice zaměstnance zjištěná v souladu s čl. 3 odst. 2 nesmí v žádném případě překročit limitní hodnoty expozice.
      2. Jsou-li navzdory opatřením přijatým k dosažení souladu s touto směrnici limitní hodnoty expozice překročeny, musí zaměstnavatel:
      a) neprodleně přijmout opatření ke snížení expozice pod limitní hodnoty expozice;
      b) zjistit příčiny výskytu nadměrné expozice; a
      c) změnit ochranná a preventivní opatření, aby zabránil opětovnému překročení.“
       Vnitrostátní právo
      9        Směrnice 2003/10 byla provedena královským nařízením s mocí zákona 286/2006 o ochraně zdraví a bezpečnosti zaměstnanců před
         riziky spojenými s expozicí hluku (Real Decreto 286/2006 sobre la protección de la salud y la seguridad de los trabajadores
         contra los riesgos relacionados con la exposición al ruido) ze dne 10. března 2006 (Boletín Oficial del Estado č. 60, ze dne
         11. března 2006, s. 9842).

      10      Článek 5 odst. 1 královského nařízení 286/2006 rozlišuje mezi hodnotami vyvolávajícími akci a limitními hodnotami expozice,
         které nesmí být v žádném případě překročeny. Podle článku 8 tohoto nařízení je limitní hodnotou, již nelze překročit, průměrná
         denní hladina ve výši 87 dbA.

      11      Článek 5 odst. 2 královského nařízení 286/2006 uvádí, že „pro použití limitních hodnot expozice se při zjišťování skutečné
         expozice zaměstnance hluku vezme v úvahu snížení způsobené osobními chrániči sluchu používanými zaměstnancem“.

      12      Kolektivní smlouva v odvětví stavebnictví a veřejných prací provincie Palencia pro období 2007–2011 (dále jen „kolektivní
         smlouva“) ve svém článku 27 stanoví:

      „1.      Osobám, které pracují ve zvláště ztížených, toxických či nebezpečných podmínkách, přísluší příplatek ve výši 20 % jejich základní
         mzdy. Pokud vykonávají pracovní úkoly po dobu poloviny pracovního dne či kratší, činí tento příplatek 10 %.

      […]
      3.      Pokud zvláště ztížené, toxické nebo nebezpečné pracovní podmínky z jakéhokoli důvodu pominou, nebudou výše uvedené příplatky
         nadále vypláceny.

      […]“
       Spory v původním řízení a předběžné otázky
      13      Činnost společnosti Gerardo, zaměstnavatele žalobců v původním řízení, spočívá ve výrobě kamenných materiálů z přírodního
         kamene. Žalobci v původním řízení obvykle pracovali s automatickým řezacím strojem.

      14      Během pracovního dne přesahovala hladina hluku na jejich pracovním místě 85 dbA v denním průměru. Ke zmírnění této zátěže
         jim společnost Gerardo poskytla osobní chrániče sluchu. Díky ztlumení hluku dosaženého za pomoci těchto pomůcek se denní expozice
         žalobců v původním řízení snížila pod 80 dbA.

      15      Žalobci v původním řízení požadovali, aby jim byl na základě článku 27 kolektivní smlouvy vyplacen mzdový příplatek z důvodu
         ztížených pracovních podmínek spočívajících v tom, že jsou vystaveni hladině hluku, která v denním průměru přesahuje 85 dbA.
         Jejich žádosti byly zamítnuty Juzgado de lo Social s tím, že společnost Gerardo dodržela královské nařízení 286/2006, jež
         provádí směrnici 2003/10/ES. Podle tohoto soudu musí být při určování, zda lze podmínky na jejich pracovním místě považovat
         za ztížené, zohledněn účinek snížení hluku, jehož bylo dosaženo za pomoci osobního chrániče sluchu.

      16      Žalobci v původním řízení podali odvolání k předkládajícímu soudu.

      17      Tento soud uvádí, že Juzgado de lo Social zamítl žádosti žalobců v původním řízení v souladu s nejnovější judikaturou Tribunal
         Supremo, podle níž musí být pro účely určení toho, zda je zaměstnanec na pracovním místě vystaven ztíženým podmínkám, zohledněno
         snížení hluku, jehož bylo dosaženo za pomoci osobního chrániče sluchu. Podle předkládajícího soudu tato judikatura, která
         vykládá pojem „tíživost“ ve světle směrnice 2003/10 a vnitrostátního práva provádějícího tuto směrnici, z těchto předpisů
         dovozuje, že jejich cílem je ochrana zaměstnance před zdravotními riziky vážícími se ke skutečné expozici hluku. Z toho plyne,
         že pracovní podmínky nejsou ztížené, umožňuje-li osobní chránič sluchu snížit hluk vnikající do uší na hladinu nedosahující
         80 dbA.

      18      Předkládající soud má pochybnosti ohledně souladu této judikatury Tribunal Supremo se směrnicí 2003/10. I když v tomto ohledu
         předkládající soud připouští, že spory v původním řízení se týkají vyplacení mzdového příplatku, který jako takový touto směrnicí
         není upraven, je předkládající soud toho názoru, že výklad uvedené směrnice je předpokladem pro určení toho, zda mají žalobci
         v původním řízení na tento příplatek nárok.

      19      Předkládající soud je totiž toho názoru, že povinnost vyplatit mzdový příplatek z důvodu ztížených pracovních podmínek stanovená
         v článku 27 kolektivní smlouvy závisí na dodržení povinností vyplývajících ze směrnice 2003/10 a královského nařízení 286/2006
         zaměstnavatelem. Podle předkládajícího soudu by bylo v rozporu s užitečným účinkem této směrnice, pokud by se zaměstnavatel
         mohl vyhnout povinnosti vyplatit takový mzdový příplatek čistě na základě skutečnosti, že svým zaměstnancům poskytl osobní
         chrániče sluchu, přestože nedodržel požadavky uvedené směrnice týkající se preventivních povinností, které stanoví tato směrnice.

      20      Za těchto podmínek se Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky, které jsou totožné ve všech věcech, jež byly tomuto soudu předloženy:

      „1)      Musí být článek 3 a čl. 5 odst. 2, 6 a 7 směrnice 2003/10/ES […] vykládány v tom smyslu, že podnik, v němž denní hladina expozice
         zaměstnanců hluku přesahuje 85 dbA (měřená bez zohlednění účinku chráničů sluchu), splní preventivní povinnosti stanovené
         [touto] směrnicí ve vztahu k materiálním pracovním podmínkám tím, že těmto zaměstnancům poskytne takové chrániče sluchu, díky
         jejichž míře tlumení se denní hluková expozice těchto zaměstnanců sníží pod 80 dbA?

      2)      Musí být čl. 5 odst. 2 směrnice 2003/10/ES […] vykládán v tom smyslu, že program technických nebo organizačních opatření,
         který musí zavést podnik, v němž denní hladina hlukové expozice zaměstnanců překračuje 85 dbA (měřená bez zohlednění účinku
         chráničů sluchu), má za cíl snížení hladiny hlukové expozice pod 85 dbA?

      3)      Je v případě záporné odpovědi na první otázku třeba směrnici 2003/10/ES […] vykládat v tom smyslu, že je v rozporu s vnitrostátním
         pravidlem nebo soudní praxí, která zprošťuje podnik povinnosti zaplatit peněžitý příplatek, který má podnik v zásadě zaplatit
         zaměstnancům dotčeným denními hladinami hlukové expozice přesahujícími 85 dbA, z [toho]důvodu, že těmto zaměstnancům poskytne
         chrániče sluchu, jejichž tlumící účinek udržuje denní expozici pod 80 dbA?“

       K předběžným otázkám
       K první a druhé otázce
      21      Podstatou prvních dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda směrnice 2003/10 musí být
         vykládána v tom smyslu, že zaměstnavatel v podniku, v němž denní hladina hlukové expozice zaměstnanců, měřená bez zohlednění
         účinku užívání osobních chráničů sluchu, přesahuje 85 dbA, splní povinnosti vyplývající z této směrnice čistě tím, že zaměstnancům
         poskytne takové chrániče sluchu, které umožňují snížit denní expozici hluku pod 80 dbA, a zda musí být čl. 5 odst. 2 uvedené
         směrnice vykládán v tom smyslu, že má za cíl snížit denní hladinu expozice hluku měřenou bez ohledu na účinky užívání osobních
         chráničů sluchu pod 85 dbA.

      22      Pro účely odpovědi na tyto otázky je třeba připomenout regulační rámec zavedený směrnicí 2003/10.

      23      Zaprvé se podle čl. 5 odst. 1 prvního pododstavce této směrnice rizika vyplývající z expozice hluku odstraňují u zdroje nebo
         se snižují na minimum s přihlédnutím k technickému pokroku a dostupnosti opatření na potlačení rizika u zdroje.

      24      Z tohoto důvodu druhý pododstavec uvedeného čl. 5 odst. 1 stanoví, že snížení těchto rizik se zakládá na obecných zásadách
         prevence, a upřesňuje opatření, jimiž lze podpořit naplňování tohoto cíle.

      25      V souladu s čl. 5 odst. 2 směrnice 2003/10 zaměstnavatel zavádí a provádí program opatření určených ke snížení expozice hluku,
         pokud jsou překročeny horní hodnoty expozice vyvolávající akci. Z čl. 3 odst. 1 písm. b) a 2 druhé věty této směrnice tak
         vyplývá, že tato hodnota expozice stanovená na 85 dbA musí být měřena bez zohlednění účinku užívání osobních chráničů sluchu.

      26      Dále jsou zaměstnancům podle článku 6 uvedené směrnice poskytovány osobní chrániče sluchu, jakmile expozice hluku přesáhne
         hodnoty expozice vyvolávající akci, „pokud rizikům vyplývajícím z expozice hluku nelze zabránit jinými prostředky“.

      27      Konečně podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/10 expozice zaměstnance nesmí v žádném případě překročit limitní hodnoty expozice,
         což je podle čl. 3 odst. 1 písm. a) a odst. 2 první věty této směrnice hodnota 87 dbA, měřená při zohlednění účinku užívání
         osobních chráničů sluchu.

      28      Směrnice 2003/10 tedy zavádí pořadí mezi zaměstnavateli uloženými povinnostmi.

      29      Na prvním místě má zaměstnavatel na základě čl. 5 odst. 2 uvedené směrnice povinnost zavést program určený ke snížení expozice
         hluku, jsou-li zaměstnanci vystaveni hladině hluku překračující 85 dbA, měřené bez zohlednění účinku užívání osobních chráničů
         sluchu.

      30      Pouze v případě, že tento program neumožňuje snížení takové expozice hluku, stanoví článek 6 směrnice 2003/10 na druhém místě
         další povinnost poskytnout zaměstnancům osobní chrániče sluchu.

      31      Zatřetí a na posledním místě článek 7 uvedené směrnice stanoví zvláštní povinnosti pro případ, že používání osobních chráničů
         sluchu neumožní zabránit tomu, aby byly překročeny hraniční hodnoty expozice.

      32      Z jednoznačného znění a systematiky těchto ustanovení tak vyplývá, že zaměstnavatel nesplní povinnosti uložené v čl. 5 odst. 2
         směrnice 2003/10 jen tím, že zaměstnancům poskytne osobní chrániče sluchu, ale musí zavést program určený ke snížení expozice
         hluku, jakmile jsou zaměstnanci vystaveni hladině hluku překračující 85 dbA, měřené bez zohlednění účinku užívání osobních
         chráničů sluchu.

      33      Tento výklad směrnice 2003/10 je podpořen desátým bodem jejího odůvodnění, podle něhož se tato směrnice zakládá na konceptu
         prevence, který implikuje, že se rizika přednostně snižují u zdroje a prostředky kolektivní ochrany mají přednost před prostředky
         individuální ochrany.

      34      Vzhledem k výše uvedenému je namístě na dvě první otázky odpovědět, že směrnice 2003/10 musí být vykládána v tom smyslu, že
         zaměstnavatel v podniku, v němž denní hladina hluková expozice zaměstnanců, měřená bez ohledu na účinky užívání osobních chráničů
         sluchu, přesahuje 85 dbA, nesplní povinnosti vyplývající z této směrnice jednoduše tím, že zaměstnancům poskytne takové chrániče
         sluchu, které umožňují snížit denní expozici hluku pod 80 dbA, neboť tento zaměstnavatel má povinnost zavést program technických
         či organizačních opatření určený ke snížení takové expozice hluku na hladinu, jež nedosahuje 85 dbA, měřenou bez ohledu na
         účinky užívání osobních chráničů sluchu.

       Ke třetí otázce
      35      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2003/10 musí být vykládána v tom smyslu, že vyžaduje, aby zaměstnavatel,
         který nezavedl program technických či organizačních opatření určených ke snížení denní hladiny expozice hluku, vyplatil mzdový
         příplatek zaměstnancům, kteří jsou vystaveni hladině zvuku překračující 85 dbA, měřené bez ohledu na účinky užívání osobních
         chráničů sluchu, přestože těmto zaměstnancům poskytl takové chrániče sluchu, v důsledku jejichž účinku se denní expozice hluku
         snižuje na hladinu nepřesahující 80 dbA.

      36      K této otázce je třeba připomenout, že podle kolektivní smlouvy přísluší mzdový příplatek osobám, které pracují ve zvláště
         ztížených, toxických či nebezpečných podmínkách; takto ztížené podmínky přitom mohou vyplývat z expozice hluku.

      37      Předkládající soud v tomto uvádí, že podle nejnovější judikatury Tribunal Supremo takové ztížené podmínky nenastávají, jestliže
         hladina hluku vnikajícího do uší v důsledku účinku osobních chráničů sluchu nepřesahuje 80 dbA. Podle předkládajícího soudu
         se tato judikatura zakládá na výkladu směrnice 2003/10, podle níž cíl směrnice spočívá v ochraně zaměstnanců před zdravotními
         riziky vážícími se ke skutečné expozici hluku. Takový zužující výklad by však bránil užitečnému účinku této směrnice. Zaměstnavatel
         by se takto mohl vyhnout povinnosti vyplatit takový mzdový příplatek díky pouhé skutečnosti, že svým zaměstnancům poskytl
         osobní chrániče sluchu, přestože nedodržel požadavky stanovené uvedenou směrnicí týkající se preventivních povinností.

      38      V tomto ohledu je nutné zdůraznit, jak uvádí Evropská komise, že směrnice 2003/10 jako taková neupravuje ani vyplácení mzdového
         příplatku z důvodu ztížených pracovních podmínek vyplývajících z expozice hluku, ani otázku, zda účinek osobních chráničů
         sluchu může či musí být zohledněn pro účely určení hladiny expozice hluku vyvolávající povinnost vyplatit takový mzdový příplatek.

      39      Směrnice 2003/10 tak nevyžaduje, aby nedodržení preventivních povinností zaměstnavatelem, které tato směrnice zavádí, bylo
         sankcionováno povinností vyplatit mzdový příplatek.

      40      S ohledem na otázky předkládajícího soudu je však třeba upřesnit, že uvedené preventivní povinnosti, jejichž cílem je snížit
         expozici hluku u zdroje v co nejvyšší možné míře tím, že se zavede program technických a organizačních opatření, jsou součástí
         cíle směrnice 2003/10 chránit zdraví zaměstnanců.

      41      Mimoto je třeba připomenout ustálenou judikaturu, podle níž svoboda volby způsobů a prostředků určených k zajištění provedení
         směrnice nemá žádný dopad na povinnost uloženou všem členským státům, aby přijaly veškerá opatření nezbytná k zajištění plné
         účinnosti dotyčné směrnice v souladu s cílem, který sleduje (rozsudek ze dne 15. dubna 2008, Impact, C‑268/06, Sb. rozh. s. 40
         a citovaná judikatura), a zajistit, aby v případě, že cílem dotčené směrnice je založit subjektivní práva, bylo jednotlivcům
         umožněno se jich případně dovolávat před vnitrostátními soudy (rozsudek ze dne 30. května 1991, Komise v. Německo, C‑361/88,
         Recueil, s. I‑2567, bod 15).

      42      Z toho plyne, že vnitrostátní právo musí být vykládáno způsobem, který zaměstnancům umožní domáhat se toho, aby jejich zaměstnavatel
         dodržoval preventivní povinnosti zavedené směrnicí 2003/10, jejímž cílem je právě, jak vyplývá z desátého bodu jejího odůvodnění,
         přispět k ochraně zaměstnanců.

      43      Vzhledem k výše uvedenému je namístě odpovědět na třetí otázku tak, že směrnice 2003/10 musí být vykládána v tom smyslu, že
         nevyžaduje, aby zaměstnavatel vyplatil mzdový příplatek zaměstnancům, kteří jsou vystaveni hladině zvuku překračující 85 dbA,
         měřené bez ohledu na účinky užívání osobních chráničů sluchu, ze samotného důvodu, že nezavedl program technických či organizačních
         opatření určených ke snížení denní hladiny expozice hluku. Vnitrostátní právo však musí upravovat příslušné mechanismy, které
         zajistí, že se zaměstnanec vystavený hladině zvuku překračující 85 dbA, měřené bez ohledu na účinek užívání osobních chráničů
         sluchu, bude moci domáhat toho, aby zaměstnavatel dodržel preventivní povinnosti stanovené v čl. 5 odst. 2 této směrnice.

       K nákladům řízení
      44      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:
      1)      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/10/ES ze dne 6. února 2003 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví
            před expozicí zaměstnanců rizikům spojeným s fyzikálními činiteli (hlukem) (sedmnáctá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16
            odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (Úř. věst. 42, s. 38; Zvl. vyd. 05/04, s. 300) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady
            2007/30/ES ze dne 20. června 2007 musí být vykládána v tom smyslu, že zaměstnavatel v podniku, v němž denní hladina hlukové
            expozice zaměstnanců, měřená bez ohledu na účinky užívání osobních chráničů sluchu, přesahuje 85 dbA, nesplní povinnosti vyplývající
            z této směrnice jednoduše tím, že zaměstnancům poskytne takové chrániče sluchu, které umožňují snížit denní expozici hluku
            pod 80 dbA, neboť tento zaměstnavatel má povinnost zavést program technických či organizačních opatření určený ke snížení
            takové expozice hluku na hladinu nedosahující 85 dbA, měřenou bez ohledu na účinky užívání osobních chráničů sluchu.
      2)      Směrnice 2003/10 ve znění směrnice 2007/30 musí být vykládána v tom smyslu, že nevyžaduje, aby zaměstnavatel vyplatil mzdový
            příplatek zaměstnancům, kteří jsou vystaveni hladině zvuku překračující 85 dbA, měřené bez ohledu na účinky užívání osobních
            chráničů sluchu, ze samotného důvodu, že nezavedl program technických či organizačních opatření určených ke snížení denní
            hladiny expozice hluku. Vnitrostátní právo však musí upravovat příslušné mechanismy, které zajistí, že se zaměstnanec vystavený
            hladině zvuku překračující 85 dbA, měřené bez ohledu na účinek užívání osobních chráničů sluchu, bude moci domáhat toho, aby
            zaměstnavatel dodržel preventivní povinnosti stanovené v čl. 5 odst. 2 této směrnice.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 10. října 2012.#Bimbo, SA v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství BIMBO DOUGHNUTS – Starší národní slovní ochranná známka DOGHNUTS – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Článek 75 nařízení (ES) č. 207/2009 – Článek 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 – Návrh na změnu napadeného rozhodnutí – Přípustnost.#Věc T-569/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 10. října 2012 – Bimbo v. OHIM – Panrico (BIMBO DOUGHNUTS)
      (Věc T-569/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství BIMBO DOUGHNUTS – Starší národní slovní ochranná známka DOGHNUTS – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Článek 75 nařízení (ES) č. 207/2009 – Článek 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 – Návrh na změnu napadeného rozhodnutí – Přípustnost“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí zápisu – Námitky
            majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny
            se starší ochrannou známkou – Slovní ochranné známky BIMBO DOUGHNUTS a DOGHNUTS [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1
            písm. b)] (viz body 53, 97–100)
      2.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí zápisu – Námitky
            majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny
            se starší ochrannou známkou – Posouzení nebezpečí záměny [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 50–52,
            55, 69, 90, 96)
      3.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí zápisu – Námitky
            majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Podobnost dotčených
            ochranných známek – Kritéria pro posouzení – Kombinovaná ochranná známka [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
            (viz body 56, 77, 78)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 7. října 2010 (věc R 838/2009–4) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společnostmi Panrico, SA a Bimbo, SA

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnost Bimbo, SA ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení, které vynaložil OHIM.

                  3)

                  	Společnost Panrico, SA ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. května 2005.#António Jorge Ldª proti Fazenda Pública.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko.#DPH - Článek 19 šesté směrnice o DPH - Odpočet daně zaplacené na vstupu - Činnost v oblasti nemovitostí - Zboží a služby používané zároveň pro zdanitelná plnění a pro plnění osvobozená od daně - Poměrný odpočet daně.#Věc C-536/03.

text:
      Věc C-536/03
      António Jorge Lda
      v.
      Fazenda Pública
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supremo Tribunal Administrativo)
      „DPH – Článek 19 šesté směrnice o DPH – Odpočet daně zaplacené na vstupu – Činnost v oblasti nemovitostí – Zboží a služby používané zároveň pro zdanitelná plnění a pro plnění osvobozená od daně – Poměrný odpočet daně“
      Stanovisko generální advokátky C. Stix-Hackl přednesené dne 16. prosince 2004
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. května 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Předběžné otázky – Příslušnost Soudního dvora – Meze – Určení předmětu otázky
      (Článek 234 ES)
      2.     Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Osoba povinná k dani uskutečňující zároveň plnění, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná, i
            plnění, u nichž daň z přidané hodnoty odpočitatelná není – Poměrný odpočet daně – Výpočet – Hodnota dosud neuskutečněných
            plnění – Vyloučení
      (Směrnice Rady 77/388, článek 19)
      1.     Soudní dvůr sice nemá podle článku 234 ES pravomoc použít pravidlo Společenství na konkrétní případ, a tedy kvalifikovat ustanovení
         vnitrostátního práva s ohledem na toto pravidlo, může však v rámci spolupráce mezi soudy zavedené tímto článkem poskytnout
         vnitrostátnímu soudu na základě spisu výklad práva Společenství, který může být užitečný při posouzení účinků ustanovení.

      Soudnímu dvoru je v případě otázek, které jsou případně formulovány nepřesně nebo které překračují rámec oprávnění svěřený
         mu článkem 234 ES, v tomto ohledu vyhrazeno vyjmout ze všech poznatků poskytnutých vnitrostátním soudem a zejména z odůvodnění
         předkládacího aktu prvky práva Společenství, které s přihlédnutím k předmětu sporu vyžadují výklad.

      (viz body 15–16)
      2.     V případě, že osoba povinná k dani uskutečňuje zároveň plnění, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná, i plnění, u
         nichž daň z přidané hodnoty odpočitatelná není, brání článek 19 směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských
         států týkajících se daní z obratu, týkající se výpočtu odpočitatelného podílu, tomu, aby hodnota probíhajících prací prováděných
         osobou povinnou k dani při výkonu činnosti v oblasti stavebnictví podléhající dani byla zahrnuta do jmenovatele zlomku pro
         tento výpočet, pokud tato hodnota neodpovídá převodům zboží nebo poskytování služeb, které již provedla nebo které jsou spojeny
         s vyúčtováním prací nebo převzetím zálohy.

      Je totiž v rozporu se systémem šesté směrnice připustit, že by určení oblasti odpočtu mohlo zohlednit dosud neprovedená plnění,
         k jejichž budoucímu uskutečnění nemusí dojít, zatímco uskutečnění zdanitelného plnění, a tedy i nárok na odpočet závisejí
         na skutečném provedení plnění.

      (viz body 26–27 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      26. května 2005 (*)

      „DPH – Článek 19 šesté směrnice o DPH – Odpočet daně zaplacené na vstupu – Činnost v oblasti nemovitostí – Zboží a služby používané zároveň pro zdanitelná plnění a pro plnění osvobozená od daně – Poměrný odpočet daně“
      Ve věci C‑536/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugalsko) ze dne 26. listopadu 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 22. prosince 2003, v řízení:

      António Jorge Lda
      proti
      Fazenda Pública,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj),  J. Makarczyk, P. Kūris a G. Arestis, soudci,
      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Portugalskou republiku L. Fernandesem, jako zmocněncem,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a A. M. Alves Vieira, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 16. prosince 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 19 směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně
         (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“), pokud jde o určení rozsahu nároku na odpočet daně
         odvedené na vstupu při výkonu činnosti v oblasti výstavby nemovitostí.

      2       Žádost byla podána v rámci žaloby podané u Supremo Tribunal Administrativo (Nejvyšší správní soud) Portugalské republiky společností
         António Jorge Lda proti portugalským orgánům ohledně výzvy k doplatku daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) a úroků z prodlení za roky 1994
         až 1997.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 10 šesté směrnice zní takto:
      „1. a) ,Uskutečněním zdanitelného plnění‘ se rozumí situace, při níž se naplňují právní podmínky pro vznik daňové povinnosti.
      ,Daňovou povinností‘ se rozumí povinnost odvést daň, jejíž splnění mohou finanční orgány k určitému dni na základě zákona
         požadovat od daňového dlužníka bez ohledu na skutečnost, že úhrada daně může být odložena.

      2. Zdanitelné plnění se uskuteční a daňová povinnost vzniká dodáním zboží nebo poskytnutím služby. […]
      Má-li však být platba provedena na účet ještě před dodáním zboží nebo poskytnutím služby, vzniká daňová povinnost z přijaté
         částky převzetím platby.“

      4       Článek 17 šesté směrnice, nazvaný „Vznik a rozsah nároku na odpočet daně“, stanoví:
      „1. Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.
      […]
      5. V případě zboží a služeb, které osoba povinná k dani hodlá použít jak pro plnění, na která se vztahují odstavce 2 a 3 a
         u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná, tak i pro plnění, u nichž daň z přidané hodnoty odpočitatelná není, je odpočitatelný
         jen podíl daně z přidané hodnoty připadající na hodnotu prvního druhu plnění.

      Tento podíl se stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná osobou povinnou k dani.“
      5       Tento čl. 17 odst. 5 třetí pododstavec rovněž členským státům umožňuje oprávnit nebo zavázat osoby povinné k dani, aby použily
         jiná kritéria než kritérium uvedené v článku 19.

      6       Článek 19 šesté směrnice zní takto:
      „Výpočet odpočitatelného podílu
      1. Podíl odpočitatelný podle čl. 17 odst. 5 prvního pododstavce je dán zlomkem, který má:
      –       v čitateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná podle čl.
         17 odst. 2 a 3, bez daně z přidané hodnoty,

      –       ve jmenovateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním zahrnutým do čitatele a plněním, u nichž není daň z přidané
         hodnoty odpočitatelná, bez daně z přidané hodnoty. Členské státy mohou do jmenovatele rovněž zahrnout celkovou výši dotací
         kromě těch, které jsou uvedeny v čl. 11 části A odst. 1 písm. a).

      Podíl se stanoví ročně a definuje se jako procentní podíl zaokrouhlený na celé procento.
      2. Odchylně od odstavce 1 se z výpočtu odpočitatelného podílu vylučuje výše obratu vztahující se k dodáním investičního majetku,
         který osoba povinná k dani využila pro potřeby svého podniku. Rovněž se vylučuje výše obratu vztahující se k plněním uvedeným
         v čl. 13 části B písm. d), jsou-li to příležitostná plnění, a dále vztahující se k příležitostným operacím s nemovitostmi
         a příležitostným finančním operacím. [...]“

       Vnitrostátní právní úprava
      7       Daň z přidané hodnoty je v Portugalsku upravena zákoníkem o DPH (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado, dále jen „ZDPH“)
         schváleným nařízením s mocí zákona č. 394B/84 ze dne 26. prosince 1984 (Diário da República,  1. série, č. 297).

      8       Článek 23 ZDPH zní takto:
      „1.      Pokud osoba podléhající dani při výkonu své činnosti provádí převody zboží a poskytování služeb, u jejichž části není daň
         odpočitatelná, je nabývací daň odpočitatelná pouze podle procentního podílu odpovídajícího roční částce plnění, u nichž je
         daň odpočitatelná.

      2.      Bez ohledu na ustanovení předchozího odstavce může osoba povinná k dani provést odpočet podle skutečného určení veškerého
         použitého zboží a služeb nebo jejich částí, aniž by byla dotčena skutečnost, že jí generální ředitel pro daně uloží zvláštní
         podmínky nebo zastaví tento postup v případě zjištění, že zdanění bylo podstatně zkresleno.

      3.      Daňová správa může osobě povinné k dani uložit, aby jednala v souladu s předchozím odstavcem:
      a)      pokud vykonává různé hospodářské činnosti;
      b)      pokud použitím postupu uvedeného v odstavci 1 bude zdanění podstatně zkresleno.
      4.      Procentní odpočitatelný podíl uvedený v odstavci 1 je dán zlomkem, v jehož čitateli je roční částka převodů zboží a poskytování
         služeb, u nichž je daň odpočitatelná, provedených osobou povinnou k dani podle článku 19 a čl. 20 odst. 1 bez daně, a ve jmenovateli
         roční částka všech plnění uskutečněných osobou povinnou k dani bez daně, včetně plnění osvobozených od daně nebo plnění, na
         která se daň nevztahuje, zejména dotace nepodléhající dani s výjimkou podpor pro zařízení.

      5.      Převody nemovitých aktiv, která byla použita v rámci činnosti podniku, a operace v oblasti nemovitostí a finanční operace
         mající příležitostný charakter ve vztahu k činnosti vykonávané osobou povinnou k dani však nejsou pro účely výpočtu uvedeného
         v předchozím odstavci zahrnuty […]“

      9       Nařízení s mocí zákona č. 241/86 ze dne 20. srpna 1986 (Diário da República,  1. série, č. 190) později doplnilo režim obsažený v ZDPH, pokud jde o činnost dodávek nemovitostí.

      10     Článek 5 tohoto nařízení s mocí zákona zní takto:
      „1.      Odpočet daně související s každou nemovitostí nebo samostatnou částí se provede podle metody skutečného určení veškerého použitého
         zboží a všech použitých služeb v souladu s ustanoveními čl. 23 odst. 2 [ZDPH].

      2.      Pokud generální ředitelství přímých a nepřímých daní rozhodne o nepřiměřenosti kritérií pro odpočet použitých pro skutečné
         určení, stanoví jiná kritéria a informuje daňového poplatníka s udáním důvodů rozhodnutí.“

      Spor v původním řízení a předběžná otázka
      11     Společnost António Jorge Lda (dále jen „António Jorge“), jejíž sídlo je v Santarém (Portugalsko), podala u Supremo Tribunal Administrativo opravný prostředek
         proti rozsudku Tribunal Tributário de Primeira Instância de Santarém (daňový soud prvního stupně v Santarém), který částečně
         vyhověl žalobě podané proti výzvě k doplatku daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) a úroků z prodlení za roky 1994 až 1997.

      12     Skutkový stav, jak byl vyložen v rozsudku prvního stupně, je následující:
      „1.      V letech 1994 až 1997 [...] podléhala [António Jorge] dani právnických osob (obecnému režimu) a byla pro účely DPH zařazena
         do běžného režimu […].

      2.      Podle úředního příkazu č. 9097 ze dne 5. září 1996 [...] byla [António Jorge] podrobena daňové kontrole, v jejímž důsledku
         byla dne 26. června 1997 vypracována zpráva, která je připojena [...] [ke spisu v původním řízení].

      3.      V důsledku této zprávy dospěly orgány daňové kontroly okresu Santarém, pokud jde o DPH, k tomuto závěru:
      –      je obtížné přesně určit výši daně, která byla neoprávněně odečtena z titulu ,všeobecných nákladů‘, neboť je žalobkyně odečetla
         v plném rozsahu, ačkoli její nákupy byly určeny do oblasti osvobozené od daně i do oblasti podléhající dani;

      –      dlouhodobá aktiva byla při nákupu považována za aktiva určená do oblasti podléhající (odpočitatelné) DPH, přičemž část odpisů
         těchto aktiv byla rozepsána nebo odečtena za účelem výkonu činností osvobozených od daně.

      […]
      4.      S ohledem na to, co bylo konstatováno a vyloženo v bodě 3, stanovil […] znalec, který provedl kontrolu, výši DPH, která byla
         podle jeho názoru neoprávněně odečtena [...] [António Jorge] v rozporu s článkem 23 [ZDPH], na základě ,dokumentů, které neodpovídají
         požadavkům právních předpisů‘, jakož i výši daně, která nebyla odvedena.

      […]
      8.      V letech 1994 až 1997 [...] poskytovala [António Jorge] služby (stavební práce), u nichž byla odpočitatelná DPH, jež byla
         zaplacena při nabývání a výstavbě za účelem prodeje podléhajícím sisa [daň z nabytí nemovitosti, dnes zrušená], pro něž nebyl
         odpočet možný.

      9.      V těchto letech se téměř 50 % jejího obratu týkalo stavebních prací na nemovitostech určených bytovým sdružením a územně správním
         celkům, za něž odvedla 5 % DPH a odečetla 17 % (16 % v roce 1994), zatímco pro téměř 20 % svého obratu odvedla DPH ve výši
         17 % (16 % v roce 1994), přičemž zbytek se týkal plnění podléhajících sisa, která byla osvobozena od DPH bez možnosti odpočtu.“

      13     António Jorge vznesla na podporu své žaloby před Supremo Tribunal Administrativo otázku ohledně výkladu článku 19 šesté směrnice.
      14     Za těchto podmínek se tento soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)      V jakém smyslu je třeba vykládat článek 19 šesté směrnice Rady ze dne 17. května 1977 (77/388/EHS)?
      2)      Je čl. 23 odst. 4 [ZDPH] slučitelný s výše uvedeným ustanovením, pokud je vykládán v tom smyslu, že jestliže je osoba povinná
         k dani podnikem, který se věnuje činnosti v oblasti nemovitostí a pracuje ve dvou oborech činnosti, z nichž jedním je výstavba
         nemovitostí za účelem jejich prodeje (jež je osvobozena od DPH) a druhým jsou stavební práce (podléhající DPH), je nutné pro
         výpočet procentního odpočitatelného podílu DPH nebo podílu zaplaceného touto osobou povinnou k dani při nabývání zboží a služeb
         určených pro jednu nebo druhou činnost zahrnout při výpočtu do jmenovatele zlomku vedle ročního obratu hodnotu prací probíhajících
         na konci každého roku, které dosud nebyly uvedeny na trh a jejichž hodnota nebyla zcela nebo zčásti vybrána?

      3)      Nebo musí být vykládán v tom smyslu, že uvedený jmenovatel zahrnuje výlučně obrat?“
       K předběžným otázkám
       K formulaci otázek
      15     S ohledem na znění otázek položených postupujícím soudem je třeba nejprve připomenout, že Soudní dvůr sice nemá podle článku
         234 ES pravomoc použít pravidlo Společenství na konkrétní případ a tedy kvalifikovat ustanovení vnitrostátního práva s ohledem
         na toto pravidlo, může však v rámci spolupráce mezi soudy zavedené tímto článkem poskytnout vnitrostátnímu soudu na základě
         spisu výklad práva Společenství, který může být užitečný při posouzení účinků ustanovení (viz rozsudek ze dne 20. dubna 1988,
         Bekaert, 204/87, Recueil, s. 2029, bod 5).

      16     Soudnímu dvoru je v případě otázek, jež jsou případně formulovány nepřesně nebo které překračují rámec oprávnění svěřený mu
         článkem 234 ES, v tomto ohledu vyhrazeno vyjmout ze všech poznatků poskytnutých vnitrostátním soudem a zejména z odůvodnění
         postupujícího aktu prvky práva Společenství, které s přihlédnutím k předmětu sporu vyžadují výklad (viz rozsudek ze dne 17.
         června 1997, Codiesel, C‑105/96, Recueil, s. I‑3465, bod 13).

      17     Z odůvodnění postupujícího rozhodnutí vyplývá, že Supremo Tribunal Administrativo žádá Soudní dvůr o výklad čl. 19 odst. 1
         šesté směrnice, a konkrétněji pokládá otázku, zda „pokud je osoba povinná k dani podnikem, který se věnuje činnosti v oblasti
         nemovitostí a pracuje ve dvou oborech činnosti, z nichž jedním je výstavba nemovitostí za účelem jejich prodeje (jež je osvobozena
         od DPH) a druhým jsou stavební práce (podléhající DPH), je nutné pro výpočet procentního odpočitatelného podílu DPH nebo podílu
         zaplaceného touto osobou povinnou k dani při nabývání věcí a služeb určených pro jednu nebo druhou činnost, zahrnout při výpočtu
         do jmenovatele zlomku vedle ročního obratu hodnotu prací probíhajících na konci každého roku, které dosud nebyly uvedeny na
         trh a jejichž hodnota nebyla v plném rozsahu nebo zčásti vybrána“.

      18     Postupující soud tedy chce vědět, zda je třeba pro použití článku 19 šesté směrnice, a konkrétněji pro výpočet zlomku umožňujícího
         získat odpočitatelný podíl upravený v článku 17 téže směrnice, zahrnout do jmenovatele hodnotu prací probíhajících na konci
         každého roku, které dosud nebyly uvedeny na trh a jejichž hodnota dosud nebyla osobou povinnou k dani vybrána, či nikoliv.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      19     Komise Evropských společenství a portugalská vláda tvrdí, že výklad pravidla vnitrostátního práva, který vede k zahrnutí hodnoty
         probíhajících prací prováděných osobou povinnou k dani při výkonu činnosti v oblasti stavebnictví do jmenovatele zlomku pro
         výpočet odpočitatelného podílu, není slučitelný s článkem 19 šesté směrnice, neboť tyto práce neodpovídají převodům zboží
         nebo poskytování služeb již provedených osobou povinnou k dani nebo jiným situacím určujícím existenci zdanitelného plnění
         nebo daňové povinnosti.

      20     Portugalská vláda nicméně upřesňuje, že přijetí kritéria vnitrostátními orgány, které umožňuje stanovit rozsah činnosti podniku
         s přihlédnutím k rozmanitosti výroby nebo hodnotě probíhajících prací v závislosti na jejich skutečném určení, je možné podle
         čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce uvedené směrnice. Komise za sebe uvádí možnost pozdějších úprav v souladu s článkem 20
         téže směrnice.

       Závěry Soudního dvora
      21     Úvodem je třeba připomenout, že jak již Soudní dvůr rozhodl, režim odpočtů má podnikatele zcela zbavit břemene splatné DPH
         nebo DPH odvedené v rámci jeho veškerých hospodářských činností. Společný systém DPH v důsledku toho zajišťuje dokonalou neutralitu,
         pokud jde o daňovou zátěž všech hospodářských činností, bez ohledu na cíle nebo výsledky těchto činností, za podmínky, že
         posledně uvedené činnosti samy o sobě zásadně podléhají DPH (rozsudky ze dne 8. června 2000, Midland Bank, C‑98/98, Recueil,
         s. I‑4177, bod 19, a ze dne 22. února 2001, Abbey National, C‑408/98, Recueil, s. I‑1361, bod 24).

      22     Z postupujícího rozhodnutí vyplývá, že António Jorge poskytuje v rámci své hospodářské činnosti služby odpovídající pracím
         ve stavebnictví podléhající DPH podle čl. 2 odst. 1 a článku 6 šesté směrnice. Tato společnost rovněž provádí převody nemovitostí,
         které podléhají DPH podle čl. 2 odst. 1 a článku 5 této směrnice, ale jsou od ní osvobozeny podle čl. 28 odst. 3 písm. b)
         a přílohy F bodu 16 této směrnice.

      23     Jelikož se nejedná o příležitostná plnění uvedená v čl. 19 odst. 2 druhé větě uvedené směrnice, která jsou vyloučena z výpočtu
         odpočitatelného podílu upraveného v čl. 17 odst. 5 prvním pododstavci téže směrnice, je třeba určit, která plnění musejí být
         při výpočtu tohoto podílu zohledněna.

      24     Článek 17 odst. 1 šesté směrnice stanoví, že nárok na odpočet vzniká v okamžiku, kdy vznikne daňová povinnost k odpočitatelné
         dani. Článek 10 odst. 2 téže směrnice stanoví, že se tak stane dodáním zboží nebo poskytnutím služby (rozsudek ze dne 8. června
         2000, Breitsohl, C‑400/98, Recueil, s. I‑4321, bod 36). Je třeba připomenout, že čl. 10 odst. 1 písm. b) šesté směrnice definuje
         daňovou povinnost jako „povinnost odvést daň, jejíž splnění mohou finanční orgány k určitému dni na základě zákona požadovat
         od daňového dlužníka“.

      25     Z toho plyne, že v systému šesté směrnice je uskutečnění zdanitelného plnění, jeho daňová povinnost a možnost odpočtu spojena
         se skutečným provedením dodávky nebo poskytnutím služeb s výjimkou případů zálohových plateb, kdy daňová povinnost vzniká
         převzetím platby. Článek 19 odst. 1 neobsahuje žádnou zmínku vylučující použití tohoto obecného pravidla pro výpočet odpočitatelného
         podílu a ve znění tohoto ustanovení nic nenasvědčuje tomu, že by tento systém obsahoval odchylku, pokud jde o zohlednění dosud
         neprovedených plnění kromě těch, jež jsou spojeny s platbou záloh nebo zúčtováním prací ve jmenovateli zlomku pro výpočet
         podílu.

      26     Z tohoto pohledu je v rozporu s tímto systémem připustit, že by určení oblasti odpočtu mohlo zohlednit dosud neprovedená plnění,
         k jejichž budoucímu uskutečnění nemusí dojít, zatímco uskutečnění zdanitelného plnění, a tedy i nárok na odpočet závisejí
         na skutečném provedení plnění. Jelikož přitom probíhající práce nebyly osobou povinnou k dani fakturovány nebo nedošlo k jejich
         zúčtování ani k platbě zálohy, nepředstavují převody zboží nebo poskytování služeb již uskutečněné touto osobou, ani jinou
         situaci představující uskutečnění zdanitelného plnění a daňovou povinnost. Nemohou tedy být začleněny do jmenovatele zlomku
         uvedeného v čl. 19 odst. 1 šesté směrnice pro výpočet odpočitatelného podílu.

      27     Na otázky položené postupujícím soudem je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 19 odst. 1 šesté směrnice brání tomu, aby hodnota
         probíhajících prací prováděných osobou povinnou k dani při výkonu činnosti v oblasti stavebnictví byla zahrnuta do jmenovatele
         zlomku pro výpočet odpočitatelného podílu, pokud tato hodnota neodpovídá převodům zboží nebo poskytování služeb, které již
         provedla nebo které jsou spojeny s vyúčtováním prací nebo převzetím zálohy.

       K nákladům řízení
      28     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před postupujícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 19 směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
            z obratu - Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, brání tomu, aby hodnota probíhajících prací prováděných
            osobou povinnou k dani při výkonu činnosti v oblasti stavebnictví byla zahrnuta do jmenovatele zlomku pro výpočet odpočitatelného
            podílu, pokud tato hodnota neodpovídá převodům zboží nebo poskytování služeb, které již provedla nebo které jsou spojeny s vyúčtováním
            prací nebo převzetím zálohy.
      Podpisy.
      *  Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 29. září 1999. # Modelo SGPS SA proti Director-Geral dos Registos e Notariado. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko. # Věc C-56/98.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 11. prosince 2008.#Enzo Reali v. Evropská komise.#Věc F-136/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      11. prosince 2008
      Věc F-136/06
      Enzo Reali
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Zařazení do platové třídy – Odborná praxe – Diplom – Rovnocennost“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 EA, kterou se E. Reali v zásadě domáhá zrušení rozhodnutí orgánu oprávněného
         k uzavírání pracovních smluv, na základě kterého byl zařazen do platové třídy 14, platového stupně 1 funkční skupiny IV, jak
         vyplývá z jeho pracovní smlouvy smluvního pracovníka.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Požadavek vysokoškolských diplomů – Pojem „vysokoškolský diplom“
      [Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 82 odst. 2 písm. c) bod i)]
      2.      Úředníci – Přijímání – Zařazení do platové třídy – Požadavek vysokoškolských diplomů – Srovnání diplomů a oprávnění k výkonu
            činnosti vydaných v různých členských státech
      (Směrnice Rady 89/48)
      1.      V případě, že není uvedeno jinak, je třeba požadavek mít vysokoškolský diplom, který vyplývá z čl. 82 odst. 2 písm. c) bodu
         i) řádu ostatních zaměstnanců, vykládat v tom smyslu, který přikládá tomuto výrazu právní úprava členského státu, v němž uchazeč
         získal vzdělání, na které se odvolává.

      (viz bod 34)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 13. července 1989, Jaenicke Cendoya v. Komise, 108/88, Recueil, s. 2711, bod 14
      Soud prvního stupně: 7. února 1991, Ferreira de Freitas v. Komise, T‑2/90, Recueil, s. II‑103, bod 32; 3. března 1994, Cortes
         Jimenez a další v. Komise, T‑82/92, Recueil FP, s. I‑A‑69 a II‑237, bod 34

      2.       Harmonizace, kterou provedla směrnice 89/48 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně
         tříletého odborného vzdělávání, nemá za následek omezení posuzovací pravomoci, kterou disponuje orgán při srovnávání hodnoty
         diplomů v rámci své politiky přijímání pracovníků. V systému směrnice 89/48 se srovnání diplomů provádí pro účely přístupu
         k určitým regulovaným činnostem v různých členských státech. Takové posouzení nelze zaměňovat s komplexním posouzením vysokoškolské
         hodnoty dokladů získaných v různých členských státech pro účely určení platové třídy pracovního místa v rámci orgánů Evropských
         společenství.

      (viz bod 85)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 9. prosince 1999, Alonso Morales v. Komise, T‑299/97, Recueil FP, s. I‑A‑249 a II‑1227, body 35 a 36;
         11. května 2005, De Stefano v. Komise, T‑25/03, Sb. VS, s. I‑A‑125 a II‑573, bod 53