title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 11. července 2013.#(zveřejnění formou výňatků) Španělské království v. Evropská komise.#Fond soudržnosti – Nařízení (ES) č. 1164/94 – Projekt sanace Zaragozy – Částečné zrušení finanční podpory – Veřejné zakázky – Pojem stavba – Článek 14 odstavce 10 a 13 směrnice 93/38/EHS – Rozdělení zakázek – Legitimní očekávání – Povinnost uvést odůvodnění – Lhůta pro přijetí rozhodnutí – Stanovení finančních oprav – Článek H odstavec 2 přílohy II nařízení č. 1164/94 – Proporcionalita – Promlčení.#Věc T‑358/08.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      11. července 2013 (
            *1
         )
      „Fond soudržnosti — Nařízení (ES) č. 1164/94 — Projekt sanace Zaragozy — Částečné zrušení finanční podpory — Veřejné zakázky — Pojem stavba — Článek 14 odstavce 10 a 13 směrnice 93/38/EHS — Rozdělení zakázek — Legitimní očekávání — Povinnost uvést odůvodnění — Lhůta pro přijetí rozhodnutí — Stanovení finančních oprav — Článek H odstavec 2 přílohy II nařízení č. 1164/94 — Proporcionalita — Promlčení“
      Ve věci T-358/08,

         Španělské království, původně zastoupené J. Rodríguez Cárcamem, dále A. Rubio Gonzálezem, abogados del Estado,
      žalobce,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené G. Valero Jordanou a A. Steiblytė, jako zmocněnci,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise C (2008) 3249 ze dne 25. června 2008, o snížení podpory poskytnuté z Fondu soudržnosti Španělskému království na projekt č. 96/11/61/018 – „Saneamiento de Zaragoza“ rozhodnutím Komise C (96) 2095 ze dne 26. července 1996,
      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení L. Truchot, předseda, M. E. Martins Ribeiro a A. Popescu (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. listopadu 2012,
      vydává tento

         Rozsudek (
            1
         )

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Rozhodnutím C (96) 2095 ze dne 26. července 1996 (dále jen „rozhodnutí z roku 1996“) Komise Evropských společenství schválila v rámci Fondu soudržnosti poskytnutí finanční podpory ve výši 8850689 eur na projekt č. 96/11/61/018 – „Saneamiento de Zaragoza“ (dále jen „projekt sanace města Zaragoza“). Tento projekt, jehož cílem bylo zlepšit a dovršit zařízení pro kanalizaci a čištění odpadních vod města Zaragoza (Španělsko), zahrnoval dvě skupiny operací. První skupina operací zvaná „Plán výměny kanalizačních potrubí“ (dále jen „fáze FIMMA 96“) stanovil výměnu kanalizačních potrubí v určitých částech města. Druhá skupina operací nazvaná „Program sanace západní oblasti aglomerace (nádrž čistírny odpadních vod v Almozaře)“ (dále jen „fáze SPWS“), zahrnovala zejména výstavbu sběračů, vedlejší sítě sběračů a odlehčovací komory na dešťovou vodu. Město Zaragoza bylo konečným příjemcem finanční podpory a bylo pověřeno řízením projektu, jehož provedení bylo stanoveno na dobu mezi 1. květnem 1996 a 31. prosincem 1998.

               2

               Na žádost Španělského království bylo rozhodnutí z roku 1996 změněno rozhodnutím Komise C (97) 2601 ze dne 29. července 1997 (dále jen „rozhodnutí z roku 1997“), s cílem zařadit do něj dalších osm operací (dále jen „fáze FIMMA 97“). Sedm operací se týkalo výměny, změny a výstavby sběračů a jedna operace spočívala ve výstavbě továrny na zpracování kalů. Lhůta pro dokončení prací byla prodloužena až do 31. prosince 1999.

                  (omissis)

         Napadené rozhodnutí

               13

               V napadeném rozhodnutí Komise konstatovala nesrovnalosti týkající se osmi zakázek fáze SPWS a zejména čtyř zakázek fáze FIMMA 97.

               14

               Toto je osm zakázek fáze SPWS:

                        —

                        sběrač s odlehčovací komorou na řece Ebro;

                        —

                        sběrač čtvrti Los Palos;

                        —

                        sběrač oblasti Martín Arpal;

                        —

                        sběrač Valles Verdes;

                        —

                        sběrač San Lamberto – Vistabella;

                        —

                        sběrač silnice do Madridu;

                        —

                        vedlejší síť sběračů;

                        —

                        sběrač limitní oblasti území města.

               15

               Toto jsou čtyři zakázky fáze FIMMA 97:

                        —

                        sběrač pravého břehu řeky Huerva;

                        —

                        továrna na zpracování kalů;

                        —

                        sběrač řeky Gállego;

                        —

                        spojovací sběrač čistírny odpadních vod v Almozaře.

               16

               Komise v bodě 20 napadeného rozhodnutí uvedla, že na základě čl. 4 odst. 2 a čl. 14 odst. 1, 10 a 13 směrnice 93/38 představovaly sporné zakázky položky jediné stavby, k níž dal podnět jediný zadavatel, a že se na ně měla vztahovat ustanovení uvedené směrnice. Měla za to, že uvedené zakázky byly rozděleny, což bylo porušením ustanovení této směrnice, zejména těch, která se týkají prahové hodnoty, zveřejnění a rovného zacházení s uchazeči.

                  (omissis)

               18

               Komise zaprvé s cílem určit, zda existují nesrovnalosti ve smyslu článku H přílohy II nařízení č. 1164/94, připomněla ustanovení čl. 1 odst. 4 písm. b), čl. 4 odst. 2 a čl. 14 odst. 1, 10 a 13 směrnice 93/38 (body 19, 21 až 23 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

               19

               Komise dále v bodě 24 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že ve všech vyhlášeních zveřejněných v Boletín Oficial de Aragón a v místních médiích byla rada města Zaragoza označena za zadavatele, kterému bylo třeba předkládat nabídky. Konstatovala rovněž podobnost popisu prací, které měly být uskutečněny v síti kanalizace a zpracování odpadních vod a uvedla, že práce měly plnit stejnou hospodářkou a technickou funkci. Měla za to, že v projednávané věci se jednalo o soubor specifických prací údržby, zvětšení a vylepšení existující sítě kanalizace a zpracování odpadních vod, jejichž výsledkem mělo být po jejich ukončení celkové zlepšení sítě pro konečné uživatele. Komise upřesnila, že práce byly spojeny se sběrači odpadních vod, sběrači s odlehčovacími komorami na dešťovou vodu, továrnou na zpracování kalu a sběračem odpadních vod mezi dvěma čistírnami odpadních vod v městech Almozara a Cartuja. Uvedla, že rozdíl mezi jednotlivými typy prací byl funkční, nikoliv technický nebo hospodářský, a že tedy nebyly požadovány zvláštní technické znalosti pro jejich realizaci. Závěrem uvedla, že z hospodářského pohledu by koneční uživatelé měli poskytovatelům služeb platit podle vlastního užívání.

               20

               Zaprvé měla Komise v bodě 24 písm. a) napadeného rozhodnutí v případě osmi projektů fáze SPWS za to, že práce měly společný cíl, a jediným rozdílem bylo, že byly uskutečňovány v zeměpisně odlišných obvodech. Podle ní bylo hlavním cílem prací zavést nebo obnovit kanalizační systém pro jednotlivé obvody, včetně instalace sběračů odpadních vod a odlehčovacích komor.

               21

               Zadruhé Komise ke čtyřem projektům fáze FIMMA 97, uvedených v bodě 15 výše, pro něž nelze uplatnit výjimku podle čl. 14 odst. 10 směrnice 93/38, v bodě 24 písm. b) odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že práce sledovaly společný cíl a jediný rozdíl spočíval v jejich realizaci v zeměpisně odlišných obvodech. Podle ní bylo hlavním cílem prací zřízení sběračů podél řek Huerva a Gállego, aby sloužily oblastem, které ještě vypouštějí odpadní vody přímo do řek, a oprava dvou zařízení pro zpracování odpadních vod, do kterých byly odpadní vody odváděny.

               22

               V bodě 25 napadeného rozhodnutí Komise upřesnila, že v případě porušení čl. 4 odst. 2 a čl. 14 odst. 10 směrnice 93/38 musí být smlouvy považovány za určené k provedení jediné stavby, pokud jsou natolik spojeny jako v projednávané věci, že je podnik Společenství může považovat za jedinou hospodářskou operaci, a pokud pro celou operaci předloží nabídku. Komise uvedla, že tento výklad je slučitelný s cílem směrnice 93/38, kterým je dohlížet na to, aby podniky jiných členských států mohly odpovídat na výzvy k podávání nabídek, pokud na tom mají zájem, z objektivních důvodů spočívajících v hodnotě zakázek. Takový podnik si mohl přát být informován o hodnotě všech položek prací, i kdyby nebyl schopen je všechny provést. Komise dále uvedla, že se jedná o jedinou možnost, jak posoudit skutečný rozsah zakázky a nastavit ceny podle počtu položek, pro které bylo zamýšleno předložení nabídek.

               23

               Komise v bodě 26 napadeného rozhodnutí došla k závěru, že osm projektů fáze SPWS ve svém celku a čtyři projekty fáze FIMMA 97 ve svém celku naplňují jedinou hospodářskou a technickou funkci, a že tedy španělské orgány uměle rozdělily práce týkající se údržby, zvětšení a opravy existující sítě kanalizace a zpracování odpadních vod. Upřesnila, že tento závěr se zakládá na obdobné povaze popisu prací a podobnostech vyhlášení, provedení řízení a celkové koordinaci tímtéž smluvním subjektem, jakož i na skutečnosti, že práce byly uskutečněny v jediné zeměpisné oblasti.

                  (omissis)

         Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

               28

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 3. září 2008 podalo Španělské království projednávanou žalobu.

               29

               Dne 30. listopadu 2010 byla projednávaná věc přidělena novému soudci zpravodaji, který zasedal v druhém senátu. Poté, co se změnilo složení senátů Tribunálu, byl soudce zpravodaj přidělen k osmému senátu, kterému byla v důsledku toho přidělena projednávaná věc.

               30

               Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (osmý senát) o zahájení ústní části řízení. Řeči účastníků řízení a odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 28. listopadu 2012.

               31

               Španělské království navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               32

               Komise navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu v plném rozsahu;

                        —

                        uložil Španělskému království náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         (omissis)

      1.1.1. K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávných právních posouzení a zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu v rámci použití článku H přílohy II týkající se finančních oprav nařízení č. 1164/94, ve spojení s čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38

         (omissis)

               35

               Úvodem je třeba uvést, že Španělské království při jednání v odpovědi na otázku Tribunálu upřesnilo, že prvním žalobním důvodem uplatňuje porušení čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38, a toto ustanovení musí být vykládáno ve spojení s čl. 14 odst. 10 směrnice 93/38. Bylo to zaznamenáno do protokolu z jednání.

               36

               Španělské království mimoto tvrdí, že Komise se v napadeném rozhodnutí dopustila nesprávného právního posouzení a závažného nesprávného posouzení skutkového stavu, když rozhodla o porušení ustanovení směrnice 93/38. Tvrdí, že i když důkazní břemeno nese Komise, je účelné provést krátkou analýzu zakázek, které byly předmětem sporu podle kritérií vymezených Soudním dvorem, aby bylo prokázáno, že nebyla splněna žádná z podmínek umožňující konstatovat, že se jedná o jedinou stavbu. Je třeba konstatovat, že Španělské království projednávanou žalobou zpochybňuje definici podmínek použití čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce a čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38, již udává Komise, a jejich použití na zakázky dotčené v napadeném rozhodnutí. Je tedy třeba přezkoumat, zda Komise v napadeném rozhodnutí nesprávně rozhodla o porušení výše uvedených ustanovení, což musí Španělské království před Tribunálem prokázat.

                  (omissis)

         K první části, vycházející ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu ze strany Komise u pojmu stavba

               38

               Podle Španělského království Komise nesprávně došla k závěru, že město Zaragoza porušilo ustanovení směrnice 93/38, když dotčené zakázky rozdělilo a nezveřejnilo o tom vyhlášení v Úředním věstníku. Španělské království považuje za neodůvodněná tvrzení Komise uvedená v bodě 8 druhém pododstavci, v bodě 9 pododstavci 23 písm. b) a v bodě 24 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

               39

               Španělské království zaprvé tvrdí, že za účelem posouzení, zda projekt může obsahovat několik různých staveb, je třeba ve světle ustanovení směrnice 93/38 a judikatury Soudního dvora provést analýzu v trojí perspektivě: technickohospodářské, zeměpisné a časové.

               40

               Španělské království zadruhé připomíná nesprávnost uplatnění těchto kritérii v projednávané věci. Komise údajně neprovedla ani nejmenší objektivní analýzu staveb podle této „trojí perspektivy“, ale zřejmě k určení protiprávního jednání španělských orgánů použila poněkud zvláštní kritéria, jako je kapacita možných uchazečů nebo účelnost provedení některých nebo všech zakázek najednou pro tyto uchazeče (bod 9 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Technickohospodářský přezkum navíc nebyl technicky přesný.

               41

               Komise v napadeném rozhodnutí měla za to, že se španělské orgány dopustily porušení čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38, vykládaného ve spojení s odstavci 1 a 10 tohoto článku, když rozdělily osm zakázek fáze SPWS, a dále především čtyři zakázky fáze FIMMA 97. Poté, co v bodě 23 písm. b) odůvodnění napadeného rozhodnutí připomněla definici stavby ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38, uplatnila ji na sporné zakázky v bodech 24 až 26 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

                  (omissis)

         K pojmu stavba ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 v napadeném rozhodnutí

               43

               Podle čl. 14 odst. 1 písm. c) směrnice 93/38 se tato směrnice vztahuje na zakázky, jejichž odhadovaná hodnota bez DPH není menší než 5 miliónů eur v případě zakázek na stavební práce. Podle čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38, „[z]adavatelé nesmějí obcházet tuto směrnici tím, že by rozdělili zakázky nebo použili zvláštní metody výpočtu hodnoty zakázek“.

               44

               Podle čl. 14 odst. 10 směrnice 93/38 je dále „[z]ákladem pro výpočet hodnoty zakázky na stavební práce pro účely odstavce 1 celková hodnota [stavby]“ [–] stavba je v prvním pododstavci tohoto ustanovení definována jako „výsledek činností pozemního a inženýrského stavitelství jako celek, který má plnit hospodářskou a technickou funkci“.

               45

               Zaprvé je třeba uvést, jak to učinilo Španělské království a Komise, že Soudní dvůr vyložil čl. 14 odst. 10 a 13 směrnice 93/38 v rozsudku ze dne 5. října 2000, Komise v. Francie (C-16/98, Recueil, s. I-8315). V tomto rozsudku měl Soudní dvůr za to, že čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38 „vyjadřuje konkrétně povinnosti, které plynou zadavatelům z čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice [93/38], a musí být tedy zohledněny společně s tímto článkem, aby bylo možno rozhodnout o tom, že došlo k rozdělení [stavby]“ (bod 31). Kromě toho podle Soudního dvora „z definice [stavby] uvedené v čl. 14 odst. 10 prvním pododstavci druhé větě směrnice [93/38] vyplývá, že existence [stavby] musí být posuzována s ohledem na hospodářskou a technickou funkci výsledku dotčených prací“ (bod 36).

               46

               Z tohoto rozsudku vyplývá, že k tomu, aby Soudní dvůr posoudil, zda tyto práce mezi sebou byly takto spojeny, bylo nutné považovat je za jedinou stavbu ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38, použil funkční hledisko (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 15. března 2012, Komise v. Německo, C-574/10, bod 37). Soudní dvůr použil dvě kritéria, a sice kritérium hospodářské funkce a kritérium technické funkce výsledku prací.

               47

               Je třeba konstatovat, že Komise v souladu s výše uvedeným rozsudkem Komise v. Francie v napadeném rozhodnutí uvedla, že za účelem definice stavby je třeba uplatnit kritéria hospodářské funkce a technické funkce výsledku prací ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 (body 23 a 24 odůvodnění). Po připomenutí znění tohoto ustanovení v bodě 23 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak Komise v bodě 24 došla k závěru, že „[p]opis práce, která měla být provedena v síti kanalizace a zpracování odpadních vod byl podobný a práce plnily tutéž hospodářskou a technickou funkci“, že „[p]rojednávaná věc se týká souboru zvláštních prací údržby, zvětšení a opravy existující sítě kanalizace a zpracování odpadních vod, jejichž výsledkem musí být po ukončení celkové zlepšení sítě pro konečné uživatele“ a že „[r]ozdíl mezi jednotlivými druhy prací [není] technický ani hospodářský“.

               48

               I když tedy není nutné vyjadřovat se k otázce Komise, zda jsou kritéria hospodářské a technické funkce výsledku prací pro účely definice stavby ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 kumulativní, je třeba uvést, že oproti tvrzení Španělského království se Komise v napadeném rozhodnutí nedopustila pochybení, když určila, že kritéria hospodářské funkce a technické funkce výsledku prací musí být použita pro účely definice stavby ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38.

               49

               Zadruhé Španělské království uvádí, že analýza sporných zakázek měla být provedena rovněž s užitím zeměpisného a časového kritéria.

               50

               V tomto ohledu je třeba uvést, že Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie použil k definici jediné stavby kritéria technické a hospodářské funkce výsledku prací (body 49 až 56). Dále v bodě 65 upřesnil, že „každý případ zadání zakázky musí být posouzen v závislosti na [jeho] kontextu a vlastních okolnostech“. Soudní dvůr doplnil, že v situaci, ve které byl vydán tento rozsudek „[existovaly] významné prvky, jako [současné vyhlášení] sporných zakázek, podobnost vyhlášení, jednota zeměpisného rámce, ve kterém byly zakázky vyhlášeny, a koordinace zajišťovaná subjektem, který spojoval meziobecní svazy elektrifikace na úrovni krajů, které hovoří pro propojení uvedených zakázek na této úrovni“.

               51

               Soudní dvůr tak ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie vzal v úvahu zeměpisný prvek, aby ověřil, zda jednotná povaha technické a hospodářské funkce prací trvá pro jednotlivé místní sítě, ať již distribuce elektřiny (body 64 a 65), nebo veřejného osvětlení (body 69 a 70) v širší zeměpisné oblasti, a že tyto místní sítě tedy mohly být spojeny v jediné síti, a opíral se přitom o možnost propojení těchto místních sítí.

               52

               K časovému hledisku Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie zmínil „současn[é] vyhlášení sporných zakázek“ (bod 65).

               53

               Je třeba zdůraznit, že zeměpisné a časové aspekty nejsou kritérii určenými k definici stavby ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38, nýbrž prvky nezbytnými pro potvrzení toho, že taková stavba existuje, neboť za jedinou stavbu lze považovat pouze práce, které se nacházejí v určitém zeměpisném a časovém rámci.

               54

               Je třeba uvést, že Komise v napadeném rozhodnutí odkazuje na zeměpisný prvek (body 24 a 26 napadeného rozhodnutí) a na časový prvek z důvodu propojení zakázek týkajících se projektů patřících do téže fáze, ať již fáze SPWS nebo fáze FIMMA 97. Komise se tedy nedopustila nesprávného posouzení, když provedla analýzu sporných zakázek s použitím zeměpisného a časového prvku, aniž je považovala za funkční kritéria pro účely definice dotčených staveb.

               55

               Zatřetí Komise podle Španělského království pro určení protiprávního jednání španělských orgánů zřejmě použila poněkud zvláštní kritéria, jako je kapacita potenciálních uchazečů nebo účelnost provedení některých nebo všech zakázek pro tyto uchazeče najednou (bod 9 napadeného rozhodnutí).

               56

               Komise v napadeném rozhodnutí skutečně zmínila určité skutečnosti týkající se možných uchazečů v části vztahující se k úvodnímu posouzení (bod 9 odůvodnění).

               57

               K tomuto Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie uvedl, že definice stavby, kterou obsahuje čl. 14 odst. 10 první pododstavec směrnice 93/38, nepodřizuje existenci stavby naplnění prvků, jako je počet zadavatelů nebo možnost realizace všech prací jediným podnikem (bod 43). Konstatoval, že i když existence jediného a téhož zadavatele a možnost unijního podniku realizovat veškeré práce, kterých se týkaly dotčené zakázky, mohou být v závislosti na okolnostech nepřímými důkazy na podporu toho, že existuje jedna stavba ve smyslu směrnice, nemohou oproti tomu v tomto ohledu být určujícími kritérii. Dodal, že „větší počet zadavatelů a nemožnost realizace všech dotčených prací jediným podnikem [nemůže] zpochybnit existenci [stavby], pokud je tento závěr nutno učinit na základě funkčních kritérií vymezených v čl. 14 odst. 10 prvním pododstavci druhé větě směrnice“ (bod 42).

               58

               Z výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie tedy vyplývá, že užití některých skutečností týkajících se zejména možných zadavatelů je možné, ale tyto skutečnosti nemohou být ani určující, ani zpochybnit závěr, že existuje jedna stavba, jež se opírá o spojení kritérií technické funkce a hospodářské funkce výsledku prací.

               59

               Je tak třeba přezkoumat uplatnění těchto kritérií na zakázky dotčené v napadeném rozhodnutí a posoudit, zda je Komise správně považovala za splněné, aby mohla dojít k závěru, že existují dvě stavby. Je tedy třeba dále přezkoumat, na jakém základě byly vzaty v úvahu jiné skutečnosti.

         K uplatnění pojmu stavba ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 na sporné zakázky v napadeném rozhodnutí

               60

               Španělské království zmiňuje neprovedení objektivní analýzy staveb z pohledu technickohospodářského, zeměpisného a časového, nesprávnost uplatnění těchto kritérií v projednávané věci, jakož i uplatnění neobvyklých kritérií.

               61

               Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že existují dvě skupiny staveb, tvořené osmi projekty fáze SPWS [(bod 24 písm. a) odůvodnění] a čtyřmi projekty fáze FIMMA 97 [(bod 24, písm. b) odůvodnění]. Je tedy třeba přezkoumat postupně obě tyto skupiny.

         –– – – K osmi sporným zakázkám fáze SPWS

               62

               Španělské království tvrdí, že Komise nebyla při technickohospodářském přezkumu dostatečně přesná, a provádí analýzu osmi sporných zakázek fáze SPWS, uvedených v bodě 14 výše, která se týká šesti sběračů odpadních vod, odlehčovací komory na dešťovou vodu a vedlejší sítě sběračů, které představovaly nezávislé projekty.

               63

               K technické funkci těchto prací Španělské království uvádí, že je odlišná pro každý dotčený projekt.

               64

               Analýza Komise však nespočívala v nezávislém přezkumu jednotlivých prací, jichž se sporné zakázky týkaly, a v posouzení jejich technické funkce, jak to vyžaduje Španělské království, ale v souladu s judikaturou uvedenou v bodě 45 výše zkoumala, zda má výsledek prací tutéž technickou funkci.

               65

               Komise tak měla za to, že se jedná o práce, jejichž výsledkem bylo celkové zlepšení kanalizační sítě, a že splňují tutéž technickou funkci (bod 24 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

               66

               Je třeba uvést, že šest sběračů a vedlejší síť sběračů shromažďují všechny odpadní vody v rámci kanalizační sítě.

               67

               Dále Španělské království uvádí, že technická funkce odlehčovací komory na dešťovou vodu, je odlišná a nespočívá v odvádění nebo zpracování odpadních vod, ale v zabránění záplavám v důsledku nadměrných dešťů. Netvrdí však, že uvedená odlehčovací komora není spolu se sběrači a vedlejší sítí sběračů součástí technické funkce kanalizační sítě. Jak Komise správně uvádí, slouží tato odlehčovací komora k zabránění nežádoucího zvýšení objemu vody, kterou má zpracovat čistička odpadních vod, a k omezení znečištění přijímajících vod přetížením vyplývajícím z velkých dešťů, a přispívá tak k lepšímu zpracování odpadních vod. Španělské království dále uvádí, že dotčená odlehčovací komora nezpracovává odpadní vody, ale netvrdí, že z této komory odpadní vody neodtékají. Upřesňuje, že nelze striktně oddělit dešťovou vodu, která vytéká z dotčené odlehčovací komory, a odpadní vody protékající sběrači. Je třeba konstatovat, že z dotčené odlehčovací komory odtéká dešťová voda a odpadní vody, aby bylo odlehčeno sběračům odpadních vod, což by umožnilo lepší fungování kanalizační sítě.

               68

               K tomuto je třeba uvést, že španělské orgány v odpovědi na dotazník žádosti o podporu předložený v roce 1996 uvedly, že cílem projektu sanace je výstavba série sběračů určených k dokončení oblasti, která odvádí odpadní vody do čističky odpadních vod v Almozaře. Rovněž je uvedeno, že byla plánována výstavba povodňové odlehčovací komory, která by odváděla do řeky Ebro dešťovou vodu, kterou by sběrač nemohl odvést, pouze v okamžicích silného deště a v případě příslušného stupně zředění odpadních vod. Nakonec je upřesněno, že hlavním předmětem všech projektů bylo „sanovat zastaralé existující struktury a napravit nedostatky systémů tím, že by byla obci poskytnuta stoková síť schopná odvádět odpadní vody k hlavním sběračům, a tak by bylo zabráněno záplavám, prosakování do podzemní vody a nekontrolovaným výtokům odpadních vod“. Tentýž popis hlavního cíle je převzat v rozhodnutí z roku 1996 v přehledu v příloze, ve které je uvedeno shrnutí projektu. Vyplývá z něj, že podle samotného Španělského království existuje v rámci kanalizační sítě spojitost mezi přepravou odpadních vod a bráněním záplavám prostřednictvím odlehčovací komory.

               69

               Je třeba dojít k závěru, že osm projektů není nezávislých, jak tvrdí Španělské království, ale že všechny patří pod jeden projekt týkající se kanalizační sítě, kterým je podle dotazníku k žádosti o podporu předložené v roce 1996 a přehledu v příloze k rozhodnutí z roku 1996 výstavba stokové sítě schopné odvádět odpadní vody do hlavních sběračů, bránit tak záplavám, prosakování do podzemní vody a nekontrolovaným únikům odpadních vod. Jak Komise správně uvedla, sledují dotčené práce fáze SPWS stejný cíl, tj. vytvořit nebo obnovit kanalizační systém pro jednotlivé obvody, včetně zřízení sběračů odpadních vod a odlehčovacích komor [bod 24 písm. a) odůvodnění napadeného rozhodnutí]. Jsou tedy skutečně souborem prací, jejichž výsledkem je celkové zlepšení kanalizační sítě pro konečné uživatele (bod 24 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 a výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie je výsledek tohoto souboru prací určen k plnění technické funkce, kterou je čištění odpadních vod.

               70

               Tento závěr není zpochybněn argumentací Španělského království, podle které není směrnice 93/38 použitelná na odlehčovací komory, jelikož nejsou určeny k odvádění odpadních vod. Jak již bylo uvedeno (viz bod 67 výše), je nesprávné tvrdit, že dotčená odlehčovací komora odvádí pouze dešťovou vodu. Jak navíc uvádí Komise, je třeba mít za to, že se působnost čl. 6 odst. 2 písm. b) směrnice 93/38 neomezuje na zařízení, která přímo odvádějí nebo zpracovávají odpadní vody, ale že se toto ustanovení uplatní na zakázky, které „jsou spojeny s odváděním nebo zpracováním odpadních vod“, což odlehčovací komory zahrnuje.

               71

               Dále je třeba odmítnout argumentaci předloženou Španělským královstvím ke zpochybnění argumentace Komise, podle níž je možnost považovat za jedinou stavbu soubor činností týkajících se různých typů sběračů městských odpadních vod potvrzena směrnicí Rady 91/271/EHS ze dne 21. května 1991 o čištění městských odpadních vod (Úř. věst. L 135, s. 40; Zvl. vyd. 15/02 s. 26). Směrnice se totiž týká zejména odvádění, čištění a vypouštění městských odpadních vod, které ve svém čl. 2 odst. 1 definuje jako zahrnující dešťové vody. Ani za předpokladu, že směrnice upravuje režim použitelný na čističky odpadních vod, Španělské království nevysvětluje důsledky, které je z toho třeba vyvodit pro dotčené projekty, z nichž se žádný čističky odpadních vod netýká.

               72

               Zadruhé Španělské království zpochybňuje identitu hospodářských funkcí dotčených projektů. Dešťové vody údajně nepodléhají zvláštní dani na služby čištění odpadních vod, kterou vybírá město Zaragoza. Nelze tedy vybírat daň nebo poplatek na odlehčovací komoru na dešťovou vodu. Kromě toho Španělské království v odpovědi Komisi tvrdí, že i když je tato zvláštní daň určena na financování nákladů na provozování sítě, je nedostatečná a vyžaduje příspěvky z rozpočtu obce. To by znamenalo, že je-li správa odpadních vod skutečně částečně pokryta příjmy z daně, musí být infrastruktura sítě určené ke shromažďování a zpracování dešťové vody financována z veřejných zdrojů. Existuje zásadní rozdíl mezi daní na zpracování odpadních vod a placením veřejné služby poskytnuté odlehčovacími komorami na dešťovou vodu, což ukazuje jejich odlišnost z hospodářského hlediska. Daň na zpracování odpadních vod je totiž stanovena v závislosti na skutečném vypouštění odpadů každé domácnosti, je tedy daní individualizovanou v závislosti na vlastní spotřebě každé osoby povinné k dani, zatímco placení služby poskytované odlehčovacími komorami na dešťovou vodu by mohlo být rozděleno mezi obyvatelstvo, aniž však požadované částky budou měněny v závislosti na užitečnosti pro dotyčné osoby.

               73

               V napadeném rozhodnutí měla Komise za to, že z hospodářského pohledu „[musí] koneční uživatelé platit poskytovateli za služby, které užívají“ (bod 24 odůvodnění).

                  (omissis)

               75

               Zaprvé Španělské království při jednání v odpovědi na otázku Tribunálu potvrdilo, že zvláštní daň na služby čištění odpadních vod, vybíraná městem Zaragoza, na kterou se odkazuje v žalobě, byla stanovena čl. 2 kapitolou 2 nadepsanou „Služba čištění odpadních vod“ daňové vyhlášky č. 24.25 města Zaragoza o dani ze služeb zásobování pitnou vodou a čištění odpadních vod, a Komise tento článek citovala ve spisu. Na základě tohoto ustanovení „[z]danitelnou událostí pro tuto daň je poskytnutí služby čištění odpadních vod, pokud se jedná o dešťové vody nebo odpadní vody odváděné ve sběračích a kanalizacích na pozemku nebo v péči města, neboť město Zaragoza přebírá správu těchto vod, včetně nákladů na jejich přepravu, zpracování a jejich vypouštění do přírodních vodních toků za podmínek stanovených v povoleních o vypouštění vydaných Hydrografickým sdružením řeky Ebro“. Z tohoto ustanovení vyplývá, že neprovádí rozlišení mezi odpadními vodami a dešťovými vodami.

               76

               Zadruhé je třeba konstatovat, že argumentace Španělského království týkající se financování infrastruktury sítě určené ke shromažďování a zpracování dešťové vody není opodstatněná, jelikož se Španělské království omezuje na tvrzení, že uvedené infrastruktury musí být financovány z veřejných rozpočtů. Španělské království kromě toho nepředložilo důkazy o tom, že tyto infrastruktury nejsou – alespoň částečně – financovány ze zvláštní daně na čištění odpadní vody.

               77

               V důsledku toho je třeba dojít k závěru, že práce dotčené fází SPWS tvoří celek, jehož výsledek je určen ke splnění jediné hospodářské funkce.

               78

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba mít za to, že Španělské království neprokázalo, že se Komise dopustila nesprávného posouzení, když v bodě 26 odůvodnění napadeného rozhodnutí došla k závěru, že práce dotčené fází SPWS plní tutéž technickou a hospodářskou funkci ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38.

         –– – – Ke čtyřem sporným zakázkám fáze FIMMA 97

               79

               Španělské království upozorňuje na nedostatek přesnosti Komise při technickohospodářském přezkumu a provádí technickou a hospodářskou analýzu čtyř sporných zakázek fáze FIMMA 97, uvedených výše v bodě 15, jež se týkají továrny na zpracování kalů, spojovacího sběrače a dvou sběračů, včetně sběračů řeky Gállego. Dále provádí analýzu zakázek uvedené fáze a dochází k závěru, že každý projekt musí být považován za nezávislý na ostatních a že zveřejnění vyhlášení v Úředním věstníku nebylo požadováno.

               80

               Zaprvé měla Komise v napadeném rozhodnutí za to, že podle technické funkce projektů fáze FIMMA 97 jsou čtyři projekty pouze jedinou stavbou, což Španělské království zpochybňuje.

               81

               Podle dotazníku žádosti o podporu předložené v roce 1997 plní projekty fáze FIMMA 97 tři odlišné cíle. Je však třeba uvést, stejně jako to učinila Komise, že čtyři sporné projekty uvedené fáze patří do stejné skupiny, odpovídají témuž cíli, kterým bylo „odstranění vypouštění nezpracované odpadní vody“.

               82

               Ke spojovacímu sběrači Španělské království uvádí, že „jeho funkcí není, jako u jiných sběračů, shromažďovat a přepravovat odpadní nebo dešťové vody do [čističek] odpadních vod nebo odlehčovacích komor“, ale uvádí, že tento spojovací sběrač „se snaží mírnit nerovnováhu v oblasti kanalizačních struktur, která je způsobena asymetrickým růstem města Zaragoza“. Oproti tvrzení Španělského království je tedy nesprávné mít za to, že spojovací sběrač mezi dvěma čističkami odpadních vod je „infrastrukturou zcela nezávislou na ostatních sběračích“, jelikož uvedený sběrač je součástí kanalizační sítě města Zaragoza. Španělské království tak odlišuje technickou funkci každého projektu, aniž zohledňuje skutečnost, že se jedná o soubor prací, jejichž výsledkem je celkové zlepšení kanalizační sítě pro konečné uživatele (bod 24 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a který je určen k plnění jediné technické funkce, kterou je čištění odpadních vod.

               83

               Španělské království totiž tvrdí, že na rozdíl od sběračů není funkcí továrny na zpracování kalů přepravovat dešťovou nebo odpadní vodu, ale zabránit vypouštění kalů vzniklých při procesu získávání pitné vody pro účely osobní spotřeby a obchodní a průmyslové potřeby celého města do řeky Huerva. Avšak nejde o to, určit, zda továrna na zpracování kalu má sama o sobě jinou technickou funkci než sběrače, ale o posouzení, zda s ohledem na čl. 14 odst. 10 první pododstavec směrnice 93/38 sběrače a továrna na zpracování kalu patří do souboru prací, jejichž výsledek má společnou technickou funkci, kterou je čištění odpadních vod. Španělské království přitom nepopírá, že továrny na zpracování kalů přispívají k čištění odpadních vod města Zaragoza.

               84

               Argument Španělského království, podle kterého je profil uchazeče o zakázku týkající se sběrače zcela odlišný od profilu uchazeče o zakázku týkající se továrny na zpracování kalů, musí být zamítnut, jelikož se nejedná o jedno z kritérií umožňujících vymezit stavbu ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38.

               85

               Závěrem Španělské království zpochybňuje argument Komise, podle kterého existuje v technické rovině rovnocennost mezi sběrači a stanicemi na zpracování kalů, jejichž povaha je s ohledem na zpracování odpadních vod doplňková. K tomuto uvádí, že v projednávané věci se jedná o továrnu na zpracování kalů pocházejících z jednotky pro získávání pitné vody, nikoliv z čističky odpadních vod. Je však třeba konstatovat, že Španělské království nevysvětluje důvod, proč skutečnost, že se jedná o takovou továrnu na zpracování kalů, znamená, že se doplňkově neúčastní zpracování odpadních vod, jelikož tato továrna odpovídá cíli odstranění vypouštění nezpracovaných odpadních vod, jak upřesňuje dotazník k žádosti o financování předložené v roce 1997.

                  (omissis)

               87

               Je třeba dojít k závěru, že čtyři projekty nejsou na sobě nezávislé, jak tvrdí Španělské království, ale že patří všechny k témuž projektu týkajícímu se kanalizační sítě. Jak Komise správně uvedla, práce dotčené fází FIMMA 97 sledovaly společný cíl, kterým je zřízení sběračů podél řek Huerva a Gállego, aby sloužily oblastem, které ještě vypouštějí odpadní vody přímo do řek, a oprava dvou zařízení pro zpracování odpadních vod, do kterých byly tyto vody odváděny [bod 24 písm. b) odůvodnění napadeného nařízení]. Jsou tedy souborem prací, jejichž výsledkem je celkové zlepšení kanalizační sítě pro konečné uživatele (bod 24 odůvodnění napadeného nařízení). Podle čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 a výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie je výsledek tohoto souboru prací určen ke splnění technické funkce, kterou je čištění odpadních vod.

                  (omissis)

               89

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba mít za to, že Španělské království neprokázalo, že se Komise dopustila nesprávného posouzení, když v bodě 26 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že práce dotčené fází FIMMA 97 plní ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 tutéž technickou a hospodářskou funkci.

         –– – – Závěry

               90

               V případě projektů dotčených fázemi SPWS a FIMMA 97 tedy Španělské království neprokázalo, že Komise došla v bodě 26 odůvodnění napadeného rozhodnutí nesprávně k závěru, že uvedené projekty tvoří pro každou z obou fází jedinou stavbu, uměle rozdělenou ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce a odst. 13 směrnice 93/38. Analogicky se situací, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Komise v. Francie, totiž dotčené projekty spočívají ve dvou souborech dílčích prací týkajících se existující kanalizační sítě, jejichž výsledek je po ukončení prací nedílnou součástí funkce plněné uvedenou sítí.

               91

               Španělské království tento závěr svým argumentem, týkajícím se jiných kritérií, která zmiňuje, a sice zeměpisných a časových prvků nebo kritérií, která Komise údajně nesprávně užila v napadeném rozhodnutí, nezpochybňuje.

               92

               K zeměpisným a časovým aspektům je třeba úvodem připomenout, že se podle čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 a jeho výkladu Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie nejedná o kritéria vyplývající ze znění směrnice ani z judikatury (viz bod 53 výše).

               93

               Komise zaprvé k zeměpisnému hlediska v bodě 24 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že „ohledně osmi projektů [fáze] SPWS, […],[byla] jediným rozdílem skutečnost, že [práce byly] prováděny v zeměpisně odlišených obvodech“ a že „ohledně čtyř projektů [fáze FIMMA 97], [byla] jediným rozdílem skutečnost, že [práce byly] prováděny v zeměpisně odlišených obvodech“. Komise v bodě 26 odůvodnění dodala, že „práce [byly] uskutečněny v jediné zeměpisné oblasti“.

               94

               V tomto ohledu Španělské království zmiňuje rozpor v napadeném rozhodnutí, spočívající v tom, že Komise konstatovala paradoxně zároveň zeměpisné rozptýlení a jedinou zeměpisnou oblast. Je však třeba konstatovat, že Španělské království tvrdí totéž, když uvádí, že „přesto že se [dotčené stavby] vztahovaly k jedinému území, byly značně vzdáleny jedna od druhé a ze zeměpisného pohledu oddělené“.

               95

               Španělské království uvádí vlastně neexistenci fyzického spojení mezi pracemi stanovenými v rámci dotčených projektů, která měla Komisi zabránit učinit závěr, že existují dvě stavby. Avšak i za předpokladu, že by byla tato neexistence fyzického spojení prokázána, platí, že jednotlivé práce jsou integrální součástí funkce, kterou plní kanalizační sítě města Zaragoza, což umožňuje mít za to, že jsou součástí téže stavby. Není tedy důležité, že uvedené práce jsou rozptýleny v rámci sítě a nejsou přímo fyzicky propojeny, nachází-li se – jak tvrdí Komise a Španělské království to nepopírá – uvnitř oblasti pokryté sítí stok a sběračů spravovanou městem Zaragoza. Jak tedy Komise zmínila v napadeném rozhodnutí, přestože jsou „prováděny v obvodech zeměpisně oddělených“ jsou „v jediné zeměpisné oblasti“. Argumentaci Španělského království týkající se údajného rozporu v tomto ohledu v napadeném rozhodnutí tedy nelze přijmout.

               96

               Argument Španělského království vytvářející paralelu se situací zkoumanou ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie tedy musí být zamítnut. Španělské království neuvedlo žádnou skutečnost, která by mohla prokázat, že se sporné zakázky týkaly odlišných kanalizačních sítí, u kterých by bylo třeba přezkoumat, zda mohou být spojeny.

               97

               Španělské království v odpovědi na argument Komise, podle kterého směrnice 91/271 užívá aglomeraci ve svých ustanoveních jako referenční zeměpisný rámec, tvrdí, že tento odkaz není pro definici stavby ve smyslu právní úpravy veřejných zakázek relevantní. Skutečnost, že tato směrnice užívá aglomeraci jako zeměpisný referenční rámec, má smysl v rámci zpracování odpadních vod a ochrany veřejného zdraví. Je namístě se domnívat, že i když je výsledek různých prací integrální součástí funkce plněné kanalizační sítí města Zaragoza, je relevantní zeměpisná oblast tvořena oblastí pokrytou touto sítí, ať už je spojena s městskou aglomerací, nebo obecním územím.

               98

               Lze z toho tedy vyvodit závěr, že nelze přijmout argumentaci Španělského království týkající se použití údajného zeměpisného kritéria, které Komisi v napadeném rozhodnutí mělo dovést k závěru, že dotčené projekty nebyly dvěma stavbami ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38.

               99

               Zadruhé Komise v napadeném rozhodnutí ohledně časového aspektu uvedla dvě skupiny projektů, jednu pro fázi SPWS a druhou pro fázi FIMMA 97.

               100

               I za předpokladu, že by Španělské království na zpochybnění tohoto rozdělení na dvě rozhodnutí mělo zájem, musí být jeho argumentace, podle které nebylo možné definovat dvě skupiny pouze s ohledem na skutečnost, že byly projekty schváleny dvěma rozhodnutími, zamítnuta. Jak totiž Komise uvádí, skutečnost, že zachovala dvě skupiny projektů, vyplývá z uplatnění časového prvku, jelikož spojení prací souviselo s jejich příslušností ke dvěma časově odlišným fázím plánu sanace Zaragozy.

               101

               Španělské království navíc zpochybňuje skutečnost, že sporné projekty mohly být v rámci každé z dvou etap považovány projekty, jež spadají do stejné časové jednotky. Španělské království zpochybňuje a posteriori provedenou analýzu Komise, která během správního řízení nevyvrátila jeho argument, podle něhož byly smlouvy uzavřeny v průběhu doby čtrnácti měsíců v případě fáze SPWS a v rámci dvaceti měsíců v případě fáze FIMMA 97.

               102

               Jak již bylo upřesněno (viz body 50, 52 a 53 výše), Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie nedefinoval časové kritérium, ale vzal v úvahu časové hledisko jako prvek při posouzení. Je třeba uvést, že Soudní dvůr nezmiňuje časovou jednotku, ale zmiňuje „současn[é] vyhlášení sporných zakázek“ zatímco – jak tvrdí Komise – generální advokát P. Jacobs ve svém stanovisku k výše uvedenému rozsudku Komise v. Francie (Recueil, s. I-8341, I-8318) odkazoval na „vymezené období“ (bod 72).

               103

               Jak v daném případě správně uvedla Komise, byly výzvy k podávání nabídek zveřejněny v průběhu stejného období pro každou dotčenou skupinu projektů. Z osmi zakázek fáze SPWS bylo sedm zveřejněno během méně než pěti měsíců, mezi 29. červencem 1997 a 17. prosincem 1997: u pěti z nich to bylo ve dvou dnech, a jedna byla zveřejněna dne 24. července 1998, avšak s prováděcí lhůtou čtyř měsíců. V případě čtyř zakázek fáze FIMMA 97 byly výzvy k podávání nabídek zveřejněny během méně než sedmi měsíců, mezi 13. listopadem 1998 a 9. červnem 1999.

                  (omissis)

               107

               Z toho vyplývá, že nelze přijmout argumentaci Španělského království týkající se údajného časového kritéria, jehož uplatnění v projednávané věci by umožnilo domnívat se, že Komise v napadeném rozhodnutí došla k nesprávnému závěru, že existují dvě stavby.

               108

               Španělské království zadruhé tvrdí, že Komise se v napadeném rozhodnutí k tomu, aby určila protiprávní jednání španělských orgánů, opírala o poněkud zvláštní kritéria, jako je kapacita možných uchazečů nebo účelnost provedení některých nebo všech zakázek najednou pro tyto uchazeče (bod 9 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

               109

               V napadeném rozhodnutí Komise v části týkající se úvodního posouzení (bod 9 odůvodnění) skutečně uvedla určité skutečnosti týkající se potenciálních uchazečů. Rovněž je zmínila v konečném posouzení (bod 25 odůvodnění), i když použila jinou formulaci.

               110

               Z bodů 24 a 26 odůvodnění napadeného rozhodnutí však vyplývá, že Komise došla k závěru, že existují dvě stavby ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 z důvodu společného uplatnění technického a hospodářského funkčního kritéria. Skutečnosti uvedené v bodě 25 odůvodnění napadeného rozhodnutí tedy pouze potvrzují závěr založený na těchto funkčních kritériích. V důsledku toho nemůže uvedení takových skutečností zpochybnit legalitu napadeného rozhodnutí.

               111

               Pro úplnost je třeba uvést, že k odkazům na možné uchazeče v bodě 25 napadeného rozhodnutí Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie, bod 42, upřesnil, že „možnost podniku Společenství uskutečnit veškeré práce, kterých se týkají dotčené zakázky“, může být nepřímým důkazem, jenž potvrzuje, že existuje jedna stavba ve smyslu směrnice 93/38.

               112

               Komise navíc v bodě 25 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla čl. 4 odst. 2 směrnice 93/38. Toto ustanovení přitom zakazuje jakoukoliv diskriminaci mezi uchazeči, a chrání také ty, kteří od podání nabídky byli odrazeni znevýhodňujícím postupem, který zvolil zadavatel (výše uvedený Komise v. Francie, bod 109). Skutečnosti týkající se možných uchazečů v bodě 25 odůvodnění napadeného rozhodnutí jsou tedy uvedeny rovněž s ohledem na čl. 4 odst. 2 směrnice 93/38.

               113

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba dojít k závěru, že Španělské království neprokázalo, že se Komise v napadeném rozhodnutí dopustila nesprávného posouzení definice kritérií umožňujících kvalifikovat stavbu ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38, a rovněž uplatnění těchto kritérií v projednávané věci. Dotčené práce tedy představují dva soubory dílčích prací týkajících se kanalizační sítě města Zaragoza, jejichž výsledek je po ukončení těchto prací integrální částí funkce plněné touto sítí. Španělské království tedy neprokázalo, že Komise došla nesprávně k závěru, že existují dvě stavby, jedna pro fázi SPWS a druhá pro fázi FIMMA 97.

               114

               První část prvního žalobního důvodu je tedy třeba zamítnout.

         Ke druhé části, vycházející ze zjevně nesprávného posouzení Komise, pokud jde o existenci úmyslné povahy

               115

               Španělské království v podstatě tvrdí, že porušení čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38 předpokládá úmysl, který musí Komise prokázat. V tomto ohledu je třeba vzít v úvahu pouze právní úpravu týkající se veřejných zakázek, a nikoliv nařízení č. 1164/94. Komise však takový úmysl neprokázala. Španělské království každopádně tvrdí, že během celého řízení jednalo transparentně a v dobré víře a plně ve spolupráci s Komisí.

               116

               Komise napadeným rozhodnutím v projednávané věci určila, že španělské orgány porušily čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38, a uložila Španělskému království finanční opravu podle článku H přílohy II nařízení č. 1164/94.

               117

               Jak správně uvádí Španělské království, generální advokát P. Jacobs ve svém stanovisku k výše uvedenému rozsudku Komise v. Francie tvrdil, že znění čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38 předpokládá, že je postupováno s určitou měrou úmyslu (body 37 až 39).

               118

               Soudní dvůr byl však ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Francie (bod 31) toho názoru, že čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38 vyjadřuje konkrétním způsobem povinnosti, které vyplývají zadavatelům z čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38, a musí tedy být spolu s tímto ustanovením vzat v úvahu v rozhodnutí o rozdělení stavby. Soudní dvůr nezkoumal, zda zadavatelé jedinou stavbu ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 úmyslně rozdělili.

               119

               Je tedy třeba určit, že Komise v projednávané věci nebyla povinna prokázat s ohledem na čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38 úmysl španělských orgánů, tj. rozdělit jedinou stavbu do jednotlivých zakázek ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38. Nenese tedy v tomto ohledu důkazní břemeno a nelze jí případně vytýkat, že takový úmysl neprokázala.

               120

               Tento závěr nemohou zpochybnit ani argumenty Španělského království, podle kterých španělské orgány loajálně spolupracovaly s Komisí a jednaly transparentně a v dobé víře. Jelikož ze strany dotčených orgánů není pro účely konstatování porušení čl. 14 odst. 13 směrnice 93/38 vyžadován žádný prvek úmyslu, nejsou úvahy týkající se chování španělských orgánů v projednávané věci pro účely prokázání, že Komise nesprávně došla k závěru o porušení tohoto ustanovení, relevantní.

                  (omissis)

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (osmý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Truchot

                           Martins Ribeiro

                           Popescu

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. července 2013.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: španělština.
      (
            1
         ) – Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění Tribunál považuje za účelné.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 9. ledna 2007. # Kris Van Neyghem proti Výboru regionů Evropské unie. # Úředníci - Přípustnost. # Věc T-288/04.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (druhého senátu)
      9. ledna 2007
      Věc T-288/04
      Kris Van Neyghem
      v.
      Výbor regionů Evropské unie
      „Úředníci – Jmenování – Zařazení do platové třídy a stupně – Výplatní listina – Opožděná stížnost – Přípustnost“
      Předmět: Žaloba na neplatnost rozhodnutí Výboru regionů č. 87/03 ze dne 26. března 2003, kterým byl žalobce v konečném výsledku zařazen
         do platové třídy B5, stupně 4.

      Rozhodnutí: Žaloba se odmítá jako nepřípustná. Výbor regionů Evropské unie ponese veškeré náklady řízení.

      Shrnutí
      Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Lhůty
      (Služební řád úředníků, čl. 25, druhý pododstavec, články 90 a 91)
      Oznámení měsíční výplatní listiny způsobuje zahájení běhu lhůty pro podání žaloby proti správnímu rozhodnutí, pokud z této
         výplatní listiny jasně vyplývá existence a rozsah tohoto rozhodnutí a pokud předmět dotčeného rozhodnutí má čistě peněžitý
         charakter, který se může svou povahou odrážet na takové výplatní listině.

      Tak tomu však není v případě rozhodnutí o konečném zařazení do platové třídy a stupně úředníka, jehož hlavní předmět jako
         takový nemá čistě peněžitý charakter, avšak týká se podstatného prvku profesní situace úředníka. Rozhodnutí tohoto významu
         nemůže jasně vyplynout z pouhé výplatní listiny. Tato listina představuje nevhodný prostředek k informování zúčastněného o přijetí
         rozhodnutí tohoto významu a konkrétněji tím spíše, když tato listina vůbec nezmiňuje platovou třídu a stupeň. Totiž s ohledem
         na pravidlo uvedené v článku 25 druhém pododstavci služebního řádu a na zásadu, podle které se správa musí ujistit, že se
         úředníci mohou skutečně a jednoduše seznámit se správními akty, které se jich osobně dotýkají, tj. zásadu, která vyplývá zejména
         z povinnosti péče, která je uložena orgánům ve vztahu k jejich úředníkům, může úředník postupující s běžnou řádnou péčí, který
         je povinen znát právní ustanovení týkající se jeho platu, legitimně očekávat, že rozhodnutí o jeho konečném zařazení do platové
         třídy a stupně mu bude sděleno písemně.

      Nicméně skutečnost, že správa nesplnila svou povinnost sdělit písemně úředníkovi rozhodnutí o konečném zařazení, které se
         jej dotýká, jej však nezprošťuje povinnosti, aby postupoval s veškerou řádnou péčí, zejména pokud se ukáže, že ve skutečnosti
         úředník věděl, že rozhodnutí o jeho konečném zařazení bylo přijato. Krom toho s ohledem na rozhodný právní a skutkový kontext
         k okamžiku jejich sdělení, který se vyznačuje skutečností, že úředníkovi ve zkušební době je známo, že rozhodnutí o konečném
         zařazení musí být přijato, mohou platové listiny úředníka varovat, že nastala změna jeho individuální situace, takže podstatná
         změna týkající se základního platu a jeho retroaktivní oprava nemohou rozumně uniknout osobě, která postupuje s veškerou řádnou
         péčí vyžadovanou po běžně informovaném úředníkovi. V tomto případě má povinnost se alespoň informovat u správy o důvodu této
         změny jeho základního platu a případně po ní požadovat úplné znění rozhodnutí, které bylo základem pro tuto změnu v přiměřené
         lhůtě, aby se mohl přesně seznámit s obsahem a důvody dotčeného aktu tak, aby mohl využít své právo na podání stížnosti. V tomto
         ohledu lhůta delší než pět měsíců po obdržení prvních platových listin, z nichž vyplývá podstatná změna základního platu,
         nemůže být v žádném případě považována za přiměřenou, i kdyby se žalobce v dobré víře domníval, že se dohodne se správou bez
         podání stížnosti, jelikož případná existence takové dohody neosvobozuje úředníka od toho, aby dodržel lhůty pro podání stížnosti,
         které jsou závazné.

      (viz body 39 až 43 a 47 až 50)
      Odkazy: Soudní dvůr, 23. ledna 1997, Coen, C‑246/95, Recueil, s. I‑403, bod 21; Soud, 16. března 1993, Blackman v. Parlament,
         T‑33/89 a T‑74/89, Recueil, s. II‑249, bod 34; Soud, 24. dubna 1996, A v. Parlament, T‑6/94, Recueil FP, s. I‑A‑191 a II‑555,
         bod 52; Soud, 24. března 1998, Becret-Danieau a další v. Parlament, T‑232/97, Recueil FP, s. I‑A‑157 a II‑495, body 31 a 32;
         Soud, 24. června 2004, Österholm v. Komise, T‑190/02, Sb. VS s. I‑A‑197 a II‑877, bod 32; Soud, 16. února 2005, Reggimenti
         v. Parlament, T‑354/03, Sb. VS s. I‑A‑33 a II‑147, body 38 a 39; Soud, 4. května 2005, Schmit v. Komise, T‑144/03, Sb. VS
         s. I‑A‑101 a II‑465, bod 146


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 9. března 2000. # Miguel Vicente Nuñez proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Povýšení - Posudek. # Věc T-10/99.


title: Rozsudek Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 2. června 2016.#ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna v. Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu.#Řízení o předběžné otázce – Spotřební daň – Směrnice 2003/96/ES – Rozlišené sazby spotřební daně pro pohonné hmoty a paliva – Podmínka uplatnění sazby pro paliva – Předložení měsíčního výkazu prohlášení, že nakoupené výrobky jsou určeny k topení – Uplatnění sazby spotřební daně stanovené pro pohonné hmoty v případě nepředložení tohoto výkazu – Zásada proporcionality.#Věc C-418/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
      2. června 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Spotřební daň — Směrnice 2003/96/ES — Rozlišené sazby spotřební daně pro pohonné hmoty a paliva — Podmínka uplatnění sazby pro paliva — Předložení měsíčního výkazu prohlášení, že nakoupené výrobky jsou určeny k topení — Uplatnění sazby spotřební daně stanovené pro pohonné hmoty v případě nepředložení tohoto výkazu — Zásada proporcionality“
      Ve věci C‑418/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (správní soud vojvodství ve Vratislavi, Polsko) ze dne 4. června 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 5. září 2014, v řízení

         ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna

      proti

         Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu

      SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
      ve složení C. Lycourgos, předseda senátu, E. Juhász a C. Vajda (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. října 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za společnost ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna, K. Kocowskim a S. Bogdańskim, adwokaci,

               —

               za Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu W. Bronickim, E. Białas-Giejbatow a D. Kowalikem, jako zmocněnci, ve spolupráci s J. Kautem, radca prawny,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou a K. Maćkowskou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi M. Owsiany-Hornung a F. Tomat, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 3, článku 5 a čl. 21 odst. 4 směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (Úř. věst. 2003, L 283, s. 51; Zvl. vyd. 09/01, s. 405), ve znění směrnice Rady 2004/75/ES ze dne 29. dubna 2004 (Úř. věst. 2004, L 195, s. 31; Zvl. vyd. 09/02, s. 21, dále jen „směrnice 2003/96“), jakož i zásady proporcionality.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna (dále jen „společnost ROZ-ŚWIT“) a Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu (ředitel celní komory ve Vratislavi) ohledně toho, že posledně uvedený ředitel celní komory odmítl ve vztahu ke společnosti ROZ-ŚWIT uplatnit sazbu spotřební daně pro palivo, protože ve stanovených lhůtách nepředložila měsíční výkaz prohlášení, že nakoupené výrobky jsou určeny k topení (dále jen „výkaz prohlášení kupujících“).

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               V bodech 3, 4, 9, 17 a 18 odůvodnění směrnice 2003/96 je uvedeno:

                        „(3)

                        Řádné fungování vnitřního trhu a dosažení cílů ostatních politik Společenství vyžaduje stanovit na úrovni Společenství minimální úrovně zdanění pro většinu energetických produktů, včetně elektřiny, zemního plynu a uhlí.

                        (4)

                        Závažné rozdíly mezi vnitrostátními úrovněmi zdanění energie, které uplatňují členské státy, by mohly být škodlivé pro řádné fungování vnitřního trhu.

                  [...]

                        (9)

                        Členským státům by měla být ponechána volnost nutná k vymezení a provádění politik přizpůsobených jejich vnitrostátním podmínkám.

                  [...]

                        (17)

                        Je vhodné stanovit různé minimální úrovně zdanění v rámci Společenství podle způsobu použití energetických produktů a elektřiny.

                        (18)

                        Energetické produkty používané jako pohonná hmota k některým průmyslovým a obchodním účelům a energetické produkty používané jako paliva se obvykle zdaňují nižšími sazbami, než jsou sazby uplatňované na energetické produkty používané jako pohonná hmota.“

               4

               Článek 2 odst. 3 první pododstavec této směrnice stanoví:
               „Pokud jsou určeny k použití, nabízeny k prodeji nebo používány jako pohonná hmota nebo palivo, zdaňují se energetické produkty jiné než produkty, pro které je úroveň zdanění stanovena v této směrnici, podle účelu použití sazbou v téže výši jako sazba pro obdobné palivo nebo pohonnou hmotu.“

               5

               Článek 4 odst. 1 uvedené směrnice zní takto:
               „Úrovně zdanění, které členské státy uplatňují na energetické produkty a elektřinu podle článku 2, nesmí být nižší než minimální úrovně zdanění předepsané touto směrnicí.“

               6

               Článek 5 téže směrnice stanoví:
               „Členské státy mohou pod finanční kontrolou uplatňovat rozlišené sazby, pokud tyto sazby nejsou nižší než minimální úrovně zdanění předepsané touto směrnicí a pokud jsou slučitelné s právními předpisy Společenství, a to v následujících případech:

                        —

                        pokud jsou rozlišené sazby přímo vázané na jakost výrobku,

                        —

                        pokud rozlišené sazby závisí na množstevních úrovních spotřeby elektřiny a energetických produktů používaných k topení,

                        —

                        pro následující použití: místní veřejná osobní doprava (včetně taxislužby), odvoz odpadů, ozbrojené síly a veřejná správa, zdravotně postižené osoby, vozidla záchranné služby,

                        —

                        rozlišuje-li se používání energetických produktů a elektřiny obchodní a neobchodní povahy podle článků 9 a 10.“

               7

               V článcích 7 až 9 směrnice 2003/96 je uvedeno, že minimální úrovně zdanění platné pro pohonné hmoty se stanoví podle tabulky A v příloze I této směrnice, minimální úrovně zdanění platné pro výrobky používané jako pohonná hmota pro specifické průmyslové a obchodní účely se stanoví podle tabulky B v příloze I této směrnice a minimální úrovně zdanění platné pro paliva se stanoví podle tabulky C v příloze I této směrnice.

               8

               V článcích 14 až 19 zmíněné směrnice jsou uvedeny případy plného či částečného osvobození od daně nebo snížené úrovně zdanění, které členské státy či některé z nich mohou nebo musí uplatnit za v tomto ustanovení uvedených podmínek.

               9

               Článek 21 odst. 4 téže směrnice zní:
               „Členské státy mohou rovněž stanovit, že ke zdanění energetických produktů a elektřiny dojde, pokud se zjistí, že některá z podmínek konečného užití stanovených ve vnitrostátních předpisech pro účely snížené úrovně zdanění nebo osvobození od daně není plněna nebo přestala být plněna.“

         Polské právo

               10

               Článek 89 odst. 1, 4, 5 a 14 až 16 Ustawa o podatku akcyzowym (zákon o spotřební dani) ze dne 6. prosince 2008, v pozměněném znění (Dz. U. z roku 2009, č. 3, položka 11, dále jen „zákon o spotřební dani“), zní následovně:
               „1.   Sazba spotřební daně z energetických produktů činí:
               [...]

                        10)

                        u topných olejů s kódy NC 2710 19 51 až 2710 19 69:

                                 a)

                                 z nichž 30 % objemu nebo více předestiluje při 350 °C nebo jejichž hustota je při 15 °C nižší než 890 kilogramů na metr krychlový, červeně zbarvených a označených podle zvláštních právních předpisů – 232,00 [polských zlotých (PLN)] za 1000 litrů,

                                 b)

                                 ostatních, na které se nevztahuje povinnost zbarvení a označení podle zvláštních právních předpisů – [64,00] PLN za 1000 kilogramů.

                  [...]
               4.   V případě, že:

                        1)

                        se výrobky uvedené v odstavci 1 bodech [...] 10) [...] používají k napájení spalovacích motorů, jsou-li používány, aniž splňují podmínky označení a zbarvení stanovené ve zvláštních právních předpisech, a skladovány v nádrži napojené na výdejní stojan nebo se z takové nádrže prodávají, uplatní se sazba 1822,00 PLN/1000 litrů a je-li jejich hustota při 15 °C nižší nebo rovna 890 kilogramům na metr krychlový, uplatní se sazba 2047,00 PLN/1000 kilogramů.

                  [...]
               5.   Prodávající výrobků podléhajících spotřební dani, které od daně nejsou osvobozeny s ohledem na účel použití a které jsou uvedeny v odstavci 1 bodech [...] 10) [...], je povinen v případě prodeje:

                        1)

                        právnickým osobám, organizačním složkám bez právní osobnosti nebo fyzickým osobám, které vykonávají obchodní činnost, získat od nabyvatele prohlášení, že nakoupené výrobky jsou určeny k topení nebo budou prodány jako výrobky určené k topení, na základě čehož lze uplatnit sazby spotřební daně uvedené v odstavci 1 bodech [...] 10) [...]

                        2)

                        fyzickým osobám, které nevykonávají obchodní činnost, získat od kupujícího prohlášení, že nakoupené výrobky jsou určeny k topení, na základě čehož lze uplatnit sazby spotřební daně uvedené v odstavci 1 bodech [...] 10) [...]; toto prohlášení by mělo být přiloženo ke kopii stvrzenky nebo kopii jakéhokoliv jiného dokladu o prodeji vystaveného kupujícímu; není-li toto možné, prodávající je povinen uvést na prohlášení číslo a datum vystavení dokladu o tomto prodeji.

                  [...]
               14.   Prodávající výrobků podléhajících spotřební dani, které jsou uvedeny v odstavci 1 bodech [...] 10) [...], vyhotoví a zašle příslušnému celnímu úřadu nejpozději do 25. dne měsíce následujícího po měsíci, v němž došlo k prodeji, měsíční výkaz prohlášení podle odstavce 5; originály prohlášení prodávající uchová po dobu pěti let od konce kalendářního roku, během něhož byly vyhotoveny, přičemž musí být umožněno tato prohlášení zkontrolovat.
               15.   Měsíční výkaz prohlášení obsahuje:

                        1)

                        pokud jde o prodávajícího uvedeného v odstavci 14:

                                 a)

                                 jméno či název a adresu sídla nebo místa podnikání subjektu, který výkaz předložil,

                                 b)

                                 množství a druh, jakož i účel použití výrobků, kterých se prohlášení týká,

                                 c)

                                 datum prohlášení,

                                 d)

                                 datum a místo vyhotovení výkazu a čitelný podpis osoby, která výkaz vyhotovila,

                                 e)

                                 údaj o počtu topných zařízení, která mají kupující podle svých prohlášení,

                                 f)

                                 místo (adresu), kde se nacházejí topná zařízení uvedená v prohlášení,

                  [...]
               16.   Nejsou-li splněny podmínky uvedené v odstavcích 5 až 15, uplatní se sazba podle odstavce 4 bodu 1).“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               11

               Rozhodnutím ze dne 23. února 2011 Naczelnik Urzędu Celnego we Wrocławiu (ředitel celního úřadu ve Vratislavi, Polsko) vydal dodatečný platební výměr na spotřební daň týkající se daňového dluhu společnosti ROZ-ŚWIT.

               12

               Z tohoto rozhodnutí vyplývá, že v rámci řízení zahájeného daňovými orgány bylo zjištěno, že společnost ROZ-ŚWIT uskutečnila v období od 1. března do 31. prosince 2009 sérii transakcí spočívajících v prodeji paliva, a to určitého množství lehkého topného oleje. Bylo konstatováno, že tyto prodeje byly prověřeny a není pochyb o tom, že kupující potvrdili nákup i použití tohoto paliva k topení. Společnost ROZ-ŚWIT však ve stanovených lhůtách nepředložila výkaz prohlášení kupujících, který je upraven v čl. 89 odst. 14 zákona o spotřební dani. Proto byla na základě čl. 89 odst. 16 tohoto zákona uplatněna sazba pro pohonnou hmotu stanovená v odstavci 4 bodu 1) téhož článku.

               13

               Společnost ROZ-ŚWIT podala proti uvedenému rozhodnutí stížnost u ředitele celní komory ve Vratislavi, přičemž namítla, že nepředložení výkazů prohlášení kupujících je pouhou formální vadou, jelikož není pochyb o tom, že skutečným účelem použití předmětného paliva je topení.

               14

               Vzhledem k tomu, že byla tato stížnost zamítnuta, společnost ROZ-ŚWIT podala u Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (správní soud vojvodství ve Vratislavi, Polsko) žalobu.

               15

               Předkládající soud se táže, zda v případě, kdy členský stát využil práva – jež je upraveno ve směrnici 2003/96 – uplatňovat na výrobky, které spadají do působnosti této směrnice, různé sazby spotřební daně podle účelu použití, je ustanovení uvedené v čl. 89 odst. 16 zákona o spotřební dani s touto směrnicí v rozporu, a to v rozsahu, v němž stanoví, že v důsledku nepředložení výkazu prohlášení kupujících se na výrobek použitý jako palivo uplatní sazba spotřební daně stanovená pro pohonné hmoty.

               16

               Předkládající soud navíc vyjádřil pochybnosti ohledně toho, zda je povinnost vyhotovit a předložit takový výkaz přiměřená z hlediska sledovaného cíle, kterým je předcházet daňovým únikům a vyhýbání se daňovým povinnostem. Předkládající soud se domnívá, že tato povinnost je formální a druhotné povahy, jelikož umožňuje toliko předběžné posouzení účelu použití dotyčných výrobků. V tomto ohledu poukazuje předkládající soud na judikaturu Soudního dvora v oblasti daně z přidané hodnoty, podle které platí jednak to, že odpočet této daně na vstupu musí být přiznán, jestliže jsou splněny hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani nevyhověly určitým formálním požadavkům (viz rozsudek ze dne 12. července 2012, EMS-Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, body 61 a 62), a jednak to, že vnitrostátní právní úprava, která pro účely osvobození od daně při vývozu stanoví lhůtu, v níž musí zboží opustit území, přičemž neumožňuje, aby z důvodu nedodržení této lhůty byla daň z přidané hodnoty, která již byla odvedena, vrácena, i když osoba povinná k dani předložila důkaz o tom, že zboží opustilo celní území Unie, překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle spočívajícího v boji proti vyhýbání se daňovým povinnostem a proti daňovým únikům (viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, BDV Hungary Trading, C‑563/12, EU:C:2013:854, bod 39).

               17

               Předkládající soud se rovněž táže, zda je v souladu se zásadou proporcionality sankce stanovená v čl. 89 odst. 16 zákona o spotřební dani, která spočívá v tom, že v případě nedodržení povinnosti předložit výkaz prohlášení kupujících ve stanovených lhůtách se uplatní sazba spotřební daně vyhrazená pro pohonné hmoty. Co se konkrétně týče závažnosti tohoto porušení povinnosti, předkládající soud je toho názoru, že tato sankce nemá za cíl předcházet daňovým únikům, ale že souvisí pouze s nedodržením uvedené povinnosti, zároveň ovšem není zanedbatelná.

               18

               Za těchto podmínek se Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (správní soud vojvodství ve Vratislavi) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba vykládat článek 5 ve spojení s čl. 2 odst. 3 a čl. 21 odst. 4 směrnice 2003/96 v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě obsažené v čl. 89 odst. 16 zákona o spotřební dani, podle které se za situace, kdy osoba povinná k dani nesplní formální podmínku stanovenou v čl. 89 odst. 14 a 15 zákona o spotřební dani, uplatní na topné palivo sazba spotřební daně stanovená pro pohonné hmoty?

                        2)

                        Brání zásada proporcionality formální podmínce stanovené v čl. 89 odst. 14 a 15 zákona o spotřební dani, podle které je uplatnění snížené sazby spotřební daně, která je stanovena pro topné palivo, vázáno na povinnost vyhotovit a předložit v zákonem stanovené lhůtě výkaz prohlášení kupujících, a to bez ohledu na skutečnost, zda je splněna věcná podmínka spočívající v prodeji topného oleje?

                        3)

                        Je sankce stanovená v čl. 89 odst. 16 zákona o spotřební dani, která – tak jak je tomu i v projednávaném případě – spočívá v tom, že je prodejci z topného oleje vyměřena spotřební daň vypočtená na základě sazby stanovené pro pohonné hmoty (čl. 89 odst. 4 bod 1 zákona o spotřební dani), protože není splněna formální podmínka stanovená v čl. 89 odst. 14 a 15 zákona o spotřební dani, v souladu se zásadou proporcionality?“

         K předběžným otázkám

               19

               Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda směrnice 2003/96, jakož i zásada proporcionality musejí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které jsou prodejci paliva povinni ve stanovené lhůtě předložit měsíční výkaz prohlášení kupujících, že nakoupené výrobky jsou určeny k topení, a není-li takový výkaz ve stanovené lhůtě předložen, uplatní se na prodané palivo sazba spotřební daně stanovená pro pohonné hmoty, i když bylo konstatováno, že není pochyb o tom, že je tento výrobek určen k topení.

               20

               Předně je třeba připomenout, že obecné právní zásady, mezi něž patří i zásada proporcionality, jsou součástí právního řádu Unie. Z tohoto důvodu musejí být dodržovány unijními orgány, ale též členskými státy při výkonu pravomocí, které jim byly svěřeny unijními směrnicemi (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 21. února 2008, Netto Supermarkt, C‑271/06, EU:C:2008:105, bod 18, a ze dne 10. září 2009, Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, bod 43).

               21

               Z toho vyplývá, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, jejímž cílem je zejména provést ustanovení směrnice 2003/96 do vnitrostátního právního řádu dotčeného členského státu, musí být v souladu se zásadou proporcionality.

         K povinnosti předložit výkaz prohlášení kupujících

               22

               Z předkládacího rozhodnutí plyne, že výkaz prohlášení kupujících, který musí být vyhotoven a předložen celnímu úřadu podle čl. 89 odst. 14 a 15 zákona o spotřební dani, představuje kontrolní nástroj, jehož cílem je předcházet vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům.

               23

               Vzhledem k tomu, že ve směrnici 2003/96 není konkrétně vymezen zvláštní kontrolní mechanismus používání paliva ani opatření k boji proti daňovým únikům souvisejícím s prodejem paliva, je na členských státech, aby takové mechanismy a taková opatření upravily ve svých vnitrostátních právních řádech za současného dodržování unijního práva. Z bodu 9 odůvodnění uvedené směrnice v tomto ohledu vyplývá, že členské státy mají při vymezení a provádění politik přizpůsobených jejich vnitrostátním podmínkám prostor pro uvážení.

               24

               Co se týče proporcionality povinnosti předložit výkaz prohlášení kupujících, předkládající soud poukazuje na rozhodnutí Trybunał Konstytucyjny (Ústavní soud, Polsko), jakož i některých polských správních soudů, podle kterých takový výkaz informuje daňový orgán o uskutečnění zvýhodněného prodeje paliva, jakož i o místu a způsobu předpokládaného použití. Na jeho základě lze nadto předběžně posoudit údaje, které obsahuje, a rozpoznat tak a odhalit daňové úniky.

               25

               S ohledem na prostor pro uvážení, který mají členské státy v souvislosti s opatřeními a mechanismy, jež mají být přijaty, aby se předešlo vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům souvisejícím s prodejem paliva, a vzhledem k tomu, že povinnost předložit příslušným orgánům výkaz prohlášení kupujících není zjevně nepřiměřená, je přitom třeba konstatovat, že taková povinnost je opatřením, které je k dosažení uvedeného cíle vhodné a nejde nad rámec toho, co je k jeho dosažení nezbytné.

               26

               Směrnice 2003/96, jakož i zásada proporcionality tudíž musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které jsou prodejci paliva povinni ve stanovené lhůtě předložit měsíční výkaz prohlášení kupujících, že nakoupené výrobky jsou určeny k topení.

         K uplatnění sazby spotřební daně stanovené pro pohonné hmoty v případě nedodržení povinnosti předložit výkaz prohlášení kupujících

               27

               Nedodržení povinnosti vyhotovit a předložit výkaz prohlášení kupujících ve stanovených lhůtách vede podle čl. 89 odst. 16 zákona o spotřební dani k tomu, že se na prodané palivo bez ohledu na skutečný způsob jeho použití uplatní sazba spotřební daně stanovená pro pohonné hmoty.

               28

               Co se zaprvé týče souladu takového důsledku se směrnicí 2003/96, je třeba předně uvést, že ustanovení této směrnice, která uvádí předkládající soud ve své první otázce, nejsou v souvislosti se sporem v původním řízení přímo relevantní. Nejprve je třeba podotknout, že čl. 2 odst. 3 první pododstavec zmíněné směrnice se vztahuje na „energetické produkty jiné než produkty, pro které je úroveň zdanění stanovena v této směrnici“; z předkládacího rozhodnutí však vyplývá, že úroveň zdanění výrobku dotčeného v původním řízení je ve směrnici 2003/96 stanovena.

               29

               Dále je třeba uvést, že článek 5 této směrnice stanoví rozlišené sazby v určitých v tomto článku taxativně vymezených případech – pokud jsou rozlišené sazby vázané na jakost výrobku, závisí na spotřebovaném množství, výrobky jsou používány v některých oblastech veřejné sféry nebo tyto sazby se odlišují podle používání obchodní a neobchodní povahy. Uvedený článek se tedy nevztahuje na rozdíl při používání mezi pohonnou hmotou a palivem.

               30

               A čl. 21 odst. 4 směrnice 2003/96 se nakonec týká podmínek souvisejících s uplatněním snížených sazeb a osvobození od daně podle článků 14 až 19 této směrnice.

               31

               Soudní dvůr již měl naproti tomu příležitost konstatovat, že obecná systematika směrnice 2003/96 se zakládá na jednoznačném rozlišování mezi pohonnými hmotami a palivy zejména na základě kritéria účelu použití. Rozlišování mezi pohonnými hmotami a palivy, zavedené v bodech 17 a 18 odůvodnění této směrnice, je totiž uplatněno zejména v článcích 7 až 9 této směrnice, které se týkají způsobů stanovení minimálních úrovní zdanění platných na jedné straně pro paliva a na druhé straně pro pohonné hmoty, jakož i pro výrobky používané jako pohonná hmota pro specifické průmyslové a obchodní účely (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Kronos Titan a Rhein-Ruhr Beschichtungs-Service, C‑43/13 a C‑44/13, EU:C:2014:216, bod 28).

               32

               V bodech 3 a 4 odůvodnění zmíněné směrnice je nadto uvedeno, že řádné fungování vnitřního trhu vyžaduje stanovit na úrovni Unie minimální úrovně zdanění pro většinu energetických produktů a že závažné rozdíly mezi vnitrostátními úrovněmi zdanění energie, které uplatňují členské státy, by mohly být pro toto fungování škodlivé. Je tedy třeba konstatovat, že vymezení minimální úrovně zdanění výrobků podle účelu použití jakožto pohonné hmoty nebo paliva přispívá k řádnému fungování vnitřního trhu, jelikož umožňuje zabránit případným narušením hospodářské soutěže mezi výrobky používanými ke stejným účelům.

               33

               Z toho vyplývá, že obecná systematika i účel směrnice 2003/96 vychází ze zásady, že energetické produkty se zdaňují podle skutečného účelu použití.

               34

               Takové ustanovení vnitrostátního práva, jako je čl. 89 odst. 16 zákona o spotřební dani, podle kterého se v případě nepředložení výkazu prohlášení kupujících ve stanovených lhůtách na paliva automaticky uplatní sazba spotřební daně stanovená pro pohonné hmoty, i když jsou tato paliva – jak bylo zjištěno ve sporu v původním řízení – používána jako paliva, je v rozporu s obecnou systematikou a účelem směrnice 2003/96.

               35

               Zadruhé takové automatické uplatnění sazby spotřební daně stanovené pro pohonné hmoty v případě nedodržení povinnosti předložit uvedený výkaz porušuje zásadu proporcionality.

               36

               Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že ve věci v původním řízení bylo konstatováno, že prodeje paliva, které uskutečnila společnost ROZ-ŚWIT, byly prověřeny a není pochyb o tom, že kupující potvrdili nákup i použití tohoto paliva k topení. Žádná skutečnost ve spise nadto nenaznačuje, že se tyto prodeje uskutečnily proto, aby se podvodným způsobem dosáhlo uplatnění zvýhodněné sazby spotřební daně platné pro paliva určená k topení.

               37

               I přes uvedený závěr však příslušné orgány uplatnily podle čl. 89 odst. 16 zákona o spotřební dani na prodaná paliva sazbu spotřební daně stanovenou pro pohonné hmoty.

               38

               V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí plyne, že sazba spotřební daně z pohonných hmot může být v Polsku více než osmkrát vyšší než sazba vztahující se na paliva.

               39

               Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že uplatnění sazby spotřební daně stanovené pro pohonné hmoty na paliva dotčená v původním řízení kvůli porušení povinnosti předložit ve stanovených lhůtách výkaz prohlášení kupujících, již stanoví vnitrostátní právo, i když bylo konstatováno, že není pochyb o tom, že účelem použití těchto výrobků je topení, jde nad rámec toho, co je nezbytné k zamezení daňovým únikům a vyhýbání se daňovým povinnostem (obdobně viz rozsudek ze dne 27. září 2007, Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, bod 29).

               40

               V této souvislosti je třeba uvést, že nic nebrání členskému státu v tom, aby stanovil, že za porušení takové povinnosti, jako je povinnost předložit příslušným orgánům výkaz prohlášení kupujících prodaného paliva, bude uložena pokuta. Pravomoc členského státu uložit takovou sankci musí být vykonávána za současného dodržování unijního práva a jeho obecných zásad, včetně zásady proporcionality. Za účelem posouzení toho, zda je tato sankce v souladu s touto zásadou, je na vnitrostátních soudech, aby zohlednily zejména povahu a závažnost porušení povinností, za které má být uvedená sankce uložena, jakož i způsoby určení výše této sankce (obdobně viz rozsudek ze dne 19. července 2012, Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, body 44 až 47).

               41

               Směrnice 2003/96 a zásada proporcionality tudíž musejí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které se v případě nepředložení měsíčního výkazu prohlášení kupujících ve stanovené lhůtě na prodané palivo uplatní sazba spotřební daně stanovená pro pohonné hmoty, i když bylo konstatováno, že není pochyb o tom, že je tento výrobek určen k topení.

               42

               S ohledem na výše uvedené je třeba na položené otázky odpovědět tak, že směrnice 2003/96, jakož i zásada proporcionality musejí být vykládány v tom smyslu, že:

                        —

                        nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které jsou prodejci paliva povinni ve stanovené lhůtě předložit měsíční výkaz prohlášení kupujících, že nakoupené výrobky jsou určeny k topení, a

                        —

                        brání vnitrostátní právní úpravě, podle které se v případě nepředložení takového výkazu ve stanovené lhůtě na prodané palivo uplatní sazba spotřební daně stanovená pro pohonné hmoty, i když bylo konstatováno, že není pochyb o tom, že je tento výrobek určen k topení.

         K nákladům řízení

               43

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:

                     Směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny, ve znění směrnice Rady 2004/75/ES ze dne 29. dubna 2004, jakož i zásada proporcionality musejí být vykládány v tom smyslu, že:

                        —

                           nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které jsou prodejci paliva povinni ve stanovené lhůtě předložit měsíční výkaz prohlášení kupujících, že nakoupené výrobky jsou určeny k topení, a

                        —

                           brání vnitrostátní právní úpravě, podle které se v případě nepředložení takového výkazu ve stanovené lhůtě na prodané palivo uplatní sazba spotřební daně stanovená pro pohonné hmoty, i když bylo konstatováno, že není pochyb o tom, že je tento výrobek určen k topení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: polština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 30. září 2009. # Akzo Nobel NV a další proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Trh s kyselinou monochloroctovou - Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES - Žaloba na neplatnost - Přípustnost - Rozdělení trhu a stanovení cen - Přičitatelnost protiprávního chování - Pokuty - Povinnost uvést odůvodnění - Závažnost a délka trvání protiprávního jednání - Odrazující účinek. # Věc T-175/05.

text:
      Rozsudek Soudu (sedmého senátu) ze dne 30. září 2009 – Akzo Nobel a další v. Komise
      (Věc T-175/05)
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s kyselinou monochloroctovou – Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Rozdělení trhu a stanovení cen – Přičitatelnost protiprávního chování – Pokuty – Povinnost uvést odůvodnění – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Odrazující účinek“
      1.                     Žaloba na neplatnost – Podmínky přípustnosti – Žaloba podaná několika subjekty skupiny společností proti rozhodnutí Komise,
            kterým jim byla společně a nerozdílně uložena pokuta – Žaloba přípustná ve vztahu k některým z těchto subjektů – Bezpředmětnost
            rozhodnutí o námitce nepřípustnosti vznesené proti některým jiným subjektům, které nemohou mít prospěch z případného zrušení
            (Článek 230 ES) (viz body 46–47)
      2.                     Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti
            – Hospodářská jednotka – Kritéria posouzení – Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností nad dceřinými
            společnosti, které 100% vlastní – Povinnost mateřské společnosti vyvrátit domněnku účinného výkonu řídící pravomoci nad její
            dceřinnou společností (Články 81 ES a 82 ES) (viz body 91–93, 96)
      3.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Maximální výše – Výpočet – Obrat, který je třeba zohlednit – Společný obrat
            všech společností tvořících hospodářskou entitu jednající jako podnik (Článek 81 ES; nařízení Rady č. 17, článek 15 a nařízení
            Rady č. 1/2003, článek 23) (viz body 114, 132–133)
      4.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Obrat, který je třeba zohlednit – Referenční rok – Poslední ukončený rok,
            ve kterém došlo k protiprávnímu jednání (Nařízení Rady č. 17, článek 15, a nařízení Rady č. 1/2003, článek 23) (viz body 142–143)
      5.                     Hospodářská soutěž – Pokuty  – Výše – Stanovení – Odrazující povaha – Zohlednění velikosti a celkových zdrojů sankcionovaného
            podniku (Nařízení Rady č. 17, článek 15 a nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise  98/C 9/03, bod 1 A) (viz body
            154–155)
      Předmět

               V prvé řadě návrh na zrušení rozhodnutí Komise K(2004) 4876 v konečném znění, ze dne 19. ledna 2005 [v] řízení podle článku
                  81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/E-1/37.773 – MCAA), a podpůrně návrh na snížení pokuty uložené žalobkyním

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel AB, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel
                     Base Chemicals AB a Eka Chemicals AB se ukládají náhrady nákladů řízení.