title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 23. března 2006. # Mülhens GmbH & Co. KG proti Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Kasační opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 - Nebezpečí záměny - Slovní ochranná známka ZIRH - Námitky majitele ochranné známky Společenství SIR. # Věc C-206/04 P.

text:
      Věc C-206/04 P
      Mülhens GmbH & Co. KG
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)(OHIM)
      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 – Nebezpečí záměny – Slovní ochranná známka ZIRH – Námitky majitele ochranné známky Společenství SIR“
      Stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba přednesené dne 10. listopadu 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 23. března 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      2.     Kasační opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Chybné posouzení skutkového stavu – Nepřípustnost – Přezkum Soudního
            dvora posouzení skutkových okolností předložených Soudu – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení
      (Článek 225 ES;statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec)
      1.     Při posuzování nebezpečí záměny, ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství,
         mezi dvěma označeními, která si nejsou ze vzhledového a pojmového hlediska podobná, ale která vykazují v některých zemích
         podobnost ze sluchového hlediska, nelze vyloučit, že by tato pouhá podobnost ochranných známek mohla vyvolat nebezpečí záměny
         ve smyslu uvedeného ustanovení. Nicméně, existence takového nebezpečí musí být konstatována v rámci celkového posouzení, co
         se týče pojmové, vzhledové a sluchové podobnosti dotčených označení. V tomto ohledu je posouzení případné sluchové podobnosti
         pouze jedním z relevantních faktorů v rámci uvedeného celkového posouzení, takže nebezpečí záměny neexistuje nezbytně pokaždé,
         když je mezi dvěma označeními prokázána pouze sluchová podobnost.

      Mimoto uvedené celkové posouzení znamená, že pojmové a vzhledové odlišnosti mezi dvěma označeními mohou neutralizovat sluchové
         podobnosti mezi nimi, pokud alespoň jedno z těchto označení má z pohledu relevantní veřejnosti jasný a přesně vymezený význam,
         takže jej tato veřejnost je schopna přímo zachytit.

      (viz body 19–22, 35)
      2.     Z článku 225 odst. 1 druhého pododstavce ES a z čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora vyplývá, že opravný prostředek
         je omezen na právní otázky. Pouze Soud je tedy příslušný ke zjištění a posouzení relevantních skutkových okolností, jakož
         i k posouzení důkazů. Posouzení těchto skutkových okolností a důkazů tedy nepředstavuje, s výhradou případu, kdy by došlo
         k jejich zkreslení, právní otázku, která podléhá jako taková přezkumu Soudního dvora v rámci řízení o opravném prostředku.

      (viz body 28, 41)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      23. března 2006 (*)

      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 – Nebezpečí záměny – Slovní ochranná známka ZIRH – Námitky majitele ochranné známky Společenství SIR“
      Ve věci C‑206/04 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 Statutu Soudního dvora, podaný dne 6. května 2004,
      Mülhens GmbH & Co. KG, se sídlem v Kolíně (Německo), zastoupená T. Schulte-Beckhausenem a C. Musiolem, Rechtsanwälte,

      účastník řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)      (OHIM),  zastoupený S. Laitinen a A. von Mühlendahl, jako zmocněnci,

      žalovaný v prvním stupni,
      Zirh International Corp., se sídlem v New Yorku (Spojené státy), zastoupená L. Koukerem, Rechtsanwalt,

      vedlejší účastník v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. října 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. listopadu 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svým kasačním opravným prostředkem Mülhens GmbH & Co. KG navrhuje zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství
         ze dne  3. března 2004, Mülhens v. OHIM – Zirh International (ZIRH) (T‑355/02, Recueil, s. II‑791, dále jen „napadený rozsudek“),
         kterým Soud zamítl žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu
         (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 1. října 2002 (věc R 247/2001‑3) zamítajícího námitky podané navrhovatelkou proti
         přihlášce k zápisu slovního označení „ZIRH“ (dále jen „sporné rozhodnutí“).

       Právní rámec
      2       Článek 8 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11,
         s. 1; Zvl. vyd. 17/01 s. 146) stanoví:

      „Na základě námitek majitele starší ochranné známky se přihlášená ochranná známka nezapíše:
      […]
      b)       pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na
         které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna;
         nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou.“

      3       Článek 8 odst. 2 tohoto nařízení je následujícího znění:
      „,Staršími ochrannými známkami‘ se pro účely odstavce 1 rozumějí:
      a)      ochranné známky s dřívějším datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství, s případným
         přihlédnutím k právu přednosti uplatněnému ve vztahu k těmto ochranným známkám, které patří do těchto kategorií:

      […]
      i)      ochranné známky Společenství […]
      […]“.
      4       Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 má v podstatě totožné znění s čl. 4 odst. 1 písm. b) první směrnice Rady 89/104/EHS
         ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40,
         s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92).

       Skutečnosti předcházející sporu
      5       Dne 21. září 1999 podala Zirh International Corp. (dále jen „Zirh Corp.“) u OHIM přihlášku ochranné známky Společenství pro
         slovní označení „ZIRH“ pro výrobky a služby spadající do tříd 3, 5 a 42 podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků
         a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků (dále jen „Niceská dohoda“).

      6       Dne 24. května 2000 podala navrhovatelka námitky podle článku 42 nařízení č. 40/94 proti zápisu ochranné známky pro veškeré
         výrobky a služby uvedené v přihlášce. Tyto námitky byly založeny na existenci starší ochranné známky Společenství, a sice
         smíšené, slovní a obrazové, ochranné známky tvořené slovním prvkem „SIR“ doplněným heraldickým obrazcem, která byla zapsána
         pro výrobky spadající do třídy 3 podle Niceské dohody a odpovídající následujícímu popisu: „Parfumerie, vonné oleje, kosmetika,
         vlasové vody (lotions), zubní pasty, mýdla“ (dále jen „starší ochranná známka“).

      7       Tyto námitky byly rozhodnutím námitkového oddělení OHIM ze dne 29. června 2001 zamítnuty, když toto oddělení mělo zejména
         za to, že přestože jsou dotčené výrobky a služby uváděny na trh stejnými distribučními kanály nebo ve stejných prodejnách,
         rozdíly mezi oběma ochrannými známkami zjevně převažují nad sluchovou podobností, která mezi těmito ochrannými známkami může
         existovat v některých úředních jazycích Evropské unie, takže mezi uvedenými ochrannými známkami neexistuje nebezpečí záměny.

      8       Dne 10. července 2001 podala navrhovatelka proti tomuto rozhodnutí odvolání k druhému odvolacímu senátu OHIM, který sporným
         rozhodnutím toto odvolání zamítl a potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení, jehož důvody přijal.

       Řízení před Soudem a napadený rozsudek
      9       Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 4. prosince 2002 podala navrhovatelka proti spornému rozhodnutí žalobu směřující k jeho
         zrušení na základě jediného žalobního důvodu vycházejícího z porušení pojetí „nebezpečí záměny“ ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm.
         b) nařízení č. 40/94.

      10     Soud nejprve v bodech 33 až 43 napadeného rozsudku připomenul použitelná ustanovení a vhodnou judikaturu v oblasti nebezpečí
         záměny se starší ochrannou známkou.

      11     Poté Soud provedl celkové posouzení všech relevantních faktorů, s ohledem zejména na jejich rozlišovací a dominantní prvky,
         po jehož skončení měl za to, že existující sluchová podobnost mezi dotčenými ochrannými známkami je ve velké míře neutralizována.
         Soud se vyjádřil následovně:

      „44      Co se týče vzhledového srovnání kolidujících ochranných známek, je namístě zaprvé konstatovat, že přestože slovní prvky obou
         těchto ochranných známek mají společná druhá a třetí písmena, a sice písmena ,ir‘, vykazují nezanedbatelné vzhledové rozdíly.
         První písmena, kterými jsou ,s‘ a ,z‘, jsou totiž rozdílná. Mimoto jsou uvedené slovní prvky tvořeny rozdílným počtem písmen,
         jelikož písmena ,ir‘ jsou v přihlašované ochranné známce následována písmenem ,h‘. Krom toho je slovní označení starší ochranné
         známky doprovázeno heraldickým obrazcem, zatímco přihlašovaná ochranná známka je tvořena výhradně slovním označením psaným
         obyčejným písmem. Proto v celkovém vzhledovém posouzení dotčených označení zapříčiňuje existence zvláštních prvků každého
         označení to, že celkový dojem z každého označení je rozdílný.

      45      Co se týče fonetické podobnosti, OHIM nezpochybňuje, že se slovní prvky obsažené v obou ochranných známkách vyznačují v některých
         úředních jazycích Evropské unie podobnostmi. Jak totiž OHIM v bodě 26 svého vyjádření k žalobě správně uplatnil, v mnoha členských
         státech bude velmi pravděpodobně starší ochranná známka vyslovována anglicky, jelikož ,sir‘ je proslulým anglickým výrazem,
         který může být znám i neanglofonní veřejnosti. I když se přihlašovaná ochranná známka Společenství může v některých jazycích
         vyslovovat různě, je namístě mít za to, že, jak připouští OHIM, si jsou dotčené ochranné známky foneticky podobné, přinejmenším
         v anglofonních zemích a ve Španělsku, jelikož rozdíly v jejich výslovnosti nejsou v angličtině a ve španělštině zvláště výrazné.
         Z fonetického hlediska musejí být tudíž ochranné známky považovány v těchto zemích za podobné.

      46      Co se týče pojmového srovnání kolidujících ochranných známek, žalobkyně nezpochybňuje posouzení OHIM  ohledně tohoto bodu.
         Jak totiž OHIM správně uplatňuje, neexistuje pojmová podobnost, vzhledem k tomu, že se zdá být pravděpodobné, že průměrný
         spotřebitel členských států bude mít na mysli anglické slovo ,sir‘ z důvodu rozšířené znalosti tohoto výrazu v Evropě. Jelikož
         výraz ,zirh‘ nemá jasný význam v žádném z jedenácti úředních jazyků Evropské unie, bude proto široká veřejnost vnímat slovo
         ,zirh‘ jako neologismus. Je tudíž namístě konstatovat, že z pojmového hlediska neexistuje mezi oběma ochrannými známkami podobnost.

      47      V důsledku toho je namístě konstatovat, že mezi ochrannými známkami SIR a ZIRH neexistuje podobnost ani ze vzhledového hlediska,
         ani z pojmového hlediska. Z fonetického hlediska jsou dotčené ochranné známky v některých zemích podobné. V tomto ohledu je
         nutno poznamenat, že podle judikatury nelze vyloučit, že pouhá fonetická podobnost ochranných známek může vyvolat nebezpečí
         záměny [rozsudek [Soudního dvora ze dne 22. června 1999,] Lloyd Schuhfabrik Meyer, [C‑342/97, Recueil, s. I‑3819], bod 28,
         a rozsudek Soudu ze dne 15. ledna 2003, Mystery Drinks v. OHIM – Karlsberg Brauerei (MYSTERY), T‑99/01, Recueil, s. II‑43,
         bod 42].

      48      Jak již bylo připomenuto výše v bodech 39 a 42, je přitom třeba provést celkové posouzení všech relevantních faktorů projednávaného
         případu založené na celkovém dojmu, kterým dotčené ochranné známky působí, s ohledem zejména na jejich rozlišovací a dominantní
         prvky.

      49      Podle judikatury Soudu totiž mohou být fonetické podobnosti neutralizovány pojmovými rozdíly odlišujícími dotčené ochranné
         známky. Pro takovou neutralizaci je nezbytné, aby alespoň jedna z dotčených ochranných známek měla z pohledu relevantní veřejnosti
         jasný přesně a vymezený význam, takže jej tato veřejnost je schopna okamžitě zachytit (rozsudek [Soudu ze dne 14. října 2003,
         Phillips-Van Heusen v. OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Recueil, s. II‑4335], bod 54).

      50      V projednávaném případě je tomu tak ohledně slovního prvku starší ochranné známky SIR, tak jak bylo uvedeno v bodě 46. Tato
         analýza není vyvrácena tím, že toto slovní označení neoznačuje žádnou vlastnost výrobků, pro které byl proveden zápis této
         ochranné známky. Tato okolnost totiž nebrání relevantní veřejnosti ihned zachytit význam tohoto slovního prvku starší ochranné
         známky. Stačí, aby jedna z dotčených ochranných známek byla nadána takovým významem, aby, nemá-li druhá ochranná známka takový
         význam nebo má-li pouze zcela odlišný význam, byly existující fonetické podobnosti mezi těmito ochrannými známkami ve velké
         míře neutralizovány (viz v tomto smyslu [výše uvedený] rozsudek BASS, bod 54).

      51      V projednávaném případě je tato neutralizace podepřena skutečností, že se ochranné známky SIR a ZIRH vyznačují rovněž vzhledovými
         rozdíly. V této souvislosti je třeba uvést, že, jak to OHIM relevantně uvedl, stupeň fonetické podobnosti mezi dvěma ochrannými
         známkami má snížený význam v případě výrobků, které jsou uváděny na trh tak, že relevantní veřejnost při koupi obvykle vnímá
         ochrannou známku, která je označuje, rovněž vizuálně (viz v tomto smyslu [výše uvedený] rozsudek BASS, bod 55).

      52      To je, na rozdíl od tvrzení žalobkyně, případ výrobků dotčených v projednávaném případě. Argumenty žalobkyně, podle kterých
         prodej výrobků, na které se vztahuje  starší ochranná známka, neprobíhá výlučně na základě jejich vzhledového aspektu a podle
         kterých tvoří důležitý kanál pro uvádění výrobků žalobkyně na trh parfumérie, kadeřnické salóny a salóny krásy, totiž tento
         závěr nepopírají.

      53      V tomto ohledu je nutno poznamenat, že žalobkyně nijak neprokázala, že její výrobky jsou uváděny na trh takovým způsobem,
         že veřejnost ochrannou známku nijak vzhledově nevnímá. Žalobkyně se totiž spokojuje s tvrzením, že existuje tradiční prodejní
         kanál prostřednictvím parfumérií, kadeřnických salónů a salónů krásy, takže výrobek si nemůže spotřebitel vybrat přímo, ale
         pouze prostřednictvím prodavače.

      54      I za předpokladu, že by parfumérie, kadeřnické salóny a salóny krásy mohly představovat důležité kanály pro uvádění výrobků
         žalobkyně na trh, je nesporné, že i na těchto místech jsou výrobky obecně vystaveny v regálech tak, aby spotřebitelům umožňovaly
         jejich vzhledové posouzení. I když tak není vyloučeno, že by dotčené výrobky mohly být rovněž prodávány na základě ústní objednávky,
         nelze tuto možnost považovat za obvyklý způsob uvádění těchto výrobků na trh.“

      12     Soud tudíž došel v bodě 55 napadeného rozsudku k závěru, že stupeň podobnosti mezi dotčenými ochrannými známkami není dostatečně
         vysoký na to, aby bylo možno usoudit, že se relevantní veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky pocházejí od stejného podniku
         nebo případně od podniků hospodářsky propojených, a v důsledku toho žalobu navrhovatelky zamítl.

       Kasační opravný prostředek
      13     Navrhovatelka Soudnímu dvoru navrhuje, aby zrušil napadený rozsudek a sporné rozhodnutí a uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
         Na podporu svého opravného prostředku uplatňuje jediný důvod, obsahující dvě části, vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm.
         b) nařízení č. 40/94. Každá z těchto dvou částí uvádí dva odlišné body.

      14     OHIM a Zirh Corp. navrhují, aby Soudní dvůr opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
       K první části jediného důvodu opravného prostředku (nebezpečí záměny)
       První bod
      –       Argumentace účastníků řízení
      15     Navrhovatelka tvrdí, že částečná podobnost a částečná totožnost dotčených výrobků a služeb na straně jedné a sluchová podobnost
         mezi dotčenými ochrannými známkami na straně druhé vedou k závěru o existenci nebezpečí záměny mezi těmito ochrannými známkami.
         Podle navrhovatelky, která se v tomto ohledu dovolává bodu 28 výše uvedeného rozsudku Lloyd Schuhfabrik Meyer, čl. 8 odst.
         1 písm. b) nařízení č. 40/94 znamená, že zjevná podobnost v jednom ze smyslových kritérií zakládá existenci nebezpečí záměny.
         V projednávaném případě toto nebezpečí vyplývá ze sluchové podobnosti.

      16     OHIM nezpochybňuje analýzu navrhovatelky, co se týče podobnosti ochranných známek. Nicméně má za to, že dosah výše uvedeného
         rozsudku Lloyd Schuhfabrik Meyer spočívá pouze v připuštění možnosti, že sluchová podobnost stačí k založení nebezpečí záměny.

      –       Závěry Soudního dvora
      17     Úvodem je třeba připomenout, že podle sedmého bodu odůvodnění nařízení č. 40/94 závisí posouzení nebezpečí záměny na množství
         prvků, zejména na tom, jak je ochranná známka na trhu známá, na tom, k jaké asociaci s užívaným nebo zapsaným označením by
         mohlo dojít, a na stupni podobnosti mezi ochrannou známkou a označením a mezi příslušnými výrobky či službami.

      18     Existence nebezpečí záměny u veřejnosti musí být tedy posouzena celkově, s přihlédnutím ke všem relevantním faktorům projednávaného
         případu (v tomto smyslu ohledně směrnice 89/104 viz rozsudky ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C‑251/95, Recueil, s. I‑6191,
         bod 22, a ze dne 22. června 2000, Marca Mode, C‑425/98, Recueil, s. I‑4861, bod 40).

      19     Toto celkové posouzení musí být, co se týče vzhledové, sluchové nebo pojmové podobnosti dotčených ochranných známek, založeno
         na celkovém dojmu, kterým tyto ochranné známky působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišovacím a dominantním prvkům (ohledně
         směrnice 89/104 viz zejména výše uvedené rozsudky SABEL, bod 23, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 25).

      20     V tomto ohledu Soud po posouzení celkového dojmu, kterým obě dotčená označení působí, v bodě 47 napadeného rozsudku konstatoval,
         že tato označení nejsou ze vzhledového a pojmového hlediska podobná, ale že naopak uvedená označení vykazují v některých zemích
         podobnost ze sluchového hlediska, přičemž nevyloučil, že by tato pouhá podobnost mohla vyvolat nebezpečí záměny.

      21     Nelze vyloučit, že by pouhá sluchová podobnost ochranných známek mohla vyvolat nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm.
         b) nařízení č. 40/94 (ohledně směrnice 89/104 viz výše uvedený rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 28). Nicméně je třeba
         připomenout, že existence takového nebezpečí musí být konstatována v rámci celkového posouzení, co se týče pojmové, vzhledové
         a sluchové podobnosti mezi dotčenými označeními. V tomto ohledu je posouzení případné sluchové podobnosti pouze jedním z relevantních
         faktorů v rámci uvedeného celkového posouzení.

      22     Z bodu 28 výše uvedeného rozsudku Lloyd Schuhfabrik Meyer nelze tudíž vyvodit, že nebezpečí záměny existuje nezbytně pokaždé,
         když je prokázána pouze sluchová podobnost mezi dvěma označeními.

      23     Soud tak správně posoudil celkový dojem, kterým obě dotčená označení působí, co se týče jejich případné pojmové, vzhledové
         a sluchové podobnosti, v rámci celkového posouzení nebezpečí záměny.

      24     Z toho plyne, že první bod první části jediného důvodu opravného prostředku  musí být zamítnut jako neopodstatněný.
       Druhý bod
      –       Argumentace účastníků řízení
      25     Podle navrhovatelky postačuje sluchová podobnost k prokázání existence nebezpečí záměny, nejsou-li výrobky označené dotčenými
         ochrannými známkami nakupovány výhradně na základě vzhledového vjemu. Přitom, pokud jde o dotčené výrobky, spotřebitelé nemají
         možnost se sami obsloužit v mnohých obchodech, kde tedy o ně musí výslovně požádat. Navíc jsou tyto výrobky velmi často nakupovány
         po telefonu. Podle navrhovatelky spotřebitel, který ve všech těchto případech vnímá ochrannou známku „SIR“ pouze foneticky,
         nezná vzhledové vlastnosti výrobků označených touto ochrannou známkou.

      26     Podle OHIM není sluchová  podobnost v projednávaném případě rozhodující, neboť dotčené výrobky jsou obvykle nakupovány na
         základě vzhledového vjemu. Podle něho jsou totiž tyto výrobky uváděny na trh tak, že relevantní veřejnost vnímá při koupi
         ochrannou známku jako vizuálně označující uvedené výrobky. Proto, ačkoliv je možné o dotčené výrobky požádat ústně, má OHIM
         za to, že distribuční kanál vyžadující ústní objednávku nepředstavuje typickou nebo průměrnou situaci koupě těchto výrobků.
         V důsledku toho došel k závěru, že v projednávaném případě neexistuje žádné nebezpečí záměny ve smyslu  čl. 8 odst. 1 písm.
         b) nařízení č. 40/94.

      –       Závěry Soudního dvora
      27     Co se týče druhého bodu vzneseného navrhovatelkou, týkajícího se vlivu způsobů uvádění dotčených výrobků na trh, je namístě
         konstatovat, že kasační opravný prostředek  ve skutečnosti usiluje o to, aby Soudní dvůr svými posouzeními skutkových okolností
         nahradil posouzení Soudu.

      28     Rozhodnutí Soudu obsažené v bodech 52 až 54 napadeného rozsudku, podle kterého jsou dotčené výrobky obvykle uváděny na trh
         způsobem umožňujícím relevantní veřejnosti vzhledové posouzení, přitom představuje posouzení skutkového stavu, jehož přezkum
         Soudnímu dvoru v rámci kasačního opravného prostředku nepřísluší. Z čl. 225 odst. 1 druhého pododstavce ES a z čl. 58 prvního
         pododstavce Statutu Soudního dvora totiž vyplývá, že opravný prostředek je omezen na právní otázky. Pouze Soud je tedy příslušný
         ke zjištění a posouzení relevantních skutkových okolností, jakož i k posouzení důkazů. Posouzení těchto skutkových okolností
         a důkazů tedy nepředstavuje, s výhradou případu, kdy by došlo k jejich zkreslení, právní otázku, která podléhá jako taková
         přezkumu Soudního dvora v rámci řízení o opravném prostředku (viz rozsudek ze dne 15. září 2005, BioID v. OHIM, C‑37/03 P,
         Sb. rozh. s. I‑7975, bod 43 a uvedená judikatura).

      29     Jelikož se navrhovatelka nedovolávala žádného zkreslení skutkových okolností a důkazů předložených Soudu, je třeba druhý bod
         první části jediného důvodu opravného prostředku odmítnout jako nepřípustný.

      30     Je tudíž třeba konstatovat, co se týče první části jediného důvodu opravného prostředku, že Soud dodržel dosah čl. 8 odst.
         1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      31     Z výše uvedených úvah vyplývá, že první část jediného důvodu opravného prostředku musí být zamítnuta jako částečně neopodstatněná
         a částečně nepřípustná.

       Ke druhé části jediného důvodu opravného prostředku (neutralizace sluchové podobnosti)
       První bod
      –       Argumentace účastníků řízení
      32     Navrhovatelka tvrdí, že východisko úvah Soudu, tak jak je vyjádřeno v bodech 48 a 49 napadeného rozsudku, je chybné. Podle
         navrhovatelky totiž nemůže být sluchová podobnost neutralizována vzhledovými a pojmovými rozdíly.

      33     OHIM tvrdí, že pokud Soudní dvůr schválí úvahy rozvinuté Soudem v rozsudku Phillips-Van Heusen v. OHIM – Pash Textilvertrieb
         und Einzelhandel (BASS) (výše uvedený, bod 54), podle kterých mohou pojmové a vzhledové odlišnosti mezi dvěma ochrannými známkami
         neutralizovat sluchové podobnosti, jestliže má alespoň jedna z těchto  ochranných známek z pohledu relevantní veřejnosti jasný
         a přesně vymezený význam, takže jej tato veřejnost je schopna okamžitě zachytit, musí je použít v této věci.

      –       Závěry Soudního dvora
      34     Jak bylo připomenuto v bodě 19 tohoto rozsudku, musí být celkové posouzení, co se týče vzhledové, sluchové nebo pojmové podobnosti
         dotčených ochranných známek, založeno na celkovém dojmu, kterým tyto ochranné známky působí, s přihlédnutím zejména k jejich
         rozlišovacím a dominantním prvkům.

      35     Uvedené celkové posouzení znamená, že pojmové a vzhledové odlišnosti mezi dvěma označeními mohou neutralizovat sluchové podobnosti
         mezi nimi, pokud alespoň jedno z těchto označení má z pohledu relevantní veřejnosti jasný a přesně vymezený význam, takže
         jej tato veřejnost je schopna přímo zachytit (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. ledna 2006, Ruiz-Picasso a další v. OHIM,
         C‑361/04 P, Sb. rozh. s. I‑643, bod 20).

      36     Soud tudíž  poté, co v bodech 48 a 49 napadeného rozsudku správně vyjádřil, že celkové posouzení zahrnuje rovněž posouzení
         rozlišovacích a dominantních prvků dotčených označení a že sluchové podobnosti mohou být neutralizovány pojmovými rozdíly
         mezi uvedenými označeními, mohl, aniž by porušil dosah čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, rozhodnout, že stupeň podobnosti
         mezi dotčenými označeními není dostatečně vysoký na to, aby bylo možno usoudit, že se  relevantní veřejnost může domnívat,
         že dotčené výrobky pocházejí od stejného podniku nebo případně od podniků hospodářsky propojených.

      37     Z toho vyplývá, že první bod druhé části jediného důvodu  opravného prostředku musí být zamítnut jako neopodstatněný.
       Druhý bod
      –       Argumentace účastníků řízení
      38     Navrhovatelka tvrdí, že základní význam ochranné známky „SIR“ se plně projeví pouze tehdy, pokud je tato ochranná známka vyslovována
         anglicky. Její výslovnost ve všech ostatních úředních jazycích Evropské unie nemá žádný smysl a představuje čistě fantazijní
         označení. Soud tudíž podle navrhovatelky nemohl mít v projednávaném případě za to, že jedna z dotčených ochranných známek
         má jasný a přesně vymezený význam, aby rozhodl, že sluchová podobnost je neutralizována pojmovými a vzhledovými rozdíly odlišujícími
         tyto ochranné známky. Soud se tudíž dopustil nesprávného právního posouzení při výkladu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č.
         40/94.

      39     OHIM má za to, že obrazová ochranná známka „SIR“ má jasný a přesně vymezený význam ve smyslu rozsudku Soudu Phillips-Van Heusen
         v. OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) (výše uvedený, bod 54). Soud se tudíž nedopustil nesprávného právního
         posouzení při výkladu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      –       Závěry Soudního dvora
      40     Co se týče druhého bodu vzneseného navrhovatelkou, týkajícího se posouzení pojmových a vzhledových rozdílů dotčených označení,
         je namístě konstatovat, že kasační opravný prostředek ve skutečnosti usiluje o to, aby Soudní dvůr svými posouzeními skutkových
         okolností nahradil posouzení Soudu.

      41     V tomto ohledu stačí uvést, že rozhodnutí Soudu obsažené v bodech  50 a 51 napadeného rozsudku, podle kterého pojmové a vzhledové
         rozdíly mezi dotčenými označeními neutralizují jejich sluchovou podobnost, představuje posouzení skutkového stavu, jehož přezkum
         Soudnímu dvoru v rámci opravného prostředku nepřísluší. Z článku 225 odst. 1 druhého pododstavce ES a z čl. 58 prvního pododstavce
         Statutu Soudního dvora totiž vyplývá, že opravný prostředek je omezen na právní otázky. Pouze Soud je tedy příslušný ke zjištění
         a posouzení relevantních skutkových okolností, jakož i k posouzení důkazů. Posouzení těchto skutkových okolností a důkazů
         tedy nepředstavuje, s výhradou případu, kdy by došlo k jejich zkreslení, právní otázku, která podléhá jako taková přezkumu
         Soudního dvora v rámci řízení o opravném prostředku (viz výše uvedený rozsudek BioID v. OHIM, bod 43 a uvedená judikatura).

      42     Jelikož se navrhovatelka nedovolávala žádného zkreslení skutkových okolností a důkazů předložených Soudu, je třeba druhý bod
         druhé části jediného důvodu opravného prostředku odmítnout jako nepřípustný.

      43     Je tudíž třeba konstatovat, co se týče druhé části jediného důvodu opravného prostředku, že Soud dodržel dosah čl. 8 odst.
         1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      44     Z výše uvedených úvah vyplývá, že druhá část jediného důvodu opravného prostředku musí být zamítnuta jako částečně neopodstatněná
         a částečně nepřípustná.

      45     Jelikož žádná z částí jediného důvodu uplatňovaného navrhovatelkou na podporu jejího kasačního opravného prostředku není opodstatněná,
         je namístě opravný prostředek zamítnout.

       K nákladům řízení
      46     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, který se na základě článku 118 tohoto řádu použije na řízení o kasačním opravném prostředku,
         se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci
         úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM a Zirh Corp. požadovaly náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci
         úspěch, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      Mülhens GmbH & Co. KG se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 13. listopadu 2014.#Mario Vital Pérez v. Ayuntamiento de Oviedo.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 4 de Oviedo.#Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Listina základních práv Evropské unie – Článek 21 – Směrnice 2000/78/ES – Článek 2 odst. 2, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 – Diskriminace na základě věku – Vnitrostátní ustanovení – Podmínka přijetí příslušníků místní policie – Stanovení maximálního věku na 30 let – Odůvodnění.#Věc C‑416/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      13. listopadu 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Sociální politika — Rovné zacházení v zaměstnání a povolání — Listina základních práv Evropské unie — Článek 21 — Směrnice 2000/78/ES — Článek 2 odst. 2, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 — Diskriminace na základě věku — Vnitrostátní ustanovení — Podmínka přijetí příslušníků místní policie — Stanovení maximálního věku na 30 let — Odůvodnění“
      Ve věci C‑416/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 4 de Oviedo (Španělsko) ze dne 16. července 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 23. července 2013, v řízení

         Mario Vital Pérez

      proti

         Ayuntamiento de Oviedo,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, K. Lenaerts, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce druhého senátu, J.‑C. Bonichot, A. Arabadžev a J. L. da Cruz Vilaça (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s ohledem na písemnou část řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za M. Vital Péreze M. Noval Patoem a I. Fernández-Jardón Fernándezem, abogados,

               —

               za španělskou vládu M. J. García-Valdecasas Dorrego a L. Banciella Rodríguez-Miñonem, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a R. Coesmem, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Varonem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi L. Lozano Palacios a D. Martinem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. července 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 2, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 303, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 79), jakož i čl. 21 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Vital Pérezem a Ayuntamiento de Oviedo (obec Oviedo, dále jen „Ayuntamiento“) ve věci rozhodnutí Ayuntamiento o schválení oznámení o výběrovém řízení, které vyžaduje, aby uchazeči o pracovní místa příslušníků místní policie nepřekročili věk 30 let.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 18, 23 a 25 odůvodnění směrnice 2000/78 uvádějí:

                        „(18)

                        Tato směrnice zejména nevyžaduje, aby ozbrojené síly, policie, vězeňské nebo záchranné služby přijímaly nebo zaměstnávaly osoby, které nemají požadovanou schopnost vykonávat řadu funkcí, jejichž vykonávání by se od nich mohlo požadovat se zřetelem k oprávněnému cíli zachování operační schopnosti těchto služeb.

                  [...]

                        (23)

                        Za velmi omezených okolností může být rozdíl v zacházení odůvodněný v případech, kdy vlastnost týkající se [...] věku [...] představuje oprávněný a rozhodující požadavek povolání, kdy cíl je legitimní a požadavek přiměřený. [...]

                  [...]

                        (25)

                        Zákaz diskriminace na základě věku je důležitou součástí dosahování cílů stanovených v hlavních zásadách zaměstnanosti a podporování různosti pracovních sil. Rozdílná zacházení v souvislosti s věkem však mohou být za určitých okolností oprávněná, a proto vyžadují zvláštní ustanovení, která se mohou lišit podle situace v jednotlivých členských státech. Je tudíž důležité rozlišovat mezi rozdílným zacházením, které je odůvodněné, zejména mezi oprávněnými cíli politiky zaměstnanosti, trhu práce a odborného vzdělávání, a diskriminací, která musí být zakázána.“

               4

               Podle článku 1 směrnice 2000/78 je jejím účelem stanovit obecný rámec pro boj s diskriminací na základě náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace v zaměstnání a povolání, s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení.

               5

               Článek 2 této směrnice stanoví:
               „1.   Pro účely této směrnice se ‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli základě uvedeném v článku 1.
               2.   Pro účely odstavce 1 se

                        a)

                        ‚přímou diskriminací‘ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1;

                  [...]“

               6

               Článek 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78 stanoví:
               „V rámci pravomocí svěřených Společenství se tato směrnice vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejných subjektů, pokud jde o

                        a)

                        podmínky přístupu k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání, včetně kritérií výběru a podmínek náboru bez ohledu na obor činnosti a na všech úrovních profesní hierarchie včetně získávání praktických zkušeností [včetně povyšování]“.

               7

               Článek 4 odst. 1 této směrnice zní takto:
               „Bez ohledu na čl. 2 odst. 1 a 2 mohou členské státy stanovit, že rozdíl v zacházení na základě vlastností souvisejících s jedním z důvodů uvedených v článku 1 nepředstavuje diskriminaci, pokud z povahy dotyčné pracovní činnosti nebo z podmínek jejího výkonu vyplývá, že tyto vlastnosti představují podstatný a určující profesní požadavek, je-li cíl legitimní a požadavek přiměřený.“

               8

               Článek 6 směrnice 2000/78 stanoví:
               „1.   Bez ohledu na čl. 2 odst. 2 mohou členské státy stanovit, že rozdíly v zacházení na základě věku nepředstavují diskriminaci, jestliže jsou v souvislosti s vnitrostátními právními předpisy objektivně a rozumně odůvodněny legitimními cíli, zejména legitimními cíli politiky zaměstnanosti, trhu práce a odborného vzdělávání, a jestliže prostředky k dosažení uvedených cílů jsou přiměřené a nezbytné.
               Tyto rozdíly v zacházení mohou zahrnovat zejména:
               [...]

                        c)

                        stanovení maximálního věku pro přijetí, který je založen na požadavcích dotyčného pracovního místa na odbornou přípravu nebo na potřebě přiměřené doby zaměstnání před odchodem do důchodu.

                  [...]“

         Španělské právo

               9

               Ve Španělsku každé ze 17 autonomních společenství přijalo zákony či podzákonné právní předpisy týkající se postavení místní policie, které se liší, pokud jde o maximální věk pro přístup k tomuto povolání. Zatímco některé zákony jej stanoví na 30 let či více, jiné zákony nestanoví žádnou hranici.

               10

               Článek 18 odst. 6 zákona autonomního společenství Asturského knížectví 2/2007 o koordinaci místních policií (Ley 2/2007 de Coordinación de las Policías Locales de la Comunidad Autonóma del Principado de Asturias) ze dne 23. března 2007 (BOE č. 169 ze dne 16. července 2007) stanoví funkce příslušníků místní policie následovně:
               „Pomoc občanům, ochrana osob a majetku, zatýkání pachatelů trestné činnosti a dohled nad nimi, preventivní hlídky, regulace dopravy a všechny další podobné funkce, kterými je pověří nadřízení“.

               11

               Článek 32 písm. b) tohoto zákona stanoví jako obecnou podmínku pro přijetí do sboru místní policie zejména:
               „[...]

                        b)

                        dosahovat věku alespoň 18 let a nepřekračovat věk 30 let.“

               12

               Zákon 2/2007 byl přijat na základě pravomocí, které španělská ústava přiznává autonomním společenstvím v rámci zákona 2/1986 o bezpečnostních silách a sborech (Ley Orgánica 2/1986 de Fuerzas y Cuerpus de Seguridad) ze dne 13. března 1986 (BOE č. 63 ze dne 14. března 1986).

               13

               Článek 11 odst. 1 zákona 2/1986 stanoví pro bezpečnostní síly a sbory státu následující funkce:
               „Úkolem bezpečnostních sil a sborů státu je chránit volný výkon práv a svobod a zajišťovat bezpečnost občanů plněním následujících funkcí:

                        a)

                        dbát na dodržování zákonů a obecných předpisů, když budou vykonávat příkazy, které obdrží od orgánů v rámci jejich příslušných pravomocí;

                        b)

                        pomáhat a chránit ohrožené osoby a zajišťovat ochranu a dohled nad ohroženým majetkem bez ohledu na důvod takového ohrožení;

                        c)

                        dohlížet na veřejná zařízení a budovy a chránit je, pokud se to vyžaduje;

                        d)

                        zajišťovat ochranu a bezpečnost vysoce postavených osob;

                        e)

                        zachovávat a případně obnovovat veřejný pořádek a bezpečnost;

                        g)

                        provádět vyšetřování týkající se trestné činnosti za účelem odhalování a zatýkání předpokládaných pachatelů, zajišťovat nástroje, produkty a důkazy o trestné činnosti, dávat je k dispozici příslušnému soudci či soudu a vyhotovovat příslušné technické a znalecké posudky;

                        f)

                        předcházet trestné činnosti;

                        h)

                        shromažďovat, získávat a analyzovat veškeré informace, které mají pro veřejný pořádek a bezpečnost určitý význam, a studovat, plánovat a provádět metody a techniky předcházení trestné činnosti;

                        i)

                        spolupracovat s útvary civilní obrany v případech vážných nebezpečí, katastrof či veřejných pohrom, a to v souladu s podmínkami stanovenými v právních předpisech o civilní obraně.“

               14

               Článek 53 odst. 1 zákona 2/1986, který stanoví funkce pro sbory místní policie, zní následovně:
               „Sbory místní policie vykonávají následující funkce:

                        a)

                        chrání orgány místních územně správních celků a zajišťují monitorování jejich budov a zařízení či dohled nad nimi;

                        b)

                        regulují a řídí dopravu v centru města a provádějí signalizaci v souladu s pravidly silničního provozu;

                        c)

                        pořizují protokoly o dopravních nehodách, ke kterým došlo v centru města;

                        d)

                        zajišťují funkce správní policie, pokud jde o příkazy, oznámení a jiné obecní akty spadající do rámce jejich pravomocí;

                        e)

                        podílejí se na funkcích soudní policie [...];

                        f)

                        poskytují první pomoc v případě nehod, katastrof nebo veřejných pohrom a účastní se plnění plánů civilní obrany, jak stanoví zákon;

                        g)

                        provádějí preventivní činnost a přijímají veškerá opatření k zabránění páchání trestné činnosti [...];

                        h)

                        monitorují veřejná prostranství a spolupracují s bezpečnostními silami a sbory státu a s policií autonomních společenství s cílem zajistit ochranu manifestací a udržování pořádku v průběhu velkých shromáždění, když je jejich zásah vyžadován;

                        i)

                        spolupracují za účelem vyřešení soukromých konfliktů, když je jejich zásah vyžadován.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               15

               M. Vital Pérez podal dne 8. dubna 2013 u předkládajícího soudu opravný prostředek proti rozhodnutí Ayuntamiento ze dne 7. března 2013, schvalujícímu specifické podmínky stanovené v oznámení o výběrovém řízení určeném k obsazení patnácti pracovních míst příslušníků místní policie.

               16

               M. Vital Pérez zpochybňuje legalitu bodu 3.2 uvedeného oznámení o výběrovém řízení, který vyžaduje, aby uchazeči nedosahovali věku 30 let. Podle žalobce ve věci v původním řízení tento požadavek porušuje jeho základní právo na přístup k veřejným funkcím za podmínek rovnosti, které je zakotveno ve španělské ústavě a ve směrnici 2000/78.

               17

               M. Vital Pérez se domáhá zrušení uvedeného bodu 3.2 z důvodu, že obsahuje podmínku, která není opodstatněná ani odůvodněná, neboť podmínka fyzické způsobilosti adekvátní pro výkon funkcí je zaručena fyzickými zkouškami požadovanými v oznámení o výběrovém řízení. Uvádí totiž, že v souladu s bodem 3.5 uvedeného oznámení uchazeči musí „[s]plňovat podmínku fyzické a psychické způsobilosti adekvátní pro výkon funkcí vyplývajících ze zaměstnání a pro úspěšné absolvování fyzických zkoušek“, které jsou specifikovány v oznámení o výběrovém řízení dotčeném ve věci v původním řízení.

               18

               M. Vital Pérez poznamenává, že jednotlivá nařízení nebo zákony vydané autonomními společenstvími buď žádnou věkovou hranici nestanoví (Andalusie, Aragón, Baleáry, Kanárské ostrovy, Kastilie-La Mancha, Katalánsko či Extremadura), nebo ji stanoví na 35 let (Baskicko) anebo na 36 let (Galicie a Valencie).

               19

               Ayuntamiento uvádí, že tím, že takovou věkovou podmínku stanovila, pouze dodržuje zákon 2/2007. Kromě toho k odůvodnění tohoto opatření vychází z článku 6 směrnice 2000/78 a v každém případě Soudní dvůr již rozhodl ve prospěch uvedené podmínky v rozsudku Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3).

               20

               Předkládající soud, který zdůraznil, že Tribunal Supremo ve svých rozsudcích ze dne 21. března a 17. října 2011 zrušil podzákonné právní předpisy, které stanovily vyloučení uchazečů starších 30 let z otevřeného výběrového řízení na čekatele na místo inspektora sboru státní policie, má za to, že je možné, že věková podmínka dotčená ve věci v původním řízení nesplňuje kritérium přiměřenosti. Tento soud totiž uvádí, že existují méně omezující prostředky, než je stanovení maximálního věku, který umožní dosáhnout dotčeného cíle, a sice to, že příslušníci místní policie splní speciální podmínku fyzické způsobilosti požadovanou pro výkon jejich povolání. Specifickou podmínku oznámení o výběrovém řízení přitom představuje právě absolvování náročných fyzických zkoušek.

               21

               Tento soud má rovněž za to, že podmínky fyzické způsobilosti vyžadované pro přijetí příslušníků místní policie nelze srovnávat s „mimořádně vysokými fyzickými schopnostmi“ vyžadovanými v případě požárníků z důvodu odlišné povahy jejich funkcí, takže rozsudek Wolf (EU:C:2010:3) nelze v projednávané věci použít přímo.

               22

               Za těchto podmínek se Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 4 de Oviedo rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání čl. 2 odst. 2, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 písm. c) směrnice 2007/78 [...], jakož i čl. 21 odst. 1 [Listiny], v rozsahu, v němž zakazují jakoukoli diskriminaci na základě věku, tomu, aby oznámení o výběrovém řízení obce, které výslovně uplatňuje regionální zákon členského státu, stanovilo pro přístup k pracovnímu místu příslušníka místní policie maximální věk 30 let?“

         K předběžné otázce

         Úvodní poznámky

               23

               V rámci projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se předkládající soud táže Soudního dvora na výklad jak článku 21 Listiny, tak ustanovení směrnice 2000/78.

               24

               Je třeba připomenout, že Soudní dvůr uznal existenci zásady zákazu diskriminace na základě věku, která musí být považována za obecnou zásadu unijního práva a která byla v oblasti zaměstnání a povolání konkretizována směrnicí 2000/78 (rozsudky Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, bod 21, jakož i Prigge a další, C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 38).

               25

               Z toho vyplývá, že je-li Soudnímu dvoru položena předběžná otázka, jejímž předmětem je výklad takové obecné zásady zákazu diskriminace na základě věku, jako je zásada zakotvená v článku 21 Listiny, jakož i ustanovení směrnice 2000/78 v rámci sporu mezi jednotlivcem a veřejnou správou, Soudní dvůr otázku přezkoumává pouze s ohledem na tuto směrnici (v tomto smyslu viz rozsudek Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt, C‑132/11, EU:C:2012:329, body 21 až 23).

         K předběžné otázce

               26

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 odst. 2, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 písm. c) směrnice 2000/78 musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která maximální věk pro přijetí příslušníků místní policie stanoví na 30 let.

               27

               Za účelem odpovědi na položenou otázku je třeba zjistit, zda právní úprava dotčená ve věci v původním řízení spadá do působnosti směrnice 2000/78 a v kladném případě zda obsahuje rozdílné zacházení založené na věku, které by případně mohlo být považováno za odůvodněné s ohledem na tuto směrnici.

               28

               Úvodem je třeba zdůraznit, že jak z názvu a preambule, tak z obsahu a účelu směrnice 2000/78 plyne, že jejím cílem je stanovení obecného rámce k tomu, aby každé osobě bylo zajištěno rovné zacházení „v zaměstnání a povolání“ tím, že jí poskytne účinnou ochranu proti diskriminaci na základě některého z důvodů zmíněných v jejím článku 1, mezi nimiž je uveden i věk (rozsudky Hütter, C‑88/08, EU:C:2009:381, bod 33, jakož i Georgiev, C‑250/09 a C‑268/09, EU:C:2010:699, bod 26).

               29

               Pokud jde konkrétně o použití této směrnice v kontextu věci v původním řízení, je třeba konstatovat, že z čl. 3 odst. 1 písm. a) této směrnice vyplývá, že se tato směrnice vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejných subjektů, pokud jde zejména o podmínky přístupu k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání, včetně kritérií výběru a podmínek náboru bez ohledu na obor činnosti a na všech úrovních profesní hierarchie.

               30

               Článek 32 písm. b) zákona 2/2007, který stanoví, že osoby starší 30 let nemohou být přijaty do sboru místní policie, ovlivňuje podmínky náboru těchto pracovníků. Právní úprava této povahy proto musí být považována za právní úpravu stanovící pravidla v oblasti přístupu k zaměstnání ve veřejném sektoru ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78.

               31

               Z toho vyplývá, že se tato směrnice použije na takovou situaci, jako je situace, která je základem sporu předloženého předkládajícímu soudu.

               32

               Pokud jde o otázku, zda právní úprava dotčená ve věci v původním řízení zavádí rozdílné zacházení na základě věku, je třeba připomenout, že podle čl. 2 odst. 1 směrnice 2000/78 „se ‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli základě uvedeném v článku 1“ této směrnice. Článek 2 odst. 2 písm. a) této směrnice stanoví, že pro účely použití odstavce 1 k přímé diskriminaci dochází, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází s jinou osobou ve srovnatelné situaci na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1 téže směrnice.

               33

               V projednávaném případě má čl. 32 písm. b) zákona 2/2007 za účinek, že se s některými osobami zachází méně příznivě než s jinými osobami ve srovnatelných situacích pouze z důvodu, že překročily věk 30 let. Právní úprava této povahy zcela jasně zavádí rozdílné zacházení přímo založené na věku ve smyslu ustanovení článku 1 ve spojení s čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/78.

               34

               Je třeba ještě ověřit, zda takové rozdílné zacházení může být odůvodněno s ohledem na čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78.

               35

               Pokud jde zaprvé o čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/78, je nutno uvést, že podle samotného znění tohoto ustanovení „rozdíl v zacházení na základě vlastností souvisejících s jedním z důvodů uvedených v článku 1 [této směrnice] nepředstavuje diskriminaci, pokud z povahy dotyčné pracovní činnosti nebo z podmínek jejího výkonu vyplývá, že tyto vlastnosti představují podstatný a určující profesní požadavek, je-li cíl legitimní a požadavek přiměřený.“

               36

               V tomto ohledu Soudní dvůr již rozhodl, že z čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/78 vyplývá, že podstatný a určující profesní požadavek musí představovat nikoliv důvod, na němž je založeno rozdílné zacházení, nýbrž vlastnost související s tímto důvodem (viz rozsudky Wolf, EU:C:2010:3, bod 35, jakož i Prigge a další, EU:C:2011:573, bod 66).

               37

               Podle ustálené judikatury je přitom disponování zvláštními fyzickými schopnostmi vlastností související s věkem (rozsudky Wolf, EU:C:2010:3, bod 41, jakož i Prigge a další, EU:C:2011:573, bod 67).

               38

               V projednávané věci z čl. 18 odst. 6 zákona 2/2007 vyplývá, že funkce příslušníků místní policie zahrnují zejména pomoc občanům, ochranu osob a majetku, zatýkání pachatelů trestné činnosti a dohled nad nimi, preventivní hlídky a regulaci dopravy.

               39

               Ačkoli je pravda, že některé z těchto funkcí, jako je pomoc občanům nebo regulace dopravy, podle všeho významné fyzické úsilí nevyžadují, nic to nemění na tom, že funkce týkající se ochrany osob a majetku, zatýkání pachatelů trestné činnosti a dohledu nad nimi, jakož i preventivních hlídek mohou vyžadovat používání fyzické síly.

               40

               Povaha posledně uvedených funkcí s sebou nese obzvláštní fyzickou zdatnost, jelikož fyzická selhání při výkonu uvedených funkcí mohou mít značné důsledky nejen pro příslušníky policie samotné a pro třetí osoby, ale také pro udržení veřejného pořádku (v tomto smyslu viz rozsudek Prigge a další, EU:C:2011:573, bod 67).

               41

               Z toho vyplývá, že disponování zvláštními fyzickými schopnostmi může být považováno za „podstatný a určující profesní požadavek“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/78 pro výkon povolání příslušníka místní policie.

               42

               Pokud jde o cíl sledovaný právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení, španělská vláda uvedla, že zákon 2/2007 tím, že stanovil věkovou hranici pro přístup ke sboru místní policie na 30 let, má za cíl zaručit operační schopnost a řádné fungování tohoto policejního sboru, když zajistí, že nově přijatí příslušníci budou s to vykonávat nejnáročnější úkoly z fyzického hlediska po relativně dlouhou dobu své kariéry.

               43

               V tomto ohledu je třeba uvést, že bod 18 odůvodnění směrnice 2000/78 stanoví, že tato směrnice nevyžaduje, aby policie přijímala nebo zaměstnávala osoby, které nemají požadovanou schopnost vykonávat všechny funkce, jejichž vykonávání by se od nich mohlo požadovat se zřetelem k oprávněnému cíli zachování operační schopnosti těchto služeb.

               44

               Jeví se tedy, že potřeba zabezpečit operační schopnost a řádné fungování policejního sboru představuje legitimní cíl ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/78 (v tomto smyslu viz rozsudek Wolf, EU:C:2010:3, bod 39).

               45

               Je však nutno zjistit, zda vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení tím, že takovou věkovou hranici stanovila, uložila přiměřený požadavek, to znamená, zda je tato hranice způsobilá dosáhnout sledovaného cíle a zda nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

               46

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle bodu 23 odůvodnění směrnice 2000/78 může být za „velmi omezených okolností“ rozdíl v zacházení odůvodněný v případech, kdy vlastnost týkající se zejména věku představuje oprávněný a rozhodující požadavek povolání.

               47

               Kromě toho musí být čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice v rozsahu, v němž umožňuje odchýlit se od zásady zákazu diskriminace, vykládán striktně (rozsudek Prigge a další, EU:C:2011:573, bod 72).

               48

               V tomto ohledu je nutno ověřit, zda s ohledem na to, co bylo uvedeno v bodech 39 až 41 tohoto rozsudku, zvláštní fyzické schopnosti požadované pro výkon funkce příslušníka místní policie nezbytně souvisí s určitou věkovou skupinou nebo se nevyskytují u osob překračujících určitý věk.

               49

               Pro účely tohoto ověření je třeba zohlednit následující skutečnosti.

               50

               Zaprvé z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že existují zjevné rozdíly mezi právními předpisy autonomních společenství týkajícími se příslušníků místní policie, pokud jde o stanovení maximálního věku pro přístup k tomuto povolání. Některé právní předpisy jej totiž stanoví na 30 let či více (35 let, 36 let nebo 40 let), zatímco jiná autonomní společenství zvolila žádnou hranici nestanovit.

               51

               Zadruhé španělská vláda v odpovědi na písemnou otázku položenou Soudním dvorem potvrdila, že podmínka týkající se maximálního věku 30 let pro přístup k funkci příslušníka státní policie – jejíž úkoly stanovené v článku 11 zákona 2/1986 jsou podobné úkolům, které jsou svěřeny místní policii – byla zrušena.

               52

               Zatřetí je třeba uvést, že v rozsudku Wolf (EU:C:2010:3, bod 44) Soudní dvůr dospěl k závěru, že opatření spočívající ve stanovení maximální věkové hranice pro přijímání na pracovní místo ve střední technické složce hasičů na 30 let je přiměřené, jelikož se jeví, že je taková hranice nezbytná pro zabezpečení operační schopnosti a řádného fungování dotčené služby.

               53

               Soudní dvůr však k tomuto závěru dospěl až poté, co na základě vědeckých údajů, které mu byly předloženy, konstatoval, že některé z úkolů svěřených příslušníkům střední technické složky hasičů, jako je boj proti požárům, vyžadují „mimořádně vysoké“ fyzické schopnosti a že velmi málo příslušníků ve věku vyšším než 45 let má fyzické schopnosti dostatečné pro výkon takové činnosti. Podle Soudního dvora by přijetí v pokročilém věku mělo za následek, že příliš velkému počtu příslušníků by nemohly být přiděleny nejnáročnější úkoly po fyzické stránce. Stejně tak by toto přijetí neumožňovalo, aby takto přijatým příslušníkům byly přiděleny uvedené úkoly po dostatečně dlouhou dobu. Konečně rozumná organizace sboru profesionálních hasičů vyžaduje pro střední technickou službu odpovídající vzájemný vztah mezi fyzicky náročnými pracovními místy, jež nejsou určena starším příslušníkům, a fyzicky méně náročnými pracovními místy, jež jsou těmto příslušníkům určena (rozsudek Wolf, EU:C:2010:3, body 41 a 43).

               54

               Podle konstatování předkládajícího soudu jsou přitom s ohledem na takové úkoly svěřené příslušníkům místní policie, jako jsou úkoly popsané v bodě 38 tohoto rozsudku, schopnosti, které tito příslušníci musejí mít, aby byli s to plnit některé z těchto úkolů, ne vždy srovnatelné s „mimořádně vysokými“ fyzickými schopnostmi, které jsou systematicky vyžadovány od požárníků, zejména v oblasti boje proti požárům.

               55

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že jak bylo uvedeno v bodě 17 tohoto rozsudku, bod 3.5 oznámení o výběrovém řízení určeném k obsazení pracovních míst příslušníků místní policie Ayuntamiento stanoví, že uchazeči o tato pracovní místa musejí splňovat „podmínku fyzické a psychické způsobilosti adekvátní pro výkon funkcí vyplývajících ze zaměstnání a pro úspěšné absolvování fyzických zkoušek“, které jsou specifikovány v tomto oznámení. Jde o náročné a vyřazovací fyzické zkoušky, které podle předkládajícího soudu umožňují dosáhnout cíle spočívajícího v tom, aby příslušníci místní policie splňovali zvláštní podmínku fyzické způsobilosti vyžadovanou pro výkon jejich povolání méně omezujícím způsobem, než je stanovení maximálního věku.

               56

               Kromě toho žádná skutečnost v písemnostech spisu předloženého Soudnímu dvoru ani v písemných vyjádřeních, která mu byla předložena, neumožňuje tvrdit, že cíl zaručení operační schopnosti a řádného fungování sboru příslušníků místní policie vyžaduje zachovat určitou věkovou strukturu tohoto sboru, což by vyžadovalo přijímání výhradně příslušníků nedosahujících věku 30 let.

               57

               Z těchto úvah vyplývá, že zákon 2/2007 tím, že takovou věkovou hranici stanovil, uložil nepřiměřený požadavek.

               58

               Proto musí být čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/78 vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která maximální věk pro přijetí příslušníků místní policie stanoví na 30 let.

               59

               Pokud jde zadruhé o čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78, je třeba uvést, že toto ustanovení stanoví, že rozdíly v zacházení na základě věku nepředstavují diskriminaci, jestliže jsou v souvislosti s vnitrostátními právními předpisy objektivně a rozumně odůvodněny legitimními cíli, zejména legitimními cíli politiky zaměstnanosti, trhu práce a odborného vzdělávání, a jestliže prostředky k dosažení uvedených cílů jsou přiměřené a nezbytné. Druhý pododstavec písm. c) téhož odstavce, na který předkládající soud ve své otázce výslovně odkazuje, stanoví, že tyto rozdíly v zacházení mohou zahrnovat „stanovení maximálního věku pro přijetí, který je založen na požadavcích dotyčného pracovního místa na odbornou přípravu nebo na potřebě přiměřené doby zaměstnání před odchodem do důchodu.“

               60

               Je tedy třeba ověřit, zda taková podmínka týkající se maximálního věku 30 let pro přístup k funkci příslušníka místní policie, jak vyplývá z čl. 32 písm. b) zákona 2/2007, je odůvodněna legitimním cílem ve smyslu čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78 a zda prostředky zavedené k dosažení uvedených cílů jsou přiměřené a nezbytné.

               61

               Ve věci v původním řízení zákon 2/2007 neobsahuje žádný odkaz na cíle, které sleduje v čl. 32 písm. b).

               62

               Avšak jak Soudní dvůr rozhodl, z čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78 nelze dovodit, že skutečnost, že právní úprava dotčená ve věci v původním řízení neupřesňuje sledovaný cíl, automaticky vylučuje, že by tato právní úprava mohla být odůvodněna na základě tohoto ustanovení. Při neexistenci takového upřesnění je důležité, aby jiné skutečnosti, vycházející z obecného kontextu předmětného opatření, umožňovaly identifikaci cíle tohoto opatření za účelem výkonu soudního přezkumu jak jeho legitimity, tak přiměřenosti a nezbytnosti prostředků použitých k dosažení tohoto cíle (rozsudky Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, body 56 a 57, jakož i Komise v. Maďarsko, C‑286/12, EU:C:2012:687, bod 58).

               63

               V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že ačkoli španělská vláda jako cíl dotčeného opatření uplatnila vyváženou věkovou strukturu, z písemností ve spise předloženém Soudnímu dvoru nevyplývá, že by cílem tohoto opatření byla podpora nových přijetí do zaměstnání. Toto opatření tedy nemůže být považováno za opatření, které je s to podpořit cíle politiky zaměstnanosti ve smyslu čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78.

               64

               Z úvah uvedených předkládajícím soudem, kterému jako jedinému přísluší vykládat použitelné vnitrostátní právní předpisy s ohledem na případné použití čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78 ve věci v původním řízení, však vyplývá, že podmínka věku stanovená v zákoně 2/2007 je založena na požadavku odborné přípravy vyžadované pro dotčené pracovní místo a na nezbytnosti přiměřené doby zaměstnání před odchodem do důchodu nebo přechodem na jinou činnost.

               65

               Jelikož jsou uvedené cíle uvedeny v čl. 6 odst. 1 druhém pododstavci písm. c) směrnice 2000/78, mohou rozdíl v zacházení na základě věku „objektivně a rozumně“„v souvislosti s vnitrostátními právními předpisy“ odůvodnit, jak stanoví tento čl. 6 odst. 1.

               66

               Je ještě třeba ověřit, zda jsou prostředky uplatněné k dosažení těchto cílů přiměřené a nezbytné.

               67

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že členské státy mají široký prostor pro uvážení při volbě opatření k naplnění cílů, které sledují v oblasti sociální politiky a politiky zaměstnanosti. Tento prostor pro uvážení nesmí ovšem vést k tomu, že zásada zákazu diskriminace na základě věku bude zbavena své podstaty (rozsudky Age Concern England, C‑388/07, EU:C:2009:128, bod 51 a Ingeniørforeningen i Danmark, C‑499/08, EU:C:2010:600, bod 33).

               68

               Pokud jde zaprvé o cíl týkající se odborné přípravy požadované pro pracovní místa příslušníka místní policie, z bodu 7 oznámení o výběrovém řízení schváleného Ayuntamiento vyplývá, že úspěšní uchazeči tohoto výběrového řízení musejí před nástupem do služebního poměru absolvovat fázi „selektivní odborné přípravy“, jejíž délku stanoví regionální škola místních policií nebo Ayuntamiento.

               69

               Článek 36 zákona 2/2007, a sice jediné ustanovení tohoto zákona, jehož předmětem je vzdělávání příslušníků místní policie, pouze uvádí, že škola veřejné bezpečnosti Asturského knížectví „zajišťuje vzdělávání [...], povyšování a specializaci“ členů sboru místní policie, aniž by jakkoli upřesnil charakteristické rysy dotčeného vzdělávání.

               70

               Žádná skutečnost předložená Soudnímu dvoru přitom neumožňuje mít za to, že věková hranice pro přijímání je přiměřená a nezbytná s ohledem na cíl spočívající v zajištění vzdělávání dotčených příslušníků.

               71

               Pokud jde zadruhé o cíl spočívající v zajištění přiměřené doby zaměstnání před odchodem do důchodu, je nutno úvodem uvést, že podle údajů poskytnutých předkládajícím soudem je věk příslušníků místní policie pro odchod do důchodu stanoven na 65 let. I když předkládající soud odkazuje rovněž na přechod na jinou činnost ve věku 58 let, jde o možnost, jež se na jejich žádost poskytne příslušníkům místní policie, která mimoto neovlivňuje věk pro odchod do důchodu.

               72

               Z toho vyplývá, že takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která maximální věk pro přijetí příslušníků místní policie stanoví na 30 let, nelze považovat za nezbytnou s ohledem na to, aby uvedeným příslušníkům byla zajištěna přiměřená doba zaměstnání před odchodem do důchodu ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. c) směrnice 2000/78. Skutečnost, že „obvyklý“ věk pro odchod do důchodu vyplývající z obecného systému sociálního zabezpečení je stanoven na 67 let, v tomto ohledu postrádá relevanci.

               73

               Rozdílné zacházení vyplývající z takového ustanovení, jako je čl. 32 písm. b) zákona 2/2007, tedy nelze odůvodnit na základě čl. 6 odst. 1 písm. c) směrnice 2000/78.

               74

               Za těchto podmínek je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 2 odst. 2, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 písm. c) směrnice 2000/78 musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která maximální věk pro přijetí příslušníků místní policie stanoví na 30 let.

         K nákladům řízení

               75

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                     Článek 2 odst. 2, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která maximální věk pro přijetí příslušníků místní policie stanoví na 30 let.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: španělština.