title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 6. října 2010.#Evropská komise proti Belgickému království.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2002/22/ES (směrnice o univerzální službě) - Elektronické komunikace - Sítě a služby - Článek 12 - Výpočet nákladů na povinnosti univerzální služby - Sociální složka univerzální služby - Článek 13 - Financování povinností univerzální služby - Určení nespravedlivé zátěže.#Věc C-222/08.

text:
      Věc C-222/08
      Evropská komise
      v.
      Belgické království
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2002/22/ES (směrnice o univerzální službě) – Elektronické komunikace – Sítě a služby – Článek 12 – Výpočet nákladů na povinnosti univerzální služby – Sociální složka univerzální služby – Článek 13 – Financování povinností univerzální služby – Určení nespravedlivé zátěže“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Oblast telekomunikací – Univerzální služba a práva uživatelů – Směrnice 2002/22 – Povinnosti
            univerzální služby, včetně povinností sociální služby – Výpočet nákladů – Nespravedlivá zátěž
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22, čl. 12 odst. 1 a příloha IV)
      2.        Sbližování právních předpisů – Oblast telekomunikací – Univerzální služba a práva uživatelů – Směrnice 2002/22 – Povinnosti
            univerzální služby, včetně povinností sociální služby – Výpočet nákladů – Nespravedlivá zátěž
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22, bod 21 odůvodnění)
      3.        Sbližování právních předpisů – Oblast telekomunikací – Univerzální služba a práva uživatelů – Směrnice 2002/22 – Povinnosti
            univerzální služby, včetně povinností sociální služby – Výpočet nákladů – Nespravedlivá zátěž
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22, čl. 13 odst. 1)
      4.        Sbližování právních předpisů – Oblast telekomunikací – Univerzální služba a práva uživatelů – Směrnice 2002/22 – Povinnosti
            univerzální služby, včetně povinností sociální služby – Výpočet nákladů – Nespravedlivá zátěž
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22, čl. 12 odst. 1 a příloha IV)
      1.        Ustanovení druhého pododstavce čl. 12 odst. 1, jakož i přílohy IV směrnice 2002/22 o univerzální službě a právech uživatelů
         týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací obsahují pravidla, podle kterých je nutno vypočítat čisté náklady na
         poskytování univerzální služby, jakmile vnitrostátní regulační orgány dospěly k názoru, že její poskytování může představovat
         nespravedlivou zátěž. Ani z uvedeného čl. 12 odst. 1 ani z žádného jiného ustanovení této směrnice však nevyplývá, že by zákonodárce
         Společenství měl v úmyslu sám stanovit podmínky, za nichž se uvedené orgány mají již předem domnívat, že poskytování těchto
         služeb může představovat nespravedlivou zátěž. Za těchto podmínek členský stát neporušuje povinnosti vyplývající z článku
         12 této směrnice, když stanoví podmínky, za nichž musí být určeno, zda uvedená zátěž je, či není spravedlivá.

      (viz body 44–45)
      2.        Z dvacátého prvního bodu odůvodnění směrnice 2002/22 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb
         elektronických komunikací vyplývá, že záměrem zákonodárce Společenství bylo navázat mechanismy náhrady čistých nákladů, jež
         mohou podniku vzniknout z poskytování univerzální služby, na existenci nadměrné zátěže pro tento podnik. Zákonodárce Společenství,
         který měl za to, že čisté náklady na univerzální službu nutně nepředstavují nadměrnou zátěž pro všechny dotčené podniky, měl
         v této souvislosti v úmyslu vyloučit, aby každý čistý náklad na poskytování univerzální služby dával automaticky nárok na
         náhradu. Za těchto podmínek je nespravedlivou zátěží, jejíž existenci musí vnitrostátní regulační orgán konstatovat před poskytnutím
         jakékoli náhrady, zátěž, která je pro každý dotčený podnik nadměrná vzhledem k jeho schopnosti ji unést s přihlédnutím k souhrnu
         vlastností daného podniku, zejména k úrovni jeho vybavení, k jeho hospodářské a finanční situaci, jakož i k jeho podílu na
         trhu.

      (viz bod 49)
      3.        Jestliže vnitrostátní regulační orgán konstatuje, že jeden nebo více podniků určených za poskytovatele univerzální služby
         jsou vystaveny nespravedlivé zátěži, a jestliže tento podnik nebo tyto podniky požádají o to, aby za ni obdržely náhradu,
         pak členskému státu přísluší zavést pro tento účel potřebné mechanismy v souladu s čl. 13 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/22
         o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací, z nějž také vyplývá, že tato
         náhrada musí být úměrná čistým nákladům vypočteným podle článku 12 uvedené směrnice.

      Proto členský stát, který na základě výpočtu čistých nákladů poskytovatele univerzální služby, který byl dříve jediným poskytovatelem
         této služby, obecně konstatuje, že všechny podniky, jimž nyní přísluší poskytování uvedené služby, jsou z tohoto titulu skutečně
         vystaveny nespravedlivé zátěži, aniž přitom provedl konkrétní posouzení čistých nákladů, jaké představuje poskytování univerzální
         služby pro každého dotčeného operátora, a zároveň souhrnu takových vlastností daného operátora, jako je úroveň jeho vybavení
         nebo jeho hospodářská a finanční situace, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 13 odst. 1 směrnice 2002/22.

      (viz body 51, 86, výrok 1)
      4.        Členský stát, který ve výpočtu čistých nákladů na poskytování sociální složky univerzální služby nezohledňuje tržní výhody
         plynoucí podnikům, jimž přísluší její poskytování, včetně nehmotných výhod, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají
         z čl. 12 odst. 1 směrnice 2002/22 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací.

      Z ustanovení čl. 12 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) ve spojení s ustanoveními přílohy IV směrnice 2002/22 totiž vyplývá,
         že výpočet čistých nákladů na poskytování univerzální služby musí zahrnovat zohlednění výhod, včetně nehmotných výhod, které
         dotčenému operátorovi z jejich poskytování plynou. Vzhledem k tomu, že tato ustanovení jsou součástí harmonizovaného předpisového
         rámce, jehož zavedení je cílem uvedené směrnice, členským státům přísluší tyto výhody zohledňovat při stanovování pravidel,
         podle kterých se mají počítat čisté náklady na poskytování univerzální služby.

      (viz body 84, 86, výrok 1)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      6. října 2010(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2002/22/ES (směrnice o univerzální službě) – Elektronické komunikace – Sítě a služby – Článek 12 – Výpočet nákladů na povinnosti univerzální služby – Sociální složka univerzální služby – Článek 13 – Financování povinností univerzální služby – Určení nespravedlivé zátěže“
      Ve věci C‑222/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 22. května 2008,
      Evropská komise, zastoupená H. van Vlietem a A. Nijenhuisem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Belgickému království, zastoupenému T. Maternem a M. Jacobs, jako zmocněnci, ve spolupráci s S. Depréem, avocat,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot (zpravodaj), předseda senátu, C. Toader, K. Schiemann, P. Kūris a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. března 2010,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 22. června 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že plně neprovedlo
         čl. 12 odst. 1 a čl. 13 odst. 1, jakož i přílohu IV část A směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března
         2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální
         službě) (Úř. věst. L 108, s. 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 367), nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z uvedené směrnice
         a z článku 249 ES.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Směrnice 2002/22
      2        Ve čtvrtém bodě odůvodnění směrnice 2002/22 se uvádí, že „[z]ajišťování univerzální služby (tj. poskytování vymezeného minimálního
         souboru služeb všem koncovým uživatelům za dostupnou cenu) může zahrnovat poskytování některých služeb pro některé koncové
         uživatele za ceny, které se liší od cen, které vyplývají z běžných podmínek na trhu. Náhrady podnikům určeným k poskytování
         takových služeb za takových okolností však nemusí vést k narušení hospodářské soutěže za předpokladu, že budou určeným podnikům
         uhrazovány vzniklé zvláštní čisté náklady, a za předpokladu, že zátěž čistých nákladů bude uhrazena konkurenčně neutrálním
         způsobem“.

      3        V osmnáctém bodě odůvodnění směrnice 2002/22 se uvádí:

      „Členské státy by měly v případě potřeby zavést mechanismy pro financování čistých nákladů na povinnosti univerzální služby
         v těch případech, kdy je prokázáno, že tyto povinnosti lze plnit pouze se ztrátou nebo za čisté náklady, které spadají mimo
         běžné obchodní standardy. […]“

      4        Dvacátý první bod odůvodnění směrnice 2002/22 zní:

      „Jestliže nějaká povinnost univerzální služby představuje nespravedlivou [nadměrnou] zátěž pro podnik, je vhodné umožnit členským
         státům zavedení mechanismů pro účinnou úhradu čistých nákladů. […]“

      5        Článek 3 směrnice 2002/22, nadepsaný „Přístupnost univerzální služby“, stanoví:

      „1.       Členské státy zajistí, aby služby stanovené v této kapitole byly přístupné v požadované kvalitě všem koncovým uživatelům na
         jejich území za dostupné ceny, bez ohledu na zeměpisné umístění a s ohledem na zvláštní vnitrostátní podmínky.

      2.       Členské státy stanoví nejúčinnější a nejvhodnější přístup, kterým budou zajišťovat provádění univerzální služby, přičemž respektují
         zásady objektivity, průhlednosti, nediskriminace a proporcionality. Usilují o minimalizaci narušování trhu, zejména o minimalizaci
         poskytování služeb za takové ceny nebo za takových podmínek, které se liší od běžných obchodních podmínek, a současně chrání
         veřejný zájem.“

      6        Článek 8 uvedené směrnice, který je nadepsán „Určení podniků“, stanoví:

      „1.       Členské státy mohou určit jeden nebo více podniků, aby zaručily poskytování univerzální služby […]
      2.       Pokud členské státy určí podniky na celém území státu nebo jeho části jako podniky mající povinnosti univerzální služby, učiní
         tak prostřednictvím účinného, objektivního, průhledného a nediskriminačního mechanismu určování, přičemž žádný podnik není
         předem zbaven možnosti být určen. Takové metody určování zajistí, aby univerzální služba byla poskytována rentabilním způsobem
         a mohla být využívána jako prostředek k určování čistých nákladů na povinnosti univerzální služby v souladu s článkem 12.“

      7        Článek 9 směrnice 2002/22, nadepsaný „Cenová dostupnost“, stanoví:

      „1.       Vnitrostátní regulační orgány sledují vývoj a úroveň sazeb na trzích pro koncové uživatele u služeb popsaných v článcích 4,
         5, 6 a 7, které spadají do povinností univerzální služby a jsou poskytovány určenými podniky, zejména s ohledem na spotřebitelské
         ceny a příjmy v členských státech.

      2.       Členské státy mohou s přihlédnutím k vnitrostátním podmínkám požadovat od určených podniků, aby spotřebitelům nabízely možnosti
         volby sazeb nebo soubory sazeb odlišné od těch, které jsou nabízeny za běžných obchodních podmínek, zejména proto, aby nebylo
         osobám s nízkými příjmy nebo se zvláštními sociálními potřebami bráněno v přístupu k veřejně přístupným telefonním službám
         ani v jejich používání.

      […]“
      8        Článek 12 směrnice 2002/22, nadepsaný „Výpočet nákladů na povinnosti univerzální služby“, ve svém odstavci 1 stanoví:

      „Pokud se vnitrostátní regulační orgány domnívají, že poskytování univerzální služby podle článků 3 až 10 může představovat
         pro podniky určené k poskytování univerzální služby nespravedlivou zátěž, vypočítají čisté náklady na její poskytování.

      Za tímto účelem vnitrostátní regulační orgány:
      a)      v souladu s přílohou IV částí A vypočítají čisté náklady na povinnost poskytování univerzální služby, přičemž zohlední jakoukoli
         tržní výhodu, která vyplyne pro podnik určený k poskytování univerzální služby, nebo

      b)      použijí čisté náklady na poskytování univerzální služby, které byly zjištěny v rámci mechanismu určování podle čl. 8 odst. 2.“
      9        Článek 13 směrnice 2002/22, nadepsaný „Financování povinností univerzální služby“, stanoví:

      „1.      Pokud vnitrostátní regulační orgány na základě výpočtu čistých nákladů podle článku 12 zjistí, že podnik je zatížen nespravedlivou
         zátěží, rozhodnou členské státy na základě žádosti určeného podniku:

      a)      o zavedení mechanismu náhrady zjištěných čistých nákladů takovému podniku z veřejných prostředků za průhledných podmínek,
         a/nebo

      b)      o rozdělení čistých nákladů na povinnosti univerzální služby mezi podniky zajišťující sítě a poskytující služby elektronických
         komunikací.

      […]“
      10      Příloha IV část A směrnice 2002/22 popisuje způsob, jakým se mají vypočítat čisté náklady na povinnosti univerzální služby,
         takto:

      „Povinnostmi univerzální služby se rozumějí povinnosti týkající se zajišťování sítě a poskytování služby ve vymezené zeměpisné
         oblasti, které členský stát uložil podniku, popřípadě včetně účtování průměrných cen za poskytování dané služby v dané zeměpisné
         oblasti nebo poskytování určitých možností volby sazeb pro spotřebitele s nízkými příjmy nebo se zvláštními sociálními potřebami.

      Vnitrostátní regulační orgány zváží všechny prostředky k zajištění potřebné motivace podniků (určených nebo neurčených) k plnění
         povinností univerzální služby s ohledem na rentabilitu. Při provádění výpočtu se mají čisté náklady na povinnosti univerzální
         služby vypočítat jako rozdíl mezi čistými náklady určeného podniku na provoz při dodržování povinností univerzální služby
         a na provoz bez povinnosti univerzální služby. Tato zásada se uplatní bez ohledu na to, zda je síť konkrétního členského státu
         plně rozvinuta nebo se zatím teprve rozvíjí a rozšiřuje. Důkladnou pozornost je třeba věnovat přesnému vyčíslení nákladů,
         kterým by se určený podnik vyhnul, kdyby neměl povinnosti univerzální služby. Výpočet čistých nákladů by měl zohlednit výhody,
         včetně nehmotných výhod, které má operátor univerzální služby.

      […]“
      11      V souladu s článkem 38 směrnice 2002/22 měly členské státy přijmout právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu
         s touto směrnicí nejpozději do 24. července 2003, neprodleně o nich uvědomit Komisi a tyto předpisy používat od 25. července
         2003.

       Vnitrostátní právní úprava
      12      Dne 13. června 2005 přijalo Belgické království zákon o elektronických komunikacích (Moniteur belge ze dne 20. června 2005, s. 28070, dále jen „zákon ze dne 13. června 2005“), který byl později změněn zákonem ze dne 25. dubna
         2007, kterým se přijímají různá ustanovení (IV) (Moniteur belge ze dne 8. května 2007, s. 25103, dále jen „zákon ze dne 25. dubna 2007“).

      13      Článek 74 zákona ze dne 13. června 2005, ve znění zákona ze dne 25. dubna 2007, zní:

      „Sociální složka univerzální služby spočívá v poskytování zvláštních sazebních podmínek určitým kategoriím oprávněných osob
         ze strany všech operátorů, kteří nabízejí spotřebitelům veřejně přístupnou telefonní službu.

      Kategorie oprávněných osob a sazební podmínky uvedené v odstavci 1 a postup k získání takových sazebních podmínek jsou stanoveny
         v příloze.

      Institut [Belgický institut pošt a telekomunikací (dále jen ,Institut’)] ministrovi [příslušnému pro věci týkající se elektronických
         komunikací] každoročně podá zprávu o poměrném podílu operátorů na celkovém počtu sociálně slabých účastníků v poměru k jejich
         podílu na trhu, který se určí na základě obratu na trhu veřejných telefonních služeb.

      Pro univerzální službu se sociální sazbou se zřizuje fond, ze kterého je poskytovatelům sociálních sazeb, kteří za tímto účelem
         podali žádost u Institutu, poskytována náhrada. Tento fond má právní subjektivitu a je spravován Institutem.

      Král na základě stanoviska Institutu a po poradě v Radě ministrů upraví nařízením fungování tohoto mechanismu.
      Ukáže-li se, že množství slev poskytnutých operátorem nedosahuje množství slev, které odpovídají jeho podílu na celkovém obratu
         na trhu veřejných telefonních služeb, musí operátor tento rozdíl vyrovnat.

      Ukáže-li se, že množství slev poskytnutých operátorem převyšuje množství slev, které odpovídají jeho podílu na celkovém obratu
         na trhu veřejných telefonních služeb, obdrží tento operátor náhradu ve výši tohoto rozdílu.

      Vyrovnávací platby uvedené v předchozích odstavcích jsou okamžitě splatné. Skutečné vyrovnání prostřednictvím fondu se uskuteční,
         jakmile fond zahájí svou činnost, nejpozději však v roce následujícím po vstupu tohoto článku v platnost.

      Institut vypočte pomocí metody stanovené v příloze čisté náklady na sociální sazby pro všechny operátory, kteří za tímto účelem
         u Institutu podali žádost.

      Institut může stanovit způsob výpočtu nákladů a vyrovnávacích plateb v mezích určených tímto zákonem a jeho přílohou.“
      14      Článek 45a přílohy zákona ze dne 13. června 2005, vložený článkem 200 zákona ze dne 25. dubna 2007, upravuje metodiku, která
         se použije pro výpočet čistých nákladů na sociální sazby. Tento článek 45a stanoví:

      „Čisté náklady na sociální sazby univerzální služby odpovídají rozdílu mezi příjmy, kterých by poskytovatel sociálních sazeb
         dosáhl za běžných obchodních podmínek, a příjmy, kterých dosahuje v důsledku slev stanovených v tomto zákoně ve prospěch osob
         s nárokem na sociální sazbu.

      Během prvních pěti let po vstupu zákona v platnost se vyrovnávací platby, které zavedení poskytovatelé sociálních sazeb popřípadě
         obdrží, snižují o procentní sazbu stanovenou Institutem.

      Procentní sazba uvedená v předchozím odstavci se stanoví na základě nepřímých výhod. Institut v této souvislosti zohlední
         výpočty, které již učinil při určování čistých nákladů zavedeného poskytovatele sociálních sazeb.“

      15      Článek 202 zákona ze dne 25. dubna 2007 stanoví:

      „V článku 74 [osmém] odstavci zákona ze dne 13. června 2005 […] musejí být slova ,Vyrovnávací platby uvedené v předchozích
         odstavcích jsou okamžitě splatné‘ vykládána takto:

      V době příprav zákona ze dne 13. června 2005 […] zákonodárce v postavení vnitrostátního regulačního orgánu vyhodnotil nepřiměřenost
         zátěže, a to s ohledem na podmínky stanovené ve směrnici [2002/22] a na základě příslušné žádosti zavedeného poskytovatele
         univerzální služby a po určení čistých nákladů na univerzální službu Institutem. V této věci měl zákonodárce za to, jak již
         ostatně bylo shledáno Státní radou, že – pokud jsou zohledněny všechny nepřímé výhody, včetně nehmotných výhod, které mohou
         z poskytování této služby vyplynout – jakýkoli deficit zjištěný na základě tohoto výpočtu je ve skutečnosti nepřiměřenou zátěží.“

       Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem
      16      Dne 24. června 2005 obdržela Komise znění zákona ze dne 13. června 2005, kterým Belgické království přijalo opatření k provedení
         směrnice 2002/22, načež výzvou dopisem ze dne 15. listopadu 2006 zpochybnila v jistých ohledech soulad tohoto zákona s čl. 12
         odst. 1 a čl. 13 odst. 1 uvedené směrnice.

      17      V své odpovědi ze dne 16. února 2007 oznámilo Belgické království přijetí změn k uvedenému zákonu, které pak byly provedeny
         zákonem ze dne 25. dubna 2007.

      18      Komise tedy některé výhrady vzala zpět. Dvě však zůstaly, a sice výhrada, podle níž v belgické právní úpravě chybí ustanovení,
         na jehož základě by vnitrostátní regulační orgán posuzoval otázku, zda povinnost nabízet sociální sazby představuje nespravedlivou
         zátěž, a dále výhrada týkající se způsobu, jakým uvedený orgán vypočítává čisté náklady na poskytování sociálních sazeb.

      19      Dne 29. června 2007 vydala Komise odůvodněné stanovisko, kterým vyzvala Belgické království k přijetí opatření nezbytných
         k dosažení souladu se směrnicí 2002/22 ve lhůtě dvou měsíců od doručení tohoto stanoviska.

      20      Dopisem ze dne 1. srpna 2007 podalo Belgické království žádost o odklad, kterou Komise odmítla z důvodu, že k tomu stanovené
         podmínky nebyly splněny.

      21      Vzhledem k tomu, že informace poskytnuté Belgickým královstvím nebyly podle Komise uspokojivé, rozhodla se podat projednávanou
         žalobu.

       K žalobě
       K prvnímu žalobnímu důvodu, týkajícímu se pravidel umožňujících určit, zda povinnost uplatňovat sociální sazby představuje
            nespravedlivou zátěž
       Argumentace účastníků řízení
      22      Podle Komise čl. 12 odst. 1 a čl. 13 odst. 1 směrnice 2002/22 ukládají vnitrostátnímu regulačnímu orgánu povinnost posoudit
         povahu zátěže, která pro operátory určené k poskytování univerzální služby vyplývá z jejího poskytování.

      23      Podle Komise přijetím článku 74 zákona ze dne 13. června 2005, ve znění vyplývajícím ze zákona ze dne 25. dubna 2007, belgický
         zákonodárce vyjádřil názor, že každý čistý náklad vyplývající z povinnosti uplatňovat sociální sazby představuje pro dotčené
         podniky nespravedlivou zátěž, za niž musí být nutně poskytnuta náhrada. Následně byl zřízen fond pro univerzální službu se
         sociální sazbou, jehož příjmem jsou příspěvky operátorů a který je určen k poskytování náhrady uvedeným podnikům.

      24      Krom toho, že si Komise klade otázku, zda vnitrostátním regulačním orgánem smí být samotný zákonodárce, také tvrdí, že směrnice
         2002/22 ukládá povinnost provést v souvislosti s výpočtem čistých nákladů a financování povinností univerzální služby konkrétní
         posouzení případně nespravedlivé povahy zátěže. Proto skutečnost, že se související posouzení provádí současně s přijetím
         zákona, jehož smyslem je zavést pravidla týkající se univerzální služby, je podle Komise v rozporu se směrnicí 2002/22, neboť
         takto je nespravedlivá povaha zátěže určena předem, a to obecně a abstraktně.

      25      Komise dodává, že použitá metoda neodpovídá pravidlům stanoveným směrnicí 2002/22, protože ani belgický zákonodárce ani Institut
         nikdy důkladně nezkoumali, zda poskytování univerzálních služeb představuje pro dotčené operátory nespravedlivou zátěž.

      26      Pokud jde o výpočet čistých nákladů na povinnosti univerzální služby provedený Institutem dne 26. listopadu 2002, Komise tvrdí,
         že vzhledem k tomu, že zákon ze dne 13. června 2005 byl přijat až dva a půl roku po vydání stanoviska Institutu, je tento
         výpočet zastaralý a neodpovídá reálnému stavu věcí. I když uvedený zákon stanovil povinnost univerzální služby všem operátorům,
         stanovisko Institutu ohledně nákladů společnosti Belgacom (dále jen „Belgacom“) se totiž týkalo pouze odhadů na rok 2003,
         kdy tato společnost měla jako jediná povinnost uplatňovat sociální sazby. Předmětné stanovisko se proto nezakládá na legitimním
         výpočtu čistých nákladů, na jehož základě by Belgické království mohlo činit závěr, že přijetí zákona ze dne 13. června 2005
         způsobí všem operátorům nespravedlivou zátěž.

      27      Komise z toho vyvozuje, že belgický systém nemotivuje k dodržování zásad rentability, účinnosti, objektivity, nediskriminace
         a minimálního narušování hospodářské soutěže, tak jak byly stanoveny judikaturou Soudního dvora, a v tomto ohledu odkazuje
         na rozsudek ze dne 19. června 2008, Komise v. Francie (C‑220/07, bod 31).

      28      Komise dále poznamenává, že pravomoci Institutu, tak jak jsou upraveny belgickým právem, jsou příliš omezené, jelikož není
         stanoveno, že by mohl konstatovat, že poskytování univerzální služby nezpůsobuje nespravedlivou zátěž.

      29      Komise se konečně podivuje nad tím, že belgický zákonodárce vystupoval jako vnitrostátní regulační orgán pouze u jednoho aspektu
         směrnic o telekomunikacích, a sice při posuzování, zda z poskytování univerzální služby vyplývá nespravedlivá zátěž, ačkoli
         zákon ze dne 13. června 2005 takovou situaci nezamýšlel, o čemž ostatně nebyly v tomto smyslu zveřejněny ani žádné údaje,
         což je v rozporu s ustanoveními čl. 3 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném
         předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29,
         s. 349), a poukazuje na to, že se zde nelze úspěšně dovolávat argumentů založených na belgickém ústavním právu.

      30      S odvoláním na zásadu institucionální autonomie, na článek 249 ES, jakož i na jedenáctý bod odůvodnění a články 2 a 3 směrnice
         2002/21 Belgické království tvrdí, že nic nebrání tomu, aby v souladu s jeho ústavním systémem belgický parlament vystupoval
         jako vnitrostátní regulační orgán a jako takový konstatoval, že z poskytování univerzální služby vyplývá nespravedlivá zátěž.

      31      Tím, že se legislativní cestou stanoví, co je třeba pokládat za nespravedlivou zátěž, se podle Belgického království zamezí
         nerovnému zacházení s jednotlivými operátory, kteří jsou od nynějška všichni povinni uplatňovat sociální sazby, a nesou tedy
         z tohoto titulu ztráty, protože tyto sazby jsou nižší než běžné ceny. Veškeré čisté náklady, které musí podnik pověřený univerzální
         službou nést jakožto poskytovatel této služby, by se tak měly považovat za nespravedlivé náklady, a měla by tedy být za ně
         poskytnuta náhrada.

      32      Belgické království upřesňuje, že úkoly svěřené vnitrostátnímu regulačnímu orgánu, pokud jde o uspořádání sociální univerzální
         služby, byly rozděleny mezi zákonodárce a Institut, který coby výkonný orgán určuje na základě kritérií stanovených zákonem
         nárok každého operátora na náhradu.

      33      Belgické království zdůrazňuje, že liberalizovaný systém specifické sociální univerzální služby, o jakou se zde jedná, kde
         jsou všichni operátoři určeni za poskytovatele této služby, přispívá k trvalé hospodářské soutěži mezi operátory a poskytuje
         výrazné výhody spotřebitelům.

      34      Řádné fungování takového systému však podle Belgického království vyžaduje, aby byly operátorům poskytnuty záruky, pokud jde
         o možnost obdržet náhradu. Podle Belgického království proto stanovená náhrada pokrývá částku zákonných slev, které museli
         poskytnout, aby tak vyhověli potřebám sociálně slabých účastníků, a to v poměrném rozsahu překračujícím jejich podíl na trhu.
         Takto určené čisté náklady pak odpovídají tomu, co příloha IV část A třetí pododstavec směrnice 2002/22 definuje jako „náklady
         připadající na […] určité koncové uživatele nebo skupiny koncových uživatelů, kterým lze […] poskytovat službu pouze […] za
         nákladových podmínek, které nejsou běžnými obchodními podmínkami“.

      35      Pokud jde o argument Komise, že belgické právní předpisy neupravují posouzení případně nespravedlivé povahy zátěže vyplývající
         z povinností univerzální služby, Belgické království uvádí, že zákonodárce vycházel z toho, že zátěž je nespravedlivá, jakmile
         je nutno vynaložit čisté náklady a jakmile je podána žádost o financování. V rámci belgického systému by jakékoli jiné posouzení
         nespravedlivé povahy zátěže vedlo k narušení hospodářské soutěže mezi dotčenými podniky, protože i když všechny mají tytéž
         povinnosti, právo žádat o náhradu by náleželo jen některým z nich.

      36      Belgické království krom toho uvádí, že před vydáním rozhodnutí o nespravedlivosti uvedené zátěže provedl Institut v souladu
         s přílohou IV částí A směrnice 2002/22 výpočet čistých nákladů na poskytování sociální univerzální služby. Tento výpočet byl
         proveden poprvé v roce 2002 a poté byl aktualizován v roce 2005 zejména s přihlédnutím k případným tržním výhodám plynoucím
         společnosti Belgacom z důvodu jejího tehdejšího monopolního postavení.

      37      Pokud jde o požadavek na průhlednost obsažený v čl. 12 odst. 2 směrnice 2002/22, Belgické království zdůrazňuje, že konečné
         rozhodnutí o výpočtu čistých nákladů bylo zveřejněno dne 18. května 2005 na internetových stránkách Institutu.

      38      Účast zákonodárce byla krom toho podle Belgického království povinná vzhledem k ústavním požadavkům, protože režim náhrad
         zavedený ve prospěch operátorů je nutno kvalifikovat jako daňový režim.

      39      Podle Belgického království ukládá směrnice 2002/22 povinnost provést jednorázové posouzení případně nespravedlivé povahy
         zátěže, které ve svém důsledku vede k nastolení obecného mechanismu financování ve smyslu čl. 13 odst. 2 této směrnice. Podle
         Belgického království Komise nesprávně pominula zásadní rozdíl mezi výpočtem čistých nákladů v rámci rozhodnutí o případně
         nespravedlivé povaze zátěže a v rámci rozhodnutí upravujícího mechanismus náhrad, což byl jednorázový úkon, který se uskutečnil
         při přijetí zákona ze dne 13. června 2005, na jedné straně a výpočtem čistých nákladů podle článku 45a přílohy tohoto zákona,
         což je každoroční úkon prováděný pro účely výplaty náhrady všem dotčeným operátorům, na straně druhé.

       Závěry Soudního dvora
      40      Na úvod je třeba připomenout, že účelem směrnice 2002/22 je vytvořit harmonizovaný předpisový rámec, který v odvětví elektronických
         komunikací zajistí poskytování univerzální služby, tj. vymezeného minimálního souboru služeb všem koncovým uživatelům za dostupnou
         cenu. Podle čl. 1 odst. 1 této směrnice je jedním z jejích cílů zajistit dostupnost veřejně přístupných služeb v dobré kvalitě
         v celém Evropském společenství prostřednictvím účinné hospodářské soutěže a možnosti výběru (výše uvedený rozsudek Komise
         v. Francie, bod 28).

      41      Podle čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice členské státy stanoví nejúčinnější a nejvhodnější přístup, kterým budou zajišťovat provádění
         univerzální služby, přičemž respektují zásady objektivity, průhlednosti, nediskriminace a proporcionality, a usilují o minimalizaci
         narušování trhu a současně chrání veřejný zájem (výše uvedený rozsudek Komise v. Francie, bod 29).

      42      Jak se uvádí ve čtvrtém bodě odůvodnění směrnice 2002/22, zajišťování univerzální služby může zahrnovat poskytování některých
         služeb pro některé koncové uživatele za ceny, které se liší od cen, které vyplývají z běžných podmínek na trhu. Zákonodárce
         Společenství proto stanovil, jak vyplývá z osmnáctého bodu odůvodnění téže směrnice, že by členské státy měly v případě potřeby
         zavést mechanismy pro financování čistých nákladů na povinnosti univerzální služby v těch případech, kdy je prokázáno, že
         tyto povinnosti lze plnit pouze se ztrátou nebo za čisté náklady, které spadají mimo běžné obchodní standardy.

      43      Článek 12 odst. 1 první pododstavec směrnice 2002/22 tedy stanoví, že pokud se vnitrostátní regulační orgány domnívají, že
         poskytování univerzální služby podle článků 3 až 10 této směrnice může představovat pro podniky určené k poskytování univerzální
         služby nespravedlivou zátěž, musejí vypočítat čisté náklady na její poskytování.

      44      Je třeba konstatovat, že ačkoli ustanovení druhého pododstavce čl. 12 odst. 1, jakož i přílohy IV směrnice 2002/22 obsahují
         pravidla, podle kterých je nutno vypočítat čisté náklady na poskytování univerzální služby, jakmile vnitrostátní regulační
         orgány dospěly k názoru, že její poskytování může představovat nespravedlivou zátěž, ani z uvedeného čl. 12 odst. 1 ani z žádného
         jiného ustanovení této směrnice nevyplývá, že by zákonodárce Společenství měl v úmyslu sám stanovit podmínky, za nichž se
         uvedené orgány mají již předem domnívat, že poskytování těchto služeb může představovat nespravedlivou zátěž.

      45      Za těchto podmínek Belgické království neporušilo povinnosti vyplývající z článku 12 této směrnice, když stanovilo podmínky,
         za nichž musí být určeno, zda uvedená zátěž je, či není spravedlivá.

      46      Z ustanovení článku 13 směrnice 2002/22 naproti tomu vyplývá, že pouze na základě výpočtu čistých nákladů na poskytování univerzální
         služby podle článku 12 této směrnice mohou vnitrostátní regulační orgány konstatovat, že podnik určený za poskytovatele univerzální
         služby je skutečně vystaven nespravedlivé zátěži, a členské státy pak musejí na žádost tohoto podniku rozhodnout o přijetí
         pravidel náhrady z důvodu těchto nákladů.

      47      V souladu s ustanoveními čl. 12 odst. 1 druhého pododstavce písm. a), jakož i přílohy IV směrnice 2002/22 musí být tento výpočet
         proveden pro každý z podniků určených k poskytování univerzální služby.

      48      Jelikož závěr o tom, že poskytování této služby představuje pro jeden nebo více těchto podniků nespravedlivou zátěž, je nezbytným
         předpokladem pro to, aby členské státy zavedly mechanismy náhrady nákladů vynaložených tímto podnikem nebo těmito podniky,
         je důležité určit, co se má rozumět „nespravedlivou zátěží“, neboť tento pojem není ve směrnici 2002/22 definován.

      49      Z dvacátého prvního bodu odůvodnění směrnice 2002/22 v tomto ohledu vyplývá, že záměrem zákonodárce Společenství bylo navázat
         mechanismy náhrady čistých nákladů, jež mohou podniku vzniknout z poskytování univerzální služby, na existenci nadměrné zátěže
         pro tento podnik. Zákonodárce Společenství, který měl za to, že čisté náklady na univerzální službu nutně nepředstavují nadměrnou
         zátěž pro všechny dotčené podniky, měl v této souvislosti v úmyslu vyloučit, aby každý čistý náklad na poskytování univerzální
         služby dával automaticky nárok na náhradu. Za těchto podmínek je nespravedlivou zátěží, jejíž existenci musí vnitrostátní
         regulační orgán konstatovat před poskytnutím jakékoli náhrady, zátěž, která je pro každý dotčený podnik nadměrná vzhledem
         k jeho schopnosti ji unést s přihlédnutím k souhrnu vlastností daného podniku, zejména k úrovni jeho vybavení, k jeho hospodářské
         a finanční situaci, jakož i k jeho podílu na trhu.

      50      Obecné a neosobní stanovení kritérií umožňujících určit hranici, při jejímž překročení lze s ohledem na vlastnosti podniku
         uvedené v předchozím bodě považovat zátěž za nadměrnou, sice přísluší vnitrostátnímu regulačnímu orgánu, neboť směrnice 2002/22
         v tomto ohledu neobsahuje žádné upřesnění, uvedený orgán nicméně smí pro účely použití článku 13 této směrnice konstatovat,
         že zátěž spočívající v poskytování univerzální služby je nespravedlivá, pouze za podmínky, že provede konkrétní posouzení
         situace každého dotčeného podniku z hlediska těchto kritérií.

      51      Jestliže vnitrostátní regulační orgán konstatuje, že jeden nebo více podniků určených za poskytovatele univerzální služby
         jsou vystaveny nespravedlivé zátěži, a jestliže tento podnik nebo tyto podniky požádají o to, aby za ni obdržely náhradu,
         pak členskému státu přísluší zavést pro tento účel potřebné mechanismy v souladu s čl. 13 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/22,
         z nějž také vyplývá, že tato náhrada musí být úměrná čistým nákladům vypočteným podle článku 12 uvedené směrnice.

      52      Z výše uvedeného vyplývá, že členské státy nemohou konstatovat, že poskytování univerzální služby je skutečně nespravedlivou
         zátěží, za kterou lze poskytnout náhradu, aniž předtím provedou výpočet čistých nákladů, jaké tato zátěž představuje pro každý
         podnik, jemuž poskytování této služby náleží, a aniž posoudí, zda tyto náklady představují pro uvedený podnik nadměrnou zátěž,
         neboť jinak by porušily povinnosti vyplývající ze směrnice 2002/22. Členské státy nemohou ani přijmout režim náhrady, kde
         by náhrada nebyla úměrná uvedeným čistým nákladům.

      53      Opodstatněnost prvního žalobního důvodu musí být zkoumána právě z hlediska těchto úvah.

      54      Z článku 74 zákona ze dne 13. června 2005, tak jak byl vyložen zákonem ze dne 25. dubna 2007, vyplývá, že při vyslovení závěru,
         že poskytování sociální složky univerzální služby představuje nespravedlivou zátěž, belgický zákonodárce vycházel z toho,
         že – pokud byly při výpočtu čistých nákladů na tuto službu zohledněny všechny nepřímé výhody, včetně nehmotných výhod, které
         mohou z poskytování této služby vyplynout – „jakýkoli deficit zjištěný na základě tohoto výpočtu je […] nepřiměřenou zátěží“.
         Jak vyplývá z téhož článku 74, uvedený zákonodárce rozhodl, že ukáže-li se, že množství slev poskytnutých operátorem převyšuje
         množství slev, které odpovídají jeho podílu na celkovém obratu na trhu veřejných telefonních služeb, obdrží tento operátor
         náhradu, jejíž výše bude stanovena v závislosti na tomto rozdílu.

      55      Belgický zákonodárce takto v roce 2005 rozhodl o nespravedlivé povaze zátěže, jakou představuje poskytování sociálních sazeb
         na univerzální službu, na základě stanoviska Institutu z roku 2002 týkajícího se nákladů vynaložených zavedeným operátorem
         – společností Belgacom – a odhadů na rok 2003.

      56      Jak vyplývá ze zjištění obsaženého v bodě 44 tohoto rozsudku, nic nebránilo tomu, aby se tento vnitrostátní regulační orgán
         na základě výše uvedených údajů domníval, a to v době, kdy zákon ze dne 13. června 2005 stanovil napříště povinnost všem telekomunikačním
         operátorům nabízet sociální sazby, že náklady na poskytování univerzální služby „mohou“ představovat nespravedlivou zátěž
         ve smyslu článku 12 směrnice 2002/22.

      57      Pravidla určování nespravedlivé zátěže, při níž vzniká nárok na náhradu, tak jak jsou stanovena v uvedeném zákoně, se naproti
         tomu nezdají být v souladu s požadavky stanovenými v článku 13 směrnice 2002/22.

      58      Zaprvé totiž belgický zákonodárce, který měl za to, že jakýkoli deficit zjištěný na základě výpočtu čistých nákladů je „nepřiměřenou
         zátěží“, tak bez dalšího poskytl nárok na náhradu i těm operátorům, jejichž čisté náklady vynaložené na plnění povinností
         univerzální služby, které jsou jim uloženy, přitom nepředstavují nadměrnou zátěž, zatímco z bodu 49 tohoto rozsudku vyplývá,
         že deficit je sice zátěží, není však nutně pro každého operátora zátěží nadměrnou.

      59      Zadruhé, vyhodnocení této nadměrnosti zátěže spojené s poskytováním univerzální služby předpokládá konkrétní posouzení čistých
         nákladů, které pro každého dotčeného operátora představuje její poskytování, a zároveň souhrnu vlastností tohoto operátora,
         jako je úroveň jeho vybavení, jeho hospodářská a finanční situace, jakož i jeho podíl na trhu, jak vyplývá z bodů 47 a 49
         tohoto rozsudku. Belgické království však neprokázalo, a nevyplývá to ani z žádné ze skutečností obsažených ve spise, které
         byly předloženy Soudnímu dvoru, že by belgický zákonodárce k souhrnu těchto vlastností přihlížel, když dospěl k závěru, že
         poskytování univerzální služby představuje nespravedlivou zátěž.

      60      Zatřetí, zákon ze dne 13. června 2005, který stanoví, že za každý náklad vynaložený z toho důvodu, že množství slev poskytnutých
         operátorem v poměrném rozsahu překračuje jeho podíl na trhu, musí být automaticky poskytnuta náhrada, tak zavádí mechanismus,
         který vede k poskytování náhrad, jež nejsou úměrné čistým nákladům na poskytování univerzální služby, tak jak byly vypočteny
         podle článku 12 směrnice 2002/22.

      61      Z výše uvedeného vyplývá, že prvnímu žalobnímu důvodu Komise musí být vyhověno v rozsahu, v němž se zakládá na nesplnění povinností
         obsažených v článku 13 směrnice 2002/22.

       Ke druhému žalobnímu důvodu, týkajícímu se výpočtu čistých nákladů na poskytování univerzální služby
       Argumentace účastníků řízení
      62      V rámci druhého žalobního důvodu Komise tvrdí, že v rozsahu, v němž se podle belgických právních předpisů výpočet čistých
         nákladů na poskytování univerzální služby zakládá na hypotetické ztrátě rovnající se částce odpovídající množství poskytnutých
         slev, které v poměrném rozsahu překračují podíl dotčeného operátora na trhu, nejsou zohledněny skutečné náklady, jimž by se
         podnik reálně vyhnul, kdyby povinnost univerzální služby neměl. Takový přístup je podle Komise v rozporu jak s článkem 12
         směrnice 2002/22, tak s povinností vyplývající z její přílohy IV části A.

      63      Dále metoda výpočtu upravená belgickými právními předpisy podle Komise nezohledňuje tržní výhody pro určený podnik, zatímco
         směrnice 2002/22 ukládá, aby výpočet čistých nákladů zohledňoval výhody, jež mohou vyplývat z poskytování univerzální služby,
         včetně nehmotných výhod.

      64      Komise ještě tvrdí, že Belgické království nesprávně považuje pojmy „příjmy“ a „náklady“ za synonyma. Skutečnost, že příjmy
         poskytovatele jsou nižší, protože musí nabízet sociální sazbu, však podle Komise nemá nic společného s otázkou, jaké dodatečné
         čisté náklady tento poskytovatel vynakládá z důvodu plnění povinnosti univerzální služby.

      65      Skutečné dodatečné náklady vynakládané tímto poskytovatelem, tj. náklady, kterým by se vyhnul, kdyby nebyl povinen nabízet
         sociální sazbu, totiž podle Komise nutně neodpovídají výši slev, které musí poskytnout. Tyto náklady podle ní závisejí jednak
         na struktuře nákladů dotčeného operátora, která zase závisí na typu služeb, které poskytoval, a jednak na postavení tohoto
         operátora vůči jeho zákazníkům. Mezi dodatečnými náklady, jež vynakládá zavedený operátor, protože nadále zajišťuje pevnou
         linku některých sociálně slabých zákazníků instalovanou před mnoha lety, a dodatečnými náklady vynakládanými novým operátorem,
         který připojuje nové sociálně slabé zákazníky ke své síti, tak podle Komise může být značný rozdíl.

      66      Pokud jde konečně o výpočet tržních výhod, Komise má za to, že tvrzení, podle nějž operátoři v zásadě nemají žádnou nepřímou
         tržní výhodu, se nezakládá na žádném konkrétním údaji. Vzhledem k tomu, že Institut nikdy neprovedl výpočet čistých nákladů
         – neboť výpočet provedený u společnosti Belgacom v roce 2002 je nutno považovat za zastaralý a neodpovídající – nelze v žádném
         případě činit závěr, že povinnost nabízet sociální sazby neposkytuje žádnému operátorovi tržní výhody.

      67      Belgické království uvedlo, že metoda výpočtu je plně v souladu s požadavky směrnice 2002/22, a upřesňuje, že čisté náklady
         na povinnosti univerzální služby odpovídají v belgickém systému rozdílu mezi příjmy, kterých by poskytovatel univerzální služby
         dosáhl za běžných obchodních podmínek, a příjmy, kterých dosahuje v důsledku slev stanovených zákonem ve prospěch osob s nárokem
         na sociální sazbu.

      68      Jedinou finanční ztrátou, které by se operátor mohl vyhnout, kdyby povinnost univerzální služby neměl, jsou podle Belgického
         království povinné slevy. Bez ohledu na typ uplatňované sazby totiž operátoři nabízejí všem stávajícím účastníkům tutéž službu.

      69      Vzhledem k tomu, že každý operátor poskytující veřejné telefonní služby je povinen poskytovat spotřebitelům univerzální službu,
         nelze u jednoho operátora identifikovat nepřímou tržní výhodu. Případné výhody jsou v každém případě pro všechny operátory
         potenciálně totožné.

      70      Krom toho, ačkoli podle žalovaného členského státu závěr, že zavedený operátor měl značnou tržní výhodu oproti ostatním operátorům,
         odůvodňoval přijetí článku 45a přílohy zákona ze dne 13. června 2005 vloženého článkem 200 zákona ze dne 25. dubna 2007, který
         zavedl mechanismus snížení náhrady pro tohoto zavedeného operátora, tento mechanismus neznamená uznání toho, že taková výhoda
         mohla plynout i ostatním operátorům.

      71      Belgické království tvrdí, že s ohledem na znění přílohy IV směrnice 2002/22 lze ve výpočtu čistých nákladů brát v úvahu dva
         druhy nákladů, a to jednak ztráty způsobené tím, že příjmy nepokrývají náklady na univerzální službu, a jednak náklady plynoucí
         z rozdílů oproti běžným obchodním podmínkám.

      72      Přístup, jaký zaujal belgický zákonodárce a který spočívá v tom, že za čisté náklady se berou slevy oproti běžným obchodním
         podmínkám, které poskytovatelé sociální univerzální služby musejí poskytovat sociálně slabým účastníkům, je proto v souladu
         se zněním přílohy IV části A směrnice 2002/22. V liberalizovaném belgickém systému by opačné řešení podle Belgického království
         vedlo k narušení hospodářské soutěže mezi telekomunikačními podniky, neboť ty by byly všechny povinny poskytovat sociální
         slevy, ale obdržely by nestejnou náhradu.

      73      Pokud jde o posouzení tržních výhod, Belgické království uvádí, že u společnosti Belgacom byl proveden výpočet čistých nákladů
         se zohledněním tržních výhod, jež tato společnost mohla získat z poskytování univerzální služby díky svému tehdejšímu monopolnímu
         postavení v dané oblasti, a dále že od liberalizace univerzální služby se každoroční výpočet čistých nákladů provádí při určování
         výše náhrady vyplácené každému operátorovi na základě jeho žádosti o náhradu. Z analýzy belgického liberalizovaného systému
         vyplývá, že nepřímé tržní výhody, které operátoři mohou získat z poskytování sociálních slev, jsou pro všechny operátory potenciálně
         totožné.

       Závěry Soudního dvora
      74      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustanovení přílohy IV části A směrnice 2002/22 čisté náklady na poskytování univerzální
         služby odpovídají rozdílu mezi čistými náklady určeného podniku na provoz při dodržování povinností univerzální služby a na
         provoz bez povinnosti univerzální služby. Za tím účelem je podle týchž ustanovení nutné přesně vyčíslit náklady, kterým by
         se určený podnik vyhnul, kdyby neměl povinnosti univerzální služby, a zohlednit výhody, včetně nehmotných výhod, které má
         operátor univerzální služby.

      75      Dále podle článku 45a zákona ze dne 13. června 2005 čisté náklady na sociální složku univerzální služby odpovídají rozdílu
         mezi příjmy, kterých by operátor dosáhl za běžných obchodních podmínek, a příjmy, kterých dosahuje v důsledku slev stanovených
         v uvedeném zákoně ve prospěch osob s nárokem na sociální sazbu.

      76      V rámci první části uplatněného žalobního důvodu Komise tvrdí, že výpočet upravený předmětnými vnitrostátními právními předpisy
         nezohledňuje skutečné náklady, kterým by se určený podnik reálně vyhnul, kdyby si mohl vybrat, že povinnosti univerzální služby
         plnit nebude.

      77      Je třeba poukázat na to, že tato část žalobního důvodu se týká pravidel výpočtu čistých nákladů na povinnost univerzální služby
         stanovených směrnicí 2002/22, která spočívají v zohlednění dodatečných nákladů, které určený podnik musel nést již z důvodu
         povinností spojených s touto univerzální službou. Tato část žalobního důvodu by tedy byla opodstatněná pouze za předpokladu,
         že by předmětná metoda výpočtu nutně vylučovala zohlednění těchto dodatečných nákladů.

      78      V tomto ohledu je sice nesporné, že se metoda výpočtu čistých nákladů na poskytování služeb za sociální sazby zavedená zákonem
         ze dne 13. června 2005 liší od metody výpočtu používané pro ostatní složky univerzální služby, jako je „pevná zeměpisná složka“,
         poskytování veřejných telefonních přístrojů či univerzální informační služba, u nichž je výslovně stanoveno, že mají být zohledněny
         „ušetřené náklady“, tato okolnost však sama o sobě nestačí pro vyslovení závěru, že by výpočet čistých nákladů na poskytování
         služeb za sociální sazby nesplňoval požadavky směrnice 2002/22.

      79      Na základě skutečností obsažených ve spise, jež byly předloženy Soudnímu dvoru, krom toho nelze považovat za nesprávné tvrzení
         Belgického království, že jedinou finanční ztrátou, které by se operátor mohl vyhnout, kdyby povinnost poskytovat služby za
         sociální sazby neměl, jsou povinné slevy, protože bez ohledu na typ uplatňované sazby nabízejí operátoři stávajícímu účastníkovi
         stejnou službu. Z těchto skutečností vyplývá, že nehledě na situaci, ve které se tito operátoři nacházejí, samotný obsah různých
         služeb, které každý z nich poskytuje svým účastníkům, a tím pádem i struktura nákladů vztahujících se k tomuto obsahu jako
         takovému se podle všeho nemění jen z toho důvodu, že někteří z těchto účastníků mohou mít nárok na sociální sazby.

      80      Komise tedy neprokázala, že by předmětné vnitrostátní právní předpisy, které stanoví, že čisté náklady na sociální složku
         univerzální služby odpovídají rozdílu mezi příjmy, kterých by poskytovatel poskytující služby za sociální sazby dosáhl za
         běžných obchodních podmínek, a příjmy, kterých skutečně dosahuje v důsledku slev stanovených uvedenými právními předpisy ve
         prospěch osob s nárokem na sociální sazby, nebraly ohled na náklady, kterým by se podniky určené k poskytování univerzální
         služby vyhnuly, kdyby si mohly vybrat, že povinnost související s touto službou plnit nebudou.

      81      První část druhého žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta.

      82      Druhá část uvedeného žalobního důvodu vychází z toho, že výpočet upravený předmětnými vnitrostátními právními předpisy nezohledňuje
         tržní výhody, které dotčeným podnikům plynou z poskytování služeb za sociální sazby, včetně nehmotných výhod.

      83      Belgické království tvrdí, že jelikož povinnost poskytovat služby za sociální sazby platí pro všechny operátory působící na
         belgickém území, jsou v zásadě tržní výhody pro všechny tyto operátory potenciálně totožné. Tímto tvrzením Belgické království
         nezpochybňuje, že předmětné vnitrostátní právní předpisy neberou ohled na možné tržní výhody plynoucí z poskytování služeb
         za sociální sazby.

      84      Z ustanovení čl. 12 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) ve spojení s ustanoveními přílohy IV směrnice 2002/22 však vyplývá,
         že výpočet čistých nákladů na poskytování univerzální služby musí zahrnovat zohlednění výhod, včetně nehmotných výhod, které
         dotčenému operátorovi z jejich poskytování plynou. Vzhledem k tomu, že tato ustanovení jsou součástí harmonizovaného předpisového
         rámce, jehož zavedení je cílem směrnice 2002/22, členským státům přísluší tyto výhody zohledňovat při stanovování pravidel,
         podle kterých se mají počítat čisté náklady na poskytování univerzální služby.

      85      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že druhá část druhého žalobního důvodu je opodstatněná.

      86      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že Belgické království tím,

      –        že ve výpočtu čistých nákladů na poskytování sociální složky univerzální služby nezohlednilo tržní výhody plynoucí podnikům,
         jimž přísluší její poskytování, včetně nehmotných výhod, a

      –        dále tím, že na základě výpočtu čistých nákladů poskytovatele univerzální služby, který byl dříve jediným poskytovatelem této
         služby, obecně konstatovalo, že všechny podniky, jimž nyní přísluší poskytování uvedené služby, jsou z tohoto titulu skutečně
         vystaveny nespravedlivé zátěži, aniž přitom provedlo konkrétní posouzení čistých nákladů, jaké představuje poskytování univerzální
         služby pro každého dotčeného operátora, a zároveň souhrnu takových vlastností daného operátora, jako je úroveň jeho vybavení
         nebo jeho hospodářská a finanční situace,

      nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z čl. 12 odst. 1 a čl. 13 odst. 1 směrnice 2002/22.
       K nákladům řízení
      87      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 69 odst. 3 téhož jednacího řádu může Soudní dvůr rozdělit
         náklady mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, zejména pokud každý účastník měl ve věci
         částečně úspěch i neúspěch.

      88      Vzhledem k tomu, že Komise měla v projednávané věci částečně úspěch i neúspěch, je důvodné uložit Belgickému království, že
         ponese dvě třetiny nákladů řízení, a Komisi, že ponese jednu třetinu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Belgické království tím,
      –        že ve výpočtu čistých nákladů na poskytování sociální složky univerzální služby nezohlednilo tržní výhody plynoucí podnikům,
            jimž přísluší její poskytování, včetně nehmotných výhod, a
      –        dále tím, že na základě výpočtu čistých nákladů poskytovatele univerzální služby, který byl dříve jediným poskytovatelem této
            služby, obecně konstatovalo, že všechny podniky, jimž nyní přísluší poskytování uvedené služby, jsou z tohoto titulu skutečně
            vystaveny nespravedlivé zátěži, aniž přitom provedlo konkrétní posouzení čistých nákladů, jaké představuje poskytování univerzální
            služby pro každého dotčeného operátora, a zároveň souhrnu takových vlastností daného operátora, jako je úroveň jeho vybavení
            nebo jeho hospodářská a finanční situace,
      nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z čl. 12 odst. 1 a čl. 13 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES
            ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice
            o univerzální službě).
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Belgickému království se ukládá, že ponese dvě třetiny nákladů řízení. Evropské komisi se ukládá, že ponese jednu třetinu
            nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. února 2000. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Sociální zabezpečení. # Věc C-34/98.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 19. července 2012.#Ahmed Mahamdia v. Alžírská demokratická a lidová republika.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg.#Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Příslušnost ve věcech individuálních pracovních smluv – Smlouva uzavřená s velvyslanectvím třetího státu – Imunita zaměstnávajícího státu – Pojem ,pobočka, zastoupení nebo jiná provozovna‘ ve smyslu čl. 18 odst. 2 – Slučitelnost dohody o určení příslušnosti soudů třetího státu s článkem 21.#Věc C‑154/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      19. července 2012 (
            *1
         )
      „Soudní spolupráce v občanských věcech — Nařízení (ES) č. 44/2001 — Příslušnost ve věcech individuálních pracovních smluv — Smlouva uzavřená s velvyslanectvím třetího státu — Imunita zaměstnávajícího státu — Pojem ‚pobočka, zastoupení nebo jiná provozovna‘ ve smyslu čl. 18 odst. 2 — Slučitelnost dohody o určení příslušnosti soudů třetího státu s článkem 21“
      Ve věci C-154/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg (Německo) ze dne 23. března 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 29. března 2011, v řízení

         Ahmed Mahamdia

      proti

         Alžírské demokratické a lidové republice,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, předsedové senátů, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadžev, C. Toader (zpravodajka) a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:

               —

               za Alžírskou demokratickou a lidovou republiku B. Blankenhornem, Rechtsanwalt,

               —

               za španělskou vládu S. Centeno Huerta, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi M. Wilderspinem a A.-M. Rouchaud-Joët, jako zmocněnci,

               —

               za Švýcarskou konfederaci D. Klingelem, jako zmocněncem,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. května 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 18 odst. 2 a článku 21 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst.2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd.19/04, s. 42).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi A. Mahamdiou, zaměstnaným u velvyslanectví Alžírské demokratické a lidové republiky v Berlíně (Německo), a jeho zaměstnavatelem.

         Právní rámec

         Mezinárodní právo

      Vídeňská úmluva

               3

               Článek 3 odst. 1 Vídeňské úmluvy o diplomatických stycích uzavřené ve Vídni dne 18. dubna 1961 stanoví:
               „Funkcí diplomatické mise je mimo jiné:

                        a)

                        zastupovat vysílající stát ve státě přijímajícím;

                        b)

                        chránit zájmy vysílajícího státu a jeho příslušníků ve státě přijímajícím v rozsahu dovoleném mezinárodním právem;

                        c)

                        vést jednání s vládou přijímajícího státu;

                        d)

                        zjišťovat všemi zákonnými prostředky podmínky a vývoj v přijímajícím státě a podávat o nich zprávy vládě vysílajícího státu;

                        e)

                        podporovat přátelské vztahy mezi vysílajícím a přijímajícím státem a rozvíjet jejich hospodářské, kulturní a vědecké styky.“

         Unijní právo

      Nařízení č. 44/2001

               4

               Bod 2 odůvodnění nařízení č. 44/2001 zní takto:
               „Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je třeba přijmout předpisy, které umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech […].“

               5

               Body 8 a 9 odůvodnění tohoto nařízení týkající se ustanovení, která se vztahují na žalované s bydlištěm nebo sídlem ve třetím státě, zní takto:

                        „(8)

                        Mezi řízeními, na něž se toto nařízení vztahuje, a územími členských států, pro která je toto nařízení závazné, musí existovat vztah. Proto by společná pravidla pro určení příslušnosti měla být v zásadě používána v případech, kdy má žalovaný bydliště [nebo sídlo] v některém z těchto členských států.

                        (9)

                        Žalovaný, který nemá bydliště [nebo sídlo] v některém z členských států, je především subjektem vnitrostátních pravidel pro určení příslušnosti použitelných na území členského státu, kde se koná řízení, a žalovaný, který má bydliště [nebo sídlo] v některém ze členských států, pro který toto nařízení není závazné, by měl nadále podléhat [Úmluvě o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst.1972, L 299, s. 32) ze dne 27. září 1968, ve znění úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen ‚,Bruselská úmluva‘)].“

               6

               Bod 13 odůvodnění tohoto nařízení týkající se mimo jiné pravidel pro určení příslušnosti ve věcech individuálních pracovních smluv, zní takto:
               „Pokud se týče pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna pravidly pro určení příslušnosti, která jsou jejím zájmům příznivější než obecná pravidla.“

               7

               Článek 1 odst. 1 nařízení č. 44/2001 vymezuje věcnou působnost tohoto nařízení následujícím způsobem:
               „Toto nařízení se vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na věci daňové, celní a správní.“

               8

               Co se týče žalob podaných proti osobě, která má bydliště nebo sídlo ve třetím státě, čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
               „Nemá-li žalovaný bydliště [nebo sídlo] na území některého členského státu, určuje se příslušnost soudů každého členského státu podle jeho vlastních právních předpisů, s výhradou článků 22 a 23.“

               9

               Článek 5 odst. 5 uvedeného nařízení stanoví, že osoba, která má bydliště nebo sídlo na území některého členského státu, může být žalována v jiném členském státě, „jedná-li se o spor vyplývající z provozování pobočky, zastoupení nebo jiné provozovny, u soudu místa, kde se tyto složky nacházejí“.

               10

               Oddíl 5 kapitoly II nařízení č. 44/2001, který je tvořen články 18 až 21, stanoví pravidla pro určení příslušnosti ve sporech, jejichž předmětem jsou individuální pracovní smlouvy.

               11

               Článek 18 nařízení č. 44/2001 zní takto:
               „1.   Ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv se příslušnost určuje podle tohoto oddílu, aniž jsou dotčeny článek 4 a čl. 5 bod 5).
               2.   Nemá-li zaměstnavatel, se kterým zaměstnanec uzavřel pracovní smlouvu, bydliště [nebo sídlo] na území členského státu, avšak má v některém členském státě pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu, je s ním při sporech vyplývajících z jejich provozu jednáno tak, jako by měl bydliště [nebo sídlo] na území tohoto členského státu.“

               12

               Článek 19 tohoto nařízení stanoví:
               „Zaměstnavatel, který má bydliště [nebo sídlo] na území některého členského státu, může být žalován

                        1.

                        u soudů členského státu, v němž má bydliště [nebo sídlo] nebo

                        2.

                        v jiném členském státě:

                                 a)

                                 u soudu místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci, nebo u soudu místa, kde svou práci obvykle vykonával naposledy, nebo

                                 b)

                                 jestliže zaměstnanec obvykle nevykonává nebo nevykonával svou práci v jediné zemi, u soudu místa, kde se nachází nebo nacházela provozovna, která zaměstnance přijala do zaměstnání.“

               13

               Článek 21 uvedeného nařízení zní takto:
               „Od ustanovení tohoto oddílu je možné se odchýlit pouze

                        1.

                        dohodou o určení příslušnosti uzavřenou po vzniku sporu; nebo

                        2.

                        dohodou o určení příslušnosti umožňující zaměstnanci podat návrh na zahájení řízení u jiných soudů než těch, které jsou uvedeny v tomto oddíle.“

         Německé právo

               14

               Článek 25 Základního zákona Spolkové republiky Německo (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) stanoví:
               „Obecná pravidla mezinárodního práva jsou součástí spolkového práva. Mají přednost před zákony a zakládají práva a povinnosti přímo obyvatelům spolkového území.“

               15

               Ustanovení § 18 zákona o organizaci soudnictví (Gerichtsverfassungsgesetz), ve znění vyhlášeném dne 9. května 1975, stanoví:
               „Členové diplomatických misí zřízených na území, na kterém platí tento zákon, jejich rodinní příslušníci a jejich soukromé služebné osoby jsou podle ustanovení Vídeňské úmluvy o diplomatických stycích ze dne 18. dubna 1961 […] vyňati z pravomoci německých soudů.[...]“

               16

               Ustanovení § 20 zákona o organizaci soudnictví zní takto:
               „1.   Pravomoc německých soudů se rovněž nevztahuje na zástupce jiných států a jejich doprovod, kteří se na úřední pozvání Spolkové republiky Německo nachází [v Německu a spadají do] působnosti tohoto zákona.
               2.   Pravomoc německých soudů se dále rovněž nevztahuje na jiné osoby než ty, které jsou uvedeny v odstavci 1 a v § 18 a § 19, pokud z ní jsou tyto osoby na základě obecných pravidel mezinárodního práva, na základě mezinárodních úmluv nebo jiných právních předpisů vyňaty.“

               17

               Ustanovení § 38 německého občanského soudního řádu (Zivilprozessordnung), ve znění vyhlášeném dne 5. prosince 2005, který je nadepsaný „Přípustná ujednání o určení příslušnosti“, v odstavci 2 stanoví:
               „Příslušnost soudu prvního stupně může být dále dohodnuta, pokud alespoň jedna ze stran dohody nemá v tuzemsku obecně příslušný soud. Tato dohoda musí být uzavřena písemně, nebo pokud byla uzavřena ústně, musí být písemně potvrzena. […]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               18

               Ahmed Mahamdia, alžírský a německý státní příslušník, má bydliště v Německu. Dne 1. září 2002 uzavřel s ministerstvem zahraničních věcí Alžírské demokratické a lidové republiky jako smluvní zaměstnanec smlouvu na dobu jednoho roku s možností prodloužení, jejímž předmětem byl výkon činnosti řidiče osobního vozidla u velvyslanectví tohoto státu v Berlíně.

               19

               Tato smlouva, která byla sepsána ve francouzštině, obsahuje doložku o určení příslušnosti, která zní takto:
               „VI. Řešení sporů
               V případě rozdílných názorů nebo sporu vyplývajících z této smlouvy jsou příslušné pouze alžírské soudy.“

               20

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v rámci své pracovní činnosti měl A. Mahamdia za úkol přepravovat hosty, spolupracovníky a dočasně také velvyslance. Kromě toho měl přepravovat zásilky velvyslanectví německým orgánům, jakož i na poštu. Diplomatickou poštu přebíral a předával jiný pracovník velvyslanectví, kterého přepravoval A. Mahamdia. Z uvedeného rozhodnutí rovněž vyplývá, že mezi stranami je naopak sporné, zda A. Mahamdia poskytoval rovněž tlumočnické služby.

               21

               Dne 9. srpna 2007 podal A. Mahamdia proti Alžírské demokratické a lidové republice žalobu k Arbeitsgericht Berlin (Německo), v níž požadoval odměnu za práci přesčas, kterou podle svého tvrzení vykonal v průběhu let 2005 až 2007.

               22

               Dne 29. srpna 2007 byla A Mahamdiovi dopisem chargé d’affaires velvyslanectví dána ke dni 30. září 2007 výpověď.

               23

               Žalobce poté podal k Arbeitsgericht Berlin dodatečný návrh ke svému původnímu návrhu, kterým napadl legalitu ukončení jeho pracovní smlouvy a požadoval odškodnění za výpověď a zachování svého pracovního poměru do ukončení sporu.

               24

               V rámci řízení týkajícího se výpovědi vznesla Alžírská demokratická a lidová republika námitku nepříslušnosti německých soudů, přičemž se dovolávala jak mezinárodních pravidel upravujících jurisdikční imunitu, tak doložky o určení příslušnosti obsažené v pracovní smlouvě.

               25

               Rozsudkem ze dne 2. července 2008 Arbeitsgericht Berlin této námitce vyhověl, a návrh A. Mahamdii v důsledku toho zamítl. Tento soud dospěl k závěru, že podle pravidel mezinárodního práva se na státy při výkonu jejich svrchovaných pravomocí vztahuje jurisdikční imunita a že činnost žalobce, která měla funkční vztah k diplomatické činnosti velvyslanectví, je vyňata z pravomoci německých soudů.

               26

               Žalobce v původním řízení podal proti tomuto rozsudku odvolání k Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg, který rozsudkem ze dne 14. ledna 2009 rozsudek Arbeitsgericht Berlin částečně zrušil.

               27

               Uvedl, že vzhledem k tomu, že žalobce byl řidičem velvyslanectví, nespadala jeho činnost do výkonu veřejné moci žalovaného státu, nýbrž představovala ve vztahu k výkonu svrchovanosti uvedeného státu pomocnou činnost. Na Alžírskou demokratickou a lidovou republiku se tedy v tomto sporu nevztahuje imunita. Kromě toho dospěl k závěru, že německé soudy jsou příslušné k rozhodnutí uvedeného sporu, jelikož velvyslanectví představuje „provozovnu“ ve smyslu čl. 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001. Použijí se tedy pravidla uvedená v článku 19 tohoto nařízení. Uvedený soud v tomto ohledu zdůraznil, že i když je pravda, že „provozovna“ je obvykle místo provozování obchodní činnosti, čl. 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001 se vztahuje i na velvyslanectví, jelikož zaprvé toto nařízení neobsahuje žádné ustanovení, které by diplomatická zastoupení států vylučovalo z jeho působnosti, a zadruhé velvyslanectví má vlastní vedení, které samostatně uzavírá smlouvy, včetně smluv v občanskoprávních věcech jako jsou pracovní smlouvy.

               28

               Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg rovněž odmítl doložku o určení příslušnosti stanovenou v dotčené pracovní smlouvě. Dospěl k závěru, že tato doložka nesplňuje podmínky stanovené v článku 21 nařízení č. 44/2001, jelikož byla uzavřena před vznikem sporu a zaměstnance odkazuje výlučně na alžírské soudy.

               29

               Alžírská demokratická a lidová republika podala k Bundesarbeitsgericht opravný prostředek „Revision“, přičemž se opírala jak o jurisdikční imunitu, která se na ni podle jejího názoru má vztahovat, tak o uvedenou doložku o určení příslušnosti.

               30

               Rozsudkem ze dne 1. července 2010 Bundesarbeitsgericht napadený rozsudek zrušil a vrátil věc k Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg. Bundesarbeitsgericht předkládajícímu soudu zejména nařídil, aby na základě předložených důkazů posoudil činnost žalobce v původním řízení, zejména činnost související s tlumočením, za účelem určení, zda ji lze považovat za svrchovanou činnost státu žalovaného v původním řízení. Kromě toho uvedený soud uložil Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg určit soud příslušný k rozhodnutí sporu v původním řízení zejména s ohledem na čl. 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001, jakož i článek 7 Evropské úmluvy o imunitě států, která byla vypracována v rámci Rady Evropy a otevřena k podpisu států v Basileji dne 16. května 1972, v případě, že by z šetření vyplynulo, že se na uvedený stát nevztahuje jurisdikční imunita.

               31

               Co se týče práva použitelného na smlouvu dotčenou v původním řízení, Bundesarbeitsgericht rozhodl, že odvolací soud musí zjistit, zda si smluvní strany, které neprovedly výslovnou volbu rozhodného práva, implicitně zvolily alžírské právo jako právo, kterým se řídí smlouva. V tomto ohledu mohou být indiciemi takové skutečnosti, jako je jazyk smlouvy, původ žalobce nebo povaha jeho činnosti.

               32

               Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg má ve svém předkládacím rozhodnutí za to, že v souladu článkem 25 Základního zákona Spolkové republiky Německo mohou státy uplatňovat jurisdikční imunitu pouze ve sporech, které se týkají výkonu jejich svrchovanosti. Podle judikatury Bundesarbeitsgericht přitom spory v oblasti pracovního práva mezi zaměstnanci velvyslanectví a dotčeným státem spadají do pravomoci německých soudů, pokud pracovník nevykonával pro stát, jehož je zaměstnancem, činnosti spadající mezi svrchované funkce tohoto státu.

               33

               V projednávaném případě předkládající soud „předpokládá“, že A. Mahamdia takové činnosti nevykonával, jelikož Alžírská demokratická a lidová republika neprokázala jeho účast na uvedených činnostech.

               34

               Uvedený soud má rovněž za to, že příslušnost německých soudů vyplývá z článků 18 a 19 nařízení č. 44/2001, ovšem pro účely uplatnění těchto článků je třeba ověřit, zda velvyslanectví představuje „pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu“ ve smyslu čl. 18 odst. 2 tohoto nařízení. Pouze v takovém případě lze totiž považovat Alžírskou demokratickou a lidovou republiku za zaměstnavatele, který má bydliště nebo sídlo na území členského státu.

               35

               V takovém případě by se nadto v souladu s čl. 21 bodem 2 nařízení č. 44/2001 v zásadě neuplatnila doložka o určení příslušnosti obsažená ve smlouvě dotčené v původním řízení vylučující příslušnost německých soudů.

               36

               Na základě těchto úvah se Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jedná se v případě velvyslanectví státu, který nespadá do působnosti nařízení [č. 44/2001], nacházejícího se v některém z členských států o ‚pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu‘ ve smyslu čl. 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001?

                        2)

                        V případě, že Soudní dvůr odpoví na první otázku kladně: Může doložka o určení příslušnosti, která byla uzavřena před vznikem sporu, založit příslušnost soudu, který nespadá do působnosti nařízení č. 44/2001, pokud by tato doložka o určení příslušnosti vylučovala příslušnost založenou podle článků 18 a 19 nařízení č. 44/2001?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               37

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že velvyslanectví představuje „provozovnu“ ve smyslu tohoto ustanovení, a zda je tedy toto nařízení použitelné pro účely určení soudu příslušného k rozhodnutí o žalobě podané proti třetímu státu zaměstnancem velvyslanectví tohoto státu, nacházejícího se ve členském státě.

               38

               Úvodem je třeba uvést, že nařízení č. 44/2001, které stanoví pravidla pro určení příslušnosti soudů členských států, se vztahuje na všechny občanskoprávní a obchodní spory s výjimkou určitých oblastí výslovně uvedených tímto nařízením. Jak vyplývá z bodu 10 tohoto rozsudku, oddíl 5 kapitoly II tohoto nařízení, který je tvořen články 18 až 21, stanoví pravidla pro určení příslušnosti ve sporech, jejichž předmětem jsou individuální pracovní smlouvy.

               39

               Co se týče územní působnosti nařízení č. 44/2001, z bodu 2 jeho odůvodnění a z posudku 1/03 ze dne 7. února 2006 (Sb. rozh. s. I-1145, bod 143) vyplývá, že účelem tohoto nařízení je sjednotit pravidla členských států pro učení příslušnosti, a to jak ohledně sporů v rámci Unie, tak ohledně sporů obsahujících mezinárodní prvek, s cílem odstranit překážky fungování vnitřního trhu, které mohou vyplývat z rozdílnosti vnitrostátních právních předpisů existujících v této oblasti.

               40

               Nařízení č. 44/2001, a konkrétně jeho kapitola II, do níž patří článek 18, totiž obsahuje soubor pravidel, která tvoří ucelený systém a která se použijí nejen na vztahy mezi jednotlivými členskými státy, ale rovněž na vztahy mezi členským státem a třetím státem (viz výše uvedený posudek 1/03, bod 144).

               41

               Článek 18 odst. 2 uvedeného nařízení konkrétně stanoví, že uzavře-li zaměstnanec pracovní smlouvu se zaměstnavatelem, který má bydliště nebo sídlo mimo území Evropské unie, avšak má v některém členském státě pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu, je třeba pro účely určení příslušného soudu mít za to, že tento zaměstnavatel má bydliště nebo sídlo na území uvedeného státu.

               42

               V zájmu zajištění plné účinnosti tohoto nařízení, a zejména uvedeného článku 18 musí být v něm uvedené právní pojmy vykládány autonomním způsobem, který je tak společný všem státům (ohledně výkladu Bruselské úmluvy, v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 22. listopadu 1978, Somafer, 33/78, Recueil, s. 2183, bod 8).

               43

               Konkrétně, za účelem určení prvků, které charakterizují pojmy „pobočka“, „zastoupení“ nebo „jiná provozovna“ obsažené v čl. 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001, je třeba při neexistenci upřesnění v textu nařízení zohlednit účel tohoto ustanovení.

               44

               V případě sporů týkajících se pracovních smluv stanoví oddíl 5 kapitoly II nařízení č. 44/2001 řadu pravidel, která, jak vyplývá z bodu 13 odůvodnění tohoto nařízení, mají chránit slabší smluvní stranu pravidly pro určení příslušnosti, která jsou jejím zájmům příznivější (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. května 2008, Glaxosmithkline a Laboratoires Glaxosmithkline, C-462/06, Sb. rozh. s. I-3965, bod 17).

               45

               Tato pravidla zaměstnanci zejména umožňují žalovat svého zaměstnavatele u soudu, který považuje za nejbližší svým zájmům, jelikož mu přiznávají možnost obrátit se na soud státu, v němž má zaměstnavatel bydliště nebo sídlo, na soud státu, v němž zaměstnanec obvykle vykonává práci, anebo na soud státu, v němž se nachází provozovna zaměstnavatele. Ustanovení uvedeného oddílu rovněž omezují možnost volby soudu ze strany zaměstnavatele, který žaluje zaměstnance, jakož i možnost odchýlit se od pravidel pro určení příslušnosti stanovených tímto nařízením.

               46

               Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora týkající se pravidel pro určení příslušnosti ve věcech pracovních smluv, obsažených v Bruselské úmluvě (viz rozsudky ze dne 26. května 1982, Ivenel, 133/81, Recueil, s. 1891, bod 14; ze dne 13. července 1993, Mulox IBC, C-125/92, Recueil, s. I-4075, bod 18; ze dne 9. ledna 1997, Rutten, C-383/95, Recueil, s. I-57, bod 22, a ze dne 10. dubna 2003, Pugliese, C-437/00, Recueil, s. I-3573, bod 18), ustanovení oddílu 5 kapitoly II nařízení č. 44/2001 musí být vykládána s ohledem na snahu o zajištění odpovídající ochrany zaměstnance jakožto slabší smluvní strany.

               47

               Kromě toho v zájmu zajištění návaznosti mezi tímto nařízením a Bruselskou úmluvou musí být pojmy „pobočka“, „zastoupení“ nebo „jiná provozovna“ vykládány podle kritérií stanovených Soudním dvorem v judikatuře k čl. 5 odst. 5 této Bruselské úmluvy, který obsahuje tytéž pojmy a stanoví pravidla zvláštní příslušnosti ve sporech vyplývajících z provozování vedlejšího sídla podniku. Toto ustanovení bylo ostatně doslovně převzato do čl. 5 odst. 5 nařízení č. 44/2001.

               48

               Soudní dvůr při výkladu uvedených pojmů „pobočka“, „zastoupení“ nebo „jiná provozovna“ identifikoval dvě kritéria, která určují, zda žaloba týkající se provozování jednoho z těchto typů zařízení má spojitost s členským státem. Zaprvé, pojmy „pobočka“, „zastoupení“ nebo „jiná provozovna“ předpokládají existenci centra činnosti, které dlouhodobě vystupuje navenek jako prodloužení mateřského podniku. Toto centrum musí mít vedení a musí být materiálně vybaveno tak, že může vést jednání s třetími osobami, které se tak nemusejí obracet přímo na mateřský podnik (viz rozsudek ze dne 18. března 1981, Blanckaert & Willems PVBA, 139/80, Recueil, s. I-819, point 11). Zadruhé, spor se musí týkat buď úkonů souvisejících s provozováním těchto entit, nebo závazků, které na sebe vzaly jménem mateřského podniku, pokud mají být splněny ve státě, v němž se tyto entity nacházejí (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Somafer, bod 13).

               49

               Ve věci v původním řízení je třeba nejprve připomenout, že funkce velvyslanectví, jak vyplývá z článku 3 Vídeňské úmluvy o diplomatických stycích, spočívá hlavně v zastupování vysílajícího státu, v ochraně jeho zájmů, jakož i v podpoře vztahů s přijímajícím státem. Při výkonu těchto funkcí může velvyslanectví, jako kterákoliv jiná veřejnoprávní entita, jednat iure gestionis a nabývat práv a povinností občanskoprávní povahy v návaznosti zejména na uzavírání soukromoprávních smluv. Tak je tomu i v případě pracovních smluv uzavíraných s osobami, které nevykonávají činnost spadající do výkonu veřejné moci.

               50

               Co se týče prvního kritéria uvedeného v bodě 48 tohoto rozsudku, je třeba uvést, že velvyslanectví lze považovat za centrum činnosti, které dlouhodobě vystupuje směrem navenek a přispívá k identifikaci a zastoupení státu, jehož je prodloužením.

               51

               Pokud jde o druhé kritérium zmíněné v uvedeném bodu tohoto rozsudku, je zjevné, že předmět původního řízení, tedy spor v oblasti pracovněprávních vztahů, má dostatečnou souvislost s fungováním dotčeného velvyslanectví stran řízení jeho zaměstnanců.

               52

               V případě pracovních smluv uzavřených velvyslanectvím jménem státu tedy velvyslanectví představuje „provozovnu“ ve smyslu čl. 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001, pokud činnost zaměstnanců, s nimiž tyto smlouvy uzavřelo, souvisí s činnostmi iure gestionis vykonávanými velvyslanectvím v přijímajícím státě.

               53

               Před německými soudy i ve vyjádření předloženém v průběhu tohoto řízení o předběžné otázce Alžírská demokratická a lidová republika tvrdila, že uznání pravomoci soudu přijímajícího státu ve vztahu k velvyslanectví by znamenalo porušení pravidel mezinárodního obyčejového práva, kterým se řídí jurisdikční imunita, a že s ohledem na tato pravidla se nařízení č. 44/2001, a zejména jeho článek 18 na takový spor, o jaký jde v původním řízení, nepoužije.

               54

               V tomto ohledu je třeba uvést, že obecně uznávané zásady mezinárodního práva v oblasti jurisdikční imunity vylučují, aby v takovém sporu, o jaký jde v původním řízení, stát mohl být žalován u soudu jiného státu. Taková jurisdikční imunita států je zakotvena v mezinárodním právu a vychází ze zásady par in parem non habet imperium, jelikož stát nemůže být podřízen soudní pravomoci jiného státu.

               55

               Nicméně, jak uvedl generální advokát v bodech 17 až 23 svého stanoviska, za současného stavu mezinárodní praxe není tato imunita absolutní, ale je obvykle přiznávána, jestliže jsou předmětem sporu svrchované úkony vykonávané iure imperii. Naproti tomu ji lze vyloučit, jsou-li předmětem žaloby acta iure gestionis, které nespadají do výkonu veřejné moci.

               56

               S ohledem na obsah uvedené zásady mezinárodního obyčejového práva týkající se jurisdikční imunity států je tedy třeba mít za to, že tato zásada nebrání uplatnění nařízení č. 44/2001 v takovém sporu, jako je spor v původním řízení, v němž zaměstnanec požaduje vyplacení náhrady a zpochybňuje ukončení pracovní smlouvy, kterou uzavřel se státem, pokud soud, kterému byla věc předložena, konstatuje, že činnost vykonávaná tímto zaměstnancem nespadá do výkonu veřejné moci, nebo pokud nehrozí, že žaloba naruší bezpečnostní zájmy státu. Na základě tohoto konstatování může mít soud, kterému byl předložen takový spor, jako je spor v původním řízení, rovněž za to, že tento spor spadá do věcné působnosti nařízení č. 44/2001.

               57

               Z výše uvedeného vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že velvyslanectví třetího státu nacházející se na území členského státu představuje „provozovnu“ ve smyslu tohoto ustanovení ve sporu týkajícím se pracovní smlouvy uzavřené tímto velvyslanectvím jménem vysílajícího státu, pokud činnost vykonávaná zaměstnancem nespadá do výkonu veřejné moci. Přesnou povahu činnosti vykonávané zaměstnancem přísluší určit vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu ve věci.

         Ke druhé otázce

               58

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 21 odst. 2 nařízení č. 44/2001 má být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na dohodu o určení příslušnosti uzavřenou před vznikem sporu, pokud uvedená dohoda stanoví výlučnou příslušnost soudu, který nespadá do působnosti tohoto nařízení, a vylučuje příslušnost založenou zvláštními pravidly v článcích 18 a 19 tohoto nařízení.

               59

               Alžírská demokratická a lidová republika se domnívá, že uvedený článek nebrání tomu, aby smluvní strany doložkou obsaženou v pracovní smlouvě přiznaly soudu třetího státu příslušnost k rozhodování sporů týkajících se této smlouvy. V projednávané věci tato volba neznamená žádné znevýhodnění zaměstnance a je v souladu s vůlí smluvních stran, aby se smlouva řídila právem téhož státu.

               60

               Jak vyplývá z bodu 13 odůvodnění nařízení č. 44/2001, cílem zvláštních pravidel v oddíle 5 kapitoly II je zajistit zaměstnanci odpovídající ochranu. Podle judikatury Soudního dvora připomenuté v bodě 46 tohoto rozsudku je třeba při výkladu těchto pravidel uvedený cíl zohlednit.

               61

               Článek 21 nařízení č. 44/2001 omezuje možnost stran pracovní smlouvy uzavřít dohodu o určení příslušnosti. Taková dohoda tak musí být uzavřena po vzniku sporu nebo, je-li uzavřena dříve, musí zaměstnanci umožnit podat návrh na zahájení řízení u jiných soudů než těch, kterým uvedená pravidla přiznávají příslušnost.

               62

               Jak uvedl generální advokát v bodech 58 a 59 svého stanoviska, vzhledem k účelu článku 21 nařízení č. 44/2001 musí být posledně uvedená podmínka chápána v tom smyslu, že taková dohoda uzavřená před vznikem sporu musí přiznávat příslušnost k rozhodnutí o žalobě podané zaměstnancem i dalším soudům vedle soudů stanovených články 18 a 19 nařízení č. 44/2001. Důsledkem této dohody tedy není vyloučení příslušnosti posledně uvedených soudů, nýbrž rozšíření možnosti zaměstnance zvolit mezi několika příslušnými soudy.

               63

               Kromě toho ze znění uvedeného článku 21 nařízení č. 44/2001 vyplývá, že dohody o určení příslušnosti zaměstnanci „umožňují“ podat návrh na zahájení řízení u jiných soudů než těch, které jsou uvedeny v článcích 18 a 19. Z tohoto vyplývá, že toto ustanovení nemůže být vykládáno tak, že dohoda o určení příslušnosti se může uplatňovat výlučně, a zakázat tak zaměstnanci podat návrh na zahájení řízení k soudům, které jsou příslušné na základě uvedených článků 18 a 19.

               64

               Cíle chránit zaměstnance jako slabší smluvní stranu, připomenutého v bodech 44 a 46 tohoto rozsudku, by totiž nebylo dosaženo, pokud by soudy, které určují uvedené články 18 a 19 za účelem zajištění této ochrany, mohly být vyloučeny doložkou o určení příslušnosti sjednanou před vznikem sporu.

               65

               Ze znění ani z účelu článku 21 nařízení č. 44/2001 dále nevyplývá, že taková dohoda nemůže přiznat příslušnost soudům třetího státu pod podmínkou, že nevylučuje příslušnost přiznanou na základě článků nařízení.

               66

               Z výše uvedeného vyplývá, že na druhou otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 21 odst. 2 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na dohodu o určení příslušnosti uzavřenou před vznikem sporu v rozsahu, v němž tato dohoda dává zaměstnanci možnost podat návrh na zahájení řízení vedle soudů běžně příslušných na základě zvláštních pravidel v článcích 18 a 19 tohoto nařízení i k jiným soudům, případně včetně soudů nacházejících se mimo Unii.

         K nákladům řízení

               67

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 18 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že velvyslanectví třetího státu nacházející se na území členského státu představuje „provozovnu“ ve smyslu tohoto ustanovení ve sporu týkajícím se pracovní smlouvy uzavřené tímto velvyslanectvím jménem vysílajícího státu, pokud činnost vykonávaná zaměstnancem nespadá do výkonu veřejné moci. Přesnou povahu činnosti vykonávané zaměstnancem přísluší určit vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu ve věci.

                           2)

                           Článek 21 odst. 2 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na dohodu o určení příslušnosti uzavřenou před vznikem sporu v rozsahu, v němž tato dohoda dává zaměstnanci možnost podat návrh na zahájení řízení vedle soudů běžně příslušných na základě zvláštních pravidel v článcích 18 a 19 tohoto nařízení i k jiným soudům, případně včetně soudů nacházejících se mimo Unii.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 1. června 1961. # Gabriel Simon proti Soudnímu dvoru Evropských společenství. # Věc 15-60.