title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. září 2015.#Holterman Ferho Exploitatie BV a další v. F.L.F. Spies von Büllesheim.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden.#Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Článek 5 bod 1 – Příslušnost ve věcech smluvních závazků – Článek 5 bod 3 – Příslušnost ve věcech týkajících se protiprávního jednání – Články 18 až 21 – Individuální pracovní smlouvy – Smlouva ředitele společnosti – Vypovězení smlouvy – Důvody – Neuspokojivý výkon funkce a protiprávní jednání – Určovací žaloba a žaloba na náhradu škody – Pojem ‚individuální pracovní smlouva‘.#Věc C-47/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑47/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 24. ledna 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 30. ledna 2014, v řízení
            Holterman Ferho Exploitatie BV,
            Ferho Bewehrungsstahl GmbH,
            Ferho Vechta GmbH,
            Ferho Frankfurt GmbH
            proti
            Friedrich Leopold Freiherr Spies von Büllesheim,
            SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
            ve složení M. Ilešič, předseda senátu, A. Ó Caoimh, C. Toader (zpravodaj), E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund, soudci,
            generální advokát: P. Cruz Villalón,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. ledna 2015,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Holterman Ferho Exploitatie BV, Ferho Bewehrungsstahl GmbH, Ferho Vechta GmbH a Ferho Frankfurt GmbH P.A. Fruytierem, advocaat,
            – za F. L. F. Spies von Büllesheima E. Jacobsonem a B. Verkerkem, advocaten,
            – za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi A.-M. Rouchaud-Joët a M. Wilderspinem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. května 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 bodů 1 a 3, jakož i oddílu 5 kapitoly II (článků 18 až 21) nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společnostmi Holterman Ferho Exploitatie BV (dále jen „Holterman Ferho Exploitatie“), Ferho Bewehrungsstahl GmbH (dále jen „Ferho Bewehrungsstahl“), Ferho Vechta GmbH (dále jen „Ferho Vechta“), jakož i Ferho Frankfurt GmbH (dále jen „Ferho Frankfurt“) (dále jen společně „čtyři společnosti“), proti F. L. F. Spies von Büllesheimovi ve věci jeho odpovědnosti v postavení ředitele uvedených společností a žaloby směřující k tomu, aby mu bylo uloženo zaplacení náhrady škody.
            Právní rámec
            Unijní právo
            Bruselská úmluva
            3. Článek 5 úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti, uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění následných úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen „Bruselská úmluva“), zní takto:
            „Osoba, která má bydliště na území některého smluvního státu, může být v jiném smluvním státě žalována,
            1) pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn; pokud individuální pracovní smlouva nebo nároky z individuální pracovní smlouvy tvoří předmět řízení u soudu místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci; nevykonává-li zaměstnanec svou práci obvykle v jednom a témže státě, může tak zaměstnavatel být žalován také u soudu místa, ve kterém se nachází resp. nacházela provozovna, která pracovníka zaměstnala;
            […]“
            Nařízení č. 44/2001
            4. Bod 13 odůvodnění nařízení č. 44/2001 uvádí:
            „Pokud se týče pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna pravidly pro určení příslušnosti, která jsou jejím zájmům příznivější než obecná pravidla.“
            5. Článek 5 nařízení č. 44/2001 zní takto:
            „Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována:
            1. a)	pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;
             b) pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku:
            – v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno,
            – v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytovány,
            c) nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a);
            2. […]
            3. ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události.
            […]“.
            6. Článek 18, který je součástí oddílu 5, nadepsaného „Příslušnost pro individuální pracovní smlouvy“, kapitoly II nařízení č. 44/2001 v odstavci 1 stanoví:
            „Ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv se příslušnost určuje podle tohoto oddílu, aniž jsou dotčeny článek 4 a čl. 5 bod 5).“
            7. Článek 20 odst. 1 téhož nařízení stanoví:
            „Zaměstnavatel může žalovat pouze u soudů toho členského státu, na jehož území má zaměstnanec bydliště.“
            8. Článek 60 odst. 1 nařízení č. 44/2001 stanoví:
            „Pro účely tohoto nařízení se v případě společností nebo jiných právnických osob nebo sdružení fyzických nebo právnických osob ‚bydlištěm‘ rozumí místo, kde má tato osoba své
            a) sídlo nebo
            b) ústředí nebo
            c) hlavní provozovnu.“
            Nizozemské právo
            9. Občanský zákoník (Burgerlijk Wetboek, dále jen „BW“) obsahuje knihu 2 nadepsanou „Právnické osoby“, která v článku 2:9 stanoví:
            „1. Každý řídící pracovník má vůči právnické osobě povinnost vykonávat svou funkci řádně. Tato funkce obnáší plnění všech úkolů týkajících se řízení, které zákonem nebo stanovami společnosti nebyly svěřeny jinému řediteli či jiným řídícím pracovníkům.
            2. Každý řídící pracovník odpovídá za běžnou provozní činnost. Odpovídá především za nesprávné řízení, s výjimkou situací, kdy zejména s ohledem na funkce svěřené jiným vůči němu nelze mít žádných vážných výhrad a pokud se neprokáže nedbalost při přijímání opatření určených k předcházení důsledků nesprávného řízení.“
            10. Kniha 6 BW, nadepsaná „Obecný režim závazkového práva“, obsahuje hlavu 3 nazvanou „Delikt a kvazidelikt“, jejíž článek 6:162 stanoví:
            „1. Kdo se dopustí vůči jinému zaviněného protiprávního jednání, má povinnost nahradit škodu způsobenou poškozenému.
            2. Není-li prokázán opak, považují se za protiprávní zásahy do práv, jakož i jednání či opominutí, které jsou v rozporu se zákonnou povinností či nepsaným pravidlem, které stanoví, co je ve společnosti přípustné.
            3. Protiprávní jednání lze přičítat jeho pachateli, pokud bylo způsobeno v důsledku jeho nedbalosti nebo příčiny, za kterou odpovídá podle zákona či ustálených společenských zvyklostí.“
            11. V knize 7 BW, nadepsané „Zvláštní smlouvy“, hlava 10 nazvaná „Pracovní smlouva“ v článku 7:661 stanoví:
            „1. Zaměstnanec, který při plnění své pracovní smlouvy způsobí škodu zaměstnavateli nebo třetí osobě, které je zaměstnavatel povinen poskytnout náhradu škody, nenese vůči zaměstnavateli v tomto ohledu odpovědnost, pokud nebyla škoda způsobena úmyslným jednáním či vědomou nedbalostí zaměstnance. S ohledem zejména na povahu smlouvy lze z okolností konkrétního případu vyvodit odlišný závěr, než stanoví předchozí věta.
            2. Odchylka od odstavce 1 a od čl. 170 odst. 3 knihy 6 v neprospěch zaměstnance je možná pouze na základě písemné smlouvy a pouze pokud je zaměstnanec pro tento účel pojištěn.“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            12. Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce plyne, že Holterman Ferho Exploitatie je holdingovou společností se sídlem v Nizozemsku. Má tři německé dceřiné společnosti, a sice Ferho Bewehrungsstahl, Ferho Vechta a Ferho Frankfurt, všechny se sídlem v Německu.
            13. Rozhodnutím ze dne 25. dubna 2001 valná hromada společníků Holterman Ferho Exploitatie jmenovala F. L. F. Spies von Büllesheima, německého státního příslušníka, který má bydliště v Německu a byl rovněž jednatelem a prokuristou tří německých dceřiných společností, ředitelem této společnosti.
            14. Dne 7. května 2001 společnost Holterman Ferho Exploitatie a F. L. F. Spies von Büllesheim uzavřeli smlouvu, vypracovanou v německém jazyce, která potvrzuje jmenování posledně uvedeného do funkce ředitele („Geschäftsführer“) a popisuje jeho práva a povinnosti v tomto ohledu (dále jen „smlouva ze dne 7. května 2001“).
            15. Dne 20. července 2001 se F. L. F. Spies von Büllesheim stal jednatelem společnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            16. Jak vyplývá z důkazů předložených účastníky řízení na jednání, F. L. F. Spies von Büllesheim byl rovněž majitelem akcií společnosti Holterman Ferho Exploitatie, většinu akcií uvedené společnosti však vlastnil pan Holterman.
            17. Dne 31. prosince 2005 byla ukončena smlouva mezi F. L. F. Spies von Büllesheimem a společností Ferho Frankfurt a dne 31. prosince 2006 byly ukončeny smlouvy mezi F. L. F. Spies von Büllesheimem a společnostmi Holterman Ferho Exploitatie, Ferho Bewehrungsstahl a Ferho Vechta.
            18. Z důvodu údajných závažných pochybení při výkonu funkcí podaly čtyři společnosti proti F. L. F. Spies von Büllesheimovi určovací žalobu a žalobu na náhradu škody k Rechtbank Almelo (Nizozemsko).
            19. Uvedené společnosti tvrdí, že F. L. F. Spies von Büllesheim nevykonával řádně funkci jednatele, čímž byla založena jeho odpovědnost vůči nim na základě článku 2:9 BW. Rovněž tvrdily, že se dopustil úmyslného jednání či vědomé nedbalosti při plnění pracovní smlouvy ve smyslu článku 7:661 BW. Podpůrně čtyři společnosti tvrdily, že pochybení, kterých se dopustil F. L. F. Spies von Büllesheim při výkonu funkcí, představují protiprávní jednání ve smyslu článku 6:162 BW.
            20. F. L. F. Spies von Büllesheim tvrdí, že nizozemské soudy nejsou příslušné k rozhodování o tomto sporu.
            21. Rechtbank Almelo rozhodl, že není příslušný ani podle čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001, ani podle bodu 3 uvedeného článku.
            22. Gerechtshof te Arnhem potvrdil rozsudek Rechtbank Almelo.
            23. O návrhu společnosti Holterman Ferho Exploitatie založeném na nesprávném řízení společnosti ze strany F. L. F. Spies von Büllesheima, Gerechtshof te Arnhem rozhodl, že nařízení č. 44/2001 neurčuje žádný konkrétní příslušný soud, takže v zásadě platí pravidlo uvedené v čl. 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001. F. L. F. Spies von Büllesheim tudíž může být žalován pouze před německým soudem.
            24. O návrhu společnosti Holterman Ferho Exploitatie založeném na odpovědnosti F. L. F. Spies von Büllesheima za neuspokojivé plnění smlouvy ze dne 7. května 2001, má Gerechtshof te Arnhem za to, že uvedená smlouvy má být považována za „individuální pracovní smlouvu“ ve smyslu čl. 18 odst. 1 nařízení č. 44/2001. Podle čl. 20 odst. 1 uvedeného nařízení může zaměstnavatel žalovat pouze u soudů toho členského státu, na jehož území má zaměstnanec bydliště. Jelikož F. L. F. Spies von Büllesheim má bydliště v Německu, nelze uznat v žádném směru příslušnost nizozemských soudům k rozhodování o projednávaných žalobách.
            25. Podle Gerechtshof te Arnhem platí tento závěr i pro případ, že by žaloba Holterman Ferho Exploitatie spadala do oblasti deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti. Žaloba založená na deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti  související s žalobou ve věci „individuální pracovní smlouvy“ ve smyslu článku 18 nařízení č. 44/2001 nemůže vést k založení příslušnosti nizozemského soudu, jelikož kapitola II oddíl 5 uvedeného nařízení obsahuje zvláštní pravidlo týkající se příslušnosti, které se odchyluje od pravidel obsažených v čl. 5 bodech 1 a 3 uvedeného nařízení.
            26. Čtyři společnosti proti rozsudku Gerechtshof te Arnhem podaly kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu.
            27. V kasačním opravném prostředku vytýkají Gerechtshof te Arnhem, že se dopustil nesprávného právního posouzení nebo že rozsudek dostatečně neodůvodnil. Tyto výtky se týkají výkladu a uplatnění relevantních pravidel příslušnosti stanovených v nařízení č. 44/2001, tedy čl. 5 bodu 1 písm. a) ve spojení s čl. 5 bodem 3, čl. 18 odst. 1 a čl. 20 odst. 1 uvedeného nařízení. Ony čtyři společnosti vytýkaly Gerechtshof te Arnhem zejména závěr, že nizozemský soud není příslušný, jelikož jsou jejich žaloby založeny na tom, že F. L. F. Spies von Büllesheim nedodržel své povinnosti v rámci funkce ředitele společnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            28. Hoge Raad der Nederlanden uvádí, že v nizozemském právu se rozlišuje na jedné straně odpovědnost osoby v postavení jednatele společnosti na základě neplnění povinnosti řádně vykonávat úkoly, které jí přísluší podle práva obchodních korporací podle článku 2:9 BW, nebo na základě „protiprávního jednání“ ve smyslu článku 6:162 BW, a na druhé straně odpovědnost této osoby jako „placeného zaměstnance“ uvedené společnosti, nezávisle na jeho postavení jednatele, na základě „úmyslného jednání či nedbalosti při plnění pracovní smlouvy“ ve smyslu článku 7:661 BW.
            29. Otázka, zda nizozemské soudy jsou či nejsou příslušné k rozhodnutí ve věci, vyžaduje, podle názoru Hoge Raad der Nederlanden, prozkoumání vztahu mezi pravidly o příslušnosti stanovenými v kapitole II oddílu 5 (články 18 až 21) nařízení č. 44/2001 na jedné straně a pravidly o příslušnosti definovanými v čl. 5 bodu 1 písm. a) a čl. 5 bodu 3 uvedeného nařízení na druhé straně. Konkrétně vyvstává otázka, zda uvedený oddíl 5 brání uplatnění ustanovení uvedeného čl. 5 bodu 1 písm. a) a čl. 5 bodu 3 v takovém případě, jako je případ v projednávané věci, kdy je žalovaný žalován společností nejen jako její jednatel, kvůli tomu, že vykonával své funkce neuspokojivě či jednal protiprávně, ale rovněž – nezávisle na postavení jednatele – kvůli úmyslnému jednání či vědomé nedbalosti při plnění pracovní smlouvy uzavřené s uvedenou společností.
            30. Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Je třeba ustanovení kapitoly II oddílu 5 (články 18 až 21) nařízení (ES) č. 44/2001 vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby soud použil čl. 5 větu první a bod 1 písm. a) nebo čl. 5 větu první a bod 3 tohoto nařízení v takovém případě, jako je projednávaný případ, kdy společnost činí žalovaného, který je jejím jednatelem, odpovědným nejen v postavení jednatele z toho důvodu, že nevykonával řádně své úkoly nebo jednal protiprávně, nýbrž i nezávisle na tomto postavení z toho důvodu, že úmyslně nebo z vědomé nedbalosti neplnil úkoly vyplývající z pracovní smlouvy uzavřené mezi ním a společností?
            2) a)	Je v případě záporné odpovědi na první otázku třeba pojem ‚smlouva nebo nároky ze smlouvy‘ uvedený v čl. 5 bodě 1 písm. a) nařízení (ES) č. 44/2001 vykládat v tom smyslu, že zahrnuje i takový případ, jako je projednávaný případ, kdy společnost činí odpovědnou osobu v postavení jednatele této společnosti z důvodu porušení povinnosti řádně vykonávat povinnosti podle práva obchodních korporací?
             b) Je v případě kladné odpovědi na otázku 2 a) třeba pojem ‚místo, kde závazek, o nějž se jedná [a který je základem žaloby], byl nebo měl být splněn‘ uvedený v čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení (ES) č. 44/2001 vykládat v tom smyslu, že se jím rozumí místo, na němž jednatel plnil nebo měl plnit úkoly podle práva obchodních korporací, což bude zpravidla místo ústředí nebo hlavní provozovny dotčené společnosti ve smyslu čl. 60 odst. 1 písm. b) a c) tohoto nařízení?
            3) a) Je v případě záporné odpovědi na otázku 1 třeba pojem ‚ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání‘ použitý v čl. 5 bodu 3 nařízení (ES) č. 44/2001 vykládat v tom smyslu, že zahrnuje i takový případ, jako je projednávaný případ, kdy společnost činí osobu v postavení jednatele této společnosti odpovědnou z toho, že nevykonávala řádně úkoly podle práva obchodních korporací nebo že jednala protiprávně?
             b) Je v případě kladné odpovědi na otázku 3a) třeba pojem ‚místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události‘ uvedený v čl. 5 bodě 3 nařízení (ES) č. 44/2001 vykládat v tom smyslu, že se jím rozumí místo, na němž jednatel plnil nebo měl plnit úkoly podle práva obchodních korporací, což bude zpravidla místo ústředí nebo hlavní provozovny dotčené společnosti ve smyslu čl. 60 odst. 1 písm. b) a c) tohoto nařízení?“
            K předběžným otázkám
            31. Úvodem je třeba poznamenat, že předkládající soud, kterému byla v souladu s vnitrostátním právem předložena žaloba, v níž je tvrzena odpovědnost osoby jak v postavení ředitele, tak v postavení jednatele společnosti, jakož i odpovědnosti za deliktní jednání, se Soudního dvora táže na výklad ustanovení nařízení č. 44/2001 týkajících se soudní příslušnosti v oblasti individuálních pracovních smluv ve smyslu kapitoly II oddílu 5 (články 18 až 21) nařízení č. 44/2001, ve věcech týkajících se „nároků ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 uvedeného nařízení, a v oblasti týkající se „protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 uvedeného nařízení.
            32. V tomto ohledu pouhá okolnost, že žalobce v žalobě uvádí více důvodů odpovědnosti, nestačí ke konstatování, že taková žaloba může spadat pod každé z uváděných ustanovení. Tak tomu je pouze, pokud lze vytýkané jednání považovat za porušení smluvních povinností plynoucích z daných ustanovení, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu (obdobně viz rozsudek Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, bod 24).
            K první otázce
            33. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení kapitoly II oddílu 5 (články 18 až 21) nařízení č. 44/2001 musí být vykládána v tom smyslu, že v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy společnost žaluje osobu, která vykonávala funkce ředitele a jednatele uvedené společnosti, s cílem domoci se určení pochybení, kterých se dotčená osoba dopustila při výkonu funkcí, a náhrady škody, brání použití čl. 5 bodů 1 a 3 uvedeného nařízení.
            34. Na úvod je třeba poznamenat, že otázka uplatnění zvláštních pravidel určování soudní příslušnosti stanovených ve zmíněném oddílu nařízení č. 44/2001 by vyvstala pouze, pokud by mohl F. L. F. Spies von Büllesheim být považován za osobu vázanou ke společnosti, jejíž byl ředitelem a jednatelem, „individuální pracovní smlouvou“ ve smyslu čl. 18 odst. 1 uvedeného nařízení, a mohl by tak být kvalifikován jako „zaměstnanec“ ve smyslu téhož odstavce 2 článku.
            35. Zaprvé je třeba konstatovat, že nařízení č. 44/2001 nedefinuje pojem „individuální pracovní smlouva“ ani pojem „zaměstnanec“.
            36. Zadruhé otázka kvalifikace vazby mezi F. L. F. Spies von Büllesheimem a uvedenou společností nemůže být vyřešena na základě vnitrostátního práva (obdobně viz rozsudek Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, bod 26).
            37. V zájmu zajištění plné účinnosti tohoto nařízení, a zejména uvedeného článku 18 musí být v něm uvedené právní pojmy vykládány autonomním způsobem, který bude společný všem členským státům (rozsudek Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, bod 42
            38. Vzhledem k tomu, že nařízení č. 44/2001 nahradilo Bruselskou úmluvu, platí výklad ustanovení této úmluvy podaný Soudním dvorem rovněž pro ustanovení uvedeného nařízení, pokud lze ustanovení těchto nástrojů Společenství kvalifikovat jako rovnocenná (rozsudek Zuid-Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, bod 18).
            39. Pokud jde o čl. 5 bod 1 Bruselské úmluvy, tedy o ustanovení, které posloužilo jak základ pro přijetí článků 18 až 21 nařízení č. 44/2001, Soudní dvůr již rozhodl, že pracovní smlouvy mají jisté zvláštnosti v tom, že vytváří trvalý vztah, který zaměstnance zařazuje do rámce určité organizace provozu podniku či zaměstnavatele, a v tom, že jsou lokálně svázány s místem výkonu činností, které určuje použití kogentních právních ustanovení a kolektivních smluv (rozsudek Shenavai, 266/85, EU:C:1987:11, bod 16).
            40. Tento výklad je potvrzen bodem 41 zprávy o Úmluvě o soudní příslušnosti a o výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech podepsané v Luganu dne 16. září 1988 vypracovaná P. Jenardem a G. Möllerem (Úř. věst. 1990, C‑189, s. 57), podle kterého lze mít za to , že autonomní pojem „pracovní smlouva“ předpokládá vztah závislosti zaměstnance vůči zaměstnavateli.
            41. Mimoto pokud jde o pojem „zaměstnanec“ Soudní dvůr při výkladu článku 45 SFEU, jakož i několika zákonodárných unijních aktů, jako například směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (Úř. věst. L 348, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 110), že základní charakteristikou pracovního poměru je okolnost, že osoba vykonává po určitou dobu ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírá odměnu (viz v kontextu volného pohybu pracovníků rozsudek Lawrie-Blum, 66/85, EU:C:1986:284, body 16 a 17, jakož i v kontextu směrnice 92/85 rozsudek Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, bod 39).
            42. Uvedené aspekty je třeba zohlednit rovněž v souvislosti s pojmem „zaměstnanec“ ve smyslu článku 18 nařízení č. 44/2001.
            43. K otázce účelu kapitoly II oddílu 5 nařízení č. 44/2001 postačí připomenout, že jejím cílem je lepší ochrana slabší smluvní strany, mezi něž patří i strany pracovních smluv, odchýlením se od obecných pravidel příslušnosti, jak vyplývá z bodu 13 jeho odůvodnění.
            44. V tomto ohledu je třeba připomenout, že ustanovení uvedená v daném oddílu 5 mají nejen zvláštní, ale také taxativní charakter (rozsudek Glaxosmithkline a Laboratoires Glaxosmithkline, C‑462/06, EU:C:2008:299, bod 18).
            45. S ohledem na předchozí úvahy přísluší předkládajícímu soudu, aby na základě kritérií připomenutých v bodech 39 a 41 tohoto rozsudku ověřil, zda v projednávané věci F. L. F. Spies von Büllesheim, v postavení ředitele a jednatele společnosti Holterman Ferho Exploitatie, vykonával po určitou dobu ve prospěch uvedené společnosti a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobíral odměnu, a byl k ní trvale vázán vztahem, který jej začleňoval do rámce určité organizace provozu uvedené společnosti.
            46. Pokud jde konkrétně o vztah podřízenosti, existence takového vztahu musí být posouzena v rámci každého konkrétního případu v závislosti na všech znacích a okolnostech charakterizujících vztahy, které existují mezi stranami (rozsudek Balkaya, C‑229/14, EU:C:2015:455, bod 37).
            47. Je na předkládajícím soudu, aby zkoumal, do jaké míry mohl F. L. F. Spies von Büllesheim, jako akcionář společnosti Holterman Ferho Exploitatie, ovlivňovat správní orgán této společnosti, jejímž byl jednatelem. V tomto případě je třeba určit, kdo měl pravomoc dávat mu pokyny a kontrolovat jejich provádění. Pokud by se ukázalo, že vliv F. L. F. Spies von Büllesheima na uvedený orgán nebyl nezanedbatelný, bylo by třeba učinit závěr, že neexistoval vztah podřízenosti ve smyslu judikatury Soudního dvora k pojmu zaměstnanec.
            48. V případě, že by předkládající soud po přezkumu všech výše uvedených skutečností konstatoval, že F. L. F. Spies von Büllesheim, jako ředitel a jednatel, byl ke společnosti Holterman Ferho Exploitatie vázán „individuální pracovní smlouvou“ ve smyslu čl. 18 odst. 1 nařízení č. 44/2001, musel by použít pravidla příslušnosti stanovená v kapitole II oddílu 5 nařízení č. 44/2001.
            49. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět, že v takové situaci, jako je situace, o níž se jedná ve věci v původním řízení, kdy společnost žaluje osobu, která vykonávala funkce ředitele a jednatele uvedené společnosti, s cílem dosáhnout konstatování pochybení, kterých se dotčená osoba dopustila při výkonu funkcí, a získat náhradu škody, musí být ustanovení kapitoly II oddíl 5 (články 18 až 21) nařízení č. 44/2001 vykládány v tom smyslu, že brání použití čl. 5 bodů 1 a 3 uvedeného nařízení, za podmínky, že uvedená osoba, jako ředitel a jednatel, vykonávala po určitou dobu ve prospěch uvedené společnosti a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírala odměnu, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            Ke druhé otázce
            50. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 bod 1 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že žaloba společnosti proti jejímu bývalému řediteli z důvodu údajného neplnění povinností, které měl na základě práva obchodních korporací, spadá pod pojem „nároky ze smlouvy“. V případě kladné odpovědi se předkládající soud táže, zda místo, kde závazek, který je předmětem žaloby, byl nebo měl být splněn, odpovídá místu uvedenému v čl. 60 odst. 1 písm. b) a c) uvedeného nařízení.
            51. Tato otázka je relevantní pro řešení věci v původním řízení v případě, že předkládající soud po prostudování vodítek poskytnutých v odpovědi na první otázku konstatuje, že F. L. F. Spies von Büllesheim nevykonával funkce jako zaměstnanec společnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            52. Pro účely odpovědi na první část druhé otázky je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury pojem „nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001 předpokládá existenci svobodně přijatého závazku jedné strany vůči druhé straně (viz rozsudek Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, bod 46).
            53. Jak uvedl generální advokát v bodě 46 stanoviska, F. L. F. Spies von Büllesheim a společnost Holterman Ferho Exploitatie svobodně přijali vzájemné závazky; F. L. F. Spies von Büllesheim se zavázal, že bude společnost řídit a spravovat a společnost se zavázala poskytovat za tuto činnost odměnu, takže se lze domnívat, že jejich vzájemný vztah má smluvní povahu, a v důsledku toho, že žaloba společnosti proti jejímu bývalému jednateli z důvodu údajného neplnění povinnosti řádně vykonávat funkci, která je mu uložena právem obchodních korporací, spadá pod pojem „nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001.
            54. V této souvislosti se totiž zdá, že činnost jednatele vytváří úzké vazby stejného druhu, jako jsou vazby vznikající mezi smluvními stranami, a že je v důsledku toho legitimní mít za to, že žaloba společnosti proti jejímu bývalému jednateli z důvodu údajného neplnění povinnosti řádně vykonávat funkci, která je mu uložena právem obchodních korporací, spadá pod pojem „nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001 (obdobně viz rozsudek Peters Bauunternehmung, 34/82, EU:C:1983:87, bod 13).
            55. Pokud jde o pojem „místo“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001, kde závazek, který je předmětem žaloby, byl nebo měl být splněn, je třeba rozlišovat, zda uvedená žaloba spadá pod čl. 5 bod 1 písm. a), nebo pod čl. 5 bod 1 písm. b) druhou odrážku uvedeného nařízení.
            56. V tomto ohledu je třeba připomenout, že vzhledem k hierarchii, která byla v písm. c) tohoto ustanovení zavedena mezi písmeny a) a b), se pravidlo pro určení příslušnosti upravené v čl. 5 bodě 1 písm. a) nařízení může uplatnit pouze alternativně a v případě, že se neuplatní pravidla pro určení příslušnosti obsažená v čl. 5 bodu 1 písm. b) (rozsudek Corman-Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, bod 42).
            57. Z judikatury Soudního dvora plyne, že smlouva, jejímž hlavním charakteristickým závazkem je poskytování služeb, se kvalifikuje jako smlouva „o poskytování služeb“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky téhož nařízení (rozsudek Car Trim, C‑381/08, EU:C:2010:90, bod 32). Pojem „služby“ implikuje přinejmenším to, že strana, která je poskytuje, vykonává určitou činnost za úplatu (rozsudek Falco Privatstiftung a Rabitsch, C‑533/07, EU:C:2009:257, bod 29).
            58. V rámci práva obchodních korporací, pokud povinnost charakteristická pro právní vztah existující mezi jednatelem a řízenou společností předpokládá určitou činnost za odměnu, je třeba tuto činnost kvalifikovat jako „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001.
            59. S ohledem na uvedené úvahy je třeba určit místo, kde závazek, který je předmětem žaloby, byl nebo měl být splněn.
            60. Vzhledem ke znění čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001, podle které je určující místo na území členského státu, kde služby „podle smlouvy“ byly nebo měly být poskytovány, musí být místo hlavního poskytování služeb – pokud možno – vyvozeno z ustanovení samotné smlouvy (rozsudek Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, bod 38).
            61. Ve věci v původním řízení je nesporné, že smlouva ze dne 7. května 2001 neobsahovala žádné ustanovení, které by nutilo F. L. F. Spies von Büllesheima vykonávat činnost na určitém místě.
            62. Předkládajícímu soudu nicméně přísluší ověřit, zda nelze místo hlavního poskytování služeb ze strany F. L. F. Spies von Büllesheima odvodit ze stanov společnosti Holterman Ferho Exploitatie nebo z nějakého jiného dokumentu definujícího povinnosti jednatele vůči uvedené společnosti.
            63. Pokud ani stanovy společnosti Holterman Ferho Exploitatie ani žádný jiný dokument definující povinnosti jednatele vůči uvedené společnosti neumožňují určit hlavní místo poskytování služeb ze strany F. L. F. Spies von Büllesheima, je třeba zohlednit skutečnost, že uvedené služby byly poskytovány na účet uvedené společnosti.
            64. Jak uvedl generální advokát v bodě 57 stanoviska, při neexistenci odchylných ustanovení ve stanovách společnosti nebo v jiném dokumentu, předkládajícímu soudu přísluší určit místo, kde F. L. F. Spies von Büllesheim skutečně převážně vykonával činnost na základě smlouvy, za podmínky, že poskytování služeb na dotčeném místě nebylo v rozporu s vůlí smluvních stran, která vyplývá z toho, co mezi sebou sjednaly. Za tím účelem lze zohlednit zejména čas strávený na místě a význam tam vykonávané činnosti, přičemž vnitrostátní soud musí určit svoji příslušnost s ohledem na předložené důkazy.
            65. S ohledem na předešlé úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 5 bod 1 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že žaloba společnosti proti jejímu bývalému řediteli z důvodu údajného neplnění povinností, které mu ukládalo právo obchodních korporací, spadá pod pojem „nároky ze smlouvy“. V případě neexistence jakéhokoli odchylného ustanovení ve stanovách společnosti nebo jiném dokumentu, je věcí předkládajícího soudu, aby určil místo, kde jednatel skutečně převážně vykonával činnost na základě smlouvy, za podmínky, že poskytování služeb na uvedeném místě nebylo v rozporu s vůlí smluvních stran, která vyplývá z toho, co mezi sebou sjednaly.
            Ke třetí otázce
            66. Podstatou třetí otázky Hoge Raad der Nederlanden je, zda čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud použitelné vnitrostátní právo umožňuje souběžně podat žalobu na základě smluvního vztahu a na základě deliktní či kvazideliktní odpovědnosti, vztahuje se toto ustanovení na takový případ, jako je případ, o nějž se jedná ve věci v původním řízení, kdy společnost žaluje osobu v postavení jednatele uvedené společnosti, pouze z důvodu protiprávního jednání. V případě kladné odpovědi se předkládající soud táže, zda místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události, odpovídá místu uvedenému v čl. 60 odst. 1 písm. b) a c) uvedeného nařízení.
            67. Podobně jako druhá předběžná otázka je tato třetí otázka relevantní pro řešení věci v původním řízení v případě, že předkládající soud po prostudování vodítek poskytnutých v odpovědi na první položenou otázku konstatuje, že F. L. F. Spies von Büllesheim nevykonával funkce jako zaměstnanec společnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            68. Podle ustálené judikatury se čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 vztahuje na všechny žaloby, jejichž cílem je určit odpovědnost žalovaného a které nesouvisí s „nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 uvedeného nařízení (viz zejména rozsudek Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, bod 20 a citovaná judikatura).
            69. Jak plyne z odpovědi na druhou otázku, právní vztah existující mezi společností a jejím jednatelem musí být kvalifikován jako „nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001.
            70. V důsledku toho, pokud vnitrostátní právo umožňuje založit žalobu společnosti proti jejímu bývalému řediteli na údajném protiprávním jednání, může taková žaloba být věcí „deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu pravidla příslušnosti uvedeného čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001, pouze pokud není spojena s právním vztahem smluvní povahy mezi společností a jednatelem.
            71. Pokud – což přísluší ověřit předkládajícímu soudu – lze vytýkané jednání považovat za porušení smluvních povinností jednatele, je třeba učinit závěr, že soudem příslušným k rozhodnutí o předmětném jednání je soud určený podle čl. 5 bod 1 nařízení č. 44/2001. V opačném případě se použije pravidlo příslušnosti uvedené v čl. 5 bod 3 uvedeného nařízení (obdobně viz rozsudek Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, body 24 až 27).
            72. V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán autonomně a restriktivně (rozsudek CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 37 a citovaná judikatura). Stran místa „kde došlo nebo může dojít ke škodné události“ uvedeného v čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 je třeba připomenout, že slovní spojení „místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události“, se vztahuje k místu, kde došlo ke škodě, a zároveň k místu příčinné události, v níž má tato škoda původ, takže žalovaný může být podle volby žalobce žalován u soudu jednoho či druhého místa (rozsudek Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, bod 46).
            73. Podle ustálené judikatury se pravidlo příslušnosti stanovené v čl. 5 bodu 3 nařízení zakládá na existenci obzvláště úzkého spojení mezi sporem a soudy místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události, který odůvodňuje určení příslušnosti uvedených soudů z důvodů řádného výkonu spravedlnosti a užitečné organizace řízení (rozsudek CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 39 a citovaná judikatura).
            74. Ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti má totiž soud místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události, obvykle nejlepší předpoklady pro rozhodnutí, a to zejména z důvodů blízkosti sporu a snadnosti provádění důkazů (rozsudek CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 40).
            75. Identifikace některého z hraničních určovatelů uznaných judikaturou připomenutou v bodě 72 tohoto rozsudku musí tudíž umožnit založení příslušnosti soudu, který má objektivně nejlepší předpoklady pro posouzení, zda skutečnosti zakládající odpovědnost žalované osoby jsou splněny, z čehož vyplývá, že platně může rozhodnout pouze soud, v jehož obvodu se nachází relevantní spojení (rozsudek CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 41 a citovaná judikatura).
            76. Ohledně místa příčinné události je třeba zohlednit, jak uvedl generální advokát v bodě 65 stanoviska, že toto místo se může shodovat s místem, kde F. L. F. Spies von Büllesheim plnil úkoly jednatele společnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            77. Ohledně místa vzniku škody z judikatury Soudního dvora plyne, že místem vzniku škody je místo, kde se tvrzená škoda konkrétně projeví (v tomto smyslu rozsudek CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 52).
            78. V projednávané věci k určení místa, kde protiprávní jednání F. L. F. Spies von Büllesheima při výkonu funkce jednatele mohlo vést ke vzniku škody, musí předkládající soud na základě informací, kterými disponuje, zohlednit skutečnost, že pojem „místo, kde došlo ke škodě“ nelze vykládat natolik extenzivně, že by zahrnoval všechna místa, kde by se mohly projevit škodlivé následky skutku, který již ve skutečnosti způsobil škodu v jiném místě.
            79. S ohledem na předcházející úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že za takových okolností, jako jsou okolnosti, jež jsou dány v původním řízení, kdy společnost žaluje svého bývalého jednatele z důvodu údajného protiprávního jednání, musí být čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že tato žaloba spadá do oblasti deliktní odpovědnosti, jestliže vytýkané jednání nelze považovat za neplnění povinností jednatele plynoucích z práva obchodních korporací, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. Tomu také přísluší na základě skutkových okolností věci určit nejužší spojení mezi příčinnou událostí, která vedla ke vzniku škody, a místem vzniku škody.
            K nákladům řízení
            80. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
            1) Ustanovení kapitoly II oddílu 5 (články 18 až 21) nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládána tak, že v takové situaci, jako je situace, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, kdy společnost žaluje osobu, která vykonávala funkce ředitele a jednatele uvedené společnosti, s cílem dosáhnout konstatování pochybení, kterých se dotčená osoba dopustila při výkonu funkcí, a získat náhradu škody, brání použití čl. 5 bodů 1 a 3 uvedeného nařízení, za podmínky, že uvedená osoba jakožto ředitel a jednatel vykonávala po určitou dobu ve prospěch uvedené společnosti a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírala odměnu, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            2) Článek 5 bod 1 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že žaloba společnosti proti jejímu bývalému řediteli z důvodu údajného neplnění povinností, které mu ukládalo práva obchodních korporací, spadá pod pojem „nároky ze smlouvy“. V případě neexistence jakéhokoli odchylného ustanovení ve stanovách společnosti nebo jiném dokumentu, je věcí předkládajícího soudu, aby určil místo, kde jednatel skutečně převážně vykonával činnost na základě smlouvy, za podmínky, že poskytování služeb na uvedeném místě nebylo v rozporu s vůlí smluvních stran, která vyplývá z toho, co mezi sebou sjednaly.
            3) Za takových okolností, jako jsou okolnosti, jež jsou dány v původním řízení, kdy společnost žaluje svého bývalého jednatele z důvodu údajného protiprávního jednání, musí být čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že tato žaloba spadá do oblasti deliktní odpovědnosti, jestliže vytýkané jednání nelze považovat za neplnění povinností jednatele plynoucích z práva obchodních korporací, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. Tomu také přísluší na základě skutkových okolností věci určit nejužší spojení mezi příčinnou událostí, která vedla ke vzniku škody, a místem vzniku škody.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 1. března 2005. # Andreas Mausolf proti Evropský policejní úřad (Europol). # Věc T-258/03.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. června 2004.#Rudolf Kronhofer proti Marianne Maier a dalším.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko.#Bruselská úmluva - Čl. 5 bod 3 - Příslušnost ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání (deliktní a kvazideliktní odpovědnosti) - Místo, kde došlo ke škodné události - Majetková újma utrpěná v souvislosti s umísťováním kapitálu v jiném státě, který je smluvní stranou.#Věc C-168/02.

text:
      Věc C‑168/02
      Rudolf Kronhofer
      v.
      Marianne Maier a dalším
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof (Rakousko))
      „Bruselská úmluva – Článek 5 bod 3 – Příslušnost ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání (deliktní
         a kvazideliktní odpovědnosti) – Místo, kde došlo ke škodné události – Majetková újma utrpěná v souvislosti s umísťováním kapitálu v jiném státě, který je smluvní stranou”

      Shrnutí rozsudku
      Úmluva o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí – Zvláštní příslušnost – Příslušnost ve věcech „deliktní a kvazideliktní
            odpovědnosti“ – Místo, kde došlo ke škodné události – Pojem – Místo bydliště žalobce, který utrpěl majetkovou újmu v souvislosti
            s umísťováním kapitálu v jiném státě, který je smluvní stranou  – Vynětí
      (Úmluva ze dne 2. září 1968, čl. 5, bod 3)
      Článek 5 bod 3 úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v  občanských a obchodních věcech, ve
         znění úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního
         Irska, úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky, úmluvy ze dne 26. května 1989 o přistoupení Španělského
         království a Portugalské republiky a úmluvy ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a
         Švédského království, musí být vykládán tak, že pojem „místo, kde došlo ke škodné události“ nezahrnuje místo bydliště žalobce,
         kde se nachází „centrum jeho majetkových zájmů“ jen ze samotného důvodu, že zde utrpěl peněžní újmu vyplývající ze ztráty
         částí jeho majetku, ke které došlo a kterou utrpěl v jiném státě, který je smluvní stranou.

      Pojem „místo, kde došlo ke škodné události“ totiž nelze vykládat rozšiřujícím způsobem tak, že by zahrnoval každé místo, kde
         mohou být pociťovány škodlivé následky skutečnosti, která způsobila škodu, ke které ve skutečnosti došlo v jiném místě. Jednak
         by tento výklad činil určení příslušného soudu závislým na nejistých okolnostech, a byl by tudíž v rozporu s posílením právní
         ochrany osob usazených ve Společenství, což je jedním z cílů úmluvy, neboť žalobci má být umožněno snadno určit soud, ke kterému
         může podat návrh, a žalovanému rozumně předvídat, u kterého soudu může být žalován. Jednak by tento výklad nejčastěji vedl
         k uznání příslušnosti soudů bydliště žalobce, které úmluva, vyjma případů, které výslovně stanoví, není nakloněna.

      (viz body 19–21 a výrok)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)10. června 2004(1)

               Bruselská úmluva  –  Čl. 5 bod 3  –  Příslušnost ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání (deliktní
                  a kvazideliktní odpovědnosti)  –  Místo, kde došlo ke škodné události  –  Majetková újma utrpěná v souvislosti s umísťováním kapitálu v jiném státě, který je smluvní stranou

             Ve věci C-168/02,
             jejímž předmětem je žádost Oberster Gerichtshof (Rakousko) zaslaná Soudnímu dvoru na základě protokolu ze dne 3. června 1971
            o výkladu úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech Soudním dvorem
            a směřující k získání, ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

            Rudolfem Kronhoferem

            a

            Marianne Maier,Christianem Möllerem,Wirichem Hofiusem,Zeki Karanem,

             rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu čl. 5 bodu 3 uvedené úmluvy ze dne 27. září 1968 (Úř. věst. 1972 L 299,
            s. 32), ve znění úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie
            a Severního Irska (Úř. věst. L 304, s. 1 a - pozměněný text - s. 77), úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky
            (Úř. věst. L 388, s. 1), úmluvy ze dne 26. května 1989 o přistoupení Španělského království a Portugalské republiky (Úř. věst.
            L 285, s. 1) a úmluvy ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království
            (Úř. věst. 1997 C 15, s. 1),

            SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),,

             ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.-P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), R. Schintgen a N. Colneric,
            soudci,

             generální advokát: P. Léger,vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, zástupce vedoucího soudní kanceláře,

            s ohledem na vyjádření předložená:

               –
                za R. Kronhofera M. Brandauerem, Rechtsanwalt,

               –
                za M. Maier M. Scherbantie, Rechtsanwältin,

               –
                za Z. Karana   C. Enderem, Rechtsanwalt,

               –
                za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,

               –
                 za německou vládu R. Wagnerem, jako zmocněncem,

               –
                za vládu Spojeného království K. Manjim, jako zmocněncem, ve spolupráci s T. Wardem, barrister,

               –
                za Komisi Evropských společenství A.-M. Rouchaud a W. Bogensbergerem, jako zmocněnci,

            po vyslechnutí ústních vyjádření R. Kronhofera, zastoupeného M. Brandauerem a R. Bickelem, Rechtsanwälte, Z. Karana, zastoupeného
               C. Enderem, a Komise, zastoupené A.-M. Rouchaud a W. Bogensbergerem,  na jednání konaném dne 20. listopadu 2003,

            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. ledna 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

          Usnesením ze dne 9. dubna 2002, došlým Soudnímu dvoru dne 6. května 2002, podal Oberster Gerichtshof podle protokolu ze dne
         3. června 1971 o výkladu úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v  občanských a obchodních
         věcech Soudním dvorem předběžnou otázku o výkladu čl. 5 bodu 3 této úmluvy (Úř. věst. 1972 L 299, s. 32) ve znění úmluvy ze
         dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska (Úř. věst.
         L 304, s. 1 a – pozměněný text – s. 77), úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky (Úř. věst. L 388, s. 1),
         úmluvy ze dne 26. května 1989 o přistoupení Španělského království a Portugalské republiky (Úř. věst. L 285, s. 1) a úmluvy
         ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království (Úř. věst. 1997 C 15,
         s. 1, dále jen „úmluva“).

         2

          Tato otázka byla vznesena v rámci sporu mezi R. Kronhoferem s bydlištěm v Rakousku a M. Maier, C. Möllerem, W. Hofiusem a
         Z. Karanem (dále jen „žalovaní v původním řízení“) s bydlišti v Německu a směřuje k tomu, aby R. Kronhofer získal náhradu
         škody za majetkové ztráty, o kterých tvrdí, že je utrpěl v důsledku protiprávního jednání žalovaných v původním řízení jakožto
         správců aktiv nebo investičních poradců společnosti Protectas Vermögensverwaltungs GmbH (dále jen „Protectas“), jejíž sídlo
         se také nachází v Německu.

               Právní rámec

         3

         Článek 2 první pododstavec úmluvy stanoví:
         „Nestanoví-li tato úmluva jinak, jsou osoby, které mají bydliště na území některého státu, který je smluvní stranou, bez ohledu
         na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto státu.“ (neoficiální překlad)

         4

          Podle čl. 5 bodu 3 úmluvy:
         „Žalovaný, který má bydliště na území některého státu, který je smluvní stranou, může být v jiném státě, který je smluvní
         stranou, žalován:
         […]

         3)
            ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání (deliktní nebo
               kvazideliktní odpovědnosti), u soudu místa, kde došlo ke škodné události“. (neoficiální překlad)

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

         5

          Rudolf Kronhofer žaloval žalované v původním řízení u Landesgericht Feldkirch (Rakousko) v rámci žaloby na náhradu škody za
         majetkové ztráty, o kterých tvrdí, že je utrpěl v důsledku jejich protiprávního jednání.

         6

         Žalovaní v původním řízení mu telefonicky navrhli uzavření smlouvy o nákupních opcích na akcie, aniž by ho upozornili na nebezpečí
         takové operace. Na základě toho R. Kronhofer převedl v listopadu a prosinci roku 1997 celkovou částku 82 500 USD na investiční
         účet u Protectas v Německu, který byl následně využit pro získání vysoce spekulativních nákupních opcí na Londýnské burze.
         Na základě dotčené operace došlo ke ztrátě části převedené částky. Rudolf Kronhofer získal pouze částečnou náhradu kapitálu,
         který investoval.

         7

          Příslušnost Landesgericht Feldkirch jakožto soudu místa, kde vznikla škoda, v tomto případě bydliště R. Kronhofera, měla vyplývat
         z čl. 5 bodu 3 úmluvy.

         8

          Vzhledem k tomu, že tato žaloba byla zamítnuta, R. Kronhofer proti tomuto rozhodnutí podal odvolání u Oberlandesgericht Innsbruck
         (Rakousko), který prohlásil, že je nepříslušný z důvodu, že soud místa bydliště není „soudem, kde došlo ke škodné události“,
         protože ani místo skutečnosti, která způsobila škodu, ani místo, kde škoda vznikla, se nenacházejí v Rakousku.

         9

          Oberster Gerichtshof, jemuž byl předložen návrh na „Revision“, se domnívá, že Soudní dvůr ještě nerozhodl otázku, zda pojem
         „místo, kde došlo ke škodné události“ musí být vykládán natolik široce, že v případě čistě majetkové újmy, která postihla
         část majetku poškozeného, který byl umístěn v jiném státě, který je smluvní stranou, zahrnuje rovněž místo jeho bydliště,
         a tedy místo centra jeho majetkových zájmů.

         10

          Vzhledem k tomu, že Oberster Gerichtshof měl za to, že řešení sporu vyžaduje výklad úmluvy, rozhodl přerušit řízení a položit
         Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
         „Musí být pojem ,místo, kde došlo ke škodné události’ obsažený v čl. 5 bodě 3 úmluvy […] vykládán v tom smyslu, že v případě
         čistě majetkové újmy, která vyplývá z umísťování částí majetku osoby, která utrpěla újmu, zahrnuje také místo, kde se nachází
         bydliště této osoby, jestliže umístění bylo provedeno v jiném členském státě Společenství?“

         K předběžné otázce

         11

          Svojí otázkou se postupující soud v podstatě ptá, zda čl. 5 bod 3 úmluvy musí být vykládán tak, že pod pojem „místo, kde došlo
         ke škodné události“ lze zahrnout místo bydliště žalobce, kde je „centrum jeho majetkových zájmů“, jen ze samotného důvodu,
         že zde utrpěl peněžní újmu vyplývající ze ztráty částí jeho majetku, ke které došlo a kterou utrpěl v jiném státě, který je
         smluvní stranou.

         12

         Úvodem je vhodné připomenout, že systém určení obecné příslušnosti stanovený v kapitole II úmluvy je založen na obecném pravidle,
         vyjádřeném v jejím čl. 2 prvním pododstavci, podle kterého osoby s bydlištěm na území státu, který je smluvní stranou, jsou
         žalovány u soudů tohoto státu bez ohledu na státní příslušnost účastníků řízení.

         13

          Pouze jako výjimku z této základní zásady o příslušnosti soudů bydliště žalovaného předvídá kapitola II oddíl 2 úmluvy některá
         ustanovení o určení zvláštní příslušnosti, mezi něž patří čl. 5 bod 3 úmluvy.

         14

          Tato pravidla o zvláštní příslušnosti jsou vykládána úzce a nedovolují výklad, který přesahuje případy výslovně úmluvou předvídané
         (viz rozsudek ze dne 27. září 1988, Kalfelis, 189/87, Recueil, s. 5565, bod 19, a ze dne 15. ledna 2004, Blijdenstein, C-433/01,
         dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 25).

         15

          Podle ustálené judikatury je pravidlo vyjádřené v čl. 5 bodu 3 úmluvy založeno na existenci zvláště úzkého vztahu mezi sporem
         a jinými soudy než soudy bydliště žalovaného, který odůvodňuje určení příslušnosti soudů z důvodů řádného výkonu spravedlnosti
         a užitečné organizace řízení (viz mezi jiným rozsudky ze dne 30. listopadu 1976, Bier, nazývaný „Alsaské draselné doly“, 21/76,
         Recueil, s. 1735, bod 11, a ze dne 1. října 2002, Henkel, C-167/00, Recueil, s. I-8111, bod 46).

         16

          Soudní dvůr rovněž rozhodl, že v případě, kdy místo, kde došlo ke skutečnosti, která může vyvolat deliktní nebo kvazideliktní
         odpovědnost, a místo, kde tato skutečnost vyvolala škodu, nejsou totožná, pojem „místo, kde došlo ke škodné události“, který
         je obsažen v čl. 5 odst. 3 úmluvy, musí být chápán tak, že zároveň zahrnuje místo, kde vznikla škoda, a místo příčinné skutečnosti,
         v níž má tato škoda původ, takže žalovaný může být dle volby žalobce žalován u soudu jednoho nebo druhého místa (viz zejména
         rozsudek Alsaské draselné doly, výše uvedený, body 24 a 25, a ze dne 5. února 2004, DFDS Torline, C-18/02, dosud nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 40).

         17

          Z postupujícího usnesení vyplývá, že se Oberster Gerichtshof domnívá, že ve věci v původním řízení místo, kde vznikla škoda,
         jakož i místo příčinné skutečnosti se nacházejí v Německu. Zvláštnost tohoto případu má spočívat ve skutečnosti, že peněžní
         újma údajně žalobcem utrpěná v jiném státě, který je smluvní stranou, měla zároveň dopad na celý jeho majetek.

         18

          Jak ovšem správně zdůraznil generální advokát v bodu 46 svého stanoviska, v takovém případě nic neodůvodňuje určení příslušnosti
         soudů jiného státu, který je smluvní stranou, než toho, na jehož území došlo ke skutečnosti, která způsobila škodu, a kde
         se projevila škoda, tj. všechny prvky zakládající odpovědnost. Takové určení příslušnosti neodpovídá z hlediska důkazu nebo
         organizace řízení žádné objektivní potřebě.

         19

          Jak Soudní dvůr rozhodl, pojem „místo, kde došlo ke škodné události“ nelze vykládat rozšiřujícím způsobem tak, že by zahrnoval
         každé místo, kde mohou být pociťovány škodlivé následky skutečnosti, která způsobila škodu, ke které ve skutečnosti došlo
         v jiném místě (viz rozsudek ze dne 19. září 1995, Marinari, C-364/93, Recueil, s. I-2719, bod 14).

         20

          V takové situaci jako v původním řízení by tento výklad činil určení příslušného soudu závislým na nejistých okolnostech,
         jako jsou místo, kde se nachází „centrum majetkových zájmů“ poškozeného, a byl by tudíž v rozporu s posílením právní ochrany
         osob usazených ve Společenství, což je jedním z cílů úmluvy, neboť žalobci má být umožněno snadno určit soud, ke kterému může
         podat návrh, a žalovanému rozumně předvídat, u kterého soudu může být žalován (viz rozsudek ze dne 19. února 2002, Besix,
         C-256/00, Recueil, s. I-1699, body 25 a 26, a rozsudek DFDS Torline, výše uvedený, bod 36). Nadto by tento výklad nejčastěji
         vedl k uznání příslušnosti soudů bydliště žalobce, příslušnost, které, jak to Soudní dvůr konstatoval v bodu 14 tohoto rozsudku,
         úmluva, vyjma případů, které výslovně stanoví, není nakloněna.

         21

          Vzhledem k předchozím úvahám je namístě odpovědět na položenou otázku tak, že čl. 5 bod 3 úmluvy musí být vykládán tak, že
         pojem „místo, kde došlo ke škodné události“ nezahrnuje místo bydliště žalobce, kde se nachází „centrum jeho majetkových zájmů“
         jen ze samotného důvodu, že zde utrpěl peněžní újmu vyplývající ze ztráty částí jeho majetku, ke které došlo a kterou utrpěl
         v jiném státě, který je smluvní stranou.

         K nákladům řízení
         22

          Výdaje vzniklé vládě rakouské, německé a Spojeného království, jakož i Komisi, které předložily svá vyjádření Soudnímu dvoru,
         se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve sporu
         probíhajícím před vnitrostátním soudem, k rozhodnutí o nákladech řízení je příslušný uvedený soud.

         Z těchto důvodů

            SOUDNÍ DVŮR  (druhý senát)

          o otázce, která mu byla předložena Oberster Gerichtshof usnesením ze dne 9. dubna 2002, rozhodl takto:
         Článek 5 bod 3 úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v  občanských a obchodních věcech, ve
               znění úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního
               Irska, úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky, úmluvy ze dne 26. května 1989 o přistoupení Španělského
               království a Portugalské republiky a úmluvy ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a
               Švédského království, musí být vykládán tak, že pojem „místo, kde došlo ke škodné události“ nezahrnuje místo bydliště žalobce,
               kde se nachází „centrum jeho majetkových zájmů“ jen ze samotného důvodu, že zde utrpěl peněžní újmu vyplývající ze ztráty
               částí jeho majetku, ke které došlo a kterou utrpěl v jiném státě, který je smluvní stranou.
                  Timmermans

                  Puissochet

                  Cunha Rodrigues

                  Schintgen

                  Colneric

          Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 10. června 2004.

                  Vedoucí soudní kanceláře

                  Předseda druhého senátu

                  R. Grass

                  C. W. A. Timmermans

          1 –

            Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. dubna 2013.#Blanka Soukupová v. Ministerstvo zemědělství.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Nejvyšším správním soudem.#Zemědělství – EZOZF – Nařízení (ES) č. 1257/1999 – Podpora pro rozvoj venkova – Podpora z titulu předčasného odchodu do důchodu – Převodce starší 55 let, který ale v okamžiku převodu nedosáhl obvyklého věku pro odchod do důchodu – Pojem ‚obvyklý věk pro odchod do důchodu‘ – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví různý věk pro odchod do důchodu v závislosti na pohlaví a v případě žen též v závislosti na počtu vychovaných dětí – Obecné zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace.#Věc C‑401/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      11. dubna 2013 (
            *1
         )
      „Zemědělství — EZOZF — Nařízení (ES) č. 1257/1999 — Podpora pro rozvoj venkova — Podpora z titulu předčasného odchodu do důchodu — Převodce starší 55 let, který ale v okamžiku převodu nedosáhl obvyklého věku pro odchod do důchodu — Pojem ‚obvyklý věk pro odchod do důchodu‘ — Vnitrostátní právní úprava, která stanoví různý věk pro odchod do důchodu v závislosti na pohlaví a v případě žen též v závislosti na počtu vychovaných dětí — Obecné zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace“
      Ve věci C-401/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Nejvyššího správního soudu (Česká republika) ze dne 12. dubna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 28. července 2011, v řízení

         Blanka Soukupová

      proti

         Ministerstvu zemědělství,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, vykonávající funkci předsedkyně třetího senátu, K. Lenaerts, G. Arestis (zpravodaj), J. Malenovský a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. června 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za B. Soukupovou J. Tomáškem, advokátem,

               —

               za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi M. van Beekem a G. von Rintelenem, jakož i Z. Malůškovou, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 23. října 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 11 nařízení Rady (ES) č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení (Úř. věst. L 160, s. 80; Zvl. vyd. 03/25, s. 391) a zásad rovného zacházení a zákazu diskriminace, které jsou obecnými zásadami unijního práva.

               2

               Tato žádost byla podána ve sporu mezi B. Soukupovou, zemědělskou podnikatelkou, a Ministerstvem zemědělství ohledně zamítnutí její žádosti o zařazení do programu podpory předčasného ukončení provozování zemědělské činnosti zemědělského podnikatele.

         Právní rámec

         Unijní právní úprava

               3

               Článek 3 odst. 1 směrnice Rady 79/7/EHS ze dne 19. prosince 1978 o postupném zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti sociálního zabezpečení (Úř. věst. 1979, L 6, s. 24; Zvl. vyd. 05/01, s. 215) stanoví:
               „Tato směrnice se vztahuje na:

                        a)

                        právní úpravu zajišťující ochranu pro případ:

                  […]

                        —

                        stáří,

                  […]

                        b)

                        opatření o sociální pomoci, pokud jsou určena k doplnění nebo nahrazení úpravy uvedené v písmenu a).“

               4

               Článek 7 uvedené směrnice zní:
               „1.   Tato směrnice se nedotýká práva členských států vyloučit z její oblasti působnosti:

                        a)

                        stanovení důchodového věku pro účely poskytování starobních důchodů a důsledků, které z toho mohou vyplývat pro jiné dávky;

                        b)

                        výhody poskytované v oblasti důchodového pojištění osobám, které vychovaly děti; nabytí nároku na dávky po obdobích přerušení zaměstnání v důsledku vychovávání dětí;

                  […]
               2.   Členské státy pravidelně zkoumají oblasti vyloučené podle odstavce 1, aby si ověřily s ohledem na sociální vývoj v dané oblasti, zda je i nadále důvod pro zachování dotyčných výjimek.“

               5

               Ve 23. bodě odůvodnění nařízení č. 1257/1999 se uvádí, že z důvodu zlepšení životaschopnosti zemědělských podniků by měl být podporován předčasný odchod do důchodu v zemědělství.

               6

               Podle 40. bodu odůvodnění tohoto nařízení by měla být mimo jiné podporována opatření k odstranění nerovností a k podpoře rovných příležitostí pro ženy a muže.

               7

               Článek 2 jedenáctá odrážka uvedeného nařízení stanoví, že se podpora rozvoje venkova týkající se zemědělské činnosti a její přeměny může týkat odstraňování nerovností a podpory rovných příležitostí pro muže a ženy, zejména podporou projektů zahajovaných a prováděných ženami.

               8

               Článek 10 odst. 1 nařízení č. 1257/1999, který je zařazen do kapitoly IV, nadepsané „Předčasný odchod do důchodu“, zní:
               „Podpora předčasného odchodu do důchodu ze zemědělství přispívá k následujícím cílům:

                        —

                        poskytnutí příjmu starším zemědělcům, kteří se rozhodnou, že ukončí zemědělskou činnost,

                        —

                        podpora nahrazování těchto starších zemědělců zemědělci schopnými případně posílit hospodářskou životaschopnost zbývajících zemědělských podniků,

                        —

                        převedení zemědělské půdy na nezemědělské využití, pokud nelze provádět zemědělskou činnost uspokojivým způsobem za podmínek hospodářské životaschopnosti.“

               9

               Článek 11 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
               „Převodce zemědělského podniku musí:

                        —

                        s konečnou platností ukončit veškerou obchodní zemědělskou činnost; může však pokračovat v neobchodním zemědělství a nadále využívat budovy,

                        —

                        být starší 55 let, ale nedosáhnout obvyklého věku pro odchod do důchodu v okamžiku převodu, a

                        —

                        před převodem vykonávat po dobu deseti let zemědělskou činnost.“

               10

               Článek 12 odst. 2 téhož nařízení stanoví:
               „Vyplácení podpory při předčasném odchodu do důchodu nesmí překročit celkovou dobu 15 let u převodce a 10 let u zemědělského pracovníka. Vyplácení nepokračuje po dosažení věku 75 let převodce a obvyklého věku pro odchod do důchodu zemědělského pracovníka.
               Pokud je převodci vyplácen členským státem starobní důchod, poskytuje se podpora při předčasném odchodu do důchodu ve formě příplatku, který zohlední výši starobního důchodu.“

         Česká právní úprava

               11

               V návaznosti na nařízení č. 1257/1999 vydala Česká republika dne 26. ledna 2005 nařízení vlády č. 69/2005 Sb., o stanovení podmínek pro poskytování dotace v souvislosti s předčasným ukončením provozování zemědělské činnosti zemědělského podnikatele. Předmětem nařízení vlády je ve smyslu § 1 úprava poskytování dotací v rámci programu podpory předčasného ukončení zemědělské činnosti zemědělského podnikatele.

               12

               Podle § 3 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení vlády je zařazení do tohoto programu podmíněno tím, že žadatel ke dni podání žádosti o zařazení dosáhl věku alespoň 55 let a v den podání žádosti o zařazení nedosáhl věku potřebného pro nárok na starobní důchod.

               13

               Ustanovení § 32 odst. 1 a 2 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, ve znění použitelném na spor v původním řízení, na kteréžto ustanovení je odkazováno v uvedeném § 3 odst. 1 písm. b), znělo:
               „(1)   Důchodový věk činí

                        a)

                        u mužů 60 let,

                        b)

                        u žen

                                 1.

                                 53 let, pokud vychovaly alespoň pět dětí,

                                 2.

                                 54 let, pokud vychovaly tři nebo čtyři děti,

                                 3.

                                 55 let, pokud vychovaly dvě děti,

                                 4.

                                 56 let, pokud vychovaly jedno dítě, nebo

                                 5.

                                 57 let, pokud pojištěnci dosáhli tohoto věku do 31. prosince 1995.

                  (2)   U pojištěnců, kteří dosáhnou věkových hranic uvedených v odstavci 1 v období od 1. ledna 1996 do 31. prosince 2012, se důchodový věk stanoví tak, že ke kalendářnímu měsíci, ve kterém pojištěnec dosáhl této hranice, se přičítají u mužů dva kalendářní měsíce a u žen čtyři kalendářní měsíce za každý i započatý kalendářní rok z doby po 31. prosinci 1995 do dne dosažení věkových hranic uvedených v odstavci 1, a za důchodový věk se považuje věk dosažený v takto určeném kalendářním měsíci v den, který se číslem shoduje se dnem narození pojištěnce; neobsahuje-li takto určený měsíc takový den, považuje se za důchodový věk ten věk, který je dosažen v posledním dni takto určeného kalendářního měsíce.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               14

               B. Soukupová je zemědělskou podnikatelkou, narodila se 24. ledna 1947 a vychovala dvě děti. Dne 24. května 2004 dosáhla věku, kdy jí v souladu s § 32 odst. 1 a 2 zákona č. 155/1995 Sb. vznikl nárok na starobní důchod.

               15

               Dne 3. října 2006 podala B. Soukupová Státnímu zemědělskému intervenčnímu fondu žádost o zařazení do programu podpory předčasného ukončení provozování zemědělské činnosti zemědělského podnikatele.

               16

               Rozhodnutím ze dne 20. prosince 2006 byla tato žádost v souladu s § 3 odst. 1 písm. b) nařízení vlády č. 69/2005 Sb. zamítnuta, protože ke dni podání žádosti dosáhla B. Soukupová věku potřebného pro nárok na starobní důchod.

               17

               B. Soukupová podala proti tomuto rozhodnutí odvolání k Ministerstvu zemědělství, které je však rozhodnutím ze dne 12. dubna 2007 zamítlo.

               18

               B. Soukupová napadla posledně uvedené rozhodnutí žalobou u Městského soudu v Praze. V žalobě tvrdila, že § 3 odst. 1 písm. b) nařízení vlády č. 69/2005 Sb. je v rozporu s čl. 11 odst. 1 druhou odrážkou nařízení č. 1257/1999, neboť toto nařízení hovoří o „normálním důchodovém věku“, zatímco nařízení vlády hovoří o „věku potřebném pro nárok na starobní důchod“. S poukazem na to, že podmínka stanovená v tomto § 3 je diskriminační, protože věk potřebný pro nárok na starobní důchod ve smyslu uvedeného § 3 je stanoven různě pro muže a ženy a v případě žen se navíc liší podle počtu vychovaných dětí, se B. Soukupová domáhala výkladu pojmu „normální důchodový věk“ podle uvedeného nařízení, který by nevedl k diskriminaci jednotlivých žadatelů. B. Soukupová tak poukázala na to, že podle české právní úpravy mají ženy, které vychovaly více dětí, objektivně kratší lhůtu pro podání žádosti o zařazení do uvedeného programu podpory předčasného ukončení provozování zemědělské činnosti než muži nebo ženy, které vychovaly méně dětí.

               19

               Rozsudkem ze dne 30. dubna 2009 zrušil Městský soud v Praze uvedené rozhodnutí Ministerstva zemědělství, neboť neshledal legitimní důvod pro rozlišování mezi mužem-zemědělcem a ženou-zemědělkyní v přístupu k zemědělským dotacím. Městský soud proto odmítl výklad, který by vedl k neodůvodněnému rozdílnému zacházení s žadateli. Městský soud také rozhodl, že horní věkovou hranici pro možnost zařazení do programu podpory předčasného ukončení provozování zemědělské činnosti zemědělského podnikatele je třeba určit jako obvyklý věk pro odchod do důchodu všem žadatelům stejně.

               20

               Ministerstvo zemědělství podalo proti tomuto rozsudku kasační stížnost k Nejvyššímu správnímu soudu. V kasační stížnosti tvrdilo, že nařízení č. 1257/1999 stanovuje přesně pouze dolní věkovou hranici pro žadatele. Ministerstvo zemědělství uvedlo, že termíny „obvyklý věk pro odchod do důchodu“ dle čl. 11 odst. 1 druhé odrážky tohoto nařízení a „důchodový věk“ dle § 32 zákona č. 155/1995 Sb. mají obdobný význam. Ministerstvo zemědělství tvrdilo, že pro přesné a objektivní stanovení obvyklého věku odchodu do důchodu dle tohoto článku 11 byl ve vnitrostátním právu stanoven postup pro určení důchodového věku dle uvedeného § 32. Ministerstvo zemědělství také upozornilo, že stejný způsob určení obvyklého věku pro odchod do důchodu byl stanoven v Programovém dokumentu „Horizontální plán rozvoje venkova v České republice pro období 2004–2006“, který schválila jak vláda tohoto členského státu usnesením č. 671 ze dne 9. července 2003, tak Evropská komise rozhodnutím č. 2004 CZ 06G DO 001 ze dne 3. září 2004.

               21

               Vzhledem k panujícím pochybnostem o nároku B. Soukupové na zařazení do programu podpory předčasného ukončení provozování zemědělské činnosti zemědělského podnikatele upraveného nařízením vlády č. 69/2005 Sb. a vzhledem k tomu, že je v tomto ohledu nezbytné zodpovědět jak otázku výkladu pojmu „obvyklý věk odchodu do důchodu“ podle čl. 11 odst. 1 druhé odrážky nařízení č. 1257/1999, tak otázku, zda unijní právo připouští, aby byli žadatelé při posuzování žádosti o zařazení do tohoto programu rozlišováni podle pohlaví a počtu vychovaných dětí, se Nejvyšší správní soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je možno pojem ‚obvyklý věk pro odchod do důchodu‘ v okamžiku převodu zemědělského podniku dle čl. 11 nařízení [č. 1257/1999] vykládat jako ,věk potřebný pro nárok na starobní důchod’ u konkrétního žadatele podle vnitrostátní právní úpravy?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku, je v souladu s právem a obecnými zásadami práva Evropské unie přípustné, aby ‚obvyklý věk pro odchod do důchodu‘ v okamžiku převodu zemědělského podniku byl u jednotlivých žadatelů stanoven rozdílně v závislosti na jejich pohlaví a počtu vychovaných dětí?

                        3)

                        V případě záporné odpovědi na první otázku, jaká kritéria by měl národní soud vzít v úvahu při výkladu pojmu ‚obvyklý věk pro odchod do důchodu‘ v okamžiku převodu zemědělského podniku dle čl. 11 nařízení [č. 1257/1999]?“

         K předběžným otázkám

         K první a druhé otázce

               22

               Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda je v souladu s unijním právem a s jeho obecnými zásadami rovného zacházení a zákazu diskriminace, aby na základě ustanovení vnitrostátní právní úpravy důchodů dotyčného členského státu týkajících se věku potřebného pro nárok na starobní důchod byl „obvyklý věk pro odchod do důchodu“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 druhé odrážky nařízení č. 1257/1999 stanoven rozdílně v závislosti na pohlaví žadatele o podporu z titulu předčasného odchodu do důchodu v zemědělství a v případě žadatelek též v závislosti na počtu dětí, které dotyčná vychovala.

               23

               V tomto ohledu je třeba hned úvodem poukázat na to, že mechanismus podpory z titulu předčasného odchodu do důchodu v zemědělství ve smyslu tohoto nařízení má za cíl, jak vyplývá z čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1257/1999, přispívat zejména k poskytnutí příjmu starším zemědělcům, kteří se rozhodnou, že ukončí zemědělskou činnost, a k podpoře nahrazování těchto starších zemědělců zemědělci schopnými případně posílit hospodářskou životaschopnost zbývajících zemědělských podniků. Posledně uvedený cíl je zmiňován také ve 23. bodě odůvodnění tohoto nařízení.

               24

               Z toho plyne, že tato podpora z titulu předčasného odchodu do důchodu je ekonomickou pobídkou, jejímž účelem je přimět starší zemědělce, aby s konečnou platností ukončili svou zemědělskou činnost dříve, než by tak učinili za normálních okolností, a usnadnit tak strukturální změnu v odvětví zemědělství v zájmu lepšího zajištění životaschopnosti zemědělských podniků.

               25

               Je tedy nutno konstatovat, jak uvedl generální advokát v bodě 47 svého stanoviska, že podpora z titulu předčasného odchodu do důchodu v zemědělství upravená nařízením č. 1257/1999 je nástrojem společné zemědělské politiky, který je financován z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a je určen k zajištění životaschopnosti zemědělských podniků, a nikoli dávkou sociálního zabezpečení, jež by spadala do působnosti směrnice 79/7.

               26

               Za těchto podmínek sice stanovení „obvyklého věku pro odchod do důchodu“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 druhé odrážky nařízení č. 1257/1999 spadá do pravomoci členských států, neboť na úrovni Unie nedošlo k harmonizaci, avšak pro účely uplatňování tohoto nařízení se tyto státy nemohou odvolávat na rozdílné zacházení, které jsou oprávněny na základě čl. 7 odst. 1 směrnice 79/7 nadále uplatňovat při stanovování důchodového věku v oblasti sociálního zabezpečení. Nelze mít za to, že by unijní zákonodárce použitím neharmonizovaného pojmu zmocnil uvedené státy, aby při uplatňování zmíněného nařízení přijímaly opatření, jež by byla v rozporu s obecnými zásadami unijního práva a se základními právy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. června 2006, Parlament v. Rada, C-540/03, Sb. rozh. s. I-5769, body 22 a 23).

               27

               Dále je třeba poukázat na skutečnost, že se ve 40. bodě odůvodnění nařízení č. 1257/1999 doporučuje podporovat opatření k odstranění nerovností a k podpoře rovných příležitostí pro ženy a muže. Také čl. 2 jedenáctá odrážka tohoto nařízení stanoví, že se podpora rozvoje venkova může týkat odstraňování nerovností a podpory rovných příležitostí pro muže a ženy. Z těchto ustanovení tedy vyplývá, že v rámci podpory z titulu předčasného odchodu do důchodu v zemědělství poskytované na základě uvedeného nařízení je třeba zajistit rovné zacházení se ženami a muži, a tedy nepřipustit žádnou diskriminaci založenou na pohlaví.

               28

               Při uplatňování nařízení č. 1257/1999 mají proto členské státy na základě čl. 51 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie povinnost dodržovat zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace zakotvené v článku 20, čl. 21 odst. 1 a článku 23 uvedené Listiny.

               29

               Podle ustálené judikatury platí, že zásada rovného zacházení a zásada zákazu diskriminace vyžadují, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (zejména viz rozsudky ze dne 17. července 1997, National Farmers’ Union a další, C-354/95, Recueil, s. I-4559, bod 61; ze dne 11. listopadu 2010, Grootes, C-152/09, Sb. rozh. s. I-11285, bod 66, a ze dne 1. března 2011, Association belge des Consommateurs Test-Achats a další, C-236/09, Sb. rozh. s. I-773, bod 28).

               30

               V daném případě je nutno konstatovat, že se starší muži-zemědělci a starší ženy-zemědělkyně nacházejí ve srovnatelných situacích z hlediska účelu podpory z titulu předčasného odchodu do důchodu upravené v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1257/1999, jejímž cílem je přimět tyto zemědělce bez ohledu na jejich pohlaví a na počet vychovaných dětí, aby s konečnou platností předčasně ukončili zemědělskou činnost v zájmu lepšího zajištění životaschopnosti zemědělských podniků, jak vyplývá z bodu 24 tohoto rozsudku. Uvedení zemědělci, a to jak muži, tak ženy, se o takovouto podporu mohou ucházet, pokud v souladu s požadavky čl. 11 odst. 1 tohoto nařízení s konečnou platností ukončili veškerou obchodní zemědělskou činnost, kterou před tímto ukončením vykonávali po dobu deseti let a jsou starší 55 let, ale v okamžiku uvedeného ukončení nedosáhli obvyklého věku pro odchod do důchodu.

               31

               Za těchto podmínek by bylo v rozporu s unijním právem a s jeho obecnými zásadami rovného zacházení a zákazu diskriminace, kdyby bylo bez objektivního odůvodnění s uvedenými situacemi zacházeno odlišně kvůli tomu, že podle ustanovení vnitrostátní právní úpravy důchodů dotyčného členského státu je „obvyklý věk pro odchod do důchodu“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 druhé odrážky nařízení č. 1257/1999 stanoven různě v závislosti na pohlaví žadatele o podporu z titulu předčasného odchodu do důchodu v zemědělství a v případě žadatelek též v závislosti na počtu dětí, které dotyčná vychovala.

               32

               Unijní právo a tyto zásady by totiž byly porušeny, kdyby bylo připuštěno, že lze objektivně neodůvodněné nepříznivé zacházení uplatnit na žadatele o podporu z titulu předčasného odchodu do důchodu, kteří z důvodu svého pohlaví – a v případě žadatelek též z důvodu počtu vychovaných dětí – patří do kategorie zemědělců, kteří tohoto věku stanoveného uvedenými ustanoveními vnitrostátní právní úpravy důchodů dosáhnou dříve než žadatelé patřící do jiné kategorie zemědělců. V tomto případě by žadatelé patřící do této druhé kategorie měli delší lhůtu k podání své žádosti o podporu, takže by byli bez objektivního odůvodnění upřednostněni oproti zemědělcům patřícím do první kategorie, na které by se v případě žádosti téhož druhu vztahovaly restriktivnější podmínky stran způsobilosti pro tuto podporu.

               33

               Ve věci v původním řízení má předmětná vnitrostátní právní úprava za následek, že taková osoba, jako je B. Soukupová – jež svou zemědělskou činnost ukončí v okamžiku dosažení věku, který se nachází mezi obvyklým věkem pro odchod do důchodu stanoveným touto právní úpravou v závislosti na jejím pohlaví a rovněž v závislosti na počtu dětí, které vychovala, a obvyklým věkem pro odchod do důchodu stanoveným uvedenou právní úpravou pro muže-zemědělce – nemůže získat podporu z titulu předčasného odchodu do důchodu a po zbytek života se její nároky omezí na starobní důchod, který je nižší než částka uvedené podpory, zatímco muž-zemědělec, který svou zemědělskou činnost ukončí v okamžiku, kdy dosáhne téhož věku jako uvedená osoba, může takovou podporu pobírat po celkovou dobu 15 let nebo až do dosažení věku 75 let v souladu s čl. 12 odst. 2 nařízení č. 1257/1999, po odečtení starobního důchodu vypláceného dotyčným členským státem.

               34

               Takové rozdílné zacházení, jaké je obsaženo ve vnitrostátní právní úpravě, o kterou jde ve věci v původním řízení, nelze na rozdíl od tvrzení české a polské vlády objektivně odůvodnit. Jak uvedl generální advokát v bodě 61 svého stanoviska, cílů podpory z titulu předčasného odchodu do důchodu poskytované na základě nařízení č. 1257/1999, které spočívají ve strukturální změně v odvětví zemědělství, lze totiž zjevně dosáhnout bez diskriminačního zacházení ze strany členských států.

               35

               Pokud jde o důsledky nedodržení zásady rovného zacházení v takové situaci, o jakou jde v původním řízení, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že jakmile byla konstatována diskriminace, která je v rozporu s unijním právem, a dokud nebyla přijata opatření k obnovení rovného zacházení, lze dodržení zásady rovnosti zaručit pouze tím, že se osobám patřícím do znevýhodněné kategorie přiznají stejné výhody, jakých využívají osoby patřící do zvýhodněné kategorie (viz rozsudky ze dne 26. ledna 1999, Terhoeve, C-18/95, Recueil, s. I-345, bod 57, a ze dne 22. června 2011, Landtová, C-399/09, Sb. rozh. s. I-5573, bod 51). Znevýhodněným osobám tedy musí být poskytnuto stejné postavení, v jakém se nacházejí osoby, jimž daná výhoda svědčí.

               36

               Vzhledem ke všem předchozím úvahám je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že není v souladu s unijním právem a jeho obecnými zásadami rovného zacházení a zákazu diskriminace, aby na základě ustanovení vnitrostátní právní úpravy důchodů dotyčného členského státu týkajících se věku potřebného pro nárok na starobní důchod byl „obvyklý věk pro odchod do důchodu“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 druhé odrážky nařízení č. 1257/1999 stanoven rozdílně v závislosti na pohlaví žadatele o podporu z titulu předčasného odchodu do důchodu v zemědělství a v případě žadatelek též v závislosti na počtu dětí, které dotyčná vychovala.

         Ke třetí otázce

               37

               Vzhledem k odpovědi na první a druhou otázku již není namístě odpovídat na třetí otázku položenou předkládajícím soudem.

         K nákladům řízení

               38

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Není v souladu s unijním právem a jeho obecnými zásadami rovného zacházení a zákazu diskriminace, aby na základě ustanovení vnitrostátní právní úpravy důchodů dotyčného členského státu týkajících se věku potřebného pro nárok na starobní důchod byl „obvyklý věk pro odchod do důchodu“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 druhé odrážky nařízení Rady č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení stanoven rozdílně v závislosti na pohlaví žadatele o podporu z titulu předčasného odchodu do důchodu v zemědělství a v případě žadatelek též v závislosti na počtu dětí, které dotyčná vychovala.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: čeština.