title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 16. září 2004. # Gerd Gschoßmann proti Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Halle - Německo. # Společná zemědělská politika - Nařízení (EHS) č. 1765/92 a nařízení (ES) č. 1251/1999 - Režim podpor pro producenty plodin na orné půdě - Vyrovnávací platby na plochu pro plodiny na orné půdě a pro vynětí půdy z produkce - Vyloučení půdy osázené ,trvalými kulturami"- Pojem. # Věc C-366/02.

text:
      Věc C-366/02
      Gerd Gschoßmann
      v.
      Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Halle)
      „Společná zemědělská politika – Nařízení (EHS) č. 1765/92 a nařízení (ES) č. 1251/1999 – Režim podpor pro producenty plodin na orné půdě – Vyrovnávací platby na plochu pro plodiny na orné půdě a pro vynětí půdy z produkce – Vyloučení půdy osázené ,trvalými kulturami‘ – Pojem”
      Shrnutí rozsudku
      1.        Zemědělství – Společná zemědělská politika – Podpory pro producenty některých plodin na orné půdě – Vyrovnávací platby na
            plochu pro plodiny na orné půdě a pro vynětí půdy z produkce – Vyloučení půdy osázené,trvalými kulturami‘ – Pojem – Neobdělávaná
            půda – Zahrnutí
      (Nařízení Rady č. 1765/92, čl. 9, a č. 1251/1999,čl. 7)
      2.        Zemědělství – Společná zemědělská politika – Podpory pro producenty některých plodin na orné půdě – Vyrovnávací platby na
            plochu pro plodiny na orné půdě a pro vynětí půdy z produkce – Vyloučení půdy osázené,trvalými kulturami‘ – Skutečnost ukončující
            využívání  půdy pro trvalé kultury ovocných stromů
      (Nařízení Rady č. 1765/92, čl. 9, a č. 1251/1999,čl. 7)
      3.        Zemědělství – Společná zemědělská politika – Podpory pro producenty některých plodin na orné půdě  – Vyrovnávací platby na
            plochu pro plodiny na orné půdě a pro vynětí půdy z produkce – Vyloučení půdy osázené ,trvalými kulturami‘ – Půda, která přestala
            být osázena trvalými kulturami – Využití pro nezemědělské účely – Podmínky
      (Nařízení Rady č. 1765/92, čl. 9, a č. 1251/1999,čl. 7)
      1.        Článek 9 nařízení č. 1765/92 a článek 7 nařízení č. 1251/1999, nařízení o režimu podpor pro producenty některých plodin na
         orné půdě, musí být vykládány v tom smyslu, že vyloučení půdy osázené trvalými kulturami z vyrovnávacích plateb nevyžaduje,
         aby tato půda byla obdělávána ani, zvláště, aby byly používány insekticidy nebo aby byly sklizeny úrody, neboť tato ustanovení
         se týkají výhradně půdy, aniž by bylo vyžadováno její vlastní obdělávání.

       (viz body 15,19, výrok 1)
      2.        Článek 9 nařízení č. 1765/92 a článek 7 nařízení č. 1251/1999, nařízení o režimu podpor pro producenty některých plodin na
         orné půdě, které vylučují půdy osázené trvalými kulturami z vyrovnávacích plateb, musí být vykládány v tom smyslu, že půda
         již není osázena trvalými kulturami, pokud jde o produkci jablek, jakmile jsou ovocné stromy pokáceny, i když nebyly odstraněny.
         Pouhé rozhodnutí pokácet stromy, aniž by toto rozhodnutí bylo vykonáno, však neznamená, že půda již není využívána pro trvalé
         kultury.

       (viz bod 23, výrok 2)
      3.        Článek 9 nařízení č. 1765/92 a článek 7 nařízení č. 1251/1999, nařízení o režimu podpor pro producenty některých plodin na
         orné půdě, které vylučují půdy osázené trvalými kulturami z vyrovnávacích plateb, musí být vykládány v tom smyslu, že půda,
         která přestala být osázena trvalými kulturami, musí být považována za půdu využívanou pro nezemědělské účely, je-li prokázáno,
         že není využívána k produkci rostlin nebo chovu zvířat.

      (viz bod 27, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      16. září 2004(*)

      „Společná zemědělská politika – Nařízení (EHS) č. 1765/92 a nařízení (ES) č. 1251/1999 – Režim podpor pro producenty plodin na orné půdě – Vyrovnávací platby na plochu pro plodiny na orné půdě a pro vynětí půdy z produkce – Vyloučení půdy osázené ,trvalými kulturami‘– Pojem“
      Ve věci C-366/02,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES,
      podaná rozsudkem Verwaltungsgericht Halle (Německo) ze dne 30. září 2002 zapsaným do rejstříku Soudního dvora dne 14. října
         2002, v řízení

      Gerd Gschoßmann
      proti
      Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, zastupující předseda senátu, R. Schintgen  (zpravodaj) a N. Colneric, soudci,
      generální advokát:  P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      –        za G. Gschoßmanna R. Zimmermannem, Rechtsanwalt,
      –        za Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd E. Stübnerem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství M. Niejahrem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 27. května 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 9 nařízení Rady (EHS) č. 1765/92 ze dne 30. června 1992 o režimu
         podpor pro producenty některých plodin na orné půdě (Úř. věst. L 181, s. 12) a článku 7 nařízení Rady (ES) č. 1251/1999 ze
         dne 17. května 1999 o režimu podpor pro producenty některých plodin na orné půdě (Úř. věst. L 160, s. 1; Zvl. vyd. 03/25,
         s. 322).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi G. Gschoßmannem, zemědělcem, a Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd
         (úřadem pro zemědělství a scelování pozemků), dále jen „úřadem“ ve věci vrácení vyrovnávacích plateb.

       Právní rámec
      3        Z druhého bodu odůvodnění nařízení č. 1765/92 vyplývá, že cílem režimu podpory pro producenty plodin na orné půdě zavedeného
         tímto nařízením je zajistit lepší rovnováhu na trhu sblížením cen ve Společenství a cen na světovém trhu a vyrovnáním ztráty
         příjmů vyplývající z tohoto sblížení vyrovnávacími platbami producentům.

      4        Nařízení č. 1765/92 stanoví poskytnutí vyrovnávacích plateb na plochu určenou pro plodiny na orné půdě nebo pro vynětí půdy
         z produkce. Článek 9 tohoto nařízení však některou půdu z těchto plateb vylučuje:

      „Žádosti o vyrovnávací platby a vynětí z produkce se nesmějí podávat pro půdu, která byla k 31. prosinci 1991 stálou pastvinou,
         byla osázena trvalými kulturami nebo stromy nebo byla využívána pro nezemědělské účely.“ (neoficiální překlad)
      5        Toto nařízení bylo provedeno zvláště nařízením Komise (EHS) č. 2780/92 ze dne 24. září 1992 o podmínkách přiznání vyrovnávacích
         plateb v rámci režimu podpor pro producenty některých plodin na orné půdě (Úř. věst. L 281, s. 5).

      6        Bod II přílohy I nařízení č. 2780/92 ve znění nařízení Komise (ES) č. 1959/94 ze dne 27. července 1994 (Úř. věst. L 198, s.
         93) vymezuje trvalé kultury následujícím způsobem:

      „Plodiny, které nejsou součástí osevního postupu, jiné než stálé travní porosty, jsou na dané půdě pěstovány nejméně pět let
         a lze je opakovaně sklízet, vyjma víceletých plodin na orné půdě stanovených v příloze II.“ (neoficiální překlad)
      7        Nařízení č. 2780/92 bylo nahrazeno nařízením Komise (ES) č. 658/96 ze dne 9. dubna 1996 (Úř. věst. L 91, s. 46). Definice
         pojmu „trvalé plodiny“, která je uvedena v příloze I bodě 2 tohoto nařízení, však zůstala v podstatě shodná, tedy:

      „Plodiny, které nejsou součástí osevního postupu, jiné než stálé travní porosty, jsou na dané půdě pěstovány nejméně pět let
         a lze je opakovaně sklízet, vyjma víceletých plodin.“ (neoficiální překlad)
      8        Nařízení č. 1765/92 bylo nahrazeno nařízením č. 1251/1999, jehož článek 7 první pododstavec stanoví následující:

      „Žádosti o platby se nesmějí podávat pro půdu, která byla k 31. prosinci 1991 stálou pastvinou, byla osázena trvalými kulturami
         nebo stromy nebo byla využívána pro nezemědělské účely.“

      9        Prováděcí pravidla k nařízení č. 1251/1999 jsou obsažena v nařízení Komise (ES) č. 2316/1999 ze dne 22. října 1999 (Úř. věst.
         L 280, s. 43; Zvl. vyd. 03/26, s. 362), které nahradilo nařízení č. 658/96. Definice pojmu „trvalé plodiny [kultury]“, která
         je uvedena v příloze I bodě 2 nařízení č. 2316/1999, odpovídá definici v příloze I bodě 2 nařízení č. 658/96, tedy:

      „Plodiny, které nejsou součástí osevního postupu, jiné než stálé travní porosty, jsou na dané půdě pěstovány nejméně pět let
         a lze je opakovaně sklízet, vyjma víceletých plodin.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10      G. Gschoßmann obdržel od úřadu vyrovnávací platby pro půdu, kterou dříve obdělával jako jabloňový sad.

      11      Podle usnesení o postoupení předběžné otázky se tato půda dělí na tři kategorie:

      –        na půdě první kategorie byly jabloně k 31. prosinci 1991 ještě vysázeny a už na nich nebyl prováděn postřik. Jablka nebyla
         v průběhu roku 1991 sklizena. O vykácení a zorání předmětné půdy již bylo rozhodnuto, což bylo posléze vykonáno;

      –        na půdě druhé kategorie byly stromy k rozhodnému datu již pokáceny, ale nebyly odstraněny, což znemožňovalo využití půdy.
         K odstranění těchto stromů bylo přistoupeno později;

      –        na půdě odpovídající třetí kategorii byly stromy již pokáceny a odstraněny, ale půda dosud nebyla nově využívána.
      12      Rozhodnutím ze dne 15. června 2001 úřad žádal částečné vrácení vyrovnávacích plateb z důvodu, že na předmětnou půdu se vztahovala
         výjimka stanovená článkem 9 nařízení č. 1765/92 a článkem 7 nařízení č. 1251/1999 v tom smyslu, že k 31. prosinci 1991 „byla
         […] osázena trvalými kulturami […] nebo byla využívána pro nezemědělské účely“.

      13      Vzhledem k pochybnostem o rozsahu působnosti předmětných předpisů Společenství Verwaltungsgericht Halle rozhodl přerušit řízení
         a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Vyžaduje využití půdy pro trvalé kultury ve smyslu článku 9 nařízení […] č. 1765/92 […] nebo článku 7 nařízení […] č. 1251/1999
         […] obdělávání  stávajících kultur na této půdě, v projednávané věci tedy jabloní?

      2)      Je půda ještě využívána pro trvalé kultury, jestliže vlastník nebo nájemce nepoužije během období růstu insekticid a následně
         nesklidí úrodu?

      3)      V případě záporné odpovědi na druhou otázku, je využití půdy pro trvalé kultury skončeno, jestliže vlastník nebo nájemce rozhodne
         o pokácení jabloní v krátké době, aniž by toto rozhodnutí před rozhodným datem vykonal? Byla by odpověď odlišná, jestliže
         by byl jiný podnikatel pověřen pokácením před rozhodným datem?

      4)      V případě záporné odpovědi také na třetí otázku, je využití půdy pro trvalé kultury skončeno, jestliže vlastník nebo nájemce
         pokácel jabloně, aniž by měl v úmyslu zasadit nové stromy, jinak řečeno: odpovídá v takovém případě lhůta pro pokácení, 31. prosince
         1991, lhůtě, kterou je třeba vzít v úvahu, pokud jde o režim podpory?

      5)      V případě záporné odpovědi také na čtvrtou otázku, je využití půdy pro trvalé kultury skončeno odstraněním pokácených stromů
         před rozhodným datem z půdy za účelem jejího využívání jako zemědělské půdy?

      6)      Jestliže využití půdy pro trvalé kultury končí tím, že nastala některá z výše uvedených okolností, vyvstává otázka, zda musí
         být půda na konci svého využití pro trvalé kultury kvalifikována k rozhodnému datu jako půda využívaná pro nezemědělské účely
         ve smyslu dvou výše uvedených nařízení, a v případě kladné odpovědi na tuto otázku, zda některá z těchto okolností může ukončit
         tuto kvalifikaci?“

       K předběžným otázkám
       K první a druhé otázce
      14      Touto první a druhou otázkou, které je třeba zkoumat společně, se předkládající soud táže, zda článek 9 nařízení č. 1765/92
         a článek 7 nařízení č. 1251/1999 musí být vykládány tak, že vyloučení půdy osázené trvalými kulturami z vyrovnávacích plateb
         vyžaduje, aby předmětná půda byla využívána, a zvláště byly použity insekticidy během období růstu a byly sklizeny úrody.

      15      Ve smyslu vyjádření Komise, a jak uvedl generální advokát v bodech 16 a následujících svého stanoviska, článek 9 nařízení
         č. 1765/92 a článek 7 nařízení č. 1251/1999 se týkají výhradně půdy, která byla stálou pastvinou, byla osázena trvalými kulturami
         nebo stromy nebo byla využívána pro nezemědělské účely, aniž by bylo vyžadováno její vlastní obdělávání.

      16      Stálé travní porosty a stromy mohou být ve skutečnosti využívány jako takové, aniž by byla půda obdělávána. Za těchto podmínek,
         chybí‑li v příslušných předpisech Společenství jiné ustanovení, by bylo nedůsledné vyžadovat obdělávání půdy, jestliže je
         určena pro pěstování trvalých kultur, ale nikoliv v případě, že je stálou pastvinou nebo je osázena stromy.

      17      Mimo to vyžadovat obdělávání půdy by bylo obtížně slučitelné se záměrem zákonodárce Společenství, vyjádřeném v 17. bodě odůvodnění
         nařízení č. 1765/92 a ve 26. bodě odůvodnění nařízení č. 1251/1999, aby z vyrovnávacích plateb byla vyloučena půda, která
         nebyla obdělávána bezprostředně předtím, než předmětný režim podpor vstoupil v platnost. Požadavek, aby tyto platby byly vyloučeny
         pouze tehdy, pokud by půda byla obdělávána, by totiž vedl k tomu, že by vznikl nárok na vyrovnávací platby pro plochy, které
         nebyly osety před  31. prosincem 1991 a staly se obdělávanou půdou s jediným účelem získat tyto platby.

      18      Jestliže tedy k tomu, aby půda byla vyloučena z vyrovnávacích plateb, postačuje, aby předmětná půda byla osázena trvalými
         kulturami, aniž by byla obdělávána, není za tímto účelem a fortiori vyžadováno, aby byly použity insekticidy nebo aby byly sklizeny úrody.

      19      V důsledku toho je tedy namístě odpovědět na první a druhou otázku tak, že článek 9 nařízení č. 1765/92 a článek 7 nařízení
         č. 1251/1999 musí být vykládány tak, že vyloučení půdy osázené trvalými kulturami z vyrovnávacích plateb nevyžaduje, aby tato
         půda byla obdělávána ani, zvláště, aby byly používány insekticidy nebo aby byly sklizeny úrody.

       K třetí, čtvrté a páté otázce
      20      Třetí, čtvrtou a pátou otázkou, které jsou úzce spojeny, se předkládající soud v podstatě táže, zda článek 9 nařízení č. 1765/92
         a článek 7 nařízení č. 1251/1999 musí být vykládány tak, že půda přestává být využívána pro trvalé kultury, pokud jde o produkci
         jablek, v okamžiku, kdy se producent rozhodne pokácet jabloně nebo pověřit tímto úkolem podnikatele, v okamžiku skutečného
         pokácení jabloní nebo až v okamžiku odstranění pokácených stromů.

      21      Jestliže z odpovědi na první otázku vyplývá, že pro vyloučení půdy z vyrovnávacích plateb stačí, aby půda byla osázena trvalými
         kulturami, aniž by byla obdělávána, tato podmínka není zjevně splněna v případě, že, pokud se jedná o ovocný sad, ovocné stromy
         byly pokáceny, aniž by byly odstraněny.

      22      Naopak, pouhé rozhodnutí pokácet stromy, aniž by toto rozhodnutí bylo vykonáno, neznamená, že půda již není využívána pro
         trvalé kultury.

      23      V důsledku toho je namístě odpovědět na třetí, čtvrtou a pátou otázku tak, že článek 9 nařízení č. 1765/92 a článek 7 nařízení
         č. 1251/1999 musí být vykládány v tom smyslu, že půda již není osázena trvalými kulturami, pokud jde o produkci jablek, jakmile
         jsou ovocné stromy pokáceny, i když nebyly odstraněny. Pouhé rozhodnutí pokácet stromy, aniž by toto rozhodnutí bylo vykonáno,
         však neznamená, že půda již není využívána pro trvalé kultury.

       K šesté otázce
      24      Šestou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda článek 9 nařízení č. 1765/92 a článek 7 nařízení č. 1251/1999 musí
         být vykládány v tom smyslu, že jakmile půda přestala být osázena trvalými kulturami, musí být považována za využívanou pro
         nezemědělské účely.

      25      Jak zdůraznil generální advokát v bodě 25 svého stanoviska, využívání půdy pro zemědělské účely předpokládá, že je využívána
         pro produkci rostlin nebo chov zvířat.

      26      Půda, která přestala být osázena trvalými kulturami, může být tudíž považována za využívanou pro nezemědělské účely pouze
         tehdy, je‑li prokázáno, že není využívána k produkci rostlin nebo chovu zvířat. Přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil,
         zda tato podmínka je v projednávané věci splněna.

      27      V důsledku toho je třeba odpovědět na šestou otázku tak, že článek 9 nařízení č. 1765/92 a článek 7 nařízení č. 1251/1999
         musí být vykládány v tom smyslu, že půda, která přestala být osázena trvalými kulturami, musí být považována za půdu využívanou
         pro nezemědělské účely, je‑li prokázáno, že není využívána k produkci rostlin nebo chovu zvířat.

       K nákladům řízení
      28      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 9 nařízení Rady (EHS) č. 1765/92 ze dne 30. června 1992, o režimu podpor pro producenty některých plodin na orné půdě,
            a článek 7 nařízení Rady (ES) č. 1251/1999 ze dne 17. května 1999, o režimu podpor pro producenty některých plodin na orné
            půdě, musí být vykládány v tom smyslu, že vyloučení půdy osázené trvalými kulturami z vyrovnávacích plateb nevyžaduje, aby
            tato půda byla obdělávána ani, zvláště, aby byly používány insekticidy nebo aby byly sklizeny úrody.
      2)      Článek 9 nařízení č. 1765/92 a článek 7 nařízení č. 1251/1999 musí být vykládány v tom smyslu, že půda již není osázena trvalými
            kulturami, pokud jde o produkci jablek, jakmile jsou ovocné stromy pokáceny, i když nebyly odstraněny. Pouhé rozhodnutí pokácet
            stromy, aniž by toto rozhodnutí bylo vykonáno, však neznamená, že půda již není využívána pro trvalé kultury.
      3)      Článek 9 nařízení č. 1765/92 a článek 7 nařízení č. 1251/1999 musí být vykládány v tom smyslu, že půda, která přestala být
            osázena trvalými kulturami, musí být považována za půdu využívanou pro nezemědělské účely, je‑li prokázáno, že není využívána
            k produkci rostlin nebo chovu zvířat.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 1. dubna 1992. # Leonella Kupka-Floridi proti Hospodářskému a sociálnímu výboru. # Úředníci - Přijetí. # Věc T-26/91.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 9. dubna 2013.#Evropská komise v. Irsko.#Nesplnění povinnosti státem – Daně – Směrnice 2006/112/ES – Články 9 a 11 – Vnitrostátní právní předpisy umožňující zahrnout osoby nepovinné k dani do skupiny osob, jež lze považovat za jedinou osobu povinnou k DPH.#Věc C‑85/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      9. dubna 2013 (
            *1
         )
      „Nesplnění povinnosti státem — Daně — Směrnice 2006/112/ES — Články 9 a 11 — Vnitrostátní právní předpisy umožňující zahrnout osoby nepovinné k dani do skupiny osob, jež lze považovat za jedinou osobu povinnou k DPH“
      Ve věci C-85/11,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU, podaná dne 24. února 2011,

         Evropská komise, zastoupená R. Lyalem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Irsku, zastoupenému D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Clohessy, SC, a s N. Traversem, BL, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalovanému,
      podporovanému

         Českou republikou, zastoupenou M. Smolkem a T. Müllerem, jako zmocněnci,

         Dánským královstvím, původně zastoupeným C. Vangem, poté V. Pasternak Jørgensen, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

         Finskou republikou, zastoupenou H. Leppo a S. Hartikainenem, jako zmocněnci,

         Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným H. Walker, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Hall, barrister,
      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, J. Malenovský, M. Berger a E. Jarašiūnas (zpravodaj), předsedové senátů, E. Juhász, J.-C. Bonichot, M. Safjan, D. Šváby a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. září 2012,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 27. listopadu 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svou žalobou se Evropská komise domáhá, aby Soudní dvůr rozhodl, že Irsko tím, že umožňuje osobám nepovinným k dani být členy skupiny osob považovaných pro účely daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) za jedinou osobu povinnou k DPH (dále jen „skupina pro účely DPH“), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 9 a 11 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“).

         Právní rámec

         Unijní právo

               2

               V hlavě III směrnice o DPH, nadepsané „Osoby povinné k dani“, se nacházejí články 9 až 13 této směrnice.

               3

               Článek 9 uvedené směrnice stanoví:
               „1.   ‚Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na jakémkoli místě vykonává samostatně ekonomickou činnost, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.
               ‚Ekonomickou činností‘ se rozumí veškerá činnost výrobců, obchodníků a osob poskytujících služby, včetně těžební činnosti, zemědělské výroby a výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za ekonomickou činnost se považuje zejména využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.
               2.   Kromě osob uvedených v odstavci 1 se za osobu povinnou k dani považuje každá osoba, která příležitostně dodá nový dopravní prostředek, jenž je odeslán nebo přepraven pořizovateli prodejcem nebo samotným pořizovatelem nebo na účet prodejce nebo pořizovatele mimo území členského státu, avšak na území Společenství.“

               4

               Článek 10 téže směrnice upřesňuje, že podmínka, aby byla ekonomická činnost vykonávána samostatně, vylučuje ze systému DPH zaměstnance a další osoby, váže-li je k zaměstnavateli pracovní smlouva nebo jiný právní svazek, který zakládá vztah zaměstnavatele a zaměstnance v oblasti pracovních podmínek a odměňování zaměstnance a odpovědnosti zaměstnavatele.

               5

               Článek 11 směrnice o DPH stanoví:
               „Po konzultaci s Poradním výborem pro [DPH] může každý členský stát považovat za jedinou osobu povinnou k dani osoby, které jsou usazeny na území tohoto členského státu a které jsou sice právně nezávislé, avšak navzájem jsou úzce propojeny finančními, hospodářskými a organizačními vazbami.
               Členský stát, který využije možnost stanovenou v prvním pododstavci, může přijmout veškerá opatření potřebná k zabránění daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem na základě využití tohoto ustanovení.“

               6

               Článek 12 uvedené směrnice stanoví, že členské státy mohou za osobu povinnou k dani považovat každého, kdo příležitostně uskuteční plnění spočívající v některé z činností uvedených v čl. 9 odst. 1 druhém pododstavci téže směrnice, zejména pak dodání budovy nebo stavebního pozemku.

               7

               Podle článku 13 směrnice o DPH se kraje, [okresy], obce a jiné veřejnoprávní subjekty v zásadě nepovažují za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi nebo plněními, při nichž vystupují jako orgány veřejné moci.

         Irské právo

               8

               Článek 15 konsolidovaného zákona z roku 2010 o dani z přidané hodnoty (Value Added Tax Consolidation Act 2010), který v podstatě převzal ustanovení čl. 8 odst. 8 zákona z roku 1972 o dani z přidané hodnoty (Value Added Tax Act 1972), ve znění změn a doplňků, stanoví:

                        „1)

                        S výhradou odstavce 2, přesvědčí-li se správce daně o tom, že 2 nebo více osob usazených v tuzemsku, z nichž alespoň jedna je osobou povinnou k dani, jsou navzájem úzce propojeny finančními, hospodářskými a organizačními vazbami, a považuje-li za nezbytné nebo vhodné za účelem účinné a efektivní správy (včetně výběru) daně tak učinit, může pro účely tohoto zákona, buď na základě žádosti těchto osob, nebo z jiného podnětu, rozhodnout

                                 a)

                                 písemným oznámením […] učiněným každé z těchto osob, že se tyto osoby považují za jedinou osobu povinnou k dani […]; osoby, jimž bylo toto oznámení určeno, se považují za členy [skupiny pro účely DPH], dokud se na ně bude vztahovat tento odstavec, přičemž článek 65 se uplatní vůči každému z členů této skupiny zvlášť, přičemž

                                          i)

                                          jedna z těchto osob, které správce daně zašle oznámení v tomto smyslu, bude za celou [skupinu pro účely DPH] odpovědná za dodržování ustanovení tohoto zákona a

                                          ii)

                                          v souladu s tím budou stanovena všechna práva a povinnosti vyplývající z tohoto zákona související s plněními této skupiny,

                           a že

                                 b)

                                 každá osoba ve [skupině pro účely DPH] je společně a nerozdílně odpovědná za dodržování tohoto zákona a právních pravidel (včetně ustanovení vyžadujících platbu daně), která se vztahují na každou z těchto osob, a podléhá pokutám podle tohoto zákona, kterým by tyto osoby podléhaly, kdyby každá taková osoba měla povinnost uhradit daňové správě celou částku daně vyměřené každé takové osobě bez ohledu na ustanovení tohoto článku.“

         Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem

               9

               Dne 23. září 2008 zaslala Komise Irsku výzvu dopisem, ve které tento členský stát upozornila na možný nesoulad čl. 8 odst. 8 zákona z roku 1972 o dani z přidané hodnoty, ve znění změn doplňků platném v dané době, podle kterého mohly osoby nepovinné k dani, jak nyní stanoví článek 15 konsolidovaného zákona z roku 2010 o dani z přidané hodnoty, být součástí skupiny pro účely DPH, s články 9 a 11 směrnice o DPH. Komise v souladu s článkem 226 ES vyzvala tento členský stát, aby předložil svá vyjádření.

               10

               Irské orgány odpověděly dopisem ze dne 23. ledna 2009, ve kterém uvedly, že podle jejich názoru jsou dotčené vnitrostátní předpisy v souladu se směrnicí o DPH.

               11

               Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s touto odpovědí spokojena, vydala dne 23. listopadu 2009 odůvodněné stanovisko, na které Irsko odpovědělo dopisem ze dne 27. ledna 2010, ve kterém uvedlo, že trvá na názoru vyjádřeném ve své odpovědi na výzvu dopisem.

               12

               Za těchto podmínek se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.

               13

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 4. července 2011 bylo České republice, Dánskému království a Finské republice povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Irska. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 27. září 2011 pak bylo povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Irska Spojenému království Velké Británie a Severního Irska.

               14

               Dopisem ze dne 27. ledna 2012 Irsko na základě čl. 16 odst. 3 statutu Soudního dvora Evropské unie požádalo, aby o věci rozhodl velký senát.

         K žalobě

         K přípustnosti

      Argumentace účastníků řízení

               15

               Irsko se především domáhá zamítnutí žaloby jako nepřípustné. V tomto ohledu tvrdí, že předmět žaloby je obsahově širší než výtka formulovaná Komisí ve správním řízení. Zatímco ve své výzvě dopisem a v odůvodněném stanovisku Komise Irsku vytýkala, že umožňuje osobám nepovinným k dani, aby se připojily ke skupině pro účely DPH, nyní mu vytýká, že umožňuje takovým osobám být členy takové skupiny, což znamená, že by mělo nejen právně upravit a dohlížet na vytváření existujících schválených skupin pro účely DPH, ale rovněž na ně neustále dohlížet, aby se ujistilo, že lze jejich členy, jsou-li jejich činnosti zkoumány odděleně, nadále jednotlivě považovat za osoby povinné k dani.

               16

               Komise ve své replice této námitce nepřípustnosti oponuje a tvrdí, že vždy prohlašovala, že se odkaz na „osoby“ obsažený v článku 11 směrnice o DPH týká pouze osob povinných k dani, z čehož vyplývá, že osoby nepovinné k dani nemohou být členy skupiny pro účely DPH. Mimoto, i kdyby Soudní dvůr došel k závěru, že Komise rozšířila předmět řízení, mohlo by se podle jejího názoru jednat pouze o nepřípustnost částečnou.

         Závěry Soudního dvora

               17

               Podle ustálené judikatury je předmět žaloby podané na základě článku 258 SFEU vymezen postupem před zahájením soudního řízení stanoveným v tomto ustanovení. Žaloba tedy musí být založena na stejném odůvodnění a žalobních důvodech jako odůvodněné stanovisko. Tento požadavek nemůže nicméně vést až k vyžadování dokonalé shody mezi zněním vytýkaných skutečností ve výroku odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními v žalobě ve všech případech, pokud předmět sporu, tak jak byl vymezen v odůvodněném stanovisku, nebyl rozšířen nebo změněn (zejména viz rozsudky ze dne 11. července 2002, Komise v. Španělsko, C-139/00, Recueil, s. I-6407, body 18 a 19, jakož i ze dne 18. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, C-458/08, Sb. rozh. s. I-11599, body 43 a 44).

               18

               Použila-li Komise v projednávaném případě ve výroku své žaloby slova „to be members of a VAT group“ (být členy skupiny pro účely DPH), zatímco ve znění výtky formulované v odůvodněném stanovisku použila slova „to join a VAT group“ (připojit se ke skupině pro účely DPH), nedošlo tím k žádné úpravě předmětu sporu, jak byl definován v odůvodněném stanovisku. Rozdíl mezi těmito výrazy totiž nemá žádný dopad na obsah tvrzeného nesplnění povinnosti, které podle žaloby i odůvodněného stanoviska spočívá ve skutečnosti, že irská právní úprava provádějící směrnici o DPH umožňuje zahrnout do skupiny pro účely DPH osoby nepovinné k dani, což je podle názoru žalobkyně v rozporu s články 9 a 11 uvedené směrnice.

               19

               Námitku nepřípustnosti vznesenou Irskem je tedy třeba odmítnout.

         K věci samé

      Argumentace účastníků řízení

               20

               Komise na podporu své žaloby uvádí, že článek 11 směrnice o DPH musí být vykládán tak, že osoby nepovinné k DPH nemohou být do skupiny pro účely DPH zahrnuty.

               21

               Tvrdí totiž, že článek 11 směrnice o DPH poskytuje možnost považovat několik osob dohromady za jedinou osobu povinnou k dani za podmínky, že každá z těchto osob je z individuálního hlediska osobou povinnou k DPH. Tento článek představuje výjimku z obecného pravidla, jež stanoví, že pro účely uplatnění pravidel týkajících se DPH musí být s každou osobou povinnou k dani zacházeno jako se samostatným subjektem. Tato výjimka proto musí být vykládána striktně. I když uvedený článek zajisté odkazuje na „osoby“, ze skutečnosti, že s osobami zahrnutými do skupiny pro účely DPH musí být zacházeno jako s „jedinou“ osobou povinnou k dani vyplývá, že každý člen této skupiny musí být sám o sobě osobou povinnou k dani. Stejně tak koncept skupiny podle Komise implikuje, že dotyčné osoby spadají pro účely společného systému DPH do téže kategorie.

               22

               Komise se ostatně domnívá, že kdyby měl být pojem „osoby“ chápán tak, že odkazuje na všechny osoby bez omezení, mohla by být skupina pro účely DPH složena pouze z osob nepovinných k dani, což by bylo v rozporu se společným systémem DPH.

               23

               Ostatně způsob, jakým Komise vykládá článek 11 směrnice o DPH, je podle jejího názoru koherentní s cílem této směrnice, kterým je, jak vyplývá z důvodové zprávy k návrhu, který vedl k přijetí šesté směrnice Rady ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1, Zvl. vyd. dále jen „šestá směrnice“), umožnit zjednodušení správy na straně daňových poplatníků a správce daně a potírání zneužívaní daňového režimu tím, že se s osobami, které ve skutečnosti nejsou nezávislými obchodními subjekty, nebude zacházet jako se samostatnými osobami povinnými k dani. Zahrnutí osob nepovinných k dani do skupiny pro účely DPH totiž neumožňuje zjednodušit administrativu, ani nebrání zneužitím.

               24

               Ze znění článku 11 směrnice o DPH ani z přípravných dokumentů k této směrnici nevyplývá, že by cílem tohoto ustanovení měla být úprava pojmu „osoba povinná k dani“ a rozšíření práv a povinností osob povinných k dani na jiné osoby. Právě k tomu by však podle názoru Komise došlo v případě, že by se osoby nepovinné k dani mohly začlenit do skupiny pro účely DPH, jelikož plnění prováděná v rámci takové skupiny jsou z hlediska DPH považována za neexistující, což by umožňovalo dodávat zboží nebo poskytovat služby osobám nepovinným k dani bez účtování DPH a dotčené skupině získávat zpět DPH odvedenou na vstupu z dodání provedených takovým osobám, což by vedlo ke značné ztrátě na DPH a odporovalo společnému systému DPH.

               25

               Komise má tedy za to, že není třeba držet se doslovného výkladu článku 11 směrnice o DPH, ale vykládat jej ve světle jeho přímého kontextu, a to hlavy III směrnice o DPH, a zejména pak jejího článku 9, který definuje „osobu povinnou k dani“ jako jakoukoliv osobu, která vykonává ekonomickou činnost, a obecně z hlediska struktury uvedené směrnice.

               26

               I když Soudní dvůr neměl dosud příležitost rozhodnout o otázce položené v projednávaném případě, nepřímou podporu názoru Komise lze nalézt v bodě 19 rozsudku ze dne 22. května 2008, Ampliscientifica a Amplifin (C-162/07, Sb. rozh. s. I-4019), jakož i ve stanovisku generálního advokáta Van Gervena ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 20. června 1991, Polysar Investments Netherlands (C-60/90, Recueil, s. I-3111).

               27

               Irsko, jež popírá všechny tyto argumenty, tvrdí, že výklad článku 11 směrnice o DPH provedený Komisí odporuje jeho samotnému smyslu. Použití slova „persons“ (osoby), a nikoli pojmu „taxable persons“ (osoby povinné k dani) v anglickém znění je podle jeho názoru výsledkem záměrné volby unijního zákonodárce. Teze vyjádřená v odůvodněném stanovisku, podle níž byl pojem „povinné k dani“ vynechán proto, aby se zabránilo jeho opakování, není podle Irska přesvědčivá vzhledem k tomu, že při přijetí uvedené směrnice bylo do jejího anglického znění přidáno slovo „any“ mezi výraz „single taxable person“ a slovo „persons“.

               28

               Účelem článku 11 směrnice o DPH je umožnit členským státům, aby za jedinou osobu povinnou k dani považovaly několik osob, jsou-li splněny určité minimální podmínky, což přísluší posoudit členským státům. Tato jediná osoba povinná k dani existuje pro účely uplatnění pravidel týkajících se DPH pouze tehdy, vykonává-li hospodářskou činnost v souladu s článkem 9 uvedené směrnice, který obsahuje obecnou definici osoby povinné k dani. Ačkoli Komise tvrdí opak, nepředstavuje článek 11 směrnice o DPH v rámci její hlavy III podle názoru Irska žádnou výjimkou z této definice. Kromě toho koncept skupiny nemůže být podkladem pro výklad uvedeného článku 11, jelikož tento pojem v jeho znění nefiguruje a jelikož osoby, na které toto ustanovení odkazuje, netvoří skupinu, ale přestávají pro účely správy DPH existovat jako jednotlivci, aby nadále vystupovaly jako jediná osoba povinná k dani.

               29

               I když se skupina pro účely DPH může skládat z jedné nebo několika osob nepovinných k dani, neznamená to podle Irska, že členský stát má pravomoc považovat za jedinou osobu povinnou k dani skupinu složenou pouze z takových osob, což by nedávalo žádný smysl a což je irskou právní úpravou vyloučeno.

               30

               Irsko odmítá tvrzení Komise, že je výklad článku 11 směrnice o DPH, který zastává Komise, koherentní s cíli tohoto článku. Irsko tvrdí, že i když se zjednodušení správy a potírání zneužívaní daňového režimu nachází mezi těmito cíli, nejsou jedinými důvody uvedeného článku, jak vyplývá z jeho druhého pododstavce. V každém případě nelze na základě sledovaných cílů určit, jak se má pojem „osoby“ vykládat. Na rozdíl od toho, co tvrdí, Komise, je možnost za určitých okolností zahrnout osoby nepovinné k dani do skupiny pro účely DPH nejenom slučitelná se zjednodušením administrativy a předcházením zneužití, ale je pro tyto účely rovněž nezbytná.

               31

               Co se týče argumentu Komise, že pojem „osoba povinná k dani“ nelze rozšiřovat, má Irsko za to, že je neopodstatněný, neboť možnost, že osoba nepovinná k dani bude součástí skupiny pro účely DPH, stejně jako možnost, že osoba povinná k dani, která neprovádí zdanitelná dodání, bude součástí takové skupiny, nemění rozsah působnosti tohoto pojmu. Pokud za určitých okolností může v důsledku článku 11 směrnice o DPH dojít k rozšíření práv a povinností člena skupiny pro účely DPH, je toto ve skutečnosti samotným cílem tohoto ustanovení, a to zacházet z daňového hlediska se všemi osobami tvořícími součást řádně schválené skupiny pro účely DPH jako s jedinou osobou povinnou k dani. Kromě toho druhý pododstavec článku 11 směrnice o DPH umožňuje členským státům přijmout opatření proti daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem, jichž by se skupina pro účely DPH mohla dopustit.

               32

               Irsko dodává, že jakmile byla skupina pro účely DPH schválena, tvoří subjekt, který byl osobou nepovinnou k dani, z hlediska DPH její součást, přičemž v jakémkoli jiném ohledu zůstává i nadále právně nezávislým. Dále uvádí, že v případě, kdy tento subjekt obdrží zboží nebo služby od jiného člena této skupiny, se sice nevybírá žádná DPH, ale že se nehospodářské činnosti tohoto subjektu zohlední při stanovení nároku na odpočet daně uvedené skupiny, a to stejným způsobem jako u podniku, jenž je strukturován jako jediná osoba. Zákaz toho, že se osoba nepovinná k dani, jako je například holdingová společnost, stane členem skupiny pro účely DPH, by podle Irska vedl k odepření nároku na odpočet daně v důsledku způsobu, jakým je podnik s hlediska korporačního práva strukturován.

               33

               Konečně, Irsko tvrdí, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, judikatura Soudního dvora nepodporuje výklad článku 11 směrnice o DPH zastávaný Komisí.

               34

               Podobně jako Irsko i Česká republika, Dánské království, Finská republika a Spojené království se domnívají, že znění článku 11 směrnice o DPH, cíle tohoto článku, společný systém DPH ani judikatura Soudního dvora nepodporují názor Komise.

         Závěry Soudního dvora

               35

               Úvodem je třeba připomenout, že pro určení působnosti ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu zároveň jeho znění, kontext a cíle (rozsudek ze dne 29. října 2009, NCC Construction Danmark, C-174/08, Sb. rozh. s. I-10567, bod 23 a citovaná judikatura).

               36

               V projednávaném případě ze znění čl. 11 prvního pododstavce směrnice o DPH vyplývá, že tato směrnice umožňuje, aby každý členský stát považoval za jedinou osobu povinnou k dani několik osob, pokud jsou usazeny na území tohoto členského státu, a i když jsou právně nezávislé, jsou navzájem úzce propojeny finančními, hospodářskými a organizačními vazbami. Ze znění tohoto článku vyplývá, že jeho použití nezávisí na jiných podmínkách, zejména pak není podřízeno podmínce, že uvedené osoby mají samy o sobě postavení osoby povinné k dani ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice o DPH. Tím, že tento článek používá slovo „osoby“, a nikoli pojem „osoby povinné k dani“, nerozlišuje mezi osobami povinnými k dani a osobami nepovinnými k dani.

               37

               Je třeba uvést, že článek 11 směrnice o DPH vychází z čl. 4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice. Zatímco však bod 2 přílohy A druhé směrnice Rady 67/228/EHS ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Struktura a způsoby použití společného systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 1967, 71, s. 1303), který do unijního práva zavedl pojem „skupina pro účely DPH“, umožňoval členským státům „nepovažovat za samostatné osoby povinné k dani, ale za jedinou osobu povinnou k dani“(neoficiální překlad) osoby, které jsou navzájem organicky propojeny hospodářskými, finančními, nebo organizačními vazbami, byl výraz „za samostatné osoby povinné k dani“ z textu uvedeného čl. 4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice vypuštěn.

               38

               Mimoto, zatímco formulace čl. 4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice byla převzata v podobném znění do většiny jazykových verzí článku 11 směrnice o DPH, do anglické verze tohoto článku byl přidán pojem „any“ (všechny), takže relevantní pasáž tohoto ustanovení zní následovně: „each Member State may regard as a single taxable person any persons established in the territory of that Member State“ (každý členský stát může považovat za jedinou osobu povinnou k dani všechny osoby, které jsou usazeny na území tohoto členského státu).

               39

               Z těchto postupných redakčních úprav nevyplývá, že unijní zákonodárce při přijetí šesté směrnice a posléze směrnice o DPH zamýšlel vyloučit, že osoby nepovinné k dani mohou být zahrnuty do skupiny pro účely DPH a že může být použito slovo „osoby“ namísto pojmu „osoby povinné k dani“, aby se zabránilo opakování. Skutečnost, že jiná ustanovení směrnice o DPH, která nejsou součástí její hlavy III věnované „osobám povinným k dani“, používají pojem „osoby“ k označení osob povinných k dani, nemůže vést k jinému závěru, jelikož tento pojem je použit v jiném kontextu než v kontextu článku 11 směrnice o DPH.

               40

               Dále je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, nelze z pojmu „za jedinou osobu povinnou k dani“ vyvodit, že cílem článku 11 směrnice o DPH je pouze umožnit zacházení s několika osobami povinnými k dani jako s jediným subjektem, neboť tento pojem se nevztahuje k podmínce pro uplatnění tohoto článku, nýbrž k jeho výsledku, který spočívá v tom, že je několik osob považováno za jedinou osobu povinnou k dani. Ve formulaci uvedeného článku rovněž neexistuje základ pro argument Komise, podle kterého tento článek představuje výjimku z obecného pravidla, jež stanoví, že s každou osobou povinnou k dani musí být zacházeno jako se samostatným subjektem, takže je třeba tento článek vykládat striktně, ani pro argument, že koncept skupiny naznačuje, že osoby, jež tvoří její součást, spadají do téže kategorie, jelikož tento článek pojem „skupina“ neobsahuje.

               41

               Ze znění článku 11 směrnice o DPH proto nevyplývá, že osoby nepovinné k dani nemohou být zahrnuty do skupiny pro účely DPH.

               42

               Komise však tvrdí, že kromě znění článku 11 směrnice o DPH vyplývá jí zastávaný výklad i z kontextu tohoto článku, jeho cílů, jakož i z judikatury Soudního dvora. Je tedy třeba přezkoumat, zda argumenty vznesené Komisí na podporu tohoto názoru prokazují, že uvedený článek musí být vykládán tak, že osoby nepovinné k dani nemohou být zahrnuty do skupiny pro účely DPH.

               43

               Zaprvé je třeba uvést, že judikatury Soudního dvora, na kterou Komise v souvislosti s touto otázkou odkazuje, se nelze v projednávaném případě užitečně dovolávat, jelikož uvedená otázka není předmětem výše uvedených rozsudků Polysar Investments Netherlands ani Ampliscientifica a Amplifin.

               44

               Co se zadruhé týče kontextu článku 11 směrnice o DPH, je třeba uvést, že čl. 9 odst. 1 této směrnice obsahuje obecnou definici pojmu „osoba povinná k dani“. Odstavec 2 tohoto článku a články 10, 12 a 13 uvedené směrnice pak tento pojem upřesňují buď tím, že pod tento pojem zahrnují nebo umožňují členským státům zahrnout osoby, které neodpovídají této obecné definici, jako jsou osoby provádějící příležitostně určitá plnění, nebo tím, že z tohoto pojmu vylučují osoby, jako jsou zaměstnanci nebo veřejnoprávní subjekty. Ze struktury hlavy III směrnice o DPH nelze tudíž vyvodit, že osoba, která neodpovídá uvedené obecné definici, je nutně vyloučena z okruhu osob uvedených, v článku 11 této směrnice.

               45

               Co se týče vazby mezi čl. 9 odst. 1 a článkem 11 směrnice o DPH v rámci její hlavy III, je třeba konstatovat, že společný výklad těchto článků neumožňuje učinit závěr, k němuž dospěla Komise, že každá z osob, na které se vztahuje tento článek 11, musí odpovídat obecné definici osoby povinné k dani v čl. 9 odst. 1 uvedené směrnice. Vztah těchto dvou ustanovení totiž nevylučuje, jak tvrdí Irsko a vedlejší účastníci řízení, aby právě tyto osoby, posuzované společně, jež jsou navzájem úzce propojeny finančními, hospodářskými a organizačními vazbami, odpovídaly jako celek této definici.

               46

               Z tohoto důvodu nelze přijmout argumenty Komise, podle kterých musí článek 11 směrnice o DPH být s ohledem na kontext vykládán tak, že osoby nepovinné k dani nemohou být zahrnuty do skupiny pro účely DPH.

               47

               Co se zatřetí týče cílů sledovaných článkem 11 směrnice o DPH, z důvodové zprávy k návrhu, jenž vedl k přijetí šesté směrnice [COM(73) 950], vyplývá, že unijní zákonodárce přijetím čl. 4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice, který byl nahrazen uvedeným článkem 11, zamýšlel umožnit členským státům – v zájmu zjednodušení správy nebo potírání zneužívaní daňového režimu, například rozčleněním jednoho hospodářského subjektu na několik osob povinných k dani s cílem dosáhnout zvláštního výhodného režimu – nespojovat systematicky kvalifikaci osoby povinné k dani s pojmem čistě právní nezávislosti.

               48

               Nezdá se však, že by možnost členských států považovat za jedinou osobu povinnou k dani skupinu osob sestávající z jedné nebo několika osob, které by jako jednotlivci nemohly mít postavení osoby povinné k dani, byla v rozporu s uvedenými cíli. Nelze naopak vyloučit, jak tvrdí Irsko a vedlejší účastníci řízení, že přítomnost takových osob v rámci skupiny pro účely DPH přispívá ke zjednodušení správy jak na straně uvedené skupiny, tak na straně daňové správy, a umožnuje potírat zneužívaní daňového režimu, přičemž uvedená přítomnost může být pro tyto účely dokonce nezbytná, pokud jako jediná svědčí o úzkém propojení finančními, hospodářskými a organizačními vazbami, jež musí existovat mezi osobami tvořícími tuto skupinu, aby mohly být považovány za jedinou osobu povinnou k dani.

               49

               Dále je třeba uvést, že i v případě, že by taková možnost sama o sobě mohla vést ke zneužitím daňového režimu, ustanovení čl. 11 druhého pododstavce směrnice o DPH dovoluje, aby členské státy přijaly veškerá opatření potřebná k zabránění tomu, aby použití prvního pododstavce tohoto článku umožňovalo daňové úniky nebo vyhýbání se daňovým povinnostem.

               50

               Komise tedy neprokázala, že cíle článku 11 směrnice o DPH podporují výklad, podle kterého osoby nepovinné k dani nemohou být zahrnuty do skupiny pro účely DPH.

               51

               Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba žalobu Komise zamítnout.

         K nákladům řízení

               52

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Irsko požadovalo náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení. Podle čl. 140 odst. 1 téhož jednacího řádu, který stanoví, že členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení, je třeba rozhodnout, že Česká republika, Dánské království, Finská republika a Spojené království ponesou vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           3)

                           Česká republika, Dánské království a Finská republika, jakož i Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 11. prosince 2014.#Formula One Licensing BV v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství F1-LIVE – Starší obrazová ochranná známka Společenství F1, starší národní slovní ochranné známky a starší mezinárodní slovní ochranná známka F1 Formula 1 – Relativní důvody pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 207/2009].#Věc T‑10/09 RENV.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      11. prosince 2014 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Námitkové řízení — Přihláška obrazové ochranné známky Společenství F1-LIVE — Starší obrazová ochranná známka Společenství F1, starší národní slovní ochranné známky a starší mezinárodní slovní ochranná známka F1 Formula 1 — Relativní důvody pro zamítnutí zápisu — Článek 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ve věci T‑10/09 RENV,

         Formula One Licensing BV, se sídlem v Rotterdamu (Nizozemsko), zastoupená B. Klingberg a K. Sandberg, advokátkami,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému A. Folliardem-Monguiralem, jako zmocněncem,
      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice v řízení před Tribunálem, je

         ESPN Sports Media Ltd, se sídlem v Londýně (Spojené království), zastoupená T. de Haanem, advokátem,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 16. října 2008 (věc R 7/2008‑1), týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Racing-Live a Formula One Licensing BV,
      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení D. Gratsias, předseda, M. Kančeva a C. Wetter (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Heeren, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. července 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 13. dubna 2004 podala společnost Racing-Live SAS u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

               2

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je následující obrazové označení:

               3

               Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, náležejí do tříd 16, 38 a 41 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:

                        —

                        třída 16: „Časopisy, brožury, knihy; všechny tyto výrobky se týkají oblasti formule 1“;

                        —

                        třída 38: „Komunikace a šíření knih, časopisů a novin prostřednictvím počítačových terminálů; všechny tyto služby se týkají oblasti formule 1“,

                        —

                        třída 41: „Elektronická publikace knih, časopisů a periodik, informace v oblasti zábavy; organizování soutěží na internetu; rezervace míst na představení; on-line hry; všechny tyto služby se týkají oblasti formule 1“.

               4

               Tato přihláška byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 5/2005 ze dne 31. ledna 2005.

               5

               Dne 2. května 2005 podala žalobkyně, společnost Formula One Licensing BV, na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek 41 nařízení č. 207/2009) námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky, přičemž se dovolávala nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení č. 207/2009].

               6

               Námitky byly založeny zejména na následujících starších zápisech:

                        —

                        třech zápisech slovního označení F1, konkrétně zaprvé mezinárodním zápisu č. 732134 ze dne 20. prosince 1999, s účinky v Dánsku, Německu, Španělsku, Francii, Itálii a Maďarsku, pro výrobky a služby náležející do tříd 16, 38 a 41, které zahrnují zejména výrobky a služby, na něž se vztahuje přihlášená ochranná známka, zadruhé německém zápisu č. 30007412 ze dne 10. května 2000 pro „organizování sportovních akcí“ náležející do třídy 41, a zatřetí zápisu ve Spojeném království č. 2277746D ze dne 13. srpna 2001 pro „papír, karty, lepenka, tiskařské sady, barvy a grafiky; katalogy“ náležející do třídy 16 a „telekomunikační služby; elektronický přenos dat, obrazu a zvuku prostřednictvím počítačových terminálů a sítí“ náležející do třídy 38;

                        —

                        zápisu obrazové ochranné známky Společenství č. 631531 ze dne 19. května 2003 pro výrobky a služby náležející do tříd 16, 38 a 41, týkajícím se zejména výrobků a služeb, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka vyobrazená níže:

               7

               Námitky byly založeny na všech výrobcích a službách, na které se vztahují starší ochranné známky, a směřovaly proti všem výrobkům a službám, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka.

               8

               Žalobkyně se odvolávala na vysokou rozlišovací způsobilost všech ochranných známek, jejichž byla majitelkou, z důvodu jejich mnohaletého užívání ve vztahu k různým výrobkům a službám.

               9

               Námitkové oddělení OHIM rozhodnutím ze dne 17. října 2007 přihlášku ochranné známky Společenství zamítlo, přičemž se opíralo výlučně o starší mezinárodní zápis č. 732134. Námitkové oddělení konstatovalo, že existuje podobnost nebo totožnost mezi výrobky a službami, na které se vztahují kolidující ochranné známky, a průměrný stupeň podobnosti mezi kolidujícími označeními, a tedy nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

               10

               Dne 14. prosince 2007 podala společnost Global Sports Media Ltd, která byla nástupkyní společnosti Racing‑Live SAS jakožto majitelka přihlášené ochranné známky, proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání k OHIM na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 (nyní články 58 až 64 nařízení č. 207/2009).

               11

               Rozhodnutím ze dne 16. října 2008 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát zrušil rozhodnutí námitkového oddělení. Odvolací senát rozhodl, že i když mezi dotčenými výrobky a službami existuje totožnost nebo podobnost, neexistuje mezi přihlášenou ochrannou známkou a ochrannými známkami, jejichž majitelkou je žalobkyně, nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, jelikož kolidující označení vykazují zjevné rozdíly. Odvolací senát měl kromě toho za to, že relevantní veřejnost tvořená běžnými spotřebiteli a profesionálními uživateli vnímá kombinaci písmene „f“ a číslice „1“ jako druhové označení kategorie závodních automobilů a v širším pojetí závodů takových automobilů. Navíc dospěl k závěru, že se dobré jméno starších ochranných známek týká výlučně prvku „f 1“ ochranné známky zapsané pod číslem 631531.

               12

               Ohledně čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94 měl odvolací senát za to, že ačkoliv by starší obrazová ochranná známka mohla šířit obraz špičkové technologie, výlučnosti a luxusu, jediným přenašečem tohoto obrazu je prvek „f 1“ jakožto logotyp F1. Nicméně zkratce F 1 bude přisuzovat rozlišovací způsobilost pouze málo spotřebitelů, ledaže by byla doprovázena uvedeným logotypem. Odvolací senát v tomto ohledu konstatoval, že žádný prvek přihlášené ochranné známky veřejnosti tento logotyp nepřipomíná, a že tedy přihlášená ochranná známka neparazituje na starších ochranných známkách, nepoškozuje dobré jméno uvedených ochranných známek ani neumožňuje svému majiteli neprávem těžit z kladného obrazu těchto ochranných známek.

         Řízení před Tribunálem a Soudním dvorem

               13

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 14. ledna 2009 podala žalobkyně žalobu, jíž se domáhala zrušení napadeného rozhodnutí pro porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94.

               14

               Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání, které se konalo dne 10. června 2010.

               15

               Rozsudkem ze dne 17. února 2011, Formula One Licensing v. OHIM – Global Sports Media (F1 – LIVE) (T‑10/09, Sb. rozh., EU:T:2011:45, dále jen „rozsudek Tribunálu“) Tribunál žalobu zamítl a uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

               16

               Tribunál dospěl k tomuto rozhodnutí tím, že zamítl oba žalobní důvody.

               17

               Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 29. dubna 2011 podala žalobkyně proti rozsudku Tribunálu kasační opravný prostředek, jímž se domáhala, aby Soudní dvůr zmíněný rozsudek zrušil.

               18

               Rozsudkem ze dne 24. května 2012, Formula One Licensing v. OHIM (C‑196/11 P, Sb. rozh., EU:C:2012:314, dále jen „rozsudek o kasačním opravném prostředku“) Soudní dvůr rozsudek Tribunálu zrušil.

               19

               Soudní dvůr shledal, že Tribunál zpochybnil platnost starších ochranných známek v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství, a tím porušil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Za těchto okolností společnost Formula One Licensing oprávněně tvrdila, že napadený rozsudek byl stižen nesprávným právním posouzením (rozsudek o kasačním opravném prostředku, bod 18 výše, EU:C:2012:314, body 51 až 53).

               20

               Soudní dvůr vrátil věc Tribunálu, aby přezkoumal otázku, zda je možné uplatnění čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 vyloučit, aniž by byl konstatován nedostatek rozlišovací způsobilosti označení F1 ve starších ochranných známkách.

               21

               Po vydání rozsudku o kasačním opravném prostředku a v souladu s čl. 118 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu byla věc přidělena šestému senátu. Jelikož bylo složení senátů Tribunálu změněno, byl soudce zpravodaj následně přidělen k osmému senátu, kterému byla tudíž tato věc přidělena.

               22

               Dopisem ze dne 11. června 2014 podala společnost ESPN Sports Media Ltd návrh, aby vstoupila do řízení na místo společnosti Global Sports Media Ltd jakožto vedlejší účastnice v řízení před Tribunálem, s odůvodněním, že na ni byla převedena práva vztahující se k přihlášené ochranné známce.

               23

               Dopisem ze dne 17. června 2014 byli účastníci řízení vyzváni, aby předložili vyjádření k návrhu na změnu vedlejší účastnice. V dopise ze dne 20. června 2014 nevznesl OHIM proti vstupu společnosti ESPN Sports Media do tohoto řízení na místo společnosti Global Sports Media žádné námitky.

               24

               Usnesením Tribunálu (osmého senátu) ze dne 30. června 2014 byla tato změna povolena.

         Návrhová žádání účastníků řízení po vrácení věci

               25

               Účastníci řízení byli v souladu s čl. 119 odst. 1 jednacího řádu vyzváni, aby předložili vyjádření. Žalobkyně a OHIM předložily svá vyjádření ve stanovených lhůtách, a sice ve dnech 9. srpna 2012 a 28. září 2012. Vedlejší účastnice nepředložila vyjádření ve stanovené lhůtě.

               26

               Ve svých vyjádřeních žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil OHIM a vedlejší účastnici náhradu nákladů vynaložených v rámci řízení před OHIM, Tribunálem a Soudním dvorem.

               27

               Ve svém vyjádření OHIM navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu v plném rozsahu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               28

               Na podporu své žaloby uplatňuje žalobkyně dva žalobní důvody, vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 a z porušení čl. 8 odst. 5 téhož nařízení.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94

               29

               Především je shodně s odvolacím senátem třeba konstatovat, že relevantní veřejnost tvoří průměrní spotřebitelé v Evropské unii.

               30

               Odvolací senát v bodech 25 až 27 napadeného rozhodnutí taktéž správně shledal, že výrobky a služby, na které se vztahují kolidující ochranné známky, jsou buď totožné, nebo velmi podobné.

               31

               Kromě toho je zřejmé, že kombinace písmene „f“ a číslice „1“ je zkratkou výrazu „formule 1“, který obecně označuje kategorii závodních automobilů, a v širším pojetí závody takových automobilů.

               32

               Žalobkyně v podstatě tvrdí, že existuje nebezpečí záměny mezi slovní ochrannou známkou F1 (která je chráněna jakožto mezinárodní ochranná známka v Dánsku, Německu, Španělsku, Francii, Itálii a Maďarsku) na jedné straně a přihlášenou ochrannou známkou F1‑LIVE na straně druhé. Totéž platí i pro obrazovou ochrannou známku Společenství a přihlášenou ochrannou známku.

               33

               Jak vyplývá z rozsudku o kasačním opravném prostředku (bod 18 výše, EU:C:2012:314, bod 47), je k tomu, aby nedošlo k porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, třeba uznat, že národní ochranná známka uplatněná na podporu námitek proti zápisu ochranné známky Společenství má určitý stupeň rozlišovací způsobilosti.

               34

               Proto nelze uznat, že označení F1 je druhové, popisné anebo že postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilost, neboť v opačném případě by se v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství zpochybnila platnost starší ochranné známky, což by mělo za následek porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 (rozsudek o kasačním opravném prostředku, bod 18 výše, EU:C:2012:314, body 51 a 52).

               35

               Je pravda, že jestliže jsou námitky založené na existenci starší národní ochranné známky podány proti zápisu ochranné známky Společenství, je OHIM, a v důsledku toho i Tribunál, povinen ověřit, jakým způsobem relevantní veřejnost vnímá označení totožné s touto národní ochrannou známkou v ochranné známce, jejíž zápis je požadován, a případně posoudit stupeň rozlišovací způsobilosti tohoto označení (rozsudek o kasačním opravném prostředku, bod 18 výše, EU:C:2012:314, bod 42).

               36

               Uvedená ověření však nemohou vést ke konstatování, že označení totožné s národní zapsanou a chráněnou ochrannou známkou postrádá rozlišovací způsobilost, jelikož takové konstatování není slučitelné s koexistencí ochranných známek Společenství s národními ochrannými známkami ani s čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, vykládaným ve spojení s odst. 2 písm. a) bodem ii) téhož článku (rozsudek o kasačním opravném prostředku, bod 18 výše, EU:C:2012:314, bod 44).

               37

               Jak vyplývá z rozsudku o kasačním opravném prostředku (bod 18 výše, EU:C:2012:314, bod 45), toto konstatování by totiž zasahovalo do národních ochranných známek totožných s označením, o kterém se má za to, že postrádá rozlišovací způsobilost, neboť by zápis takové ochranné známky Společenství vytvořil situaci, která by mohla odstranit národní ochranu těchto ochranných známek. Uvedené konstatování by tak nerespektovalo systém zavedený nařízením č. 40/94, který je založen na koexistenci ochranných známek Společenství s národními ochrannými známkami, jak uvádí bod 5 odůvodnění tohoto nařízení, neboť platnost mezinárodní nebo národní ochranné známky může být zpochybněna z důvodu nedostatku rozlišovací způsobilosti výlučně v rámci řízení o prohlášení neplatnosti zahájeného v dotčeném členském státě na základě čl. 3 odst. 1 písm. b) první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. L 40, 1989, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/95/ES ze dne 22. října 2008, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. L 299, s. 25).

               38

               Je však třeba konstatovat, že z písemných důkazů předložených účastníky řízení před OHIM vyplývá, že jelikož slovní prvek „f 1“ představuje vzhledem k tomu, co bylo uvedeno v bodě 31 výše, běžnou zkratku výrazu „formule 1“, má tento prvek nízkou rozlišovací způsobilost. V tomto ohledu je třeba připomenout, že výrobky a služby, jichž se týká přihláška k zápisu, se konkrétně vztahují k oblasti formule 1.

               39

               Kromě toho tvrzení žalobkyně, že slovní prvek „f 1“ představuje dominantní prvek přihlášené ochranné známky, nemůže obstát. Přihlášená ochranná známka má totiž poměrně komplexní povahu, jelikož se skládá ze dvou slovních prvků – „f 1“ a „live“ – oddělených spojovníkem a zakomponovaných do originálního grafického vyobrazení tak, aby bylo vytvořeno svébytné logo. Proto budou tyto prvky vizuálně vnímány jako jeden celek.

               40

               Co se týče údajného dobrého jména, ze spisu vyplývá, že odvolací senát správně shledal, že toto dobré jméno je spojeno výlučně s logotypem slovního prvku „f 1“.

               41

               Proto je třeba přistoupit ke srovnání kolidujících označení, tzn. starší slovní ochranné známky F1 a přihlášené ochranné známky, popřípadě starší obrazové ochranné známky F1 Formule 1 a přihlášené ochranné známky.

               42

               Na úvod je třeba zdůraznit, že odvolací senát v bodě 59 a následujících napadeného rozhodnutí správně uvedl, že kolidující označení vykazují určitý stupeň podobnosti díky prvku „f 1“, který je oběma označením společný. Liší se však ze vzhledového hlediska z důvodu své délky, přítomnosti slova „live“ a skutečnosti, že přihlášená ochranná známka obsahuje obrazový prvek.

               43

               Z fonetického hlediska je třeba konstatovat, že přihlášená ochranná známka obsahuje dvě slova a starší ochranné známky jediné slovo. Doplnění dalšího slova, které se v přihlášené ochranné známce vyslovuje, do určité míry oslabuje přítomnost společného prvku „f 1“. Nicméně vzhledem k tomu, že obě kolidující označení obsahují prvek „f 1“, který se v přihlášené ochranné známce vyslovuje jako první, existuje určitá míra podobnosti z fonetického hlediska.

               44

               Z pojmového hlediska je třeba uvést, že starší ochranná známka označuje zvláštní druh závodních automobilů, a sice automobily formule 1, a může být rovněž chápána tak, že implicitně odkazuje na závody formule 1. Přihlášená ochranná známka zprostředkovává stejné sdělení, ale přidání slova „live“, které evokuje zpravodajství nebo přenos živého vysílání události, ji činí pojmově bohatší, než je starší ochranná známka.

               45

               Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že ačkoli mezi kolidujícími ochrannými známkami existují vizuální, fonetické a pojmové odlišnosti, existuje zde rovněž určitý stupeň celkové podobnosti z důvodu začlenění slovního prvku starší ochranné známky do obrazové ochranné známky, jejíž zápis je požadován.

               46

               Proto je ještě třeba globálně posoudit, zda mezi kolidujícími ochrannými známkami existuje nebezpečí záměny.

               47

               Co se týče nebezpečí záměny, je třeba připomenout, že globální posouzení tohoto nebezpečí předpokládá určitou vzájemnou závislost mezi zohledněnými faktory, a zejména mezi podobností ochranných známek a podobností výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje. Nízký stupeň podobnosti mezi výrobky nebo službami, na které se ochranné známky vztahují, tak může být vyvážen vysokým stupněm podobnosti mezi ochrannými známkami a naopak [rozsudky ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil, EU:C:1998:442, bod 17, a ze dne 14. prosince 2006, Mast-Jägermeister v. OHIM – Licorera Zacapaneca (VENADO s rámečkem a další), T‑81/03, T‑82/03 a T‑103/03, Sb. rozh., EU:T:2006:397, bod 74].

               48

               V této souvislosti je třeba připomenout, že prvek „f 1“, zobrazený v standardním typu písma, má ve vztahu k předmětným výrobkům a službám pouze nízkou rozlišovací způsobilost, a případné dobré jméno obrazové ochranné známky Společenství užívané v Unii je v zásadě spojené se samotným logotypem.

               49

               Je však třeba uvést, že přiznání nízké rozlišovací způsobilosti starší ochranné známce nebrání tomu, aby byla v projednávané věci shledána existence nebezpečí záměny. Ačkoliv musí být pro posouzení nebezpečí záměny zohledněna rozlišovací způsobilost starší ochranné známky (obdobně viz rozsudek Canon, bod 47 výše, EU:C:1998:442, bod 24), je totiž tato rozlišovací způsobilost pouze jednou ze skutečností mezi jinými přicházejícími v úvahu v rámci tohoto posouzení. Nebezpečí záměny tak může existovat i v případě starší ochranné známky s nízkou rozlišovací způsobilostí, zejména z důvodu podobnosti označení a výrobků nebo služeb, na které se označení vztahují [viz rozsudek ze dne 13. prosince 2007, Xentral v. OHIM – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM), T‑134/06, Sb. rozh., EU:T:2007:387, bod 70 a citovaná judikatura].

               50

               V tomto ohledu je třeba poznamenat, že výrobky a služby označené přihlášenou ochrannou známkou a výrobky a služby označené staršími ochrannými známkami jsou buď totožné, nebo velmi podobné.

               51

               Jak bylo dále uvedeno v bodech 42 a 45 výše, byl slovní prvek „f 1“ starší ochranné známky reprodukován v ochranné známce, jejíž zápis je požadován. Třebaže slovní prvek „f 1“ nelze považovat za dominantní prvek přihlášeného označení, neznamená to, že proto musí být považován za zanedbatelný. Konkrétně je třeba konstatovat, že dva ostatní prvky tvořící přihlášenou ochrannou známku, tj. slovní prvek „live“ a obrazový prvek sestávající z kruhu vystupujícího z tmavošedého pozadí, by mohly být vnímány jako přímý přenos sportovních událostí v případě prvního a závodní okruh v případě druhého z nich. Jelikož tyto prvky mohou vyvolávat obecnou představu, že se jedná o události spojené s automobilovým sportem, jejich kombinace se slovním prvkem „f 1“ přispívá ve vnímání relevantní veřejnosti k upevnění obrazu automobilových závodů formule 1 zprostředkovaného tímto slovním prvkem.

               52

               Z výše uvedeného, a zejména ze skutečnosti, že si relevantní veřejnost uchovává v paměti pouze nedokonalý obraz dotčených ochranných známek, takže jejich společný prvek – prvek „f 1“ – vytváří mezi nimi určitou podobnost, a ze vzájemné závislosti jednotlivých faktorů, jež musí být brány v úvahu, jelikož jsou dotčené výrobky totožné nebo velmi podobné, vyplývá, že nelze vyloučit nebezpečí záměny u spotřebitelů. Jinak řečeno, existuje nebezpečí, že se obě tyto ochranné známky budou ve vědomí spotřebitelů navzájem spojovat, neboť spotřebitelé si budou přihlášenou ochrannou známku v důsledku totožné reprodukce starší ochranné známky F1 vykládat jako její variantu, a tudíž si dotčené ochranné známky spojí i vzhledem k jejich obchodnímu původu.

               53

               Je tedy třeba konstatovat, že se odvolací senát dopustil nesprávného posouzení, když shledal, že mezi přihlášenou ochrannou známkou a starší slovní ochrannou známkou neexistuje nebezpečí záměny.

               54

               Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že napadené rozhodnutí musí být zrušeno, aniž je třeba porovnat starší obrazovou ochrannou známku s přihlášenou ochrannou známkou a přezkoumat druhý žalobní důvod.

         K nákladům řízení

               55

               Soudní dvůr v rozsudku o kasačním opravném prostředku určil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později. Tribunálu tedy přísluší, aby v souladu s článkem 121 jednacího řádu v tomto rozsudku rozhodl o veškerých nákladech souvisejících s jednotlivými řízeními,

               56

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               57

               Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a OHIM a vedlejší účastnice neměly ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.

               58

               Žalobkyně kromě toho navrhuje, aby byla OHIM a vedlejší účastnici řízení uložena náhrada nákladů řízení, které jí vznikly v řízení před OHIM. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 136 odst. 2 jednacího řádu se nezbytné náklady vzniklé účastníkům řízení v souvislosti s řízením před odvolacím senátem považují za náklady, jejichž náhradu lze přiznat. Tak tomu však není u nákladů vzniklých v souvislosti s řízením před námitkovým oddělením OHIM [rozsudek ze dne 25. června 2010, MIP Metro v. OHIM – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T‑407/08, Sb. rozh., EU:T:2010:256, bod 51]. Návrhu žalobkyně, aby OHIM a vedlejší účastnici, které neměly ve věci úspěch, byla uložena náhrada nákladů řízení, včetně nákladů vynaložených v rámci řízení před OHIM, může být tudíž vyhověno pouze v rozsahu, v němž se týká nezbytných nákladů vzniklých žalobkyni v souvislosti s řízením před odvolacím senátem OHIM.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (osmý senát)
               rozhodl takto:

                        1)

                           Rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 16. října 2008 (věc R 7/2008-1) se zrušuje.

                        2)

                           OHIM a společnosti ESPN Sports Media Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení, které společnost Formula One Licensing BV vynaložila v řízeních před Tribunálem a Soudním dvorem, jakož i nákladů, které jí vznikly v souvislosti s řízením před odvolacím senátem OHIM.

                           Gratsias

                           Kančeva

                           Wetter

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. prosince 2014.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina


Rozsudek Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 10. července 2014.#Peek & Cloppenburg KG v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Slovní ochranná známka Peek & Cloppenburg – Námitka jiného majitele obchodního názvu ‚Peek & Cloppenburg‘ – Zamítnutí zápisu.#Spojené věci C‑325/13 P a C‑326/13 P).


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího rozšířeného senátu) ze dne 17. února 1998. # Pantochim SA proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Žaloba pro nečinnost - Nevydání rozhodnutí ve věci - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-107/96.