title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 7. prosince 2010. # Sofiane Fahas proti Radě Evropské unie. # Společná zahraniční a bezpečnostní politika - Omezující opatření v rámci boje proti terorismu - Zmrazení finančních prostředků - Žaloba na neplatnost - Právo na obhajobu - Právo na účinnou soudní ochranu - Odůvodnění - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-49/07.

text:
      Věc T-49/07
      Sofiane Fahas
      v.
      Rada Evropské unie
      „Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření v rámci boje proti terorismu – Zmrazení finančních prostředků – Žaloba na neplatnost – Právo na obhajobu – Právo na účinnou soudní ochranu – Odůvodnění – Žaloba na náhradu škody“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Rozhodnutí o zmrazení
            prostředků přijaté vůči některým osobám a subjektům podezřelým z teroristické činnosti – Rozhodnutí, kterým se přezkoumává
            seznam osob, skupin nebo subjektů, které jsou v něm uvedeny, a které tento seznam doplňuje bez toho, aby bylo zrušeno předchozí
            rozhodnutí – Žaloba podaná osobou, která není v tomto rozhodnutí uvedena – Přípustnost
      (Článek 263 SFEU; společný postoj Rady 2001/931, čl. 1 odst. 6; nařízení Rady č. 2580/2001, čl. 2 odst. 3; rozhodnutí Rady
            2006/379 a 2006/1008)
      2.      Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Dosah – Rozhodnutí o zmrazení prostředků přijaté vůči některým osobám a subjektům podezřelým
            z teroristické činnosti – Rozhodnutí, kterým se přezkoumává seznam osob, skupin nebo subjektů, které jsou v něm uvedeny, a
            který ponechává některé z nich na tomto seznamu
      (Článek 263 SFEU; společný postoj Rady 2001/931, čl. 1 odst. 6; nařízení Rady č. 2580/2001, čl. 2 odst. 3)
      3.      Právo Unie – Zásady – Právo na účinnou soudní ochranu – Rozhodnutí o zmrazení prostředků přijaté vůči některým osobám a subjektům
            podezřelým z teroristické činnosti – Rozhodnutí, kterým se přezkoumává seznam osob, skupin nebo subjektů, které jsou v něm
            uvedeny, a který ponechává některé z nich na tomto seznamu – Přezkum ze strany unijního soudu – Podmínky
      (Listina základních práv Evropské unie, článek 47; společný postoj Rady 2001/931, čl. 1 odst. 6; nařízení Rady č. 2580/2001,
            čl. 2 odst. 3)
      1.      Rozhodnutím 2006/1008, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených
         proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu, nebylo rozhodnutí 2006/379 zrušeno, ale byla jím doplněna
         některá jména a některé subjekty na seznam stanovený tímto posledně uvedeným rozhodnutím.

      Přípustnost žaloby podané proti rozhodnutí 2006/1008 osobou, která není výslovně uvedena v tomto rozhodnutí, musí být proto
         posouzena ve světle dvou hlavních hledisek. Zaprvé má Rada podle čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a čl. 1 odst. 6 společného
         postoje 2001/931 o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu povinnost přezkoumávat seznam osob, skupin a subjektů,
         které jsou zapojeny do teroristických činů, alespoň jednou za půl roku. Zadruhé z bodu 2 odůvodnění rozhodnutí 2006/1008 vyplývá,
         že toto rozhodnutí doplňuje seznam stanovený rozhodnutím 2006/379, aniž jej ruší. To představuje projev vůle Rady ponechat
         na uvedeném seznamu osoby, jejichž jméno je uvedeno v tomto posledně uvedeném rozhodnutí, s tím následkem, že bude zachováno
         i zmrazení jejich finančních prostředků. Vzhledem k tomu, že se na danou osobu vztahovalo rozhodnutí 2006/379, musí být proto
         rovněž považována za bezprostředně a osobně dotčenou rozhodnutím 2006/1008 a její žaloba podaná proti tomuto rozhodnutí musí
         být považována za přípustnou.

      (viz body 34–36)
      2.      Jak odůvodnění původního rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků, tak odůvodnění následných rozhodnutí se musí týkat nejen
         zákonných podmínek použití nařízení č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům
         s cílem bojovat proti terorismu, zejména pak existence vnitrostátního rozhodnutí přijatého příslušným orgánem, ale rovněž
         specifických a konkrétních důvodů, na základě kterých se Rada při výkonu své diskreční posuzovací pravomoci domnívá, že se
         na dotyčnou osobu musí vztahovat opatření ke zmrazení finančních prostředků.

      Pokud na základě čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, na který
         rovněž odkazuje čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, musí následným rozhodnutím o zmrazení finančních prostředků předcházet
         přezkum situace dotyčné osoby, děje se tak s cílem ujistit se, že zachování jejího jména na seznamu osob, skupin a subjektů,
         které jsou zapojeny do teroristických činů, zůstává i nadále odůvodněné, a to případně na základě nových informací nebo důkazů.
         Pokud je odůvodnění následného rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků v podstatě stejné jako odůvodnění již uplatněné
         při příležitosti předcházejícího rozhodnutí, může za tímto účelem postačovat pouhé prohlášení, a to zejména tehdy, jestliže
         je dotyčný skupinou nebo entitou.

      Jelikož má navíc Rada širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o skutečnosti, které mají být zohledněny za účelem přijetí nebo
         zachování opatření směřujícího ke zmrazení finančních prostředků, nelze po ní požadovat, aby přesněji uvedla, jakým způsobem
         zmrazení finančních prostředků osoby, na kterou se toto opatření vztahuje, konkrétně přispívá k boji proti terorismu, nebo
         aby předložila důkazy směřující k prokázání toho, že by dotyčná osoba mohla využívat v budoucnu své finanční prostředky k páchání
         teroristických činů nebo k  napomáhání jejich spáchání.

      (viz body 53–55, 57)
      3.      Zásada účinné soudní ochrany představuje obecnou zásadu práva Společenství, která vyplývá z ústavních tradic společných členským
         státům a která byla zakotvena v článcích 6 a 13 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv, přičemž tato zásada byla opětovně
         potvrzena v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie.

      Účinnost soudního přezkumu – který se musí vztahovat zejména na legalitu důvodů, o něž se v daném případě opírá zápis jména
         určité osoby nebo názvu určitého subjektu na seznam, který je přílohou společného postoje 2001/931 o uplatnění zvláštních
         opatření k boji proti terorismu, a který má za následek to, že je vůči dotyčné osobě zaveden soubor omezujících opatření –
         v tomto ohledu implikuje, že má dotčený orgán Společenství povinnost sdělit tyto důvody dotčené osobě nebo entitě, v nejširším
         možném rozsahu, a to buď v okamžiku, kdy je o tomto zápisu rozhodováno, nebo alespoň co nejdříve po rozhodnutí, aby těmto
         adresátům bylo umožněno využít v příslušných lhůtách jejich práva na opravný prostředek.

      Pokud jde o následná rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků přijatá Radou v rámci pravidelných přezkumů, k nimž musí
         docházet alespoň jednou za šest měsíců s cílem zjistit, zda trvají důvody pro ponechání dotyčných osob na sporném seznamu,
         jež jsou upraveny v čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931, není již nezbytné zaručit účinek překvapení k zajištění účinnosti
         sankcí. Každému následnému rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků musí tedy předcházet nová možnost slyšení a případně
         sdělení nových skutečností v neprospěch dotyčné osoby.

      (viz body 59-60)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (druhého senátu)
      7. prosince 2010(*)

      „Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření v rámci boje proti terorismu – Zmrazení finančních prostředků – Žaloba na neplatnost – Právo na obhajobu – Právo na účinnou soudní ochranu – Odůvodnění – Žaloba na náhradu škody“
      Ve věci T‑49/07,
      Sofiane Fahas, s bydlištěm v Mielkendorfu (Německo), zastoupeným F. Zillmerem, avocat,

      žalobce,
      proti
      Radě Evropské unie, původně zastoupené M. Bishopem, E. Finnegan a S. Marquardtem, poté M. Bishopem, J.‑P. Hixem a E. Finnegan, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      Italskou republikou, zastoupenou I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Albenziem, avvocato dello Stato,

      vedlejší účastnicí,
      jejímž předmětem je jednak částečné zrušení rozhodnutí Rady č. 2008/583/ES ze dne 15. července 2008, kterým se provádí čl. 2
         odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem
         bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje rozhodnutí 2007/868/ES (Úř. věst. L 188, s. 21), v rozsahu, v němž se týká žalobce,
         jakož i uložení povinnosti Radě, aby až do vydání konečného soudního rozhodnutí neuváděla v budoucích rozhodnutích jméno žalobce,
         a jednak návrh na náhradu škody,

      TRIBUNÁL (druhý senát),
      ve složení I. Pelikánová, předsedkyně, K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. listopadu 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
      1        Dne 28. září 2001 přijala Rada bezpečnosti Organizace spojených národů (dále jen „Rada bezpečnosti“) rezoluci 1373 (2001),
         jíž se přijímají strategie pro boj proti terorismu všemi prostředky, a zejména proti jeho financování. Článek 1 písm. c) této
         rezoluce mimo jiné stanoví, že všechny státy bezodkladně zmrazí finanční prostředky a jiné finanční nebo hospodářské zdroje
         osob, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat, účastní se takových činů nebo napomáhají jejich spáchání,
         subjektů patřících těmto osobám nebo jimi ovládaných a osob a subjektů jednajících jménem nebo na pokyn těchto osob a subjektů.

      2        Rada Evropské unie považovala za nezbytné, aby Evropské společenství v souladu se závazky, které mají jeho členské státy podle
         Charty Spojených národů, přijalo opatření k provedení rezoluce Rady bezpečnosti 1373 (2001), a v důsledku toho vydala dne
         27. prosince 2001 na základě článků 15 EU a 34 EU společný postoj 2001/930/SZBP o boji proti terorismu (Úř. věst. L 344, s. 90;
         Zvl. vyd. 18/01, s. 213) a společný postoj 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu (Úř. věst.
         L 344, s. 93; Zvl. vyd. 18/01, s. 217).

      3        Společný postoj 2001/931 se podle svého čl. 1 odst. 1 vztahuje „na osoby, skupiny a subjekty, které jsou zapojeny do teroristických
         činů a jejichž seznam je uveden v příloze“.

      4        Článek 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 stanoví, že seznam uvedený v příloze je vypracován na základě přesných informací
         nebo materiálů v příslušném spisu, ze kterých vyplývá, že příslušný orgán přijal na základě závažných a věrohodných důkazů
         nebo stop [indicií] rozhodnutí ve vztahu k dotyčným osobám, skupinám a subjektům, které se týká buď zahájení vyšetřování nebo
         trestního stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast na něm nebo napomáhání k jeho spáchání,
         anebo odsouzení za takové činy. ,Příslušným orgánem‘ se rozumí justiční orgán, nebo pokud justiční orgány nemají v dané oblasti
         pravomoc, rovnocenný příslušný orgán v této oblasti.

      5        Podle článku 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 se budou jména osob a subjektů na seznamu uvedeném v příloze pravidelně,
         nejméně však jednou za šest měsíců, přezkoumávat s cílem zjistit, zda důvody pro jejich uvedení v seznamu trvají.

      6        Podle článků 2 a 3 společného postoje 2001/931 Společenství v mezích pravomocí, které mu byly svěřeny Smlouvou o ES, nařídí
         zmrazení finančních prostředků a jiných finančních a hospodářských zdrojů osob, skupin a subjektů uvedených v příloze a zajistí,
         aby jim finanční prostředky, finanční nebo hospodářské zdroje nebo finanční služby nebyly přímo ani nepřímo zpřístupněny.

      7        Rada měla za to, že je nezbytné přijmout nařízení za tím účelem, aby opatření popsaná ve společném postoji 2001/931 byla provedena
         na úrovni Společenství, a tudíž přijala dne 27. prosince 2001 na základě článků 60 ES, 301 ES a 308 ES nařízení (ES) č. 2580/2001
         o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu (Úř. věst.
         L 344, s. 70; Zvl. vyd. 18/01, s. 207). Z tohoto nařízení vyplývá, že pokud není povoleno jinak, veškeré finanční prostředky
         držené některými fyzickými nebo právnickými osobami, skupinou nebo subjektem uvedenými v seznamu stanoveném v čl. 2 odst. 3
         nařízení se zmrazují. Stejně tak je zakázáno, aby byly těmto osobám, skupinám či subjektům zpřístupňovány finanční prostředky
         nebo finanční služby. Rada jednomyslně vypracuje, přezkoumává a mění seznam osob, skupin a subjektů, na které se vztahuje
         uvedené nařízení, v souladu s čl. 1 odst. 4 až 6 společného postoje 2001/931.

      8        Původní seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahuje nařízení č. 2580/2001, byl přijat rozhodnutím Rady č. 2001/927/ES
         ze dne 27. prosince 2001, kterým se stanoví seznam podle čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 (Úř. věst. L 344, s. 83).

      9        Od té doby přijala Rada řadu společných postojů a rozhodnutí aktualizujících seznamy, které byly obsahem společného postoje
         2001/931 a nařízení č. 2580/2001.

       Skutečnosti předcházející sporu
      10      Žalobce, Sofiane Fahas, je alžírský státní příslušník, který žije od roku 1990 ve Spolkové republice Německo a který dne 18.
         září 2003 uzavřel sňatek s německou státní příslušnicí.

      11      Vyšetřující soudce v Neapoli (Itálie) vydal dne 9. října 2000 proti žalobci předběžný zatýkací rozkaz. V uvedeném rozkazu
         byl žalobce obviněn z účasti na spiknutí za účelem vytvoření buňky skupiny „Al‑Takfir a Al‑Hijra“ (Al Takfir Wal Hijra) v Itálii,
         která působí v Alžírsku od roku 1992 a podporuje teroristické činnosti, jakož i z obchodu se zbraněmi a padělání dokladů ve
         prospěch teroristických skupin v Alžírsku. Usnesením ze dne 30. května 2008 Giudice dell’udienza preliminare del Tribunale
         di Napoli (soudce pro předběžné slyšení soudu v Neapoli) rozhodl o postavení žalobce před příslušný senát tohoto soudu, aby
         tento rozhodl o čtyřech trestných činech, z nichž tři měly být spáchány ve spojení s výše uvedenou teroristickou organizací.

      12      Společným postojem 2002/976/SZBP ze dne 12. prosince 2002, kterým se aktualizuje společný postoj 2001/931, a o zrušení společného
         postoje 2002/847/SZBP (Úř. věst. L 337, s. 93) Rada aktualizovala seznam osob, skupin a subjektů, na které se vztahuje společný
         postoj 2001/931. Bod 1 přílohy společného postoje 2002/976 uvádí poprvé jméno žalobce, které je uvedeno následovně:

      „FAHAS, Sofiane Yacine, narozen dne 10. 9. 1971 v Alžíru (Alžírsko) (člen al-Takfir a d’al-Hijra).“
      13      Po 12. prosinci 2002 byla vydána řada rozhodnutí, která zahrnula jméno žalobce do seznamu ve smyslu čl. 2 odst. 3 nařízení
         č. 2580/2001 (dále jen „sporný seznam“), čímž došlo zejména ke zmrazení jeho finančních prostředků. Je třeba uvést ta rozhodnutí,
         na něž se ve svých vyjádřeních podrobněji zaměřili účastníci tohoto sporu.

      14      Dne 12. prosince 2002 Rada přijala rozhodnutí 2002/974/ES, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a kterým
         se zrušuje rozhodnutí 2002/848/ES (Úř. věst. L 337, s. 85). Podle článku 1 rozhodnutí 2002/974 figuruje jméno žalobce na sporném
         seznamu.

      15      Dne 2. dubna 2004 přijala Rada společný postoj 2004/309/SZBP, kterým se aktualizuje společný postoj 2001/931 a kterým se zrušuje
         společný postoj 2003/906/SZBP (Úř. věst. L 99, s. 61; Zvl. vyd 18/03, s. 100). Jméno žalobce figuruje na seznamu uvedeném
         v příloze. Ve stejný den přijala Rada rozhodnutí 2004/306/ES, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a kterým
         se zrušuje rozhodnutí 2003/902/ES (Úř. věst. L 99, s. 28; Zvl. vyd. 18/03, s. 98).

      16      Jméno žalobce se nadále vyskytuje na sporném seznamu na základě rozhodnutí 2006/379/ES ze dne 29. května 2006, kterým se provádí
         čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a kterým se zrušuje rozhodnutí 2005/930/ES (Úř. věst. L 144, s. 21).

      17      V rozhodnutí 2006/1008/ES ze dne 21. prosince 2006, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 (Úř. věst. L 379,
         s. 123, oprava Úř. věst. 2007, L 150, s. 16), Rada konstatovala, že na sporný seznam stanovený rozhodnutím 2006/379, jehož
         zrušení není namístě, bude nutné přidat některé další osoby, skupiny a subjekty. Jméno žalobce není v rozhodnutí 2006/1008
         uvedeno.

      18      Jméno žalobce nadále figuruje na sporném seznamu na základě rozhodnutí Rady 2008/583/ES ze dne 15. července 2008, kterým se
         provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a kterým se zrušuje rozhodnutí 2007/868/ES (Úř. věst. L 188, s. 21, dále jen „napadené
         rozhodnutí“).

       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      19      Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 20. února 2007 podal žalobce tuto žalobu.

      20      Žaloba byla původně namířena proti rozhodnutí 2002/848 a proti všem následně přijatým rozhodnutím, včetně rozhodnutí 2006/1008.

      21      Dne 30. března 2007 žalobce odstranil vady žaloby tím, že ji omezil výlučně na rozhodnutí 2006/1008.

      22      Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 20. června 2007 vznesla Rada podle čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu
         námitku nepřípustnosti. Na základě usnesení předsedy druhého senátu Tribunálu ze dne 22. září 2008 bude o námitce nepřípustnosti
         rozhodnuto spolu s věcí samou.

      23      Dne 1. října 2008 se Tribunál v rámci organizačních procesních opatření upravených v článku 64 jednacího řádu dotázal žalobce,
         zda si vzhledem k přijetí napadeného rozhodnutí přeje upravit svá návrhová žádání a důvody a argumenty. Dne 17. října 2008
         žalobce upravil svá návrhová žádání tak, aby jeho žaloba směřovala výlučně proti napadenému rozhodnutí.

      24      Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 2. dubna 2009 požádala Italská republika o vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastnice
         na podporu návrhových žádání Rady. Usnesením ze dne 14. května 2009 předseda druhého senátu Tribunálu po slyšení účastníků
         řízení toto vedlejší účastenství na základě čl. 116 odst. 6 jednacího řádu povolil.

      25      Žalobce navrhuje, aby Tribunál:

      –        zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se jej týká, a prohlásil, že se na něj nepoužije;
      –        uložil Radě, aby jej již neuváděla ve svých budoucích rozhodnutích k provedení čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, která
         budou vydána po napadeném rozhodnutí, dokud nebude konečným soudním rozhodnutím konstatováno, že je členem skupiny „Al‑Takfir“
         a „Al‑Hijra“ nebo že jinak podporuje terorismus;

      –        uložil Radě, aby žalobci vyplatila částku alespoň ve výši 2 000 eur, určenou k náhradě vzniklé škody;
      –        uložil Radě náhradu nákladů řízení.
      26      Rada navrhuje, aby Tribunál :

      –        zamítl návrh žalobce na zrušení napadeného rozhodnutí z důvodu, že je neopodstatněný;
      –        zamítl návrh na náhradu škody žalobce jako nepřípustný nebo každopádně neopodstatněný;
      –        zamítl návrh žalobce na vydání soudního příkazu jako nepřípustný;
      –        uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
      27      Italská republika podporuje návrhová žádání Rady.

       Právní otázky
      1.     K návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí
       K přípustnosti
       K návrhu na vydání soudního příkazu
      28      Rada se dovolává nepřípustnosti návrhu žalobce, jehož podstatou je, aby bylo Radě uloženo neuvádět jeho jméno v budoucích
         seznamech, dokud nebude přijato konečné soudní rozhodnutí, jímž se určuje, že žalobce podporuje terorismus.

      29      Tento návrh musí být vykládán jako návrh na vydání soudního příkazu Radě. V této souvislosti je třeba připomenout, že v rámci
         žaloby založené na článku 230 ES není Tribunál příslušný vydávat soudní příkazy určené orgánům (viz v tomto smyslu usnesení
         Tribunálu ze dne 29. listopadu 1993, Kolman v. Komise, T‑56/92, Recueil, s. II‑1267, bod 18, a rozsudek Tribunálu ze dne 15.
         září 1998, European Night Services a další v. Komise, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94, Recueil, s. II‑3141, bod 53).

      30      Návrh na vydání soudního příkazu Radě je tedy třeba zamítnout jako nepřípustný.

       K aktivní legitimaci žalobce k podání žaloby proti původně napadenému rozhodnutí
      –       Argumenty účastníků řízení
      31      Rada má za to, že žaloba je nepřípustná, pokud jde o návrh na zrušení rozhodnutí 2006/1008, jelikož žalobce není rozhodnutím
         osobně dotčen, a to z důvodu, že jeho jméno není v příloze uvedeno. Rada tvrdí, že rozhodnutím 2006/1008 se nezrušuje rozhodnutí
         2006/379, ale pouze se jím doplňují jména na seznam stanovený tímto posledním rozhodnutím, které zůstává v platnosti. Podle
         názoru Rady nemůže mít úprava návrhových žádání dopad na nepřípustnost původní žaloby.

      32      Žalobce tvrdí, že žaloba podaná proti rozhodnutí 2006/1008 je přípustná, protože se jej osobně dotýká i přesto, že jeho jméno
         není výslovně uvedeno. Žalobce považuje rozhodnutí 2006/1008 za rozšíření seznamu obsaženého v příloze rozhodnutí 2006/379.

      –       Závěry Tribunálu
      33      Rada se dovolává nepřípustnosti žaloby podané proti rozhodnutí 2006/1008 z důvodu, že v něm není žalobce uveden. Je totiž
         nutno konstatovat, že rozhodnutí 2006/1008 jméno žalobce výslovně nezmiňuje. Je tedy nutno posoudit, zda je žalobce tímto
         rozhodnutím bezprostředně a osobně dotčen. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se osoba jiná
         než ta, které byl akt určen, může domáhat toho, že je osobně dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, pouze tehdy,
         pokud se jí akt dotýká z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ni zvláštní, nebo faktické situace, která ji vymezuje
         vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím ji individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu
         (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, 25/62, Recueil, s. 197, s. 223).

      34      Úvodem je třeba uvést, že rozhodnutím 2006/1008 nebylo zrušeno rozhodnutí 2006/379, ale doplněna některá jména a některé subjekty
         na seznam stanovený posledně uvedeným rozhodnutím.

      35      Přípustnost žaloby podané proti rozhodnutí 2006/1008 musí být posouzena ve světle dvou hlavních hledisek. Zaprvé má Rada podle
         čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 povinnost přezkoumávat sporný seznam alespoň
         jednou za půl roku. Zadruhé z bodu 2 odůvodnění rozhodnutí 2006/1008 vyplývá, že toto rozhodnutí doplňuje seznam stanovený
         rozhodnutím 2006/379, aniž jej ruší. To představuje projev vůle Rady ponechat žalobce na sporném seznamu s tím následkem,
         že bude zachováno i zmrazení jeho finančních prostředků. Vzhledem k tomu, že se na žalobce vztahovalo rozhodnutí 2006/379,
         musí být proto rovněž považován za bezprostředně a osobně dotčeného rozhodnutím 2006/1008.

      36      Z výše uvedeného vyplývá, že námitka nepřípustnosti vznesená Radou musí být zamítnuta a že žaloba musí být v rozsahu, v němž
         směřuje proti rozhodnutí 2006/1008, v souladu s judikaturou ve věci Othman považována za přípustnou (rozsudek Tribunálu ze
         dne 11. června 2009, Othman v. Rada a Komise, T‑318/01, Sb. rozh. s. II‑1627, bod 53). Je nutno mít za to, že žádost o úpravu
         návrhových žádání ze dne 17. října 2008 je proto rovněž přípustná a že se tato žaloba týká legality napadeného rozhodnutí,
         jak bylo zaznamenáno v protokolu z jednání, což účastníci řízení shodně uznávají.

       K věci samé
      37      Výtky žalobce je třeba seskupit do dvou žalobních důvodů, a to zaprvé do žalobního důvodu vycházejícího z porušení jeho základních
         práv a povinnosti uvést odůvodnění a zadruhé žalobního důvodu vycházejícího z nesprávného posouzení a zneužití pravomoci,
         jichž se dopustila Rada.

       K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení základních práv a povinnosti uvést odůvodnění
      –       Argumenty účastníků řízení
      38      Žalobce má za to, že zaručení práva na obhajobu má zajistit řádný výkon práva na účinnou soudní ochranu. Nařízení č. 2580/2001
         a společný postoj 2001/931, na který uvedené nařízení odkazuje, neupravují podle jeho názoru postup pro oznámení napadeného
         rozhodnutí a skutečnosti v neprospěch žalobce, které vedly k zařazení jeho jména na sporný seznam. Toto nařízení podle něj
         ani neupravuje předchozí či následné slyšení dotyčné osoby, které by mohlo vést k vyškrtnutí jejího jména ze sporného seznamu.
         Žalobce tedy neměl podle svého názoru nikdy příležitost předložit svou obhajobu ohledně uvedení svého jména na sporném seznamu.
         Žalobce se domnívá, že mu napadené rozhodnutí nařízením zmrazení jeho finančních prostředků uložilo hospodářské a finanční
         sankce. Podle ustálené judikatury Soudního dvora přitom práva na obhajobu představují základní zásadu práva Společenství,
         která musí být vždy zaručena.

      39      Rezoluce Rady bezpečnosti 1373 (2001) neupravuje podle žalobce žádný postup, který by umožnil napadnout opatření týkající
         se zmrazení finančních prostředků. Podle jeho názoru je na členských státech Organizace spojených národů, aby konkrétně identifikovaly
         osoby, skupiny a subjekty, jimž mají být na základě této rezoluce zmrazeny finanční prostředky. V případě, že je nezbytné
         diskreční posouzení ze strany Společenství, musí podle něj orgány Společenství v zásadě dodržovat práva na obhajobu dotyčných
         osob (rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. Rada, T‑228/02, Sb. rozh.
         s. II‑4665, dále jen „rozsudek OMPI“, body 101 a násl.).

      40      Navíc přijetí rozhodnutí, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, porušuje podle žalobce jeho právo na účinnou
         soudní ochranu práv, která mu plynou z právního řádu Společenství. Žalobce tvrdí, že mu nebyly oznámeny konkrétní skutečnosti
         odůvodňující uvedení jeho jména ve sporném seznamu, což mu podle jeho názoru znemožnilo podat účelně svou žalobu Tribunálu.

      41      Žalobce se dovolává článku 253 ES, který Radě ukládá povinnost odůvodňovat akty, které přijímá. Napadené rozhodnutí není podle
         jeho názoru odůvodněno. Podle ustálené judikatury má povinnost odůvodňovat akty, které nepříznivě zasahují do právního postavení
         zúčastněných osob, poskytnout těmto osobám dostatečné informace. Dotyčná osoba musí mít možnost rozpoznat, zda je rozhodnutí
         opodstatněné, či je případně stiženo vadami. Pouze tak může tato osoba ověřit, zda může napadnout jeho platnost u soudu Společenství,
         a soud Společenství vykonat svůj přezkum legality (rozsudek Soudního dvora ze dne 2. října 2003, Corus UK v. Komise, C‑199/99 P,
         Recueil, s. I‑11177, bod 145). Akt nepříznivě zasahující do právního postavení žalobce nebyl navíc žalobci podle jeho tvrzení
         oznámen. Konečně se žalobce domnívá, že odkaz Rady na vyšetřovací řízení, které bylo proti němu zahájeno v Itálii, nepředstavuje
         dostatečné odůvodnění.

      42      Pro všechny případy žalobce tvrdí, že uvedení čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a čl. 1 odst. 4 a 6 společného postoje nepředstavuje
         dostatečné odůvodnění napadeného rozhodnutí.

      43      Ve své odpovědi na písemný dotaz Tribunálu žalobce uvádí, aniž to dále rozvíjí, že byly porušeny obecné zásady práva Společenství,
         které vyplývají z práva na spravedlivý proces, práva na nestranný soud, zásady presumpce neviny a práva na majetek, tak jak
         jsou chráněny Úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“).
         Dále pak v replice žalobce poukazuje na skutečnost, že je mu zakázáno pracovat.

      44      Rada, podporovaná vedlejší účastnicí řízení, veškeré argumenty, které žalobce vznesl na podporu prvního žalobního důvodu,
         zpochybňuje.

      –       Závěry Tribunálu
      45      V souladu s ustálenou judikaturou jsou základní práva nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování zajišťuje
         soud Společenství. Soudní dvůr a Tribunál za tímto účelem vycházejí z ústavních tradic společných členským státům, jakož i z poznatků,
         které skýtají mezinárodně právní instrumenty týkající se ochrany lidských práv, na jejichž tvorbě členské státy spolupracovaly
         nebo k nimž přistoupily. EÚLP přísluší v této souvislosti zvláštní význam (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 26. června 2007,
         Ordre des barreaux francophones et germanophone a další., C‑305/05, Sb. rozh. s. I‑5305, bod 29 a citovaná judikatura).

      46      Z judikatury rovněž vyplývá, že dodržování lidských práv je podmínkou legality předpisů Společenství (posudek Soudního dvora
         ze dne 28. března 1996, 2/94, Recueil, s. I‑1759, bod 34) a že ve Společenství nelze připustit opatření, která jsou neslučitelná
         s jejich dodržováním (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 12. června 2003, Schmidberger, C‑112/00, Recueil, s. I‑5659, bod
         73 a citovaná judikatura).

      47      Podle ustálené judikatury platí, že dodržování práv na obhajobu v každém řízení vedeném vůči určité osobě, které může vést
         k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, je základní zásadou práva Společenství, která musí být zajištěna,
         i když neexistuje žádná právní úprava týkající se dotčeného řízení. Tato zásada vyžaduje, aby kterékoliv osobě, jíž může být
         uložena sankce, bylo umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko ke skutečnostem použitým proti ní jako důvod sankce (viz rozsudek
         OMPI, bod 91, a citovaná judikatura).

      48      V souvislosti s rozhodnutím o zmrazení finančních prostředků vyžaduje obecná zásada dodržování práv na obhajobu, pokud tomu
         nebrání naléhavé důvody týkající se bezpečnosti Společenství či jeho členských států nebo vedení jejich mezinárodních vztahů,
         aby byly skutečnosti v neprospěch sděleny dotyčné osobě pokud možno současně s přijetím nebo co možná nejdříve po přijetí
         původního rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků. S týmiž výhradami musí v zásadě všem následným rozhodnutím o zmrazení
         finančních prostředků předcházet sdělení nových skutečností v neprospěch a slyšení (rozsudek OMPI, bod 137).

      49      V projednávaném případě zaslala Rada žalobci dne 3. ledna 2008 po přijetí rozhodnutí Rady 2007/868/ES ze dne 20. prosince
         2007, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 a kterým se zrušuje rozhodnutí 2007/445/ES (Úř. věst. L 340,
         s. 100) odůvodnění, jehož znění bylo shodné se zněním předchozích rozhodnutí, v nichž bylo zmíněno jeho jméno. Žalobce zaslal
         své vyjádření v dopise ze dne 14. března 2008. Rada nejprve posoudila jeho obsah a poté napadeným rozhodnutím rozhodla, že
         jméno žalobce na sporném seznamu ponechá. V dopise zaslaném žalobci dne 15. července 2008, který zahrnoval jak napadené rozhodnutí,
         tak odůvodnění totožné s odůvodněním předchozích rozhodnutí zmiňujících jeho jméno, Rada uvedla, že poté, co posoudila dopis
         žalobce ze dne 14. března 2008, měla za to, že se ve spise nenachází žádná nová skutečnost, která by odůvodnila změnu jejího
         stanoviska, a že předchozí odůvodnění, jež bylo žalobci oznámeno, je i nadále platné. Z toho vyplývá, že pokud jde o právo
         být vyslechnut, poskytla Rada žalobci příležitost, aby se k odůvodnění vyjádřil.

      50      Na základě výše uvedeného musí být výtka vycházející z porušení práv žalobce na obhajobu, a zejména jeho práva být vyslechnut,
         zamítnuta.

      51      Pokud jde o porušení povinnosti uvést odůvodnění, jíž se dovolává žalobce, je uvedená povinnost logickým důsledkem zásady
         dodržování práv na obhajobu. V této souvislosti je třeba připomenout, že povinnost uvést odůvodnění aktu nepříznivě zasahujícího
         do právního postavení osoby má za cíl jednak poskytnout dotyčné osobě dostatečné informace pro zjištění, zda je akt opodstatněný,
         nebo je případně stižen vadou, která umožňuje napadnout jeho platnost před soudem Společenství, a jednak umožnit tomuto soudu
         vykonat přezkum legality tohoto aktu (výše uvedený rozsudek Soudního dvora Corus UK v. Komise, bod 145, a rozsudek ze dne
         28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh.
         s. I‑5425, bod 462).

      52      Předmět záruky týkající se povinnosti uvést odůvodnění v souvislosti s přijetím rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků
         na základě čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, jakož i omezení této záruky, která mohou být legitimně uložena dotyčným osobám
         v této souvislosti, byly definovány Tribunálem v jeho rozsudku OMPI (body 138 až 151).

      53      Především z bodů 143 až 146 a 151 rozsudku OMPI vyplývá, že jak odůvodnění původního rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků,
         tak odůvodnění následných rozhodnutí se musí týkat nejen zákonných podmínek použití nařízení č. 2580/2001, zejména existence
         vnitrostátního rozhodnutí přijatého příslušným orgánem, ale rovněž specifických a konkrétních důvodů, na základě kterých se
         Rada při výkonu své diskreční posuzovací pravomoci domnívá, že se na dotyčnou osobu musí vztahovat opatření ke zmrazení finančních
         prostředků.

      54      Krom toho, jak z bodu 145 rozsudku OMPI, tak i z čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931, na který rovněž odkazuje čl. 2
         odst. 3 nařízení č. 2580/2001, vyplývá, že pokud následným rozhodnutím o zmrazení finančních prostředků musí předcházet „přezkum“
         situace dotyčné osoby, děje se tak s cílem ujistit se, že zachování jejího jména na sporném seznamu „zůstává i nadále odůvodněné“,
         a to případně na základě nových informací nebo důkazů.

      55      V této souvislosti však již Tribunál upřesnil, že pokud je odůvodnění následného rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků
         v podstatě stejné jako odůvodnění již uplatněné při příležitosti předcházejícího rozhodnutí, může za tímto účelem postačovat
         pouhé prohlášení, a to zejména tehdy, jestliže je dotyčný skupinou nebo subjektem (rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2009,
         Sison v. Rada, T‑341/07, Sb. rozh. s. II-3625, bod 62, a citovaná judikatura).

      56      V projednávaném případě vyplývá z odůvodnění připojeného k dopisu, jímž bylo oznámeno napadené rozhodnutí, že zápis jména
         žalobce na sporný seznam vychází ze skutečnosti, že vyšetřující soudce v Neapoli vydal proti žalobci dne 9. října 2000 předběžný
         zatýkací rozkaz. Žalobce je obviněn z účasti na spiknutí za účelem vytvoření buňky skupiny „Al‑Takfir a Al‑Hijra“ (Al Takfir
         Wal Hijra) v Itálii, která od roku 1992 působí v Alžírsku a podporuje teroristické činnosti, jakož i z obchodu se zbraněmi
         a padělání dokladů ve prospěch teroristických skupin v Alžírsku. Toto soudní vyšetřování v Itálii právě probíhalo, což odůvodnilo
         zápis žalobce na sporný seznam připojený ke společnému postoji 2001/931.

      57      Dále je třeba připomenout širokou posuzovací pravomoc, kterou Rada disponuje, pokud jde o skutečnosti, které mají být zohledněny
         za účelem přijetí nebo zachování opatření směřujícího ke zmrazení finančních prostředků. Za těchto podmínek nelze po Radě
         požadovat, aby přesněji uvedla, jakým způsobem zmrazení finančních prostředků žalobce konkrétně přispívá k boji proti terorismu,
         nebo aby předložila důkazy směřující k prokázání toho, že by dotyčná osoba mohla využívat v budoucnu své finanční prostředky
         k páchání teroristických činů nebo k napomáhání jejich spáchání (výše uvedené rozsudky OMPI, bod 159, a Sison v. Rada, body
         65 a 66).

      58      Vzhledem k těmto skutečnostem musí být výtka vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění zamítnuta.

      59      Žalobce dále tvrdí, že mu nebyla poskytnuta účinná soudní ochrana. Podle ustálené judikatury představuje zásada účinné soudní
         ochrany obecnou zásadu práva Společenství, která vyplývá z ústavních tradic společných členským státům a která byla zakotvena
         v článcích 6 a 13 EÚLP, ostatně tato zásada byla znovu stvrzena v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, vyhlášené
         dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1) (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. března 2007, Unibet, C‑432/05, Sb.
         rozh. s. I‑2271, bod 37).

      60      Krom toho vzhledem k judikatuře Soudního dvora v ostatních oblastech (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. října 1987, Heylens
         a další, 222/86, Recueil, s. 4097, bod 15, a výše uvedený rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, body 462 a 463) musí
         být v projednávané věci rozhodnuto, že účinnost soudního přezkumu – který se musí vztahovat zejména na legalitu důvodů, o něž
         se v daném případě opírá zápis jména určité osoby nebo názvu určitého subjektu na seznam, který je přílohou I sporného nařízení
         a který má za následek to, že je vůči těmto adresátům zaveden soubor omezujících opatření – implikuje, že příslušný orgán
         Společenství má povinnost sdělit tyto důvody dotčené osobě nebo subjektu, v nejširším možném rozsahu, a to buď v okamžiku,
         kdy je o zápisu rozhodováno, nebo alespoň co nejdříve po rozhodnutí, aby těmto adresátům bylo umožněno využít v příslušných
         lhůtách jejich práva na opravný prostředek. Pokud jde o následná rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků přijatá Radou
         v rámci pravidelných přezkumů, k nimž musí docházet alespoň jednou za šest měsíců s cílem zjistit, zda trvají důvody pro ponechání
         dotyčných osob na sporném seznamu, jež jsou upraveny v čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931, není již nezbytné zaručit
         účinek překvapení k zajištění účinnosti sankcí. Každému následnému rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků musí tedy předcházet
         nová možnost slyšení a případně sdělení nových skutečností v neprospěch dotyčné osoby (rozsudek OMPI, bod 131; viz rovněž
         v této souvislosti rozsudek Soudního dvora ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise,
         C‑402/05 P a C‑415/05 P, Sb. rozh. s. I‑6351, bod 338, a rozsudek Tribunálu ze dne 11. července 2007, Sison v. Rada, T‑47/03,
         nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 212 a 213.).

      61      Z bodů 55 a 56 výše vyplývá, že žalobci bylo sděleno napadené rozhodnutí s odůvodněním, a to dopisem z téhož dne, kdy bylo
         přijato uvedené rozhodnutí. Tím Rada umožnila žalobci, aby hájil svá práva a rozhodl se se znalostí věci, zda je praktické
         předložit věc soudu Společenství, jakož i plně umožnit tomuto soudu, aby provedl svůj přezkum legality napadeného rozhodnutí.

      62      Z výše uvedeného vyplývá, že v projednávaném případě musí být výtka vycházející z porušení práva na účinnou soudní ochranu
         zamítnuta.

      63      Ohledně zásady presumpce neviny, zakotvené v čl. 6 odst. 2 EÚLP a v čl. 48 odst. 1 Listiny základních práv Unie, je nutno
         konstatovat, že představuje základní právo, které přiznává jednotlivcům práva, jejichž dodržování zajišťuje soud Společenství
         (rozsudky Tribunálu ze dne 4. října 2006, Tillack v. Komise, T‑193/04, Sb. rozh. s. II‑3995, bod 121, a ze dne 12. října 2007,
         Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse v. Komise, T‑474/04, Sb. rozh. s. II‑4225, bod 75).

      64      Dodržení presumpce neviny vyžaduje, aby každý, kdo je obviněn z trestného činu, byl považován za nevinného, dokud jeho vina
         nebude prokázána zákonným způsobem. Tato zásada však nebrání tomu, aby byla přijata zajišťovací opatření, která nepředstavují
         sankce a nijak nepředjímají vinu či nevinu osoby, na niž se vztahují. Taková zajišťovací opatření musí být zejména upravena
         zákonem, přijata příslušným orgánem a mít dočasnou povahu (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 2. září 2009, El Morabit
         v. Rada, T‑37/07 a T‑323/07, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 40).

      65      Článek 2 společného postoje 2001/931 stanoví, že Společenství nařídí zmrazení finančních prostředků osob, skupin a subjektů
         uvedených v seznamu upraveném jeho čl. 1 odst. 4. Na základě toho je zmrazení finančních prostředků, které se vztahuje na
         žalobce, upraveno právními předpisy Společenství.

      66      Podle článku 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 má Rada povinnost provádět pravidelně přezkum seznamu, a to nejméně jednou
         za šest měsíců, s cílem zjistit, zda trvají důvody pro ponechání jmen osob a subjektů v seznamu. Na základě toho bylo zmrazení
         finančních prostředků, které se vztahuje na žalobce, přijato příslušným orgánem a má dočasnou povahu.

      67      Navíc je nutno uvést, že dotčená omezující opatření přijatá Radou v rámci boje proti terorismu nezahrnují zabavení majetku
         dotyčných osob jakožto výnosů z trestné činnosti, nýbrž jejich zmrazení z titulu zajištění. Tato opatření tedy nejsou sankcí
         a neznamenají navíc žádné takové obvinění (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Tribunálu ze dne 11. července 2007, Sison
         v. Rada, bod 101).

      68      Rozhodnutí Rady, které vyplývá především z rozhodnutí příslušného vnitrostátního orgánu, totiž nepředstavuje konstatování
         toho, že skutečně došlo ke spáchání trestného činu, ale je přijato v rámci a pro účely řízení správní povahy, které má zajišťovací
         funkci s jediným cílem, jímž je umožnit Radě postupovat účinně v boji proti financování terorismu.

      69      V této souvislosti je nutno uvést, že v případě použití čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení
         č. 2580/2001, tedy ustanovení, která zavádějí specifickou formu spolupráce mezi Radou a členskými státy v rámci společného
         boje proti terorismu, má tato zásada pro Radu za následek povinnost ponechat řešení v co nejvyšší možné míře na posouzení
         příslušného vnitrostátního orgánu, přinejmenším jedná-li se o justiční orgán, a to zejména co se týče existence „závažných
         a věrohodných důkazů nebo stop [indicií]“, na nichž je rozhodnutí tohoto orgánu založeno (rozsudek OMPI, bod 124).

      70      Ze skutkového stavu projednávaného případu vyplývá, že Rada jednala v souladu s čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931
         a nařízením č. 2580/2001. Tím, že vycházela z rozhodnutí vyšetřujícího soudce členského státu a tím, že dopisem ze dne 15.
         července 2008 informovala žalobce o důvodech jeho zápisu na sporný seznam, dodržela Rada povinnosti, které má podle právních
         předpisů Společenství.

      71      Z výše uvedeného vyplývá, že v projednávaném případě musí být výtka vycházející z porušení zásady presumpce neviny zamítnuta.

      72      Pokud jde o údajné porušení práva na nestranný soud a dodržení práva na spravedlivý proces, nepředložil žalobce na podporu
         svých argumentů dostatečné důkazy. Tyto výtky musí být zamítnuty na základě čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Tribunálu.
         Každopádně je nutno připomenout, že Tribunál není příslušný k přezkumu dodržování vnitrostátního trestního řízení. Tento přezkum
         totiž přísluší pouze italským orgánům či, na základě žaloby dotyčné osoby, příslušnému vnitrostátnímu soudu. Stejně tak Radě
         zásadně nepřísluší, aby se vyjadřovala k dodržení pravidel řízení zahájeného proti dotyčné osobě, které vedlo k přijetí uvedeného
         rozhodnutí podle použitelného práva členského státu, nebo k dodržování základních práv dotyčné osoby vnitrostátními orgány.
         Tato pravomoc totiž náleží výlučně příslušným vnitrostátním soudům nebo případně Evropskému soudu pro lidská práva (viz rozsudek
         OMPI, bod 121, a obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 10. dubna 2003, Le Pen v. Parlament, T‑353/00, Recueil, s. II‑1729, bod
         91, potvrzený na základě kasačního opravného prostředku rozsudkem Soudního dvora ze dne 7. července 2005, Le Pen v. Parlament,
         C‑208/03 P, Sb. rozh. s. I‑6051).

      73      Pokud jde o omezení práva vlastnit majetek a práva na výkon hospodářské činnosti, jichž se žalobce dovolává, je třeba poznamenat,
         že podle ustálené judikatury nejsou základní práva absolutními výsadami a že jejich výkon může být předmětem omezení odůvodněných
         cíli obecného zájmu sledovanými Společenstvím. Každé omezující opatření hospodářského nebo finančního charakteru tak zahrnuje
         již pojmově účinky, které se dotýkají vlastnického práva a svobodného výkonu výdělečných činností, a tím způsobuje újmu zejména
         subjektům vykonávajícím činnosti, jimž mají dotčená omezující opatření zabránit. Důležitost cílů sledovaných spornou právní
         úpravou může odůvodňovat negativní důsledky, jakkoliv značné, pro určité subjekty (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora
         ze dne 30. července 1996, Bosphorus, C‑84/95, Recueil, s. I‑3953, body 21 až 23, a výše uvedený rozsudek Kadi et Al Barakaat
         International Foundation v. Rada a Komise, body 355 a 361).

      74      V projednávaném případě jsou svobodný výkon hospodářské činnosti žalobcem, jakož i jeho právo vlastnit majetek přijetím napadeného
         rozhodnutí značně omezeny, vzhledem k tomu, že žalobce nemůže s výjimkou zvláštních povolení nakládat se svými finančními
         prostředky nacházejícími se na území Společenství. Nicméně vzhledem k prvořadé důležitosti zachování míru a mezinárodní bezpečnosti
         nejsou způsobené negativní důsledky nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům, a to tím spíše, že článek 5 nařízení č. 2580/2001
         stanoví určité výjimky umožňující osobám, kterých se opatření sloužící ke zmrazení finančních prostředků týkají, pokrýt základní
         výdaje (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek El Morabit v. Rada, bod 62).

      75      Z výše uvedeného vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení základních práv a z porušení povinnosti uvést odůvodnění
         musí být zamítnut.

       K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného posouzení a ze zneužití pravomoci
      –       Argumenty účastníků řízení
      76      Podle žalobce nepředstavuje odkaz provedený Radou na italské soudní řízení, které je od roku 2001 přerušeno, dostatečné odůvodnění
         ponechání jeho jména na sporném seznamu. Žalobce má za to, že toto řízení je skončeno a že je nevinný.

      77      Žalobce tedy poukazuje na nesprávné posouzení jeho zapojení do teroristické činnosti a zneužití pravomoci, jichž se dopustila
         Rada.

      78      Rada, podporovaná vedlejší účastnicí, zpochybňuje veškeré argumenty, které žalobce vznesl na podporu druhého žalobního důvodu.

      –       Závěry Tribunálu
      79      Pokud jde o údajné nesprávné posouzení uplatňované žalobcem, Tribunál v bodech 115 a 116 rozsudku OMPI uvedl, že skutkové
         a právní okolnosti, které mohou podmiňovat použití opatření, jímž je zmrazení finančních prostředků, na určitou osobu, skupinu
         či určitý subjekt, jsou vymezeny v čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001.

      80      V projednávaném případě je relevantní právní úprava obsažena v čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, podle něhož Rada jednomyslně
         vypracuje, přezkoumává a mění seznam osob, skupin a subjektů, na které se vztahuje uvedené nařízení, v souladu s čl. 1 odst. 4
         až 6 společného postoje 2001/931. Dotyčný seznam musí být tedy vypracován podle ustanovení čl. 1 odst. 4 společného postoje
         2001/931 na základě přesných informací nebo materiálů ve spisu, ze kterých vyplývá, že rozhodnutí ve vztahu k dotyčným osobám,
         skupinám a subjektům přijal příslušný orgán na základě závažných a věrohodných důkazů nebo indicií bez ohledu na to, zda se
         jedná o zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast na něm
         nebo napomáhání k jeho spáchání nebo zda se jedná o odsouzení za takové činy. „Příslušným orgánem“ je nutno rozumět justiční
         orgán, nebo pokud justiční orgány nemají v oblasti žádnou pravomoc, rovnocenný příslušný orgán v této oblasti. Navíc se podle
         čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 musí jména osob a subjektů uvedených na seznamu pravidelně, nejméně však jednou
         za šest měsíců, přezkoumávat s cílem zjistit, zda je jejich ponechání na seznamu i nadále odůvodněné (rozsudek OMPI, bod 116).

      81      V bodě 117 rozsudku OMPI a v bodě 131 rozsudku Tribunálu ze dne 23. října 2008 People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada
         (T‑256/07, Sb. rozh. s. II‑3019, dále jen „rozsudek PMOI“) Tribunál z těchto ustanovení vyvodil, že řízení, které může vést
         k vydání opatření o zmrazení finančních prostředků podle relevantní právní úpravy, probíhá na dvou úrovních, a to na úrovni
         vnitrostátní a úrovni Společenství. V první fázi musí příslušný, v zásadě justiční, vnitrostátní orgán, přijmout ve vztahu
         k dotyčné osobě rozhodnutí odpovídající definici uvedené v čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Jedná-li se o rozhodnutí
         o zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání, musí být založeno na závažných a věrohodných důkazech nebo indiciích. V druhé
         fázi musí Rada jednomyslně rozhodnout o zařazení dotyčné osoby na sporný seznam, a to na základě přesných informací nebo materiálů
         ve spise, ze kterých vyplývá, že takové rozhodnutí bylo přijato. Poté musí Rada pravidelně, nejméně však jednou za šest měsíců,
         zjišťovat, zda trvají důvody pro ponechání dotyčné osoby na sporném seznamu. V tomto ohledu je ověření existence rozhodnutí
         vnitrostátního orgánu odpovídajícího uvedené definici základní předchozí podmínkou pro přijetí původního rozhodnutí o zmrazení
         finančních prostředků Radou, zatímco ověření důsledků tohoto rozhodnutí, k nimž došlo na vnitrostátní úrovni, je nevyhnutelné
         v souvislosti s přijetím následného rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků.

      82      V bodě 134 rozsudku PMOI byl učiněn závěr, že ačkoli důkazní břemeno ohledně skutečnosti, že zmrazení finančních prostředků
         osoby, skupiny nebo subjektu je nebo zůstává legálně odůvodněné s ohledem na relevantní právní úpravu, spočívá na Radě, je
         předmět tohoto důkazu na úrovni řízení Společenství o zmrazení finančních prostředků relativně omezený. V případě následného
         rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků přijatého po přezkoumání se důkazní břemeno týká hlavně otázky, zda s ohledem
         na všechny relevantní okolnosti projednávaného případu, a zejména s ohledem na důsledky uvedeného rozhodnutí příslušného vnitrostátního
         orgánu trvají důvody pro zmrazení finančních prostředků.

      83      Tribunál v bodě 159 rozsudku OMPI rozhodl ohledně jím vykonávaného přezkumu, že Rada má širokou posuzovací pravomoc, pokud
         jde o skutečnosti, které musí být zohledněny za účelem přijetí opatření hospodářských a finančních sankcí na základě článků
         60 ES, 301 ES a 308 ES, v souladu se společným postojem přijatým v rámci společné zahraniční a bezpečnostní politiky. Tato
         posuzovací pravomoc se týká především hledisek účelnosti, na kterých jsou tato rozhodnutí založena. Nicméně i když Tribunál
         uznává, že Rada má posuzovací pravomoc v dané oblasti, neznamená to, že se musí zdržet přezkumu výkladu příslušných údajů
         tímto orgánem. Soud Společenství totiž musí ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost
         a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto skutečnosti představují veškeré rozhodné údaje, jež musí být při posuzování
         situace vzaty v úvahu, a zda o ně lze opřít vyvozené závěry. Nicméně v rámci tohoto přezkumu mu nepřísluší nahradit posouzení
         Rady ohledně účelnosti vlastním posouzením (rozsudek PMOI, bod 138; viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 22. listopadu
         2007, Španělsko v. Lenzing, C‑525/04 P, Sb. rozh. s. I‑9947, bod 57, a citovaná judikatura).

      84      Z toho vyplývá, že je třeba posoudit otázku, zda rozhodnutí vyšetřujícího soudce v Neapoli splňovalo podmínky uložené v čl. 1
         odst. 4 společného postoje 2001/931. Toto ustanovení uvádí, že zápis na sporný seznam musí provést Rada „na základě přesných
         informací nebo materiálů ve spisu, ze kterých vyplývá, že příslušný orgán přijal na základě závažných a věrohodných důkazů
         nebo indicií rozhodnutí ve vztahu k dotyčným osobám, skupinám a subjektům, které se týká buď zahájení vyšetřování nebo trestního
         stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast na něm nebo napomáhání k jeho spáchání, anebo odsouzení
         za takové činy [… ; p]ro účely tohoto odstavce se ,příslušným orgánem‘ rozumí justiční orgán, nebo pokud justiční orgány nemají
         pravomoc v oblasti, které se týká tento odstavec, rovnocenný příslušný orgán v této oblasti“.

      85      V projednávaném případě vydal justiční orgán členského státu, tedy vyšetřující soudce v Neapoli, předběžný zatýkací rozkaz
         proti žalobci, obviněnému z účasti na teroristických činech ve smyslu čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931.

      86      V této souvislosti je nutno připomenout, že v případě použití čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení
         č. 2580/2001, tedy ustanovení, která zavádějí specifickou formu spolupráce mezi Radou a členskými státy v rámci společného
         boje proti terorismu, má tato zásada pro Radu za následek povinnost ponechat řešení v co nejvyšší možné míře na posouzení
         příslušného vnitrostátního orgánu, přinejmenším jedná-li se o justiční orgán, a to zejména co se týče existence „závažných
         a věrohodných důkazů nebo indicií“, na nichž je rozhodnutí tohoto orgánu založeno (rozsudek OMPI, bod 124).

      87      Ze skutkového stavu projednávaného případu vyplývá, že Rada jednala v souladu s čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931
         a nařízením č. 2580/2001. Tím, že vycházela z rozhodnutí vnitrostátního soudu, a tím, že dopisem ze dne 15. července 2008
         informovala žalobce o důvodech jeho zápisu na sporný seznam, dodržela Rada povinnosti, které má podle právních předpisů Společenství.
         Výtka vycházející z nesprávného posouzení musí být proto zamítnuta.

      88      Pokud jde o zneužití pravomoci, neuvedl žalobce žádnou konkrétní skutečnost na podporu tohoto tvrzení, která by prokázala,
         že daný orgán přijetím napadeného rozhodnutí sledoval jiný účel než ten, pro který mu byly svěřeny jeho pravomoci (viz v tomto
         smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 4. února 1982, Buyl a další v. Komise, 817/79, Recueil, s. 245, bod 28). Ze všech předchozích
         úvah každopádně vyplývá, že Rada jednala v rámci příslušnosti a pravomocí, které jí jsou svěřeny Smlouvou a relevantními právními
         předpisy Unie, takže výtka vycházející ze zneužití pravomoci musí být zamítnuta.

      89      Vzhledem k výše uvedenému je třeba druhý žalobní důvod zamítnout.

      2.     K návrhu na náhradu škody
       Argumenty účastníků řízení
      90      Co se týče návrhu na náhradu škody, má žalobce za to, že mu z důvodu uvedení jeho jména na sporném seznamu vznikla nezanedbatelná
         osobní a profesní újma. Jeho žena i on sám se stali oběťmi „stigmatizace“, která poškodila jejich soukromý i společenský život.
         Žalobce tvrdí, že již nemůže získat vízum a pracovat v Německu. Dále uvádí, že vzhledem k tomu, že mu nebyla oznámena žádná
         konkrétní výtka, nebylo mu umožněno bránit se. Žalobce se tedy domáhá náhrady morální újmy, jejíž výši ponechává na posouzení
         Tribunálu. Za minimální částku považuje 2 000 eur.

      91      Rada považuje návrh na náhradu škody ze nepřípustný z důvodu nedostatečných argumentů. Podpůrně Rada, podporovaná vedlejší
         účastnicí řízení, zpochybňuje veškeré argumenty vznesené žalobcem na podporu svého návrhu na náhradu škody.

       Závěry Tribunálu
      92      Tribunál považuje za vhodné posoudit nejprve opodstatněnost návrhu na náhradu škody. Je třeba připomenout, že podle ustálené
         judikatury je vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství ve smyslu čl. 288 druhého pododstavce ES za protiprávní jednání
         jeho orgánů vázán na splnění souboru podmínek, a to protiprávnosti jednání vytýkaného orgánům, existence skutečné škody a existence
         příčinné souvislosti mezi tvrzeným jednáním a uplatňovanou škodou (viz rozsudek Tribunálu ze dne 14. prosince 2005, FIAMM
         a FIAMM Technologies v. Rada a Komise, T‑69/00, Sb. rozh. s. II‑5393, bod 85, a citovaná judikatura).

      93      Jelikož jsou tyto tři podmínky vzniku odpovědnosti kumulativní, je skutečnost, že jedna z nich není splněna, dostatečná k zamítnutí
         žaloby na náhradu škody, aniž by tedy bylo nezbytné zkoumat ostatní podmínky (viz rozsudek Tribunálu ze dne 13. září 2006,
         CAS Succhi di Frutta v. Komise, T‑226/01, Sb. rozh. s. II‑2763, bod 27, a citovaná judikatura).

      94      V projednávaném případě byly veškeré argumenty, které žalobce uplatnil k prokázání protiprávnosti napadeného rozhodnutí, posouzeny
         a odmítnuty. Odpovědnost Unie nemůže tedy vzniknout na základě domnělé protiprávnosti uvedeného rozhodnutí.

      95      I když není nezbytné posuzovat námitku nepřípustnosti, kterou vznesla Rada, je třeba každopádně návrh na náhradu škody žalobce
         zamítnout jako neopodstatněný.

      96      Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba musí být v plném rozsahu zamítnuta.

       K nákladům řízení
      97      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobce neměl ve věci úspěch, je namístě mu uložit
         náhradu nákladů řízení v souladu s návrhovým žádáním Rady.

      98      Podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci,
         nesou vlastní náklady řízení. Italská republika tedy ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (druhý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Sofiane Fahas ponese kromě vlastních nákladů řízení i náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie.
      3)      Italská republika ponese vlastní náklady řízení.

               Pelikánová

                Jürimäe

                Soldevila Fragoso

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. prosince 2010.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 23. září 2015.#I. Schroeder KG (GmbH & Co.) v. Rada Evropské unie a Evropská komise.#„Mimosmluvní odpovědnost – Dumping – Dovoz některých upravených nebo konzervovaných citrusových plodů pocházejících z Číny – Nařízení (ES) č. 1355/2008 prohlášené Soudním dvorem za neplatné – Škoda údajně způsobená žalobkyni z důvodu přijetí nařízení – Žaloba na náhradu škody – Vyčerpání vnitrostátních opravných prostředků – Přípustnost – Dostatečně závažné porušení právní normy, která přiznává práva jednotlivcům – Článek 2 odst. 7 písm. a) nařízení (ES) č. 384/96 [nyní čl. 2 odst. 7 písm. a) nařízení (ES) č. 1225/2009] – Povinnost řádné péče – Příčinná souvislost“.#Věc T-205/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci T‑205/14,
            I. Schroeder KG (GmbH & Co.),  se sídlem v Hamburku (Německo), zastoupená K. Landrym, advokátem,
            žalobkyně,
            proti
            Radě Evropské unie,  zastoupené J.-P. Hixem, jako zmocněncem, původně ve spolupráci s D. Geradinem a N. Tuominen, poté N. Tuominen, advokáty,
            a
            Evropské komisi,  zastoupené T. Maxian Ruschem a R. Sauerem, jako zmocněnci,
            žalovaným,
            jejímž předmětem je žaloba na náhradu škody směřující k náhradě škody údajně způsobené přijetím nařízení Rady (ES) č. 1355/2008 ze dne 18. prosince 2008, kterým se ukládá konečné antidumpingové clo a s konečnou platností vybírá prozatímní clo uložené z dovozu některých upravených nebo konzervovaných citrusových plodů (mandarinek atd.) pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. L 350, s. 35), jež bylo rozsudkem ze dne 22. března 2012, GLS (C‑338/10, Sb. rozh., EU:C:2012:158) prohlášeno za neplatné,
            TRIBUNÁL (druhý senát),
            ve složení M. E. Martins Ribeiro, předsedkyně, S. Gervasoni (zpravodaj) a L. Madise, soudci,
            vedoucí soudní kanceláře: C. Heeren, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. března 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            Právní rámec
            1. Článek 2 odst. 7 písm. a) nařízení Rady (ES) č. 384/96 ze dne 22. prosince 1995 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. 1996, L 56, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 45), ve znění pozdějších předpisů (dále jen „základní nařízení“) [nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. L 343, s. 51, oprava Úř. věst. 2010, L 7, s. 22)], stanoví:
            „V případě dovozu ze zemí bez tržního hospodářství […] se běžná hodnota určí na základě ceny nebo početně zjištěné hodnoty ve třetí zemi s tržním hospodářstvím nebo ceny, za niž se prodává výrobek z takové třetí země do jiných zemí včetně Společenství, nebo v případě, že to není možné, na jakémkoli jiném přiměřeném základě, včetně ceny skutečně zaplacené nebo ceny, kterou je třeba zaplatit, za obdobné výrobky ve Společenství, která se v případě nutnosti náležitě opraví o přiměřené ziskové rozpětí.
            Vhodná třetí země s tržním hospodářstvím se vybere přiměřeným způsobem s náležitým přihlédnutím ke všem spolehlivým informacím, které jsou k dispozici v době výběru. Zohlední se také lhůty, a kde je to vhodné, použije se třetí země s tržním hospodářstvím, která je předmětem stejného šetření.
            Strany, které jsou předmětem šetření, jsou informovány krátce po zahájení řízení o volbě třetí země s tržním hospodářstvím a dostanou desetidenní lhůtu k vyjádření.“
            Skutečnosti předcházející sporu
            2. Dne 20. října 2007 zveřejnila Evropská komise oznámení o zahájení antidumpingového řízení týkajícího se dovozu některých upravených nebo konzervovaných citrusových plodů (mandarinek atd.) pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. C 246, s. 15).
            3. Dne 2. listopadu 2007 požádala žalobkyně, společnost I. Schroeder KG (GmbH & Co.), Komisi o to, aby byla součástí vzorku nezávislých dovozců uvedeného v oznámení o zahájení řízení.
            4. Dne 4. července 2008 přijala Komise nařízení (ES) č. 642/2008 o uložení prozatímního antidumpingového cla z dovozu některých upravených nebo konzervovaných citrusových plodů (mandarinek atd.) pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. L 178, s. 19).
            5. Dne 18. prosince 2008 přijala Rada Evropské unie nařízení (ES) č. 1355/2008, kterým se ukládá konečné antidumpingové clo a s konečnou platností vybírá prozatímní clo uložené z dovozu některých upravených nebo konzervovaných citrusových plodů (mandarinek atd.) pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. L 350, s. 35).
            6. Žalobkyně zaplatila antidumpingové clo stanovené tímto nařízením za dovozy dotčeného výrobku a tvrdí, že rovněž zaplatila dané clo za dovozy uskutečněné prostřednictvím čtyř dalších dovozců (dále jen „čtyři další společnosti“).
            7. Rozsudkem ze dne 22. března 2012, GLS (C‑338/10, Sb. rozh., EU:C:2012:158, bod 36), Soudní dvůr prohlásil nařízení č. 1355/2008 za neplatné z toho důvodu, že Komise a Rada tím, že určily běžnou hodnotu dotčeného výrobku na základě ceny skutečně zaplacené nebo té, kterou je třeba za obdobný výrobek zaplatit v Evropské unii, aniž prokázaly, že postupovaly s veškerou řádnou péčí vyžadovanou k určení této hodnoty na základě ceny, za niž se tentýž výrobek prodává ve třetí zemi s tržním hospodářstvím, nesplnily požadavky vyplývající z čl. 2 odst. 7 písm. a) základního nařízení [nyní čl. 2 odst. 7 písm. a) nařízení č. 1225/2009].
            8. V návaznosti na rozsudek GLS, bod 7 výše (EU:C:2012:158), žalobkyně a čtyři další společnosti požádaly o vrácení cla vybraného na základě nařízení č. 1355/2008. Německé hlavní celní úřady neoprávněně vybrané clo vrátily.
            9. Žalobkyně a čtyři další společnosti požádaly hlavní celní úřady Hamburg-Stadt, Duisburg a Krefeld (Německo) rovněž o úhradu úroků ve výši 0,5 % měsíčně z konečného antidumpingového cla zaplaceného za období ode dne zaplacení tohoto cla do dne jeho vrácení. Tyto žádosti ze dne 6. a 7. listopadu 2012 byly zamítnuty rozhodnutími dotyčných celních úřadů ze dne 8. a 23. listopadu 2012, 18. prosince 2012 a 3. dubna 2013. Žalobkyně a čtyři další společnosti podaly proti těmto zamítavým rozhodnutím odvolání. Žalobkyně na jednání v odpovědi na otázku položenou Tribunálem uvedla, že všechna tato řízení byla přerušena až do rozhodnutí Finanzgericht Hamburg (finanční soud v Hamburku) ve věci sporu mezi společností Hüpeden & Co. (GmbH & Co.) KG a celními orgány.
            10. Žalobkyně dále požádala Radu a Komisi dopisy ze dne 10. prosince 2013 o náhradu škody ve výši 345 644 eur odpovídající nákladům na úroky z úvěrů, které si byla nucena sjednat z důvodu nařízení č. 1355/2008. Tyto žádosti byly zamítnuty dopisem Rady ze dne 31. ledna 2014 a dopisem Komise ze dne 14. února 2014.
            11. V návaznosti na rozsudek GLS, bod 7 výše (EU:C:2012:158), se Komise mimoto rozhodla znovuotevřít antidumpingové řízení výlučně s cílem zohlednit závěry uvedeného rozsudku. Na základě tohoto řízení přijala Rada prováděcí nařízení (EU) č. 158/2013 ze dne 18. února 2013 o opětovném uložení konečného antidumpingového cla na dovoz některých upravených nebo konzervovaných citrusových plodů (mandarinek atd.) pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. L 49, s. 29), a to ode dne 23. února 2013. Soudnímu dvoru byly položeny dvě předběžné otázky týkající se platnosti tohoto nařízení (spojené věci C‑283/14, CM Eurologistik, a C‑284/14, GLS).
            Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
            12. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 27. března 2014 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
            13. Komise podala návrhy na přerušení tohoto řízení až do vydání konečného rozhodnutí vnitrostátních orgánů o opravných prostředcích uvedených v bodě 9 výše, jakož i podpůrně až do vydání rozhodnutí Soudního dvora o předběžných otázkách týkajících se platnosti nařízení č. 158/2013 položených ve výše uvedených spojených věcech C‑283/14 a C‑284/14. Žalobkyně a Rada nevznesly vůči těmto návrhům na přerušení řízení žádné námitky.
            14. Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
            – uložil Unii povinnost nahradit jí škodu ve výši 345 644 eur, zvýšenou o úroky ve výši 8 % ročně ode dne oznámení rozsudku, nebo určil, že má nárok na náhradu škody;
            – uložil Komisi a Radě náhradu nákladů řízení.
            15. Na jednání žalobkyně podpůrně požádala Tribunál, jak bylo zaznamenáno do protokolu z jednání, aby mezitímním rozsudkem určil, že je její žaloba přípustná a že se Rada a Komise dopustily protiprávního jednání, jež může vést ke vzniku odpovědnosti Unie, a poté přerušil toto řízení až do vydání konečného rozhodnutí v řízení před Finanzgericht Hamburg uvedeného v bodě 9 výše.
            16. Rada a Komise navrhují, aby Tribunál:
            – odmítl žalobu jako nepřípustnou nebo podpůrně ji zamítl jako neopodstatněnou;
            – uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
            Právní otázky
            K přípustnosti žaloby
            17. Rada a Komise ve svých písemnostech tvrdí, že projednávaná žaloba musí být odmítnuta jako nepřípustná, jelikož žalobkyně nevyčerpala vnitrostátní opravné prostředky, které by mohly vést k náhradě tvrzené škody.
            18. Podle ustálené judikatury žaloba na náhradu škody podle článku 268 SFEU a článku 340 druhého pododstavce SFEU musí být posouzena s ohledem na celkový systém soudní ochrany jednotlivců založený Smlouvou. Z toho vyplývá, že jestliže se osoba považuje za poškozenou řádným použitím unijní právní úpravy, kterou považuje za protiprávní, a jestliže skutečnost způsobující tvrzenou škodu je přičitatelná výlučně Unii, může být nicméně přípustnost takové žaloby na náhradu škody v určitých případech podmíněna vyčerpáním vnitrostátních opravných prostředků. Aby tomu tak bylo, je ještě třeba, aby tyto vnitrostátní opravné prostředky zajišťovaly účinným způsobem ochranu práv dotyčných osob a mohly vést k dosažení náhrady tvrzené škody (viz rozsudky ze dne 30. května 1989, Roquette frères v. Komise, 20/88, Recueil, EU:C:1989:221, bod 15 a citovaná judikatura, a ze dne 23. listopadu 2004, Cantina sociale di Dolianova a další v. Komise, T‑166/98, Sb. rozh., EU:T:2004:337, bod 115 a citovaná judikatura).
            19. Za předpokladu, že by v projednávané věci, jež se vyznačuje vnitrostátními žalobami směřujícími k získání úhrady úroků z vráceného antidumpingového cla a projednávanou žalobou na náhradu škody před unijním soudem směřující k získání náhrady škody vyplývající z platby bankovních úroků z úvěrů sjednaných z důvodu ztrát likvidity způsobených zaplacením tohoto cla, bylo možné uplatnit požadavek na vyčerpání vnitrostátních opravných prostředků, a nezávisle na rozsudku ze dne 18. září 2014, Holcim (Rumunsko) v. Komise (T‑317/12, Sb. rozh., napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2014:782, body 73 až 77), který omezil případy nepřípustnosti z důvodu nevyčerpání vnitrostátních opravných prostředků, bylo by třeba v každém případě konstatovat, že nevyčerpání vnitrostátních opravných prostředků žalobkyní nemůže vést k nepřípustnosti její žaloby.
            20. Správní a soudní opravné prostředky, jež jsou podány nebo mohou být podány před vnitrostátními orgány v projednávané věci, nelze totiž považovat za opravné prostředky zajišťující účinným způsobem ochranu práv žalobkyně ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 18 výše, a proto nebylo nutné je vyčerpat, aby byla projednávaná žaloba přípustná.
            21. Vzhledem k tomu, že se dotčená námitka nepřípustnosti z povahy věci podává proti žalující straně, která nevyčerpala vnitrostátní opravné prostředky, unijní soud zejména s přihlédnutím k nutně výhledové analýze účinnosti vnitrostátních opravných prostředků zamítl takovou námitku, pokud byl výsledek vnitrostátních opravných prostředků „velmi nejistý“ (rozsudek ze dne 30. května 1984, Eximo Molkereierzeugnisse Handelsgesellschaft v. Komise, 62/83, Recueil, EU:C:1984:197, bod 15; v tomto smyslu rovněž viz rozsudek ze dne 26. února 1986, Krohn Import-Export v. Komise, 175/84, Recueil, EU:C:1986:85, bod 28), nebo pokud by uplatnění těchto opravných prostředků bylo „nepřiměřeně ztíženo“ (rozsudek Cantina sociale di Dolianova a další v. Komise, bod 18 výše, EU:T:2004:337, bod 117). Z toho vyplývá, že uložení důkazního břemene žalující straně, proti níž je namítáno nevyčerpání vnitrostátních opravných prostředků, nemůže jít nad rámec předložení nepřímých důkazů, které mohou vyvolat vážné pochybnosti o účinnosti ochrany zajišťované vnitrostátními opravnými prostředky (v tomto smyslu a per analogiam  viz rozsudky ze dne 26. října 1993, Caronna v. Komise, T‑59/92, Recueil, EU:T:1993:91, bod 35, a ze dne 9. března 2005, L v. Komise, T‑254/02, Sb.VS, EU:T:2005:88, bod 148).
            22. V projednávaném případě přitom žalobkyně takové nepřímé důkazy předložila.
            23. Žalobkyně podrobně uvedla použitelná ustanovení a zdůraznila skutečnost, kterou ostatně potvrdila Rada v žalobní odpovědi, že tato ustanovení neumožňují vrácení úroků požadovaných v projednávané věci.
            24. Článek 241 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/004, s. 307), ve znění pozdějších předpisů (dále jen „celní kodex Společenství“), platném v době, kdy nastaly skutkové okolnosti projednávané věci, jak potvrdily na jednání Rada i Komise, totiž stanoví, že:
            „Pokud celní orgány vrátí dovozní nebo vývozní clo nebo úvěrový úrok či úrok z prodlení vybraný při zaplacení cla, nejsou povinny platit úroky. Úrok však musí být zaplacen, jestliže
            – rozhodnutí o vyhovění žádosti o vrácení cla nebylo vykonáno do tří měsíců od jeho přijetí,
            – tak stanoví vnitrostátní předpisy.
            [...]“
            25. V projednávaném případě přitom z žádného dokumentu ve spise nevyplývá a žádná účastnice řízení ostatně netvrdila, že rozhodnutí nařizující vrácení nebylo vykonáno ve lhůtě stanovené v čl. 241 prvním pododstavci první odrážce celního kodexu Společenství. Kromě toho příslušné vnitrostátní ustanovení ve smyslu čl. 241 prvního pododstavce druhé odrážky celního kodexu Společenství, tedy § 236 Abgabenordnung (německý daňový zákoník), stanoví úhradu úroků pouze v případě, že vrácení dotčeného cla bylo nařízeno rozhodnutím vnitrostátního soudu, přičemž tak tomu v projednávaném případě nebylo.
            26. Žalobkyně kromě toho v příloze k žalobě a v dopise zaslaném v odpovědi na otázku položenou Tribunálem předložila rozhodnutí vnitrostátních orgánů, které všechny odmítly přiznat požadované úroky na základě ustanovení uvedených v předchozím bodě, jakož i dopis předsedy čtvrtého senátu Finanzgericht Hamburg ze dne 5. února 2015, který na první pohled potvrzuje toto odmítnutí v případě označeném jako „pilotní případ“ ve vnitrostátním sporu o úhradu úroků z vráceného antidumpingového cla (viz bod 9 výše).
            27. Všechna tato rozhodnutí zejména odmítla v projednávaném případě použít řešení přijaté v rozsudku ze dne 27. září 2012, Zuckerfabrik Jülich a další (C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10, Sb. rozh., EU:C:2012:591, body 65 až 67; rovněž viz rozsudek ze dne 18. dubna 2013, Irimie, C‑565/11, Sb. rozh., EU:C:2013:250, body 21 a 22). Podle tohoto rozsudku mají jednotlivci s nárokem na vrácení bezdůvodně zaplacených částek z titulu dávek z výroby v odvětví cukru, které byly stanoveny neplatným nařízením, nárok i na úhradu úroků z těchto částek (výše uvedený rozsudek Zuckerfabrik Jülich a další, EU:C:2012:591, bod 67), přičemž Soudní dvůr v této oblasti stanovil zásadu ukládající členským státům povinnost vrátit částky poplatků vybraných v rozporu s unijními právními předpisy spolu s úroky (výše uvedený rozsudek Zuckerfabrik Jülich a další, EU:C:2012:591, bod 66).
            28. I když, jak zdůrazňuje Komise, nelze zcela vyloučit, že na základě rozsudku Zuckerfabrik Jülich a další., bod 27 výše (EU:C:2012:591), povede vyčerpání vnitrostátních právních prostředků k úhradě požadovaných úroků, skutečnosti sdělené žalobkyní v projednávané věci postačují k vážným pochybám o takovém výsledku.
            29. Z výše uvedeného vyplývá, že žalobkyně dostatečně prokázala neúčinnost vnitrostátních opravných prostředků, a tudíž není nutné čekat na výsledek zahájených vnitrostátních řízení.
            30. Proto musí být zamítnuta jak námitka nepřípustnosti vycházející z nevyčerpání vnitrostátních opravných prostředků, tak i návrh na přerušení řízení v projednávané věci až do ukončení výše uvedených vnitrostátních řízení podaný Komisí.
            K opodstatněnosti žaloby
            31. Z ustálené judikatury plyne, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie ve smyslu čl. 340 druhého pododstavce SFEU za protiprávní jednání jejích orgánů je vázán na splnění souboru podmínek, a sice protiprávnosti jednání vytýkaného orgánům, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi tvrzeným jednáním a uplatňovanou škodou (viz rozsudky ze dne 19. dubna 2012, Artegodan v. Komise, C‑221/10 P, Sb. rozh., EU:C:2012:216, bod 80 a citovaná judikatura, a ze dne 16. května 2013, Gap granen & . producten v. Komise, T‑437/10, EU:T:2013:248, bod 16 a citovaná judikatura).
            K protiprávnímu jednání orgánů
            32. Žalobkyně tvrdí, že z rozsudku GLS, bod 7 výše (EU:C:2012:158), vyplývá, že Komise a Rada porušily povinnost starostlivosti, jakož i zásadu řádné správy, jelikož v rozporu s požadavky čl. 2 odst. 7 písm. a) základního nařízení určily běžnou hodnotu dotčeného výrobku na základě cen v Unii skutečně zaplacených nebo těch, které je za obdobný výrobek třeba v Unii zaplatit, aniž prokázaly, že postupovaly s řádnou péčí vyžadovanou za účelem určení této hodnoty na základě cen, za než se tentýž výrobek prodává ve třetí zemi s tržním hospodářstvím.
            33. Soudní dvůr ve svém rozsudku GLS, bod 7 výše (EU:C:2012:158, bod 36), konstatoval, že Komise a Rada tím, že určily běžnou hodnotu dotčeného výrobku na základě cen skutečně zaplacených nebo těch, které je třeba za obdobný výrobek zaplatit v Unii, aniž prokázaly, že postupovaly s veškerou řádnou péčí vyžadovanou k určení této hodnoty na základě cen, za něž se tentýž výrobek prodává ve třetí zemi s tržním hospodářstvím, nesplnily požadavky vyplývající z čl. 2 odst. 7 písm. a) základního nařízení.
            34. Z tohoto rozsudku zaprvé vyplývá, že neplatnost nařízení č. 1355/2008 i údajné protiprávní jednání v projednávané věci lze přičíst jak Komisi, která vedla antidumpingové řízení a přijala prozatímní antidumpingové nařízení, tak i Radě, která přijala konečné antidumpingové nařízení potvrzující prozatímní nařízení.
            35. Zadruhé z něho vyplývá, že se těmto dvěma orgánům vytýká porušení povinnosti řádné péče, která v podstatě odpovídá povinnosti starostlivosti a zásadě řádné správy, jejichž porušení tvrdí žalobkyně, při uplatňování ustanovení čl. 2 odst. 7 písm. a) základního nařízení, které stanoví metodu výpočtu běžné hodnoty.
            36. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že mimosmluvní odpovědnost Unie může vzniknout pouze dostatečně závažným porušením právní normy, která přiznává práva jednotlivcům, a že za účelem posouzení existence dostatečně závažného porušení právní normy je třeba přihlédnout k prostoru pro uvážení, jímž disponuje orgán, jenž je původcem aktu. Pokud orgány disponují posuzovací pravomocí je rozhodujícím kritériem pro posouzení toho, zda je porušení unijního práva dostatečně závažné, kritérium zjevného a závažného překročení mezí této pravomoci. Naopak, pokud tyto orgány disponují jen značně omezeným, nebo dokonce nedisponují žádným prostorem pro uvážení, může k prokázání existence dostatečně závažného porušení postačovat prosté porušení unijního práva (viz rozsudky ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise, C‑352/98 P, Recueil, EU:C:2000:361, body 42 až 44 a citovaná judikatura, a ze dne 2. března 2010, Arcelor v. Parlament a Rada, T‑16/04, Sb. rozh., EU:T:2010:54, bod 141 a citovaná judikatura).
            37. Je tedy nutné nejprve určit rozsah prostoru pro uvážení, kterým disponovaly orgány při uplatňování čl. 2 odst. 7 písm. a) základního nařízení.
            – K prostoru pro uvážení orgánů
            38. Za účelem stanovení rozsahu prostoru pro uvážení, kterým disponovaly orgány, je třeba nejprve určit jednání, které bylo těmto orgánům zvláště vytýkáno při uplatňování čl. 2 odst. 7 písm. a) základního nařízení, a v projednávané věci protiprávnost, která odůvodnila prohlášení neplatnosti nařízení č. 1355/2008. Takový postup lze vysvětlit skutečností, že uplatnění určitého ustanovení může zahrnovat různé akty, u nichž orgán pověřený jejich provedením nutně nedisponuje stejným prostorem pro uvážení. Jedná se zejména o případ ustanovení určujících metodu výpočtu hodnoty, jako je běžná hodnota používaná při výpočtu dumpingového rozpětí (pokud jde o obdobný postup v souvislosti s metodou výpočtu dovozní ceny v odvětví obilnin viz rozsudek Gap granen & producten v. Komise, bod 31 výše, EU:T:2013:248, body 30 až 41).
            39. V projednávané věci, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nespočívala protiprávnost vytýkaná orgánům v tom, že se rozhodly pro podpůrnou metodu výpočtu založenou na cenách v Unii namísto metody založené na cenách ve třetí zemi s tržním hospodářstvím, což je volba, při níž Komise nedisponovala žádným prostorem pro uvážení (v tomto smyslu viz rozsudek GLS, bod 7 výše, EU:C:2012:158, bod 26, a stanovisko generálního advokáta Bota ve věci GLS, C‑338/10, Sb. rozh., EU:C:2011:636, bod 97).
            40. Na rozdíl od toho, co mimo jiné na jednání tvrdila žalobkyně, Komisi nebylo vytýkáno ani to, že vůbec nezkoumala údaje poskytnuté Eurostatem pro účely výpočtu běžné hodnoty dotyčného výrobku. Soudní dvůr totiž Komisi vytýkal, jak vyplývá z rozsudku GLS, bod 7 výše (EU:C:2012:158, body 34 až 36; rovněž viz stanovisko generálního advokáta Bota ve věci GLS, bod 39 výše, EU:C:2011:636, body 107 až 119), že údaje Eurostatu nezkoumala s veškerou požadovanou řádnou péčí, tj. že tyto statistické údaje dostatečně nevyužila a na jejich základě dále nehledala třetí zemi s tržním hospodářstvím.
            41. Komise přitom v tomto ohledu disponuje prostorem pro uvážení, pokud jde jak o analýzu údajů Eurostatu, tak i o provádění jejích šetření na základě této analýzy.
            42. Prostor pro uvážení orgánů při zkoumání údajů Eurostatu je potvrzen skutečností zdůrazněnou Komisí, že údaje získané pro účely určení třetí země s tržním hospodářstvím ve smyslu čl. 2 odst. 7 písm. a) základního nařízení jsou nutně hospodářské údaje, které vedou ke komplexnímu posouzení, jako je určení existence a významu výroby dotyčného výrobku nebo obdobného výrobku v uvedené zemi (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. října 1991, Nölle, C‑16/90, Recueil, EU:C:1991:402, body 11 až 17; ze dne 29. května 1997, Rotexchemie, C‑26/96, Recueil, EU:C:1997:261, bod 10, a ze dne 28. září 1995, Ferchimex v. Rada, T‑164/94, Recueil, EU:T:1995:173, bod 66).
            43. Kromě toho prostor pro uvážení, kterým disponují orgány při provádění vyšetřování od prvních provedených analýz, potvrzují ustanovení základního nařízení, která stanoví, že Komise určí třetí zemi s tržním hospodářstvím na základě „spolehlivých informací, které jsou k dispozici“ [článek 2 odst. 7 písm. a) druhý pododstavec základního nařízení], čímž jí ponechávají prostor pro uvážení při určení dostupnosti informací, jelikož stanovené způsoby vyšetřování jsou fakultativní a jsou v projednávané věci tím obtížněji vykonatelné, čím více se týkají údajů o třetích zemích (článek 6 odst. 4 základního nařízení), a zároveň prostor pro uvážení při určení spolehlivosti získaných údajů, přičemž ověření jejich správnosti má být provedeno jen „co nejdůkladněji“ (článek 6 odst. 8 základního nařízení).
            44. Tyto závěry nejsou zpochybněny konstatováním Soudního dvora v bodě 32 rozsudku GLS, bod 7 výše (EU:C:2012:158; rovněž viz stanovisko generálního advokáta Bota ve věci GLS, bod 39 výše, EU:C:2011:636, body 101 a 102), podle kterého má Komise povinnost i bez návrhu zkoumat všechny informace, které jsou k dispozici, jelikož její role při antidumpingovém šetření není rolí arbitra, jehož pravomoc se omezuje na řešení pouze s ohledem na informace a důkazy, které mu poskytly strany v rámci šetření. Soudní dvůr tímto konstatováním totiž upřesnil zdroje „dostupných údajů“, z nichž Komise měla vycházet při analýze a které se neměly omezovat na informace poskytnuté stranami, a nezamýšlel zúžit posuzovací pravomoc Komise při určení dostupnosti údajů pocházejících z těchto zdrojů, a to tím spíše, že Soudní dvůr odkázal v témže bodě rozsudku GLS, bod 7 výše (EU:C:2012:158) na vyšetřovací pravomoci stanovené v čl. 6 odst. 4 základního nařízení.
            45. Vzhledem k tomu, že Komise v projednávané věci disponovala posuzovací pravomocí, musí žalobkyně pro účely vzniku odpovědnosti Unie prokázat zjevné a závažné překročení této pravomoci.
            – K zjevnému a závažnému překročení mezí posuzovací pravomoci ze strany orgánů
            46. Úvodem je třeba upřesnit, že nedostatek řádné péče je jedním z kritérií zavedených judikaturou pro posouzení toho, zda nesrovnalost nebo pochybení, jehož se dopustil určitý orgán, přestavuje dostatečně závažné porušení unijního práva (viz rozsudek Gap Granen & producten v. Komise, bod 31 výše, EU:T:2013:248, bod 28 a citovaná judikatura). Z tohoto důvodu povinnost řádné péče slouží k „charakterizaci“ porušení jiné zásady nebo jiného pravidla unijního práva. V projednávané věci povinnost řádné péče naopak představuje zásadu, jejíž porušení se tvrdí a bylo konstatováno Soudním dvorem.
            47. V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že k tomu, aby porušení povinnosti řádné péče mohlo být považováno za zjevné a závažné překročení mezí posuzovací pravomoci orgánu, musí být povinnost řádné péče zcela porušena, přičemž nestačí jen nesprávné posouzení rozsahu závazků vyplývajících z této povinnosti (co se týče zásady řádné správy a povinnosti starostlivosti, viz rozsudek ze dne 18. září 1995, Nölle v. Rada a Komise, T‑167/94, Recueil, EU:T:1995:169, bod 89 a citovaná judikatura).
            48. Je tedy třeba určit, zda v projednávané věci vykazuje jednání Komise úplné porušení závazků vyplývajících z povinnosti řádné péče nebo jen nesprávné posouzení rozsahu uvedených závazků.
            49. Jak vyplývá z bodu 40 výše, Soudní dvůr v rozsudku GLS, bod 7 výše (EU:C:2012:158), prohlásil nařízení č. 1355/2008 za neplatné z důvodu, že Komise nesplnila povinnost řádné péče tím, že neprovedla šetření na základě údajů Eurostatu týkajících se dovozů dotyčného výrobku do Unie ze třetí země s tržním hospodářstvím.
            50. Orgány přitom tím své závazky vyplývající z povinnosti řádné péče zcela neporušily.
            51. Komise totiž přesto, že dotyčné strany ze třetí země s tržním hospodářstvím nepředložily žádné návrhy, nepřestala provádět vyšetřovací úkony za účelem vyhledání takových zemí, což by bylo jednání, které by představovalo zjevné a závažné porušení povinnosti řádné péče ( per analogiam  viz rozsudky Nölle v. Rada a Komise, bod 47 výše, EU:T:1995:169, bod 88, a ze dne 16. září 2013, ATC a další v. Komise, T‑333/10, Sb. rozh., EU:T:2013:451, body 88 a 91).
            52. Jak vyplývá z bodu 40 odůvodnění nařízení č. 642/2008 a jak bylo uvedeno na jednání, Komise během antidumpingového řízení prováděla šetření i bez návrhu. Přesněji, vzhledem k tomu, že toto řízení bylo zahájeno na základě stížnost španělského sdružení, Komise požádala španělské orgány, aby provedly potřebné kontroly a posouzení pro účely určení třetích zemí s tržním hospodářstvím vyvážejících dotyčný výrobek do Unie. Díky tomuto šetření Komise odhalila existenci dvou thajských výrobců dotyčného výrobku, kterým poslala dotazníky.
            53. Jak zdůraznil generální advokát Bot, Komisi by nemělo být vytýkáno, že takovým jednáním nesplnila ve vztahu ke dvěma předmětným podnikům povinnost řádné péče. Podmínky, za jakých provedla dotazování u těchto podniků, a lhůta, v nichž bylo těmto podnikům uloženo formulář vyplnit, dávaly těmto podnikům možnost na něho odpovědět, takže za svou nečinnost nesou plnou odpovědnost, a to tím spíše, že Komise nemá k dispozici žádný prostředek nátlaku vůči podnikům ze třetích zemí, který by jí umožňoval přinutit je ke spolupráci (stanovisko generálního advokáta Bota ve věci GLS, bod 39 výše, EU:C:2011:636, body 115 a 116).
            54. Naopak Komise měla po neposkytnutí odpovědi dvěma thajskými podniky pokračovat ve vyšetřování, a to tím spíše, že na to měla dostatek času, jelikož k selhání jejího postupu vůči těmto podnikům došlo v prosinci 2007 a prozatímní nařízení bylo přijato v červenci 2008. Komise tím, že nepokračovala ve vyšetřování, v projednávané věci nevyvinula opravdové a dostatečné úsilí (v tomto smyslu viz rozsudek GLS, bod 7 výše, EU:C:2012:158, bod 34, a stanovisko generálního advokáta Bota ve věci GLS, bod 39 výše, EU:C:2011:636, body 117 a 119; per analogiam  rovněž viz rozsudek Nölle v. Rada a Komise, bod 47 výše, EU:T:1995:169, bod 88).
            55. Komise tedy nesprávně posoudila rozsah svých závazků vyplývajících z povinnosti řádné péče, ale neporušila zcela závazky vyplývající z této povinnosti.
            56. Z výše uvedeného vyplývá, že orgánům nelze v projednávané věci vytýkat žádný akt nebo jednání, na základě kterých by mohla vzniknout odpovědnost Unie.
            57. Odpovědnost Unie tedy nevznikne, jelikož na zamítnutí návrhu na náhradu škody stačí, aby nebyla splněna jedna ze tří podmínek pro vznik této odpovědnosti, přičemž není třeba zkoumat, zda jsou splněny ostatní dvě podmínky (rozsudek ze dne 20. února 2002, Förde-Reederei v. Rada a Komise, T‑170/00, Recueil, EU:T:2002:34, bod 37; v tomto smyslu rovněž viz rozsudek ze dne 15. září 1994, KYDEP v. Rada a Komise, C‑146/91, Recueil, EU:C:1994:329, bod 81).
            58. Pro úplnost je však třeba ještě přezkoumat, zda existuje dostatečně přímá a určitá příčinná souvislost mezi tvrzeným protiprávním jednáním a údajně způsobenou škodou.
            K příčinné souvislosti mezi protiprávním jednáním a škodou
            59. Podle ustálené judikatury musí dovolávaná škoda dostatečně přímým způsobem vyplývat z vytýkaného jednání a toto jednání musí být rozhodující příčinou škody, neboť neexistuje povinnost napravit všechny, dokonce i vzdálené, škodlivé následky protiprávní situace (viz rozsudek ze dne 4. října 1979, Dumortier a další v. Rada, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 a 45/79, Recueil, EU:C:1979:223, bod 21; rovněž viz rozsudek ze dne 10. května 2006, Galileo International Technology a další v. Komise, T‑279/03, Sb. rozh., EU:T:2006:121, bod 130 a citovaná judikatura). Je na žalující straně, aby příčinnou souvislost mezi vytýkaným jednáním a dovolávanou škodou prokázala (viz rozsudek ze dne 30. září 1998, Coldiretti a další v. Rada a Komise, T‑149/96, Recueil, EU:T:1998:228, bod 101 a citovaná judikatura).
            60. Takovou příčinnou souvislost přitom žalobkyně v projednávané věci neprokázala.
            61. Důkazy předložené žalobkyní neumožňují prokázat, že úroky, které údajně tvoří její škodu, odpovídají smluvním úvěrům sjednaným z důvodu ztráty likvidity způsobené zaplacením sporného antidumpingového cla.
            62. Jediný předložený důkaz, kterým je příloha A4 žaloby, nadepsaná „Výkaz o dodatečně vynaložených nákladech na úroky“, uvádí formou tabulky úroky splatné za určité období (sloupec nadepsaný „Gesamtzinsen“, tj. „Celkové úroky“), přičemž upřesňuje úrokové sazby (sloupec „Zinssatz“), jakož i částky, ke kterým se vztahují (sloupec „Beträgt“). Mimo to, že tato příloha nij ak neupřesňuje povahu těchto částek, kromě odkazu zahrnujícího pojem „Daňový výměr“ („Steuerbescheid“) s uvedením čísla, je nicméně třeba uvést, že byla vypracována žalobkyní pro účely této žaloby, jak sama potvrdila na jednání. Sama o sobě proto nestačí k prokázání tvrzené souvislosti mezi úroky, úvěry a antidumpingovým clem, které bylo neoprávněně uloženo nařízením č. 1355/2008, pokud neexistují důkazy pocházející z externího zdroje nebo jakéhokoliv jiného úředního dokumentu, který by je mohl potvrdit (pokud jde o uznání slabé důkazní síly dokumentu předloženého žalující stranou, viz usnesení ze dne 3. září 2014, Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon v. Komise, T‑261/12, EU:T:2014:755, bod 38).
            63. Kromě toho, i kdyby přílohy C2 a C3 repliky mohly být prohlášeny za přípustné, přestože byly předloženy opožděně bez odůvodnění tohoto opoždění, neumožnily by prokázat dovolávanou příčinnou souvislost.
            64. Příloha C2 zajisté potvrzuje prostřednictvím údajů, které obsahuje (výpisy z bankovních účtů, daňový výměr a oznámení o vrácení vydané celními orgány, celní prohlášení a žádosti o vrácení předložené žalobkyní a dalšími čtyřmi společnostmi) úhradu a vrácení antidumpingového cla, jakož i dotyčné částky. Příloha C3 obsahující potvrzení banky žalobkyně, která uvádějí hlavní podmínky jejích úvěrových smluv (půjčené částky, úrokové sazby, výši úroků, délku trvání), prokazuje mimo jiné zaplacení úroků. Kromě toho lze na základě analýzy, která se však stala obtížnou zejména z důvodu málo srozumitelné prezentace několika dokumentů uvedených v příloze C2, uvést, že určité částky nebo určité součty uvedené v příloze C2 odpovídají určitým částkám uvedeným v příloze A4 jako půjčené částky a že úrokové sazby uvedené v příloze C3 odpovídají úrokovým sazbám v příloze A4.
            65. Spojený výklad tří dotčených příloh jako takový však neumožňuje prokázat, že žalobkyně uzavřela úvěrové smlouvy z důvodu neoprávněně zaplaceného antidumpingového cla, a nikoli pouze z důvodu běžného financování své činnosti nezávisle na dotčeném antidumpingovém clu. Na jedné straně, jak správně zdůraznila Rada na jednání, přílohy C2 a C3 spolu nesouvisejí, jelikož půjčené částky, které jsou uvedeny v příloze C3, jsou mnohem vyšší než částky neoprávněně zaplaceného antidumpingového cla vyplývajícího z přílohy C2. Na straně druhé přílohy C2 a C3 navíc umožňují poskytnout ověřené údaje, neboť pocházejí z externích zdrojů nebo jsou vypracovány ve formě úředních dokumentů týkajících se výše dotčeného antidumpingového cla a úrokových sazeb (viz bod 64 výše), ale nenahrazují nedostatečnou důkazní sílu přílohy A4 (viz bod 62 výše), takže nepostačují ani ve spojení s přílohou A4 k prokázání souvislosti mezi neoprávněně zaplaceným antidumpingovým clem, sjednanými úvěry a úhradou odpovídajících úroků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. února 2001, T. Port v. Komise, T‑1/99, Recueil, EU:T:2001:36, body 72 a 73).
            66. Potřeba žalobkyně sjednat výše uvedené úvěry z důvodu sporného antidumpingového cla je pochybnější tím spíše, že v replice uznala, jak zdůraznily Rada a Komise, že přenesla tato cla na své zákazníky. Žalobkyně tudíž mohla být nanejvýš nucena použít úvěr na financování svých nákupů před očekávaným prodejem svých výrobků a současným přenesením antidumpingového cla na své zákazníky, ale nemusela si vůbec půjčit předmětné částky na mnohem delší období, jak vyplývá z přílohy A4 žaloby, tj. na období od úhrady dotčeného antidumpingového cla až do jeho vrácení celními orgány. Navíc Rada zdůraznila, aniž proti tomu žalobkyně cokoli namítala, že činnost podléhající antidumpingovému clu představovala nanejvýš pouze 6 % obratu dovozců, jako je žalobkyně, na něž se vztahovalo antidumpingové šetření, což v případě neexistence důkazu, a dokonce argumentace v opačném smyslu ze strany žalobkyně činí ztrátu likvidity z důvodu úhrady sporného antidumpingového cla vyžadující využití úvěru jen málo pravděpodobnou.
            67. Z výše uvedeného vyplývá, že žalobkyně neprokázala existenci příčinné souvislosti mezi dovolávaným protiprávním jednáním a škodou.
            68. Tato podmínka pro vznik odpovědnosti Unie tedy nebyla splněna, přičemž není třeba rozhodnout o tvrzeních Rady a Komise o přerušení této příčinné souvislosti z důvodu nedbalostního jednání žalobkyně a opětovného uložení sporného antidumpingového cla nařízením č. 158/2013. Z toho také vyplývá, že není namístě vyhovět návrhu Komise na přerušení tohoto řízení vycházejícímu ze skutečnosti, že dvě předběžné otázky týkající se posouzení platnosti nařízení č. 158/2013 (spojené věci C‑283/14, CM Eurologistik, a C‑284/14, GLS) jsou nyní projednávány před Soudním dvorem.
            69. Projednávaná žaloba tedy musí být zamítnuta jako neopodstatněná v hlavních a podpůrných návrhových žádáních a není třeba rozhodnout o údajné částečné nepřípustnosti žaloby v rozsahu, v němž se týká úroků z úvěrů sjednaných z důvodu antidumpingového cla zaplaceného za dovozy uskutečněné prostřednictvím dalších čtyřech společností, a o námitce nepřípustnosti vycházející ze zneužití řízení, neboť žaloba se ve skutečnosti týká zrušení rozhodnutí vnitrostátních celních orgánů.
            K nákladům řízení
            70. Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada a Komise požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné kromě toho, že žalobkyně ponese vlastní náklady řízení, uložit jí náhradu nákladů řízení, které vynaložily Rada a Komise.

            Výrok
            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (druhý senát)
            rozhodl takto:
            1) Žaloba se zamítá.
            2) Společnosti I. Schroeder KG (GmbH & Co.) se ukládá náhrada nákladů řízení.