title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 9. června 2016.#Compañía Española de Petróleos (CEPSA), SA v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Kartelové dohody – Článek 81 ES – Španělský trh se silničním bitumenem – Rozdělení trhu a koordinace cen – Nepřiměřená délka řízení před Tribunálem Evropské unie – Nepřiměřené délka řízení před Evropskou komisí – Kasační opravný prostředek týkající se nákladů řízení.#Věc C-608/13 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      9. června 2016 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Kartelové dohody — Článek 81 ES — Španělský trh se silničním bitumenem — Rozdělení trhu a koordinace cen — Nepřiměřená délka řízení před Tribunálem Evropské unie — Nepřiměřené délka řízení před Evropskou komisí — Kasační opravný prostředek týkající se nákladů řízení“
      Ve věci C‑608/13 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 25. listopadu 2013,

         Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA, se sídlem v Madridu (Španělsko), zastoupená O. Armengol i Gasullem a J. M. Rodríguez Cárcamem, abogados,
      navrhovatelka,
      další účastnice řízení:

         Evropská komise, zastoupená C. Urraca Caviedesem a F. Castillo de la Torrem, jako zmocněnci, ve spolupráci s A. J. Rivasem, avocat,
      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda čtvrtého senátu vykonávající funkci předsedy pátého senátu, K. Lenaerts, předseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce pátého senátu, D. Šváby (zpravodaj), A. Rosas a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Kasačním opravným prostředkem se společnost Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA (dále jen „CEPSA“) domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 16. září 2013, CEPSA v. Komise (T‑497/07, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2013:438), kterým Tribunál zamítl její žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise C(2007) 4441 final ze dne 3. října 2007 v řízení podle článku [81 ES] [věc COMP/38.710 – Bitumen (Španělsko)] (dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž se jí týká, a podpůrně ke snížení jí uložené pokuty.

         Právní rámec

               2

               Článek 3 nařízení Rady č. 1 ze dne 15. dubna 1958 o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství (Úř. věst. 1958, 17, s. 385; Zvl. vyd. 01/01, s. 3) stanoví, že „[t]exty zasílané orgánem členskému státu nebo osobě podléhající jurisdikci členského státu se sepisují v jazyce tohoto členského státu“.

         Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí

               3

               Skutečnosti předcházející sporu byly vylíčeny v bodech 1 až 91 a v bodech 107 a 108 napadeného rozsudku a lze je shrnout následovně.

               4

               Výrobek dotčený protiprávním jednáním je penetrační bitumen, který nebyl transformován a používá se pro budování a údržbu silnic.

               5

               Španělský trh bitumenu zahrnuje tři výrobce, a to skupiny Repsol, CEPSA-PROAS a BP, a také dovozce, mezi něž patří skupiny Nynäs a Petrogal.

               6

               Skupina CEPSA-PROAS je mezinárodní skupinou společností působících v odvětví energetiky, jež je kótována na burze a zastoupena v mnoha zemích. Productos Asfálticos (PROAS) SA (dále jen „PROAS“), která je dceřinou společností, jejímž jediným vlastníkem je od 1. března 1991 společnost CEPSA, uvádí na trh bitumen vyráběný společností CEPSA a vyrábí a na trh uvádí další bitumenové výrobky.

               7

               Společnost PROAS dosáhla v hospodářském roce 2001 ve Španělsku z prodejů penetračního bitumenu třetím osobám obratu ve výši 90700000 eur, tj. 31,67 % relevantního trhu. Celkový konsolidovaný obrat skupiny CEPSA-PROAS v roce 2006 činil 18474000000 eur.

               8

               V návaznosti na žádost o ochranu, kterou skupina BP podala dne 20. června 2002 podle oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 155, dále jen „oznámení o spolupráci z roku 2002“), byly ve dnech 1. a 2. října 2002 provedeny kontroly ve společnostech patřících ke skupinám Repsol, CEPSA-PROAS, BP, Nynäs a Petrogal.

               9

               Dne 6. února 2004 zaslala Komise dotčeným podnikům první řadu žádostí o informace podle čl. 11 odst. 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články [81 ES a 82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3).

               10

               Prostřednictvím telefaxů zaslaných ve dnech 31. března 2004 a 5. dubna 2004 podaly společnosti skupiny Repsol a společnost PROAS ke Komisi žádost podle oznámení o spolupráci z roku 2002, k níž bylo přiloženo prohlášení podniku.

               11

               Poté, co Komise zaslala dotčeným podnikům další čtyři žádosti o informace, zahájila formálně řízení a zaslala ve dnech 24. srpna a 28. srpna 2006 oznámení námitek dotyčným společnostem skupin BP, Repsol, CEPSA-PROAS, Nynäs a Petrogal.

               12

               Před doručením oznámení námitek dotyčným společnostem skupiny CEPSA-PROAS se Komise v dopise ze dne 19. července 2006 dotázala společnosti CEPSA, zda souhlasí s tím, aby jí Komise zaslala jakýkoli úřední dokument, oznámení námitek nebo rozhodnutí, které může Komise vůči ní vydat, v anglickém jazyce. Dopisem ze dne 20. července 2006 společnost CEPSA prohlásila, že jí Komise může zaslat oznámení námitek v anglickém jazyce.

               13

               Dne 3. října 2007 přijala Komise sporné rozhodnutí, v němž konstatovala, že třináct společností, kterým bylo toto rozhodnutí určeno, se účastnilo souboru dohod o rozdělení trhu a koordinaci cen silničního penetračního bitumenu ve Španělsku (s výjimkou Kanárských ostrovů).

               14

               Komise měla za to, že obě zjištěná omezení hospodářské soutěže, tj. horizontální dohody o rozdělení trhu a koordinace cen, jsou z povahy samé nejzávažnějšími typy porušení článku 81 ES, jež mohou být podle judikatury důvodem k tomu kvalifikovat protiprávní jednání jako „velmi závažná“.

               15

               Komise stanovila „výchozí částku“ pokut, které měly být uloženy, na 40000000 eur, přičemž zohlednila závažnost protiprávního jednání, hodnotu relevantního trhu, která byla odhadnuta v roce 2001, posledním celém roce protiprávního jednání, na 286400000 eur, a skutečnost, že protiprávní jednání se omezovalo na prodeje bitumenu uskutečněné v jediném členském státě.

               16

               Komise dále rozdělila společnosti, kterým bylo sporné rozhodnutí určeno, do několika kategorií definovaných podle jejich relativního významu na relevantním trhu, aby mohla uplatnit rozdílné zacházení za účelem zohlednění jejich skutečné hospodářské schopnosti způsobit hospodářské soutěži vážnou újmu.

               17

               Skupina Repsol a společnost PROAS, jejichž podíly na relevantním trhu v roce 2001 činily 34,04 % a 31,67 %, byly zařazeny do první kategorie, skupina BP s podílem na trhu ve výši 15,19 % do druhé kategorie a skupiny Nynäs a Petrogal, jejichž podíly na trhu se pohybovaly od 4,54, % do 5,24 %, do třetí kategorie. Na tomto základě byly „základní výše“ pokut, které měly být uloženy, upraveny následovně:

                        —

                        první kategorie pro skupinu Repsol a společnost PROAS: 40000000 eur;

                        —

                        druhá kategorie pro skupinu BP: 18000000 eur;

                        —

                        třetí kategorie pro skupiny Nynäs a Petrogal: 5500000 eur.

               18

               Po navýšení „základní částky“ pokut v závislosti na době trvání protiprávního jednání, která v případě společnosti PROAS činila jedenáct let a sedm měsíců (od 1. března 1991 do 1. října 2002), Komise shledala, že výše pokuty, jež má být tomuto podniku uložena, musí být navýšena o 30 % z důvodu přitěžujících okolností, neboť tento podnik patřil k významným „hnacím motorům“ předmětné kartelové dohody.

               19

               Komise rovněž rozhodla, že podle oznámení o spolupráci z roku 2002 měla společnost PROAS nárok na snížení pokuty, která jí měla být za běžných okolností uložena, o 25 % .

               20

               Na základě těchto skutečností byla společnostem CEPSA a PROAS společně a nerozdílně uložena pokuta ve výši 83850000 eur.

         Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

               21

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 20. prosince 2007 podala navrhovatelka žalobu směřující ke zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí týkalo, a podpůrně ke snížení pokuty, která jí byla uložena. Rovněž navrhovala, aby byla Komisi uložena náhrada nákladů řízení.

               22

               Navrhovatelka vznesla na podporu své žaloby sedm žalobních důvodů.

               23

               Tribunál každý z těchto žalobních důvodů, a tudíž i žalobu v plném rozsahu zamítl.

               24

               V rámci vzájemné žaloby Komise navrhovala, aby Tribunál při výkonu své pravomoci přezkumu v plné jurisdikci zvýšil pokutu uloženou společnosti CEPSA, přičemž tento návrh byl rovněž zamítnut.

         Návrhová žádání účastnic řízení

               25

               Svým kasačním opravným prostředkem společnost CEPSA navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil první a třetí bod výroku napadeného rozsudku;

                        —

                        vydal konečné rozhodnutí ve věci, aniž věc vrátí Tribunálu, tím, že sníží pokutu, která byla sporným rozhodnutím uložena, na částku, kterou považuje za správnou, a

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.

               26

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zamítl kasační opravný prostředek a

                        —

                        uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

               27

               Na podporu svého kasačního opravného prostředku uplatňuje navrhovatelka šest důvodů.

               28

               První dva důvody, které je třeba posoudit společně, vycházejí z porušení podstatných formálních náležitostí a ze zkreslení skutkového stavu v souvislosti s jazykovým režimem. Třetí důvod se týká porušení zásady proporcionality při stanovování výše pokuty uložené navrhovatelce. Ve čtvrtém a pátém důvodu, které je třeba posoudit společně, navrhovatelka tvrdí, že Tribunál porušil zásadu dodržení přiměřené lhůty. Šestý důvod vychází z porušení čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu, ve znění použitelném na projednávaný spor.

         K prvnímu a druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícím z porušení podstatných formálních náležitostí a zkreslení skutkového stavu v souvislosti s jazykovým režimem

      Argumentace účastnic řízení

               29

               V prvním důvodu kasačního opravného prostředku, který směřuje proti bodům 113 až 115 a 119 napadeného rozsudku, navrhovatelka vytýká Tribunálu, že sporné rozhodnutí nezrušil pro porušení podstatných formálních náležitostí, jež vyplývá ze skutečnosti, že Komise zaslala oznámení námitek společnosti CEPSA v anglickém jazyce, čímž podle ní porušila článek 3 nařízení č. 1, článek 3 SEU a čl. 41 odst. 4 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), jak to uvedla konkrétně v rámci repliky, jakož i na jednání. V této souvislosti navrhovatelka tvrdí, že skutečnost, že svobodně a dobrovolně přijala toto porušení, je irelevantní.

               30

               Komise má za to, že důvod kasačního opravného prostředku vycházející z porušení podstatných formálních náležitostí a nařízení č. 1 představuje nový důvod, který je ve stadiu kasačního opravného prostředku nepřípustný. Podpůrně má za to, že tento důvod je neopodstatněný.

               31

               V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku, který směřuje jednak proti bodům 109, 110 a 114 napadeného rozsudku a jednak proti jeho bodu 115, navrhovatelka Tribunálu vytýká, že tím, že konstatoval, že navrhovatelka svobodně a dobrovolně přijala porušení jazykového režimu, a že v důsledku tohoto porušení nebylo porušeno její právo se v řízení účinně bránit, zkreslil skutkový stav.

               32

               V této souvislosti navrhovatelka předně tvrdí, že dne 20. července 2006 zaslala dokument, v němž souhlasila s obdržením oznámení námitek v anglickém jazyce, s jediným cílem vyhnout se zvýšení sankce vyvolanému skutečností, že kdyby bylo oznámení námitek zasláno po 1. září 2006, vedlo by to Komisi k uložení navrhovatelce podstatně přísnější sankce.

               33

               Dále tvrdí, že Tribunál měl na skutečnost, že toto oznámení nebylo sepsáno v požadovaném jazyce, nahlížet nejen jako na porušení nařízení č. 1, ale i jako na porušení práva se v řízení účinně bránit, neboť navrhovatelka si musela nechat tento dokument přeložit, než na něj mohla odpovědět, a nebyla jí tak zaručena správnost a pravost, jež se pojí ke každému prvopisu.

               34

               Komise má za to, že Tribunál nezkreslil skutkový stav a každopádně nelze konstatovat žádné porušení práva se v řízení účinně bránit, neboť v případě neexistence tvrzené vady by řízení nedospělo k odlišnému závěru.

         Závěry Soudního dvora

               35

               Námitka nepřípustnosti vznesená Komisí musí být zamítnuta. Účastník řízení může totiž vznést před Soudním dvorem důvody, jež z právního hlediska kritizují řešení přijaté Tribunálem (viz rozsudek ze dne 29. listopadu 2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall a další v. Komise, C‑176/06 P, nezveřejněný, EU:C:2007:730, bod 17). V bodech 107 až 119 napadeného rozsudku přitom Tribunál výslovně odpověděl na výtky navrhovatelky vycházející z porušení podstatných formálních náležitostí a nařízení č. 1. Navrhovatelka tedy může vznést důvody, jež z právního hlediska kritizují tu část rozsudku, jež tyto důvody zamítá.

               36

               Pokud jde o výtky vycházející z porušení podstatných formálních náležitostí a nařízení č. 1, jakož i článku 3 SEU a čl. 41 odst. 4 Listiny, z judikatury Soudního dvora citované Tribunálem v bodě 115 napadeného rozsudku vyplývá, že použití jazyka uvedeného v článku 3 nařízení Rady č. 1 není podstatnou formální náležitostí ve smyslu článku 263 SFEU, jejíž porušení se nutně dotýká bezvadnosti jakéhokoli dokumentu určeného dotyčné osobě v jiném jazyce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 1970, ACF Chemiefarma v. Komise, 41/69, EU:C:1970:71, body 47 až 52). Z této judikatury totiž vyplývá, že pokud orgán zašle osobě podléhající jurisdikci některého členského státu text, který není sepsán v jazyce tohoto státu, řízení je v důsledku tohoto postupu stiženo vadou pouze tehdy, pokud z tohoto postupu plynou pro danou osobu nepříznivé následky v rámci správního řízení.

               37

               Z toho plyne, že na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, může být bezvadnost zaslání oznámení námitek, a tudíž i takto zahájeného řízení zpochybněna pouze tehdy, pokud mělo použití jiného jazyka, než je jazyk uvedený v článku 3 nařízení Rady č. 1, při zaslání oznámení námitek nepříznivé následky pro navrhovatelku.

               38

               V posledně zmíněném ohledu musí být argumentace, již navrhovatelka uplatnila v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku a podle které Tribunál tím, že konstatoval, že navrhovatelka svobodně a dobrovolně souhlasila se zasláním oznámení námitek v anglické verzi, zkreslil skutkový stav, odmítnuta, aniž se Soudní dvůr musí vyslovit k její případné opodstatněnosti. Zkreslení tvrzené v projednávané věci by mohlo vést ke zrušení napadaného rozsudku pouze tehdy, pokud by bylo prokázáno, že vada souhlasu, která z něj případně vyplývá, vedla k porušení práva navrhovatelky se ve správním řízení účinně bránit.

               39

               Za účelem prokázání takovéhoto porušení přitom navrhovatelka uplatňuje v zásadě stejné argumenty, jako jsou ty, které Tribunál již odmítl v bodě 113 napadeného rozsudku, o němž navrhovatelka netvrdí, že je stižen vadou spočívající ve zkreslení skutkového stavu. Tyto argumenty musí být tedy odmítnuty jako nepřípustné a z toho vyplývá, že druhý důvod kasačního opravného prostředku nemůže v rozsahu, v němž se zakládá na údajném zkreslení skutkového stavu, obstát.

               40

               První a druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být proto v plném rozsahu zamítnuty.

         K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z porušení zásady proporcionality

      Argumentace účastnic řízení

               41

               Ve třetím důvodu kasačního opravného prostředku, který směřuje proti bodům 321 až 332 napadeného rozsudku, navrhovatelka vytýká Tribunálu nedostatek odůvodnění, jakož i porušení zásady proporcionality, jak ji vyložil Soudní dvůr.

               42

               Tribunál měl obdobně jako v řešení přijatém v rozsudku ze dne 14. července 1994, Parker Pen v. Komise (T‑77/92, EU:T:1994:85), který navrhovatelka uvedla na podporu své žaloby, snížit pokutu uloženou společně a nerozdílně společnostem CEPSA a PROAS, neboť Komise nevzala v úvahu malý podíl – a sice 0,77 % – který představoval obrat výrobku, jenž byl dotčen protiprávním jednáním, ve vztahu k celkovému obratu skupiny CEPSA-PROAS, což vedlo k tomu, že konečná pokuta uložená společnosti CEPSA představovala více než 90 % obratu dosaženého společností PROAS během posledního celého roku protiprávního jednání.

               43

               Tribunál však odmítl uplatnit poznatky plynoucí z uvedeného rozsudku, když se omezil na konstatování, že horní hranice 10 % obratu byla v projednávané věci správně uplatněna, aniž zkoumal relevantnost malého obratu výrobku dotčeného protiprávním jednáním, a dále že se uvedený rozsudek netýká skupiny společností.

               44

               Tribunál se tímto podle navrhovatelky dopustil nesprávného právního posouzení, když potvrdil výši sankce, která je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená, ve smyslu bodu 126 rozsudku ze dne 22. listopadu 2012, E.ON Energie v. Komise (C‑89/11 P, EU:C:2012:738).

               45

               Komise má za to, že tento důvod je neopodstatněný.

         Závěry Soudního dvora

               46

               Pokud jde o výtku navrhovatelky, že Tribunál dostatečně neodůvodnil odmítnutí argumentace ohledně nepřiměřenosti pokuty uložené skupině CEPSA-PROAS, je třeba konstatovat, že toto tvrzení je založeno na zjevně chybném výkladu napadeného rozsudku.

               47

               Tribunál totiž k zamítnutí výtky související s nepřiměřeností pokuty uložené společně a nerozdílně společnostem CEPSA a PROAS zaprvé v bodě 316 napadeného rozsudku konstatoval, že pokud jde o skupinu CEPSA-PROAS, byly zohledněny pouze prodeje penetračního bitumenu uskutečněné společností PROAS. Zadruhé v bodech 317 a 318 napadeného rozsudku uvedl, že Komise neuplatnila žádný násobící koeficient. Zatřetí v bodě 323 uvedeného rozsudku shledal, že rozsudek ze dne 14. července 1994, Parker Pen v. Komise (T‑77/92, EU:T:1994:85), není v projednávané věci relevantní vzhledem k tomu, že Komise ve sporném rozhodnutí vzala v úvahu pouze objem prodejů výrobku, kterého se protiprávní jednání týkalo, a dále to, že v rozsudku ze dne 14. července 1994, Parker Pen v. Komise (T‑77/92, EU:T:1994:85), se jednalo o samostatnou společnost, takže otázka případného zohlednění celkového obratu skupiny zde nevyvstala. Začtvrté v odpověď na argument uplatněný společností CEPSA ohledně přesažení horní hranice 10 % obratu stanovené v čl. 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [81 a 82 ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) Tribunál v bodě 324 napadeného rozsudku uvedl, že skutečnost, že výše pokuty uložené skupině CEPSA-PROAS se téměř rovná celkovému prodejnímu obratu společnosti PROAS během posledního celého roku předmětného protiprávního jednání, sama o sobě neumožňuje dovodit, že došlo k porušení zásady proporcionality, přičemž v bodech 327 až 329 téhož rozsudku Tribunál v tomto ohledu konstatoval, že Komise měla právem za to, že společnosti PROAS a CEPSA tvoří jedinou hospodářskou jednotku a že zmíněná horní hranice měl být stanovena na základě obratu všech společností tvořících jedinou hospodářskou entitu jednající jako podnik ve smyslu článku 81 ES.

               48

               Pokud jde o tvrzení navrhovatelky, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že konstatoval přiměřenost výše pokuty, je třeba připomenout, že rozhoduje-li Soudní dvůr o právních otázkách v souvislosti s kasačním opravným prostředkem, nepřísluší mu, aby z důvodů ekvity nahradil svým vlastním posouzením posouzení Tribunálu při rozhodování o výši pokut ukládaných podnikům za porušení unijního práva. Nesprávné právní posouzení Tribunálem z důvodu nepřiměřené výše pokuty by tedy bylo možné konstatovat pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše sankce je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená (rozsudek ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 205 a citovaná judikatura).

               49

               V této souvislosti je třeba připomenout – jak to právem učinil Tribunál v bodě 328 napadeného rozsudku – že horní hranice stanovená v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 musí být stanovena na základě kumulovaného obratu všech společností tvořících jedinou hospodářskou entitu jednající jako podnik ve smyslu článku 81 ES, jemuž v současnosti odpovídá článek 101 SFEU (viz rozsudky ze dne 8. května 2013, Eni v. Komise, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, bod 109; ze dne 11. července 2013, Team Relocations a další v. Komise, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, body 172 a 173, jakož i ze dne 26. listopadu 2013, Groupe Gascogne v. Komise, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, bod 56). Přiměřenost sankce musí být totiž posuzována s ohledem na odrazující cíl, který je sledován jejím uložením, a zohlednění tohoto kumulovaného obratu je tudíž pro toto posouzení nezbytné, aby tak byla zohledněna hospodářská síla uvedené entity (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. ledna 2016, Toshiba Corporation v. Komise, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, body 83 a 84).

               50

               Navrhovatelka přitom tím, že v podstatě tvrdila, že výše pokuty uložené skupině CEPSA-PROAS představuje více než 90 % obratu společnosti PROAS, nepředložila k podložení svého tvrzení žádný důkaz svědčící o tom, že výše jí uložené pokuty, která představuje méně než 1 % obratu skupiny CEPSA-PROAS, je nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená ve smyslu judikatury Soudního dvora připomenuté v bodě 48 tohoto rozsudku.

               51

               Pokud jde o výtku navrhovatelky, která vychází z rozsudku ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise (100/80 až 103/80, EU:C:1983:158), že Tribunál neověřil, zda uložená pokuta byla přiměřená nejen ve vztahu k celkovému obratu skupiny, ale i ve vztahu k rozsahu protiprávního jednání, stačí konstatovat, že Tribunál správně uplatnil tuto judikaturu, neboť vzal v úvahu nejen celkový obrat skupiny, ale i prodeje penetračního bitumenu uskutečněné účastníky kartelové dohody, včetně společnosti PROAS. Kromě toho navrhovatelka nezpochybnila body 315, 316 a 322 napadeného rozsudku, podle nichž se společnost PROAS účastnila protiprávního jednání po dobu jedenácti let a sedmi měsíců. Nezpochybnila ani navýšení základní částky pokuty Komisí, aby tak bylo přihlédnuto k této dlouhé době trvání účasti na protiprávním jednání.

               52

               Z výše uvedeného vyplývá, že třetí důvod projednávaného kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako neopodstatněný.

         Ke čtvrtému a pátému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícím z porušení zásady dodržení přiměřené lhůty

      Argumentace účastnic řízení

               53

               Ve čtvrtém důvodu, který směřuje proti bodům 267 až 269 napadeného rozsudku, navrhovatelka vytýká Tribunálu, že porušil článek 261 SFEU a článek 31 nařízení č. 1/2003, když odmítl rozhodnout o následcích vlastního prodlení při vydání napadeného rozsudku. V této souvislosti poukazuje na to, že pravomoc Tribunálu k přezkumu v plné jurisdikci mu ukládá přihlédnout ke všem skutkovým a právním okolnostem dané věci, a zejména dodržovat zásadu přiměřené lhůty.

               54

               Pátý důvod, který též vychází z porušení zásady dodržení přiměřené lhůty plynoucí z čl. 41 odst. 1 a čl. 47 druhého pododstavce Listiny, se dělí na tři části. V důsledku tohoto porušení a z titulu náhrady škody žádá navrhovatelka o to, aby jí uložená pokuta byla snížena o 25 %. V této souvislosti poukazuje na to, že každý rok prodlení při vyřizování věci by měl vést ke snížení uložené pokuty o 10 % a každé období více než šesti měsíců a méně než jednoho roku ke snížení této částky o 5 %.

               55

               V první části tohoto důvodu navrhovatelka vytýká Tribunálu, že porušil svoji povinnost rozhodnout věci, které mu byly předloženy, v přiměřené lhůtě, vzhledem ke lhůtě pěti let a devíti měsíců, která uplynula od podání žaloby navrhovatelkou do vydání napadeného rozsudku, včetně doby čtyř let a dvou měsíců, jež uplynula od uzavření písemné části řízení do zahájení ústní části řízení.

               56

               V druhé části uvedeného důvodu navrhovatelka vytýká Tribunálu, že porušil zásadu dodržení přiměřené lhůty tím, že společně nezohlednil délku správních řízení a soudního řízení, jež celkem přesáhla jedenáct let. Na podporu své argumentace odkazuje navrhovatelka na bod 240 stanoviska generální advokátky J. Kokott ve věci Solvay v. Komise (C‑109/10 P, EU:C:2011:256).

               57

               Ve třetí části téhož důvodu, která směřuje proti bodům 245 až 265 napadeného rozsudku, navrhovatelka vytýká Tribunálu, že se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že shledal, že správní řízení proběhlo v přiměřené lhůtě.

               58

               Na podporu této části poukazuje navrhovatelka na to, že dobu pěti let k vyřízení projednávané věci ze strany Komise nelze odůvodnit komplexností sporu nebo chováním stíhaných podniků, které všechny v řízení spolupracovaly.

               59

               Rovněž uvádí, že v bodech 245 až 250 napadeného rozsudku vzal Tribunál pro účely posouzení délky správního řízení nesprávně v úvahu skutečnost, že Komise dodržela prekluzivní lhůtu pro uložení pokut v oblasti hospodářské soutěže. Navrhovatelka dále vytýká Tribunálu, že při posouzení v bodech 251 až 265 napadeného rozsudku nevzal v úvahu počátek správního řízení, tj. dobu, jež uplynula od října 2002 do června 2004, během níž Komise mohla posoudit žádost o shovívavost podanou skupinou BP a provést kontroly, které si tato žádost vyžadovala.

               60

               Komise tvrdí, že pokud jde o tvrzení o nedodržení přiměřené lhůty v rámci správního a soudního řízení, ať vzatých samostatně nebo jako celek, musí navrhovatelka podat k Tribunálu žalobu na náhradu škody. Dodává, že navrhovatelka každopádně nepředložila žádný důkaz svědčící o tom, že řízení před Komisí nebo před Tribunálem bylo s ohledem na okolnosti projednávané věci nepřiměřeně dlouhé.

         Závěry Soudního dvora

               61

               Pokud jde o třetí část pátého důvodu kasačního opravného prostředku, v níž navrhovatelka vytýká Tribunálu, že se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že shledal, že správní řízení nebylo nepřiměřeně dlouhé, je třeba připomenout, že porušení zásady dodržení přiměřené lhůty může být sice důvodem ke zrušení rozhodnutí přijatého ve správním řízení podle článků 101 SFEU nebo 102 SFEU, pokud tímto porušením došlo k zásahu do práva dotyčného podniku na obhajobu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. září 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, body 42 a 43), avšak nedodržení přiměřené délky takovéhoto správního řízení Komisí, i kdyby bylo prokázáno, nemůže vést ke snížení uložené pokuty (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2014, Bolloré v. Komise, C‑414/12 P, nezveřejněný, EU:C:2014:301, bod 109).

               62

               Jak vyplývá z bodů 54 a 57 až 59 tohoto rozsudku, je přitom v projednávané věci nesporné, že se prostřednictvím výtek týkajících se jak toho, že Tribunál přihlédl ke skutečnosti, že neuplynula prekluzivní lhůta, k určení neexistence nepřiměřené délky správního řízení, tak toho že Tribunál nezohlednil určitou část předmětného správního řízení, navrhovatelka snaží dosáhnout snížení jí uložené pokuty.

               63

               Bez ohledu na její opodstatněnost musí být tudíž třetí část pátého důvodu kasačního opravného prostředku odmítnuta jako irelevantní.

               64

               Pokud jde o čtvrtý důvod, jakož i první část pátého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z porušení přiměřené lhůty rozhodování Tribunálem, je třeba připomenout, že sankcí za porušení povinnosti vyplývající z čl. 47 druhého pododstavce Listiny unijním soudem, která ukládá rozhodnout věci, jež byly uvedenému soudu předloženy, v přiměřené lhůtě, je navzdory pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci, jež je Tribunálu přiznána na základě článku 261 SFEU a článku 31 nařízení č. 1/2003, žaloba na náhradu škody podaná k Tribunálu, protože taková žaloba představuje účinný prostředek nápravy. Návrh na náhradu škody způsobené nedodržením přiměřené lhůty rozhodování Tribunálem nemůže být tedy předložen v rámci kasačního opravného prostředku přímo Soudnímu dvoru, ale musí být předložen k samotnému Tribunálu (viz zejména rozsudky ze dne 10. července 2014,Telefónica a Telefónica de España v. Komise, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 66; ze dne 9. října 2014, ICF v. Komise, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, bod 57, a ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, body 17 a 18).

               65

               Je věcí Tribunálu, který je příslušný podle čl. 256 odst. 1 SFEU a kterému byl předložen návrh na náhradu škody, aby rozhodl o takovém návrhu v jiném složení, než když rozhodoval o sporu, který vedl k řízení, jehož délka je kritizována (viz zejména rozsudky ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise, C- 295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 67; ze dne 9. října 2014, ICF v. Komise, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, bod 58, a ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 19).

               66

               Avšak je-li zřejmé, a není třeba, aby účastníci řízení předložili v tomto ohledu dodatečné důkazy, že Tribunál dostatečně závažným způsobem porušil povinnost rozhodnout v přiměřené lhůtě, může Soudní dvůr na toto pochybení poukázat (viz zejména rozsudky ze dne 9. října 2014, ICF v. Komise, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, bod 59, a ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 20).

               67

               Tak je tomu v projednávaném případě. Délka řízení před Tribunálem, tedy téměř pět let a devět měsíců, která zahrnuje zejména dobu čtyř let a jednoho měsíce, jež uplynula – jak vyplývá z bodů 92 až 94 napadeného rozsudku – aniž byl přijat jakýkoli procesněprávní akt, od ukončení písemné části řízení do jednání, nemůže být odůvodněna ani povahou ani komplexností dané věci, ani jejím kontextem.

               68

               Spor předložený Tribunálu nebyl totiž zvláště obtížný. Kromě toho ani z napadeného rozsudku, ani ze skutečností předložených účastnicemi řízení nevyplývá, že toto období nečinnosti bylo objektivně odůvodněno, nebo dokonce že k němu navrhovatelka přispěla.

               69

               Z úvah uvedených v bodě 64 tohoto rozsudku nicméně vyplývá, že čtvrtý důvod i první část pátého důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuty.

               70

               Pokud jde o druhou část pátého důvodu, v níž navrhovatelka vytýká Tribunálu, že společně nezohlednil délku správní a soudní fáze, aby tak globálně posoudil jejich přiměřenost, je rovněž třeba uvést, že se navrhovatelka v této části snaží dosáhnout snížení jí uložené pokuty.

               71

               Za předpokladu, že by na rozdíl od zjištění Tribunálu v napadeném rozsudku mohlo být prokázáno porušení práva na přiměřenou lhůtu z důvodu zdlouhavosti správního a soudního řízení, které byla společnost CEPSA vystavena, takové porušení nemůže samo o sobě vést Tribunál, nebo v rámci kasačního opravného prostředku Soudní dvůr ke snížení pokuty, kterou uvedené společnosti uložil za předmětné protiprávní jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2014, Bolloré v. Komise, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, bod 107).

               72

               Druhá část pátého důvodu kasačního opravného prostředku musí tudíž být zamítnuta.

               73

               V důsledku toho musí být čtvrtý a pátý důvod kasačního opravného prostředku v plném rozsahu zamítnuty.

         K šestému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu, ve znění použitelném na projednávaný spor

               74

               V šestém důvodu navrhovatelka tvrdí, že Tribunál porušil čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu, ve znění použitelném na projednávaný spor, tím, že společnosti CEPSA uložil náhradu nákladů řízení, ačkoli měl s ohledem na to, že obě účastnice řízení neměly ve věci úspěch, rozdělit náklady řízení mezi ně.

               75

               V této souvislosti z ustálené judikatury vyplývá, že v případě, že všechny ostatní důvody kasačního opravného prostředku byly zamítnuty, musí být návrhová žádání týkající se údajné protiprávnosti rozhodnutí Tribunálu o náhradě nákladů řízení odmítnuta jako nepřípustná na základě čl. 58 druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, podle kterého opravný prostředek jen proti určení výše náhrady nákladů řízení nebo proti rozhodnutí, který z účastníků řízení je má platit, není přípustný (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 13. ledna 1995, Roujansky v. Rada, C‑253/94 P, EU:C:1995:4, body 13 a 14, a rozsudek ze dne 2. října 2014, Strack v. Komise, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, bod 151).

               76

               Vzhledem k tomu, že prvních pět důvodů kasačního opravného prostředku podaného navrhovatelkou bylo zamítnuto, musí být tedy poslední důvod týkající se rozdělení nákladů řízení prohlášen za nepřípustný.

               77

               Kasační opravný prostředek je tudíž třeba zamítnout v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               78

               Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný.

               79

               Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               80

               Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a společnost CEPSA neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů tohoto řízení o kasačním opravném prostředku.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Kasační opravný prostředek se zamítá.

                           2)

                           Společnosti Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 21. ledna 1987. # Vassiliki Stroghili proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Věc 204/85.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 1. října 1998. # Langnese-Iglo GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc C-279/95 P.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 4. října 1991. # B. J. van Dalfsen a další proti B. van Loon a T. Berendsen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Bruselská úmluva. # Věc C-183/90.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 8. května 2008.#Ecotrade SpA proti Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 3.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Commissione tributaria provinciale di Genova - Itálie.#Šestá směrnice o DPH - Přenesení daňové povinnosti - Nárok na odpočet daně - Prekluzívní lhůta - Nesrovnalosti týkající se účetnictví a daňového přiznání mající vliv na plnění, jež jsou předmětem režimu přenesení daňové povinnosti.#Spojené věci C-95/07 a C-96/07.

text:
      Spojené věci C-95/07 a C-96/07
      Ecotrade SpA
      v.
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Commissione tributaria provinciale di Genova)
      „Šestá směrnice o DPH – Přenesení daňové povinnosti – Nárok na odpočet daně – Prekluzívní lhůta – Nesrovnalosti týkající se účetnictví a daňových přiznání mající vliv na plnění, jež jsou předmětem režimu přenesení daňové
         povinnosti“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu
      [Směrnice Rady 77/388, článek 17, čl. 18 odst. 2 a 3 a čl. 21 odst. 1 písm. b)]
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 18 odst. 1 písm. d) a článek 22]
      1.        Článek 17, čl. 18 odst. 2 a 3, jakož i čl. 21 odst. 1 písm. b) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských
         států týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 2000/17, nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví prekluzívní
         lhůtu pro uplatnění nároku na odpočet daně osobou povinnou k dani, pokud je dodržena zásada rovnocennosti, která vyžaduje,
         aby se lhůta použila stejným způsobem na obdobné nároky v daňové oblasti založené na vnitrostátním právu a na ty, které jsou
         založeny na právu Společenství, a zásada efektivity, podle které prekluzívní lhůta nesmí znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat
         uplatnění nároku na odpočet daně.

      Zásada efektivity není porušena pouhou skutečností, že daňová správa má pro vymáhání neuhrazené daně z přidané hodnoty k dispozici
         lhůtu, která je delší nežli lhůta, kterou mají osoby povinné k dani pro uplatnění svého nároku na odpočet daně, jelikož situace
         daňové správy nemůže být srovnávána se situací osoby povinné k dani a skutečnost, že prekluzívní lhůta začíná vůči daňové
         správě běžet od pozdějšího data, než je datum počátku běhu prekluzívní lhůty vůči osobě povinné k dani pro uplatnění jejího
         nároku na odpočet daně, nemůže narušit zásadu rovnosti.

      (viz body 46, 51, 54, výrok 1)
      2.        Článek 18 odst. 1 písm. d) a článek 22 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
         daní z obratu, ve znění směrnice 2000/17, brání praxi oprav daňových přiznání a vymáhání daně z přidané hodnoty, která sankcionuje
         porušení jednak povinností vyplývajících z formalit stanovených vnitrostátní právní úpravou podle tohoto čl. 18 odst. 1 písm.
         d), a jednak povinností týkajících se účetnictví a daňových přiznání, vyplývajících z uvedeného čl. 22 odst. 2 a 4, odepřením
         nároku na odpočet daně v případě použití režimu přenesení daňové povinnosti.

      Porušení formalit, které ukládá členský stát podle čl. 18 odst. 1 písm. d) šesté směrnice, osobou povinnou k dani ji totiž
         nemůže zbavit jejího nároku na odpočet, jelikož podle zásady daňové neutrality musí být odpočet daně z přidané hodnoty na
         vstupu přiznán, jestliže jsou splněny hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani nevyhověly určitým formálním požadavkům

      Krom toho, opatření přijatá členskými státy k zajištění toho, aby osoby povinné k dani splnily své povinnosti týkající se
         daňových přiznání a odvodu, nebo k uložení dalších povinností, které považují za nezbytné k správnému výběru daně a k předcházení
         daňovým únikům, nemohou být používána způsobem, který by systematicky zpochybňoval nárok na odpočet daně z přidané hodnoty.
         Praxe oprav a vymáhání, která sankcionuje nedodržení povinností týkajících se účetnictví a daňových přiznání osobou povinnou
         k dani odepřením nároku na odpočet daně, jde přitom zjevně nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle zajistit správné
         provádění takových povinností ve smyslu čl. 22 odst. 7 šesté směrnice, jelikož právo Společenství nebrání členským státům,
         aby jako sankci za porušení uvedených povinností případně uložily pokutu nebo peněžní sankci odpovídající závažnosti přestupku.
         Uvedená praxe jde rovněž nad rámec toho, co je nezbytné k zajištění správného výběru daně z přidané hodnoty a předcházení
         daňovým únikům, jelikož může dokonce vést ke ztrátě nároku na odpočet daně, pokud k opravě daňového přiznání daňovou správou
         dojde až po uplynutí prekluzívní lhůty, kterou k provedení odpočtu osoba povinná k dani disponuje.

      (viz body 62–63, 65–68, 72, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      8. května 2008(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Přenesení daňové povinnosti – Nárok na odpočet daně – Prekluzívní lhůta – Nesrovnalosti týkající se účetnictví a daňového přiznání mající vliv na plnění, jež jsou předmětem režimu přenesení daňové
         povinnosti“

      Ve spojených věcech C‑95/07 a C‑96/07,
      jejímž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími Commissione tributaria
         provinciale di Genova (Itálie) ze dne 13. prosince 2006, došlými Soudnímu dvoru dne 20. února 2007, v řízeních

      Ecotrade SpA
      proti
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh, P. Lindh a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. ledna 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Ecotrade SpA A. Lovisolem a N. Raggim, avvocati,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. De Bellisem, avvocato dello Stato,
      –        za kyperskou vládu A. Pantazi-Lambrou, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství A. Aresuem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 13. března 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 17, čl. 18 odst. 1 písm. d), čl. 21 odst. 1 a článku 22 šesté
         směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
         – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice
         Rady 2000/17/ES ze dne 30. března 2000 (Úř. věst. L 84, s. 24; Zvl. vyd. 09/01, s. 333; dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů mezi Ecotrade SpA (dále jen „Ecotrade“) a Agenzia delle Entrate – Ufficio
         di Genova 3 (daňová správa v Janově 3, dále jen „Agenzia“), jejichž předmětem je několik výměrů vydaných tímto posledně uvedeným
         orgánem, týkajících se oprav, pro účely daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), daňových přiznání vyhotovených touto společností
         za daňové roky 2000 a 2001.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Co se týče nároku na odpočet, čl. 17 odst. 1 a 2 písm. a) šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z čl. 28f odst. 1 téže směrnice,
         stanoví:

      „1.      Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.
      2.      Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou
         je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány
         v tuzemsku jinou osobou povinnou k dani.“

      4        Podle odstavce 6 téhož článku 17 mohou členské státy zachovat veškerá vynětí obsažená ve svých vnitrostátních předpisech v době
         vstupu šesté směrnice v platnost, dokud Rada Evropské unie nestanoví z jakých výdajů nelze DPH odpočíst, přičemž toto ustanovení
         upřesňuje, že za žádných okolností se nárok na odpočet nebude vztahovat na výdaje, které nejsou přísně provozními výdaji,
         jako například výdaje na luxusní zboží, na zábavu a reprezentaci. Odstavec 7 uvedeného článku umožňuje, aby členské státy,
         s výhradou konzultací podle článku 29 téže směrnice, z důvodů hospodářského cyklu zcela nebo zčásti vyloučily ze systému odpočtů
         veškerý nebo některý investiční majetek či jiný majetek.

      5        Podle čl. 21 odst. 1 písm. b) šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z jejího článku 28g, je v rámci vnitřního systému povinen
         odvádět DPH příjemce služby uvedené zejména v čl. 28b části C téže směrnice, pokud je tato služba poskytována osobou povinnou
         k dani, která není usazena v tuzemsku. Článek 28b část C, na kterou se takto odkazuje, se týká „poskytování služeb při přepravě
         zboží uvnitř Společenství“. Tento režim, který se použije i na další služby, je obecně znám pod obvyklým názvem „přenesení
         daňové povinnosti“.

      6        Pokud jde o pravidla pro uplatnění nároku na odpočet daně za takových okolností, jaké jsou popsány v předcházejícím bodě,
         čl. 18 odst. 1 písm. d) šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z čl. 28f bodu 2 téže směrnice, stanoví, že pro uplatnění tohoto
         nároku musí osoba povinná k dani splnit formality předepsané jednotlivými členskými státy.

      7        Článek 18 odst. 2 a 3 šesté směrnice zní následovně:

      „2.      Osoba povinná k dani provede odpočet daně tak, že od celkové výše daně z přidané hodnoty splatné za dané zdaňovací období
         odečte celkovou výši daně, u níž v průběhu téhož období vznikl nárok na odpočet, který může být uplatněn podle odstavce 1.

      3.      Členské státy stanoví podmínky a postup, jímž může být osoba povinná k dani oprávněna k provedení odpočtu daně, který neprovedla
         v souladu s odstavci 1 a 2.“

      8        Některé povinnosti, které připadají osobě povinné k dani, jsou krom toho stanoveny v článku 22 šesté směrnice, ve znění vyplývajícím
         z jejího článku 28h. K těmto povinnostem patří i povinnost stanovená v čl. 22 odst. 2 písm. a), podle které osoba povinná
         k dani vede účetnictví dostatečně podrobné k tomu, aby správci daně umožnilo uplatnit a prověřit DPH, jakož i povinnost, uvedená
         v odstavci 4 písm. a) a b) téhož článku, podle kterých osoba povinná k dani předloží ve stanovené lhůtě daňové přiznaní, které
         musí obsahovat všechny údaje potřebné k výpočtu splatné daně a provedení odpočtu daně.

      9        Konečně odstavce 7 a 8 uvedeného článku 22 zní následovně:

      „7.      Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby osoby, které podle čl. 21 odst. 1 písm. a) a b) považují za
         daňové dlužníky namísto osoby povinné k dani, která není usazena v tuzemsku, splnily povinnosti stanovené v tomto článku týkající
         se prohlášení a odvodu […].

      8.      Členské státy mohou ukládat další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému uložení a výběru daně a k předcházení
         daňovým únikům, dostojí-li požadavku rovného zacházení s domácími plněními i plněními prováděnými osobami povinnými k dani
         mezi členskými státy, a za podmínky, že tyto povinnosti nepovedou při obchodu mezi členskými státy k formalitám spojeným s překračováním
         hranic.“

       Vnitrostátní právní úprava
      10      V italském právu jsou základní ustanovení, která jsou relevantní v oblasti DPH, stanovena jednak nařízením prezidenta republiky
         č. 633 ze dne 26. října 1972, jímž se zavádí a upravuje daň z přidané hodnoty (běžný doplněk GURI č. 292 ze dne 11. listopadu
         1972), ve znění několika změn, (dále jen „DPR č. 633/72“), a jednak legislativním nařízením č. 331 ze dne 30. srpna 1993 (GURI
         č. 203 ze dne 30. srpna 1993, dále jen „legislativní nařízení č. 331/93“).

      11      První věta čl. 17 třetího pododstavce DPR č. 633/72 stanoví:

      „Povinnosti, které se vztahují k […] poskytování služeb na území státu osobami, které tam nejsou usazeny […] budou splněny
         odběrateli, kteří jsou na území státu usazeni, již […] užívají tyto služby při své obchodní, umělecké nebo profesní činnosti.“

      12      Článek 19 první pododstavec DPR č. 633/72 stanoví:

      „[…] Nárok na odpočet daně ze zakoupeného nebo dovezeného zboží a služeb vzniká v okamžiku vzniku daňové povinnosti a může
         být uplatněn nejpozději při odevzdání daňového přiznání za druhý rok po roce, kdy nárok na odpočet vznikl, a za podmínek existujících
         v době, kdy nárok vznikl.“

      13      Podle článku 23, nazvaného „Evidence faktur“, odst. 1 a 2 DPR č. 633/72 musí osoba povinná k dani do patnácti dnů zaregistrovat
         vystavené faktury v příslušné evidenci s uvedením jejich pořadového čísla, data vystavení, zdanitelné částky a částky DPH,
         odděleně pro každou sazbu, jakož i podniku, jména nebo názvu odběratele zboží nebo služeb, nebo v případech, na které odkazuje
         čl. 17 odst. 3 téhož legislativního nařízení, jména nebo názvu dodavatele.

      14      Pod názvem „Evidence nákupů“ čl. 25 odst. 1 DPR č. 633/72 ukládá osobám povinným k dani povinnost, aby faktury a celní výkazy
         týkající se zboží nebo služeb zakoupených nebo dovezených při provozování jejich podniku, včetně faktur vystavených podle
         čl. 17 odst. 3 uvedeného nařízení, číslovaly postupně a registrovaly je v příslušné evidenci před tím, nežli uskuteční periodickou
         platbu nebo podají roční daňové přiznání, v němž tato osoba povinná k dani uplatňuje nárok na odpočet DPH související s těmito
         fakturami.

      15      Podle čl. 47 odst. 1 legislativního nařízení č. 331/93, nazvaného „Evidence operací uvnitř Společenství“, musí být faktury
         týkající se zejména přepravy zboží uvnitř Společenství a poskytování služeb s ní souvisejících, odděleně zaregistrovány v měsíci,
         ve kterém byly převzaty nebo později, ale v každém případě do 15 dnů od jejich převzetí, v evidenci vystavených faktur, na
         kterou odkazuje čl. 23 odst. 1 a 2 DPR č. 633/72, s uvedením měsíce, ve kterém byly převzaty, jakož i v evidenci nákupů, na
         kterou odkazuje čl. 25 odst. 1 téhož nařízení, s uvedením měsíce, ve kterém byly vystaveny.

      16      Konečně první věta čl. 57 prvního pododstavce DPR č. 633/72 stanoví:

      „Oznámení o opravách a výměry […] musí být doručeny do 31. prosince čtvrtého roku po roce, ve kterém bylo předloženo daňové
         přiznání, jinak dojde ke ztrátě souvisejícího nároku.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      17      Ecotrade je akciová společnost, založená podle italského práva, která se specializuje na oblast obchodu s granulovanou vysokopecní
         struskou a dalšími složkami pro výrobu cementu, zejména syntetickými odlitky a škvárou.

      18      V letech 2000 a 2001 Ecotrade pověřila hospodářské subjekty neusazené v Itálii přepravou těchto materiálů z Itálie do jiných
         členských států Evropského společenství. Na fakturách, které tyto subjekty vystavily za služby poskytnuté Ecotrade, byly uvedené
         služby popsány buď jako „charter plavidel“ nebo „přeprava“ (dále jen „dotčená plnění“). Žádná z faktur však neuváděla DPH
         a některé uváděly, že tato plnění jsou osvobozena od daně.

      19      Ecotrade tak považovala dotčená plnění za osvobozená od DPH. Zaregistrovala tudíž faktury týkající se těchto plnění pouze
         do evidence nákupů, a nikoli do evidence vystavených faktur, a jako osvobozené od DPH. DPH vztahující se k těmto operacím
         tudíž nebyla uvedena v daňových přiznáních vyhotovených společností Ecotrade za daňové roky 2000 a 2001.

      20      Při kontrole provedené v průběhu roku 2004 Agenzia rozhodla, že dotčená plnění byla službami při přepravě zboží uvnitř Společenství
         podléhajícími DPH a že se na ně vztahoval režim přenesení daňové povinnosti, což s výjimkou jedné faktury nebylo společností
         Ecotrade zpochybněno. Agenzia rovněž rozhodla, že tato společnost nedodržela účetní požadavky vztahující se k tomuto režimu
         přenesení daňové povinnosti vzhledem k tomu, že dotčené faktury byly zaregistrovány pouze v evidenci nákupů, a nikoli v evidenci
         vystavených faktur.

      21      Agenzia tudíž několika výměry provedla pro účely DPH opravu daňových přiznání vyhotovených Ecotrade za daňové roky 2000 a 2001,
         ve kterých požadovala úhradu nepřiznaných částek DPH v celkové výši odpovídající přibližně 321 000 EUR a uložila administrativní
         pokuty ve výši přibližně 361 000 EUR.

      22      Agenzia měla následně za to, že Ecotrade ztratila svůj nárok na odpočet DPH, jelikož jej neuplatnila ve lhůtě dvou let od
         okamžiku vzniku daňové povinnosti k této dani, jak stanoví čl. 19 první pododstavec druhá věta DPR č. 633/72, kdežto daňová
         správa ještě mohla využít lhůt pro vymáhání DPH vztahující se k dotčeným službám, jelikož podle čl. 57 prvního pododstavce
         uvedeného nařízení oznámení o opravách a výměry mohou být doručeny ve lhůtě čtyř let ode dne předložení daňových přiznání
         týkajících se sporných daní.

      23      Ecotrade napadla dotčené výměry různými žalobami podanými dne 13. února 2005 k Commissione tributaria provinciale di Genova,
         ve kterých požadovala jejich zrušení. Aby odůvodnila účetní postup, který dodržovala, tato společnost tvrdila, že faktury
         týkající se dotčených plnění byly řádně zaregistrovány v evidenci nákupů, ale vzhledem k tomu, že tato plnění byla omylem
         považována za osvobozená od DPH, nebyly tyto faktury zaregistrovány v evidenci vystavených faktur. Tato nesrovnalost ale nemůže
         ohrozit uplatnění nároku na odpočet, jelikož žádný dluh vůči daňové správě nevznikl. V projednávané věci se tedy nepoužije
         žádné časové omezení nároku na odpočet daně.

      24      Agenzia odpověděla před předkládajícím soudem, že Ecotrade měla vystavit fakturu na dotčená plnění sama sobě, vypočítat splatnou
         DPH, zaregistrovat ji do evidence vystavených faktur, jakož i do evidence nákupů tak, aby by měla dobropis DPH pro účely odpočtu
         daně vypočítané na vstupu. Podle této metody není částka dlužné DPH ve skutečnosti odběratelem zaplacena, jelikož je neutralizována
         částkou odpovídající dobropisu DPH. Nárok na odpočet daně přitom musí být uplatněn ve stanovené lhůtě, jinak dojde k jeho
         ztrátě. Ecotrade, která nedodržela účetní postup stanovený vnitrostátní právní úpravou, měla tudíž povinnost zaplatit splatnou
         DPH, kdežto ztratila nárok na její odpočet vzhledem k uplynutí prekluzívní lhůty.

      25      Za těchto podmínek se Commissione tributaria provinciale di Genova rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky, které jsou totožné pro obě věci C‑95/07 a C‑96/07:

      „1)      Brání správný výklad článku 17, čl. 21 odst. 1 a článku 22 šesté směrnice […] vnitrostátní právní úpravě, v projednávané věci
         článku 19 DPR č. 633/72, která podmiňuje uplatnění nároku na odpočet [DPH], kterou má platit osoba povinná k dani při výkonu
         své podnikatelské činnosti, dodržením (dvouleté) lhůty a sankcionuje její nedodržení zánikem tohoto nároku, zejména v případech,
         kdy povinnost k DPH z nákupů zboží nebo služeb vyplývá z použití mechanismu přenesení daňové povinnosti, který daňovému orgánu
         umožňuje požadovat zaplacení daně v delší lhůtě (čtyř let, podle článku 57 DPR č. 633/72), nežli je lhůta stanovená podnikateli
         pro uplatnění odpočtu daně, po jejímž uplynutí naopak podnikatelův nárok zaniká?

      2)      Brání správný výklad čl. 18 odst. 1 písm. d) šesté směrnice […] vnitrostátní právní úpravě která, při úpravě ‚formalit‘ stanovených
         tímto článkem prostřednictvím mechanismu přenesení daňové povinnosti upraveného ustanovením čl. 17 odst. 3 ve spojení s články
         23 a 25 DPR č. 633/72, váže (pouze k tíži daňového poplatníka) uplatnění nároku na odpočet, umožněného ustanovením článku
         17 šesté směrnice na podmínku dodržení takové lhůty, jakou je lhůta stanovená v článku 19 DPR č. 633/72?“

      26      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 27. dubna 2007 byly věci C‑95/07 a C‑96/07 spojeny pro účely písemné a ústní části
         řízení, jakož i rozsudku.

       K předběžným otázkám
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      27      Ecotrade tvrdí, že šestá směrnice nespojuje nárok na odpočet daně s žádným časovým omezením, jelikož režim DPH, který je založen
         na zásadě daňové neutrality, je jako celek koncipován tak, aby vždy zajistil osobě povinné k dani tento základní nárok, který
         je vlastní daňovému režimu DPH jako celku. Mimoto vnitrostátní právní úprava, o kterou se jedná ve věci v původním řízení,
         nemůže být odůvodněna odkazem na čl. 17 odst. 6 a 7 a čl. 22 odst. 7 a 8 uvedené směrnice, které se na věc v původním řízení
         neuplatní.

      28      Co se týče „formalit“ stanovených členskými státy podle čl. 18 odst. 1 písm. d) šesté směrnice, které musí být osobou povinnou
         k dani splněny, aby mohla uplatnit nárok na odpočet daně v rámci režimu přenesení daňové povinnosti, Ecotrade tvrdí, že tyto
         formality nemohou být nepřiměřené nebo neslučitelné s obecným mechanismem DPH. Nedodržení těchto formalit tudíž nemůže vést
         k definitivní ztrátě nároku na odpočet daně na straně osoby povinné k dani. V každém případě omezení nároku na odpočet daně
         podle italského práva není přiměřené vzhledem k tomu, že daňová správa má k dispozici pro opravu chybných daňových přiznání
         lhůtu, která je delší nežli lhůta, kterou má osoba povinná k dani pro uplatnění odpočtu.

      29      Italská a kyperská vláda zdůrazňují, že lhůta stanovená pro uplatnění nároku na odpočet daně představuje formalitu, kterou
         mohou členské státy stanovit podle čl. 18 odst. 1 písm. d) a odst. 3, jakož i podle čl. 22 odst. 8 šesté směrnice. Tento článek
         18 neobsahuje žádné ustanovení, které by kolidovalo s diskreční pravomocí členských států stanovit časová omezení pro odpočet.
         Podle odstavce 2 uvedeného článku, který odkazuje na „téže období“, uplatnění nároku na odpočet daně musí být co možná nejvíce
         bezprostřední tak, že v případě, kdy osoba povinná k dani neuplatní svůj nárok na odpočet daně během tohoto období, možnost
         učinit tak později může být podřízena podmínkám, které mohou členské státy uložit podle odstavce 3 téhož článku 18.

      30      Mimoto uvedené vlády mají za to, že lhůta udělená správě pro vymáhání daně nemusí být stejná jako lhůta, kterou má k dispozici
         osoba povinná k dani pro uplatnění svého nároku na odpočet daně, a to z objektivních a praktických důvodů, jelikož správa
         potřebuje čas, aby mohla po předložení daňového přiznání zkontrolovat a ověřit jeho obsah.

      31      Mimoto italská vláda připouští, že členské státy musí dodržovat zásadu efektivity tak, aby neučinily uplatnění nároku na odpočet
         daně nemožným nebo nadměrně obtížným. Tvrdí nicméně, že dvouletá lhůta je v tomto ohledu naprosto přiměřená.

      32      Komise Evropských společenství tvrdí, že odpočet musí být uplatněn ve lhůtách stanovených pro splatnost daně. Uplatnění nároku
         nemůže být tedy bez omezení odkládáno. Z toho vyvozuje, že stanovení prekluzívních lhůt pro uplatnění nároku na odpočet daně
         není neslučitelné s cíli, které sleduje šestá směrnice, za podmínky, že tyto lhůty nejsou méně příznivé než ty, které jsou
         stanoveny pro uplatnění obdobných nároků v daňové oblasti (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně
         neztěžují uplatnění nároků přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity). Z toho usuzuje, že zásada rovnocennosti
         není dodržena vzhledem k tomu, že právní úprava dotčená ve věci v původním řízení přiznává lhůtu čtyř let daňové správě pro
         provedení oprav a vymáhání daně, zatímco stanoví pouze dvouletou lhůtu pro odpočet zaplacené DPH. Pokud jde o dodržení zásady
         efektivity, Komise zdůrazňuje, že prekluzívní dvouletá lhůta pro uplatnění nároku na odpočet daně s sebou z týchž důvodů nese
         riziko, že uplatnění tohoto nároku bude nadměrně ztíženo.

      33      Mimoto má Komise za to, že je naprosto přehnané a nepřiměřené, aby si dotyčný členský stát nárokoval bezdůvodné obohacení
         na základě nesplnění pouhých formalit týkajících se účetnictví, ačkoli je mu třeba přiznat možnost dotčené nesrovnalosti přiměřeným
         způsobem sankcionovat.

      34      Pokud by měl Soudní dvůr rozhodnout, že článek 19 DPR č. 633/72 je neslučitelný se šestou směrnicí, kyperská vláda navrhuje,
         aby účinky rozsudku byly časově omezeny tak, aby se tento rozsudek vztahoval pouze na dobu po jeho vyhlášení.

       Odpověď Soudního dvora
      35      Úvodem je třeba uvést, že svými otázkami se předkládající soud snaží zjistit, zda článek 17, čl. 18 odst. 1 písm. d), čl. 21
         odst. 1 a článek 22 šesté směrnice brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která
         v případě použití režimu přenesení daňové povinnosti podmiňuje uplatnění nároku na odpočet DPH dodržením prekluzívní lhůty,
         která je kratší nežli lhůta, kterou má daňová správa k vymáhání daně.

      36      Z předkládacího usnesení ale vyplývá, že spor v původním řízení má svůj původ v účetní nesrovnalosti způsobené Ecotrade, tedy
         v chybném zaregistrování dotčených plnění pouze do evidence nákupů osvobozených od DPH, přičemž tato nesrovnalost se dotkla
         i daňových přiznání týkajících se DPH vyhotovených touto společností, což vedlo Agenzia k provedení oprav těchto přiznání.
         Tento případ je zjevně odlišný od případu, kdy osoba povinná k dani ví o zdanitelném charakteru dodávky a opomene z důvodu
         prodlení nebo nedbalosti požádat o odpočet DPH odvedené na vstupu ve lhůtě stanovené vnitrostátní právní úpravou.

      37      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudnímu dvoru přísluší poskytnout vnitrostátnímu soudu
         veškeré prvky pro výklad práva Společenství, které mohou být užitečné při rozhodování věci, která je mu předložena, bez ohledu
         na to, zda na ně vnitrostátní soud výslovně odkázal ve svých otázkách, či nikoli (viz zejména rozsudky ze dne 2. února 1994,
         Verband Sozialer Wettbewerb, zvaný „Clinique“, C‑315/92, Recueil, s. I‑317, bod 7; ze dne 4. března 1999, Consorzio per la
         tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Recueil, s. I‑1301, bod 16; ze dne 7. září 2004, Trojani, C‑456/02, Sb. rozh. s. I‑7573,
         bod 38, jakož i ze dne 12. května 2005, RAL (Channel Islands) a další, C‑452/03, Sb. rozh. s. I‑3947, bod 25).

      38      Otázky položené předkládajícím soudem, které je třeba přezkoumat společně, je tedy třeba přeformulovat v tom smyslu, že se
         uvedený soud táže, zaprvé, zda článek 17, čl. 18 odst. 2 a 3 a čl. 21 odst. 1 písm. b) šesté směrnice brání jednak zavedení
         takové prekluzívní lhůty pro uplatnění nároku na odpočet DPH, jakou stanoví vnitrostátní právní úprava, o kterou se jedná
         v původním řízení, v případě použití režimu přenesení daňové povinnosti (dále jen „prekluzívní lhůta“) a zadruhé, zda čl. 18
         odst. 1 písm. d) a článek 22 téže směrnice brání praxi oprav daňových přiznání a vymáhání DPH, která sankcionuje takovou nesrovnalost
         týkající se účetnictví a daňových přiznání, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, odepřením nároku na odpočet daně v případě
         použití uvedeného režimu přenesení daňové povinnosti (dále jen „praxe oprav a vymáhání“).

       K prekluzívní lhůtě
      39      Je třeba nejprve zdůraznit, že osoba povinná k dani, která je povinna odvést DPH jakožto odběratel služeb, se může dovolávat
         nároku na odpočet daně stanoveného v čl. 17 odst. 2 písm. a) šesté směrnice (viz rozsudek ze dne 1. dubna 2004, Bockemühl,
         C‑90/02, Recueil, s. I‑3303, bod 37). Podle ustálené judikatury tvoří nárok na odpočet daně stanovený v tomto článku 17 nedílnou
         součást mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen (viz rozsudky ze dne 21. března 2000, Gabalfrisa a další, C‑110/98 až
         C‑147/98, Recueil, s. I‑1577, bod 43, jakož i výše uvedený rozsudek Bockemühl, bod 38).

      40      Je rovněž ustálenou judikaturou, že se nárok na odpočet daně uplatní okamžitě ve vztahu ke všem daním, kterými byla zatížena
         plnění uskutečněná na vstupu (viz zejména rozsudky ze dne 21. září 1988, Komise v. Francie, 50/87, Recueil, s. 4797, body
         15 až 17; ze dne 15. ledna 1998, Ghent Coal Terminal, C‑37/95, Recueil, s. I‑1, bod 15; výše uvedený rozsudek Gabalfrisa a další,
         bod 43, jakož i výše uvedený rozsudek Bockemühl, bod 38).

      41      Jak totiž vyplývá ze znění čl. 18 odst. 2 šesté směrnice, nárok na odpočet daně se v zásadě uplatní „v průběhu téhož období“,
         během kterého tento nárok vznikl.

      42      Osoba povinná k dani může být nicméně oprávněna k provedení odpočtu podle čl. 18 odst. 3 šesté směrnice, i když neuplatnila
         svůj nárok v průběhu období, během kterého tento nárok vznikl. V takovém případě ale nárok na odpočet daně podléhá určitým
         podmínkám a postupům stanoveným členskými státy.

      43      Z toho vyplývá, že členské státy mohou požadovat, aby byl nárok na odpočet daně uplatněn buď v průběhu období, ve kterém vznikl,
         nebo v průběhu delšího období, s výhradou dodržení určitých podmínek a postupů stanovených jejich vnitrostátními právními
         úpravami.

      44      Mimoto možnost uplatnit nárok na odpočet daně bez jakéhokoli časového omezení by byla v rozporu se zásadou právní jistoty,
         která vyžaduje, aby daňovou situaci osoby povinné k dani s ohledem na její práva a povinnosti vůči daňové správě nebylo možné
         časově neomezeně zpochybňovat.

      45      Nelze tedy přijmout tvrzení, podle kterého nárok na odpočet daně nemůže podléhat prekluzívní lhůtě.

      46      Je třeba dodat, že prekluzívní lhůtu, jejíž nedodržení má za následek sankci uloženou osobě povinné k dani, která nebyla dostatečně
         pečlivá a opomněla požádat o odpočet DPH odvedené na vstupu, tím, že ztratí nárok na odpočet daně, nelze považovat za neslučitelnou
         s režimem stanoveným šestou směrnicí, pokud se jednak tato lhůta použije stejným způsobem na obdobné nároky v daňové oblasti
         založené na vnitrostátním právu a na ty, které jsou založeny na právu Společenství (zásada rovnocennosti), a jednak v praxi
         neznemožňuje nebo nadměrně neztěžuje uplatnění nároku na odpočet daně (zásada efektivity) (viz rozsudky ze dne 27. února 2003,
         Santex, C‑327/00, Recueil, s. I‑1877, bod 55, a ze dne 11. října 2007, Lämmerzahl, C‑241/06, Sb. rozh. s. I‑8415, bod 52).

      47      Co se týče zásady rovnocennosti, ze spisu nevyplývá, a ostatně ani nikdo před Soudním dvorem netvrdil, že by prekluzívní lhůta
         stanovená v čl. 19 prvním pododstavci DPR č. 633/72 tuto zásadu nedodržovala.

      48      Pokud jde o zásadu efektivity, je třeba zdůraznit, že taková dvouletá prekluzívní lhůta, o jakou se jedná ve věci v původním
         řízení, nemůže sama o sobě v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat uplatnění nároku na odpočet daně, vzhledem k tomu, že
         čl. 18 odst. 2 šesté směrnice umožňuje, aby členské státy vyžadovaly po osobě povinné k dani, aby uplatnila svůj nárok na
         odpočet daně v průběhu téhož období, během kterého vznikl tento nárok.

      49      Je třeba rovněž přezkoumat, zda tento závěr není vyvrácen skutečností, že podle vnitrostátní právní úpravy má daňová správa
         k dispozici pro požadování úhrady DPH lhůtu, která je delší nežli lhůta, kterou mají osoby povinné k dani pro požadování jejího
         odpočtu.

      50      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že daňová správa zná údaje potřebné pro stanovení částky splatné DPH a částky odpočtů,
         které má provést, až od okamžiku, kdy obdrží daňové přiznání osoby povinné k dani. V případě nesprávnosti přiznání nebo pokud
         se toto ukáže neúplným, je to tedy až od tohoto okamžiku, kdy může správa provést opravu tohoto přiznání a případně vymáhat
         neuhrazenou daň (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. listopadu 1998, SFI, C‑85/97, Recueil, s. I‑7447, bod 32).

      51      Situace daňové správy nemůže být tudíž srovnávána se situací osoby povinné k dani (výše uvedený rozsudek SFI, bod 32). Jak
         totiž již rozhodl Soudní dvůr, skutečnost, že prekluzívní lhůta začíná vůči daňové správě běžet od pozdějšího data, než je
         datum počátku běhu prekluzívní lhůty vůči osobě povinné k dani pro uplatnění jejího nároku na odpočet daně, nemůže narušit
         zásadu rovnocennosti (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek SFI, bod 33).

      52      Taková prekluzívní lhůta, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, tudíž neznemožňuje nebo nadměrně neztěžuje uplatnění
         nároku na odpočet daně, na základě pouhé skutečnosti, že daňová správa má k dispozici pro vymáhání neuhrazené DPH lhůtu, která
         je delší nežli lhůta, kterou má osoba povinná k dani pro uplatnění takového nároku.

      53      Tento závěr zůstává platným, i pokud se použije, jako ve věcech v původním řízení, režim přenesení daňové povinnosti. Článek
         18 odst. 2 a 3 šesté směrnice se totiž použije rovněž na takový režim. To vyplývá jednoznačně ze znění těchto ustanovení,
         která obě výslovně odkazují na odstavec 1 téhož článku, který uvádí v písm. d) případ přenesení daňové povinnosti.

      54      Ve světle výše uvedeného je třeba odpovědět předkládajícímu soudu, že článek 17, čl. 18 odst. 2 a 3, jakož i čl. 21 odst. 1
         písm. b) šesté směrnice nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví takovou prekluzívní lhůtu pro uplatnění nároku na
         odpočet daně, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, pokud jsou dodrženy zásady rovnocennosti a efektivity. Zásada efektivity
         není porušena pouhou skutečností, že daňová správa má pro vymáhání neuhrazené DPH k dispozici lhůtu, která je delší nežli
         lhůta, kterou mají osoby povinné k dani pro uplatnění svého nároku na odpočet daně.

       K praxi oprav a vymáhání
      55      Je třeba přezkoumat, zda šestá směrnice brání praxi oprav a vymáhání, která sankcionuje účetní nesrovnalost tkvící, jak bylo
         připomenuto v bodě 36 tohoto rozsudku, v chybném zaregistrování dotčených plnění pouze do evidence nákupů jako osvobozených
         od DPH, přičemž tato nesrovnalost se dotkla rovněž daňových přiznání vyhotovených Ecotrade, odepřením nároku na odpočet daně
         v případě použití režimu přenesení daňové povinnosti.

      56      V tomto ohledu je třeba upřesnit, že v souladu s režimem přenesení daňové povinnosti zavedeným čl. 21 odst. 1 písm. b) šesté
         směrnice byla Ecotrade jakožto odběratel služeb poskytnutých osobami povinnými k dani, které nebyly usazeny v tuzemsku, povinna
         uhradit DPH z provedených operací, tedy DPH na vstupu, a současně si mohla v zásadě odpočíst přesně tuto daň, takže státní
         pokladně by nic nedlužila.

      57      Pokud se však použije režim přenesení daňové povinnosti, tak jako ve věci v původním řízení, čl. 18 odst. 1 písm. d) šesté
         směrnice opravňuje členské státy, aby stanovily formality, které osoba povinná k dani musí splnit, aby mohla uplatnit svůj
         nárok na odpočet.

      58      Z použití takové formality, zavedené v italském právu konkrétně čl. 47 odst. 1 legislativního nařízení č. 331/93, vyplývá,
         že Ecotrade měla vystavit fakturu na dotčená plnění sama sobě, odděleně zaregistrovat tuto fakturu, jakož i fakturu vystavenou
         poskytovatelem dotyčných služeb, do evidence vystavených faktur a evidence nákupů tak, aby by měla dobropis DPH přesně odpovídající
         dlužné dani.

      59      Mimoto podle čl. 22 odst. 2 a 4 šesté směrnice musí každá osoba povinná k dani vést účetnictví dostatečně podrobné k tomu,
         aby správci daně umožnilo uplatnit a prověřit DPH, a předložit daňové přiznaní, které musí obsahovat všechny údaje potřebné
         k výpočtu splatné daně a provedení odpočtu daně. K zajištění toho, aby všechny osoby povinné k dani plnily tyto povinnosti,
         odstavec 7 téhož článku 22 umožňuje, aby členské státy přijaly opatření nezbytná k tomuto účelu, i v případě přenesení daňové
         povinnosti.

      60      Ve věcech v původním řízení se přitom ze strany Ecotrade jedná jednak o porušení jejích povinností vyplývajících z formalit
         stanovených vnitrostátní právní úpravou podle čl. 18 odst. 1 písm. d) šesté směrnice, a jednak o porušení jejích povinností
         týkajících se účetnictví, jakož i daňového přiznání vyplývajících z čl. 22 odst. 2 a 4 téže směrnice (dále jen „porušení povinností
         týkajících se účetnictví“).

      61      Je třeba tedy přezkoumat, zda takové porušení může být právoplatně sankcionováno odepřením nároku na odpočet daně v případě
         použití režimu přenesení daňové povinnosti.

      62      Co se týče povinností, které vyplývají z čl. 18 odst. 1 písm. b) šesté směrnice, i když platí, že toto ustanovení umožňuje
         členským státům, aby stanovily formality týkající se uplatnění nároku na odpočet daně v případě přenesení daňové povinnosti,
         porušení těchto formalit osobou povinnou k dani ji nemůže připravit o její nárok na odpočet daně.

      63      Jelikož je totiž nesporné, že ve věcech v původním řízení se režim přenesení daňové povinnosti použije, zásada daňové neutrality
         vyžaduje, aby odpočet DPH na vstupu byl přiznán, jestliže jsou splněny hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani
         nevyhověly určitým formálním požadavkům (viz obdobně rozsudek ze dne 27. září 2007, Collée, C‑146/05, Sb. rozh. s. I‑7861,
         bod 31).

      64      Jakmile má tedy daňová správa k dispozici údaje potřebné k tomu, aby stanovila, že osoba povinná k dani je, jakožto odběratel
         dotčených služeb, povinna odvést DPH, nemůže ukládat, pokud jde o nárok této osoby na odpočet uvedené daně, další podmínky,
         které by mohly vést k tomu, že tento nárok by nebylo možné uplatnit (viz výše uvedený rozsudek Bockemühl, bod 51).

      65      Stejně je tomu i v případě čl. 22 odst. 7 a 8 šesté směrnice, podle kterého členské státy přijímají opatření nezbytná k zajištění
         toho, aby osoby povinné k dani splnily své povinnosti týkající se prohlášení a odvodu nebo ukládají další povinnosti, které
         považují za nezbytné k správnému uložení a výběru daně a k předcházení daňovým únikům.

      66      Tato ustanovení totiž sice povolují členským státům přijmout určitá opatření, avšak tato opatření nesmí jít nad rámec toho,
         co je nezbytné k dosažení cílů uvedených v předcházejícím bodě. Nemohou být tedy používána způsobem, který by systematicky
         zpochybňoval nárok na odpočet DPH, jež je základní zásadou společného systému DPH zavedeného právními předpisy Společenství
         v dané oblasti (viz rozsudek ze dne 18. prosince 1997, Molenheide a další, C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 a C‑47/96, Recueil,
         s. I‑7281, bod 47, jakož i výše uvedený rozsudek Gabalfrisa a další, bod 52).

      67      Taková praxe oprav a vymáhání, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která sankcionuje nedodržení povinností týkajících
         se účetnictví a daňového přiznání osobou povinnou k dani odepřením nároku na odpočet daně, jde přitom zjevně nad rámec toho,
         co je nezbytné k dosažení cíle zajistit správné provádění takových povinností ve smyslu čl. 22 odst. 7 šesté směrnice, jelikož
         právo Společenství nebrání členským státům, aby jako sankci za porušení uvedených povinností případně uložily pokutu nebo
         peněžní sankci odpovídající závažnosti přestupku.

      68      Uvedená praxe jde rovněž nad rámec toho, co je nezbytné k zajištění správného uložení a výběru DPH a předcházení daňovým únikům
         ve smyslu čl. 22 odst. 8 šesté směrnice, jelikož může dokonce vést ke ztrátě nároku na odpočet daně, pokud k opravě daňového
         přiznání daňovou správou dojde až po uplynutí prekluzívní lhůty, kterou k provedení odpočtu osoba povinná k dani disponuje
         (viz, obdobně, výše uvedený rozsudek Gabalfrisa a další, body 53 a 54).

      69      Taková praxe oprav a vymáhání nemůže být odůvodněna ani na základě čl. 17 odst. 6 a 7 šesté směrnice. Tato dvě ustanovení
         se totiž nepoužijí v takové situaci, o jakou se jedná ve věcech v původním řízení, jelikož upravují samotnou existenci nároku
         na odpočet daně, a nikoli pravidla pro jeho uplatnění. Uvedený odstavec 6 se ostatně použije pouze na výdaje, které nejsou
         přísně provozními výdaji, jako například výdaje na luxusní zboží, na zábavu a reprezentaci, zatímco je nesporné, že o takové
         výdaje se ve věci v původním řízení nejedná. Pokud jde o možnost, kterou mají k dispozici členské státy podle uvedeného odstavce
         7, stačí zdůraznit, že se jí mohou dovolávat pouze za podmínky předchozí konzultace stanovené v článku 29 téže směrnice (viz
         v tomto smyslu rozsudky ze dne 8. ledna 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Recueil, s. I‑81, body 61 až 63, jakož i ze dne
         14. září 2006, Stradasfalti, C‑228/05, Sb. rozh. s. I‑8391, bod 29), což podle spisu není případ Italské republiky.

      70      Mimoto z předkládacích rozhodnutí nevyplývá, a ostatně ani nikdo před Soudním dvorem netvrdil, že porušení povinností týkajících
         se účetnictví společností Ecotrade je výsledkem nepoctivosti nebo podvodu ze strany této společnosti.

      71      V každém případě je dobrá víra osoby povinné k dani relevantní pro odpověď, která má být dána předkládajícímu soudu, pouze
         tehdy, pokud existuje z důvodu chování této osoby povinné k dani nebezpečí daňových ztrát pro dotyčný členský stát (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Collée, body 35 a 36). Nicméně takové porušení povinností týkajících se účetnictví, o jaké se
         jedná ve věci v původním řízení, nelze považovat za porušení způsobující nebezpečí daňových ztrát, jelikož, jak bylo připomenuto
         v bodě 56 tohoto rozsudku, v rámci uplatnění režimu přenesení daňové povinnosti nevzniká v zásadě vůči státní pokladně žádný
         dluh. Z těchto důvodů takové porušení nelze ani ztotožňovat s daňovým podvodem nebo se zneužitím norem práva Společenství,
         jelikož nebylo uskutečněno s cílem získání neoprávněného daňového prospěchu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Collée,
         bod 39).

      72      Předkládajícímu soudu je tedy třeba odpovědět, že čl. 18 odst. 1 písm. d) a článek 22 šesté směrnice brání praxi oprav a vymáhání,
         která sankcionuje takové protiprávní jednání, ke kterému došlo ve věcech v původním řízení, tkvící v porušení jednak povinností
         vyplývajících z formalit stanovených vnitrostátní právní úpravou podle tohoto čl. 18 odst. 1 písm. d), a jednak povinností
         týkajících se účetnictví a daňových přiznání, vyplývajících z uvedeného čl. 22 odst. 2 a 4, odepřením nároku na odpočet daně
         v případě použití režimu přenesení daňové povinnosti.

      73      Vzhledem k odpovědi podané v bodě 54 tohoto rozsudku není namístě rozhodnout o návrhu kyperské vlády časově omezit účinky
         tohoto rozsudku.

       K nákladům řízení
      74      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 17, čl. 18 odst. 2 a 3, jakož i čl. 21 odst. 1 písm. b) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci
            právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně,
            ve znění směrnice Rady 2000/17/ES ze dne 30. března 2000, nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví takovou prekluzívní
            lhůtu pro uplatnění nároku na odpočet daně, o jakou se jedná ve věcech v původním řízení, pokud jsou dodrženy zásady rovnocennosti
            a efektivity. Zásada efektivity není porušena pouhou skutečností, že daňová správa má pro vymáhání neuhrazené daně z přidané
            hodnoty k dispozici lhůtu, která je delší nežli lhůta, kterou mají osoby povinné k dani pro uplatnění svého nároku na odpočet
            daně.
      2)      Článek 18 odst. 1 písm. d) a článek 22 šesté směrnice 77/388, ve znění směrnice 2000/17, však brání praxi oprav daňových přiznání
            a vymáhání daně z přidané hodnoty, která sankcionuje takové protiprávní jednání, ke kterému došlo ve věcech v původním řízení,
            tkvící v porušení jednak povinností vyplývajících z formalit stanovených vnitrostátní právní úpravou podle tohoto čl. 18 odst. 1
            písm. d), a jednak povinností týkajících se účetnictví a daňových přiznání, vyplývajících z uvedeného čl. 22 odst. 2 a 4,
            odepřením nároku na odpočet daně v případě použití režimu přenesení daňové povinnosti.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.