title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. ledna 2005.#Heinecken Brouwerijen BV proti Hoofdproductschap Akkerbouw.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemsko.#Obiloviny - Režim dovozů - Celní kvóta Společenství pro sladovnický ječmen - Diskriminace.#Věc C-126/04.

text:
      Věc C-126/04
      Heineken Brouwerijen BV
      v.
      Hoofdproductschap Akkerbouw
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Obiloviny – Režim dovozů – Celní kvóta Společenství pro sladovnický ječmen – Diskriminace“
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. ledna 2005
      Shrnutí rozsudku
      Zemědělství – Společná organizace trhů – Obiloviny – Režim dovozů – Celní kvóta – Ječmen – Kvóta týkající se pouze vysoce
            kvalitního ječmene – Porušení zásady zákazu diskriminace – Neexistence
      (Čl. 34 odst. 2 pododstavec 2 ES; nařízení Rady č. 1269/1999 a č. 822/2001)
      Omezení rozsahu působnosti celních kvót Společenství otevřených nařízeními č. 1269/1999 a č. 822/2001 pouze ve prospěch vysoce
         kvalitního ječmene určeného k výrobě sladu užívaného při výrobě piv dozrávajících v tancích z bukového dřeva nepředstavuje
         porušení zásady zákazu diskriminace, je-li objektivně odůvodněno odlišnostmi jednak mezi tímto ječmenem a jednak ječmenem
         určeným k výrobě jiných piv.

      (viz bod 22)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      13. ledna 2005 (*)

      „Obiloviny – Režim dovozů – Celní kvóta Společenství pro sladovnický ječmen – Diskriminace“
      Ve věci C-126/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, předložená College van Beroep voor het
         bedrijfsleven (Nizozemsko) rozhodnutím ze dne 18. února 2004 došlým Soudnímu dvoru dne 8. března 2004, v řízení

      Heineken Brouwerijen BV
      proti
      Hoofdproductschap Akkerbouw,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, E. Juhász a M. Ilešič, soudci,
      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –      za Heineken Brouwerijen BV H. Bronkhorstem, advocaat,
      –      za řeckou vládu V. Kontolaimosem a E. Svolopoulou, jako zmocněnci,
      –      za Radu Evropské unie M. Balta a K. Michoel, jako zmocněnkyněmi,
      –      za Komisi Evropských společenství F. Clotuche-Duvieusart a D. W. V. Zijlstra, jako zmocněnkyněmi,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká platnosti nařízení Rady (ES) č. 1269/1999 ze dne 14. června 1999 a Rady (ES)
         č. 822/2001 ze dne 24. dubna 2001, kterým se otevírá celní kvóta Společenství pro sladovnický ječmen kódu KN 1003 00 (Úř.
         věst. L 151, s. 1, respektive Úř. věst. L 120, s. 1) výkladu článku 10 nařízení Rady (EHS) č. 1766/92 ze dne 30. června 1992
         o společné organizaci trhu s obilovinami (Úř. věst. L 181, s. 21; Zvl. vyd. 03/12, s. 324), ve znění nařízení Rady (ES) č.
         3290/94 ze dne 22. prosince 1994 o úpravách a přechodných opatřeních nezbytných v odvětví zemědělství k provádění dohod uzavřených
         v rámci Uruguayského kola mnohostranných obchodních jednání (Úř. věst. L 349, s. 105, dále jen „nařízení č. 1766/92“) a výkladu
         ustanovení nařízení Komise (ES)  č. 2023/2001 ze dne 15. října 2001, kterým se stanoví dovozní cla v odvětví obilovin (Úř.
         věst. L 273, s. 18).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Heineken Brouwerijen BV (dále jen „Heineken“) a Hoofdproductschap Akkerbouw (ústřední
         úřad uvádění  zemědělských produktů na trh, dále jen „HPA“) ve věci dovozních cel dlužných za sladovnický ječmen dovezený
         Heineken do Společenství.

       Právní rámec
      3       Článek 1 nařízení č. 1766/92 uvádí pod kódem KN 1003 00 ječmen mezi produkty, které jsou upraveny ustanoveními týkajícími
         se společné organizace trhu s obilovinami.

      4       Článek 10 nařízení č. 1766/92 stanoví:
      „1.      Pokud toto nařízení nestanoví jinak, pro produkty uvedené v článku 1 se použijí sazby cel společného celního sazebníku.
      2.      Dovozní clo pro produkty kódu KN […] 1003 […] je odchylně od odstavce 1 rovno intervenční ceně platné pro dovoz těchto produktů
         zvýšené o 55 % a snížené o dovozní cenu CIF použitelnou pro jejich dodávku. Toto clo nicméně nemůže překročit sazbu cla společného
         celního sazebníku.

      […]“ (neoficiální překlad)
      5       Nařízení č. 2023/2001 stanoví dovozní cla v odvětví obilovin.
      6       Článek 2 odst. 5 nařízení Komise (ES) č. 1249/96 ze dne 28. června 1996, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č.
         1766/92, pokud jde o dovozní cla v odvětví obilovin (Úř. věst. L 161, s. 125; Zvl. vyd. 02/07, s. 183), ve svém znění platném
         do 1. července 2003 stanoví:

      „Dovozní clo se paušálně sníží o 8 [eur]/t pro sladovnický ječmen […], pokud dovozce prokáže, že k běžné ceně produktu byla
         zaplacena jakostní prémie.

      –       […]“
      7       Článek 1 nařízení č. 1269/1999 stanoví:
      „1.      Pro roky 1999 a 2000 se otevírá roční celní kvóta Společenství o objemu   50 000 tun vysoce kvalitního ječmene kódu KN 1003
         00 určeného k výrobě sladu používaného na výrobu některých piv, která dozrávají v tancích z bukového dřeva.

      2.      Použitelné clo společného celního sazebníku se stanovuje na 50 % plné sazby platného cla, bez srážky použitelné na dovozy
         sladovnického ječmene v okamžiku dovozu.“ (neoficiální překlad)
      8       Článek 1 nařízení č. 822/2001 otevírá rovněž pro roky 2001 a 2002 tutéž celní kvótu Společenství „o objemu 50 000 tun vysoce
         kvalitního ječmene kódu KN 1003 00 určeného k výrobě sladu používaného na výrobu některých piv, která dozrávají v tancích
         z bukového dřeva“. (neoficiální překlad)
      9       První a druhý bod odůvodnění nařízení č. 1269/1999 a č. 822/2001 zní následujícím způsobem:
      „(1)      vzhledem k tomu, že Společenství se při ukončení jednání ohledně článku XXIV bodu 6 GATT [(všeobecné dohody o clech a obchodu)]
         zavázalo k přezkoumání problémů zjištěných v případě, kdy se fungování systému ,reprezentativních cen‘ pro obiloviny jeví
         jako překážka obchodu; že některé zásilky sladovnického ječmene způsobily obtíže;

      (2)      vzhledem k tomu, že aby byly tyto překážky odstraněny, je třeba otevřít […] celní kvótu Společenství pro sladovnický ječmen
         kódu KN 1003 00.“ (neoficiální překlad)
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10     Heineken je podnik mezinárodního rozměru působící v odvětví výroby a prodeje piva.
      11     Rozhodnutím ze dne 25. října 2001 HPA požadoval po Heineken platbu částky 254,82 eur představující dovozní cla dlužná za dovoz
         15 177 kg sladovnického ječmene tímto podnikem. Námitky podané Heineken proti tomuto rozhodnutí byly zamítnuty rozhodnutím
         HPA ze dne 28. října 2002.

      12     Heineken podal proti tomuto posledně jmenovanému rozhodnutí žalobu u College van Beroep voor het bedrijfsleven. Jelikož výrobci
         jako Heineken, kteří nevyrábějí piva, která dozrávají v tancích z bukového dřeva, nemohli využít celních kvót otevřených nařízeními
         č. 1269/1999 a č. 822/2001 pro roky 1999 až 2002, klade si uvedený soud otázku, zda není dotčená právní úprava Společenství
         diskriminační.

      13     Za těchto podmínek College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Jsou nařízení […] č. 1269/1999 a č. 822/2001 […], která upravují celní kvóty Společenství pouze pro dovoz ječmene určeného
         k výrobě piva dozrávajícího v tancích z bukového dřeva, slučitelná se zákazem jakékoli diskriminace mezi výrobci upraveným
         v čl. 34 odst. 2 druhém pododstavci ES?

      2)      V případě neplatnosti výše uvedených nařízení ukládají přesto kombinovaná ustanovení čl. 10 odst. 2 nařízení […] č. 1766/92
         […] a nařízení […] č. 2023/2001 […] povinnost vybrat dovozní clo z vysoce kvalitního ječmene kódu KN 1003 00 určeného k výrobě
         piv ze sladu?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      14     Heineken poznamenává, že nařízení č. 1269/1999 a č. 822/2001 otevřela pro roky 1999 až 2002 celní kvóty Společenství pouze
         pro vysoce kvalitní ječmen kódu KN 1003 00 určený k výrobě některých druhů piv. Dotyčná nařízení porušují čl. 34 odst. 2 druhý
         pododstavec ES, jelikož vedou k neodůvodněnému odlišnému zacházení mezi ječmenem určeným k výrobě piv dozrávajících v tancích
         z bukového dřeva a ječmenem určeným k výrobě piv podle jiných metod.

      15     Oproti tomu řecká vláda, Rada Evropské unie a Komise Evropských společenství tvrdí, že nařízení č. 1269/1999 a č. 822/2001
         neporušují zásadu zákazu diskriminace. Jednak totiž otevření celních kvót pro ječmen určený k výrobě sladu používaného při
         výrobě piv dozrávajících v tancích z bukového dřeva zohledňuje potřeby na zásobování trhu Společenství a nutnost zachovat
         rovnováhu tohoto trhu. Kromě toho je objektivně odůvodněné, že se zachází odlišně s ječmenem určeným k výrobě různých druhů
         piv.

      16     Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je čl. 34 odst. 2 druhý pododstavec ES, který stanoví zákaz jakékoli diskriminace
         v rámci společné zemědělské politiky, pouhým zvláštním výrazem obecné zásady rovnosti, která vyžaduje, aby se srovnatelnými
         situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li taková odlišnost objektivně odůvodněna (viz zejména
         rozsudky ze dne 20. září 1988, Španělsko v. Rada, 203/86, Recueil, s. 4563, bod 25; ze dne 17. dubna 1997, EARL de Kerlast,
         C-15/95, Recueil, s. I-1961, bod 35; ze dne 13. dubna 2000, Karlsson a další, C-292/97, Recueil s. I-2737, bod 39, a ze dne
         6. března 2003, Niemann, C-14/01, Recueil, s. I-2279, bod 49).

      17     V projednávaném případě jsou v souladu s čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1766/92 dovozní cla pro obiloviny vypočítána jednak odkazem
         na intervenční cenu a jednak na dovozní reprezentativní cenu určenou na základě kotací na světovém trhu.

      18     Jak však vyplývá z prvního a druhého bodu odůvodnění nařízení č. 1269/1999 a č. 822/2001, vytvořil systém „reprezentativní
         ceny“ překážky obchodu.

      19     Rada a Komise za tímto účelem vysvětlují, že dovozní cla, kterým podléhá jak krmný ječmen, tak sladovnický ječmen – v případě
         neexistence dostupných odlišných kotací pro tento posledně jmenovaný druh ječmene – jsou vypočítána na základě kotací krmného
         ječmene zaznamenaných na burze obilovin v Minneapolis (Spojené státy americké). Jelikož je cena sladovnického ječmene znatelně
         vyšší než cena krmného ječmene, vede výpočet upravený v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1766/92 k tomu, že je dovoz sladovnického
         ječmene téměř nemožný. Snížení cel upravené v čl. 2 odst. 5 nařízení č. 1249/96 se totiž neukázalo jako dostatečné pro odstranění
         překážek obchodu ovlivňujících dovoz ječmene.

      20     Z prvního a druhého bodu odůvodnění nařízení č. 1269/1999 a č. 822/2001 vyplývá, že otevření celních kvót má za cíl zejména
         odstranit tyto překážky, které byly zpochybněny Spojenými státy americkými s ohledem na povinnosti, které vyplývají z GATT
         pro Společenství.

      21     Pokud jde o omezení rozsahu působnosti celních kvót Společenství otevřených nařízeními č. 1269/1999 a č. 822/2001, Rada a
         Komise konstatují, že sladovnický ječmen je v rámci Společenství dostupný v dostatečném množství s výjimkou ječmene používaného
         na výrobu piv v tancích z bukového dřeva, který musí být dovážen ze Spojených států amerických. Výrobci piv dozrávajících
         v tancích z bukového dřeva jsou tedy závislí na dovozu sladovnického ječmene pocházejícího ze třetích zemí, zatímco ostatní
         výrobci Společenství nacházejí snadno v rámci Společenství sladovnický ječmen, který potřebují pro svou výrobu piva. Vzhledem
         k tomu, že dovozní cla jsou příliš vysoká pro to, aby bylo možno pokračovat ve výrobě piv dozrávajících v tancích z bukového
         dřeva ve Společenství a vzhledem k tomu, že snížení cel upravené v čl. 2 odst. 5 nařízení č. 1249/96 není dostatečné pro odstranění
         překážek obchodu ovlivňujících dovoz ječmene, který může být použit na výrobu piva v tancích z bukového dřeva, bylo otevření
         celních kvót pouze pro ječmen určený k výrobě takových piv objektivně odůvodněno. Nařízení č. 1269/1999 a č. 822/2001 tak
         uvádějí do rovnováhy povinnosti, které vyplývají pro Společenství z GATT a ze společné organizace trhu s obilovinami tím,
         že zajišťují ve Společenství zásobování druhem ječmene, který není produkován na trhu Společenství a jehož cena by byla v případě
         neexistence dotyčných kvót prohibitivně vysoká.

      22     Z toho tedy vyplývá, že omezení rozsahu působnosti celních kvót Společenství otevřených nařízeními č. 1269/1999 a č. 822/2001
         je objektivně odůvodněno odlišnostmi jednak mezi ječmenem určeným k výrobě sladu užívaného při výrobě piv dozrávajících v tancích
         z bukového dřeva a jednak ječmenem určeným k výrobě jiných piv.

      23     Z předcházejícího vyplývá, že přezkum první otázky neukázal skutečnosti nebo okolnosti, kterými by mohla být dotčena platnost
         nařízení č. 1269/1999 a č. 822/2001.

       K druhé otázce
      24     Druhá otázka se týká výkladu kombinovaných ustanovení čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1766/92 a nařízení č. 2023/2001 za předpokladu,
         že by byla nařízení č. 1269/1999 a č. 822/2001 neplatná.

      25     Vzhledem k odpovědi na první otázku již není namístě odpovídat na druhou otázku.
       K nákladům řízení
      26     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Přezkum položených otázek neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost nařízení Rady (ES) č. 1269/1999
            ze dne 14. června 1999 a nařízení Rady (ES) č. 822/2001 ze dne 24. dubna 2001, kterými se otevírá celní kvóta Společenství
            pro sladovnický ječmen kódu KN 1003 00.
      Podpisy
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 10. prosince 2013.#Evropská komise v. Irsko a další.#Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Osvobození minerálních olejů od spotřební daně – Úloha soudu – Důvod uplatněný unijním soudem bez návrhu – Vztah mezi daňovou harmonizací a kontrolou státních podpor – Pravomoci Rady a pravomoci Komise – Zásada právní jistoty – Presumpce legality unijních aktů.#Věc C‑272/12 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      10. prosince 2013 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Státní podpory — Osvobození minerálních olejů od spotřební daně — Úloha soudu — Důvod uplatněný unijním soudem bez návrhu — Vztah mezi daňovou harmonizací a kontrolou státních podpor — Pravomoci Rady a pravomoci Komise — Zásada právní jistoty — Presumpce legality unijních aktů“
      Ve věci C‑272/12 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 1. června 2012,

         Evropská komise, zastoupená V. Di Buccim, G. Contem, D. Grespanem, N. Khanem a K. Walkerovou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:

         Irsko, zastoupené E. Creedon, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. McGarrym, SC, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

         Francouzská republika, zastoupená G. de Berguesem a původně J. Gstalterem, poté N. Rouam, jako zmocněnci,

         Italská republika, zastoupená G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Aiellem, avvocato dello Stato, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

         Eurallumina SpA, se sídlem v Portoscuso (Itálie), zastoupená R. Dentonem, A. Stratakisem, L. Martin Alegi a L. Philippou, solicitors,

         Aughinish Alumina Ltd, se sídlem v Askeaton (Irsko), zastoupená C. Waterson, C. Littlem a J. Handollem, solicitors,
      žalobci v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta a T. von Danwitz, předsedové senátů, A. Rosas, J. Malenovský, E. Levits, A. Arabadžev, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas (zpravodaj) a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. dubna 2013,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. července 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svým kasačním opravným prostředkem se Evropská komise domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 21. března 2012, Irsko a další v. Komise (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV a T‑69/06 RENV, dále jen „napadený rozsudek“), kterým bylo rozhodnutí Komise 2006/323/ES ze dne 7. prosince 2005 o osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého (aluminy) od spotřební daně v regionu Gardanne, v regionu Shannon a na Sardinii, které zavedly Francie, Irsko a Itálie (Úř. věst. 2006, L 119, s. 12, dále jen „sporné rozhodnutí“), Tribunálem zrušeno v rozsahu, v němž konstatuje, respektive vychází z konstatování, že osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého od spotřebních daní poskytnutá Francouzskou republikou, Irskem a Italskou republikou do 31. prosince 2003 představují státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a v němž ukládá Francouzské republice, Irsku a Italské republice povinnost učinit všechna nezbytná opatření, aby příjemci tato osvobození vrátili v rozsahu, v kterém neodváděli spotřební daň ve výši alespoň 13,01 eur za 1000 kg těžkého topného oleje.

         Právní rámec

               2

               Spotřební daně z minerálních olejů byly předmětem několika směrnic, a to směrnice Rady 92/81/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktur spotřebních daní z minerálních olejů (Úř. věst. L 316, s. 12; citace z uvedené směrnice použité v textu tohoto rozsudku jsou neoficiálním překladem), směrnice Rady 92/82/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování sazeb spotřebních daní z minerálních olejů (Úř. věst. L 316, s. 19) a směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (Úř. věst. L 283, s. 51; Zvl. vyd. 09/01, s. 405), která zrušila směrnice 92/81 a 92/82 s účinností od 31. prosince 2003.

               3

               Článek 8 odst. 4 směrnice 92/81 stanovil:
               „Rada může jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl další osvobození od daně nebo snížení z důvodů některé zvláštní politiky.
               Členský stát, který takové opatření hodlá zavést, uvědomí o svém záměru Komisi a poskytne jí rovněž veškeré podstatné či nezbytné údaje. Komise uvědomí o navrhovaném opatření do jednoho měsíce ostatní členské státy.
               Má se za to, že Rada navrhované osvobození od daně nebo snížení sazby povolila, pokud do dvou měsíců ode dne, kdy byly ostatní členské státy uvědomeny podle druhého pododstavce, nepožádá Komise ani žádný členský stát, aby Rada věc přezkoumala.“

               4

               Článek 8 odst. 5 této směrnice stanovil:
               „Jestliže Komise usoudí, že osvobození od daně nebo snížení uvedená v odstavci 4 nejsou nadále opodstatněná, zejména z důvodu nekalé soutěže nebo narušení fungování vnitřního trhu, anebo s ohledem na politiky Společenství v oblasti ochrany životního prostředí, předloží v tomto smyslu Radě vhodné návrhy. Rada o těchto návrzích jednomyslně rozhodne.“

               5

               Článek 6 směrnice 92/82 stanovil minimální sazbu spotřební daně z těžkého topného oleje počínaje 1. lednem 1993 na 13 eur za 1000 kg.

               6

               Směrnice 2003/96 v čl. 2 odst. 4 písm. b) druhé odrážce stanovila, že se nevztahuje na dvojí použití energetických produktů, to znamená na takové případy, kdy se produkty používají jednak jako palivo a jednak pro jiné účely než jako pohonná hmota nebo palivo. Za dvojí použití se považuje i použití energetických produktů pro chemickou redukci a v elektrolytických a metalurgických procesech. Od 1. ledna 2004, kdy se tato směrnice stala použitelnou, již proto neexistuje minimální spotřební daň na těžký topný olej používaný při výrobě oxidu hlinitého. Uvedená směrnice mimoto v čl. 18 odst. 1 povolila členským státům pokračovat až do 31. prosince 2006 v uplatňování snížených úrovní zdanění nebo osvobození od daně uvedených v příloze II, v níž je zmíněno osvobození od spotřební daně u těžkých topných olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého v regionech Gardanne a Shannon a na Sardinii.

         Skutečnosti předcházející sporu

               7

               Osvobození minerálních olejů používaných při výrobě oxidu hlinitého od spotřební daně je uplatňováno od roku 1983 Irskem v regionu Shannon, od roku 1993 Italskou republikou na Sardinii a od roku 1997 Francouzskou republikou v regionu Gardanne.

               8

               Tato osvobození od daně (dále jen „sporná osvobození od daně“) byla povolena rozhodnutím Rady 92/510/EHS ze dne 19. října 1992, kterým se v souladu s postupem podle čl. 8 odst. 4 směrnice 92/81 členským státům povoluje pokračovat v uplatňování stávajících snížených sazeb spotřební daně nebo osvobození od spotřební daně u některých minerálních olejů používaných ke zvláštním účelům (Úř. věst. L 316, s. 16), rozhodnutím Rady 93/697/ES ze dne 13. prosince 1993, kterým se v souladu s postupem podle čl. 8 odst. 4 směrnice 92/81 některým členským státům povoluje uplatňovat nebo pokračovat v uplatňování snížených sazeb spotřební daně nebo osvobození od spotřební daně u některých minerálních olejů používaných ke zvláštním účelům (Úř. věst. L 321, s. 29), a rozhodnutím Rady 97/425/ES ze dne 30. června 1997, kterým se v souladu s postupem podle směrnice 92/81 členským státům povoluje uplatňovat nebo pokračovat v uplatňování stávajících snížených sazeb spotřební daně nebo osvobození od spotřební daně u některých minerálních olejů používaných ke zvláštním účelům (Úř. věst. L 182, s. 22). Rada následně platnost těchto povolení několikrát prodloužila, naposledy rozhodnutím Rady 2001/224/ES ze dne 12. března 2001 o snížených sazbách spotřební daně a o osvobození od spotřební daně pro některé minerální oleje používané pro zvláštní účely (Úř. věst. L 84, s. 23; Zvl. vyd. 09/01, s. 342) až do 31. prosince 2006.

               9

               Posledně uvedené rozhodnutí v bodě 5 odůvodnění upřesňovalo, že nepředjímá „výsledek případných řízení o narušení fungování jednotného trhu, která mohou proběhnout na základě článků [87 ES] a [88 ES]“, a že rovněž nezprošťuje „členské státy povinnosti oznamovat Komisi záměry poskytnout státní podporu podle článku [88 ES]“.

               10

               Třemi rozhodnutími ze dne 30. října 2001 zahájila Komise řízení podle čl. 88 odst. 2 ES o každém ze sporných osvobození od daně. Na konci tohoto řízení přijala Komise sporné rozhodnutí, podle kterého:

                        —

                        osvobození těžkých topných olejů používaných při výrobě oxidu hlinitého od spotřební daně, která poskytly Francouzská republika, Irsko a Italská republika do 31. prosince 2003, představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES;

                        —

                        podpory poskytnuté v období od 17. července 1990 do 2. února 2002 v rozsahu, v němž jsou neslučitelné se společným trhem, nebudou navráceny, jelikož by to porušovalo obecné zásady práva Společenství;

                        —

                        podpory poskytnuté v období od 3. února 2002 do 31. prosince 2003 nejsou slučitelné se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES, pokud příjemci neodvedli alespoň 13,01 eura za 1000 kg těžkého topného oleje, a

                        —

                        posledně uvedené podpory musejí být vráceny.

               11

               Ve sporném rozhodnutí měla Komise za to, že sporná osvobození od daně představují podpory nové, a nikoli podpory existující ve smyslu čl. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339). Toto posouzení založila zejména na skutečnosti, že sporná osvobození od daně neexistovala před tím, než Smlouva o ES vstoupila v platnost v dotyčných členských státech, že nebyla nikdy analyzována ani povolena podle pravidel upravujících státní podpory a že nebyla nikdy oznámena.

               12

               Poté, co Komise vysvětlila, v jakém ohledu jsou dotčené podpory neslučitelné se společným trhem, dospěla k závěru, že s ohledem na rozhodnutí Rady, jimiž byla sporná osvobození od daně povolena (dále jen „povolovací rozhodnutí“), a na skutečnost, že tato rozhodnutí byla přijata na její návrh, by navrácení neslučitelných podpor poskytnutých před 2. únorem 2002, kdy byla rozhodnutí o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 ES zveřejněna v Úředním věstníku Evropských společenství, bylo v rozporu se zásadou ochrany legitimního očekávání a zásadou právní jistoty.

         Řízení a napadený rozsudek

               13

               Návrhy došlými kanceláři Tribunálu ve dnech 16., 17. a 23. února 2006 podaly Italská republika, Irsko, Francouzská republika, Eurallumina SpA (dále jen „Eurallumina“) a Aughinish Alumina Ltd (dále jen „AAL“) žaloby na částečnou či úplnou neplatnost sporného rozhodnutí.

               14

               Rozsudkem ze dne 12. prosince 2007, Irsko a další v. Komise (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 a T‑69/06), Tribunál sporné rozhodnutí zrušil. Soudní dvůr rozsudkem ze dne 2. prosince 2009, Komise v. Irsko a další (C-89/08 P, Sb. rozh. s. I-11245), který obsahuje rozsáhlejší popis předchozího řízení a na který se v tomto ohledu odkazuje, uvedený rozsudek zrušil v rozsahu, v němž bylo sporné rozhodnutí zrušeno z toho důvodu, že v tomto rozhodnutí Komise porušila povinnost uvést odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení č. 659/1999 v projednávaném případě.

               15

               Poté, co byly věci vráceny Tribunálu, byly spojeny pro účely písemné a ústní části řízení a rozsudku.

               16

               Tribunál sporné rozhodnutí opětovně zrušil poté, co v napadeném rozsudku vyhověl žalobním důvodům či výtkám účastníků řízení, respektive některých z nich, jež vycházely z porušení zásady právní jistoty a zásady presumpce legality aktů Evropské unie a jimiž žalobci Komisi v podstatě vytýkali, že uvedeným rozhodnutím částečně zmařila právní účinky povolovacích rozhodnutí. Při zkoumání těchto žalobních důvodů dospěl Tribunál mimo jiné k názoru, že tato rozhodnutí bránila možnosti, že Komise přičte sporná osvobození od daně dotyčným členským státům, potažmo je kvalifikuje jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Ve věci T‑62/06 RENV mimoto Tribunál vyhověl výtce vycházející z porušení zásady řádné správy.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               17

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr napadený rozsudek zrušil, vrátil věci Tribunálu a určil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.

               18

               Francouzská republika, Irsko, Italská republika, Eurallumina a AAL navrhují, aby byl kasační opravný prostředek zamítnut a aby byla Komisi uložena náhrada nákladů řízení.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

               19

               Na podporu kasačního opravného prostředku vznáší Komise pět důvodů. První dva důvody jsou procesní povahy, zatímco ostatní tři vycházejí z porušení hmotněprávních norem unijního práva.

               20

               První důvod kasačního opravného prostředku vychází z nedostatku pravomoci Tribunálu, z procesních vad a rovněž z porušení dispoziční zásady, článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 44 odst. 1 a čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu, a podpůrně z nedostatku odůvodnění.

         Argumentace účastníků řízení

               21

               Komise Tribunálu vytýká, že uplatnil bez návrhu důvod vycházející z porušení čl. 87 odst. 1 ES, nebo překvalifikoval samotný předmět žaloby. Podle Komise je totiž pravou příčinou zrušení sporného rozhodnutí to, že sporná osvobození od daně podle Tribunálu nepodléhala pravidlům kontroly státních podpor, neboť nebyla přičitatelná dotyčným členským státům, nýbrž Unii. Komise přitom uvádí, že tento důvod neuplatňoval žádný z žalobců v prvním stupni řízení a že byl do diskuse zařazen na základě otázky Tribunálu položené účastníkům řízení dne 20. července 2011, přestože takový důvod nemohl být uplatněn bez návrhu. Komise tvrdí, že se následně Tribunál v napadeném rozsudku snažil tento důvod ztotožnit s žalobními důvody účastníků řízení vycházejícími z porušení zásady právní jistoty a zásady presumpce legality unijních aktů.

               22

               Francouzská republika, Irsko, Italská republika, Eurallumina a AAL s tímto prvním důvodem kasačního opravného prostředku nesouhlasí.

               23

               Zaprvé, Francouzská republika a Italská republika poznamenávají, že se úvahy obsažené v napadeném rozsudku nezakládají na samotné nemožnosti přičíst sporná osvobození od daně členským státům, nýbrž na společné analýze narušení hospodářské soutěže a možnosti přičíst dané opatření státu, což jsou dvě podmínky, jež musí být splněny, aby bylo možné určité opatření kvalifikovat jako státní podporu. Italská republika přitom uvádí, že Tribunál je sice povinen rozhodovat v mezích daných žalobními důvody, může však i bez návrhu ověřit, zda chybí některý ze základních znaků státní podpory, nepřekročí-li rámec ustanovení uplatněných na podporu těchto žalobních důvodů.

               24

               Irsko a Italská republika dodávají, že Tribunál mohl poukázat i bez návrhu na porušení podstatných formálních náležitostí. V daném případě přitom Komise podle nich nesplnila povinnost uvést odůvodnění, když ve sporném rozhodnutí opomněla uvést důvody, proč měla za to, že sporná osvobození od daně lze přičíst členským státům.

               25

               Zadruhé, Francouzská republika, Eurallumina a AAL mají v podstatě za to, že Tribunál rozšířil jimi uplatněné žalobní důvody, a to na základě výměny informací mezi účastníky řízení v průběhu řízení. Francouzská republika připomíná, že její první žalobní důvod znějící na zrušení sporného rozhodnutí vycházel z nerespektování pojmu „státní podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, zatímco společnost Eurallumina poukazuje na to, že aniž použila pojem „přičitatelnost“, vznesla otázku, zda osvobození od daně, které se jí týkalo, může představovat podporu poskytnutou Italskou republikou. Otázku přičitatelnosti sporných osvobození od daně měla do diskuse vnést sama Komise jako obranu proti žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady právní jistoty. Podle společnosti Eurallumina tedy Tribunál tuto otázku prozkoumal, na základě čehož argumenty Komise odmítl a utvrdil se ve svých závěrech stran otázky, zda účinky povolení uděleného jedním evropským orgánem, které členskému státu neponechává žádný rozhodovací prostor při jeho provádění, mohou být zpochybněny a zmařeny tak, jako to učinil jiný unijní orgán. Společnost AAL uvádí, že Tribunál pouze posoudil a poté odmítl jeden z argumentů Komise.

               26

               Zatřetí, Francouzská republika, Italská republika a Eurallumina se domnívají, že otázka přičitatelnosti sporných osvobození od daně má v odůvodnění napadeného rozsudku každopádně jen relativní význam, neboť kdyby bylo tomuto prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku vyhověno, rozsudek by zůstal podložen jinými částmi svého odůvodnění.

         Závěry Soudního dvora

               27

               Z pravidel upravujících řízení před unijními soudy, zejména z článku 21 statutu Soudního dvora a z čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu, vyplývá, že spor je v zásadě určen a vymezen účastníky řízení a že unijní soud nemůže rozhodovat ultra petita.

               28

               Některé důvody sice mohou, či dokonce musí být uplatněny i bez návrhu, jako například neexistence nebo nedostatek odůvodnění předmětného rozhodnutí, což je otázkou podstatných formálních náležitostí, avšak důvod týkající se legality uvedeného rozhodnutí po materiální stránce, což je otázkou porušení Smluv nebo jakéhokoli právního předpisu týkajícího se jejich provádění ve smyslu článku 263 SFEU, smí být unijním soudem zkoumán, pouze je-li uplatněn žalobcem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, s. I-1719, bod 67; ze dne 30. března 2000, VBA v. Florimex a další, C-265/97 P, Recueil, s. I-2061, bod 114, a Komise v. Irsko a další, uvedený výše, bod 40).

               29

               Důvod vycházející z porušení čl. 87 odst. 1 ES založeného na nemožnosti přičíst dané opatření státu tedy nemůže být uplatněn bez návrhu.

               30

               V projednávané věci Tribunál nejprve v bodech 73 a 74 napadeného rozsudku připomněl, že aby mohla být zvýhodnění kvalifikována jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, musejí být především přičitatelná státu, načež v bodech 98 a 99 uvedeného rozsudku odmítl argumenty Komise, podle kterých povolovací rozhodnutí každopádně nemohla ve svém důsledku zprostit Francouzskou republiku, Irsko a Italskou republiku povinnosti dodržet postupy a pravidla státních podpor a podle kterých Rada neměla při výkonu svých vlastních pravomocí v oblasti daňové harmonizace právo zasahovat do pravomoci Komise v oblasti státních podpor. Tribunál měl za to, že výhody, které mohla sporná osvobození od daně případně přinést svým příjemcům, byly přiznány v souladu s povolovacími rozhodnutími, takže nebyly přičitatelné členským státům, nýbrž Unii, a že je tedy Komise nemohla při výkonu svých téměř výlučných pravomocí vyplývajících z článků 87 ES a 88 ES kvalifikovat jako státní podpory.

               31

               V bodě 104 napadeného rozsudku Tribunál uzavřel, že povolovací rozhodnutí bránila možnosti, že Komise přičte sporná osvobození od daně dotyčným členským státům, potažmo je kvalifikuje jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES a nařídí jejich částečné vrácení proto, že je považuje za neslučitelné s vnitřním trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES.

               32

               V bodě 100 a ve výroku napadeného rozsudku tedy Tribunál sporné rozhodnutí zrušil „v rozsahu, v němž konstatuje, respektive vychází z konstatování, že [sporná] osvobození [od daně] […] představují státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES“, a v němž ukládá, aby bylo zajištěno navrácení uvedených osvobození od daně od jejich příjemců.

               33

               Měl-li Tribunál za to, že sporná osvobození od daně jsou přičitatelná Unii, neuplatnil tak důvod vycházející z porušení podstatných formálních náležitostí, jak naznačují Irsko a Italská republika, ale důvod týkající se legality sporného rozhodnutí po materiální stránce, což je otázkou porušení Smlouvy o ES.

               34

               Jak přitom tvrdí Komise a jak konstatuje generální advokát v bodech 57 až 63 svého stanoviska, žádný z žalobců před Tribunálem takový žalobní důvod neuplatnil. Ze spisu Tribunálu totiž vyplývá, že otázka přičitatelnosti sporných osvobození od daně, o níž existuje pouhá zmínka v žalobní odpovědi Komise ve věci T‑56/06 a v replice společnosti Eurallumina ve věci T‑62/06 – kde však tato společnost uvedla, „[ž]e ale není nutné se tímto problémem zabývat“ – byla do diskuse vnesena Tribunálem, který účastníkům řízení položil písemnou otázku, jak to ostatně vyplývá také z bodu 98 napadeného rozsudku.

               35

               Na rozdíl od tvrzení Francouzské republiky a společností Eurallumina a AAL nelze mít za to, že Tribunál rozšířil žalobní důvody, jež uplatnili účastníci řízení. Ačkoli totiž Tribunál navázal otázku přičitatelnosti sporných osvobození od daně na žalobní důvody účastníků řízení vycházející z porušení zásady presumpce legality unijních aktů a zásady právní jistoty, tato otázka nicméně vychází ze samostatného důvodu odlišné povahy, který se netýká porušení obecných zásad unijního práva, nýbrž porušení Smlouvy o ES, a účastníci řízení, jak to vyplývá zejména z popisu jejich žalobních důvodů v bodech 53 až 56 napadeného rozsudku, neuplatňovali tyto zásady za tím účelem, aby sporná osvobození od daně nebyla považována za státní podpory.

               36

               Z toho plyne, že když Tribunál uplatnil bez návrhu důvod, že sporná osvobození od daně nejsou přičitatelná členským státům, nýbrž Unii, a nepředstavují proto státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, dopustil se v napadeném rozsudku nesprávného právního posouzení.

               37

               Odůvodnění týkající se přičitatelnosti sporných osvobození od daně, jemuž jsou věnovány pouze body 73, 74, 98, 99 a 104 napadeného rozsudku, však tvoří jen část odůvodnění napadeného rozsudku. Je tedy třeba zjistit, zda je uvedený rozsudek podložený na základě ostatních důvodů, které jsou v něm uvedeny.

               38

               Vedle úvah o nemožnosti přičíst sporná osvobození od daně členským státům založil Tribunál napadený rozsudek na následujícím odůvodnění.

               39

               V bodech 63 až 72 napadeného rozsudku měl Tribunál předně za to, že vzhledem ke společnému cíli pravidel v oblasti harmonizace vnitrostátních daňových právních předpisů a pravidel státních podpor, kterým je podporování řádného fungování vnitřního trhu především bojem proti narušením hospodářské soutěže, je třeba při soudržném provádění těchto pravidel dospět k závěru, že pojem „narušení hospodářské soutěže“ má stejný rozsah i význam v oblasti harmonizace vnitrostátních daňových právních předpisů i v oblasti státních podpor. Tribunál v tomto ohledu poukázal na to, že čl. 8 odst. 4 a 5 směrnice 92/81 přiznává jmenovitě Komisi, která navrhuje, a Radě, která rozhoduje, pravomoc posoudit, zda případně došlo k narušení hospodářské soutěže, a to aby určitému členskému státu povolily či nepovolily uplatňovat nebo pokračovat v uplatňování určitého osvobození od harmonizované spotřební daně, a že v případě protichůdných závěrů může Komise podat žalobu na zrušení rozhodnutí Rady.

               40

               Tribunál následně v bodech 76 až 97 napadeného rozsudku konstatoval, že v daném případě není sporu o tom, že Francouzská republika, Irsko a Italská republika vycházely při uplatňování sporných osvobození od daně nebo při pokračování v jejich uplatňování až do 31. prosince 2003 z povolovacích rozhodnutí a že bezezbytku splnily uvedená rozhodnutí, která pro ně byla závazná, neboť stanovila zeměpisně a časově omezující podmínky.

               41

               V bodech 79 až 96 téhož rozsudku Tribunál v této souvislosti odmítl argument Komise, že povolovací rozhodnutí byla nezbytnou, nikoli však dostačující podmínkou k tomu, aby členské státy mohly poskytnout sporná osvobození od daně, a že jimi není dotčena skutečnost, že pokud sporná osvobození od daně představovala státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, měla být podle článku 88 ES Komisi oznámena a Komisí povolena, jak bylo uvedeno v bodě 5 odůvodnění rozhodnutí 2001/224. Tribunál v tomto ohledu poznamenal, že povolovací rozhodnutí vydaná před rozhodnutím 2001/224 takovou výhradu neobsahovala, a vyslovil závěr, že uvedený bod 5 odůvodnění nelze vykládat jako projev vůle Rady podmínit účinky jejího povolení případnými následnými řízeními či rozhodnutími Komise v oblasti státních podpor.

               42

               Podle Tribunálu je totiž Komisí podaný výklad bodu 5 odůvodnění rozhodnutí 2001/224 vyvrácen odpovědí Rady na otázky Tribunálu. Tento výklad je též v každém případě nepřijatelný, neboť by za okolností projednávané věci vedl k nesoudržnému provádění pravidel v oblasti harmonizace daňových právních předpisů a pravidel státních podpor, protože zaprvé povolovací rozhodnutí, přijatá jednomyslně na návrh Komise, vycházela ze společného posouzení obou těchto orgánů, podle kterého sporná osvobození od daně nezpůsobují narušení hospodářské soutěže ani nemají vliv na řádné fungování vnitřního trhu, zadruhé regionální selektivita uvedených osvobození od daně vyplývala přímo z těchto rozhodnutí a zatřetí tato rozhodnutí povolovala úplné osvobození od spotřebních daní.

               43

               Poté, co Tribunál v bodech 100 až 103 napadeného rozsudku konstatoval, že Komise nikdy nevyužila pravomoci, jimiž byla nadána na základě čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81 nebo článků 230 ES a 241 ES, aby se domohla zrušení či změny povolovacích rozhodnutí, neplatnosti těchto rozhodnutí anebo prohlášení neplatnosti této směrnice, nakonec v bodech 104 a 105 uvedeného rozsudku poukázal na to, že v okamžiku přijetí sporného rozhodnutí bylo rozhodnutí 2001/224 nadále platné a že posledně uvedenému rozhodnutí, jakož i rozhodnutím, která mu předcházela, i uvedené směrnici svědčí presumpce legality, jež se pojí k unijním aktům, a že vyvolávají všechny své právní účinky. Tribunál měl za to, že se tedy Francouzská republika, Irsko a Italská republika mohly při pokračování v uplatňování sporných osvobození od daně o tato rozhodnutí opírat. Na základě toho dospěl Tribunál k závěru, že za konkrétních okolností projednávaného případu sporné rozhodnutí přímo zpochybňovalo platnost sporných osvobození od daně a nepřímo, avšak jednoznačně zpochybňovalo i platnost povolovacích rozhodnutí a jejich účinky, čímž porušilo zásadu právní jistoty i zásadu presumpce legality unijních aktů.

               44

               V bodech 107 až 109 napadeného rozsudku mimoto Tribunál vyhověl výtce vycházející z porušení zásady řádné správy uplatněné společností Eurallumina ve věci T‑62/06 RENV, neboť měl za to, že takové porušení vyplývalo z toho, že Komise přijala sporné rozhodnutí, aniž zohlednila zvláštní práva přiznaná této společnosti Italskou republikou na základě rozhodnutí 2001/224, jehož účinky byly právně chráněny zásadou právní jistoty a zásadou presumpce legality unijních aktů.

               45

               Tím, že Tribunál takto rozhodl, ale nerespektoval pravomoci Rady a pravomoci Komise v oblasti harmonizace právních předpisů o spotřebních daních a v oblasti státních podpor.

               46

               Je totiž třeba připomenout, že směrnice 92/81 byla přijata na základě článku 99 Smlouvy o EHS (později článek 99 Smlouvy o ES, následně článek 93 ES), který Radě svěřoval pravomoc přijmout ustanovení k harmonizaci právních předpisů týkajících se daní z obratu, spotřebních daní a jiných nepřímých daní v rozsahu, v jakém je tato harmonizace nezbytná pro vytvoření a fungování vnitřního trhu.

               47

               Povolovací rozhodnutí byla přijata v souladu s čl. 8 odst. 4 této směrnice, který Radě přiznával pravomoc jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl osvobození od daně nebo snížení, která nejsou uvedenou směrnicí upravena, a to „z důvodů některé zvláštní politiky“. Postup upravený v tomto článku má jiný cíl a jinou působnost než režim zavedený článkem 88 ES.

               48

               Jak již Soudní dvůr konstatoval v bodech 29 až 31 rozsudku ze dne 29. června 2004, Komise v. Rada (C-110/02, Sb. rozh. s. I-6333), Smlouva tím, že zřídila prostřednictvím článku 88 ES průběžný přezkum a kontrolu podpor Komisí, zamýšlí zajistit, aby uznání případné neslučitelnosti podpory se společným trhem bylo, za kontroly Tribunálu a Soudního dvora, výsledkem náležitého řízení, za jehož provedení je odpovědná Komise. Články 87 ES a 88 ES tak vyhrazují Komisi ústřední úlohu při uznání případné neslučitelnosti podpory. Pravomoc, kterou Radě svěřuje v oblasti státních podpor čl. 88 odst. 2 třetí pododstavec ES, má povahu výjimky, což znamená, že musí být nutně vykládána restriktivně (v tomto smyslu viz také rozsudek ze dne 4. prosince 2013, Komise v. Rada, C‑111/10, bod 39).

               49

               Rozhodnutí Rady, kterým se členskému státu povoluje v souladu s čl. 8 odst. 4 směrnice 92/81 zavést osvobození od spotřebních daní, proto ve svém důsledku nemohlo bránit Komisi ve výkonu pravomocí, které jí svěřuje Smlouva, potažmo vést k zahájení řízení upraveného v čl. 88 ES pro účely posouzení, zda toto osvobození od daně představuje státní podporu, a – na závěr uvedeného řízení – k přijetí takového rozhodnutí, jako je sporné rozhodnutí.

               50

               Skutečnost, že povolovací rozhodnutí přiznávala úplné osvobození od spotřebních daní stanovením přesných zeměpisných a časových podmínek a že tyto podmínky byly členskými státy striktně dodrženy, neměla vliv na rozdělení pravomocí mezi Radu a Komisi, a nemohla tedy Komisi připravit o výkon jejích pravomocí.

               51

               Právě v souladu s tímto rozdělením pravomocí se ostatně v bodě 5 odůvodnění rozhodnutí 2001/224 – jež bylo v platnosti v době, za niž sporné rozhodnutí nařizuje navrácení podpor – uvádělo, že zmíněné rozhodnutí nepředjímá výsledek případných řízení, která mohou proběhnout na základě článků 87 ES a 88 ES a nezprošťuje členské státy „povinnosti oznamovat Komisi záměry poskytnout státní podporu“.

               52

               Je pravda, že povolovací rozhodnutí byla přijata na návrh Komise, která nikdy nevyužila pravomoci, jimiž byla nadána na základě čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81 nebo článků 230 ES a 241 ES, aby se domohla zrušení či změny povolovacích rozhodnutí, neplatnosti těchto rozhodnutí anebo prohlášení neplatnosti této směrnice. Ze sporného rozhodnutí v tomto ohledu vyplývá, že Komise měla při přijímání povolovacích rozhodnutí Rady za to, že tato rozhodnutí nenarušují hospodářskou soutěž a nemají vliv na řádné fungování vnitřního trhu (výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko a další, bod 83).

               53

               Jak již ale uvedla Komise, pojem „státní podpora“ odpovídá objektivní situaci a nemůže záviset na jednání nebo prohlášení orgánů (výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko a další, bod 72). Proto skutečnost, že povolovací rozhodnutí byla přijata na návrh Komise, nemohla bránit tomu, aby byla uvedená osvobození od daně kvalifikována jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, byly-li splněny podmínky, za nichž je dána státní podpora. Taková skutečnost měla být naproti tomu zohledněna v souvislosti s povinností zajistit navrácení neslučitelné podpory, a to z hlediska zásady ochrany legitimního očekávání a zásady právní jistoty, jak to Komise učinila ve sporném rozhodnutí, když nenařídila navrácení podpor poskytnutých před datem zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 ES v Úředním věstníku Evropských společenství.

               54

               Z toho plyne, že odůvodnění napadeného rozsudku převzaté v bodech 39 až 44 rozsudku v projednávané věci nemůže být právním podkladem pro závěr Tribunálu, že sporné rozhodnutí zpochybňuje platnost povolovacích rozhodnutí Rady, a porušuje tak zásadu právní jistoty a zásadu presumpce legality unijních aktů. Totéž platí pro závěr, který spočívá na stejném odůvodnění a podle kterého Komise porušila ve věci T‑62/06 RENV zásadu řádné správy.

               55

               S ohledem na výše uvedené je třeba napadený rozsudek v plném rozsahu zrušit bez nutnosti zkoumat ostatní argumenty a důvody účastníků řízení.

         K vrácení věci Tribunálu

               56

               Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě zrušení rozhodnutí Tribunálu vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu.

               57

               Vzhledem k tomu, že Tribunál zkoumal jen část z velkého množství žalobních důvodů uplatněných účastníky řízení, má Soudní dvůr za to, že stav tohoto řízení nedovoluje, aby ve věci rozhodl. Spojené věci je tedy třeba vrátit Tribunálu.

         K nákladům řízení

               58

               Vzhledem k tomu, že se věci vrací Tribunálu, je třeba o nákladech řízení souvisejících s tímto řízením o kasačním opravném prostředku rozhodnout později.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 21. března 2012, Irsko a další v. Komise (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV a T‑69/06 RENV), se zrušuje.

                           2)

                           Spojené věci T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV a T‑69/06 RENV se vrací Tribunálu Evropské unie.

                           3)

                           O nákladech řízení bude rozhodnuto později.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyky: francouzština, angličtina a italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. června 2008. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 89/391/EHS - Opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci - Článek 2, čl. 10 odst. 1, jakož i čl. 12 odst. 3 a 4 - Nesprávné provedení. # Věc C-226/06.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. června 2008 – Komise v. Francie
      (Věc C‑226/06)
      „Nesplnění povinnosti státem − Směrnice 89/391/EHS − Opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci
         – Článek 2, čl. 10 odst. 1, jakož i čl. 12 odst. 3 a 4 – Nesprávné provedení“

      Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 89/391 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci [Směrnice Rady 89/391,
         čl. 9 odst. 1 písm. c), čl. 10 odst. 1 a odst. 3 písm. b), čl. 13 odst. 2 písm. a), c), e) a f)] (viz body 44–46, 48–54, 58)

      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí ve stanovené lhůtě všech předpisů nezbytných pro dosažení souladu s článkem 2, čl.
                  10 odst. 1 a čl. 12 odst. 3 a 4 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti
                  a ochrany zdraví zaměstnanců při práci (Úř. věst. L 183, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 349)

            Výrok

                  1)

                  	Francouzská republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala všechna právní a správní ustanovení nezbytná k dosažení souladu
                     s článkem 2, čl. 10 odst. 1, jakož i s čl. 12 odst. 3 a 4 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření
                     pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

                  2)

                  	Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 27. dubna 2016.#X v. Staatssecretaris van Financiën.#Řízení o předběžné otázce – Společný celní sazebník – Nařízení (ES) č. 1186/2009 – Článek 3 – Osvobození od dovozního cla – Osobní majetek – Přenesení bydliště ze třetí země do členského státu – Pojem ‚obvyklé místo pobytu‘ – Nemožnost kumulovat obvyklé místo pobytu v členském státě a ve třetí zemi – Kritéria pro určení obvyklého místa pobytu.#Věc C-528/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      27. dubna 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Společný celní sazebník — Nařízení (ES) č. 1186/2009 — Článek 3 — Osvobození od dovozního cla — Osobní majetek — Přenesení bydliště ze třetí země do členského státu — Pojem ‚obvyklé místo pobytu‘ — Nemožnost kumulovat obvyklé místo pobytu v členském státě a ve třetí zemi — Kritéria pro určení obvyklého místa pobytu“
      Ve věci C‑528/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska, Nizozemsko) ze dne 14. listopadu 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 21. listopadu 2014, v řízení

         X

      proti

         Staatssecretaris van Financiën,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda a K. Jürimäe (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: H. Saugmandsgaard Øe,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za X B. J. B. Boersmou, adviseur,

               —

               za nizozemskou vládu M. Bulterman a M. Noort, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi L. Grønfeldt a H. Kranenborgem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. prosince 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 3 nařízení Rady (ES) č. 1186/2009 ze dne 16. listopadu 2009 o systému Společenství pro osvobození od cla (Úř. věst. L 324, s. 23).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi X a Staatssecretaris van Financiën (státní tajemník pro finance), který zamítl osvobodit od dovozního cla převod osobního majetku X z Kataru do Nizozemska.

         Právní rámec

         Směrnice 83/182

               3

               Článek 7 odst. 1 směrnice Rady 83/182/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků (Úř. věst. L 105, s. 59), ve znění směrnice Rady 2006/98/ES ze dne 20. listopadu 2006 (Úř. věst. L 363, s. 129, dále jen „směrnice 83/182“) stanoví:
               „Pro účely této směrnice se ‚obvyklým bydlištěm‘ rozumí místo, kde určitá osoba žije obvykle, tj. alespoň 185 dnů v každém kalendářním roce, kvůli svým osobním a pracovním vazbám, popřípadě u osoby, která nemá žádné pracovní vazby, kvůli osobním vazbám, z nichž vyplývá úzké spojení mezi dotyčnou osobou a místem, kde žije.
               Za obvyklé bydliště osoby, kterou pracovní vazby poutají k jinému místu než vazby osobní a která proto žije střídavě na různých místech nacházejících se ve dvou nebo více členských státech, se však považuje místo, k němuž má osobní vazby, pokud se tam tato osoba pravidelně vrací. […]“

         Směrnice 83/183/EHS

               4

               Obsah čl. 6 odst. 1 směrnice Rady 83/183/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského státu (Úř. věst. L 105, s. 64; Zvl. vyd. 09/01. s. 117), která byla zrušena směrnicí Rady 2009/55/ES ze dne 25. května 2009 o osvobození od daní, které se vztahuje na trvalé přemístění osobního majetku soukromých osob z členského státu (Úř. věst. L 145, s. 36), byl totožný s obsahem čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182.

         Nařízení č. 1186/2009

               5

               Nařízení č. 1186/2009 zrušilo nařízení Rady (EHS) č. 918/83 ze dne 28. března 1983 o systému Společenství pro osvobození od cla (Úř. věst. L 105, s. 1).

               6

               Body 3 a 4 odůvodnění nařízení č. 1186/2009 zní:

                        „3)

                        [...] zdanění [...] není za některých přesně vymezených okolností, kdy zvláštní podmínky při dovozu zboží nevyžadují uplatnění obvyklých opatření na ochranu hospodářství, odůvodněné.

                        4)

                        Je žádoucí stanovit, jak je to obvyklé i ve většině právních předpisů z oblasti celnictví, že v takových případech lze dovoz uskutečnit při využití systému pro osvobození zboží od dovozního cla, kterému by za obvyklých podmínek podléhalo.“

               7

               Článek 2 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení zní takto:
               „[...] Osobní majetek nesmí povahou ani množstvím svědčit o obchodním záměru“.

               8

               Článek 3 uvedeného nařízení stanoví:
               „Za podmínek stanovených v článcích 4 až 11 je od dovozního cla osvobozen osobní majetek fyzických osob dovážený při přenesení jejich obvyklého místa pobytu na celní území Společenství.“

               9

               Článek 4 téhož nařízení stanoví:
               „Osobní majetek je osvobozen od dovozního cla, jestliže

                        a)

                        byl, s výjimkou zvláštních případů odůvodněných okolnostmi, v držení dotyčné osoby, a jedná-li se o nespotřebitelné věci, byl užíván v bývalém obvyklém místě pobytu nejméně šest měsíců přede dnem, ke kterému tato osoba ukončila obvyklý pobyt v třetí zemi odeslání;

                        b)

                        je v novém obvyklém místě pobytu určen ke stejnému účelu užívání“.

                  […]“

               10

               Článek 5 odst. 1 nařízení č. 1186/2009 zní následovně:
               „1.   Osvobození od dovozního cla mohou využít pouze osoby, které měly obvyklé místo pobytu mimo celní území Společenství nepřetržitě po dobu nejméně dvanácti měsíců.“

               11

               Podle čl. 7 odst. 1 tohoto nařízení je osobní majetek osvobozen od dovozního cla, pokud je navržen v celním prohlášení na propuštění do volného oběhu ve lhůtě dvanácti měsíců ode dne, ke kterému osoba zahájila obvyklý pobyt na celním území Evropské unie.

               12

               Článek 9 uvedeného nařízení stanoví, že osobní majetek lze osvobodit od dovozního cla i tehdy, byl-li v celním prohlášení navržen na propuštění do volného oběhu přede dnem, kdy osoba zahájila obvyklý pobyt na celním území Unie, pokud osoba prohlásí, že zde obvyklý pobyt skutečně zahájí do šesti měsíců.

               13

               Článek 10 téhož nařízení stanoví, že jestliže dotčená osoba z důvodů vyplývajících z jejího povolání opustila třetí zemi, kde měla obvyklé místo pobytu, a nemá současně obvyklý pobyt na celním území Unie, ale hodlá jej zde později zahájit, mohou příslušné orgány osvobodit od dovozního cla osobní majetek, který tato osoba za tímto účelem dopraví.

               14

               Článek 11 nařízení č. 1186/2009 poskytuje příslušným orgánům rovněž možnost odchýlit se od některých podmínek uplatnění osvobození od dovozního cla, které je stanoveno v článku 3 téhož nařízení.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               15

               Do 1. března 2008 žalobce v původním řízení bydlel a pracoval v Nizozemsku. Od 1. března 2008 do 1. srpna 2011 pracoval v Kataru, kde užíval obydlí, které mu poskytl jeho zaměstnavatel. Žalobce v původním řízení měl pracovní i osobní vazby v této třetí zemi. Jeho manželka nadále bydlela a pracovala v Nizozemsku. Manželka ho navštívila šestkrát po dobu celkem 83 dní. Během dotčeného období strávil žalobce v původním řízení 281 dnů mimo území Kataru, během nichž navštívil svou manželku, své plnoleté děti a rodinu v Nizozemsku, a trávil dovolenou v jiných státech.

               16

               V souvislosti se svým návratem do Nizozemska požádal žalobce v původním řízení, aby mu bylo uděleno povolení k dovozu osobního majetku z Kataru do Unie s osvobozením od cla podle článku 3 nařízení č. 1186/2009. Tuto žádost mu rozhodnutím daňový inspektor zamítl z důvodu, že ke změně jeho obvyklého místa pobytu v Nizozemsku ve smyslu tohoto článku nedošlo. Po dobu pobytu v Kataru si totiž zachoval obvyklé místo pobytu v tomto členském státě, takže obvyklé místo jeho pobytu se nikdy v této třetí zemi nenacházelo.

               17

               Žalobce v původním řízení podal proti uvedenému rozhodnutí žalobu k Rechtbank te Haarlem (soud v Haarlemu), který jeho návrhu vyhověl. Daňový inspektor podal proti rozsudku tohoto soudu odvolání k Gerechtshof Amsterdam (odvolací soud v Amsterodamu). Tento posledně jmenovaný soud připomněl, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je obvyklým místem pobytu místo, na kterém dotyčná osoba soustředila trvale své zájmy. Dále uvedl, že vzhledem osobním a pracovním vazbám žalobce v původním řízení nebylo možné určit, na kterém místě soustředil své zájmy trvale. Za těchto podmínek bylo podle tohoto soudu nutné upřednostnit osobní vazby, takže během dotčeného období se obvyklé místo pobytu žalobce v původním řízení nacházelo nikoli v Kataru, ale v Nizozemsku.

               18

               Žalobce v původním řízení podal kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu. Poté, co tento soud uvedl, že nařízení č. 1186/2009 neuvádí definici pojmu „obvyklé místo pobytu“, poznamenal, že přístup Gerechtshof Amsterdam (odvolací soud v Amsterodamu) vyvolává otázku, zda žalobce v původním řízení měl během dotčeného období obvyklé místo pobytu jak v Nizozemsku, tak v Kataru. Zdůraznil, že cíle tohoto nařízení zřejmě nebránily za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, ani existenci obvyklého místa pobytu jak v Nizozemsku, tak i v Kataru, ani uplatnění osvobození od dovozního cla, které je upraveno v článku 3 uvedeného nařízení, jelikož žalobce v původním řízení opustil obvyklé místo pobytu v Kataru a dovezl svůj osobní majetek do Nizozemska.

               19

               V případě, že by nařízení č. 1186/2009 mělo být vykládáno v tom smyslu, že vylučuje možnost dvojího obvyklého místa pobytu, se předkládající soud se táže, která kritéria mají být za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, pro účely použití tohoto nařízení zohledněna za účelem rozhodnutí, které ze dvou míst pobytu musí být považováno za obvyklé místo pobytu. V tomto ohledu se tento soud táže na význam kritérií, která Soudní dvůr formuloval v rozsudcích Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) a Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) pro určení místa „obvyklého bydliště“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182 a čl. 6 odst. 1 směrnice 83/183 a zejména přednosti, která byla v rámci tohoto určení přiznána osobním vazbám.

               20

               Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Zahrnuje nařízení č. 1186/2009 možnost, že fyzická osoba má obvyklé místo pobytu současně jak v členském státě, tak ve třetí zemi, a pokud tomu tak je, vztahuje se osvobození od dovozního cla, stanovené v článku 3 tohoto nařízení, na osobní majetek, který je do Unie dovezen v souvislosti s opuštěním obvyklého místa pobytu ve třetí zemi touto fyzickou osobou?

                        2)

                        V případě, že nařízení č. 1186/2009 vylučuje dvojí obvyklé místo pobytu a posouzení všech okolností není dostatečné pro určení obvyklého místa pobytu, na základě jakého pravidla nebo jakých kritérií je nutné pro účely použití tohoto nařízení určit, v jaké zemi má dotyčná osoba obvyklé místo pobytu v takovém případě, jako je případ ve věci v původním řízení, ve kterém má dotyčná osoba v třetí zemi jak osobní, tak pracovní vazby a v členském státě má osobní vazby?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               21

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 3 nařízení č. 1186/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že pro účely použití tohoto článku může mít fyzická osoba současně obvyklé místo pobytu v členském státě i ve třetí zemi. V případě kladné odpovědi si tento soud rovněž klade otázku, zda se osvobození od dovozního cla stanovené v uvedeném článku použije na osobní majetek dovezený do Unie touto fyzickou osobou, jestliže ukončila obvyklé místo pobytu ve třetí zemi.

               22

               Jelikož nařízení č. 1186/2009 neuvádí definici pojmu „obvyklé místo pobytu“ uvedeného v článku 3 tohoto nařízení, je třeba za účelem určení rozsahu působnosti tohoto článku zohlednit jeho znění, kontext a cíle (rozsudek Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, bod 26 a citovaná judikatura).

               23

               Co se týče znění článku 3 nařízení č. 1186/2009, je třeba na jedné straně uvést, že pojem „obvyklé místo pobytu“, je zde použit v jednotném čísle, což spíše potvrzuje, že fyzická osoba může mít ve stejném okamžiku pouze jediné obvyklé místo pobytu. Tento článek na druhé straně podmiňuje uplatnění osvobození od dovozního cla přenesením obvyklého místa pobytu ze třetí země na celní území Unie. Jak uvedl generální advokát v bodě 37 svého stanoviska, použití slovesa „přenést“ předpokládá nezbytně přesun obvyklého místa pobytu z místa nacházejícího se mimo toto území do místa nacházejícího se na tomto území, a brání tak kumulaci obvyklého místa pobytu v členském státě a jiného obvyklého místa pobytu ve třetí zemi během téhož období.

               24

               Co se týče kontextu článku 3 nařízení č. 1186/2009, články 4, 5, 7 a 9 až 11 tohoto nařízení, které se týkají konkrétně podmínek uplatnění osvobození od dovozního cla stanoveného v článku 3 uvedeného nařízení, používají rovněž pojem „obvyklé místo pobytu“ v jednotném čísle. Totéž platí i o ostatních článcích tohoto nařízení, kde se nachází pojem „obvyklé místo pobytu“.

               25

               Kromě toho znění článků 4, 7 a 9 až 11 nařízení č. 1186/2009 potvrzuje výklad pojmu „obvyklé místo pobytu“, podle něhož fyzická osoba může mít ve stejném okamžiku pouze jediné místo obvyklého bydliště. Článek 4 tohoto nařízení předně uvádí, že osvobození je omezeno na osobní majetek, který byl jednak užíván dotyčnou osobou „v bývalém obvyklém místě pobytu“ nejméně šest měsíců přede dnem, ke kterému „ukončila obvyklý pobyt“ v třetí zemi odeslání, a jednak je určen k užívání „v novém obvyklém místě pobytu“. Články 7, 9 a 10 uvedeného nařízení dále odkazují všechny na tentýž sled událostí, během něhož dotyčná osoba opustí nejprve obvyklé místo pobytu ve třetí zemi a poté v druhém sledu zahájí tento pobyt na celním území Unie. Konečně článek 11 nařízení č. 1186/2009 opakuje sloveso „přenést“, které je rovněž použito v článku 3 tohoto nařízení, aby popsal přemístění obvyklého místa pobytu ze třetí země do členského státu.

               26

               Co se týče cílů nařízení č. 1186/2009, bod 3 odůvodnění tohoto nařízení uvádí, že osvobození od cla bylo stanoveno uvedeným nařízením, jelikož „[...] zdanění není za některých přesně vymezených okolností, kdy zvláštní podmínky při dovozu zboží nevyžadují uplatnění obvyklých opatření na ochranu hospodářství, odůvodněné“.

               27

               Z judikatury týkající se druhého bodu odůvodnění nařízení č. 918/83, jehož obsah je totožný s obsahem bodu 3 odůvodnění nařízení č. 1186/2009, vyplývá, že cíle, které unijní normotvůrce sledoval při přijetí tohoto prvně uvedeného nařízení, spočívaly jednak v usnadnění zřízení nového místa pobytu fyzické osoby v dotčeném členském státě a jednak v usnadnění práce celních orgánů členských států (rozsudek Treimanis, C‑487/11, EU:C:2012:556, bod 24). Tyto body odůvodnění se použijí na nařízení č. 1186/2009, jelikož tímto nařízením unijní normotvůrce kodifikoval některá ustanovení režimu osvobození od cla, včetně ustanovení nařízení č. 918/83.

               28

               Nelze se domnívat, že výklad, podle něhož fyzická osoba může kumulovat dvě obvyklá místa pobytu ve smyslu článku 3 nařízení č. 1186/2009, a to jedno v třetí zemi a další v členském státě, je v souladu s cílem spočívajícím v usnadnění zřízení nového místa pobytu v členském státě.

               29

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 3 nařízení č. 1186/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že pro účely použití tohoto článku nemůže mít fyzická osoba současně obvyklé místo pobytu v členském státě i ve třetí zemi. Vzhledem k této odpovědi není třeba se zabývat druhou částí první otázky.

         Ke druhé otázce

               30

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, která kritéria mají být zohledněna pro určení obvyklého místa pobytu ve smyslu článku 3 nařízení č. 1186/2009 za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, kdy dotyčná osoba má ve třetí zemi osobní a pracovní vazby a v členském státě osobní vazby.

               31

               Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury přijaté v různých oblastech unijního práva, musí být za obvyklé místo pobytu považováno místo, kde dotyčná osoba soustředila trvale své zájmy (obdobně viz rozsudky Schäflein v. Komise, 284/87, EU:C:1988:414, bod 9; Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, bod 19; Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 51; Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 55; I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, bod 44, a B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, bod 26).

               32

               Bylo rovněž rozhodnuto, že pro účely určení obvyklého místa pobytu jakožto místa, kde dotyčná osoba soustředí trvale své zájmy, musí být zohledněny všechny relevantní skutečnosti (obdobně viz rozsudky Schäflein v. Komise, 284/87, EU:C:1988:414, bod 10; Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, bod 20; Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 55; Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 57, jakož i I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, body 45 a 46).

               33

               V rozsudcích Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) a Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251), na jejichž význam se v rámci druhé otázky předkládající soud táže pro účely určení obvyklého místa pobytu ve smyslu článku 3 nařízení č. 1186/2009, Soudní dvůr uvedl, pokud jde o čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182 a čl. 6 odst. 1 směrnice 83/183, že rozhodné skutečnosti, které je třeba zohlednit pro účely určení obvyklého místa pobytu jakožto místa, kde dotyčná osoba trvale soustředí své zájmy, zahrnují zejména fyzickou přítomnost této osoby, členů její rodiny, místo k bydlení, které má k dispozici, místo skutečné školní docházky dětí, místo výkonu pracovní činnosti, umístění majetkových zájmů, místo administrativní vazby s veřejnoprávními orgány a orgány sociální péče, neboť tyto skutečnosti vyjadřují vůli této osoby přiznat místu vazby určitou stabilitu z důvodu nepřetržitosti vyplývající z navyklého způsobu života a běžných společenských a pracovních vztahů (rozsudky Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 55, a Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 57).

               34

               Kromě toho Soudní dvůr v těchto rozsudcích uvedl, že pokud celkové posouzení všech rozhodných skutečností neumožní určit místo, kde jsou trvale soustředěny zájmy dotyčné osoby, je za tímto účelem třeba upřednostnit osobní vazby (rozsudky Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 53, a Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 61).

               35

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda posledně uvedenou úvahu, podle níž musí být upřednostněny osobní vazby, lze přenést na výklad pojmu „obvyklé místo pobytu“ ve smyslu článku 3 nařízení č. 1186/2009, přičemž Gerechtshof Amsterdam (odvolací soud v Amsterdamu), jehož rozsudek je předmětem řízení před předkládajícím soudem, měl za to, že je třeba za okolností, které nastaly v původním řízení, upřednostnit uvedené osobní vazby.

               36

               V tomto ohledu je třeba uvést, že z rozsudků Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 53) a Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 61) vyplývá, že toto upřednostnění je založeno na výkladu výrazů čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182 a čl. 6 odst. 1 směrnice 83/183. Nařízení č. 1186/2009 přitom neobsahuje ustanovení odpovídající těmto ustanovením.

               37

               Je třeba poznamenat, že tyto směrnice se týkají osvobození od daní, které platí v rámci Unie, kdežto toto nařízení se týká osvobození od cla, které se vztahuje na majetek pocházející ze třetí země, který byl dovezen do Unie. Cíl uvedených směrnic se tedy liší od cíle nařízení č. 1186/2009. Z preambule těchto směrnic totiž vyplývá, že jejich hlavním cílem je podporovat výkon volného pohybu jednotlivců uvnitř Unie odstraněním daňových překážek při dovozu osobního majetku nacházejícího se v jiném členském státě do členského státu. Jak vyplývá naproti tomu z bodu 3 odůvodnění tohoto nařízení, cílem tohoto nařízení je přiznat dovozům do Unie zboží pocházejícího ze třetích zemí, které podle čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení nesvědčí svou povahou ani množstvím o obchodním záměru, možnost osvobození od cla, pokud podmínky tohoto dovozu „nevyžadují uplatnění obvyklých opatření na ochranu hospodářství“.

               38

               Za těchto podmínek nelze výklad pojmu „obvyklé bydliště“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182 a čl. 6 odst. 1 směrnice 83/183, podle něhož v případě, kdy nelze určit místo, kde jsou trvale soustředěny zájmy dotyčné osoby, mají být upřednostněny osobní vazby, přenést na pojem „obvyklé místo pobytu“ ve smyslu článku 3 nařízení č. 1186/2009.

               39

               Z toho vyplývá, že obvyklé místo pobytu je ve smyslu článku 3 nařízení č. 1186/2009 nutno chápat jako místo, kde dotyčná osoba soustředila své zájmy trvale. Za účelem určení, zda se toto obvyklé místo pobytu nachází ve třetí zemi, musí být pro účely uplatnění osvobození od cla stanovené v tomto článku 3 zohledněny všechny relevantní skutečnosti, včetně těch, které uvedl Soudní dvůr demonstrativním výčtem v rozsudcích Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) jakož i Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) a které byly uvedeny v bodě 33 tohoto rozsudku, aniž je třeba upřednostnit osobní vazby.

               40

               V rámci této analýzy je třeba uvést, že nařízení č. 1186/2009 přiznává zvláštní význam délce pobytu dotyčné osoby v dotčené třetí zemi. Článek 5 odst. 1 tohoto nařízení stanoví, že osvobození od cla stanovené v článku 3 uvedeného nařízení mohou využít pouze osoby, které měly obvyklé místo pobytu mimo celní území Unie nepřetržitě po dobu nejméně dvanácti měsíců. Stejně tak Rada pro celní spolupráci, nyní Světová celní organizace (SCO), k níž Unie podala žádost o přistoupení a jejíž žádost byla přijata během roku 2007, uvedla v doporučení ze dne 5. prosince 1962 o uplatňování osvobození od cla v případě movitého majetku dováženého při příležitosti přenesení domicilu, že uplatnění osvobození může být zejména podmíněno tím, že se délka pobytu v zahraničí jeví jako dostatečná.

               41

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, kdy má dotyčná osoba ve třetí zemi osobní i pracovní vazby a v členském státě má osobní vazby, je třeba pro účely určení, zda se obvyklé místo pobytu dotyčné osoby ve smyslu článku 3 nařízení č. 1186/2009 nachází ve třetí zemi, přiznat při celkovém posouzení rozhodných skutečností zvláštní význam délce pobytu dotyčné osoby v této třetí zemi.

         K nákladům řízení

               42

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 3 nařízení Rady (ES) č. 1186/2009 ze dne 16. listopadu 2009 o systému Společenství pro osvobození od cla musí být vykládán v tom smyslu, že pro účely použití tohoto článku nemůže mít fyzická osoba současně obvyklé místo pobytu v členském státě i ve třetí zemi.

                           2)

                           Za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, kdy má dotyčná osoba ve třetí zemi osobní i pracovní vazby a v členském státě má osobní vazby, je třeba pro účely určení, zda se obvyklé místo pobytu dotyčné osoby ve smyslu článku 3 nařízení č. 1186/2009 nachází ve třetí zemi, přiznat při celkovém posouzení rozhodných skutečností zvláštní význam délce pobytu dotyčné osoby v této třetí zemi.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.