title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 14. listopadu 2013.#Comune di Ancona v. Regione Marche.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale amministrativo regionale per le Marche.#Strukturální fondy – Evropský fond pro regionální rozvoj (EFRR) – Finanční pomoc ze strukturálních fondů – Kritéria způsobilosti výdajů – Nařízení (ES) č. 1260/1999 – Článek 30 odst. 4 – Zásada trvání operace – Pojem ‚podstatná změna‘ operace – Udělení koncese bez předchozího zveřejnění či nabídkového řízení.#Věc C‑388/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      14. listopadu 2013 (
            *1
         )
      „Strukturální fondy — Evropský fond pro regionální rozvoj (EFRR) — Finanční pomoc ze strukturálních fondů — Kritéria způsobilosti výdajů — Nařízení (ES) č. 1260/1999 — Článek 30 odst. 4 — Zásada trvání operace — Pojem ‚podstatná změna‘ operace — Udělení koncese bez předchozího zveřejnění či nabídkového řízení“
      Ve věci C‑388/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Itálie) ze dne 21. června 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 16. srpna 2012, v řízení

         Comune di Ancona

      proti

         Regione Marche,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Lenaerts, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce čtvrtého senátu, M. Safjan, J. Malenovský (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. července 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Comune di Ancona A. Lucchettim, avvocato,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, S. Rodrigues a A. Gattinim, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi A. Steiblytė a D. Recchia, jako zmocněnkyněmi,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. září 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 30 odst. 4 nařízení Rady (ES) č. 1260/1999 ze dne 21. června 1999 o obecných ustanoveních o strukturálních fondech (Úř. věst. L 161, s. 1; Zvl. vyd. 14/01, s. 31).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Comune di Ancona a Regione Marche, jehož předmětem je rozhodnutí Regione Marche o odejmutí a zpětném vymáhání finančních příspěvků, které byly Comune di Ancona vyplaceny na projekt na vybudování lodního skluzu.

         Právní rámec

               3

               Bod 4 odůvodnění nařízení č. 1260/1999 zní takto:
               „[…] k většímu soustředění prostředků a zjednodušení činnost strukturálních fondů je třeba […] znovu definovat [prioritní cíle], aby působily ve prospěch rozvoje a strukturálních změn regionů, jejichž rozvoj zaostává, hospodářských a sociálních přeměn oblastí, jež čelí strukturálním obtížím, a přizpůsobování a modernizace politik a systémů vzdělávání, odborné přípravy a zaměstnanosti.“

               4

               Bod 7 odůvodnění uvedeného nařízení stanoví:
               „[…] Evropský fond pro regionální rozvoj (EFRR) především přispívá k dosažení cíle podpory rozvoje a strukturálního přizpůsobování regionů, jejichž rozvoj zaostává, a k hospodářské a sociální přeměně oblastí, které čelí strukturálním obtížím.“

               5

               Bod 41 odůvodnění téhož nařízení:
               „[…] v důsledku toho, za účelem zajištění účinnosti a trvalého účinku pomoci fondů, by celá pomoc fondu nebo její část měla podporovat určitou operaci, jen pokud povaha operace nebo podmínky jejího provádění neprojdou podstatnou změnou, jež by vedla k tomu, že se operace, jíž se pomoci dostává, odchýlí od svých původních cílů.“

               6

               Článek 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999, nadepsaný „Způsobilost“, stanoví:
               „Členské státy zajistí, že příspěvek z fondů na operaci bude zachován jen tehdy, jestliže do pěti let ode dne, kdy příslušné vnitrostátní orgány nebo řídící orgán rozhodly o příspěvku z fondu, nedošlo v uvedené operaci k žádné podstatné změně,

                        a)

                        která ovlivňuje její povahu nebo podmínky jejího provádění nebo poskytuje některé společnosti nebo veřejnému subjektu neodůvodněnou výhodu a

                        b)

                        která vyplývá buď ze změny v povaze vlastnických poměrů v určité položce infrastruktury, nebo z ukončení či přemístění některé produktivní činnosti.

                  Členské státy o každé takové změně uvědomí Komisi a v případě, že k takové změně dojde, použije se článek 39.“

               7

               Článek 38 uvedeného nařízení, nadepsaný „Obecná ustanovení“, stanoví v odstavci 1:
               „Aniž je dotčena odpovědnost Komise za plnění souhrnného rozpočtu Evropské unie, odpovídají za finanční kontrolu pomoci v první řadě členské státy. Mezi opatření, která k tomuto účelu přijmou, patří
               […]

                        e)

                        předcházení, odhalování a náprava nesrovnalostí, jejich oznamování Komisi v souladu s platnými předpisy a průběžné informování Komise o stavu správních a soudních řízení;

                  […]

                        h)

                        zpětné získání všech částek ztracených v důsledku odhalených nesrovnalostí a případně ukládání úroků z prodlení.“

               8

               Článek 39 téhož nařízení, nadepsaný „Finanční opravy“, v odstavci 1 stanoví:
               „Členské státy jsou především příslušné k vyšetřování nesrovnalostí, za jednání při prokázaných značných [podstatných] změnách ovlivňujících povahu nebo podmínky pro provádění pomoci nebo její kontrolu a k provádění nezbytných finančních oprav.
               Členský stát provede finanční opravy, jež jsou nezbytné u jednotlivé nebo systémové nesrovnalosti. Tyto opravy provedené členským státem spočívají ve zrušení celého příspěvku Společenství nebo jeho části. Členský stát může takto uvolněné prostředky Společenství znovu použít na dotyčnou pomoc postupy stanovenými na základě čl. 53 odst. 2.“

         Skutkový stav v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Regione Marche, řídící orgán operačního programu pro strukturální pomoc Unie v regionu Marche, zveřejnil v rámci EFRR výzvu k předkládání různých projektů infrastruktury v místních přístavních oblastech pro programové období 2002 až 2006.

               10

               Comune di Ancona v reakci na tyto výzvy předložila žádost o financování pro tři projekty, a sice na vybudování lodního skluzu, na pořízení portálového jeřábu a na provedení úprav prostranství před skluzem. Všechny tři projekty byly schváleny.

               11

               Po vybudování lodního skluzu a po instalaci portálového jeřábu se Comune di Ancona jakožto orgán čerpající příslušnou finanční podporu dotázala v lednu 2005 Regione Marche na možnost udělení koncese na správu zmíněného lodního skluzu třetí osobě. Regione Marche neshledal v této souvislosti žádné překážky, upozornil nicméně na nezbytnost dodržování platných právních předpisů v oblasti udělování koncesí na veřejné služby.

               12

               Rozhodnutím obecního zastupitelstva ze dne 19. dubna 2005 svěřila Comune di Ancona správu provozu lodního skluzu družstvu Cooperativa arl Pescatori e Motopescherecci di Ancona (dále jen „družstvo Pescatori“), jemuž zároveň uložila řadu povinností, mimo jiné odvádět Comune di Ancona roční poplatek vyčíslený tak, aby zadavatel koncese ani koncesionář neměli významnější čisté příjmy, dále zákaz měnit podmínky provádění operace způsobilé pro financování, zákaz vykonávat výdělečnou činnost, povinnost řídit se všemi platnými unijními směrnicemi a právními předpisy a též povinnost zachovat veřejnou funkci a způsob využití dotčeného díla. Konečně bylo také stanoveno, že uvedené dílo v každém případě zůstává ve vlastnictví Comune di Ancona.

               13

               V červnu 2010 dospěl Regione Marche k závěru, že způsob, jakým Comune di Ancona spravuje lodní skluz, vykazuje několik nesrovnalostí, a sice:

                        —

                        lodní skluz je užíván také výletními loděmi, a to odhadem z 18 %;

                        —

                        část dotčeného díla není užívána a

                        —

                        kromě prvních dvou výtek především to, že koncese na správu tohoto díla byla udělena přímo, tedy bez veřejného nabídkového řízení.

               14

               Na základě těchto zjištění rozhodl Regione Marche o odejmutí a zpětném vymáhání finančních prostředků přidělených Comune di Ancona.

               15

               Comune di Ancona následně podala k předkládajícímu soudu žalobu na neplatnost onoho rozhodnutí.

               16

               Na podporu své žaloby předložila mimo jiné následující žalobní důvody:

                        —

                        případné nedodržení postupů veřejného nabídkového řízení v souvislosti s koncesí na správu lodního skluzu neodůvodňuje ztrátu finančního příspěvku;

                        —

                        zadání správy dotčeného skluzu nevyžadovalo veřejné nabídkové řízení, protože v daném případě neexistovali jiní zájemci o zadání této koncese než družstvo Pescatori, a

                        —

                        užívání lodního skluzu výletními loděmi není v rozporu s cíli, které EFRR sleduje.

               17

               Za těchto podmínek se Tribunale amministrativo regionale per le Marche rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba [čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999] vykládat v tom smyslu, že posouzení toho, zda ze zadání nevyplývají významné příjmy pro zadavatele koncese nebo neodůvodněné výhody pro koncesionáře, je možné provést až poté, co bude ověřeno, zda nebyla na díle provedena podstatná změna?

                        2)

                        [V případě kladné odpovědi na první otázku], co se považuje za ‚podstatné změny‘, konkrétně řečeno, odkazuje ustanovení [čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999] pouze na fyzické změny – v tom smyslu, že provedené dílo neodpovídá dílu uvedenému v projektu, na který bylo poskytnuto financování – anebo také na funkční změny, a v tomto případě, jedná se o podstatnou změnu, je‑li dílo užíváno ‚rovněž‘ – ale nikoli převážně – pro činnosti odlišné od činností stanovených ve výzvě nebo v žádosti o účast na výzvě[?]

                        3)

                        [V případě záporné odpovědi na první otázku, použije se čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999] v případech, kdy bylo veřejné financování použito na provedení děl, jejichž správa může představovat hospodářský zájem, pouze na fázi provedení díla, anebo přetrvává povinnost dodržovat pravidla zadávání veřejných zakázek i s ohledem na zadání správy[?]

                        4)

                        Musí být čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 vykládán v tom smyslu, že ověření skutečnosti, že ze zadání správy provozu třetím osobám neplynou významnější čisté příjmy nebo neodůvodněné výhody pro podnik nebo veřejnoprávní subjekt, představuje krok logicky a právně následující po předběžné otázce (a sice povinnosti dodržovat postupy při zadávání veřejných zakázek), nebo je třeba ověřit existenci povinnosti uspořádat soutěž nabídek rovněž s ohledem na konkrétní úpravu vztahu koncese?“

         K předběžným otázkám

         Úvodní poznámky

               18

               Článek 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 stanoví zásadu, že příspěvek ze strukturálních fondů na určitou operaci je nadobro zachován jen tehdy, jestliže do pěti let ode dne, kdy příslušný vnitrostátní orgán nebo řídící orgán rozhodl o příspěvku z těchto fondů, nedošlo v dotčené operaci k žádné „podstatné změně“. Ve věci v původním řízení se jeho účastníci rozcházejí především v otázce, zda se toto ustanovení vztahuje na změny, které zjistil Regione Marche.

               19

               Je třeba nejdříve uvést, že Soudnímu dvoru nepřísluší konkrétně kvalifikovat změny dotčené v původním řízení. Taková kvalifikace je totiž pouze v pravomoci vnitrostátního soudu. Úloha Soudního dvora se omezuje na poskytnutí výkladu unijního práva užitečného pro rozhodnutí sporu, jenž byl předložen vnitrostátnímu soudu. Z výše uvedeného plyne, že Soudní dvůr může vymezit relevantní faktory, které mohou předkládajícímu soudu poskytnout vodítko při jeho právním posouzení (viz rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, Norma-A a Dekom, C-348/10, Sb. rozh. s. I-10983, body 57 a 58).

               20

               V této souvislosti je třeba zdůraznit, že při posuzování otázky, zda určitá změna spadá do působnosti čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999, je třeba se nejprve přesvědčit, že pod tento článek spadá příslušná operace, v níž došlo k této změně, a teprve je-li tomu tak, zjišťovat poté, zda daná změna splňuje podmínky uvedené v prvním pododstavci písm. a) a b) citovaného ustanovení, přičemž změna musí obě podmínky uvedené ve zmíněném čl. 30 odst. 4 prvním pododstavci písm. a) a b) splňovat kumulativně, jak vyplývá z použití spojky „a“ mezi těmito dvěma podmínkami.

               21

               Při posuzování těchto podmínek je třeba jako první zjistit, zda sporná změna splňuje podmínku uvedenou v čl. 30 odst. 4 prvním pododstavci písm. b) nařízení č. 1260/1999, který vyžaduje, aby tato změna vyplývala ze změny v povaze vlastnických poměrů v určité položce infrastruktury nebo z ukončení či přemístění některé produktivní činnosti. Při ověřování této podmínky se totiž posuzují skutečnosti, které vedly ke sporné změně, a tedy jsou příčinou této změny.

               22

               Zadruhé je třeba zjistit, zda je posuzovaná změna některým z případů uvedených v čl. 30 odst. 4 prvním pododstavci písm. a) uvedeného nařízení, a sice ovlivnění povahy nebo podmínek provádění dotčené operace nebo poskytnutí neodůvodněné výhody některé společnosti nebo veřejnému subjektu, neboť tyto případy vyjadřují důsledky předmětné změny.

               23

               Teprve jako třetí je třeba po přezkoumání podmínek uvedených v čl. 30 odst. 4 prvním pododstavci písm. a) a b) nařízení č. 1260/1999 zjistit, zda jsou sporné změny podstatné.

               24

               V tomto pořadí zodpoví Soudní dvůr jednotlivé otázky položené předkládajícím soudem.

         K třetí otázce

               25

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zodpovědět jako první, je, zda musí být čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 vykládán v tom smyslu, že změnami, na které se toto ustanovení vztahuje, jsou jen změny, ke kterým dojde ve fázi provádění díla, anebo zda zahrnují i změny, ke kterým dojde posléze, zejména při jeho správě.

               26

               Z formulace čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 v této souvislosti plyne, že toto ustanovení se vztahuje na změny, ke kterým v operaci došlo do pěti let ode dne, kdy příslušný vnitrostátní orgán nebo řídící orgán rozhodl o příspěvku ze strukturálních fondů. Vzhledem k tomu, že při provádění díla nelze kupříkladu vyloučit možnost, že jeho budování bude trvat i kratší dobu než oněch pět let, je třeba učinit závěr, že příslušné změny nemohou být omezeny jen na změny, ke kterým dojde ve fázi provádění díla, nýbrž musí případně zahrnovat – aniž je tím dotčena zmíněná lhůta – i změny, ke kterým dojde po jeho provedení, zejména při jeho správě.

               27

               Z bodu 4 odůvodnění nařízení č. 1260/1999 dále plyne, že pomoc poskytovaná ze strukturálních fondů odpovídá prioritním cílům, a sice „rozvoj[i] a strukturální[m] změn[ám] regionů, jejichž rozvoj zaostává, hospodářský[m] a sociální[m] přeměn[ám] oblastí, jež čelí strukturálním obtížím, a přizpůsobování a modernizac[i] politik a systémů vzdělávání, odborné přípravy a zaměstnanosti“. V případě EFRR jsou podle bodu 7 odůvodnění nařízení č. 1260/1999 těmito cíli konkrétně rozvoj a strukturální přizpůsobování regionů, jejichž rozvoj zaostává, a hospodářská a sociální přeměna oblastí, které čelí strukturálním obtížím.

               28

               Z toho plyne, že strukturální fondy sledují cíle, jichž lze dosáhnout jen tehdy, pokud se dotace poskytnuté z těchto fondů a s nimi související kontrola budou vztahovat na veškeré úkony a výdaje spojené nejen s realizací operace, ale i na podmínky jejího provádění a správy, a to v mezích pětileté lhůty podle čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999. Jen pod touto podmínkou lze totiž zajistit účinnost pomoci z těchto fondů a zabránit tomu, aby z nich byla financována díla, která po svém provedení z důvodu změn v jejich správě již neplní cíle, pro které bylo takové financování přiznáno.

               29

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět, že čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že změny, na které se toto ustanovení vztahuje, zahrnují jak změny, ke kterým dojde ve fázi provádění díla, tak změny, ke kterým dojde posléze, zejména při jeho správě, pokud k těmto změnám dojde v pětileté lhůtě stanovené v tomto ustanovení.

         K první otázce

               30

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zodpovědět jako druhou, je, zda musí být čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 vykládán v tom smyslu, že posouzení toho, zda z udělení koncese neplynou významné příjmy pro zadavatele koncese nebo neodůvodněná výhoda pro koncesionáře, lze provést teprve po ověření toho, zda nebyla na díle, jehož se koncese týká, provedena podstatná změna.

               31

               Z formulace čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 v této souvislosti plyne, že existence neodůvodněné výhody je jedním ze znaků, který může zakládat podstatnou změnu ve smyslu tohoto ustanovení.

               32

               Z toho vyplývá, že předkládající soud musí dříve, než učiní závěr o tom, zda v projednávaném případě došlo k podstatné změně ve smyslu čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999, zjistit zejména to, zda sporná změna nevyvolala neodůvodněnou výhodu nebo zda neovlivnila povahu či podmínky provádění.

               33

               S ohledem na výše uvedené úvahy je proto třeba na první otázku odpovědět, že čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že posouzení toho, zda z udělení koncese neplynou významné příjmy pro zadavatele koncese nebo neodůvodněná výhoda pro koncesionáře, není nutné provádět až po ověření toho, zda nebyla na díle, jehož se koncese týká, provedena podstatná změna.

         K druhé otázce

               34

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zodpovědět jako třetí, je, zda musí být čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 vykládán v tom smyslu, že se toto ustanovení vztahuje jen na případy fyzické změny, kdy provedené dílo neodpovídá dílu uvedenému v projektu, na který bylo poskytnuto financování, anebo zda se vztahuje také na případy funkční změny. V případě, že se vztahuje i na funkční změny, se předkládající soud táže, zda se jedná o „podstatnou změnu“, je‑li dotčené dílo zčásti, avšak nikoli převážně užíváno i pro činnosti odlišné od činností stanovených ve výzvě k předkládání projektů nebo v žádosti o financování podané na základě této výzvy.

               35

               Úvodem je třeba konstatovat, že vzhledem k tomu, že unijní zákonodárce doplnil k dotčené změně přívlastek „podstatná“, může taková změna spadnout do působnosti čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 jen tehdy, pokud nejen splňuje obě podmínky uvedené v tomto ustanovení, ale má nadto i určitý rozsah.

               36

               Z bodu 41 odůvodnění nařízení č. 1260/1999 v této souvislosti plyne, že by celá pomoc ze strukturálních fondů nebo její část měla podporovat určitou operaci jen tehdy, pokud povaha operace nebo podmínky jejího provádění neprojdou podstatnou změnou, jež by vedla k tomu, že se operace, jíž se pomoci dostává, odchýlí od svých původních cílů.

               37

               V důsledku toho lze změnu, která splňuje podmínku uvedenou v čl. 30 odst. 4 prvním pododstavci písm. a) nařízení č. 1260/1999 tím, že ovlivňuje povahu operace nebo podmínky jejího provádění, kvalifikovat jako „podstatnou změnu“ ve smyslu čl. 30 odst. 4 uvedeného nařízení jen tehdy, pokud významně snižuje způsobilost dotčené operace dosáhnout cíle, který byl pro ni vytyčen.

               38

               Vzhledem k tomu, že významně snížit způsobilost dotčené operace dosáhnout cíle, který byl pro ni vytyčen, může změna fyzická i změna funkční, je nutno uzavřít, že kontrola změn, k nimž došlo u díla spadajícího pod čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999, se neomezuje jen na odlišnosti mezi projektem na dílo a provedeným dílem, ale vztahuje se i na změny ve fungování dotčeného díla.

               39

               Z výše uvedeného vyplývá, že okolnost, že jednotlivé složky operace byly změněny v určitém kvantitativním poměru, nelze samu o sobě považovat za určující.

               40

               Za okolností věci v původním řízení musí tedy předkládající soud posoudit, zda provedené změny, mimo jiné okolnost, že lodní skluz, jejž vybudovala Comune di Ancona, je odhadem z 18 % využíván výletními loděmi, přestože v projektu, na který bylo poskytnuto financování, nebylo toto využití uvedeno, mohly významně změnit využívání dotčeného díla vyvíjením jiných než uvedených činností, potažmo významně snížit způsobilost dotčené operace dosáhnout cíle, který byl pro ni vytyčen.

               41

               S ohledem na druhou podmínku stanovenou v čl. 30 odst. 4 písm. b) nařízení č. 1260/1999 je třeba poukázat i na to, že aby bylo možno kvalifikovat změnu spočívající v užívání díla pro činnosti odlišné od činností uvedených v projektu, na který bylo poskytnuto financování, jako „podstatnou změnu“ ve smyslu citovaného čl. 30 odst. 4, musí být její příčinou alespoň částečné ukončení některých činností uvedených v projektu, na který bylo poskytnuto financování.

               42

               Na druhou otázku je proto třeba odpovědět, že čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení se vztahuje jak na případy fyzické změny, kdy provedené dílo neodpovídá dílu uvedenému v projektu, na který bylo poskytnuto financování, tak na případy funkční změny, přičemž v případě změny spočívající v užívání díla pro činnosti odlišné od činností původně uvedených v projektu, na který bylo poskytnuto financování, musí být taková změna s to významně snížit způsobilost dotčené operace dosáhnout cíle, který byl pro ni vytyčen.

         Ke čtvrté otázce

               43

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda unijní právo brání tomu, aby obce udělovaly přímo, tedy bez nabídkového řízení třetím osobám koncese na veřejné služby související s dílem, když z takové koncese nemohou plynout významnější čisté příjmy ani neodůvodněná výhoda pro tuto třetí osobu ani pro orgán veřejné moci, který koncesi udělil.

               44

               V této souvislosti je třeba poukázat především na to, že i když nebude možné kvalifikovat dotčené změny jako „změny“ ve smyslu čl. 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999, nemění to nic na tom, že v souladu s povinnostmi stanovenými v čl. 38 odst. 1 písm. e) a h) tohoto nařízení musí dotyčný členský stát přezkoumat, zda taková změna nepředstavuje nesrovnalost ve smyslu článků 38 a 39 uvedeného nařízení, v důsledku které by bylo nutné provést nezbytné finanční opravy a zpětně získat příslušné ztracené částky a případně uložit úroky z prodlení.

               45

               Dále je třeba podotknout, že koncese na veřejné služby nejsou na unijní úrovni upraveny v žádném právním předpisu. Při neexistenci takových předpisů musí být právo použitelné na koncese na služby zkoumáno z hlediska primárního práva a konkrétně z hlediska základních svobod upravených ve Smlouvě o FEU (viz rozsudek ze dne 7. prosince 2000, Telaustria a Telefonadress, C-324/98, Recueil, s. I-10745, bod 60).

               46

               V tomto kontextu Soudní dvůr již dříve rozhodl, že zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti ukládají veřejnému orgánu udělujícímu koncesi zejména povinnost transparentnosti, která spočívá v zajištění odpovídajícího stupně zveřejnění umožňujícího otevření zadávacího řízení soutěži ve prospěch každého potenciálního uchazeče, jakož i kontrolu nestrannosti tohoto řízení, ale která s sebou nutně nenese povinnost provést nabídkové řízení (rozsudky ze dne 13. září 2007, Komise v. Itálie, C-260/04, Sb. rozh. s. I-7083, bod 24, a ze dne 13. listopadu 2008, Coditel Brabant, C-324/07, Sb. rozh. s. I-8457, bod 25).

               47

               Konkrétně rozhodl, že vzhledem k tomu, že o koncesi může mít zájem i podnik nacházející se v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém se nachází orgán udělující koncesi, představuje udělení této koncese podniku nacházejícímu se v posledně jmenovaném členském státě bez jakékoli transparentnosti rozdílné zacházení v neprospěch podniků nacházejících se v jiných členských státech. Při neexistenci jakékoli transparentnosti nemají totiž podniky nacházející se v těchto jiných členských státech žádnou reálnou možnost dát najevo svůj zájem na získání dotčené koncese (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. července 2005, Coname, C-231/03, Sb. rozh. s. I-7287, body 17 a 18).

               48

               Jestliže není odůvodněno objektivními skutečnostmi, představuje takové rozdílné zacházení, které znevýhodňuje především podniky nacházející se v jiném členském státě, nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti zakázanou na základě článků 49 SFEU a 56 SFEU (rozsudek ze dne 17. července 2008, ASM Brescia, C-347/06, Sb. rozh. s. I-5641, bod 60).

               49

               Za těchto podmínek přísluší při posuzování otázky, zda je udělení koncese na lodní skluz v souladu s unijním právem, předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda koncese na veřejnou službu, kterou udělila Comune di Ancona, splňuje požadavky transparentnosti, které jsou zejména s to umožnit, aby podnik nacházející se na území jiného členského státu než na území Italské republiky mohl mít přístup k příslušným informacím týkajícím se uvedené koncese před tím, než bude udělena, tak aby tento podnik mohl dát najevo svůj zájem o získání této koncese, pokud by si to přál (viz výše uvedený rozsudek Coname, bod 21).

               50

               Comune di Ancona neuvedla ve věci v původním řízení žádnou objektivní okolnost, která by mohla odůvodnit neexistenci veškeré transparentnosti při udělování koncese. Naproti tomu tvrdila, že koncese nemohla vzbudit zájem podniků nacházejících se v jiných členských státech, jelikož koncese udělená družstvu Pescatori byla koncipována tak, že z ní nemohou plynout ani významnější čisté příjmy pro úspěšného uchazeče o ni, ani neodůvodněná výhoda pro něj či pro obec.

               51

               Na základě pouhé okolnosti, že z určité koncese nemohou plynout významnější čisté příjmy pro úspěšného uchazeče o ni ani neodůvodněná výhoda pro podnik či pro veřejný subjekt, však nelze dospět k závěru, že tato koncese neskýtá hospodářský zájem pro podniky nacházející se v jiných členských státech, než je členský stát, ve kterém se nachází orgán udělující koncesi. V rámci hospodářské strategie, jejímž cílem je rozšíření části aktivit do jiného členského státu, může totiž podnik přijmout taktické rozhodnutí požádat v tomto státě o udělení koncese, přestože z ní samotné nemohou vyplynout přiměřené zisky, neboť i tak mu tato příležitost může pomoci vstoupit na trh tohoto státu a vstoupit na něm ve známost s cílem připravit svoji budoucí expanzi.

               52

               S ohledem na výše uvedené je třeba na čtvrtou otázku odpovědět, že za takových okolností, jaké nastaly ve sporu v původním řízení, unijní právo nebrání tomu, aby koncese na veřejnou službu související s dílem byla udělena bez nabídkového řízení, je-li toto udělení v souladu se zásadou transparentnosti, jejíž dodržení nenese s sebou nutně povinnost provést nabídkové řízení, ale musí podniku nacházejícímu se na území jiného členského státu, než je členský stát, ve kterém se nachází orgán udělující koncesi, umožnit přístup k příslušným informacím týkajícím se uvedené koncese před tím, než bude udělena, tak aby tento podnik mohl dát najevo svůj zájem o získání této koncese, pokud by si to přál, což musí ověřit předkládající soud.

         K nákladům řízení

               53

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 30 odst. 4 nařízení Rady (ES) č. 1260/1999 ze dne 21. června 1999 o obecných ustanoveních o strukturálních fondech musí být vykládán v tom smyslu, že změny, na které se toto ustanovení vztahuje, zahrnují jak změny, ke kterým dojde ve fázi provádění díla, tak změny, ke kterým dojde posléze, zejména při jeho správě, pokud k těmto změnám dojde v pětileté lhůtě stanovené v tomto ustanovení.

                           2)

                           Článek 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že posouzení toho, zda z udělení koncese neplynou významné příjmy pro zadavatele koncese nebo neodůvodněná výhoda pro koncesionáře, není nutné provádět až po ověření toho, zda nebyla na díle, jehož se koncese týká, provedena podstatná změna.

                           3)

                           Článek 30 odst. 4 nařízení č. 1260/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení se vztahuje jak na případy fyzické změny, kdy provedené dílo neodpovídá dílu uvedenému v projektu, na který bylo poskytnuto financování, tak na případy funkční změny, přičemž v případě změny spočívající v užívání díla pro činnosti odlišné od činností původně uvedených v projektu, na který bylo poskytnuto financování, musí být taková změna s to významně snížit způsobilost dotčené operace dosáhnout cíle, který byl pro ni vytyčen.

                           4)

                           Za takových okolností, jaké nastaly ve sporu v původním řízení, nebrání unijní právo tomu, aby koncese na veřejnou službu související s dílem byla udělena bez nabídkového řízení, je-li toto udělení v souladu se zásadou transparentnosti, jejíž dodržení nenese s sebou nutně povinnost provést nabídkové řízení, ale musí podniku nacházejícímu se na území jiného členského státu, než je členský stát, ve kterém se nachází orgán udělující koncesi, umožnit přístup k příslušným informacím týkajícím se uvedené koncese před tím, než bude udělena, tak aby tento podnik mohl dát najevo svůj zájem o získání této koncese, pokud by si to přál, což musí ověřit předkládající soud.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 12. října 2017.#Řízení zahájené Aleksandrou Kubicka.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim.#Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Nařízení (EU) č. 650/2012 – Dědictví a evropské dědické osvědčení – Oblast působnosti – Nemovitost nacházející se v členském státě, jehož právní řád nezná odkaz ‚per vindicationem‘ – Odmítnutí uznat věcněprávní účinky takového odkazu.#Věc C-218/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      12. října 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Nařízení (EU) č. 650/2012 – Dědictví a evropské dědické osvědčení – Oblast působnosti – Nemovitost nacházející se v členském státě, jehož právní řád nezná odkaz ‚per vindicationem‘ – Odmítnutí uznat věcněprávní účinky takového odkazu“
      Ve věci C‑218/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (okresní soud ve Velkopolském Hořově, Polsko) ze dne 8. března 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 19. dubna 2016, v řízení, jehož zahájení navrhla

         Aleksandra Kubicka

      za přítomnosti:

         Przemysławy Bac, jednající jako notářka,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, A. Rosas, C. Toader (zpravodajka), A. Prechal, a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. března 2017,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               –

               za Przemysławu Bac, jednající jako notářka, M. Margońskim, zastępca notarialny,

               –

               za polskou vládu B. Majczynou a M. Nowakem, jakož i S. Żyrek, jako zmocněnci,

               –

               za německou vládu T. Henzem, J. Möllerem a M. Hellmannem, jakož i J. Mentgen, jako zmocněnci,

               –

               za řeckou vládu E. Tsaousi a A. Magrippi, jako zmocněnkyněmi,

               –

               za španělskou vládu V. Ester Casas a S. Jiménez Garcíou, jako zmocněnci,

               –

               za maďarskou vládu M. Z. Fehérem a G. Koósem, jakož i M. Tátrai, jako zmocněnci,

               –

               za Evropskou komisi M. Wilderspinem a A. Stobiecka-Kuik, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. května 2017,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 2 písm. k) a l) a článku 31 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2012, L 201, s. 107).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci řízení zahájeného na návrh A. Kubické u notáře se sídlem ve Słubicích (Polsko) ve věci sepsání závěti v podobě veřejné listiny obsahující odkaz „per vindicationem“.

         Právní rámec
      Unijní právo

               3

               Znění bodů 7, 8, 15, 18, 19 a 37 odůvodnění nařízení č. 650/2012 je následující:

                        „(7)

                        Je třeba usnadnit řádné fungování vnitřního trhu odstraněním překážek volného pohybu osobám, které se v současnosti potýkají s obtížemi při uplatňování svých práv v souvislosti s dědictvím, jež má přeshraniční dopady. V evropském prostoru práva musí být občanům umožněno předem uspořádat své dědictví. Práva dědiců a odkazovníků, dalších osob zůstaviteli blízkých a věřitelů zůstavitele musí být účinným způsobem zaručena.

                        (8)

                        Toto nařízení by za účelem dosažení uvedených cílů mělo shromáždit pravidla o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání — nebo případně přijímání —, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí, veřejných listin a soudních smírů a o vytvoření evropského dědického osvědčení.

                  […]

                        (15)

                        Toto nařízení by mělo umožňovat vznik práva k nemovitému nebo movitému majetku nebo přechod takového práva děděním podle práva rozhodného pro dědění. Nemělo by však mít dopad na omezený počet (numerus clausus) věcných práv podle vnitrostátního práva určitých členských států. Členský stát by neměl mít povinnost uznat věcné právo ve vztahu k majetku, který se nachází na jeho území, pokud jeho právní řád příslušné věcné právo nezná.

                  […]

                        (18)

                        Požadavky pro zápis práva k nemovitému či movitému majetku do příslušného rejstříku by měly být z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeny. Proto právo členského státu, kde je rejstřík veden (pro nemovitý majetek lex rei sitae), určí, za jakých právních podmínek a jakým způsobem je zápis prováděn a jaké orgány, jako například rejstříky nemovitostí nebo notáři, jsou oprávněny kontrolovat, že všechny podmínky jsou splněny a že předložené nebo vytvořené dokumenty jsou dostatečné nebo že obsahují nezbytné informace. Příslušné orgány mohou především ověřovat, že právo zůstavitele k majetku z pozůstalosti, jež je v dokumentu předkládaném pro účel zápisu uvedeno, je právem, které je jako takové v rejstříku zapsáno nebo které je jinak prokázáno v souladu s právem členského státu, kde je rejstřík veden. V zájmu zabránění zdvojování dokumentů by orgány provádějící zápis měly přijímat dokumenty vyhotovené příslušnými orgány v jiném členském státě, jejichž oběh je tímto nařízením předpokládán. Evropské dědické osvědčení vydané podle tohoto nařízení by zejména mělo být platným dokumentem pro zápis majetku z dědictví do rejstříku členského státu. To by však nemělo bránit tomu, aby orgány podílející se na zápisu mohly vyzvat osobu, která podává žádost o zápis, k poskytnutí doplňujících informací či předložení dokumentů, které jsou vyžadovány právními předpisy členského státu, v němž je rejstřík veden, například informací nebo dokumentů týkajících se hrazení daní. Příslušný orgán může osobě podávající žádost o zápis sdělit způsob, jak chybějící informace či dokumenty poskytnout.

                        (19)

                        Účinky zápisu práva do rejstříku by rovněž měly být vyloučeny z oblasti působnosti tohoto nařízení. Skutečnost, zda má zápis například deklaratorní nebo konstitutivní účinek, by tudíž měla být stanovena právem členského státu, v němž je rejstřík veden. Pokud tedy například podle práva členského státu, v němž je rejstřík veden, musí být nabytí práva k nemovitému majetku zapsáno do rejstříku, aby byl zajištěn účinek erga omnes nebo byly ochráněny právní úkony, měl by se okamžik takového nabytí řídit právem tohoto členského státu.

                  […]

                        (37)

                        Aby občané mohli za úplné právní jistoty využívat výhod vnitřního trhu, mělo by jim toto nařízení umožnit, aby předem věděli, jaké právo se na jejich dědictví použije. V zájmu zamezení protichůdným výsledkům by měly být zavedeny harmonizované kolizní normy. Hlavní pravidlo by mělo zajistit, že se dědictví bude řídit předvídatelným právem, s nímž má úzkou vazbu. Z důvodu právní jistoty a s cílem zamezit štěpení dědictví by se uvedeným právem mělo řídit dědictví jako celek, tedy veškerý majetek, který je součástí pozůstalosti, bez ohledu na jeho povahu a bez ohledu na to, zda se nachází v jiném členském státě nebo ve třetím státě.“

               4

               V článku 1 tohoto nařízení se stanoví:
               „1.   Toto nařízení se použije na dědění majetku zemřelých osob. Nepoužije se na daňové, celní či správní věci.
               2.   Z oblasti působnosti tohoto nařízení jsou vyloučeny:
               […]

                        k)

                        povaha věcných práv; a

                        l)

                        jakýkoli zápis práv k nemovitému či movitému majetku do rejstříku, včetně právních požadavků pro takový zápis, a účinky zápisu nebo neprovedení zápisu těchto práv do rejstříku.“

               5

               Článek 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení definuje „dědění“ tak, že se jím rozumí „dědění majetku zemřelé osoby, které zahrnuje jakoukoli formu přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať již se jedná o přechod jako projev vůle v pořízení pro případ smrti, nebo o přechod na základě dědění ze zákona.“

               6

               Článek 22 nařízení č. 650/2012, nadepsaný „Volba práva“, v odstavci 1 prvním pododstavci stanoví:
               „Každá osoba si může zvolit za právo, jímž se řídí její dědictví jako celek, právo státu, jehož je státním příslušníkem v době uskutečnění této volby nebo v době smrti.“

               7

               Článek 23 tohoto nařízení, nadepsaný „Oblast působnosti rozhodného práva“, v odstavci 1 a odst. 2 písm. b) a e) stanoví:
               „1.   Právem určeným podle článku 21 nebo článku 22 se řídí dědictví jako celek.
               2.   Tímto právem se řídí zejména:
               […]

                        b)

                        určení oprávněných osob a jejich příslušných podílů a povinností, které jim mohou být uloženy zůstavitelem, a určení dalších dědických práv, včetně dědických práv pozůstalého manžela či partnera;

                  […]

                        e)

                        přechod majetku, práv a závazků, které jsou součástí pozůstalosti, na dědice a případně na odkazovníky, včetně podmínek a účinků přijetí či odmítnutí dědictví či odkazu.“

               8

               V článku 31 uvedeného nařízení, nadepsaném „Přizpůsobení věcných práv“, se stanoví:
               „Dovolává-li se osoba věcného práva, které jí náleží na základě práva rozhodného pro dědění, a dané věcné právo neexistuje v právním řádu členského státu, v němž se tohoto práva dovolává, bude toto věcné právo v případě potřeby a v možném rozsahu přizpůsobeno nejbližšímu rovnocennému věcnému právu v rámci právního řádu daného státu, přičemž bude zohledněn účel a zájem, které toto konkrétní věcné právo sleduje, jakož i účinky, jež jsou s ním spojeny.“

               9

               Kapitola VI nařízení č. 650/2012, nadepsaná „Evropské dědické osvědčení“ obsahuje články 62 až 73. Článek 62 této kapitoly stanoví:
               „1.   Toto nařízení zavádí evropské dědické osvědčení (dále jen ‚osvědčení‘), které se vydá za účelem použití v jiném členském státě a vyvolá účinky uvedené v článku 69.
               2.   Použití osvědčení není povinné.
               3.   Osvědčení nenahrazuje vnitrostátní dokumenty používané v členských státech pro obdobné účely. Osvědčení, které již bylo vydáno za účelem použití v jiném členském státě, nicméně vyvolává účinky uvedené v článku 69 i v členském státě, jehož orgány je vydaly v souladu s touto kapitolou.“

               10

               Článek 63 tohoto nařízení, nadepsaný „Účel osvědčení“, ve svých odstavcích 1 a 2 stanoví:
               „1.   Účelem osvědčení je jeho využití dědici, odkazovníky majícími přímá práva k dědictví a […], kteří v jiném členském státě potřebují prokázat svůj status nebo vykonávat buď svá práva jako dědicové či odkazovníci […].
               2.   Osvědčení může být zejména použito k prokázání jednoho nebo více z těchto prvků:

                        a)

                        statusu nebo práv jednotlivých dědiců, popřípadě jednotlivých odkazovníků uvedených v osvědčení a jejich příslušných podílů na pozůstalosti;

                        b)

                        přidělení konkrétní položky nebo položek, které jsou součástí pozůstalosti, dědici (či dědicům), popřípadě odkazovníku (či odkazovníkům), uvedeným v osvědčení;

                  […]“

               11

               V článku 68 uvedeného nařízení, jímž se řídí obsah osvědčení, se stanoví:
               „Osvědčení obsahuje následující informace v míře požadované pro účel, za nímž je vydáváno:
               […]

                        m)

                        seznam práv nebo majetku příslušejících jednotlivým odkazovníkům.

                  […]“

               12

               V článku 69 téhož nařízení, nadepsaném „Účinky osvědčení“, se stanoví:
               „1.   Osvědčení vyvolává účinky ve všech členských státech, aniž by se vyžadoval jakýkoli zvláštní postup.
               2.   Předpokládá se, že osvědčení pravdivě dokládá prvky, které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky. Předpokládá se, že osoba uvedená v osvědčení jako dědic, odkazovník, […] je v postavení uvedeném v osvědčení nebo disponuje tam uvedenými právy či pravomocemi, přičemž uvedená práva nebo pravomoci nejsou předmětem jiných podmínek nebo omezení, než stanoví samotné osvědčení.
               […]
               5.   Osvědčení představuje platný dokument k zápisu majetku z pozůstalosti do příslušného rejstříku členského státu, aniž je dotčen čl. 1 odst. 2 písm. k) a l).“

         Polské právo
      Občanský zákoník

               13

               V článku 9811 odst. 1 Kodeks Cywilny (občanský zákoník) se stanoví:
               „Zůstavitel může v závěti sepsané formou notářského zápisu rozhodnout, že označená osoba nabývá předmět odkazu k okamžiku zahájení dědického řízení (odkaz ‚per vindicationem‘).“

               14

               Podle § 2 bodu 2 tohoto článku 9811 může být předmětem takového odkazu zejména spoluvlastnický podíl na nemovitosti, který představuje převoditelné majetkové právo.

               15

               Článek 968 občanského zákoníku se týká odkazu „per condamnationem“ [(damnační odkaz)], který může zůstavitel zřídit v jakékoli přípustné formě, včetně vlastnoruční závěti. U tohoto druhu odkazu má dědic povinnost zajistit přechod práva k majetku na odkazovníka, přičemž posledně uvedená osoba rovněž může výkonu odkazu od dědice požadovat.

         Notářský řád

               16

               Podle článku 81 Prawo o notariacie (zákon, kterým se zavádí notářský řád) ze dne 14. února 1991 (Dz. U. č. 22, částka 91), ve znění pozměněném zákonem ze dne 13. prosince 2013 (Dz. U. z roku 2014, částka 164) (dále jen „notářský řád“) je notář povinen odmítnout provést notářský úkon, který je v rozporu s právními předpisy.

               17

               Z článku 83 § 2 notářského řádu vyplývá, že osoba, jíž notář odmítl provést notářský úkon, může proti tomuto odmítnutí podat stížnost. Tato stížnost je nejprve předložena notáři, jenž odmítl provést úkon, který může rozhodnout o její opodstatněnosti a daný úkon provést. Avšak pokud notář stížnosti nevyhoví, posoudí věc Sąd Okręgowy (okresní soud, Polsko) místně příslušný podle sídla notářské kanceláře.

         Skutkový stav v původním řízení a předběžná otázka

               18

               A. Kubicka, polská státní příslušnice s bydlištěm ve Frankfurtu nad Odrou (Německo), uzavřela manželství s německým státním příslušníkem a z tohoto manželství má dvě dosud nezletilé děti. Manželé jsou spoluvlastníky (každý z nich vlastní polovinu) pozemku ve Frankfurtu nad Odrou, na němž je postaven jejich rodinný dům. A. Kubicka se obrátila na notářský úřad se sídlem ve Słubicích (Polsko), aby zde sepsala svou závěť.

               19

               A. Kubicka chtěla, aby součástí její závěti byl odkaz „per vindicationem“, který lze platně zřídit podle polského práva a podle něhož by byl za odkazovníka určen její manžel a předmětem odkazu by byl její spoluvlastnický podíl na nemovitosti nacházející se ve Frankfurtu nad Odrou. U zbývající části svého majetku spadajícího do dědictví si přála zachovat zákonnou dědickou posloupnost, podle níž budou její manžel a děti dědit rovným dílem.

               20

               Výslovně vyloučila použití běžného odkazu (odkaz „per condamnationem“), který je stanoven v článku 968 občanského zákoníku, neboť by to způsobovalo problémy v souvislosti se zastupováním jejích nezletilých dětí, které jsou oprávněnými osobami k nabytí dědictví, a vedlo by to k dodatečným nákladům.

               21

               Dne 4. listopadu 2015 notářský tajemník odmítl sepsat závěť obsahující odkaz „per vindicationem“, jak požadovala A. Kubicka, z toho důvodu, že zřízení závěti, jejíž součástí by byl takový odkaz, je v rozporu s německými právními předpisy a judikaturou, které se týkají věcných práv a katastru nemovitostí, jež je třeba podle jeho názoru zohlednit podle čl. 1 odst. 2 písm. k) a l), jakož i článku 31 nařízení č. 650/2012, a že takový úkon by byl tudíž protiprávní.

               22

               Uvedený tajemník upřesnil, že v Německu lze odkazovníka zapsat do katastru nemovitostí pouze na základě notářského zápisu o smlouvě o přechodu vlastnického práva k nemovitosti mezi dědici a odkazovníkem. Cizí odkazy „per vindicationem“ jsou v Německu předmětem přizpůsobení podle článku 31 nařízení č. 650/2012 a jsou zde považovány za odkazy „per condamnationem“. Tento výklad podle notářského tajemníka vychází z odůvodnění německého zákona, kterým se provádí nařízení č. 650/2012 [Internationales Erbrechtsverfahrensgesetz (zákon o mezinárodním dědickém řízení) ze dne 29. června 2015, BGBl I, s. 1042].

               23

               Dne 16. listopadu 2015 podala A. Kubicka podle článku 83 notářského řádu notáři pověřenému sepsáním závěti stížnost proti rozhodnutí, jímž bylo odmítnuto sepsání závěti obsahující uvedený odkaz „per vindicationem“. Uváděla, že ustanovení nařízení č. 650/2012 je třeba vykládat autonomně a že v podstatě žádné z jeho ustanovení neodůvodňuje omezení dědického statusu takovým způsobem, jenž by ospravedlňoval neuznání věcněprávních účinků odkazu „per vindicationem“.

               24

               Jelikož stížnosti, kterou podala A. Kubicka u notáře, nebylo vyhověno, podala žalobu u Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (okresní soud ve Velkopolském Hořově, Polsko).

               25

               Předkládající soud má za to, že podle čl. 23 odst. 2 písm. b) a e) a čl. 68 písm. m) nařízení č. 650/2012 se na odkaz „per vindicationem“ vztahuje oblast působnosti práva rozhodného pro dědictví, avšak táže se, v jakém rozsahu může právo použitelné v místě, v němž se nachází nemovitost, která je předmětem tohoto odkazu, omezit věcněprávní účinky odkazu „per vindicationem“, které jsou stanoveny právem rozhodným pro dědění, jež bylo zvoleno.

               26

               Vzhledem k tomu, že podle čl. 1 odst. 2 písm. k) nařízení č. 650/2012 je „povaha věcných práv“ vyloučena z oblasti působnosti uvedeného nařízení, nemohou odkazy „per vidnicationem“, které upravuje dědické právo, zakládat věcná práva, která lex rei sitae odkázané věci nezná. Je však třeba určit, zda totéž ustanovení rovněž z oblasti působnosti tohoto nařízení vylučuje i možné důvody nabytí věcných práv. V tomto ohledu má předkládající soud za to, že otázka nabytí věcných práv odkazem „per vindicationem“ spadá výlučně do působnosti práva rozhodného pro dědění. Polská právní nauka zaujímá v této věci stejné stanovisko, avšak v důvodové zprávě k návrhu zákona o mezinárodním dědickém řízení, kterým se mění ustanovení týkající se dědického osvědčení a některá další ustanovení [Gesetzesentwurf der Bundesregierung, BT-Drs. 17/5451 ze dne 4. března 2015], se uvádí, že německé právo nemusí v rámci nařízení č. 650/2012 uznávat odkaz „per vindicationem“ vydaný na základě závěti učiněné podle práva jiného členského státu.

               27

               Předkládající soud, který odkazuje na čl. 1 odst. 2 písm. l) téhož nařízení, si rovněž klade otázku, zda může mít právo rejstříku dopad na účinky odkazu z hlediska dědictví. V této souvislosti upřesňuje, že pokud bude uznáno, že odkaz má věcněprávní účinky v oblasti dědictví, řídil by se právem členského státu, v němž je veden takový rejstřík, pouze způsob prokazování účinků nabytí děděním a toto právo by nemohlo mít vliv na nabytí jako takové.

               28

               Předkládající soud má tedy za to, že výklad článku 31 nařízení č. 650/2012 závisí rovněž na tom, zda má členský stát místa, v němž se nachází odkázaná věc, která je předmětem odkazu, možnost zpochybnit věcněprávní účinky tohoto odkazu, které vyplývají z dědického práva, které bylo zvoleno.

               29

               Za těchto podmínek se Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (okresní soud ve Velkopolském Hořově) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Musí být čl. 1 odst. 2 písm. k) a l) nebo článek 31 nařízení [č. 650/2012] vykládány v tom smyslu, že tato ustanovení umožňují odmítnout uznání věcněprávních účinků odkazu ‚per vindicationem‘ (legatum per vindicationem), stanovených dědickým statutem, pokud se tento odkaz týká vlastnického práva k nemovitosti nacházející se v členském státě, jehož právní řád nezná institut odkazu s přímým věcněprávním účinkem?“

         K předběžné otázce
      K přípustnosti

               30

               Německá a maďarská vláda namítají nepřípustnost předběžné otázky z důvodu její hypotetické povahy.

               31

               Podle ustálené judikatury je postup upravený článkem 267 SFEU nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, který posledně uvedeným soudům svěřuje odpovědnost posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jejich rozsudku, tak relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, bod 34, a rozsudek ze dne 2. března 2017, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, bod 20 a citovaná judikatura).

               32

               V této souvislosti je odmítnutí rozhodnout o předběžné otázce podané vnitrostátním soudem možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, bod 35, a rozsudek ze dne 2. března 2017, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, body 21 a 22 a citovaná judikatura).

               33

               Německá vláda má za to, že z rozhodnutí předkládajícího soudu jasně nevyplývají důvody, proč by mělo být sepsání závěti formou notářského zápisu, v jejímž případě bylo zůstavitelem zvoleno polské právo, které upravuje odkaz „per vindicationem“ týkající se nemovitosti, jež se nachází v Německu, protiprávní.

               34

               V tomto ohledu je třeba uvést, že, jak uvádí předkládající soud, v článku 81 notářského řádu se stanoví, že notář je povinen odmítnout provést notářský úkon, který by byl v rozporu s právními předpisy. Dále, jak bylo připomenuto na jednání, polské soudy měly za to, že ustanovení o odkazu „per vindicationem“ obsažená v závěti, která jsou z důvodu jejich právní konstrukce neúčinná, jsou protiprávní.

               35

               V původním řízení přitom zůstavitelka, která si podle čl. 22 odst. 1 první věty nařízení č. 650/2012 zvolila polské právo za právo rozhodné pro dědění, usiluje o to, aby byl součástí její závěti odkaz „per vindicationem“, který se týká nemovitosti nacházející se v Německu, které je členským státem, v němž nejsou uznávány věcněprávní účinky uvedeného odkazu.

               36

               Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce tudíž jasně vyplývá, že výklad čl. 1 odst. 2 písm. k) a l), jakož i článku 31 nařízení č. 650/2012 je nezbytný k vyřešení sporu v původním řízení. Předkládající soud totiž musí ověřit s ohledem na toto nařízení opodstatněnost odmítnutí notáře uskutečnit notářský úkon, kterého se domáhá navrhovatelka v původním řízení, jež je odůvodněno tím, že takový úkon by byl v rozporu s německými právními předpisy.

               37

               Maďarská vláda na podporu své námitky nepřípustnosti předběžné otázky tvrdí, že tato otázka se týká sporu, který zatím nevznikl, jelikož zůstavitelka nezemřela a německému orgánu, který je pověřen vedením katastru nemovitostí, nebyl podán příslušný návrh týkající se uvedené nemovitosti.

               38

               V tomto ohledu stačí konstatovat, že cílem nařízení č. 650/2012 je, jak vyplývá z bodu 7 jeho odůvodnění, umožnit občanům, aby si předem uspořádali své dědictví. Pouze na základě takové okolnosti, že dosud nedošlo k zahájení dědického řízení, nelze tudíž usuzovat, že položená otázka má hypotetickou povahu.

               39

               S ohledem na výše uvedené je třeba mít za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné je přípustná.

         K věci samé

               40

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 1 odst. 2 písm. k) a l) a článek 31 nařízení č. 650/2012 vykládány v tom smyslu, že neumožňují orgánu členského státu odmítnout uznání věcněprávních účinků odkazu „per vindicationem“, které uznává právo rozhodné pro dědění, které si zůstavitel zvolil podle čl. 22 odst. 1 téhož nařízení, pokud je důvodem tohoto odmítnutí skutečnost, že se tento odkaz týká vlastnického práva k nemovitosti nacházející se v jiném členském státě, jehož právní řád nezná institut odkazu s přímým věcněprávním účinkem k okamžiku zahájení dědického řízení.

               41

               Na úvod je třeba připomenout, že podle znění čl. 1 odst. 1 první věty nařízení č. 650/2012 se toto nařízení použije na dědění majetku zemřelých osob. Článek 3 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení upřesňuje, že děděním se rozumí „dědění majetku zemřelé osoby, které zahrnuje jakoukoli formu přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať již se jedná o přechod jako projev vůle v pořízení pro případ smrti, nebo o přechod na základě dědění ze zákona“.

               42

               Je nesporné, že skutečnosti v původním řízení se týkají dědění ze závěti.

               43

               Ze znění čl. 22 odst. 1 nařízení č. 650/2012 vyplývá, že zůstavitel si může zvolit za právo, jímž se řídí jeho dědictví jako celek, právo státu, jehož je státním příslušníkem. Rovněž je třeba uvést, že v čl. 23 odst. 1 tohoto nařízení je zakotvena zásada jednoty práva rozhodného pro dědění.

               44

               Unijní normotvůrce upřesnil, jak vyplývá z bodu 37 odůvodnění uvedeného nařízení, že z důvodu právní jistoty a s cílem zamezit štěpení dědictví se uvedeným právem musí řídit dědictví jako celek, tedy veškerý majetek, který je součástí pozůstalosti, bez ohledu na jeho povahu a bez ohledu na to, zda se nachází v jiném členském státě nebo ve třetím státě. Tímto právem se podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 650/2012 v této souvislosti řídí zejména přechod majetku, který je součástí pozůstalosti, na dědice a případně na odkazovníky.

               45

               V tomto ohledu je v čl. 1 odst. 2 nařízení č. 650/2012 uveden výčet jednotlivých oblastí, které jsou vyloučeny z působnosti tohoto nařízení, mezi nimiž je pod písmenem k) tohoto ustanovení uvedena „povaha věcných práv“ a pod písmenem l) téhož ustanovení „zápis práv k nemovitému či movitému majetku do rejstříku, včetně právních požadavků pro takový zápis, a účinky zápisu nebo neprovedení zápisu těchto práv do rejstříku“.

               46

               Zaprvé stran otázky, zda čl. 1 odst. 2 písm. k) nařízení č. 650/2012 brání odmítnutí uznání věcněprávních účinků odkazu „per vindicationem“, které jsou stanoveny polským právem, v Německu, je třeba uvést, že tímto ustanovením je z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučena „povaha věcných práv“.

               47

               Uvedené ustanovení se týká, jak vyplývá z důvodové zprávy k návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a úředních listin ve věcech dědictví a vytvoření evropského dědického osvědčení [COM(2009) 154 final, s. 5], kvalifikace majetku a práva a určení výsad držitele těchto práv.

               48

               Kromě toho spadají do působnosti tohoto ustanovení rovněž existence a počet věcných práv v právním řádu členských států (numerus clausus). V bodě 15 odůvodnění nařízení č. 650/2012 se totiž v tomto ohledu uvádí, že toto nařízení nemá dopad na omezený počet (numerus clausus) věcných práv podle vnitrostátního práva určitých členských států a že členský stát by neměl mít povinnost uznat věcné právo ve vztahu k majetku, který se nachází na jeho území, pokud jeho právní řád příslušné věcné právo nezná.

               49

               V daném případě jak odkaz „per vindicationem“ podle polského práva, tak i odkaz „per condamnationem“ podle německého práva jsou způsoby přechodu vlastnictví nemovité věci, tj., jak zdůraznil generální advokát v bodech 46 a 47 svého stanoviska, věcného práva, které oba dotčené právní řády znají. Přímý přechod vlastnického práva prostřednictvím odkazu „per vindicationem“ se tudíž týká výlučně způsobů přechodu tohoto věcného práva v případě smrti zůstavitele, který, jak je uvedeno v bodě 15 odůvodnění nařízení č. 650/2012, má toto nařízení právě umožnit, podle práva rozhodného pro dědění.

               50

               Článek 1 odst. 2 písm. k) nařízení č. 650/2012 se takových způsobů přechodu přitom netýká.

               51

               Proto je třeba konstatovat, že čl. 1 odst. 2 písm. k) nařízení č. 650/2012 je třeba vykládat tak, že brání odmítnutí uznání věcněprávních účinků odkazu „per vindicationem“, jež podle práva zvoleného zůstavitelem tento odkaz vyvolává k okamžiku zahájení dědického řízení, členským státem, jehož právní řád takový právní institut odkazu nezná.

               52

               Zadruhé stran otázky, zda čl. 1 odst. 2 písm. l) nařízení č. 650/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že brání odmítnutí uznání věcněprávních účinků odkazu „per vindicationem“, je třeba uvést, že podle tohoto ustanovení je z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučen jakýkoli zápis práv k nemovitému či movitému majetku do rejstříku, včetně právních požadavků pro takový zápis, a účinky zápisu nebo neprovedení zápisu těchto práv do rejstříku.

               53

               V bodě 18 odůvodnění nařízení č. 650/2012 se v této souvislosti uvádí, že „právo členského státu, kde je rejstřík veden (pro nemovitý majetek lex rei sitae), určí, za jakých právních podmínek a jakým způsobem je zápis [věcného práva] prováděn“. Dále podle znění bodu 19 odvodnění tohoto nařízení platí, že „pokud podle práva členského státu, v němž je rejstřík veden, musí být nabytí práva k nemovitému majetku zapsáno do rejstříku, aby byl zajištěn účinek erga omnes nebo byly ochráněny právní úkony, měl by se okamžik takového nabytí řídit právem tohoto členského státu“.

               54

               Z toho vyplývá, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 60 svého stanoviska, že jelikož se čl. 1 odst. 2 písm. l) nařízení č. 650/2012 týká pouze zápisu práv k nemovitému či movitému majetku do rejstříku, včetně právních požadavků pro takový zápis, a účinků zápisu nebo neprovedení zápisu těchto práv do rejstříku, nejsou podmínky nabytí takových práv mezi oblastmi vyloučenými z působnosti tohoto nařízení na základě tohoto ustanovení.

               55

               Tento výklad je podporován zásadou jednoty dědického práva, jež je stanovena v článku 23 nařízení č. 650/2012 a zejména v odst. 2 písm. e) uvedeného článku, v němž se stanoví, že uvedeným právem se řídí „přechod majetku, práv a závazků […] na dědice a případně na odkazovníky“.

               56

               Takový výklad je rovněž v souladu s účelem sledovaným nařízením č. 650/2012, který je uveden v bodě 7 odůvodnění tohoto nařízení a jímž je usnadnit řádné fungování vnitřního trhu odstraněním překážek volného pohybu osobám, které chtějí uplatňovat svá práva vzniklá v souvislosti s přeshraničním dědictvím. V témže bodě odůvodnění se uvádí, že v evropském prostoru práva musí být občanům umožněno předem uspořádat své dědictví.

               57

               Pokud by bylo v tomto kontextu připuštěno, že čl. 1 odst. 2 písm. l) nařízení č. 650/2012 umožňuje, aby bylo z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeno nabytí vlastnictví nemovitého majetku prostřednictvím odkazu „per vindicationem“, vedlo by to ke štěpení dědictví, jež je neslučitelné se zněním článku 23 tohoto nařízení a s jeho cíli.

               58

               Článek 1 odst. 2 písm. l) nařízení č. 650/2012 tudíž brání odmítnutí uznání věcněprávních účinků odkazu „per vindicationem“, jež tento odkaz vyvolává podle zvoleného dědického práva k okamžiku zahájení dědického řízení, v členském státě, jehož právní řád takový právní institut odkazu nezná.

               59

               Dále je třeba připomenout, že v nařízení č. 650/2012 je zakotveno vytvoření osvědčení, které má umožnit každému dědici, odkazovníku či osobě, jež má právo uvedené v tomto osvědčení, aby v jiném členském státu prokázal svou způsobilost a svá práva, a zejména přidělení konkrétní položky odkazovníku uvedenému ve zmíněném osvědčení.

               60

               Podle čl. 69 odst. 1 tohoto nařízení vyvolává osvědčení účinky ve všech členských státech, aniž by se vyžadoval jakýkoli zvláštní postup. V odstavci 2 tohoto článku se stanoví, že se předpokládá, že osoba, která je v takovém osvědčení uvedena jako odkazovník, je v postavení uvedeném v osvědčení nebo disponuje tam uvedenými právy, přičemž posledně uvedená práva nejsou předmětem jiných podmínek nebo omezení, než stanoví uvedené osvědčení.

               61

               Zatřetí stran výkladu článku 31 nařízení č. 650/2012 je třeba připomenout, že podle znění tohoto článku platí, že „[d]ovolává-li se osoba věcného práva, které jí náleží na základě práva rozhodného pro dědění, a dané věcné právo neexistuje v právním řádu členského státu, v němž se tohoto práva dovolává, bude toto věcné právo v případě potřeby a v možném rozsahu přizpůsobeno nejbližšímu rovnocennému věcnému právu v rámci právního řádu daného státu, přičemž bude zohledněn účel a zájem, které toto konkrétní věcné právo sleduje, jakož i účinky, jež jsou s ním spojeny“.

               62

               V projednávané věci je třeba konstatovat, že věcné právo, jež chce A. Kubicka převést pomocí odkazu „per vindicationem“, je vlastnickým právem k jejímu podílu na nemovitosti, jež se nachází v Německu. V této souvislosti je přitom nesporné, že německé právo zná vlastnické právo, které odkazovník takto nabývá podle polského práva.

               63

               Článek 31 nařízení č. 650/2012 se netýká způsobů přechodu věcných práv, tj. způsobů, které se uplatní na odkazy „per vindicationem“ či „per condamnationem“, ale pouze respektování obsahu věcných práv, jež je vymezeno právem rozhodným pro dědění (lex causae), a prosazení účinků těchto věcných práv právním řádem členského státu, v němž jsou uplatňována (lex rei sitae).

               64

               Pokud je tedy věcné právo, které přechází na základě odkazu „per vindicationem“, vlastnickým právem, jež je uznáváno v německém právu, nebylo třeba použít přizpůsobení podle článku 31 nařízení č. 650/2012.

               65

               Z toho vyplývá, že článek 31 nařízení č. 650/2012 brání odmítnutí uznání věcněprávních účinků odkazu „per vindicationem“, jež podle zvoleného dědického práva tento odkaz vyvolává k okamžiku zahájení dědického řízení, v členském státě, jehož právní řád tento právní institut odkazu nezná.

               66

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 2 písm. k) a l), jakož i článek 31 nařízení č. 650/2012 musí být vykládány v tom smyslu, že brání odmítnutí ze strany orgánu členského státu uznání věcněprávních účinků odkazu „per vindicationem“, které uznává právo rozhodné pro dědění, které si zůstavitel zvolil podle čl. 22 odst. 1 téhož nařízení, pokud je důvodem tohoto odmítnutí skutečnost, že se tento odkaz týká vlastnického práva k nemovitosti nacházející se v tomto členském státě, jehož právní řád nezná institut odkazu s přímým věcněprávním účinkem k okamžiku zahájení dědického řízení.

         K nákladům řízení

               67

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                     Článek 1 odst. 2 písm. k) a l) a článek 31 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení musí být vykládány v tom smyslu, že brání odmítnutí ze strany orgánu členského státu uznání věcněprávních účinků odkazu „per vindicationem“, které uznává právo rozhodné pro dědění, které si zůstavitel zvolil podle čl. 22 odst. 1 téhož nařízení, pokud je důvodem tohoto odmítnutí skutečnost, že se tento odkaz týká vlastnického práva k nemovitosti nacházející se v tomto členském státě, jehož právní řád nezná institut odkazu s přímým věcněprávním účinkem k okamžiku zahájení dědického řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: polština.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 15. prosince 2010. # Nicolás Angulo Sánchez proti Radě Evropské unie. # Veřejná služba. # Věc F-67/09.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 22. února 2001. # Office national des pensions (ONP) proti Giocondě Camarotto (C-52/99) a Giuseppině Vignone (C-53/99). # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Cour du travail de Liège - Belgie. # Sociální zabezpečení. # Spojené věci C-52/99 a C-53/99.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30. června 1983. # Bernhard Schloh proti Radě Evropských společenství. # Věc 85/82.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 23. února 2001. # Carlo De Nicola proti Evropské investiční bance. # Žaloba na neplatnost - Přípustnost - Povýšení - Žaloba na náhradu škody. # Spojené věci T-7/98, T-208/98 a T-109/99.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 24. září 2008. # M proti Evropskému veřejnému ochránci práv. # Mimosmluvní odpovědnost - Odložení Komisí stížnosti zpochybňující chování členského státu - Rozhodnutí Evropského veřejného ochránce práv týkající se projednání stížnosti - Chyby, kterých se dopustila Komise při konstatování případů nesprávného úředního postupu - Jmenovité uvedení žalobce - Porušení práva na respektování soukromého života, zásad proporcionality a kontradiktornosti - Morální újma - Příčinná souvislost. # Věc T-412/05.

text:
      Rozsudek Soudu (osmého senátu) ze dne 24. září 2008 – M v. Médiateur
      (Věc T-412/05)
      „Mimosmluvní odpovědnost – Odložení Komisí stížnosti zpochybňující chování členského státu – Rozhodnutí Evropského veřejného ochránce práv týkající se projednání stížnosti – Chyby, kterých se dopustila Komise při konstatování případů nesprávného úředního postupu – Jmenovité uvedení žalobce – Porušení práva na respektování soukromého života, zásad proporcionality a kontradiktornosti – Morální újma – Příčinná souvislost“
      1.                     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Určení předmětu sporu [Článek 288 ES; statut Soudního dvora, čl.
            21 první pododstavec a čl. 53 první pododstavec; jednací řád Soudu, čl. 44 odst. 1 písm. c)] (viz body 43-48)
      2.                     Evropský veřejný ochránce práv – Povinnost dodržovat zásadu důvěrnosti  – Povinnost neuvádět jmenovitě osoby, které nepodléhají
            jeho kontrole (viz body 126-133)
      3.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Dostatečně závažné porušení nadřazené právní normy chránící jednotlivce (Článek 288 druhý
            pododstavec ES) (viz body 133-145)
      4.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Skutečná a určitá škoda způsobená protiprávním aktem (Článek 288 druhý pododstavec ES)
            (viz body 146-158)
      Předmět věci

               Návrh na náhradu škody, podle čl. 288 druhého pododstavce ES, utrpěné žalobcem z důvodu jeho jmenovitého uvedení v rozhodnutí
                  Evropského veřejného ochránce práv ze dne 18. července 2002 týkajícím se stížnosti zapsané do rejstříku pod číslem 1288/99/OV
                  a z důvodu nedbalosti Veřejného ochránce práv, co se týče šetření uvedené stížnosti a závěrů, k nimž v uvedeném rozhodnutí
                  dospěl.

            Výrok

                  1)

                  	Evropskému veřejnému ochránci práv se ukládá zaplatit panu M náhradu škody 10 000 eur.

                  2)

                  	Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                  3)

                  	Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 4. října 2007. # Komise Evropských společenství proti Finské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 200/59/ES - Přístavní zařízení pro příjem lodního odpadu a zbytků lodního nákladu - Nevypracování a neprovedení plánů pro příjem a zpracování odpadů pro všechny přístavy. # Věc C-523/06.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 4. října 2007 – Komise v. Finsko
      (Věc C‑523/06)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 200/59/ES – Přístavní zařízení pro příjem lodního odpadu a zbytků lodního nákladu – Nevypracování a neprovedení plánů pro příjem a zpracování odpadů pro všechny přístavy“
      1.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 11)
      2.                     Akty orgánů – Směrnice – Provedení členskými státy (Článek 249 ES) (viz bod 12)
      3.                     Životní prostředí – Odpady – Směrnice 2000/59 – Lodní odpad a zbytky lodního nákladu (Směrnice Evropského parlamentu a Rady
            2000/59 čl. 5 odst. 1) (viz body 13–14)
      Předmět

         Nesplnění povinnosti státem – Článek 5 odst. 1 a čl. 16 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/59/ES ze dne 27.
                  listopadu 2000 o přístavních zařízeních pro příjem lodního odpadu a zbytků lodního nákladu (Úř. věst. L 332, s. 81; Zvl. vyd.
                  07/05, s. 358) – Nevypracování a neprovedení plánů pro příjem a zpracování odpadů pro všechny přístavy ve Finsku

            Výrok

                  Finská republika tím, že nevypracovala pro všechny přístavy plány pro příjem a zpracování odpadu, nesplnila povinnosti, které
                     pro ni vyplývají z čl. 5 odst. 1 a čl. 16 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/59/ES ze dne 27. listopadu 2000
                     o přístavních zařízeních pro příjem lodního odpadu a zbytků lodního nákladu.

                  Finské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. dubna 2004. # Evropský parlament proti Carlu Ripa di Meana, Leoluce Orlando a Gastone Parigi. # Opravný prostředek - Nepřípustnost. # Věc C-470/00 P.