title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 2. června 2005.#Georg Dörr proti Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten a Ibrahim Ünal proti Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgerichtshof - Rakousko.#Volný pohyb osob - Veřejný pořádek - Směrnice 64/221/EHS - Články 8 a 9 - Zákaz pobytu a rozhodnutí o vyhoštění odůvodněné trestnými činy - Soudní žaloba týkající se pouze zákonnosti opatření, kterým je ukončen pobyt zúčastněné osoby - Neexistence odkladného účinku uvedené žaloby - Právo zúčastněné osoby na uplatnění důvodů ohledně vhodnosti u orgánu, který vydává stanovisko - Dohoda o přidružení EHS-Turecko - Volný pohyb pracovníků - Článek 6 odst. 1 a čl. 14 odst. 1 rozhodnutí rady přidružení č. 1/80.#Věc C-136/03.

text:
      Věc C-136/03
      Georg Dörr
      v.
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten
      a
      Ibrahim Ünal
      v.
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgerichtshof (Rakousko)]
      „Volný pohyb osob – Veřejný pořádek – Směrnice 64/221/EHS – Články 8 a 9 – Zákaz pobytu a rozhodnutí o vyhoštění odůvodněné trestnými činy – Soudní žaloba týkající se pouze zákonnosti opatření, kterým je ukončen pobyt zúčastněné osoby – Neexistence odkladného účinku uvedené žaloby – Právo zúčastněné osoby na uplatnění důvodů ohledně vhodnosti u orgánu, který vydává stanovisko – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Volný pohyb pracovníků – Článek 6 odst. 1 a čl. 14 odst. 1 rozhodnutí rady přidružení č. 1/80“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 21. října 2004
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 2. června 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Volný pohyb osob – Výjimky – Rozhodnutí v oblasti cizinecké policie – Rozhodnutí o vyhoštění – Soudní záruky – Řízení o žalobě
            týkající se pouze zákonnosti opatření, postrádající odkladný účinek – Nepřípustnost v případě nezřízení příslušného orgánu
            odlišného od orgánu, který je příslušný k přijetí rozhodnutí
      (Směrnice Rady 64/221, čl. 9 odst. 1)
      2.     Volný pohyb osob – Výjimky – Rozhodnutí v oblasti cizinecké policie – Soudní záruky – Osobní působnost – Turečtí pracovníci
            a jejich rodinní příslušníci, kterých se týkají články 6 a 7 rozhodnutí rady přidružení EHS-Turecko č. 1/80 – Zahrnutí
      (Směrnice Rady 64/221, články 8 a 9; rozhodnutí rady přidružení EHS-Turecko č. 1/80, články 6 a 7)
      1.     Článek 9 odstavec 1 směrnice 64/221 o koordinaci zvláštních opatření týkajících se pohybu a pobytu cizích státních příslušníků,
         která byla přijata z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví, stanoví v případě, kdy není možné
         proti rozhodnutí o vyhoštění z území podat soudní žaloby nebo vztahují-li se tyto žaloby pouze na zákonnost rozhodnutí nebo
         nemají-li odkladný účinek, zásah příslušného orgánu odlišného od orgánu příslušného k přijetí rozhodnutí, s výjimkou naléhavých
         případů.

      Uvedené ustanovení tedy musí být vykládáno v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, na základě které nemají soudní
         žaloby proti rozhodnutí o vyhoštění z území tohoto členského státu přijatému vůči státnímu příslušníkovi jiného členského
         státu automatický odkladný účinek a rozhodnutí o vyhoštění může být při přezkumu těchto žalob předmětem pouze posouzení zákonnosti
         bez úplného přezkumu vhodnosti opatření, pokud nebyl zřízen žádný příslušný orgán ve smyslu tohoto ustanovení.

      (viz body 42, 47, 51, 57, výrok 1)
      2.     Procesní záruky poskytnuté státním příslušníkům členských států proti rozhodnutí o odmítnutí prodloužení platnosti povolení
         k pobytu nebo proti rozhodnutí o vyhoštění z území, stanovené v článcích 8 a 9 směrnice 64/221 o koordinaci zvláštních opatření
         týkajících se pohybu a pobytu cizích státních příslušníků, která byla přijata z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti
         nebo veřejného zdraví, se uplatní na turecké státní příslušníky, jejichž právní postavení je vymezeno články 6 nebo 7 rozhodnutí
         rady přidružení EHS-Turecko č. 1/80.

      Za účelem zajištění účinnosti soudní ochrany individuálních práv v oblasti zaměstnání a pobytu, která turečtí pracovníci vyvozují
         z čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80, pokud splňují jeho podmínky, je totiž nezbytné těmto pracovníkům přiznat stejné procesní
         záruky jako záruky poskytnuté státním příslušníkům členských států právem Společenství. Tento výklad platí rovněž pro jejich
         rodinné příslušníky, jejichž postavení je upraveno článkem 7 rozhodnutí č. 1/80.

      (viz body 66–69, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      2. června 2005 (*)

      „Volný pohyb osob – Veřejný pořádek – Směrnice 64/221/EHS – Články 8 a 9 – Zákaz pobytu a rozhodnutí o vyhoštění odůvodněné trestnými činy – Soudní žaloba týkající se pouze zákonnosti opatření, kterým je ukončen pobyt zúčastněné osoby – Neexistence odkladného účinku uvedené žaloby – Právo zúčastněné osoby na uplatnění důvodů ohledně vhodnosti u orgánu, který vydává stanovisko – Dohoda o přidružení EHS‑Turecko – Volný pohyb pracovníků – Článek 6 odst. 1 a čl. 14 odst. 1 rozhodnutí rady přidružení č. 1/80“
      Ve věci C‑136/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Verwaltungsgerichtshof
         (Rakousko) ze dne 18. března 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 26. března 2003, v řízeních

      Georg Dörr
      proti
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten,
      a
      Ibrahim Ünal
      proti
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas (zpravodaj), předseda senátu, A. Borg Barthet, S. von Bahr, J. Malenovský a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Múgica Arzamendi, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. září 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za G. Dörra a I. Ünala W. Wehem, Rechtsanwalt, a M. Algem,
      –       za rakouskou vládu H. Dossim a M. Burgstallerem, jako zmocněnci,
      –       za německou vládu A. Tiemann, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství M. Condou-Durande a D. Martinem a H. Kreppelem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 21. října 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 8 a 9 směrnice Rady 64/221/EHS ze dne 25. února 1964 o koordinaci
         zvláštních opatření týkajících se pohybu a pobytu cizích státních příslušníků, která byla přijata z důvodů veřejného pořádku,
         veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví (Úř. věst. 56, s. 850; Zvl. vyd. 05/01, s. 11), a článků 6 a 7 rozhodnutí rady přidružení
         č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení (dále jen „rozhodnutí č. 1/80“). Rada přidružení byla zřízena Dohodou zakládající
         přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, podepsanou dne 12. září 1963 v Ankaře Tureckou republikou
         na jedné straně a členskými státy EHS a Společenstvím na druhé straně a která byla uzavřena, schválena a potvrzena jménem
         Společenství rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963 (Úř. věst. 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11, s. 10, dále jen
         „dohoda o přidružení“).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci dvou sporů mezi G. Dörrem, německým státním příslušníkem, a Sicherheitsdirektion für das
         Bundesland Kärnten a mezi I. Ünalem, tureckým státním příslušníkem, a Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg,
         vzhledem k tomu, že tyto vnitrostátní orgány rozhodly o ukončení pobytu zúčastněných osob na rakouském území v důsledku trestných
         činů, které na tomto území spáchali.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Směrnice 64/221
      3       Směrnice 64/221 se podle svého čl. 1 odst. 1 vztahuje na státní příslušníky jednoho členského státu, kteří pobývají v jiném
         členském státě Společenství nebo do něj cestují buď za účelem výkonu zaměstnání nebo samostatně výdělečné činnosti nebo jako
         příjemci služeb.

      4       Uvedená směrnice se podle svého čl. 2 odst. 1 vztahuje na opatření přijatá členskými státy z důvodů veřejného pořádku, veřejné
         bezpečnosti nebo veřejného zdraví, která upravují zejména vydávání nebo prodlužování platnosti povolení k pobytu nebo vyhošťování
         z jejich území.

      5       Článek 8 téže směrnice zní následovně:
      „Zúčastněná osoba může proti rozhodnutí o vstupu, o nevydání nebo neprodloužení platnosti povolení k pobytu nebo proti rozhodnutí
         o vyhoštění z území použít opravné prostředky poskytované státním příslušníkům dotyčného státu proti správním aktům.“

      6       Podle čl. 9 odst. 1 směrnice 64/221:
      „Není-li možné předložit věc soudu nebo vztahuje-li se tato žaloba pouze na zákonnost rozhodnutí nebo nemá‑li odkladný účinek,
         je rozhodnutí správního orgánu o odmítnutí prodloužení platnosti povolení k pobytu nebo rozhodnutí o vyhoštění držitele povolení
         k pobytu z území, s výjimkou naléhavých případů, přijato až po vydání stanoviska příslušného orgánu hostitelské země, u kterého
         má tato osoba právo na obhajobu a pomoc nebo na zastoupení stanovené ve vnitrostátních právních předpisech.

      Tento orgán musí být odlišný od orgánu příslušného k přijetí rozhodnutí o odmítnutí prodloužení platnosti povolení k pobytu
         nebo rozhodnutí o vyhoštění.“

       Přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckou republikou
      7       Cílem dohody o přidružení je v souladu s jejím čl. 2 odst. 1 podporovat stálé a vyvážené posilování obchodních a hospodářských
         vztahů mezi smluvními stranami. Podle článku 12 uvedené dohody je takový cíl sledován zejména postupným zavedením volného
         pohybu pracovníků. Podle čtvrtého bodu odůvodnění a článku 28 téže dohody je cílem této dohody zlepšit životní podmínky tureckého
         lidu a usnadnit pozdější vstup Turecké republiky do Společenství.

      8       Dodatkový protokol, podepsaný v Bruselu dne 23. listopadu 1970, uzavřený, schválený a potvrzený jménem Společenství nařízením
         Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne 19. prosince 1972 (Úř. věst. L 293, s. 1; Zvl. vyd. 11/11, s. 41, dále jen „dodatkový protokol“),
         ve svém článku 1 stanoví podmínky, pravidla a harmonogram realizace přechodné etapy uvedené v článku 4 dohody o přidružení.
         Podle svého článku 62 tvoří uvedený protokol nedílnou součást této dohody.

      9       Dodatkový protokol zahrnuje hlavu II, nazvanou „Pohyb osob a služeb“, jejíž kapitola I je věnována pracovníkům.
      10     Článek 36 dodatkového protokolu, který je součástí této kapitoly I, stanoví:
      „Volný pohyb pracovníků mezi členskými státy Společenství a Tureckem se bude provádět postupně, v souladu se zásadami stanovenými
         v článku 12 dohody o přidružení, od konce dvanáctého do dvacátého druhého roku po vstupu uvedené dohody v platnost.

      Rada přidružení rozhodne o pravidlech nezbytných pro tento účel.“
      11     Rozhodnutí č. 1/80 usiluje podle svého třetího bodu odůvodnění o zlepšení režimu pro pracovníky a jejich rodinné příslušníky
         v sociální oblasti.

      12     Články 6, 7 a 14 rozhodnutí č. 1/80 jsou obsaženy v kapitole II tohoto rozhodnutí, nazvané „Sociální ustanovení“, oddílu 1
         týkajícím se „Otázek vztahujících se k zaměstnání a k volnému pohybu pracovníků“.

      13     Článek 6 odst. 1 zní následovně:
      „Aniž jsou dotčena ustanovení článku 7 o volném přístupu jeho rodinných příslušníků k zaměstnání, turecký pracovník působící
         na řádném trhu práce v členském státě:

      –       má právo v tomto členském státě po jednom roce řádného zaměstnání na obnovení platnosti svého pracovního povolení u stejného
         zaměstnavatele, pokud je u něho pracovní místo k dispozici;

      –       má právo v tomto členském státě po třech letech řádného zaměstnání a s výhradou přednosti, která bude poskytnuta pracovníkům
         z členských států Společenství, odpovědět na jinou nabídku ve stejné profesi u zaměstnavatele dle svého výběru učiněnou za
         obvyklých podmínek a zaregistrovanou u pracovních úřadů tohoto členského státu;

      –       je oprávněn v tomto členském státě po čtyřech letech řádného zaměstnání k volnému přístupu k jakékoli zaměstnanecké činnosti
         dle svého výběru.“ (neoficiální překlad)

      14     Článek 7 se týká volného přístupu k zaměstnání pro rodinné příslušníky tureckých pracovníků, kteří získali povolení se k nim
         připojit.

      15     Článek 14 odst. 1 uvádí:
      „Ustanovení tohoto oddílu se použijí s výhradou omezení z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví.“
         (neoficiální překlad)

       Vnitrostátní právní úprava
      16     Článek 10 odst. 2 bod 3 federálního zákona o vstupu, pobytu a usazování cizinců (Fremdengesetz, dále jen „zákon o cizincích“),
         ve svém znění platném v rozhodné době z hlediska skutečností v původním řízení, stanoví, že je namístě zamítnout vydání povolení
         k pobytu, zejména pokud může pobyt cizince ohrozit veřejný klid, veřejný pořádek a veřejnou bezpečnost.

      17     Na základě čl. 34 odst. 1 bodu 2 uvedeného zákona mohou být cizinci pobývající na federálním území na základě povolení k pobytu
         nebo na něm pobývající během řízení o udělení nového povolení k pobytu vyhoštěni, pokud důvod pro zamítnutí brání udělení
         nového povolení k pobytu.

      18     Článek 36 odst. 1 body 1 a 2 zákona o cizincích stanoví, že cizinci může být doručen zákaz pobytu, pokud na základě určitých
         skutečností lze předpokládat, že jeho pobyt ohrožuje veřejnou bezpečnost a veřejný pořádek nebo brání jiným veřejným zájmům
         uvedeným v čl. 8 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950.
         Na základě odst. 2 bodu 1 téhož článku 36 může skutečnost ve smyslu odstavce 1 tohoto článku zejména spočívat v okolnosti,
         že byl cizinec pravomocně odsouzen vnitrostátním soudem k trestu odnětí svobody v trvání alespoň tří měsíců, k částečně podmíněnému
         trestu odnětí svobody, k podmíněnému trestu odnětí svobody se zkušební dobou alespoň šesti měsíců nebo byl více než jedenkrát
         odsouzen pro trestné činy spočívající ve stejném protiprávním jednání.

      19     Článek 48 odst. 1 zákona o cizincích stanoví, že zákaz pobytu prohlášený vůči občanovi Evropského hospodářského prostoru nebo
         státnímu příslušníkovi třetího privilegovaného státu je přípustný pouze tehdy, pokud jednání dotyčné osoby ohrožuje veřejný
         pořádek nebo veřejnou bezpečnost. Odstavec 3 tohoto článku upřesňuje, že je namístě těmto osobám, kterých se rozhodnutí o vyhoštění
         nebo o zákazu pobytu týká, přiznat z úřední povinnosti odklad výkonu rozhodnutí o jeden měsíc, ledaže by důvody veřejného
         pořádku nebo národní bezpečnosti vyžadovaly okamžitý odsun dotyčné osoby.

      20     Na základě článku 88 uvedeného zákona rozhodují o zákazech pobytu obvodní správní orgány (Bezirksverwaltungsbehörde), pokud
         není stanoveno jinak.

      21     Článek 66 správního řádu (Allgemeine Verwaltungsverfahrensgesetz), ve svém znění platném v rozhodné době z hlediska skutečností
         v původním řízení, stanoví:

      „1)      Odvolací orgán musí pověřit orgán nižšího stupně, aby provedl doplňující šetření nebo jej musí provést sám.
      2)      Pokud jsou skutková zjištění projednávaného případu pro odvolací orgán natolik nedostatečná, že se jeví jako nevyhnutelné
         uspořádat jednání nebo nové jednání, může odvolací orgán zrušit napadené rozhodnutí a vrátit věc orgánu nižšího stupně za
         účelem nového vyšetřování a nového rozhodnutí.

      3)      Odvolací orgán nicméně může sám uspořádat jednání a přímo provádět vyšetřování věci, pokud to umožní ušetřit čas a náklady.
      4)       Kromě případu uvedeného v odstavci 2 může odvolací orgán vždy sám ve věci rozhodnout, pokud odvolání nemusí být odmítnuto
         z důvodu, že je nepřípustné nebo podáno opožděně. Je oprávněn nahradit svým výrokem a svým odůvodněním výrok a odůvodnění
         orgánu nižšího stupně, a v důsledku toho jakýmkoli způsobem změnit napadené rozhodnutí.“

      22     Na základě článku 144 federálního ústavního zákona (Bundes-Verfassungsgesetz) Verfassungsgerichtshof dohlíží nad dodržováním
         práv zaručených Ústavou.

      23     Článek 85 zákona o Verfassungsgerichtshof (Verfassungsgerichtshofgesetz), ve svém znění platném v rozhodné době z hlediska
         skutečností v původním řízení, stanoví:

      „1)      Žaloba nemá odkladný účinek.
      2)       Na návrh žalobce musí Verfassungsgerichtshof přiznat odkladný účinek, pokud tomu nebrání žádný naléhavý veřejný zájem a pokud
         by po posouzení všech dotyčných zájmů uskutečnění nebo výkon práva přiznaného rozhodnutím třetí osobou pro žalobce znamenal
         nepřiměřenou újmu. Pokud se podmínky uplatnitelné na rozhodnutí o odkladném účinku žaloby podstatným způsobem změní, je třeba
         rozhodnout znovu na návrh žalobce, orgánu (čl. 83 odst. 1) nebo jiného účastníka řízení.

      3)      Rozhodnutí přijatá na základě odstavce 2 musejí být doručena žalobci, orgánu [...] a ostatním účastníkům řízení. V případě,
         že je odkladný účinek přiznán, musí orgán odložit výkon napadeného správního aktu a přijmout za tímto účelem nezbytná opatření;
         osoba zvýhodněná napadeným rozhodnutím nemůže vykonávat své právo.

      4)      Pokud Verfassungsgerichtshof nezasedl, musí být rozhodnutí ve smyslu odstavce 2 přijata na návrh referendáře předsedy Verfassungsgerichtshof.“
      24     Na základě čl. 87 odst. 1 téhož zákona musí Verfassungsgerichtshof zjistit, zda byla porušena práva zaručená Ústavou nebo
         zda byla porušena práva žalobce z důvodu uplatnění protiprávního nařízení, protiústavního zákona nebo protiprávní smlouvy,
         a musí případně zrušit napadený správní akt.

      25     Článek 30 zákona o Verwaltungsgerichtshof (Verwaltungsgerichtshofgesetz), ve svém znění platném v rozhodné době z hlediska
         skutečností v původním řízení, stanoví:

      „1)      Žaloby nemají na základě zákona odkladný účinek [...]
      2)      Na návrh žalobce musí nicméně Verwaltungsgerichtshof přiznat odkladný účinek, pokud tomu nebrání žádný naléhavý veřejný zájem
         a pokud by po posouzení všech dotyčných zájmů uskutečnění nebo výkon práva přiznaného rozhodnutím třetí osobou pro žalobce
         znamenal nepřiměřenou újmu. [...]

      3)      Rozhodnutí přijatá na základě odstavce 2 musejí být doručena všem účastníkům řízení. V případě, že je odkladný účinek přiznán,
         musí orgán odložit výkon napadeného správního aktu a přijmout za tímto účelem nezbytná opatření; osoba zvýhodněná napadeným
         rozhodnutím nemůže vykonávat své právo.“

      26     Článek 41 odst. 1 uvedeného zákona stanoví, že Verwaltungsgerichtshof přísluší, aby přezkoumal napadené rozhodnutí na základě
         skutečností, které zohlednil správní orgán.

      27     Článek 42 odst. 1 téhož zákona stanoví, že Verwaltungsgerichtshof přísluší, aby každý spor vyřešil vydáním rozhodnutí. Toto
         rozhodnutí musí v zásadě buď zamítnout žalobu z důvodu, že není opodstatněná, nebo napadené rozhodnutí zrušit.

       Spory v původním řízení a předběžné otázky
      28     G. Dörr je německý ženatý státní příslušník. Od roku 1992 pobývá v Rakousku, přičemž v roce 1995 se k němu připojila jeho
         rodina, a vykonává tam výdělečnou činnost. Byl odsouzen k osmnácti měsícům odnětí svobody, z toho k dvanácti podmíněně, zejména
         pro podvod spáchaný za přitěžujících okolností.

      29     Rozhodnutím Bezirkshauptmannschaft Klagenfurt (správní orgán prvního stupně v Klagenfurtu) ze dne 1. října 1998 byl G. Dörrovi
         doručen zákaz pobytu na dobu deseti let podle čl. 48 odst. 1 a 3 a čl. 36 odst. 1 bodu 1 zákona o cizincích.

      30     Vzhledem k tomu, že jeho odvolání bylo u Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten podle čl. 66 odst. 4 správního řádu
         zamítnuto rozhodnutím ze dne 4. prosince 1998, obrátil se G. Dörr na Verwaltungsgerichtshof.

      31     I. Ünal je turecký státní příslušník. Již několik let legálně pobývá v Rakousku a vykonává tam zaměstnání. Byl třikrát odsouzen
         k trestům pokuty, dvakrát za rvačku a jednou za porušení zákona o řidičských průkazech (Führerscheingesetz).

      32     Rozhodnutím ze dne 23. března 2001 Bezirkshauptmannschaft Dornbirn (správní orgán prvního stupně v Dornhirn) nařídil vyhoštění
         I. Ünala podle ustanovení čl. 34 odst. 1 bodu 2 ve spojení s čl. 10 odst. 2 bodem 3 zákona o cizincích.

      33     Vzhledem k tomu, že jeho odvolání bylo u Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg podle čl. 66 odst. 4 správního
         řádu zamítnuto rozhodnutím ze dne 3. října 2001, I. Ünal se rovněž obrátil na Verwaltungsgerichtshof.

      34     Verwaltungsgerichtshof spojil obě řízení za účelem společného projednání a rozhodnutí. Klade si jednak otázku ohledně slučitelnosti
         právní ochrany upravené rakouským právním řádem s požadavky směrnice 64/221 a jednak ohledně uplatnitelnosti těchto požadavků
         na turecké pracovníky, jejichž právní postavení je vymezeno rozhodnutím č. 1/80.

      35     Za těchto podmínek se Verwaltungsgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)      Mají být články 8 a 9 směrnice 64/221 [...] vykládány v tom smyslu, že správní orgány – nezávisle na existenci vnitřního odvolacího
         řízení v rámci správy – nemohou přijímat rozhodnutí o vyhoštění z území, aniž by obdržely stanovisko příslušného orgánu (neupraveného
         v rakouském právním řádu) v souladu s čl. 9 odst. 1 směrnice – s výjimkou naléhavých případů – pokud jejich rozhodnutí může
         být předmětem pouze žalob u veřejnoprávních soudů s následujícími omezeními: tyto žaloby nemají odkladný účinek, soudy nemohou
         rozhodovat o vhodnosti přijatých opatření a mohou pouze zrušit napadené rozhodnutí; navíc je jeden ze soudů (Verwaltungsgerichtshof),
         pokud jde o skutková zjištění, omezen na přezkum opodstatněnosti, druhý soud (Verfassungsgerichtshof) je kromě toho omezen
         na přezkum porušení práv zaručených Ústavou?

      2)      Uplatní se procesní záruky upravené v článcích 8 a 9 směrnice [64/221] […] na turecké státní příslušníky, jejichž právní postavení
         je vymezeno články 6 nebo 7 rozhodnutí č. 1/80 [...]“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      36     Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda mají být články 8 a 9 směrnice 64/221 vykládány v tom smyslu,
         že brání právní úpravě členského státu, na základě které jednak rozhodnutí o vyhoštění z území tohoto členského státu přijaté
         vůči státnímu příslušníkovi jiného členského státu může být při přezkumu soudních žalob směřujících proti takovému rozhodnutí
         předmětem pouze posouzení zákonnosti a jednak tyto žaloby nemají odkladný účinek.

      37     Tato otázka se týká situace G. Dörra. Je rovněž relevantní, pokud jde o situaci I. Ünala za předpokladu, že bude odpovězeno
         kladně na druhou otázku.

      38     Rakouská a německá vláda mají za to, že soudní ochrana upravená rakouským právním řádem odpovídá požadavkům směrnice 64/221.
         Podle nich musejí příslušné soudy přezkoumávat nejen zákonnost napadeného aktu, ale rovněž opodstatněnost posouzení důkazů
         správními orgány. V tomto rámci jde rovněž v určitém rozsahu o přezkum v oblasti skutkových zjištění. Kromě toho mohou mít
         žaloby na návrh žalobce odkladný účinek. Za takových podmínek není vyžadován zásah příslušného orgánu ve smyslu čl. 9 odst. 1
         směrnice 64/221.

      39     Žalobci v původním řízení zastávají opačné stanovisko. Příslušné soudy nemají pravomoc rozhodovat ve věci samé, ale mají pouze
         kasační pravomoc. Nemohou posuzovat skutkový stav, ale jsou vázány posouzením skutkového stavu provedeným správními orgány.
         Je jim zakázáno, aby zohledňovaly nové skutečnosti. Soudní rozhodnutí může odkazovat pouze na faktický a právní stav, který
         existoval v okamžiku přijetí napadeného aktu. Za takových okolností by zúčastněná osoba měla mít možnost uplatnit důvody ohledně
         vhodnosti u orgánu uvedeného v čl. 9 odst. 1 směrnice 64/221.

      40     Podle Komise nelze vyloučit, že procesní správní právo platné v Rakousku není zcela v souladu s ustanoveními článků 8 a 9
         směrnice 64/221, neboť nebyl zřízen žádný příslušný orgán ve smyslu výše uvedeného článku 9.

      41     V tomto ohledu je třeba nejdříve připomenout, že z článku 8 směrnice 64/221 vyplývá, že jakákoli osoba, na kterou se tato
         směrnice vztahuje, může zejména proti rozhodnutí o neprodloužení platnosti povolení k pobytu nebo proti rozhodnutí o vyhoštění
         z území použít opravné prostředky poskytované státním příslušníkům dotyčného státu proti správním aktům (viz rozsudky ze dne
         5. března 1980, Pecastaing, 98/79, Recueil, s. 691, body 9 a 10, a ze dne 18. října 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, Recueil,
         s. I‑3763, body 57 a 58).

      42     Cílem čl. 9 odst. 1 směrnice 64/221 je zajistit minimální procesní záruku státním příslušníkům členských států, vůči nimž
         je uplatňováno rozhodnutí o neprodloužení platnosti povolení k pobytu nebo kteří jsou dotčeni rozhodnutím o vyhoštění z území.
         Toto ustanovení, které se uplatní za tří předpokladů, a sice není‑li možné předložit věc soudu nebo vztahují‑li se tyto žaloby
         pouze na zákonnost rozhodnutí nebo nemají‑li odkladný účinek, stanoví zásah příslušného orgánu odlišného od orgánu příslušného
         k přijetí rozhodnutí. S výjimkou naléhavých případů může správní orgán přijmout své rozhodnutí až po vydání stanoviska jiného
         příslušného orgánu. Zúčastněná osoba může u tohoto posledně jmenovaného orgánu uplatnit právo na obhajobu a pomoc nebo na
         zastoupení stanovené ve vnitrostátních právních předpisech (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Dzodzi, bod 62, a rozsudek
         ze dne 29. dubna 2004, Orfanopoulos a Oliveri, C‑482/01 a C‑493/01, Recueil, s. I‑5257, bod 105).

      43     Dále je namístě přezkoumat, zda vnitrostátní právní úprava jako vnitrostátní právní úprava platná v Rakousku může zajistit
         státním příslušníkům jiných členských států, dotčeným rozhodnutími o ukončení jejich pobytu, minimální procesní záruku upravenou
         směrnicí 64/221, a konkrétněji, zda za okolností sporu mezi G. Dörrem a Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten je
         alespoň jeden z předpokladů stanovených v čl. 9 odst. 1 této směrnice splněn.

      44     Zaprvé, pokud se týká soudního přezkumu, je nepochybné, že rozhodnutí o ukončení pobytu státních příslušníků jiných členských
         států mohou být v Rakousku předmětem žalob, jednak u Verwaltungsgerichtshof a jednak u Verfassungsgerichtshof v případě namítaného
         porušení práv zaručených Ústavou.

      45     Zadruhé, pokud jde o rozsah přezkumu, vychází předkládací rozhodnutí z domněnky, podle které uvedené soudy nemohou rozhodovat
         o vhodnosti napadených správních aktů. Rakouská a německá vláda však úplně nesouhlasí s popisem vnitrostátního právního rámce
         provedeným v uvedeném rozhodnutí.

      46     V tomto ohledu stačí připomenout, že nepřísluší Soudnímu dvoru, aby se v rámci řízení o předběžné otázce vyjadřoval k výkladu
         vnitrostátních ustanovení ani aby rozhodoval, zda je jejich výklad provedený předkládajícím soudem správný (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 3. října 2000, Corsten, C‑58/98, Recueil, s. I‑7919, bod 24). Soudnímu dvoru totiž přísluší, aby vzal v rámci
         rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními soudy v úvahu takový skutkový a legislativní kontext, do něhož
         jsou předběžné otázky zasazeny, jaký vyplývá z předkládacího rozhodnutí (viz rozsudek ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner,
         C‑475/99, Recueil, s. I‑8089, bod 10, a výše uvedený rozsudek Orfanopoulos a Oliveri, bod 42).

      47     Při takovém přezkumu otázky rozsahu soudního přezkumu v legislativním rámci vymezeném předkládajícím soudem se však jeví,
         že uplatnění vnitrostátních právních předpisů neumožňuje zajistit státním příslušníkům jiných členských států, vůči nimž je
         namířeno rozhodnutí o ukončení jejich pobytu na rakouském území, záruku úplného přezkumu vhodnosti zamýšleného opatření, a nesplňuje
         tedy požadavky dostatečně účinné ochrany (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651,
         bod 17; ze dne 15. října 1987, Heylens a další, 222/86, Recueil, s. 4097, body 14 a 15, a výše uvedený rozsudek Orfanopoulos
         a Oliveri, bod 110).

      48     Zatřetí, pokud se týká účinku žalob u příslušných soudů, ze znění otázky vyplývá, že tyto žaloby nemají odkladný účinek. Z předkládacího
         rozhodnutí ale vyplývá, že uvedené žaloby mohou mít na návrh žalobce za určitých podmínek takový účinek. Rakouská vláda tvrdí,
         že odklad rozhodnutí o vyhoštění může být v praxi těmito soudy systematicky nařizován.

      49     V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musejí členské státy přijmout všechna opatření, aby byla
         zajištěna pro všechny státní příslušníky jiného členského státu, kteří jsou dotčeni rozhodnutím o vyhoštění, ochrana, kterou
         pro ně představuje výkon práva podat žalobu zaručeného směrnicí 64/221. Tato záruka by se nicméně stala iluzorní, pokud by
         členské státy mohly bezprostředním výkonem takového rozhodnutí zbavit dotyčnou osobu možnosti, že bude vyhověno žalobním důvodům
         uplatňovaným v její žalobě (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 8. dubna 1976, Royer, 48/75, Recueil, s. 497, body 55 a 56).

      50     Je nezpochybnitelné, že právní úprava členského státu, která soudním žalobám týkajícím se rozhodnutí o ukončení pobytu státních
         příslušníků jiných členských států nepřiznává odkladný účinek, není v souladu s požadavky směrnice 64/221, ledaže by byl zřízen
         příslušný orgán ve smyslu čl. 9 odst. 1 této směrnice.

      51     Aby mohla být soudní žaloba, kterou mohou podat osoby, na které se vztahuje směrnice 64/221, považována za mající odkladný
         účinek ve smyslu uvedeného článku, musí mít automatický odkladný účinek. Nestačí, aby byl příslušný soud oprávněn k tomu,
         aby na návrh zúčastněné osoby a za určitých podmínek prohlásil odklad výkonu rozhodnutí o ukončení pobytu této osoby. Tvrzení
         rakouské vlády, podle kterého může být odklad takového rozhodnutí v praxi systematicky uvedeným soudem nařizován, tento závěr
         nemůže vyvrátit.

      52     Požadavek právní jistoty totiž předpokládá, že právní postavení vyplývající z vnitrostátní právní úpravy je dostatečně konkrétní
         a jasné, aby umožnilo dotyčným jednotlivcům rozeznat rozsah jejich práv a povinností. Pokud se konkrétněji týká praxe zastávané
         vnitrostátními soudy popsané rakouskou vládou, je třeba zdůraznit, že taková praxe svou povahou měnitelná a postrádající příslušný
         veřejný charakter nemůže být považována za praxi představující platné provedení povinností vyplývajících ze směrnice 64/221.

      53     Jeví se tedy, že za okolností sporu mezi G. Dörrem a Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten je splněn druhý a třetí
         předpoklad uvedený v čl. 9 odst. 1 směrnice 64/221. Vnitrostátní právní úprava jako právní úprava platná v Rakousku tedy odpovídá
         požadavkům této směrnice pouze tehdy, pokud je splněna podmínka zásahu nezávislého orgánu ve smyslu uvedeného čl. 9 odst. 1
         před přijetím pravomocného rozhodnutí správními orgány.

      54     Konečně je třeba přezkoumat, zda byl v rakouském právním řádu zřízen příslušný orgán ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice 64/221.
      55     Je třeba připomenout, že zásah takového orgánu musí umožnit zúčastněné osobě dosáhnout úplného přezkumu všech skutečností
         a okolností, včetně vhodnosti zamýšleného opatření předtím, než je přijato pravomocné rozhodnutí (rozsudky ze dne 22. května
         1980, Santillo, 131/79, Recueil, s. 1585, bod 12, a ze dne 18. května 1982, Adoui a Cornuaille, 115/81 a 116/81, Recueil,
         s. 1665, bod 15). Soudní dvůr rovněž upřesnil, že s výjimkou naléhavých případů může správní orgán přijmout své rozhodnutí
         až po vydání stanoviska příslušného orgánu (výše uvedené rozsudky Pecastaing, bod 17; Dzodzi, bod 62, a Orfanopoulos a Oliveri,
         bod 106).

      56     Předkládací rozhodnutí vychází z domněnky, podle které příslušný orgán zřízen nebyl. Je třeba dodat, že spis předložený Soudnímu
         dvoru předkládajícím soudem neumožnil prokázat zásah takového orgánu ani existenci naléhavé situace za okolností vedoucích
         ke sporu mezi G. Dörrem a Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten.

      57     S přihlédnutím k předcházejícím úvahám je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 9 odst. 1 směrnice 64/221 musí být vykládán
         v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, na základě které nemají soudní žaloby proti rozhodnutí o vyhoštění z území
         tohoto členského státu přijatému vůči státnímu příslušníkovi jiného členského státu odkladný účinek a rozhodnutí o vyhoštění
         může být při přezkumu těchto žalob předmětem pouze posouzení zákonnosti, pokud nebyl zřízen žádný příslušný orgán ve smyslu
         uvedeného ustanovení.

       Ke druhé otázce
      58     Podstatou druhé předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda se procesní záruky stanovené v článcích 8 a 9 směrnice 64/221
         uplatní na turecké státní příslušníky, jejichž právní postavení je vymezeno články 6 nebo 7 rozhodnutí č. 1/80.

      59     Rakouská a německá vláda mají za to, že je namístě na tuto otázku odpovědět záporně. I když je skutečností, že články 8 a 9
         směrnice 64/221 upřesňují prováděcí pravidla výjimky veřejného pořádku uvedené v čl. 48 odst. 3 Smlouvy o EHS (později čl. 48
         odst. 3 Smlouvy o ES, nyní po změně čl. 39 odst. 3 ES), nic to nemění na tom, že tato prováděcí pravidla nemohou být přímo
         vyvozena z tohoto posledně uvedeného ustanovení. Aby však uvedené články 8 a 9 mohly být uplatnitelné na turecké pracovníky,
         vyžadovaly by dodatečný právní akt. Tyto vlády mimoto tvrdí, že argumentace rozvinutá Soudním dvorem v jeho rozsudku ze dne
         10. února 2000, Nazli (C‑340/97, Recueil, s. I‑957), se týká hlavně výkladu pojmu veřejného pořádku uvedeného v čl. 14 odst. 1
         rozhodnutí č. 1/80, a nikoli procesních aspektů vztahujících se ke směrnici 64/221. Za takových podmínek se obdobné uplatnění
         článků 8 a 9 směrnice 64/221 na turecké pracovníky a jejich rodinné příslušníky nijak nevztahuje.

      60     Žalobci v původním řízení, jakož i Komise zastávají opačné stanovisko. Soudní dvůr výslovně potvrdil, že je v co největším
         možném rozsahu nezbytné na turecké pracovníky, kterým náleží právo uznané rozhodnutím č. 1/80, uplatnit zásady stanovené na
         základě článku 48 Smlouvy. Minimální soudní ochrana vyplývající z procesních záruk stanovených směrnicí 64/221 tak musí být
         použitelná na situace upravené rozhodnutím č. 1/80.

      61     Je třeba připomenout, že podle článku 12 dohody o přidružení „se Smluvní strany dohodly, že se při vzájemném postupném zavedení
         volného pohybu pracovníků budou inspirovat články 48, 49 a 50 Smlouvy o založení Společenství“. Dodatkový protokol ve svém
         článku 36 upravuje lhůty pro postupné zavedení volného pohybu pracovníků mezi členskými státy Společenství a Tureckou republikou
         a stanoví, že „Rada přidružení rozhodne o pravidlech nezbytných pro tento účel“. Cílem rozhodnutí č. 1/80 je podle jeho třetího
         bodu odůvodnění zlepšit režim pro pracovníky a jejich rodinné příslušníky v sociální oblasti.

      62     Soudní dvůr ze znění těchto ustanovení vyvodil, že zásady přijaté v rámci článku 48 Smlouvy se musí v co největším možném
         rozsahu vztahovat na turecké státní příslušníky, kterým náleží práva uznaná rozhodnutím č. 1/80 (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 30. září 2004, Ayaz, C‑275/02, Sb. rozh. s. I‑8765, bod 44, a ze dne 11. listopadu 2004, Cetinkaya, C‑467/02, Sb. rozh.
         s. I‑10895, bod 42).

      63     Soudní dvůr měl rovněž za to, pokud jde o určení dosahu výjimky veřejného pořádku stanovené v čl. 14 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80,
         že je třeba odkázat na výklad stejné výjimky v oblasti volného pohybu pracovníků, kteří jsou státními příslušníky členských
         států Společenství (výše uvedený rozsudek Nazli, bod 56). Takový výklad je tím spíše odůvodněný, je‑li znění zmíněného ustanovení
         téměř totožné se zněním čl. 48 odst. 3 Smlouvy (viz výše uvedené rozsudky Nazli, bod 56, a Cetinkaya, bod 43).

      64     Soudní dvůr, vycházeje z těchto skutečností, rozhodl v bodech 46 a 47 svého výše uvedeného rozsudku Cetinkaya, že čl. 14 odst. 1
         rozhodnutí č. 1/80 ukládá příslušným vnitrostátním orgánům omezení obdobná omezením, která se vztahují na vyhoštění postihující
         státního příslušníka členského státu, a že zásady stanovené v rámci článku 3 směrnice 64/221 jsou použitelné na turecké pracovníky,
         kterým náleží práva uznaná rozhodnutím č. 1/80. Vnitrostátní soudy tedy musí vzít v úvahu tyto zásady při prověřování zákonnosti
         vyhoštění nařízeného vůči takovému tureckému pracovníkovi.

      65     Stejné úvahy vyžadují, aby byly zásady zakotvené v rámci článků 8 a 9 směrnice 64/221 považovány za použitelné na turecké
         pracovníky, kterým náleží práva uznaná rozhodnutím č. 1/80.

      66     Takový výklad je odůvodněn cílem spočívajícím v postupném zavedení volného pohybu tureckých pracovníků uvedeným v čl. 12 dohody
         o přidružení. Sociální ustanovení rozhodnutí č. 1/80 představují dodatečnou etapu realizace této svobody (viz zejména rozsudky
         ze dne 26. listopadu 1998, Birden, C‑1/97, Recueil, s. I‑7747, bod 52, a ze dne 19. listopadu 2002, Kurz, C‑188/00, Recueil,
         s. I‑10691, bod 40). Zvláště čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 přiznává tureckým migrujícím pracovníkům, kteří splňují jeho
         podmínky, přesně stanovená práva v oblasti výkonu zaměstnání (viz rozsudek ze dne 21. října 2003, Abatay a další, C‑317/01
         a C‑369/01, Recueil, s. I‑12301, bod 78). Jak vyplývá z ustálené judikatury, toto posledně uvedené ustanovení, kterému byl
         přiznán přímý účinek, zakládá individuální právo v oblasti zaměstnání a související právo pobytu (viz rozsudky ze dne 20. září
         1990, Sevince, C‑192/89, Recueil, s. I‑3461, body 29 a 31; ze dne 16. prosince 1992, Kus, C‑237/91, Recueil, s. I‑6781, bod
         33; ze dne 23. ledna 1997, Tetik, C‑171/95, Recueil, s. I‑329, body 26, 30 a 31, a výše uvedený rozsudek Kurz, body 26 a 27).

      67     Aby tato individuální práva byla účinná, musí být umožněno jejich uplatnění tureckými pracovníky u vnitrostátních soudů. Za
         účelem zajištění účinnosti této soudní ochrany je nezbytné těmto pracovníkům přiznat stejné procesní záruky jako záruky poskytnuté
         státním příslušníkům členských států právem Společenství, a tudíž umožnit těmto pracovníkům, aby uplatnili záruky stanovené
         v článcích 8 a 9 směrnice 64/221. Jak to konstatuje generální advokát v bodě 59 svého stanoviska, takové záruky jsou totiž
         neoddělitelné od práv, k nimž se vztahují.

      68     Tento výklad platí nejen pro turecké státní příslušníky, jejichž právní postavení je vymezeno článkem 6 rozhodnutí č. 1/80,
         ale rovněž pro jejich rodinné příslušníky, jejichž postavení vychází z článku 7 téhož rozhodnutí. Žádná skutečnost neodůvodňuje,
         aby byla uvedeným státním příslušníkům legálně pobývajícím na území členského státu, pokud jde o práva, která jim jsou přiznána
         rozhodnutím č. 1/80, poskytnuta samostatná úroveň ochrany, která je nižší než úroveň ochrany stanovená v článcích 8 a 9 směrnice
         64/221. Kdyby čl. 14 odst. 1 uvedeného rozhodnutí neuložil příslušným vnitrostátním orgánům procesní omezení obdobná procesním
         omezením, která se vztahují na vyhoštění postihující státního příslušníka členského státu, jak o tom již Soudní dvůr rozhodl
         ve svém výše uvedeném rozsudku Cetinkaya, měly by členské státy veškerou volnost, aby znemožnily výkon práv, která turečtí
         státní příslušníci, kterým náleží právo uznané rozhodnutím č. 1/80, mohou uplatnit.

      69     S ohledem na předcházející úvahy je třeba odpovědět na druhou otázku tak, že se procesní záruky stanovené v článcích 8 a 9
         směrnice 64/221 uplatní na turecké státní příslušníky, jejichž právní postavení je vymezeno články 6 nebo 7 rozhodnutí č. 1/80.

       K nákladům řízení
      70     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 9 odst. 1 směrnice Rady 64/221/EHS ze dne 25. února 1964 o koordinaci zvláštních opatření týkajících se pohybu a pobytu
            cizích státních příslušníků, která byla přijata z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví, musí
            být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, na základě které nemají soudní žaloby proti rozhodnutí
            o vyhoštění z území tohoto členského státu přijatému vůči státnímu příslušníkovi jiného členského státu odkladný účinek a rozhodnutí
            o vyhoštění může být při přezkumu těchto žalob předmětem pouze posouzení zákonnosti, pokud nebyl zřízen žádný příslušný orgán
            ve smyslu uvedeného ustanovení.
      2)      Procesní záruky stanovené v článcích 8 a 9 směrnice 64/221 se uplatní na turecké státní příslušníky, jejichž právní postavení
            je vymezeno články 6 nebo 7 rozhodnutí rady přidružení č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení.
      Podpisy.
      *	Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 17. července 1997. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-52/96.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. července 1998. # Gut Springenheide GmbH a Rudolf Tusky proti Oberkreisdirektor des Kreises Steinfurt - Amt für Lebensmittelüberwachung. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo. # Věc C-210/96.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 12. prosince 2006. # Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid a Federación Catalana de Estaciones de Servicio proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Právní předpisy, které stanoví naléhavá opatření k posílení hospodářské soutěže v oblasti maloobchodní distribuce ropných produktů - Rozhodnutí nevznášet námitky - Přípustnost - Právnické osoby - Akt, který se jich osobně dotýká - Zjevně nesprávné posouzení - Povinnost uvést odůvodnění - Povinnost zahájit formální vyšetřovací řízení - Přiměřená lhůta. # Věc T-95/03.

text:
      Věc T-95/03
      Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid a Federación Catalana de Estaciones
            de Servicio
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Státní podpory – Právní předpisy, které stanoví naléhavá opatření k posílení hospodářské soutěže v oblasti maloobchodní distribuce ropných
         produktů – Rozhodnutí nevznášet námitky – Přípustnost – Právnické osoby – Akt, který se jich osobně dotýká – Zjevně nesprávné posouzení – Povinnost uvést odůvodnění – Povinnost zahájit formální vyšetřovací řízení – Přiměřená lhůta“

      Shrnutí rozsudku
      1.      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně
      (Článek 88 odst. 2 a 3 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec ES)
      2.      Podpory poskytované státy – Pojem
      (Článek 87 odst. 1 ES)
      3.      Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah
      (Článek 253 ES)
      4.      Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí
      (Článek 88 odst. 3 ES)
      5.      Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí –Předběžná fáze a kontradiktorní fáze
      (Článek 87 odst. 1 ES a čl. 88 odst. 2 a 3 ES; nařízení Rady č. 659/1999, čl. 4 odst. 4)
      1.      Jestliže, aniž bylo zahájeno formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, Komise rozhodnutím přijatým na základě
         odstavce 3 téhož článku konstatuje, že podpora je slučitelná se společným trhem, nositelé procesních záruk stanovených v odstavci
         2 tohoto článku se mohou domoci jejich dodržení pouze tehdy, pokud mají možnost zpochybnit rozhodnutí založené na odstavci
         3 před soudem Společenství.

      Soud Společenství proto prohlásí za přípustnou žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí založeného na čl. 88 odst. 3 ES podanou
         zúčastněnou stranou ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, pokud původce této žaloby jejím podáním směřuje k zajištění ochrany procesních
         práv, kterých požívá na základě tohoto posledně uvedeného ustanovení.

      Naproti tomu, pokud žalobce zpochybní opodstatněnost rozhodnutí o posouzení podpory jako takové, pouhá skutečnost, že může
         být považován za zúčastněnou stranu ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, nemůže stačit pro uznání přípustnosti žaloby. Musí v tom
         případě prokázat, že má zvláštní postavení ve smyslu rozsudku Plaumann v. Komise, 25/62. Tak by tomu bylo zejména v případě,
         kdy by postavení žalobce na trhu bylo podstatně zasaženo podporou, která je předmětem dotčeného rozhodnutí.

      (viz body 45–46, 48)
      2.      Vnitrostátní právní úprava, jejímž účelem je usnadnit vstup hypermarketů na trh distribuce ropných produktů odstraněním určitých
         omezení urbanistické povahy a zjednodušením správních postupů souvisejících se zřízením čerpací stanice, aniž by tím však
         byli vlastníci hypermarketů osvobozeni od jakékoliv povinnosti převodu ve prospěch státu stanovené platnými právními předpisy
         nebo vyplývající z obecné správní praxe místních orgánů, nevede k žádnému přímému nebo nepřímému převodu veřejných prostředků,
         a nelze ji tedy považovat za státní podporu.

      Státní opatření, které nevede k přímému nebo nepřímému převodu státních prostředků, totiž nelze kvalifikovat jako státní podporu
         ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a to i když splňuje ostatní podmínky stanovené tímto ustanovením.

      (viz body 87, 91, 104)
      3.      Povinnost uvést odůvodnění představuje podstatnou formální náležitost, která musí být odlišena od otázky opodstatněnosti odůvodnění,
         jež spadá do legality merita sporného aktu.

      Odůvodnění požadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat
         úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný
         soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu. Otázka, zda
         odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také s ohledem na jeho
         celkovou souvislost, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Pokud jde konkrétněji o rozhodnutí
         Komise, které dochází k závěru o neexistenci státní podpory uváděné stěžovatelem, je Komise povinna dostatečně objasnit stěžovateli
         důvody, proč skutkové a právní poznatky uplatňované ve stížnosti nepostačují k prokázání existence státní podpory. Komise
         však není povinna vyjádřit se ke skutečnostem, které jsou zjevně irelevantní, nemají žádný nebo mají jednoznačně druhořadý
         význam.

      (viz body 107–108)
      4.      V případě, kdy státní opatření, která jsou sporná z hlediska zákazu státních podpor, nebyla dotyčným státem oznámena, není
         Komise povinna přezkoumat tato opatření ve stanovené lhůtě. Nicméně v případě, že jí třetí zúčastněné osoby předloží stížnosti
         týkající se státních opatření, která nebyla oznámena, je Komise povinna v zájmu řádného uplatňování základních pravidel Smlouvy
         týkajících se státních podpor provést v rámci předběžného šetření podle čl. 88 odst. 3 ES pečlivý a nestranný přezkum těchto
         stížností. Z toho zejména vyplývá, že Komise nesmí donekonečna prodlužovat předběžné zkoumání státních opatření, která jsou
         předmětem stížnosti, protože účelem tohoto zkoumání je pouze umožnit Komisi utvořit si prvotní stanovisko ohledně kvalifikace
         opatření předložených jí k posouzení a jejich slučitelnosti se společným trhem.

      Přiměřenost délky trvání předběžného zkoumání je třeba posoudit v závislosti na okolnostech každé věci, a zejména na jejím
         kontextu, na jednotlivých procesních fázích, kterými Komise musí projít, na složitosti věci, jakož i na významu věci pro jednotlivé
         dotčené účastníky řízení.

      Nicméně, i když dodržení přiměřené lhůty při vedení správních řízení představuje obecnou zásadu práva Společenství, která
         je použitelná v rámci řízení o přezkumu státní podpory a jejíž dodržování zajišťuje soud Společenství, samotná skutečnost,
         že Komise přijala rozhodnutí po uplynutí takové lhůty, nemůže vést k protiprávnosti rozhodnutí, které bylo přijato po ukončení
         předběžného zkoumání prováděného na základě čl. 88 odst. 3 ES.

      (viz body 121–122, 130)
      5.      Z článku 4 odst. 4 nařízení č. 659/1999 a z judikatury vyplývá, že Komise je povinna zahájit postup podle čl. 88 odst. 2 ES,
         pokud jí první šetření neumožnilo překonat veškeré obtíže vyvolané otázkou, zda státní opatření, které jí bylo předloženo
         k přezkoumání, představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, přičemž toto platí přinejmenším tehdy, pokud Komise při tomto
         prvním zkoumání nenabyla přesvědčení, že dotyčné opatření je, i za předpokladu, že představuje podporu, v každém případě slučitelné
         se společným trhem.

      Uplynutí doby značně přesahující dobu obvykle potřebnou k prvnímu zkoumání prováděnému v rámci ustanovení čl. 88 odst. 3 ES
         přitom může vést spolu s dalšími skutečnostmi k uznání toho, že Komise narazila při posuzování na závažné obtíže vyžadující,
         aby byl zahájen postup podle čl. 88 odst. 2 ES.

      Nicméně okolnost, že Komise projeví na základě informací, které má k dispozici, pochybnosti o povaze státního opatření jakožto
         státní podpory, ačkoliv po sdělení dodatečných informací stěžovateli již tytéž výhrady nevyjádří, neumožňuje učinit závěr,
         že narazila na závažné obtíže. I když totiž Komise nedisponuje žádnou diskreční pravomocí, pokud jde o rozhodnutí zahájit
         formální vyšetřovací řízení, zjistí-li existenci takových obtíží, má nicméně při vyšetřování a přezkumu okolností věci za
         účelem zjištění, zda vyvolávají závažné obtíže, určitý prostor pro uvážení. V souladu s účelem čl. 88 odst. 3 ES a povinností
         řádné správy, která jí přísluší, může Komise zejména zahájit jednání se stěžovateli za účelem překonání případných obtíží
         v průběhu předběžného řízení. Tato možnost přitom předpokládá, že Komise může změnit své stanovisko podle výsledku zahájeného
         jednání, aniž by tato změna musela být a priori vykládána jako důkaz existence závažných obtíží.

      Navíc vzhledem k tomu, že Komise nemá povinnost zahájit kontradiktorní jednání se stěžovateli, a že tedy není povinna sdělit
         jim, na jakém právním základě ve vnitrostátním právu hodlá založit své rozhodnutí, neznamená ani samotná neexistence takového
         sdělení, že Komise narazila na obtíže tohoto druhu.

      (viz body 134–135, 139–140)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      25 ianuarie 2007(*)

      „Mărci – Apropierea legislațiilor – Directiva 89/104/CEE – Articolul 2 – Noțiunea de semn care poate să constituie o marcă – Rezervor sau compartiment de colectare transparent care face parte din suprafața externă a unui aspirator”
      În cauza C‑321/03,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de High Court of
         Justice (England & Wales), Chancery Division (Regatul Unit), prin decizia din 6 iunie 2003, primită de Curte la 24 iulie 2003,
         în procedura

      Dyson Ltd
      împotriva
      Registrar of Trade Marks,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. Malenovský și A. Ó Caoimh (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Léger,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 aprilie 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Dyson Ltd, de domnul H. Carr, QC, și domnul D. R. Barron, solicitor,
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna C. Jackson și, ulterior, de doamnele E. O’Neill și C. White, în calitate de agenți,
         asistați de domnul M. Tappin, barrister,

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna K. Banks și de domnul N. B. Rasmussen, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 septembrie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (3) din Prima directivă 89/104/CEE
         a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1,
         Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Dyson Ltd (denumită în continuare „Dyson”), pe de o parte, și
         Registrar of Trade Marks (denumit în continuare „Registrar”), pe de altă parte, privind refuzul acestuia din urmă de a înregistra
         două mărci, fiecare dintre acestea constând într‑un rezervor sau compartiment de colectare (denumit în continuare „recipient
         colector”) transparent, care face parte din suprafața externă a unui aspirator.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Directiva are ca obiectiv, conform primului său considerent, apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la mărci,
         în scopul de a suprima neconcordanțele existente care pot împiedica libera circulație a mărfurilor și libera prestare a serviciilor
         și pot denatura concurența pe piața comună.

      4        Cel de al șaptelea considerent al directivei prevede că „atingerea obiectivelor urmărite prin această apropiere presupune
         că achiziția și păstrarea dreptului la marca înregistrată să fie în principiu reglementate, în toate statele membre, prin
         norme identice” și că „în acest scop, este necesar să se stabilească o listă exemplificativă de semne care pot constitui o
         marcă, dacă sunt potrivite să distingă produsele sau serviciile unei societăți comerciale de cele ale altor societăți comerciale
         [...]”.

      5        Articolul 2 din directivă, intitulat „Semne care pot să constituie o marcă”, prevede:

      „Pot constitui mărci toate semnele apte de o reprezentare grafică, în special cuvintele, inclusiv numele de persoane, desenele,
         literele, cifrele, forma produsului sau a ambalajului său, cu condiția ca astfel de semne să fie capabile să distingă produsele
         sau serviciile unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi.”

      6        Articolul 3 din directivă, intitulat „Motivele de refuz sau de nulitate”, prevede, în alineatele (1) și (3):

      „(1)      Sunt refuzate înregistrării sau pot să fie declarate nule, dacă sunt înregistrate:
      (a)      semnele care nu pot constitui o marcă;
      (b)      mărcile fără caracter distinctiv;
      (c)      mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicii putând servi, în comerț, pentru a desemna felul, calitatea, cantitatea,
         destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării de servicii sau alte caracteristici
         ale acestora;

      [...]
      (e)      semnele constituite exclusiv:
      –        din forma impusă de chiar natura produsului,
      –        din forma produsului necesar obținerii unui rezultat tehnic,
      –        din forma care dă valoare substanțială produsului;
      […]
      (3)      Unei mărci nu i se refuză înregistrarea sau, dacă este înregistrată, nu poate fi declarată nulă în conformitate cu alineatul
         (1) litera (b), (c) sau (d) dacă, înainte de data cererii de înregistrare și după utilizarea ei, aceasta a dobândit un caracter
         distinctiv. În plus, statele membre pot prevedea ca prezenta dispoziție să se aplice și atunci când caracterul distinctiv
         a fost dobândit după cererea de înregistrare sau după înregistrare.”

       Reglementarea națională
      7        Dispozițiile secțiunii 1 alineatul (1) și ale secțiunii 3 alineatul (1) din legea din 1994 privind mărcile (Trade Marks Act
         1994, denumită în continuare „legea din 1994”) prevăd următoarele:

      „1. (1) În sensul prezentei legi, prin „marcă” se înțelege orice semn susceptibil de reprezentare grafică și capabil să distingă produsele
         și serviciile unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi.

      O marcă poate în special să fie compusă din cuvinte, inclusiv nume de persoane, desene, litere, cifre sau din forma produsului
         ori a ambalajului său.

      […]
      3. (1)          Se refuză înregistrarea pentru:
      a)      semnele care nu îndeplinesc condițiile enumerate în secțiunea 1 alineatul 1;
      b)      mărcile care sunt lipsite de orice caracter distinctiv;
      c)       mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații putând servi în comerț pentru a desemna specia, calitatea, cantitatea,
         destinația, valoarea, originea geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici
         ale acestora;

      d)      mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații devenite uzuale în limbajul obișnuit sau în practicile comerciale
         loiale și constante.

      Nu se refuză înregistrarea unei mărci, în aplicarea literelor b), c) sau d), dacă, anterior datei cererii de înregistrare
         și ca urmare a utilizării, aceasta a dobândit un caracter distinctiv.”

       Litigiul din acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        Începând cu anul 1993, Dyson produce și comercializează aspiratorul Dual Cyclone, un aspirator fără sac, în interiorul căruia
         murdăria și praful sunt stocate într‑un recipient colector din plastic transparent, integrat în aparat.

      9        La 10 decembrie 1996, societatea Notetry Ltd, deținută de domnul James Dyson, a depus la Registrar o cerere de înregistrare
         a șase mărci pentru „aparate de curățat, lustruit și șamponat pardoseli și covoare; aspiratoare; aparate de aplicare a spumei
         de curățare pentru covoare; aparate de lustruit pardoseli; piese și componente ale tuturor produselor menționate anterior”,
         care aparțin clasei 9 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor
         în vederea înregistrării mărcilor, din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat. Această cerere a fost reluată
         în numele Dyson la 5 februarie 2002.

      10      S‑a renunțat la cererea menționată pentru patru dintre aceste mărci, dar ea a fost totuși menținută în privința celorlalte
         două, fiecare dintre acestea fiind descrisă după cum urmează: „[marca] constă într‑un rezervor sau compartiment de colectare
         transparent, care face parte din suprafața externă a unui aspirator, astfel cum este reprezentat în desen”. Fiecare dintre
         aceste descrieri a fost însoțită de reprezentarea unuia sau a celuilalt dintre cele două modele de aspirator fără sac fabricate
         și comercializate de Dyson.

      11      Cererea a fost respinsă prin decizia Registrar, confirmată de către Hearing officer la 23 iulie 2002. Dyson a formulat apel
         împotriva acestei din urmă decizii în fața High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division. Aceasta a considerat
         că cele două mărci în cauză sunt lipsite de caracter distinctiv, în sensul secțiunii 3 alineatul (1) primul paragraf litera
         b) din legea din 1994, și că acestea sunt, în plus, descriptive în privința caracteristicilor produselor vizate în cererea
         de înregistrare, în sensul secțiunii 3 alineatul (1) primul paragraf litera c) din aceeași lege. High Court pune însă în discuție
         aspectul dacă la data cererii, și anume în 1996, mărcile menționate nu dobândiseră un caracter distinctiv ca urmare a utilizării
         în sensul secțiunii 3 alineatul (1) al doilea paragraf din legea din 1994.

      12      În această privință, High Court consideră că, pe de o parte, în anul 1996, consumatorii percepeau recipientul colector transparent
         ca fiind un indiciu al faptului că era vorba de un aspirator fără sac și că, pe de altă parte, erau informați prin intermediul
         publicității și prin absența unui produs rival – Dyson păstrând în acea perioadă un monopol de fapt asupra acestui tip de
         produs – că aspiratoarele fără sac erau fabricate de Dyson. În schimb, aceasta subliniază că la acea dată recipientul colector
         transparent nu fusese încă activ promovat ca marcă de către Dyson. În consecință, având în vedere punctul 65 din hotărârea
         din 18 iunie 2002, Philips (C‑299/99, Rec., p. I‑5475), High Court se întreabă dacă un simplu monopol de fapt poate fi suficient
         pentru a conferi un caracter distinctiv, ținând seama de asocierea făcută între produs și fabricant, sau dacă este necesar
         să se solicite, în plus, promovarea semnului ca marcă.

      13      În aceste condiții, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, a hotărât să suspende judecata și să adreseze
         Curții următoarele două întrebări preliminare:

      „1)      Atunci când reclamantul a utilizat un semn (altul decât o formă) care constă într‑o caracteristică funcțională ce face parte
         din aspectul exterior al unui nou tip de produs și a deținut, până la data cererii de înregistrare a mărcii, un monopol de
         fapt asupra acestui tip de produs, pentru ca semnul să fi dobândit un caracter distinctiv în sensul articolului 3 alineatul
         (3) din [directivă], este suficient ca o parte importantă din publicul interesat să fi ajuns să asocieze, la data cererii,
         produsele care poartă semnul respectiv cu reclamantul și cu niciun alt fabricant?

      2)      Dacă acest lucru nu este suficient, ce este necesar în plus pentru ca semnul să fi putut dobândi caracter distinctiv și, în
         special, este necesar ca persoana care a utilizat semnul respectiv să îl fi promovat ca marcă?”

      14      Prin ordonanța din 12 octombrie 2004, Curtea a suspendat procedura, în conformitate cu articolul 54 al treilea paragraf din
         Statutul Curții, până la pronunțarea deciziei Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene prin care se finalizează
         judecata în cauza Dyson/OAPI (aspirator) (T‑278/02), aceasta ridicând aceeași chestiune de interpretare ca prezenta cauză.

      15      Prin acțiunea adresată Tribunalului, Dyson solicita anularea hotărârii Camerei întâi de recurs a Oficiului de Armonizare în
         cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) prin care aceasta refuzase înregistrarea unei mărci pentru „[a]parate
         de curățat, lustruit și șamponat pardoseli și covoare; aspiratoare, aparate de aplicare a spumei de curățare pentru covoare;
         aparate de lustruit pardoseli; piese și componente ale tuturor produselor menționate anterior”. În formularul de cerere de
         înregistrare, Dyson descria marca solicitată după cum urmează:

      „Marca constă într‑un rezervor sau compartiment de colectare transparent, care face parte din suprafața externă a unui aspirator.”
      16      Întrucât Dyson a renunțat ulterior la cererea de înregistrare menționată, Tribunalul a hotărât, prin ordonanța din 14 noiembrie
         2005, că acțiunea a rămas fără obiect și că, în consecință, în conformitate cu articolul 113 din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului, nu mai este necesar să se pronunțe asupra fondului acesteia. Prin urmare, procedura în fața Curții a fost
         reluată la aceeași dată.

       Cu privire la întrebările preliminare
      17      Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească în ce condiții un semn
         este susceptibil să dobândească un caracter distinctiv în sensul articolului 3 alineatul (3) din directivă, atunci când, precum
         în speță, operatorul care a utilizat‑o a deținut un monopol de fapt asupra produsului care poartă acest semn anterior depunerii
         cererii sale de înregistrare a mărcii.

      18      Rezultă din decizia de trimitere că aceste întrebări au fost ridicate în legătură cu o cerere prin care Dyson urmărește înregistrarea
         a două mărci care, potrivit cererii menționate, constau într‑un „rezervor sau compartiment de colectare transparent, care
         face parte din suprafața externă a unui aspirator, astfel cum este reprezentat în desen”.

      19      Astfel cum Dyson a precizat în repetate rânduri atât în cuprinsul observațiilor sale scrise, cât și în cadrul ședinței și
         astfel cum însăși instanța națională a constatat în decizia sa de trimitere, această cerere nu urmărește să obțină înregistrarea
         unei mărci pentru una sau mai multe forme determinate de recipiente colectoare transparente – formele reprezentate grafic
         în cuprinsul cererii menționate fiind numai exemple de asemenea recipiente –, ci să obțină înregistrarea unei mărci pentru
         recipientul însuși. Pe de altă parte, este cert că aceste mărci nu constau într‑o culoare determinată, ci în absența oricărei
         culori, mai exact în transparență, care permite consumatorului să constate cantitatea de praf stocată în recipientul colector
         și să observe când acesta din urmă este plin.

      20      În consecință, cererea de înregistrare a mărcilor din acțiunea principală are ca obiect toate formele imaginabile ale unui
         recipient colector transparent care face parte din suprafața externă a unui aspirator.

      21      În observațiile sale scrise și în cadrul ședinței, Comisia Comunităților Europene a susținut că obiectul unei asemenea cereri
         nu îl constituie un „semn” în sensul articolului 2 din directivă și că, prin urmare, acesta nu poate fi înregistrat ca marcă.
         În consecință, chiar dacă această chestiune nu a fost ridicată de către instanța de trimitere, este necesar să se verifice
         dacă obiectul cererii menționate îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 2 din directivă, înainte de a se proceda,
         dacă este cazul, la interpretarea dispozițiilor articolului 3 din directivă.

      22      Potrivit Dyson și guvernului Regatului Unit, nu este de competența Curții, în cadrul unei trimiteri preliminare în temeiul
         articolului 234 CE, să ridice din oficiu o chestiune care nu a fost abordată de către instanța de trimitere. Cu ocazia ședinței,
         aceste părți au subliniat în această privință că, în cadrul procedurii administrative, după ce a emis obiecții privitoare
         la aspectul dacă obiectul cererii formulate de Dyson era un semn care să poată constitui o marcă, Registrar a înlăturat obiecțiile
         atunci când Dyson a renunțat la patru din cele șase mărci a căror înregistrare fusese solicitată inițial.

      23      Trebuie reamintit că, desigur, potrivit jurisprudenței, instanța de trimitere este singura competentă să definească obiectul
         întrebărilor pe care înțelege să le adreseze Curții. Într‑adevăr, numai instanțele naționale care sunt sesizate cu acțiunea
         principală și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența
         să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi
         în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (a se vedea în acest sens
         hotărârea din 16 martie 1999, Castelletti, C‑159/97, Rec., p. I‑1597, punctul 14, precum și hotărârea din 6 iulie 2006, Kersbergen‑Lap
         și Dams‑Schipper, C‑154/05, Rec., p. I‑6249, punctul 21).

      24      Chiar dacă, sub aspect formal, o instanță de trimitere își limitează cererea la interpretarea anumitor dispoziții comunitare
         aplicabile, o asemenea împrejurare nu împiedică, cu toate acestea, Curtea să furnizeze instanței naționale toate elementele
         de interpretare a dreptului comunitar care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă
         această instanță s‑a referit sau nu la acestea în textul întrebării sale (a se vedea în acest sens hotărârea din 29 aprilie
         2004, Weigel, C‑387/01, Rec., p. I‑4981, punctul 44, și hotărârea din 21 februarie 2006, Ritter‑Coulais, C‑152/03, Rec., p. I‑1711,
         punctul 29).

      25      Or, în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera a) din directivă, semnele care nu pot constitui o marcă sunt refuzate înregistrării
         sau pot fi declarate nule dacă sunt înregistrate. Această dispoziție împiedică astfel înregistrarea unor semne care nu îndeplinesc
         condițiile impuse de articolul 2 din directivă, care are ca obiect definirea tipurilor de semne care pot să constituie mărci
         (a se vedea în acest sens hotărârea Philips, citată anterior, punctul 38).

      26      În aceste condiții, contrar celor susținute de Dyson și de guvernul Regatului Unit, chiar dacă modul de redactare a întrebărilor
         instanței de trimitere se referă numai la articolul 3 din directivă și instanța menționată nu a analizat, în cadrul litigiului
         principal, aspectul dacă obiectul cererii în cauză poate fi considerat un semn susceptibil să constituie o marcă în sensul
         articolului 2 din directiva menționată, este necesar ca această din urmă chestiune să fie examinată în prealabil (a se vedea
         în acest sens hotărârea din 6 mai 2003, Libertel, C‑104/01, Rec., p. I‑3793, punctul 22).

      27      Potrivit articolului 2 din directivă, toate semnele pot constitui mărci, cu condiția să fie, pe de o parte, apte de o reprezentare
         grafică și, pe de altă parte, să fie capabile să distingă produsele sau serviciile unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi
         (hotărârea Philips, citată anterior, punctul 32, și hotărârea din 12 decembrie 2002, Sieckmann, C‑273/00, Rec., p. I‑11737,
         punctul 39).

      28      Rezultă că, pentru a putea să constituie o marcă în sensul articolului 2 din directivă, obiectul oricărei cereri trebuie să
         îndeplinească trei condiții. În primul rând, acesta trebuie să reprezinte un semn. În al doilea rând, acest semn trebuie să
         fie apt de o reprezentare grafică. În al treilea rând, acest semn trebuie să fie capabil să distingă produsele sau serviciile
         unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi (a se vedea în acest sens hotărârea Libertel, citată anterior, punctul
         23, și hotărârea din 24 iunie 2004, Heidelberger Bauchemie, C‑49/02, Rec., p. I‑6129, punctul 22).

      29      Potrivit Comisiei, cererea depusă de Dyson nu îndeplinește prima dintre aceste condiții, întrucât ea privește un concept,
         în speță conceptul de recipient colector transparent al unui aspirator, oricare ar fi forma sa. Or, neputând fi perceput printr‑unul
         din cele cinci simțuri și făcând apel doar la imaginație, un concept nu este „un semn” în sensul articolului 2 din directivă.
         Dacă un concept ar putea constitui o marcă, ar fi înlăturată logica aflată la baza articolului 3 alineatul (1) litera (e)
         din directivă, și anume evitarea ca protecția drepturilor asupra mărcii să confere titularului său un monopol asupra unor
         soluții tehnice sau caracteristici utilitare ale unui produs. În consecință, nu ar trebui să fie posibil să se obțină acest
         avantaj prin înregistrarea tuturor formelor care ar putea avea o anumită caracteristică funcțională, lucru care s‑ar realiza
         dacă ar putea fi înregistrat un concept ce poate îngloba numeroase manifestări fizice.

      30      În schimb, Dyson, susținut în privința acestui aspect de guvernul Regatului Unit, apreciază că, deși este adevărat, astfel
         cum a indicat în cadrul ședinței, că un concept nu este un semn care să poată fi înregistrat ca marcă, cererea sa are însă
         ca obiect un „semn” în sensul articolului 2 din directivă. Noțiunea de „semn”, care este larg definită de jurisprudență, ar
         viza, într‑adevăr, orice mesaj susceptibil de a fi perceput cu unul dintre cele cinci simțuri. Or, astfel cum ar rezulta din
         acțiunea principală, recipientul colector care face obiectul cererii este asociat de către consumatori cu Dyson. În plus,
         consumatorul ar fi în măsură, pe de o parte, să vadă recipientul colector menționat, care constituie o parte fizică a aspiratorului,
         și, pe de altă parte, să constate că este transparent. Recipientul colector transparent ar fi, prin urmare, perceptibil prin
         văz și nu poate fi considerat, în consecință, ca fiind fructul imaginației consumatorului.

      31      În această privință, trebuie reamintit că, potrivit articolului 2 din directivă, semnele care pot constitui mărci sunt în
         special cuvintele, inclusiv numele de persoane, desenele, literele, cifrele, forma produsului sau a ambalajului său.

      32      Chiar dacă această dispoziție nu menționează decât semnele care sunt susceptibile de a fi percepute vizual, de tip bidimensional
         sau tridimensional, și care pot, prin urmare, să fie reprezentate prin intermediul literelor și caracterelor scrise sau printr‑o
         imagine, totuși, atât din redactarea articolului 2 menționat, cât și din cel de al șaptelea considerent al directivei, care
         vizează o „listă exemplificativă” a semnelor care pot constitui o marcă, rezultă că această enumerare nu este exhaustivă.
         Prin urmare, Curtea a hotărât deja că articolul 2 din directivă, chiar dacă nu menționează semnele care nu sunt, prin ele
         însele, susceptibile de a fi percepute vizual, cum ar fi sunetele sau mirosurile, nu le exclude în mod expres (hotărârea Sieckmann,
         citată anterior, punctele 43 și 44, și hotărârea din 27 noiembrie 2003, Shield Mark, C‑283/01, Rec., p. I‑14313, punctele
         34 și 35).

      33      Totuși, cu riscul de a lipsi această condiție de orice substanță, nu poate fi admis că obiectul oricărei cereri de înregistrare
         a unei mărci constituie în mod necesar un semn în sensul articolului 2 din directivă.

      34      Astfel cum Curtea a indicat deja, scopul acestei cerințe este în special de a împiedica deturnarea dreptului mărcilor în scopul
         de a obține un avantaj concurențial nelegitim (hotărârea Heidelberger Bauchemie, citată anterior, punctul 24).

      35      Or, în speță, este cert că obiectul cererii din acțiunea principală nu vizează un anumit tip de recipient colector transparent
         care face parte din suprafața externă a unui aspirator, ci, în mod general și abstract, toate formele imaginabile ale unui
         asemenea recipient colector.

      36      În această privință, Dyson nu ar putea susține că obiectul cererii sale principale este susceptibil de a fi perceput vizual.
         Într‑adevăr, ceea ce consumatorul este în măsură să identifice prin văz nu este obiectul acestei cereri, ci două dintre reprezentările
         sale grafice, astfel cum figurează în cuprinsul acesteia din urmă. Or, aceste reprezentări nu ar putea fi asimilate obiectului
         cererii, întrucât, astfel cum Dyson a subliniat în repetate rânduri, acestea constituie doar exemple.

      37      Rezultă că, spre deosebire de cererile care au condus la pronunțarea hotărârilor citate anterior Sieckmann și Shield Mark,
         obiectul cererii principale poate îmbrăca o multitudine de aspecte diferite și nu este, prin urmare, determinat. Astfel cum
         avocatul general a relevat, în esență, la punctul 51 din concluziile sale, forma, dimensiunile, prezentarea și compoziția
         acestui obiect depind, într‑adevăr, atât de modelele de aspiratoare dezvoltate de Dyson, cât și de inovațiile tehnologice.
         Tot astfel, transparența permite utilizarea unui colorit variat.

      38      Or, având în vedere exclusivitatea inerentă drepturilor asupra mărcii, titularul unei mărci care se referă la un asemenea
         obiect nedeterminat ar obține, contrar obiectivului urmărit de articolul 2 din directivă, un avantaj concurențial nelegitim,
         întrucât ar avea dreptul să îi împiedice pe concurenții săi să ofere spre vânzare aspiratoare care prezintă pe suprafața lor
         externă orice tip de recipient colector, oricare ar fi forma acestuia.

      39      Rezultă că obiectul cererii din acțiunea principală constă de fapt într‑o simplă proprietate a produsului vizat și că nu constituie,
         în consecință, un „semn” în sensul articolului 2 din directivă (a se vedea în acest sens hotărârea Libertel, citată anterior,
         punctul 27).

      40      În consecință, trebuie să se răspundă instanței de trimitere că articolul 2 din directivă trebuie să fie interpretat în sensul
         că obiectul unei cereri de înregistrare a unor mărci, precum cea depusă în acțiunea principală, care se referă la toate formele
         imaginabile ale unei rezervor sau compartiment de colectare transparent care face parte din suprafața externă a unui aspirator
         nu constituie un „semn” în sensul acestei dispoziții și, în consecință, nu poate să constituie o marcă în sensul acesteia.

      41      În aceste condiții, nu este necesar să se interpreteze articolul 3 alineatul (3) din directivă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      42      Întrucât, în privinţa părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 2 din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre
            cu privire la mărci trebuie să fie interpretat în sensul că obiectul unei cereri de înregistrare a unor mărci, precum cea
            depusă în acțiunea principală, care se referă la toate formele imaginabile ale unei rezervor sau compartiment de colectare
            transparent care face parte din suprafața externă a unui aspirator nu constituie un „semn” în sensul acestei dispoziții și,
            în consecință, nu poate să constituie o marcă în sensul acesteia.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 28. března 1985. # Director of Public Prosecutions proti Sidney Hackett Limited a Royi Thomasi Westonovi; Raymond C. Tetlow proti Permanu Georgi Doveymu. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court - Spojené království. # Spojené věci 91/84 a 92/84.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 14. prosince 2000. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Volný pohyb zboží - Opatření s rovnocenným účinkem. # Věc C-55/99.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. července 2000. # Laboratoires pharmaceutiques Bergaderm SA a Jean-Jacques Goupil proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek. # Věc C-352/98 P.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 27. února 2002. # Streamserve Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Slovo STREAMSERVE - Absolutní důvody pro zamítnutí - Čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-106/00.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 14. února 2008. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem - Státní podpory - Povinnost navrácení. # Věc C-419/06.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtý senát) ze dne 14. února 2008 – Komise v. Řecko
      (Věc C‑419/06)
      „Nesplnění povinnosti státem – Státní podpory – Povinnost navrácení“
      1.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Nesplnění povinnosti navrácení poskytnutých podpor – Důvody pro obhajobu – Absolutní nemožnost
            provedení – Kritéria posouzení (Článek 88 odst. 2 ES; Nařízení Rady č. 659/1999, čl. 14 odst. 3) (viz body 39–40)
      2.                     Podpory poskytované státy – Rozhodnutí Komise, kterým je podpora shledána neslučitelnou se společným trhem a je nařízeno její
            vrácení – Možnost Komise přenechat vnitrostátním orgánům úkol vypočtení přesné částky k vrácení (Článek 88 odst. 2 ES) (viz
            body 44, 46, 48)
      3.                      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Nesplnění rozhodnutí Komise týkajícího se státní podpory – Důvody pro obhajobu – Zpochybnění
            legality rozhodnutí – Nepřípustnost (Článek 88 odst. 2 ES a 230 ES) (viz bod 52)
      4.                     Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí – Porušení zásady proporcionality – Neexistence (Článek 88 odst. 2 ES) (viz body
            53–55)
      5.                     Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí – Použití vnitrostátního práva –  Podmínky – Zahájení řízení zajišťujícího okamžité
            a efektivní provedení rozhodnutí Komise (Článek 88 odst. 2 pododstavec 2 ES; nařízení Rady č. 659/1999 čl. 14 odst. 3) (viz
            body 58–59)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí opatření pro dosažení souladu s rozhodnutím Komise K(2005)2706 ze dne 14. září 2005
                  o navrácení podpor poskytnutých letecké společnosti Olympic Airlines

            Výrok

                  1)

                  	Řecká republika tím, že nepřijala ve stanovených lhůtách všechny předpisy nezbytné pro zrušení podpor prohlášených za protiprávní
                     a neslučitelné se společným trhem rozhodnutím Komise ze dne 14. září 2005 o státních podporách poskytnutých Řecku ve prospěch
                     Olympic Airways a Olympic Airlines, jakož i pro navrácení uvedených podpor jejich příjemci, nesplnila povinnosti, které pro
                     ni vyplývají z článků 2, 3 a 4 tohoto rozhodnutí.

                  2)

                  	Řecké republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 1995. # Fédération française des sociétés d'assurance, Société Paternelle-Vie, Union des assurances de Paris-Vie a Caisse d'assurance et de prévoyance mutuelle des agriculteurs proti Ministère de l'Agriculture et de la Pêche. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'Etat - Francie. # Věc C-244/94.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. května 2002. # Francouzská republika proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Věc C-482/99.


title: Rozsudek Tribunálu (první senát) ze dne 17. prosince 2010. # Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství - Forma čokoládového zajíčka s červenou stužkou - Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009] - Nedostatek rozlišovací způsobilosti získané užíváním - Článek 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 7 odst. 3 nařízení č. 207/2009). # Věc T-336/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 17. prosince 2010 – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli v. OHIM (Forma čokoládového
            zajíčka s červenou stužkou)
      (Věc T-336/08)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství – Forma čokoládového zajíčka s červenou stužkou – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009] – Nedostatek rozlišovací způsobilosti získané užíváním – Článek 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 7 odst. 3 nařízení č. 207/2009)“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost – Výjimka – Získání rozlišovací způsobilosti užíváním – Trojrozměrná ochranná známka [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 7 odst. 3] (viz body 59, 67–71)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 11. června 2008 (věc R 1332/2005-4) týkajícímu se přihlášky
                  k zápisu trojrozměrného označení ve formě čokoládového zajíčka s červenou stužkou jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               trojrozměrná ochranná známka ve formě čokoládového zajíčka pro výrobky, přihláška č. 3844446

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               zamítnutí zápisu

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 7. září 2011. # Meredith Corp. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky Společenství BETTER HOMES AND GARDENS - Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu - Částečné zamítnutí zápisu průzkumovým referentem - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-524/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 7. září 2011 – Meredith v. OHIM (BETTER HOMES AND GARDENS)
      (Věc T-524/09)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství BETTER HOMES AND GARDENS – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Částečné zamítnutí zápisu průzkumovým referentem – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost [Nařízení Rady č.207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. b)] (viz body 23–24)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 23. září 2009 (věc R 517/2009-2) týkajícímu se přihlášky
                  slovního označení BETTER HOMES AND GARDENS jako ochranné známky Společenství

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Meredith Corp. se ukládá náhrada nákladů řízení.