title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 30. března 2006.#Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl proti Giuseppe Calafiori.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte d'appello di Milano - Itálie.#Svoboda usazování - Volný pohyb služeb - Pravidla hospodářské soutěže vztahující se na podniky - Státní podpory - Střediska daňové pomoci - Výkon některých poradenských činností a daňové pomoci - Výlučné právo - Odměna za tyto činnosti.#Věc C-451/03.

text:
      Věc C-451/03
      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      v.
      Giuseppe Calafiori
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte d'appello di Milano)
      „Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Pravidla hospodářské soutěže vztahující se na podniky – Státní podpory – Střediska daňové pomoci – Výkon některých poradenských činností a daňové pomoci – Výlučné právo – Odměna za tyto činnosti“
      Stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba přednesené dne 28. června 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 30. března 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Hospodářská soutěž – Veřejné podniky a podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva – Vytvoření dominantního
            postavení
      (Článek 82 ES a čl. 86 odst. 1 ES)
      2.     Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora
      3.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb
      (Články 43 ES a 49 ES)
      4.     Podpory poskytované státy – Pojem
      (Článek 87 odst. 1 ES)
      1.     Pouhá skutečnost vytvoření dominantního postavení přiznáním zvláštních nebo výlučných práv ve smyslu čl. 86 odst. 1 ES není
         jako taková neslučitelná s článkem 82 ES. Členský stát porušuje zákazy stanovené těmito dvěma ustanoveními pouze tehdy, je-li
         dotčený podnik nucen zneužít v důsledku pouhého výkonu zvláštních nebo výlučných práv, která mu byla přiznána, svého dominantního
         postavení nebo mohou-li tato práva vytvářet situaci, ve které je tento podnik nucen zneužít dominantního postavení.

      (viz bod 23)
      2.     Jestliže jsou v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce všechny prvky činnosti dotčené v původním řízení soustředěny
         uvnitř jednoho členského státu, odpověď může být pro předkládající soud přesto užitečná zejména v případě, že by jeho vnitrostátní
         právo ukládalo, aby byla státnímu příslušníku uvedeného členského státu poskytnuta stejná práva jako práva, která státní příslušník
         jiného členského státu vyvozuje z práva Společenství v téže situaci. Takovou otázku je tedy třeba posoudit jako přípustnou,
         protože je tak namístě přezkoumat, zda ustanovení Smlouvy, jejichž výklad je požadován, brání použití vnitrostátní právní
         úpravy dotčené v původním řízení, pokud se použije na osoby se sídlem či bydlištěm v jiných členských státech.

      (viz body 28–30)
      3.     Články 43 ES a 49 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která výlučně vyhrazuje právo vykonávat
         některé poradenské činnosti v daňové oblasti a daňovou pomoc střediskům daňové pomoci (CAF), které musí být zřizovány ve formě
         akciových společností, vykonávat svou činnost na základě povolení ministerstva financí a mohou být zřizovány pouze právními
         subjekty uvedenými v legislativním nařízení. Taková právní úprava totiž jednak úplně brání přístupu hospodářských subjektů
         usazených v jiných členských státech na dotčený trh služeb, a jednak tím, že omezí možnost zřizovat CAF na určité právní subjekty,
         které splňují striktní podmínky, ba dokonce na některé z těchto subjektů, které mají své sídlo v dotyčném členském státě,
         může ztížit, ba dokonce úplně zabránit tomu, aby hospodářské subjekty pocházející z jiných členských států vykonávaly své
         právo usadit se v dotčeném členském státě za účelem poskytování dotčených služeb.

      (viz body 7, 33–34, 50, výrok 1)
      4.     Opatření, kterým členský stát stanoví výplatu vyrovnání ze státního rozpočtu ve prospěch některých podniků pověřených pomáhat
         daňovým poplatníkům, co se týče vypracování a odevzdání daňových přiznání finančnímu úřadu, musí být kvalifikováno jako státní
         podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, pokud jednak výše vyrovnání přesahuje to, co je nezbytné pro pokrytí všech nebo části
         nákladů vyvolaných plněním povinností veřejné služby, s ohledem na příjmy s tím související, jakož i na přiměřený zisk v souvislosti
         s plněním těchto povinností, a jednak vyrovnání není určeno na základě rozboru nákladů, které by průměrný podnik, řádně řízený
         a přiměřeně disponující nezbytnými prostředky k tomu, aby mohl splnit požadavky veřejné služby, vynaložil za účelem plnění
         těchto povinností, s ohledem na příjmy s tím související, jakož i na přiměřený zisk v souvislosti s plněním těchto povinností.

       (viz bod 72, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      30. března 2006 (*)

      „Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Pravidla hospodářské soutěže vztahující se na podniky – Státní podpory – Střediska daňové pomoci – Výkon některých poradenských činností a daňové pomoci – Výlučné právo – Odměna za tyto činnosti“
      Ve věci C‑451/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Corte d’appello di
         Milano (Itálie) ze dne 15. října 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 27. října 2003, v řízení

      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      proti
      Giuseppe Calafiorimu
      za přítomnosti:
      Pubblico Ministero,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Malenovský, S. von Bahr (zpravodaj), A. Borg Barthet a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. května 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl F. Capellim a M. Valcadou, avvocati,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Del Gaizem, avvocato dello Stato,
      –       za Komisi Evropských společenství E. Traversou a V. Di Buccim, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. června 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 4 ES, 10 ES, 82 ES, 86 ES a 98 ES v oblasti hospodářské soutěže,
         článků 43 ES, 48 ES a 49 ES v oblasti práva usazování a volného pohybu služeb a článku 87 ES v oblasti státních podpor.

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl (dále jen „ADC Servizi“)
         a G. Calafiorim, notářem, ve věci týkající se toho, že tento notář odmítl provést zápis rozhodnutí přijatého valnou hromadou
         této společnosti o změně jejích stanov do podnikového rejstříku v Miláně.

       Vnitrostátní právní rámec
      3       Vnitrostátní právní rámec, tak jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, může být shrnut následujícím způsobem.
      4       Legislativní nařízení č. 241 ze dne 9. července 1997, doplněné legislativním nařízením č. 490 ze dne 28. prosince 1998 (dále
         jen „legislativní nařízení č. 241/97“), vyhrazuje pouze střediskům daňové pomoci (dále jen „CAF“) právo vykonávat některé
         poradenské činnosti v daňové oblasti a daňovou pomoc, mezi něž patří činnosti týkající se ročního přiznání příjmů zaměstnanců
         a osob jim postavených na roveň.

      5       Článek 34 odst. 4 legislativního nařízení č. 241/97 přiznává CAF výlučnou pravomoc za účelem vyhotovení daňového přiznání
         příjmů uskutečněného podle zjednodušeného formuláře (formulář 730), včetně předání opisu vyplněného přiznání a formuláře o vyúčtování
         daně daňovému poplatníku, jakož i sdělení výsledku přiznání zaměstnavateli pověřenému provedením srážky daně za účelem provedení
         vyrovnání u zdroje a zaslání přiznání finančnímu úřadu.

      6       Článek 35 odst. 2 písm. b) legislativního nařízení č. 241/97 mimoto CAF vyhrazuje pravomoc kontrolovat, zda údaje obsažené
         v přiznání odpovídají jeho přílohám.

      7       CAF musí být zřizovány ve formě akciových společností, které vykonávají své činnosti na základě povolení ministerstva financí.
         Mohou být zřizovány pouze právními subjekty uvedenými v článcích 32 a 33 legislativního nařízení č. 241/97. Jedná se zejména
         buď o sdružení zaměstnavatelů, nebo o odborové organizace nebo územní organizace jimi zmocněné, čítající minimálně 50 000
         členů, nebo některé zaměstnavatele pověřené provedením srážky daně zaměstnávající minimálně 50 000 zaměstnanců, nebo také
         sdružení zaměstnanců, která zřídila patronátní instituce („istituti di patronato“), čítající minimálně 50 000 členů. Co se
         týče některých právních subjektů uvedených v legislativním nařízení č. 241/97, jeví se, že je možné zřizovat CAF pouze právními
         subjekty, které jsou usazené v Itálii.

      8       Mimoto je v čl. 33 odst. 2 legislativního nařízení č. 241/97 stanoveno, že CAF určí jednu nebo více osob odpovědných za daňovou
         pomoc z osob zapsaných u komory účetních revizorů nebo u komory účetních.

      9       Dotčené právní předpisy stanoví za činnosti vyhrazené CAF výplatu odměny CAF ze státního rozpočtu, původně stanovenou na 25
         000 LIT pro každé vyplněné a odevzdané přiznání, která později činila přibližně 14 eur.

       Spor v původním řízení
      10     Předmětem činnosti ADC Servizi se sídlem v Miláně byla pomoc a poskytování poradenství v účetní a správní oblasti.
      11     Dne 25. února 2003 se mimořádná valná hromada této společnosti rozhodla schválit přijetí nových stanov za účelem zohlednění
         skutečnosti, že společnost vykonávala rovněž činnosti daňové pomoci ve prospěch podniků, zaměstnanců a osob jim postavených
         na roveň, jakož i důchodců.

      12     Notář G. Calafiori, který vyhotovoval zápis, odmítl provést zápis tohoto rozhodnutí do podnikového rejstříku v Miláně z důvodu,
         že změna stanov povolující společnosti vykonávat uvedené činnosti daňové pomoci byla podle něj v rozporu s článkem 34 legislativního
         nařízení č. 241/97.

      13     ADC Servizi se domáhala u Tribunale di Milano, aby nařídil zápis uvedeného rozhodnutí do podnikového rejstříku v Miláně. Usnesením
         ze dne 15. května 2003 tento soud žalobu zamítl.

      14     ADC Servizi proti tomuto usnesení podala u Corte d’appello di Milano odvolání z důvodu, že ustanovení legislativního nařízení
         č. 241/97 jsou v rozporu se Smlouvou o ES, když vyhrazují výlučně CAF některé poradenské činnosti v daňové oblasti a daňovou
         pomoc.

      15     Corte d’appello di Milano se domnívá, že řešení u něj projednávaného sporu vyvolává otázky týkající se výkladu práva Společenství.
      16     Nejdříve uvádí, že zaměstnanci, důchodci a osoby jim postavené na roveň jsou nuceni se obracet na CAF rovněž ohledně otázek,
         které nejsou dotčenou právní úpravou vyhrazeny těmto subjektům, což má za účinek narušení hospodářské soutěže na tomto trhu.
         Takto vytvořený systém je tedy v rozporu s články 10 ES, 81 ES, 82 ES a 86 ES.

      17     Corte d’appello di Milano dále poukazuje na to, že výlučné vyhrazení vyhotovení a předložení přiznání příjmů některým právním
         subjektům, odpovídající přesně stanoveným kritériím, představuje nejen pro vnitrostátní hospodářský subjekt, ale také pro
         subjekt usazený v jiném členském státě překážku výkonu jeho činnosti, která může představovat omezení zakázané články 43 ES,
         48 ES a 49 ES.

      18     Konečně se podle uvedeného vnitrostátního soudu zdá, že odměna ze státního rozpočtu uvedená v bodě 9 tohoto rozsudku, stanovená
         výlučně ve prospěch CAF, spadá pod zákaz stanovený články 87 ES a 88 ES.

       Předběžné otázky
      19     Na základě těchto úvah se Corte d’appello di Milano rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Mají být články 4 ES, 10 ES, 82 ES, 86 ES a 98 ES vykládány v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům,
         jako jsou právní předpisy, které vyplývají z [legislativního nařízení č. 241/97], posuzovaným zejména ve světle koordinovaných
         zákonů v oblasti daní z příjmů (DPR [nařízení prezidenta republiky] č. 917 ze dne 22. prosince 1986) a zákona č. 413 ze dne
         30. prosince 1991, které výlučně vyhrazují právo vykonávat některé činnosti daňového poradenství jediné kategorii právních
         subjektů, […] CAF […], a upírají ostatním hospodářským subjektům v odvětví, ačkoli mají oprávnění k výkonu povolání v oblasti
         daňového a účetního poradenství (účetní revizoři, advokáti a ostatní poradci v oblasti práce a zaměstnávání), právo vykonávat,
         za stejných podmínek a podle stejných způsobů výkonu, činnosti vyhrazené CAF?

      2)      Mají být články 43 ES, 48 ES a 49 ES vykládány v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou právní
         předpisy, které vyplývají z [legislativního nařízení č. 241/97], posuzovaným zejména ve světle koordinovaných zákonů v oblasti
         daní z příjmů (DPR č. 917 […]) a zákona č. 413 ze dne 30. prosince 1991, které výlučně vyhrazují právo vykonávat některé činnosti
         daňového poradenství jediné kategorii právních subjektů, CAF, a upírají ostatním hospodářským subjektům v odvětví, ačkoli
         mají oprávnění k výkonu povolání v oblasti daňového a účetního poradenství (účetní revizoři, advokáti a ostatní poradci v oblasti
         práce a zaměstnávání), právo vykonávat, za stejných podmínek a podle stejných způsobů výkonu, činnosti vyhrazené CAF?

      3)      Má být článek 87 ES vykládán v tom smyslu, že takové opatření, jako je opatření stanovené [legislativním nařízením č. 241/97],
         zvláště jeho článkem 38, které ve prospěch CAF stanoví výplatu odměny ze státního rozpočtu za provádění činností uvedených
         v čl. 34 odst. 4 a v čl. 37 odst. 2 uvedeného nařízení, představuje státní podporu?“

       K první otázce
      20     Úvodem je namístě uvést, že články 4 ES a 98 ES definují základní zásady hospodářské politiky systému Společenství a uvádějí
         kontext, do nějž spadají pravidla hospodářské soutěže uvedená v článcích 82 ES a 86 ES. Za těchto podmínek odkaz na články
         4 ES a 98 ES učiněný vnitrostátním soudem nevyžaduje odlišnou odpověď od té, která bude poskytnuta ve věci výkladu článků
         82 ES a 86 ES.

      21     Je tedy třeba konstatovat, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda články 82 ES a 86 ES brání takové vnitrostátní
         právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která vyhrazuje výlučně CAF právo vykonávat některé poradenské
         činnosti v daňové oblasti a daňovou pomoc.

      22     V tomto ohledu je namístě připomenout, že podle článku 82 ES je pro jeden nebo více podniků zakázané, aby zneužívaly dominantního
         postavení na společném trhu nebo na jeho podstatné části.

      23     Je třeba rovněž upřesnit, že pouhá skutečnost vytvoření dominantního postavení přiznáním zvláštních nebo výlučných práv ve
         smyslu čl. 86 odst. 1 ES není jako taková neslučitelná s článkem 82 ES. Členský stát porušuje zákazy stanovené těmito dvěma
         ustanoveními pouze tehdy, je-li dotčený podnik nucen zneužít v důsledku pouhého výkonu zvláštních nebo výlučných práv, která
         mu byla přiznána, svého dominantního postavení nebo mohou-li tato práva vytvářet situaci, ve které je tento podnik nucen zneužít
         dominantního postavení (rozsudek ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, s. I‑8089, bod 39).

      24     Klade se tedy nejen otázka, zda účinkem vnitrostátní právní úpravy bylo přiznat CAF zvláštní nebo výlučná práva ve smyslu
         čl. 86 odst. 1 ES, ale rovněž, zda taková právní úprava mohla vést ke zneužití dominantního postavení.

      25     Je však namístě uvést, že nezávisle na otázce, zda taková zvláštní nebo výlučná práva byla přiznána CAF vnitrostátní právní
         úpravou, předkládací rozhodnutí ani písemná vyjádření neposkytují Soudnímu dvoru skutkové a právní poznatky, které by mu umožnily
         určit, zda jsou splněny podmínky týkající se existence dominantního postavení nebo zneužívání ve smyslu článku 82 ES.

      26     Za těchto podmínek Soudní dvůr nemůže užitečně odpovědět na první otázku.
       Ke druhé otázce
      27     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda články 43 ES a 49 ES brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je
         právní úprava dotčená v původním řízení, která vyhrazuje výlučně CAF právo vykonávat některé poradenské činnosti v daňové
         oblasti a daňovou pomoc.

      28     Úvodem je namístě uvést, že italská vláda uplatňuje, že tato otázka je nepřípustná, jelikož jsou všechny prvky činnosti dotčené
         v původním řízení soustředěny uvnitř jednoho členského státu.

      29     V tomto ohledu je třeba poznamenat, že odpověď může být pro předkládající soud přesto užitečná zejména v případě, že by jeho
         vnitrostátní právo ukládalo v takovém řízení, jako je řízení v projednávaném případě, aby byla italskému státnímu příslušníku
         poskytnuta stejná práva jako práva, která státní příslušník jiného členského státu vyvozuje z práva Společenství v téže situaci
         (viz usnesení ze dne 17. února 2005, Mauri, C‑250/03, Recueil, s. I‑1267, bod 21).

      30     Je tedy namístě přezkoumat, zda ustanovení Smlouvy, jejichž výklad je požadován, brání použití takové vnitrostátní právní
         úpravy, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, pokud se použije na osoby se sídlem či bydlištěm v jiných členských
         státech.

      31     Úvodem je třeba připomenout, že články 43 ES a 49 ES ukládají odstranění omezení svobody usazování a volného pohybu služeb
         a že za taková omezení musí být považována všechna opatření, která výkon těchto svobod zakazují, tvoří překážku tomuto výkonu
         nebo jej činí méně atraktivním (viz zejména rozsudek ze dne 15. ledna 2002, Komise v. Itálie, C‑439/99, Recueil, s. I‑305,
         bod 22).

      32     V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že legislativní nařízení č. 241/97 přiznává CAF výlučnou pravomoc, aby
         daňovým poplatníkům nabízela některé poradenské služby v daňové oblasti a daňovou pomoc, a zejména služby daňové pomoci zaměstnancům
         a osobám, které jsou jim postaveny na roveň, týkající se vyplnění zjednodušeného formuláře daňového přiznání.

      33     Co se týče volného pohybu služeb, taková vnitrostátní právní úprava tím, že vyhrazuje tyto činnosti CAF, úplně brání přístupu
         hospodářských subjektů usazených v jiných členských státech na dotčený trh služeb.

      34     Pokud jde o svobodu usazování, může taková právní úprava tím, že omezí možnost zřizovat CAF na určité právní subjekty, které
         splňují striktní podmínky, a jak to vyplývá z poskytnutých informací, na některé z těchto subjektů, které mají své sídlo v Itálii,
         ztížit, ba dokonce úplně zabránit tomu, aby hospodářské subjekty pocházející z jiných členských států vykonávaly svá práva
         usadit se v Itálii za účelem poskytování dotčených služeb.

      35     Za těchto podmínek představuje přiznání výlučné pravomoci CAF nabízet některé poradenské služby v daňové oblasti a služby
         daňové pomoci omezení svobody usazování a volného pohybu služeb, v zásadě zakázané články 43 ES a 49 ES.

      36     Ustanovení vnitrostátní právní úpravy, která omezují možnost zřizovat CAF na určité právní subjekty již v Itálii usazené,
         jsou diskriminační. Taková ustanovení lze odůvodnit pouze důvody veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a ochrany zdraví stanovenými
         v článcích 46 ES a 55 ES, které v projednávaném případě nebyly uplatňovány (rozsudek ze dne 29. května 2001, Komise v. Itálie,
         C‑263/99, Recueil, s. I‑4195, bod 15).

      37     Naproti tomu ustanovení dotčené vnitrostátní právní úpravy, která se použijí na každou osobu nebo podnik vykonávající činnost
         na území hostitelského členského státu, mohou být odůvodněná, jestliže odpovídají naléhavým důvodům obecného zájmu, pokud
         jsou způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a pokud nepřekračují meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné
         (viz rozsudek ze dne 17. října 2002, Payroll a další, C‑79/01, Recueil, s. I‑8923, bod 28 a uvedená judikatura).

      38     V tomto ohledu je namístě uvést, že obecný zájem související s ochranou příjemců dotyčných služeb proti újmě, která by jim
         mohla vzniknout v důsledku služeb poskytnutých osobami, které nemají nezbytnou odbornou nebo morální kvalifikaci, může odůvodnit
         omezení svobody usazování a volného pohybu služeb (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. července 1991, Säger, C‑76/90, Recueil,
         s. I‑4221, body 15 až 17).

      39     Jak to zdůraznil generální advokát v bodě 49 svého stanoviska, mají některé ze služeb vyhrazených CAF, jako je předání opisu
         daňového přiznání a formuláře o vyúčtování daně, zaslání daňových přiznání finančnímu úřadu, jakož i sdělení výsledku daňového
         přiznání zaměstnavatelům pověřeným provedením srážky daně, v zásadě jednoduchý charakter a nevyžadují zvláštní odbornou kvalifikaci.

      40     Je zjevné, že povaha těchto služeb nemůže odůvodnit omezení jejich výkonu pouze na osoby, které mají zvláštní odbornou kvalifikaci.
      41     Ačkoli se některé úkoly vyhrazené CAF jeví naopak jako složitější, tedy zejména kontrola, zda informace poskytnuté v daňovém
         přiznání odpovídají jeho přílohám, nezdá se, že by subjekty, které jsou oprávněny zřizovat CAF, poskytovaly zvláštní záruky
         odborné způsobilosti za účelem plnění těchto úkolů.

      42     Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, v souladu s čl. 33 odst. 2 legislativního nařízení č. 241/97 CAF určují osoby odpovědné
         za provádění těchto úkolů z osob zapsaných u komory účetních revizorů nebo u komory účetních, tedy odborníky, kteří nemohou
         vlastním jménem nabízet služby vyhrazené CAF.

      43     Ve světle těchto okolností není patrné, že by ustanovení legislativního nařízení č. 241/97 tím, že přiznávají výlučnou pravomoc
         CAF nabízet některé poradenské služby v daňové oblasti a daňovou pomoc, byla způsobilá zajistit obecný zájem uvedený v bodě
         38 tohoto rozsudku.

      44     Na jednání italská vláda uplatnila, že dotčená vnitrostátní právní úprava je v každém případě odůvodněná na základě čl. 45
         prvního pododstavce ES a článku 55 ES, podle nichž se svoboda usazování a volný pohyb služeb nevztahují na činnosti spjaté
         s výkonem veřejné moci.

      45     V tomto ohledu je třeba připomenout, že články 45 ES a 55 ES jako výjimka ze základního pravidla svobody usazování musejí
         být vykládány takovým způsobem, který omezuje jejich působnost na případy, kdy je to striktně nezbytné k hájení zájmů, jejichž
         ochranu toto ustanovení členským státům umožňuje (rozsudky ze dne 15. března 1988, Komise v. Řecko, 147/86, Recueil, s. 1637,
         bod 7, a ze dne 29. října 1998, Komise v. Španělsko, C‑114/97, Recueil, s. I‑6717, bod 34).

      46     Podle ustálené judikatury tak výjimka stanovená těmito články musí být omezena na činnosti, které samy o sobě představují
         přímou a zvláštní spojitost s výkonem veřejné moci (rozsudky ze dne 21. června 1974, Reyners, 2/74, Recueil, s. 631, bod 45;
         ze dne 13. července 1993, Thijssen, C‑42/92, Recueil, s. I‑4047, bod 8; výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, bod 35,
         a rozsudek ze dne 31. května 2001, Komise v. Itálie, C‑283/99, Recueil, s. I‑4363, bod 20).

      47     Je namístě konstatovat, že kontrola, zda informace uvedené v daňovém přiznání odpovídají jeho přílohám, i když je ve skutečnosti
         zřídka zpochybněna finančním úřadem, nepředstavuje přímou a zvláštní spojitost s výkonem veřejné moci, ale opatření určené
         k tomu, aby připravilo nebo usnadnilo plnění úkolů příslušejících finančnímu úřadu.

      48     Stejně tak tomu je, co se týče ostatních úkolů stanovených v článcích 34 a 35 legislativního nařízení č. 241/97, zmíněných
         vnitrostátním soudem v jeho předkládacím rozhodnutí, a sice předání opisu vyplněného daňového přiznání a formuláře o vyúčtování
         daně daňovému poplatníku, jakož i sdělení výsledku daňových přiznání zaměstnavatelům pověřeným provedením srážky daně a zaslání
         přiznání finančnímu úřadu.

      49     Je tedy třeba konstatovat, že takové činnosti vyhrazené CAF, jako jsou činnosti uvedené v předkládacím rozhodnutí, nespadají
         pod výjimku stanovenou v článcích 45 ES a 55 ES.

      50     S ohledem na předcházející je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že články 43 ES a 49 ES musí být vykládány v tom smyslu,
         že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která výlučně vyhrazuje právo
         vykonávat některé poradenské činnosti v daňové oblasti a daňovou pomoc CAF.

       Ke třetí otázce
      51     Úvodem je namístě uvést, že třetí otázka předkládajícího soudu se vztahuje zároveň k ustanovením článku 38 legislativního
         nařízení č. 241/97 týkajícím se výplaty odměny ve prospěch CAF, ustanovením čl. 34 odst. 4 téhož nařízení týkajícím se daňové
         pomoci poskytované CAF a ustanovením čl. 37 odst. 2 uvedeného nařízení týkajícím se daňové pomoci poskytované jinými subjekty.

      52     Odůvodnění rozhodnutí tohoto soudu se však týká pouze výplaty odměny ve prospěch CAF.
      53     Za těchto okolností je namístě omezit přezkum třetí otázky na odměnu vyplácenou CAF v souladu s čl. 34 odst. 4 a čl. 38 odst. 1
         legislativního nařízení č. 241/97.

      54     Je tedy třeba konstatovat, že podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda taková odměna jako odměna obdržená CAF
         za vypracování a odevzdání daňového přiznání v souladu s čl. 34 odst. 4 a čl. 38 odst. 1 legislativního nařízení č. 241/97
         představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

      55     Úvodem je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury vyžaduje kvalifikace jako „podpora“, aby byly splněny všechny
         podmínky uvedené v tomto ustanovení (viz rozsudky ze dne 21. března 1990, Belgie v. Komise, zvaný „Tubemeuse“, C‑142/87, Recueil,
         s. I‑959, bod 25; ze dne 14. září 1994, Španělsko v. Komise, C‑278/92 až C‑280/92, Recueil, s. I‑4103, bod 20; ze dne 16. května
         2002, Francie v. Komise, C‑482/99, Recueil, s. I‑4397, bod 68, a ze dne 24. července 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium
         Magdeburg, C‑280/00, Recueil, s. I‑7747, bod 74).

      56     Zaprvé se musí jednat o státní zásah nebo zásah ze státních prostředků. Zadruhé tento zásah musí být takový, že ovlivňuje
         obchod mezi členskými státy. Zatřetí musí svého příjemce zvýhodnit. Začtvrté musí narušit nebo může narušit hospodářskou soutěž.

      57     Co se týče první podmínky, ta je splněna, jelikož odměna stanovená v čl. 38 odst. 1 legislativního nařízení č. 241/97 je vyplácena
         ze státního rozpočtu.

      58     Pokud jde o druhou podmínku, je namístě uvést, že na základě čl. 38 odst. 1 legislativního nařízení č. 241/97 mohou být CAF
         vypláceny vysoké částky a že hospodářské subjekty pocházející z jiných členských států by mohly získat povolení zřizovat CAF,
         která jsou příjemcem těchto částek. Za takových okolností může dotčené opatření ovlivňovat obchod mezi členskými státy.

      59     Pokud jde o třetí a čtvrtou podmínku, je třeba připomenout, že za podpory jsou považovány zásahy, které mohou v jakékoli formě
         přímo nebo nepřímo zvýhodňovat podniky nebo které musejí být považovány za hospodářské zvýhodnění, které by podnik-příjemce
         nezískal za obvyklých podmínek na trhu (výše uvedený rozsudek Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, bod 84).

      60     Naopak pokud musí být státní zásah považován za vyrovnání představující protihodnotu plnění uskutečněných podniky-příjemci
         za účelem plnění povinností veřejné služby, takže tyto podniky ve skutečnosti nejsou finančně zvýhodněny a účinkem uvedeného
         zásahu tedy není poskytnout těmto podnikům výhodnější soutěžní postavení oproti konkurenčním podnikům, takový zásah nespadá
         pod čl. 87 odst. 1 ES (výše uvedený rozsudek Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, bod 87).

      61     Aby však v konkrétním případě takové vyrovnání nebylo kvalifikováno jako státní podpora, musí být splněna řada podmínek (výše
         uvedený rozsudek Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, bod 88).

      62     Zaprvé podnik-příjemce takového vyrovnání musí být skutečně pověřen plněním povinností veřejné služby a tyto povinnosti musí
         být jasně vymezeny (výše uvedený rozsudek Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, bod 89).

      63     V tomto ohledu není vyloučeno, že členský stát může kvalifikovat jako „veřejnou službu“ služby daňové pomoci poskytované CAF
         podle čl. 34 odst. 4 legislativního nařízení č. 241/97 zaměstnancům a osobám jim postaveným na roveň, jejichž cílem je pomáhat
         daňovým poplatníkům plnit jejich daňové povinnosti a usnadnit plnění úkolů, které přísluší finančním úřadům.

      64     Zadruhé parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočítáno, musejí být stanoveny předem objektivním a transparentním způsobem,
         aby bylo zabráněno tomu, že vyrovnání bude obsahovat hospodářské zvýhodnění způsobilé zvýhodnit podnik-příjemce oproti konkurenčním
         podnikům (výše uvedený rozsudek Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, bod 90).

      65     V tomto ohledu se jeví, že vyrovnání, které bylo stanoveno přibližně na 14 eur pro každé vyhotovené přiznání odevzdané finančnímu
         úřadu, může tuto podmínku splňovat.

      66     Zatřetí vyrovnání nemůže přesáhnout to, co je nezbytné pro pokrytí všech nebo části nákladů vyvolaných plněním povinností
         veřejné služby, s ohledem na příjmy s tím související, jakož i na přiměřený zisk v souvislosti s plněním těchto povinností
         (výše uvedený rozsudek Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, bod 92).

      67     Začtvrté by vyrovnání mělo být určeno na základě rozboru nákladů, které by průměrný podnik, řádně řízený a přiměřeně disponující
         nezbytnými prostředky k tomu, aby mohl splnit požadavky veřejné služby, vynaložil za účelem plnění těchto povinností, s ohledem
         na příjmy s tím související, jakož i na přiměřený zisk v souvislosti s plněním těchto povinností (výše uvedený rozsudek Altmark
         Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, bod 93).

      68     Přezkum těchto dvou posledně uvedených podmínek týkajících se výše dotčené odměny vyžaduje posouzení skutkového stavu sporu
         v původním řízení.

      69     V tomto ohledu je namístě připomenout, že Soudní dvůr není příslušný posuzovat skutkový stav věci v původním řízení ani uplatňovat
         pravidla Společenství, která vyložil, na vnitrostátní opatření nebo situace vzhledem k tomu, že tyto otázky spadají do výlučné
         pravomoci vnitrostátního soudu (viz rozsudky ze dne 19. prosince 1968, Salgoil, 13/68, Recueil, s. 661, 672; ze dne 23. ledna
         1975, Van der Hulst, 51/74, Recueil, s. 79, bod 12; ze dne 8. února 1990, Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88,
         Recueil, s. I‑285, bod 11; ze dne 5. října 1999, Lirussi a Bizzaro, C‑175/98 a C‑177/98, Recueil, s. I‑6881, bod 38, a ze
         dne 15. května 2003, RAR, C‑282/00, Recueil, s. I‑4741, bod 47).

      70     Vnitrostátnímu soudu tedy přísluší, aby ve světle skutkových okolností věci v původním řízení posoudil, zda odměna stanovená
         v čl. 38 odst. 1 legislativního nařízení č. 241/97 představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

      71     V tomto kontextu je třeba rovněž uvést, že vnitrostátní soud není příslušný posuzovat slučitelnost podpor nebo režimu podpor
         se společným trhem. Toto posouzení spadá do výlučné pravomoci Komise Evropských společenství, jejíž jednání podléhá přezkumu
         soudu Společenství (viz rozsudky ze dne 21. listopadu 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires
         a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, Recueil, s. I‑5505, bod 14; ze dne 11. července 1996,
         SFEI a další, C‑39/94, Recueil, s. I‑3547, bod 42, a ze dne 17. června 1999, Piaggio, C‑295/97, Recueil, s. I‑3735, bod 31).

      72     S ohledem na předcházející je namístě odpovědět na třetí otázku tak, že opatření, kterým členský stát stanoví výplatu vyrovnání
         ze státního rozpočtu ve prospěch některých podniků pověřených pomáhat daňovým poplatníkům, co se týče vypracování a odevzdání
         daňových přiznání finančnímu úřadu, musí být kvalifikováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, pokud:

      –       výše vyrovnání přesahuje to, co je nezbytné pro pokrytí všech nebo části nákladů vyvolaných plněním povinností veřejné služby,
         s ohledem na příjmy s tím související, jakož i na přiměřený zisk v souvislosti s plněním těchto povinností, a

      –       vyrovnání není určeno na základě rozboru nákladů, které by průměrný podnik, řádně řízený a přiměřeně disponující nezbytnými
         prostředky k tomu, aby mohl splnit požadavky veřejné služby, vynaložil za účelem plnění těchto povinností, s ohledem na příjmy
         s tím související, jakož i na přiměřený zisk v souvislosti s plněním těchto povinností.

       K nákladům řízení
      73     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Články 43 ES a 49 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená
            v původním řízení, která výlučně vyhrazuje právo vykonávat některé poradenské činnosti v daňové oblasti a daňovou pomoc střediskům
            daňové pomoci.
      2)      Opatření, kterým členský stát stanoví výplatu vyrovnání ze státního rozpočtu ve prospěch některých podniků pověřených pomáhat
            daňovým poplatníkům, co se týče vypracování a odevzdání daňových přiznání finančnímu úřadu, musí být kvalifikováno jako státní
            podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, pokud:
      –       výše vyrovnání přesahuje to, co je nezbytné pro pokrytí všech nebo části nákladů vyvolaných plněním povinností veřejné služby,
            s ohledem na příjmy s tím související, jakož i na přiměřený zisk v souvislosti s plněním těchto povinností, a
      –       vyrovnání není určeno na základě rozboru nákladů, které by průměrný podnik, řádně řízený a přiměřeně disponující nezbytnými
            prostředky k tomu, aby mohl splnit požadavky veřejné služby, vynaložil za účelem plnění těchto povinností, s ohledem na příjmy
            s tím související, jakož i na přiměřený zisk v souvislosti s plněním těchto povinností.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 5. července 2012.#DTZ Zadelhoff vof v. Staatssecretaris van Financiën.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden.#Šestá směrnice o DPH – Článek 5 odst. 3 písm. c) a čl. 13 část B písm. d) bod 5 – Sjednání operace týkající se převodu akcií společností – Operace znamenající rovněž převod vlastnického práva k nemovitostem náležejícím těmto společnostem – Osvobození.#Věc C‑259/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      5. července 2012 (
            *1
         )
      „Šestá směrnice o DPH — Článek 5 odst. 3 písm. c) a čl. 13 část B písm. d) bod 5 — Sjednání operace týkající se převodu akcií společností — Operace znamenající rovněž převod vlastnického práva k nemovitostem náležejícím těmto společnostem — Osvobození“
      Ve věci C-259/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 22. dubna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 26. května 2011, v řízení

         DTZ Zadelhoff vof

      proti

         Staatssecretaris van Financiën,

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení U. Lõhmus, předseda senátu, A. Rosas (zpravodaj) a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za DTZ Zadelhoff vof B. van Zadelhoffem, belastingadviseur,

               —

               za nizozemskou vládu C. Wissels a C. Schillemans, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi C. Soulay a W. Roelsem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 3 písm. c) a čl. 13 části B, písm. d), bodu 5 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností DTZ Zadelhoff vof (dále jen „DTZ Zadelhoff“) a Staatssecretaris van Financiën (státní tajemník pro finance) ve věci kvalifikace převodu akcií společností znamenající rovněž převod vlastnického práva k nemovitostem náležejícím těmto společnostem za účelem osvobození od daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“).

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Podle čl. 2 bodu 1 šesté směrnice:
               „Předmětem daně z přidané hodnoty je:
               1.   dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.“

               4

               Článek 5 odst. 1 a 3 šesté směrnice stanoví:
               „1.   Výrazem ‚dodání zboží‘ se rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.
               […]
               3.   Členské státy mohou za hmotný majetek považovat rovněž:
               […]

                        c)

                        akcie nebo podíly rovnocenné akciím, které držiteli poskytují právně nebo fakticky vlastnické právo nebo právo držby nemovitosti či její části.“

               5

               Článek 13 část B šesté směrnice, nadepsaný „Ostatní případy osvobození“, stanoví:
               „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské země od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:
               […]

                        d)

                        tyto operace:
                        […]

                                 5.

                                 operace včetně sjednání a vyjma řízení a správ[y] v oblasti akcií, podílů na společnostech nebo sdruženích, dlužních úpisů a jiných cenných papírů, kromě:
                                 […]

                                          —

                                          práv nebo cenných papírů uvedených v čl. 5 odst. 3;

                  […]“

               6

               Nizozemské království podle předkládajícího soudu možnosti poskytnuté členským státům na základě čl. 5 odst. 3 písm. c) šesté směrnice nevyužilo.

         Nizozemské právo

               7

               Článek 11 zákona o dani z obratu (Wet op de omzetbelasting) ze dne 28. června 1968 ( Staatsblad 1968, č. 329) stanoví:
               „1.   Za podmínek stanovených nařízením orgánu veřejné správy jsou od daně osvobozeny:
               […]

                        i)

                        následující dodání zboží nebo poskytování služeb:
                        […]

                                 2.

                                 operace včetně sjednání, avšak vyjma řízení a správy v oblasti cenných papírů a jiných kapitálových nástrojů, kromě dokladů zakládajících právní nárok na zboží“;

                  […]“

         Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžné otázky

               8

               V období dotčeném v původním řízení vlastnila Fabege AB (dále jen „Fabege“), společnost se sídlem ve Švédsku, nepřímo všechny akcie společnosti World Fashion Centre Amsterdam BV, která vlastnila a provozovala věže I a II náležející do komplexu budov World Fashion Centre (dále jen „WFC“) nacházejících se v Amsterdamu (Nizozemsko). Společnost Fabege vlastnila, a to rovněž nepřímo, 100 % akcií společnosti Fabege WF BV, která vlastnila a provozovala věž IV náležející do WFC.

               9

               Společnost Stienstra BV Bedrijfshuisvesting (dále jen „Stienstra“), se sídlem ve ‘s-Hertogenbosch (Nizozemsko), vlastnila nepřímo všechny akcie společnosti De Herven III BV (dále jen „De Herven“), která vlastnila a provozovala kancelářský komplex Soetelieve nacházející se v tomtéž městě.

               10

               Společnost DTZ Zadelhoff vykonává zprostředkovatelské činnosti a poradenství v oblasti nemovitostí.

               11

               V roce 1999 pověřila Fabege společnost DTZ Zadelhoff, aby za odměnu vyhledala potenciální kupce pro WFC. Společnost Fabege přitom zamýšlela převést tento komplex budov prostřednictvím převodu akcií společností, které tento komplex nepřímo vlastnily. Požadovaná kupní cena za akcie záležela téměř výhradně na tržní hodnotě WFC jako nemovitosti. V rámci svého úkolu DTZ Zadelhoff nalezla kupce, jemuž byly akcie prodány a převedeny v období od 5. října 1999 do 24. ledna 2000.

               12

               Během roku 2000 pověřila Stienstra společnost DTZ Zadelhoff, aby za odměnu vyhledala potenciální kupce pro kancelářský komplex Soetelieve. V tomto ohledu nebylo nejprve stanoveno, zda má být převedeno vlastnické právo k uvedenému komplexu nebo vlastnické právo k akciím společnosti De Herven. Úsilí společnosti DTZ Zadelhoff vedlo nakonec k nalezení kupce, kterému byly akcie společnosti De Herven prodány a převedeny.

               13

               Společnost DTZ Zadelhoff nevyúčtovala ani neodvedla DPH za své služby, které spočívaly ve vyhledávání kupců pro uvedené nemovitosti a které poskytla společnosti Fabege a Stienstra. Měla za to, že tyto služby jsou buď podle čl. 11 odst. 1 písm. i) bodu 2 zákona o dani z obratu ze dne 28. června 1968 osvobozeny od daně, nebo nepodléhají v Nizozemsku dani, jelikož služba je považována za službu, která nebyla poskytnuta na území Nizozemského království, jestliže zadavatel nemá v tomto členském státě své sídlo.

               14

               Inspecteur van de Belastingdienst (dále jen „Inspecteur“) měl za to, že osvobození od daně není přípustné a že poskytnutí služeb musí být považováno za poskytnutí, jež se uskutečnilo v Nizozemsku, a v důsledku toho vydal vůči společnosti DTZ Zadelhoff dodatečný platební výměr na DPH za období od 1. ledna do 31. prosince 2000. Na základě odvolání této společnosti byla částka stanovená v tomto dodatečném platebním výměru rozhodnutím Inspecteur snížena.

               15

               Společnost DTZ Zadelhoff podala proti tomuto posledně uvedenému rozhodnutí Inspecteur žalobu k Rechtbank te Haarlem (okresní soud v Haarlemu), který tuto žalobu zamítl jako neopodstatněnou. Tato společnost podala proti tomuto rozsudku odvolání k Gerechtshof te Amsterdam (odvolací soud v Amsterdamu), který potvrdil rozsudek soudu prvního stupně. Společnost DTZ Zadelhoff tedy ke Hoge Raad der Nederlanden podala kasační opravný prostředek.

               16

               Hoge Raad der Nederlanden má za to, že Gerechtshof te Amsterdam určil místo, kde musí být služby považovány za poskytnuté, správně. Předkládající soud má naproti tomu pochybnosti o kvalifikaci převodu akcií společností znamenající rovněž převod vlastnického práva k nemovitostem náležejícím těmto společnostem za účelem osvobození od DPH.

               17

               Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba [čl. 13 část B písm. d) bod 5] šesté směrnice vykládat v tom smyslu, že se toto ustanovení vztahuje i na takové operace, jako jsou operace provedené dotčenou osobou, které se v konečném důsledku týkají nemovitosti držené dotčenými společnostmi a na jejich (nepřímý) převod, pouze z důvodu, že cílem těchto operací byl převod akcií společností a že tyto operace vedly k tomuto výsledku?

                        2)

                        Platí výjimka z osvobození od daně stanovená v [čl. 13 části B písm. d) bodě 5 druhé odrážce] šesté směrnice i tehdy, pokud členský stát nevyužil možnosti, kterou poskytuje čl. [5 odst. 3 písm. c)] [této] směrnice, považovat za hmotný majetek akcie nebo podíly rovnocenné akciím, které držiteli právně poskytují vlastnické právo nebo právo držby nemovitosti?

                        3)

                        Pokud je třeba na výše uvedenou otázku odpovědět kladně, je třeba za výše uvedené podíly a akcie považovat i akcie společností, které přímo nebo nepřímo (prostřednictvím dceřiných, resp. vnukovských, společností) vlastní nemovitosti, bez ohledu na to, zda tyto nemovitosti jako takové provozují nebo je využívají v rámci jiného druhu podnikání?“

         K předběžným otázkám

         K první a druhé předběžné otázce

               18

               Podstatou první a druhé předběžné otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je zaprvé, zda čl. 13 část B písm. d) bod 5 šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že se toto ustanovení vztahuje na takové operace, jako jsou operace uskutečněné společností DTZ Zadelhoff ve věci v původním řízení, jejichž cílem je převod akcií dotčených společností a které vedly k tomuto výsledku, avšak které se v konečném důsledku vztahují na nemovitosti držené dotčenými společnostmi a na jejich (nepřímý) převod, pouze z důvodu, že cílem těchto operací byl převod akcií těchto společností a že tyto operace vedly k tomuto výsledku, a zadruhé zda se výjimka z tohoto osvobození od daně stanovená v tomtéž bodě 5 druhé odrážce použije i tehdy, pokud členský stát nevyužil možnosti stanovené v čl. 5 odst. 3 písm. c) uvedené směrnice, považovat akcie nebo podíly rovnocenné akciím, které držiteli poskytují právně nebo fakticky vlastnické právo nebo právo držby nemovitosti, za hmotný majetek.

               19

               Zaprvé je nezbytné připomenout, že podle judikatury Soudního dvora představují osvobození od daně uvedená v článku 13 šesté směrnice autonomní pojmy unijního práva, jejichž účelem je zabránit rozdílům v používání režimu DPH mezi jednotlivými členskými státy (viz zejména rozsudky ze dne 25. února 1999, CPP, C-349/96, Recueil, s. I-973, bod 15, jakož i ze dne 10. března 2011, Skandinaviska Enskilda Banken, C-540/09, Sb. rozh. s. I-1509, bod 19 a citovaná judikatura).

               20

               Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že výrazy použité pro označení uvedených osvobození od daně je třeba vykládat striktně vzhledem k tomu, že tato osvobození představují odchylky od obecné zásady, podle níž je DPH vybírána z každého poskytnutí služeb uskutečněného osobou povinnou k dani za protiplnění (rozsudky ze dne 20. listopadu 2003, Taksatorringen, C-8/01, Recueil, s. I-13711, bod 36; ze dne 3. března 2005, Arthur Andersen, C-472/03, Sb. rozh. s. I-1719, bod 24, a ze dne 21. června 2007, Ludwig, C-453/05, Sb. rozh. s. I-5083, bod 21).

               21

               Výklad uvedených výrazů však musí být v souladu s cíli sledovanými těmito osvobozeními stanovenými v článku 13 šesté směrnice a musí splňovat požadavky zásady daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH. Toto pravidlo striktního výkladu tak neznamená, že by výrazy použité k definici osvobození uvedených v článku 13 měly být vykládány způsobem, jenž by je zbavil jejich účinků (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. června 2007, Haderer, C-445/05, Sb. rozh. s. I-4841, bod 18, a ze dne 19. listopadu 2009, Don Bosco Onroerend Goed, C-461/08, Sb. rozh. s. I-11079, bod 25).

               22

               Pokud jde konkrétně o působnost čl. 13 části B písm. d) bodu 5 šesté směrnice, Soudní dvůr konstatoval, že operace týkající se akcií a jiných cenných papírů jsou operacemi uskutečněnými na trhu s cennými papíry a že obchod s cennými papíry zahrnuje úkony, které mění právní a finanční postavení mezi účastníky právního vztahu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. června 1997, SDC, C-2/95, Recueil, s. I-3017, body 72 a 73, jakož i ze dne 29. října 2009, SKF, C-29/08, Sb. rozh. s. I-10413, bod 48).

               23

               Výrazy „operace […] v oblasti […] cenných papírů“ ve smyslu čl. 13 části B písm. d) bodu 5 šesté směrnice se tudíž týkají operací, které mohou působit vznik, změnu či zánik práv a povinností účastníků právního vztahu ve vztahu k cenným papírům (viz zejména rozsudek ze dne 13. prosince 2001, CSC Financial Services, C-235/00, Recueil, s. I-10237, bod 33, a výše uvedený SKF, bod 48).

               24

               Co se týče skutkového základu sporu v původním řízení, žalobkyně ani nizozemská vláda, a dokonce ani Komise nezpochybňují, že Fabege a Stienstra poté, co využily služby společnosti DTZ Zadelhoff, prodaly a převedly akcie, které nepřímo vlastnily.

               25

               V tomto ohledu není relevantní skutečnost, že Stienstra neuvedla, když pověřila společností DTZ Zadelhoff, aby vyhledala kupce pro kancelářský komplex Soetelieve, zda má být na kupce převedeno vlastnické právo k tomuto komplexu nebo vlastnické právo k akciím společnosti De Herven. Z ustálené judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že v souladu s cíli systému DHP, jimiž jsou zajištění právní jistoty a usnadnění úkonů spojených s uplatňováním této daně, je třeba, aby byla zohledněna – vyjma výjimečných případů – objektivní povaha dotčené operace (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. dubna 1995, BLP Group, C 4/94, Recueil, s. I-983, bod 24, a výše uvedený SKF, bod 47). Bez ohledu na případné původní záměry společnosti Stienstra spočívala operace, která se nakonec uskutečnila, z objektivního hlediska v operaci týkající se akcií, takže musí být až na výjimky jako taková chápána.

               26

               Zadruhé, co se týče konkrétně otázky, zda jsou služby poskytnuté společností DTZ Zadelhoff, o které se jedná ve sporu v původním řízení, kryty výrazem „sjednání“ uvedený v čl. 13 části B písm. d) bodě 5 šesté směrnice, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že z tohoto ustanovení vyplývá, že cílem výrazů „včetně sjednání“ není definovat obecný obsah osvobození stanoveného tímto ustanovením, nýbrž rozšířit rozsah působnosti tohoto ustanovení na činnosti sjednání (výše uvedený rozsudek CSC Financial Services, bod 38).

               27

               Tedy není nezbytné zabývat se přesným rozsahem výrazu „sjednání“, který se nachází ostatně i v dalších ustanoveních šesté směrnice, zejména pak v čl. 13 části B písm. d) bodech 1 až 4 šesté směrnice, avšak je třeba konstatovat, že v kontextu uvedeného bodu 5 označuje tento výraz činnost poskytovanou zprostředkovatelem, jenž nemá postavení strany smlouvy o finančním produktu a jehož činnost se liší od typických smluvních plnění poskytovaných stranami takových smluv. Činnost spočívající ve sjednání je totiž služba poskytovaná smluvní straně a odměňovaná touto smluvní stranou jako oddělený akt zprostředkování. Může mimo jiné spočívat v upozornění smluvní strany na příležitosti k uzavření takové smlouvy, navázání kontaktu s druhou smluvní stranou a sjednání jménem zákazníka a na jeho účet, podrobností vzájemných plnění. Účelem této činnosti je tedy učinit vše nezbytné k tomu, aby dvě smluvní strany uzavřely smlouvu, aniž by zprostředkovatel měl vlastní zájem na obsahu této smlouvy (výše uvedený rozsudek CSC Financial Services, bod 39).

               28

               Cílem činností zprostředkování a poradenství, které uskutečnila DTZ Zadelhoff ve sporu v původním řízení, které spočívaly ve vyhledávání za odměnu kupců pro nemovitosti, které byly následně prodány a převedeny prostřednictvím převodu akcií, bylo zajistit, aby zaprvé Fabege a kupující a zadruhé Stienstra a kupující uzavřeli smlouvu, aniž by DTZ Zadelhoff měla vlastní zájem na obsahu těchto smluv. Uvedené činnosti tedy odpovídají výrazu „sjednání“, které se vztahuje na akcie ve smyslu čl. 13 části B písm. d) bodu 5 šesté směrnice.

               29

               Zatřetí je třeba přezkoumat, zda se na tyto činnosti vztahuje výjimka z osvobození od daně stanovená v čl. 13 části B písm. d) bodě 5 šesté směrnice, která je uvedena v druhé odrážce tohoto bodu 5.

               30

               Z článku 13 části B) písm. d) bodu 5 druhé odrážky šesté směrnice vyplývá, že, členské země osvobodí od daně zejména operace, včetně sjednání v oblasti akcií, podílů na společnostech nebo sdruženích, dlužních úpisů a jiných cenných papírů, kromě práv nebo cenných papírů uvedených v čl. 5 odst. 3 této směrnice, aniž jsou dotčeny jiné předpisy unijního práva.

               31

               Podle čl. 5 odst. 3 písm. c) šesté směrnice mohou členské státy za hmotný majetek považovat zejména akcie nebo podíly rovnocenné akciím, které držiteli poskytují právně nebo fakticky vlastnické právo nebo právo držby nemovitosti či její části.

               32

               Takové akcie, které držiteli poskytují právně nebo fakticky vlastnické právo nebo právo držby nemovitosti či její části, jako jsou akcie, o které se jedná ve sporu v původním řízení, tedy mohou členské státy považovat pro účely DPH za hmotný majetek.

               33

               Je nesporné, že Nizozemské království této možnosti nevyužilo.

               34

               Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že se členské státy mohou svobodně rozhodnout, zda využijí možnosti, kterou jim poskytuje čl. 5 odst. 3 šesté směrnice, včetně stanovení některých podmínek, pokud tyto podmínky nezmění zásadně povahu nabízené možnosti, jelikož žádné ustanovení šesté směrnice neomezuje žádným způsobem v tomto ohledu diskreční pravomoc členských států (viz rozsudek ze dne 4. října 2001, „Goed Wonen“, C-326/99, Recueil, s. I-6831, bod 34).

               35

               Ačkoli tedy čl. 5 odst. 3 šesté směrnice umožňuje, aby za hmotný majetek byla považována všechna jmenovaná práva nebo aby za takový hmotný majetek bylo považováno pouze jedno nebo některé z těchto práv, uvedené ustanovení umožňuje rovněž omezit to, co bude považováno za hmotný majetek, pouze na práva, která splňují přesná kritéria stanovená dotčeným členským státem (výše uvedený rozsudek „Goed Wonen“, bod 34).

               36

               Se strukturou šesté směrnice by naproti tomu bylo těžko slučitelné, kdyby se připustilo, že se odkaz v čl. 13 části B písm. d) bodě 5 druhé odrážce této směrnice na čl. 5 odst. 3 této směrnice týká všech práv a cenných papírů uvedených v posledně uvedeném ustanovení, a to bez ohledu na skutečnost, zda členský stát využil možnosti, kterou mu nabízí toto ustanovení, či nikoli.

               37

               Takový výklad potvrzují i přípravné práce na šesté směrnici. Jak Komise uvedla ve svých písemných vyjádřeních, její návrh šesté směrnice [COM(73) 950 final] (dále jen „návrh šesté směrnice“) stanovil v čl. 5 odst. 1, že akcie nebo podíly rovnocenné akciím, které držiteli poskytují právně nebo fakticky vlastnické právo nebo právo držby nemovitosti či její části, se mají vždy považovat za hmotný majetek, k němuž se vážou.

               38

               Z odůvodnění návrhu šesté směrnice (s. 6) vyplývá, že Komise měla za to, že „cílem těchto postavení na roveň uvedených v odstavci 1 je, aby ze zřejmých důvodů neutrality podléhaly [DPH] operace, které jsou z hospodářského hlediska rovnocenné dodání nemovitosti nebo části nemovitosti“.

               39

               Poté, co však Komise předložila několik dalších návrhů, Rada Evropských společenství nakonec přijala jinou formulaci, která umožňuje členským státům považovat za hmotný majetek „akcie nebo podíly rovnocenné akciím, které držiteli poskytují právně nebo fakticky vlastnické právo nebo právo držby nemovitosti či její části“, aniž by tyto státy zavázala.

               40

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že, i když je pravda, že výrazy použité za účelem vymezení osvobození od daně uvedených v článku 13 šesté směrnice je třeba vykládat striktně vzhledem k tomu, že tato osvobození představují odchylky od obecné zásady, podle níž je DPH vybírána z každého poskytnutí služby uskutečněného osobou povinnou k dani za protiplnění (viz zejména rozsudek ze dne 26. června 2003, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, C-305/10, Recueil, s. I-6729, bod 63, jakož i rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Velvet & Steel Immobilien, C-455/05, Sb. rozh. s. I-3225, bod 14), nic to nemění na tom, že striktní výklad nemůže omezit osvobození způsobem, který nenachází oporu ve znění dotčeného ustanovení. Takový přístup by totiž byl v rozporu s cíli systému DPH, jimiž je zejména zajištění právní jistoty (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek SKF, body 46 a 47).

               41

               Zásada daňové neutrality nemůže vést rovněž k výkladu, který jde nad rámec znění čl. 13 části B, písm. d) bodu 5 šesté směrnice ve spojení s čl. 5 odst. 3 této směrnice.

               42

               Na první a druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 13 část B písm. d) bod 5 šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že se toto ustanovení vztahuje na takové operace, jako jsou operace dotčené v původním řízení, jejichž cílem je převod akcií dotčených společností a které vedly k tomuto výsledku, avšak které se v konečném důsledku vztahují na nemovitosti držené dotčenými společnostmi a na jejich (nepřímý) převod. Výjimka z tohoto osvobození od daně stanovená v tomtéž bodě 5 druhé odrážce se nepoužije, pokud členský stát nevyužil možnosti stanovené v čl. 5 odst. 3 písm. c) uvedené směrnice považovat za hmotný majetek akcie nebo podíly rovnocenné akciím, které držiteli právně nebo fakticky poskytují vlastnické právo nebo právo držby nemovitosti.

         Ke třetí otázce

               43

               Vzhledem k odpovědi na první a druhou otázku není třeba odpovědět na třetí otázku položenou předkládajícím soudem.

         K nákladům řízení

               44

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                     Článek 13 část B písm. d) bod 5 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně musí být vykládán v tom smyslu, že se toto osvobození od daně z přidané hodnoty vztahuje na takové operace, jako jsou operace dotčené v původním řízení, jejichž cílem je převod akcií dotčených společností a které vedly k tomuto výsledku, avšak které se v konečném důsledku vztahují na nemovitosti držené dotčenými společnostmi a na jejich (nepřímý) převod. Výjimka z tohoto osvobození od daně stanovená v tomtéž bodě 5 druhé odrážce se nepoužije, pokud členský stát nevyužil možnosti stanovené v čl. 5 odst. 3 písm. c) uvedené směrnice považovat za hmotný majetek akcie nebo podíly rovnocenné akciím, které držiteli právně nebo fakticky poskytují vlastnické právo nebo právo držby nemovitosti.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. března 1978. # Leonardo Leonardini proti Komisi Evropských společenství. # Věc 115/76.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. února 1984. # Groupement d'intérêt économique "Rhône-Alpes Huiles" a další proti Syndicat national des fabricants raffineurs d'huile de graissage a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Lyon - Francie. # Volný pohyb zboží - Odpadní oleje. # Věc 295/82.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 24. ledna 2002. # Temco Service Industries SA proti Samir Imzilyen a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour du travail de Bruxelles - Belgie. # Zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků. # Věc C-51/00.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (třetí senát) 15. prosince 2010.#Roberta Saracco v. Evropská centrální banka.#Veřejná služba – Zaměstnanci ECB – Pracovní volno z osobních důvodů – Maximální délka – Odmítnutí prodloužení.#Věc F‑66/09.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 15. listopadu 2000. # Ivo Camacho-Fernandes proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-20/00.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 2. října 1997. # Hellen Gerster proti Freistaat Bayern. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach - Německo. # Úředník. # Věc C-1/95.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 27. června 2000. # Onno Plug proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-47/97.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 29. listopadu 2007.#Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo.#Nařízení (EHS) č. 2092/91 - Ekologické zemědělství - Soukromé kontrolní subjekty - Požadavek provozovny nebo stálé infrastruktury v členském státě, kde jsou poskytovány služby - Odůvodnění - Účast na výkonu veřejné moci - Článek 55 ES - Ochrana spotřebitele.#Věc C-404/05.

text:
      Věc C-404/05
      Komise Evropských společenství
      v.
      Spolková republika Německo
      „Nařízení (EHS) č. 2092/91 – Ekologické zemědělství – Soukromé kontrolní subjekty – Požadavek provozovny nebo stálé infrastruktury v členském státě, kde jsou poskytovány služby – Odůvodnění – Účast na výkonu veřejné moci – Článek 55 ES – Ochrana spotřebitele“
      Stanovisko generální advokátky E. Sharpston přednesené dne 12. července 2007          I ‑ 0000
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 29. listopadu 2007          I ‑ 0000
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb služeb – Omezení
      (Články 45 ES, 49 ES a 55 ES; nařízení Rady č. 2092/91)
      Členský stát, který vyžaduje, aby soukromé subjekty v oblasti kontroly produktů pocházejících z ekologického zemědělství schválené
         v jiném členském státě měly provozovnu v tuzemsku, chtějí-li tam poskytovat kontrolní služby, nesplňuje povinnosti, které
         pro něj vyplývají z článku 49 ES.

      Jednak totiž nemůže být pomocná a přípravná úloha svěřená soukromým kontrolním subjektům nařízením č. 2092/91 o ekologickém
         zemědělství a k němu se vztahujícím označování zemědělských produktů a potravin považována ve vztahu k orgánu dohledu za činnost
         přímo a konkrétně spjatou s výkonem veřejné moci ve smyslu článku 55 ES ve spojení s čl. 45 prvním pododstavcem ES odůvodňující
         výjimku podle těchto ustanovení, nýbrž za jinou činnost oddělitelnou od výkonu veřejné moci. Krom toho, takovýto požadavek
         překračuje meze toho, co je objektivně nezbytné k dosažení cíle ochrany spotřebitele, který může odůvodnit překážky volného
         pohybu služeb.

      (viz body 37–38, 44, 48, 52 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      29. listopadu 2007(*)

      „Nařízení (EHS) č. 2092/91 – Ekologické zemědělství – Soukromé kontrolní subjekty – Požadavek provozovny nebo stálé infrastruktury v členském státě, kde jsou poskytovány služby – Odůvodnění – Účast na výkonu veřejné moci – Článek 55 ES – Ochrana spotřebitele“
      Ve věci C‑404/05,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 17. listopadu 2005,
      Komise Evropských společenství, zastoupená E. Traversou a G. Braunem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené M. Lummou a C. Schulze-Bahr, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič a E. Levits (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 12. července 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím, že vyžaduje
         aby soukromé kontrolní subjekty v oblasti ekologického zemědělství (dále jen „soukromé kontrolní subjekty“), usazené a schválené
         v jiném členském státě, měly sídlo nebo jinou stálou infrastrukturu v Německu, jestliže tam chtějí vykonávat svou činnost,
         nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 49 ES.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Nařízení Rady (EHS) č. 2092/91 ze dne 24. června 1991 o ekologickém zemědělství a k němu se vztahujícím označování zemědělských
         produktů a potravin (Úř. věst. L 198, s. 1; Zvl. vyd. 15/02, s. 39), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1804/1999 ze dne 19. července
         1999 (Úř. věst. L 222, s. 1; Zvl. vyd. 15/04, s. 297, dále jen „nařízení č. 2092/91“), stanoví minimální pravidla v oblasti
         biologických produktů, příslušné kontrolní postupy a osvědčování produktů pocházejících z ekologického zemědělství. Podle
         tohoto nařízení mohou být produkty splňující jím stanovené požadavky opatřeny označením „Ekologické zemědělství – kontrolní
         systém ES“, zejména formou etikety.

      3       Články 1, 2 a 4 nařízení č. 2092/91 obsahují výčet dotčených produktů, údaje týkající se ekologické metody produkce a definice
         různých pojmů. Článek 3 uvedeného nařízení stanoví, že toto nařízení platí, aniž by byla dotčena ostatní ustanovení Společenství
         nebo ustanovení členských států v souladu s právem Společenství. Článek 5 uvedeného nařízení stanoví podmínky pro označování
         a propagaci produktů odkazující na ekologické metody produkce a článek 6 téhož nařízení stanoví pravidla produkce, jež vyplývají
         z termínu „ekologické metody produkce“.

      4       Článek 8 nařízení č. 2092/91 zní následovně:
      „1.      Jakýkoli hospodářský subjekt, který za účelem uvádění na trh produkuje, připravuje nebo dováží ze třetí země produkty uvedené
         v článku 1:

      a)       oznámí tuto činnost příslušným orgánům členského státu, ve kterém tato činnost probíhá; toto oznámení zahrnuje informace uvedené
         v příloze IV;

      b)       podrobí svůj podnik kontrolnímu systému uvedenému v článku 9.
      2.      Členské státy ustanoví orgán nebo subjekt, je[n]ž bude tato oznámení přijímat.
      Členské státy mohou požadovat sdělení jakékoli další informace, kterou pokládají za nezbytnou pro účinný dohled nad danými
         hospodářskými subjekty.

      3.      Příslušné orgány zajistí, aby byl zúčastněným stranám k dispozici aktualizovaný seznam jmen a adres hospodářských subjektů,
         na které se vztahuje kontrolní systém.“

      5       Podle článku 9 nařízení č. 2092/91:
      „1.      Členské státy zavedou kontrolní systém, který provádí jeden nebo více určených kontrolních orgánů nebo schválených soukromých
         subjektů, kterým podléhají hospodářské subjekty produkující, připravující nebo dovážející ze třetích zemí produkty uvedené
         v článku 1.

      2.      Členské státy přijmou opatření, která zajistí, aby hospodářský subjekt, který splňuje ustanovení tohoto nařízení a přispívá
         na úhradu nákladů na kontrolu, měl přístup do kontrolního systému.

      3.      Kontrolní systém zahrnuje přinejmenším provádění bezpečnostních a kontrolních opatření uvedených v příloze III.
      4.      V případě, že kontrolní systém provádějí soukromé subjekty, určí členský stát orgán zodpovědný za schvalování těchto subjektů
         a dohled nad nimi.

      5.      Při schvalování soukromého kontrolního subjektu se bere v úvahu toto:
      a)       standardní postup kontroly, který bude dodržovat, včetně podrobného popisu kontrolních a bezpečnostních opatření, které[á]
         se subjekt zavazuje vyžadovat u hospodářských subjektů podléhajících jeho kontrole;

      b)       sankce, které tento subjekt zamýšlí uložit při zjištění [nesrovnalostí] nebo protiprávního jednání;
      c)       dostupnost vhodných zdrojů v podobě kvalifikovaných zaměstnanců a administrativního a technického vybavení, zkušenost v oblasti
         kontroly a spolehlivost;

      d)       objektivita kontrolního subjektu vůči hospodářským subjektům podléhajícím jeho kontrole.
      6.      Po schválení kontrolního subjektu příslušný orgán:
      a)       zajistí, aby kontroly prováděné kontrolním subjektem byly objektivní;
      b)       ověří účinnost jeho kontrol;
      c)       vezme úřední cestou na vědomí jakékoli zjištěné nesrovnalosti nebo protiprávní jednání a uložené sankce;
      d)       odejme kontrolnímu subjektu schválení, pokud subjekt nesplňuje požadavky uvedené v písmenech a) a b) nebo přestal splňovat
         kritéria uvedená v odstavci 5 nebo nesplňuje požadavky stanovené v odstavcích 7, 8, 9 a 11.

      6a.      Členské státy vydají do 1. ledna 1996 všem kontrolním subjektům nebo orgánům schváleným nebo určeným v souladu s ustanoveními
         tohoto článku číselný kód. Uvědomí o něm ostatní členské státy a Komisi; Komise zveřejní číselné kódy v seznamu uvedeném v článku
         15 posledním pododstavci.

      7.      Kontrolní orgán a schválené kontrolní subjekty uvedené v odstavci 1:
      a)       zajistí, aby se vůči podnikům podléhajícím jejich kontrole uplatňovala přinejmenším ta bezpečnostní a kontrolní opatření,
         která jsou stanovená v příloze III;

      b)       neposkytují informace a údaje, jež získají při své kontrolní činnosti, jiným osobám než těm, které odpovídají za dotyčný podnik,
         a příslušným orgánům veřejné moci.

      8.      Schválené kontrolní subjekty:
      a)       umožní příslušným orgánům přístup do svých kanceláří a zařízení pro kontrolní účely, stejně tak poskytnou jakékoli informace
         a pomoc, kterou[é] příslušné orgány považují za nezbytnou[é] pro plnění svých povinností vyplývajících z tohoto nařízení;

      b)       do 31. ledna každého roku zašlou příslušným orgánům členského státu seznam hospodářských subjektů, které podléhaly jejich
         kontrole ke dni 31. prosince předchozího roku, a předloží výše uvedenému orgánu stručnou výroční zprávu.

      9.      Kontrolní orgán a kontrolní subjekty uvedené v odstavci 1:
      a)       zajistí, aby při zjištění nesrovnalosti týkající se provádění článků 5, 6 a 7 nebo opatření uvedených v příloze III bylo z celé
         partie nebo produkční dávky dotčené danou nesrovnalostí odstraněno označení podle článku 2 odkazující na ekologické metody
         produkce;

      b)       při zjištění zjevného protiprávního jednání nebo protiprávního jednání s dlouhodobým dopadem zakáže[í] danému hospodářskému
         subjektu uvádět na trh produkty s označením odkazujícím na ekologickou metodu produkce po dobu dohodnutou s příslušným orgánem
         daného členského státu.

      [...]
      11.      S platností od 1. ledna 1998[,] a aniž jsou dotčeny odstavce 5 a 6[,] musí schválené kontrolní subjekty splnit požadavky stanovené
         v podmínkách normy EN 45011.

      […]“
      6       Článek 10 nařízení č. 2092/91 stanoví, že je na označení produktů podléhajících kontrolnímu systému podle článku 9 tohoto
         nařízení umístěn údaj nebo logo podle přílohy 5 tohoto nařízení; k tomu ukládá ustanovení zmíněného čl. 10 odst. 3 kontrolním
         subjektům sankční povinnosti, jež odpovídají povinnostem stanoveným v čl. 9 odst. 9 téhož nařízení.

      7       Článek 10a nařízení č. 2092/91 upravující obecná prováděcí opatření stanoví:

      „1.      Zjistí-li některý členský stát nesrovnalosti nebo protiprávní jednání při uplatňování tohoto nařízení u produktu pocházejícího
         z jiného členského státu a nesoucího údaje uvedené v článku 2 nebo v příloze V, uvědomí o tom Komisi a členský stát, který
         určil kontrolní orgán nebo schválil kontrolní subjekt.

      2.      Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zabránily podvodnému používání údajů uvedených v článku 2 nebo v příloze
         V.“

      8       V příloze III nařízení č. 2092/91 jsou podrobněji rozvedeny minimální kontrolní požadavky a bezpečnostní opatření podle kontrolního
         systému uvedeného v článcích 8 a 9 tohoto nařízení.

      9       Obecná ustanovení této přílohy zejména stanoví v bodě 9 druhém pododstavci a v bodě 10, že jsou soukromé kontrolní subjekty
         oprávněny požadovat, aby kontrolovaný hospodářský subjekt dočasně nesměl uvádět na trh s odkazem na ekologické metody produkce
         určitý produkt, ohledně něhož existuje podezření, že neodpovídá standardům stanoveným uvedeným nařízením, a že tyto soukromé
         kontrolní subjekty mají právo přístupu do provozních místností a k účetním dokladům uvedeného hospodářského subjektu.

       Vnitrostátní právní úprava
      10     Zákon k provedení právních aktů Evropského společenství v oblasti ekologického zemědělství (Gesetz zur Durchführung der Rechtsakte
         der Europäischen Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landbau), ve znění ze dne 10. července 2002 (BGBl. 2002 I, s. 2558,
         dále jen „ÖLG“), provádí ustanovení nařízení č. 2092/91.

      11     Ustanovení § 3 odst. 1 ÖLG stanoví, že kontrolní systém podle čl. 9 odst. 1 nařízení č. 2092/91 ve spojení s jeho čl. 9 odst. 3
         a přílohou III může být prováděn soukromými subjekty, pokud není plnění tohoto úkolu spojeno s provedením správního řízení.

      12     Podle § 4 odst. 1 bodu 4 ÖLG je předpokladem pro výkon kontrolní činnosti soukromými subjekty na německém území jejich schválení,
         jehož podmínkou je existence provozovny v Německu. ÖLG nestanoví žádný postup pro uznávání schválení, jež byla těmto soukromým
         subjektům udělena v jiných členských státech.

       Postup před zahájením soudního řízení
      13     Poté, co Komise zaslala dne 8. listopadu 2000 orgánům Spolkové republiky Německo výzvu dopisem, v níž je upozornila na skutečnost,
         že požadavek, aby soukromé subjekty schválené v jiném členském státě měly sídlo nebo stálou infrastrukturu v Německu, je neslučitelný
         s článkem 49 ES, a shledala, že odpověď podaná tímto státem dne 19. února 2001 je neuspokojivá, vydala dne 23. října 2003
         odůvodněné stanovisko, v němž uvedený členský stát vyzvala, aby ve lhůtě dvou měsíců od doručení tohoto stanoviska splnil
         své povinnosti.

      14     Ve své odpovědi ze dne 13. února 2003 zaslala Spolková republika Německo Komisi text ÖLG a setrvala na svém stanovisku, podle
         nějž je k zajištění účinné ochrany zájmů spotřebitelů a hospodářské soutěže naprosto nezbytné, aby měly soukromé kontrolní
         subjekty provozovnu na území členského státu, v němž chtějí vykonávat kontrolní činnost.

      15     Komise usoudila, že Spolková republika Německo nevyhověla zmíněnému odůvodněnému stanovisku, a proto podala projednávanou
         žalobu.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      16     Podle tvrzení Komise je § 4 odst. 1 bod 4 ÖLG na překážku svobodě soukromého subjektu, který byl schválen v jiném členském
         státě, ale nemá provozovnu na německém území, vykonávat kontrolní činnost v Německu.

      17     Systém schvalování soukromých subjektů a dohledu nad nimi zavedený nařízením č. 2092/91 totiž předpokládal usazení těchto
         subjektů pouze na území schvalujícího členského státu, nikoli však každého členského státu, v němž si zmíněné subjekty přejí
         vykonávat kontrolní činnost.

      18     Komise v tomto ohledu upřesňuje, že jelikož nařízení č. 2092/91 neprovádí plnou harmonizaci dotčené oblasti, je třeba při
         posuzování otázky, zda je sporná německá úprava na překážku uvedené svobodě, zohlednit volný pohyb služeb zakotvený v článku
         49 ES.

      19     Komise jednak zdůrazňuje, že při přijetí nařízení č. 2092/91 se Rada Evropské unie neodvolávala na článek 66 Smlouvy o EHS
         (později článek 66 Smlouvy o ES, nyní článek 55 ES), ve spojení s článkem 55 Smlouvy o EHS (později článek 55 Smlouvy o ES,
         nyní článek 45 ES), takže kontrola a označování produktů pocházejících z ekologického zemědělství nepředstavuje činnost vyloučenou
         z působnosti článku 49 ES.

      20     Krom toho se čl. 45 první pododstavec ES týká pouze činností, které jsou samy o sobě přímo a konkrétně spjaty s výkonem veřejné
         moci. Z toho vyplývá, že i za předpokladu, že by činnost kontroly produktů pocházejících z ekologického zemědělství představovala
         v konečném důsledku výkon veřejné moci, činnost soukromých subjektů by nebyla přímo a konkrétně spjata s výkonem této moci.

      21     Sám článek 9 odst. 1 nařízení č. 2092/91 totiž prokazuje, že dotčená činnost kontroly nespočívá v úkolech spojených s výkonem
         veřejné moci, jelikož umožňuje členským státům zavést systém kontroly prováděný soukromými subjekty. S určitostí se tudíž
         nejedná o ústřední úlohu státu, která by si vyžadovala činnost přímo a konkrétně spjatou s výkonem veřejné moci.

      22     V tomto ohledu je okolnost, že německé soukromé subjekty, které provádějí kontrolní postupy stanovené nařízením č. 2092/91,
         provádějí i jiné činnosti, které by mohly být spjaty s výkonem veřejné moci, z hlediska práva Společenství bezvýznamná.

      23     Konečně má Komise za to, že cíl ochrany spotřebitele nemůže odůvodnit požadavek provozovny v Německu kladený na soukromé subjekty
         schválené v jiném členském státě. Takovýto požadavek totiž není nezbytný pro ověřování objektivnosti kontrol a zajištění zmíněné
         ochrany. Příslušný orgán členského státu, v němž byl daný subjekt schválen, má v souladu s nařízením č. 2092/91 pravomoci,
         které mu umožňují provést v tomto ohledu potřebná ověření a v případě nerespektování kritérií kontroly uložit potřebné sankce.
         Zjednodušený schvalovací postup, jenž by zohlednil ověření provedené příslušným orgánem členského státu schválení, by německým
         orgánům umožnil, aby se ujistily, zda soukromé subjekty, které si přejí provádět kontroly na německém území, skutečně splňují
         podmínky ohledně zdrojů v podobě zaměstnanců a administrativního vybavení stanovené uvedeným nařízením. Mimoto systém komunikace
         mezi správními orgány členských států umožňuje těmto orgánům přijmout opatření nezbytná v případě zjištění nesrovnalostí při
         kontrolách provedených v jiném členském státě.

      24     Spolková republika Německo především tvrdí, že nařízení č. 2092/91 provádí úplnou harmonizaci dotčené oblasti. Z judikatury
         Soudního dvora tudíž vyplývá, že se již nelze dovolávat základních svobod zaručených Smlouvou o ES v této oblasti. Zmíněný
         členský stát se v tomto ohledu odvolává na rozsudky ze dne 13. prosince 1983, Apple and Pear Development Council (222/82,
         Recueil, s. 4083); ze dne 20. září 1988, Moormann (190/87, Recueil, s. 4689, bod 10); ze dne 12. října 1993, Vanacker a Lesage,
         (C‑37/92, Recueil, s. I‑4947, bod 9); jakož i ze dne 13. prosince 2001, DaimlerChrysler (C‑324/99, Recueil, s. I‑9897, bod 43).

      25     Jelikož však otázka uznávání schválení obdržených v jiném členském státě nebyla upravena ustanoveními nařízení č. 2092/91,
         má každý členský stát právo vyžadovat od všech soukromých subjektů, které si přejí nabízet své služby na jeho území, aby respektovaly
         podmínky schválení stanovené tímto nařízením. Kromě toho by požadavek, aby členský stát povolil soukromým subjektům schváleným
         v jiném členském státě bez dalších podmínek výkon jejich činnosti na svém území, představoval omezení svobody poskytnuté každému
         členskému státu ohledně koncepce jeho systému kontroly.

      26     Navíc Spolková republika Německo zaprvé namítá, že činnost soukromých subjektů představuje výkon veřejné moci ve smyslu článku
         55 ES ve spojení s čl. 45 prvním pododstavcem ES, a zadruhé tvrdí, že § 4 odst. 1 bod 4 ÖLG je odůvodněn cílem ochrany spotřebitele.

      27     Co se týče zaprvé výjimky stanovené v článku 55 ES ve spojení s čl. 45 prvním pododstavcem ES, vyplývá rozhodující úloha soukromých
         subjektů v rámci systému kontroly produktů pocházejících z ekologického zemědělství zaprvé ze skutečnosti, že v souladu s článkem
         9 nařízení č. 2092/91 mohou členské státy svěřit kontrolní úkoly orgánu veřejné moci, a zadruhé ze zvláštních pravomocí, které
         jsou spojeny s výkonem této činnosti, jimiž mohou být dotčena práva kontrolovaných hospodářských subjektů. Okolnost, že tyto
         subjekty nemohou samy vykonávat rozhodnutí, která přijmou, není rozhodující. Naopak závazná povaha jejich rozhodnutí, která
         lze napadnout pouze soudní cestou, představuje významný prvek svědčící o jejich přímé a konkrétní účasti na výkonu veřejné
         moci, jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, zejména z rozsudků ze dne 21. června 1974, Reyners (2/74, Recueil, s. 631,
         bod 43), a ze dne 13. července 1993, Thijssen, (C‑42/92, Recueil, s. I‑4047, bod 8).

      28     Co se dále týče odůvodněnosti § 4 odst. 1 bodu 4 ÖLG, Spolková republika Německo má za to, že povinnost mít provozovnu v Německu
         je stanovena z naléhavých důvodů obecného zájmu, a sice z důvodů ochrany spotřebitele. Tato povinnost je ostatně přiměřená
         uvedenému cíli.

      29     Zmíněná povinnost je tudíž nezbytná k umožnění náležitého dohledu příslušných orgánů veřejné moci nad činností soukromých
         subjektů. Je totiž nutné, aby byl tento dohled prováděn příslušnými orgány členského státu, v němž tyto subjekty působí, a aby
         tyto subjekty za tímto účelem měly v tomto státě provozovnu nebo stálou infrastrukturu.

       Závěry Soudního dvora
      30     Úvodem je namístě podotknout, že v případě, kdy členské státy zvolily možnost zavést systém, v jehož rámci je kontrola produktů
         pocházejících z ekologického zemědělství prováděna schválenými soukromými subjekty, určuje nařízení č. 2092/91 postup a podmínky
         schvalování těchto subjektů, způsoby kontroly, kterou mají tyto subjekty provádět, jakož i postup dohledu, kterému jsou podrobeny
         v členském státě, v němž byly schváleny. Zmíněné nařízení však neobsahuje žádná ustanovení týkající se poskytování kontrolních
         služeb soukromými subjekty v jiném členském státě, než je stát jejich schválení.

      31     I  když je skutečností, že v oblasti, která nebyla na úrovni Společenství plně harmonizována, mají členské státy v zásadě
         i nadále pravomoc vymezit podmínky výkonu činností v této oblasti, nic to nemění na tom, že při výkonu uvedené pravomoci jsou
         povinny dodržovat základní svobody zaručené Smlouvou o ES (viz rozsudky ze dne 26. ledna 2006, Komise v. Španělsko, C‑514/03,
         Sb. rozh. s. I‑963, bod 23, a ze dne 14. prosince 2006, Komise v. Rakousko, C‑257/05, Sb. rozh. s. I‑134, bod 18).

      32     V projednávané věci vyvstává otázka souladu požadavku mít provozovnu na německém území kladeného v § 4 odst. 1 bodu 4 ÖLG
         na soukromé subjekty, které již byly schváleny, a tudíž mají provozovnu v jiném členském státě, s článkem 49 ES.

      33     Podle ustálené judikatury musí být totiž za omezení volného pohybu služeb považována veškerá opatření, která výkon této svobody
         zakazují, tvoří překážku tomuto výkonu nebo jej činí méně atraktivním (viz rozsudek ze dne 3. října 2006, Fidium Finanz, C‑452/04,
         Sb. rozh. s. I‑9521, bod 46 a citovaná judikatura).

      34     Požadavek mít provozovnu stanovený sporným ustanovením tudíž přímo odporuje volnému pohybu služeb, jelikož znemožňuje soukromým
         subjektům usazeným pouze v jiných členských státech poskytovat předmětné služby v Německu (viz obdobně rozsudek ze dne 9. března
         2000, Komise v. Belgie, C‑355/98, Recueil, s. I‑1221, bod 27 a citovaná judikatura).

      35     Je proto třeba zjistit, zda může být toto sporné ustanovení odůvodněno výjimkami stanovenými Smlouvou nebo naléhavými důvody
         obecného zájmu.

      36     Spolková republika Německo především namítá, že činnost soukromých kontrolních subjektů je přímo a konkrétně spjata s výkonem
         veřejné moci ve smyslu článku 55 ES ve spojení s čl. 45 prvním pododstavcem ES, a podpůrně tvrdí, že sporné ustanovení je
         odůvodněno cílem ochrany spotřebitele.

      37     Ohledně hlavního argumentu je třeba připomenout, že jakožto výjimka ze základního pravidla volného pohybu služeb musí být
         článek 55 ES ve spojení s čl. 45 prvním pododstavcem ES vykládán takovým způsobem, který omezuje jeho působnost na případy,
         kde je to striktně nezbytné k hájení zájmů, jejichž ochranu toto ustanovení členským státům umožňuje (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 30. března 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Sb. rozh. s. I‑2941, bod 45 a citovaná judikatura).

      38     Podle ustálené judikatury musí být tedy výjimka stanovená těmito články omezena na činnosti, které jsou samy o sobě přímo
         a konkrétně spjaty s výkonem veřejné moci (viz výše uvedený rozsudek Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, bod 46 a citovaná
         judikatura), což vylučuje, aby byly za účast na výkonu veřejné moci ve smyslu uvedené výjimky považovány funkce, které jsou
         pouze pomocné a přípravné ve vztahu k subjektu, který fakticky vykonává veřejnou moc přijetím konečného rozhodnutí (výše uvedený
         rozsudek Thijssen, bod 22).

      39     Z nařízení č. 2092/91 vyplývá, že lze činnost soukromých subjektů a způsob výkonu této činnosti popsat následovně.

      40     Zaprvé provádějí soukromé subjekty v souladu s čl. 9 odst. 3 nařízení č. 2092/91 bezpečnostní a kontrolní opatření uvedená
         v příloze III tohoto nařízení.

      41     Zadruhé tyto subjekty vyvozují podle čl. 9 odst. 9 písm. a) a b) uvedeného nařízení důsledky z jimi prováděných kontrol tím,
         že povolí nebo zakáží používání označení odkazujících na ekologické metody produkce v případě produktů uváděných na trh hospodářskými
         subjekty, které kontrolují, a při zjištění zjevného protiprávního jednání nebo protiprávního jednání s dlouhodobým dopadem
         zakáží danému hospodářskému subjektu uvádět na trh produkty s označením odkazujícím na ekologickou metodu produkce po dobu
         dohodnutou s příslušným orgánem veřejné moci.

      42     Zatřetí odpovídají tyto subjekty podle čl. 9 odst. 6 písm. c) a čl. 8 písm. a) a b) nařízení č. 2092/91 za svou činnost orgánům,
         které jsou pověřeny jejich schvalováním a dohledem nad nimi, a jsou povinny je informovat o zjištěných nesrovnalostech a protiprávních
         jednáních, jakož i o uložených sankcích a každoročně jim zasílat seznam hospodářských subjektů, které podléhaly jejich kontrole,
         a zprávu o své činnosti. Krom toho zmíněný čl. 9 odst. 8 písm. a) stanoví, že soukromé kontrolní subjekty umožní příslušným
         orgánům, jejichž dohledu podléhají, přístup do svých kanceláří a zařízení pro kontrolní účely a poskytnou jim jakékoli informace
         a pomoc, které tyto orgány považují za nezbytné pro plnění svých povinností.

      43     Z těchto skutečností sice vyplývá, že se činnost soukromých subjektů neomezuje na organizování pouhých kontrol shody produktů
         pocházejících z ekologického zemědělství, ale zároveň zahrnuje i výkon pravomocí ohledně důsledků vyvozovaných z těchto kontrol,
         je však třeba zdůraznit, že podle nařízení č. 2092/91 jsou tyto subjekty zároveň podrobeny kontrole příslušného orgánu veřejné
         moci. Článek 9 odst. 4 uvedeného nařízení tak tyto soukromé subjekty podrobuje dohledu zmíněného orgánu. Článek 9 odst. 6
         nařízení č. 2092/91 vedle jiných ustanovení upravuje podmínky výkonu tohoto dohledu a zejména stanoví, že mimo výkon pravomoci
         týkající se vydávání a odnímání schválení zajišťuje zmíněný orgán i objektivitu kontrol prováděných soukromými kontrolními
         subjekty a ověřuje jejich účinnost. Článek 9 odst. 8 písm. a) zmíněného nařízení navíc ukládá těmto subjektům, aby příslušným
         orgánům umožnily přístup do svých kanceláří a zařízení pro kontrolní účely.

      44     Zdá se tedy, že soukromé kontrolní subjekty vykonávají svou činnost pod aktivním dohledem příslušného orgánu veřejné moci,
         který v konečném důsledku nese odpovědnost za kontroly a rozhodnutí těchto subjektů, o čemž svědčí povinnosti uložené tomuto
         orgánu zmiňované v předchozím bodě tohoto rozsudku. Tento závěr je ostatně potvrzen § 3 odst. 1 ÖLG, jelikož toto ustanovení
         uvádí, že plnění úkolů kontroly podle nařízení č. 2092/91 soukromými subjekty nemůže být spojeno s provedením správního řízení.
         Z toho vyplývá, že pomocná a přípravná úloha svěřená zmíněným nařízením soukromým kontrolním subjektům ve vztahu k orgánu
         dohledu nemůže být považována za činnost přímo a konkrétně spjatou s výkonem veřejné moci ve smyslu článku 55 ES ve spojení
         s čl. 45 prvním pododstavcem ES.

      45     Spolková republika Německo nicméně namítá, že soukromým subjektům jsou v Německu svěřeny pravomoci odchylující se od uvedeného
         nařízení. Zmíněné subjekty mají tak pravomoc přijímat správní akty, jejichž závaznost odpovídá závaznosti rozhodnutí přijímaných
         orgánem veřejné moci.

      46     V tomto ohledu je jednak třeba zdůraznit, že, jak bylo připomenuto v bodě 37 tohoto rozsudku, musí být výjimka upravená článkem
         55 ES ve spojení s čl. 45 prvním pododstavcem ES vykládána tak, že se vztahuje pouze na opatření nezbytně nutná k hájení zájmů,
         jejichž ochranu členským státům umožňuje.

      47     Krom toho, ačkoli nařízení č. 2092/91 nebrání tomu, aby členské státy svěřily soukromým kontrolním subjektům výsady veřejné
         moci za účelem řádného výkonu jejich kontrolní činnosti, nebo jim dokonce svěřily výkon dalších činností, které jsou již jako
         takové přímo a konkrétně spjaty s výkonem veřejné moci, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že rozšíření výjimky umožněné
         články 45 ES a 55 ES na celou určitou profesi nelze považovat za přípustné, jestliže činnosti spjaté případně s výkonem veřejné
         moci představují prvek, jejž lze oddělit od dané profesní činnosti (ohledně článku 45 ES viz výše zmíněný rozsudek Reyners,
         bod 47).

      48     Je třeba připomenout, že, jak bylo konstatováno v bodě 44 tohoto rozsudku, činnost soukromých kontrolních subjektů, jak ji
         definuje nařízení č. 2092/91, sama o sobě není přímo a konkrétně spjata s výkonem veřejné moci, takže jakákoli jiná doplňková
         činnost představující takovouto spojitost s jejím výkonem je od této činnosti nutně oddělitelná.

      49     Co se týče argumentace podpůrně přednesené Spolkovou republikou Německo ohledně odůvodněnosti § 4 odst. 1 bodu 4 ÖLG zájmem
         ochrany spotřebitele, tento členský stát zejména tvrdí, že je požadavek provozovny nebo stálé infrastruktury na německém území
         nezbytný jednak k tomu, aby se příslušné německé orgány mohly ujistit o tom, zda subjekty, které v tomto členském státě poskytují
         kontrolní služby, vskutku mají potřebné infrastruktury a zaměstnance, a jednak k tomu, aby tyto orgány mohly provádět kontroly
         na místě stanovené nařízením č. 2092/91.

      50     V tomto ohledu je třeba poznamenat, že podle ustálené judikatury může zájem ochrany spotřebitele odůvodnit překážky volného
         pohybu služeb (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 9. července 1997, De Agostini a TV-Shop, C‑34/95 až C‑36/95, Recueil,
         s. I‑3843, bod 53; ze dne 6. listopadu 2003, Gambelli a další, C‑243/01, Recueil, s. I‑13031, bod 67, jakož i rozsudek ze
         dne 6. března 2007, Placanica a další, C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Sb. rozh. s. I‑1891, bod 46).

      51     Je však třeba se ujistit, zda opatření přijatá za tímto účelem nepřekračují meze toho, co je objektivně nezbytné (v tomto
         smyslu viz rozsudek ze dne 11. března 2004, Komise v. Francie, C‑496/01, Recueil, s. I‑2351, bod 68).

      52     Podmínka uložená soukromým kontrolním subjektům schváleným v jiném členském státě, že musí mít provozovnu na německém území,
         chtějí-li tam vykonávat svou činnost, překračuje meze toho, co je objektivně nezbytné k dosažení cíle ochrany spotřebitele.

      53     Je totiž třeba připomenout, že nařízení č. 2092/91 stanoví minimální požadavky ohledně dohledu nad uvedenými subjekty. Tyto
         požadavky se uplatní ve všech členských státech, takže je zaručeno, že subjekt schválený v určitém členském státě poskytující
         kontrolní služby v Německu vyhovuje zejména jednotlivým kritériím stanoveným uvedeným nařízením, a tudíž je zajištěna ochrana
         spotřebitele.

      54     Ustanovení § 4 odst. 1 bodu 4 ÖLG tudíž svým požadavkem, aby soukromé kontrolní subjekty schválené v jiném členském státě
         měly v Německu provozovnu, aby mohly německé orgány dohlížet na jejich činnost, vylučuje zohlednění povinností a opatření
         dohledu již uložených zmíněným subjektům v členském státě, kde byly schváleny.

      55     Bylo by přitom možné, aby německé orgány získaly záruky požadované na základě nařízení č. 2092/91 a ochrany spotřebitele prostřednictvím
         méně restriktivních opatření.

      56     Jednak by mohly uvedené orgány před započetím poskytování služeb vyžadovat od soukromého kontrolního subjektu schváleného
         v jiném členském státě důkaz, že byl v členském státě usazení skutečně schválen a že má požadovanou infrastrukturu a zaměstnance
         k poskytování služeb na německém území. Tyto skutečnosti by mohly být potvrzeny příslušnými orgány členského státu usazení,
         které jsou pověřeny dohledem nad činností dotyčného subjektu.

      57     Krom toho pro případ, že by byly při kontrolách prováděných v Německu tímto subjektem zjištěny nesrovnalosti, stanoví nařízení
         č. 2092/91 v článku 10a systém výměny informací mezi členskými státy, který by německým orgánům umožnil uvědomit o této nesrovnalosti
         orgány vykonávající dohled nad daným kontrolním subjektem, aby tyto orgány přijaly příslušná opatření, například provést inspekci
         provozních místností tohoto subjektu a v případě nutnosti mu odejmout schválení.

      58     Je tudíž třeba konstatovat, že § 4 odst. 1 bod 4 ÖLG není přiměřený cíli ochrany spotřebitele, kterého se dovolává Spolková
         republika Německo.

      59     Z předchozích úvah tudíž vyplývá, že Spolková republika Německo tím, že vyžaduje, aby soukromé subjekty schválené v jiném
         členském státě měly provozovnu na německém území, chtějí-li tam poskytovat kontrolní služby, nesplnila povinnosti, které pro
         ni vyplývají z článku 49 ES.

       K nákladům řízení
      60     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Spolková
         republika Německo neměla ve věci úspěch, je třeba posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Spolková republika Německo tím, že vyžaduje, aby soukromé subjekty v oblasti kontroly produktů pocházejících z ekologického
            zemědělství, schválené v jiném členském státě, měly provozovnu na německém území, chtějí-li tam poskytovat kontrolní služby,
            nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 49 ES.
      2)      Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.