title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 13. července 2017.#Agricola italiana alimentare SpA (AIA) v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Řízení o prohlášení neplatnosti – Slovní ochranná známka Evropské unie MONTORSI F. & F. – Starší národní slovní ochranná známka Casa Montorsi – Relativní důvod neplatnosti – Nebezpečí záměny – Článek 53 odst. 1 písm. a) a čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Dohoda o koexistenci ochranných známek – Dosah – Článek 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009.#Věc T-389/16.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      13. července 2017 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Evropské unie – Řízení o prohlášení neplatnosti – Slovní ochranná známka Evropské unie MONTORSI F. & F. – Starší národní slovní ochranná známka Casa Montorsi – Relativní důvod neplatnosti – Nebezpečí záměny – Článek 53 odst. 1 písm. a) a čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Dohoda o koexistenci ochranných známek – Dosah – Článek 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009“
      Ve věci T‑389/16,

         Agricola italiana alimentare SpA (AIA), se sídlem v San Martino Buon Albergo (Itálie), zastoupená S. Rizzem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO), zastoupenému L. Rampinim, jako zmocněncem,
      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem EUIPO, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Tribunálem, je

         Casa Montorsi Srl, se sídlem ve Vignola (Itálie), zastoupená S. Vereou, K. Muraro a M. Balestriero, advokáty,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu EUIPO ze dne 28. dubna 2016 (věc R 1239/2014-1), týkajícímu se řízení o prohlášení neplatnosti mezi společnostmi Casa Montorsi a AIA,
      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení A. M. Collins, předseda, M. Kančeva a J. Passer (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 22. července 2016,
      s přihlédnutím k vyjádření EUIPO k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 11. října 2016,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejší účastnice k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 13. října 2016,
      s ohledem na to, že hlavní účastníci řízení ve lhůtě tří týdnů od okamžiku, kdy bylo účastníkům řízení doručeno sdělení o ukončení písemné části řízení, nepodali žádost o konání jednání, a poté, co na základě čl. 106 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu stanovil, že bude rozhodováno bez konání ústní části řízení,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 12. února 2007 podala společnost Montorsi Francesco & Figli SpA u Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) přihlášku ochranné známky Evropské unie na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146) v platném znění [nahrazeného nařízením Rady č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2009, L 78, s. 1)].

               2

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení MONTORSI F. & F.

               3

               Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do třídy 29 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „Maso, ryby, drůbež a zvěřina; masové výtažky; konzervované, sušené a vařené ovoce a zelenina; želé, džemy, vejce, mléko a mléčné výrobky; jedlé oleje a tuky“.

               4

               Přihláška ochranné známky Evropské unie byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 38/2007, ze dne 30. července 2007, a příslušná ochranná známka byla zapsána dne 18. ledna 2008.

               5

               Dne 28. prosince 2010 podala společnost Casa Montorsi Srl, která je vedlejší účastnicí tohoto řízení, na základě čl. 53 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 návrh na prohlášení sporné ochranné známky za neplatnou pro všechny výrobky vyjmenované v bodě 3 výše.

               6

               Návrh na prohlášení neplatnosti byl založen na starší italské slovní ochranné známce Casa Montorsi, přihlášené dne 24. února 1995 a zapsané dne 2. června 1998 pod č. 751820, jejíž zápis byl následně obnoven, přičemž tato známka označuje zejména výrobky spadající do třídy 29 a odpovídající následujícímu popisu: „Maso, ryby, drůbež a zvěřina; masové výtažky; konzervované, sušené a vařené ovoce a zelenina; želé, džemy, kompoty; vejce, mléko a mléčné výrobky; jedlé oleje a tuky“.

               7

               Důvodem uplatněným na podporu návrhu na prohlášení neplatnosti byl důvod uvedený v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, vycházející z existence nebezpečí záměny.

               8

               Během správního řízení byla sporná ochranná známka převedena na společnost Negroni SpA a následně na žalobkyni, tj. společnost Agricola italiana alimentare SpA (AIA).

               9

               Žalobkyně navrhovala zamítnutí návrhu na prohlášení neplatnosti z důvodu, že tento návrh je v rozporu se soukromou listinou, kterou podepsala s vedlejší účastnicí dne 4. května 2000 (dále jen „dohoda“) a v níž obě strany vyjádřily souhlas s koexistencí svých ochranných známek na italském trhu a vzájemně se zavázaly k tomu, že nebudou bránit využívání těchto ochranných známek. Žalobkyně rovněž požádala o předložení důkazů o užívání starší ochranné známky.

               10

               Dne 20. března 2014 zrušovací oddělení prohlásilo spornou ochrannou známku za neplatnou pro výrobky „maso, ryby, drůbež a zvěřina; vejce“, ale její platnost potvrdilo pro ostatní výrobky, na něž se tato ochranná známka vztahovala, a sice pro „masové výtažky; konzervované, sušené a vařené ovoce a zeleninu; želé, džemy, mléko a mléčné výrobky; jedlé oleje a tuky“, jakož i pro další výrobky neuvedené v seznamu výrobků, na které se vztahuje sporná ochranná známka.

               11

               Zrušovací oddělení mělo zejména za to, že dohoda nebrání přípustnosti návrhu vedlejší účastnice na prohlášení neplatnosti, neboť tuto dohodu, jež nemá přesný obsah, pokud jde o území a dobu platnosti, nelze považovat za poskytnutí výslovného souhlasu ve smyslu čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009. Pokud jde o důkaz vedlejší účastnice o užívání starší ochranné známky, zrušovací oddělení shledalo, že tento důkaz byl podán, avšak pouze pro výrobky „šunka, salámy a masné výrobky“, náležející do podkategorie „maso“. Pokud jde o srovnání výrobků, zrušovací oddělení uvedlo, že v rámci výrobků, na které se vztahuje sporná ochranná známka, pouze výrobky „maso, ryby, drůbež a zvěřina; vejce“ jsou totožné nebo podobné s výrobky, pro které byla užívána starší ochranná známka, tj. výrobky náležející do podkategorie „maso“. Pokud jde o srovnání označení, zrušovací oddělení uvedlo, že sporná ochranná známka vykazuje průměrnou podobnost se starší ochrannou známkou, neboť obě tyto ochranné známky obsahují téže příjmení Montorsi. Zrušovací oddělení mělo konečně za to, že vzhledem k totožnosti nebo podobnosti výrobků a kolidujících ochranných známek existuje u italské veřejnosti nebezpečí záměny, pokud jde o výrobky „maso, ryby, drůbež a zvěřina; vejce“, na které se vztahuje sporná ochranná známka, a že tato ochranná známka musí být pro tyto výrobky prohlášena za neplatnou.

               12

               Dne 12. května 2014 podala žalobkyně proti rozhodnutí zrušovacího oddělení na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009 u EUIPO odvolání, kterým se domáhala, aby byla platnost zápisu sporné ochranné známky zachována pro výrobky „maso, ryby, drůbež a zvěřina; vejce“.

               13

               Rozhodnutím ze dne 28. dubna 2016 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát EUIPO odvolání zamítl.

               14

               Odvolací senát nejprve uvedl, že žalobkyně před ním nezpochybnila žádné posouzení provedené zrušovacím oddělením ohledně důkazu o užívání starší ochranné známky, podobnosti označení a výrobků a nebezpečí záměny. Jediný argument uplatněný v odvolání vycházel z dohody, která podle žalobkyně brání podání návrhu na prohlášení sporné ochranné známky za neplatnou z důvodu nebezpečí záměny.

               15

               Odvolací senát měl za to, že EUIPO není vázán dohodou, která upravuje soukromoprávní zájmy, ale že musí zkoumat, zda lze z této dohody dovodit existenci „poskytnutého výslovného souhlasu se zápisem“ ve smyslu čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009 nebo koexistenci kolidujících ochranných známek. Odvolací senát měl za to, že dohoda neumožňuje takovýto souhlas prokázat. Dodal, že i kdyby se přihlédlo k té části dohody, v níž smluvní strany „uznávají, že příslušné ochranné známky mohou existovat vedle sebe“, muselo by být ještě prokázáno, že tato koexistence je důsledkem neexistence nebezpečí záměny u relevantní veřejnosti, což je důkaz, který vyžaduje prokázání souběžného užívání kolidujících ochranných známek po dostatečně dlouhou dobu před podáním přihlášky sporné ochranné známky. Důkaz takovéhoto souběžného užívání nebyl podán, a tím spíše nebylo prokázáno, že toto souběžné užívání nevyvolává žádné nebezpečí záměny. Odvolací senát tudíž odvolání zamítl.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               16

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        –

                        napadené rozhodnutí zrušil,

                        –

                        uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.

               17

               EUIPO a vedlejší účastnice navrhují, aby Tribunál:

                        –

                        žalobu zamítl,

                        –

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               18

               Žalobkyně uplatňuje na podporu žaloby dva žalobní důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 53 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, vykládaného ve spojení s čl. 8 odst. 1 písm. b) téhož nařízení, a druhý vychází z porušení čl. 53 odst. 3 tohoto nařízení.

               19

               Nejprve je třeba zkoumat druhý žalobní důvod.

            Ke druhému žalobnímu důvodu, směřujícímu ke zrušení, vycházejícímu z porušení čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009

               20

               Žalobkyně tvrdí, že je nepopiratelné, že strany dohody souhlasily s koexistencí svých stávajících i budoucích ochranných známek na italském trhu, což vedlejší účastnici zakazuje podat návrh na prohlášení neplatnosti sporné ochranné známky.

               21

               Žalobkyně tvrdí, že vedlejší účastnice nemůže každopádně zabránit zápisu sporné ochranné známky v každé jiné zemi Evropské unie, než je Itálie, ani – s ohledem na dohodu – zápisu této ochranné známky v Itálii.

               22

               Žalobkyně vytýká odvolacímu senátu, že nezohlednil „zásadu relativnosti“ důvodů neplatnosti vyplývajících ze starších kolidujících práv. Relativní důvody pro zamítnutí chrání podle žalobkyně pouze soukromé zájmy. Ačkoli souhlas majitele staršího práva neumožňuje překonat absolutní důvod pro zamítnutí, v případě relativního důvodu pro zamítnutí to takovýto souhlas umožňuje. Z tohoto důvodu se kolize mezi dvěma ochrannými známkami týká podle judikatury Tribunálu pouze konkurenčních podniků, a nikoli spotřebitelů.

               23

               Pokud jde konkrétně o porušení čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009, žalobkyně zaprvé zpochybňuje tvrzení odvolacího senátu, jež je obsaženo v prvních dvou větách bodu 25 napadeného rozhodnutí, podle kterého je k tomu, aby souhlas se zápisem ochranné známky byl dán, nutné, aby označení, jež má být zapsáno, bylo s přesností identifikováno, avšak tak tomu v projednávané věci není.

               24

               Dohoda jasně odkazuje na stávající nebo budoucí zápisy či užívání výrazu „montorsi“ v kontextu rozlišujícího označení, pokud jde o výrobky náležející do třídy 29, a nikoli na ochrannou známku MONTORSI v pravém slova smyslu. Restriktivní výklad tohoto odkazu by neměl žádný smysl, neboť při uzavření dohody nebyla žádná z jejích stran majitelkou ochranné známky MONTORSI ve striktním smyslu. Žalobkyně proto tvrdí, že na rozdíl od toho, co uvedl odvolací senát v napadeném rozhodnutí, strany dohody poskytly výslovný souhlas se zápisem a užíváním nejen ochranné známky MONTORSI ve striktním smyslu, ale i jakéhokoli rozlišujícího označení obsahujícího výraz „montorsi“, jako je tomu v případě ochranné známky MONTORSI F. & F.

               25

               Zadruhé žalobkyně považuje výklad podaný odvolacím senátem v následné části bodu 25 napadeného rozhodnutí, podle kterého nelze z dohody dovodit, že byl poskytnut výslovný souhlas se zápisem sporné ochranné známky jako ochranné známky Evropské unie, za přílišně formalistický. Platnost dohody je sice omezena na italské území. V projednávané věci však výslovný souhlas poskytnutý pro italské území nutně implikuje souhlas se zápisem sporné ochranné známky na unijní úrovni. Vzhledem k tomu, že vedlejší účastnice poskytla souhlas s koexistencí ochranných známek na italském trhu, který se vztahuje i na budoucí zápisy ochranných známek obsahujících slovo „montorsi“, nebylo by logické nyní tento souhlas popírat, pokud jde o spornou ochrannou známku, na základě hypotetické kolize konkrétně omezené na italské území. Žalobkyně by nemohla nic namítat proti tomu, kdyby vedlejší účastnice usilovala o zrušení zápisu sporné ochranné známky na základě starších práv ve Francii, Španělsku nebo v jiných zemích Unie, než je Itálie.

               26

               EUIPO, podporovaný vedlejší účastnicí, má za to, že tvrzení, podle kterého souhlas poskytnutý vedlejší účastnicí v dohodě znamená, že se posledně zmíněná nemůže dovolávat svých práv plynoucích ze starší ochranné známky, je vyvráceno skutkovými okolnostmi. Žalobkyně správně tvrdí, že v případě relativních důvodů pro zamítnutí se majitel staršího práva může rozhodnout, zda svoji ochrannou známku bude, či nebude bránit, a pokud se rozhodne ji bránit, jedná ve svém výlučném zájmu. V projednávané věci se však vedlejší účastnice očividně rozhodla bránit starší ochrannou známku, neboť u EUIPO podala návrh na prohlášení sporné ochranné známky za neplatnou. Skutečnost, že vedlejší účastnice dříve podepsala dohodu a může se jevit, že nesplnila své povinnosti, které jsou stanoveny v této soukromé listině, se týká soukromé sféry stran dohody, které mohou případně namítat následky jakéhokoli případného nesplnění povinnosti u vnitrostátních občanských soudů.

               27

               Argument, že relativní důvody pro zamítnutí chrání pouze soukromé zájmy, nemá vliv na závěr týkající se požadavku poskytnutí výslovného souhlasu pro účely použití čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009. Judikatura, kterou zmínila žalobkyně, se týká odlišné otázky, a sice aktivní legitimace osob, které chtějí uplatnit relativní důvody pro zamítnutí zápisu ochranné známky Evropské unie.

               28

               Pokud jde o pravomoc EUIPO, tento úřad by skutečně měl zohlednit předmětnou dohodu za účelem ověření, zda lze v tomto aktu nalézt jasný souhlas se zápisem sporné ochranné známky ve smyslu čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009, a dále ověřit, zda jsou splněny podmínky koexistence předmětných ochranných známek na trhu jakožto relevantní faktor v rámci čl. 53 odst. 1 písm. a) vykládaného ve spojení s čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

               29

               Kromě toho z dohody nijak nevyplývá, že by vedlejší účastnice poskytla výslovný souhlas se zápisem sporné ochranné známky jako ochranné známky Evropské unie. EUIPO připomíná, že čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009 má povahu výjimky, a musí tedy být vykládán restriktivně. Je tedy třeba konstatovat, že aby mohla být dohoda považována za poskytnutí souhlasu se zápisem sporné ochranné známky, musela by na spornou ochrannou známku odkazovat jasně, zjevně a výslovně a důkazní břemeno by nesl ten, kdo se souhlasu dovolává, přičemž druhá strana dohody není povinna prokázat svůj nesouhlas.

               30

               Dohoda neobsahuje žádný jasný a přesný souhlas se zápisem sporné ochranné známky jako ochranné známky Evropské unie z důvodů konkrétně uvedených v napadeném rozhodnutí. Dohoda se jeví jako vágní a neurčitá. Územní působnost ani doba platnosti dohody nejsou výslovně upřesněny. Konkrétně ochranná známka MONTORSI F. & F. není v dohodě správně identifikována. Zaprvé totiž není zmíněna v soukromé listině. Zadruhé výraz „Společenství“ nebo „evropský“ není v dohodě nikde uveden a jsou v ní zmíněny pouze italské zápisy a spor vedený před Tribunale di Modena (soud prvního stupně v Modeně, Itálie). Konečně bod 2 dohody stanoví, že „strany uznávají, že rozlišující označení každé z nich, jež byla doposud zapsána nebo užívána pro výrobky náležející do mezinárodní třídy 29, mohou existovat vedle sebe“. Vzhledem k tomu, že zápis sporné ochranné známky byl povolen dne 18. ledna 2008, tento základní bod dohody též nasvědčuje závěru, že nelze mít za to, že sporná ochranná známka tvoří s jistotou součást této dohody. V důsledku toho se spíše zdá, že se dohody týkající se koexistence ochranných známek a jejich zápisu vztahují výlučně na italské zápisy, jak bylo správně poznamenáno v napadeném rozhodnutí. EUIPO je každopádně názoru, že skutečnost, že sporná ochranná známka nebyla v dohodě jasně identifikována, je již sama o sobě dostatečným důvodem pro vyloučení, že vedlejší účastnice poskytla výslovný souhlas se zápisem této ochranné známky v Unii.

               31

               Kromě toho je třeba uvést, že na rozdíl od tvrzení žalobkyně vedou strany dohody spor o výklad některých základních prvků této dohody, konkrétně otázky, zda se tato dohoda vztahuje pouze na národní ochranné známky, nebo i na zahraniční či mezinárodní ochranné známky nebo i na ochranné známky Evropské unie.

               32

               Rozporný výklad dohody je potvrzen jednáním stran před EUIPO a vnitrostátními soudy. Toto jednání neodpovídá jasnému, soudržnému a pokojnému postupu.

               33

               Je z toho třeba dovodit, že z dohody není patrné žádné „poskytnutí výslovného souhlasu“ vedlejší účastnicí se zápisem sporné ochranné známky. Odvolací senát tedy nijak neporušil čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009.

               34

               Vedlejší účastnice poukazuje na to, že jak to ostatně potvrzuje rozhodnutí zrušovacího oddělení a napadené rozhodnutí, případné soukromé dohody mezi stranami v žádném případě EUIPO nezavazují. V tomto smyslu neexistuje žádný právní základ. Důvodem toho je i skutečnost, že smlouvy mají relativní účinek mezi stranami, a jsou tudíž neslučitelné s účinky erga omnes rozhodnutí o námitkách nebo o prohlášení neplatnosti. Existuje tedy veřejný zájem, jenž musí být chráněn. Odvolací senát tedy právem tvrdil, že EUIPO není dohodou vázán, ale musí zkoumat, zda lze z této dohody dovodit existenci souhlasu nebo koexistenci ochranných známek.

               35

               Vedlejší účastnice rovněž poukazuje na to, že existence souhlasu není prokázána především z důvodu nepřesné formulace dohody, jak uvedl odvolací senát, a dále proto, že by námitky uplatněné žalobkyní proti přihlášce vedlejší účastnice, jež byla podána dne 15. dubna 2008 a směřovala k zápisu pod č. 6832125 ochranné známky CASA MONTORSI jakožto ochranné známky Evropské unie, neměly pak žádný smysl. Argumentace žalobkyně je v tomto ohledu rozporuplná.

               36

               Sporná ochranná známka není každopádně v dohodě konkrétně zmíněna, a jak je správně uvedeno v napadeném rozhodnutí, dohoda nezmiňuje ani výrazy „ochranná známka Společenství“, „zápis Společenství“ ani „evropská ochranná známka“. Souhlas nemůže být implicitní ani presumovaný. Nelze tvrdit, že odvolací senát je „přílišně formalistický“. Žalobkyně by za každou cenu chtěla vykládat dohodu ve svůj prospěch.

               37

               Je třeba připomenout, že čl. 53 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 zejména stanoví, že „[o]chranná známka [Evropské unie] se prohlásí za neplatnou na základě návrhu podaného u úřadu […], pokud existuje starší známka uvedená v čl. 8 odst. 2 a jsou splněny podmínky stanovené v odstavci 1 […] uvedeného článku“.

               38

               Článek 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009 stanoví, že „[o]chranná známka [Evropské unie] nemůže být prohlášena za neplatnou, pokud majitel práva uvedeného v odstavcích 1 a 2 před podáním návrhu nebo protinávrhu poskytne výslovný souhlas se zápisem této ochranné známky do rejstříku“.

               39

               Článek 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009 tedy vyžaduje, aby majitel staršího práva poskytl výslovný souhlas se zápisem ochranné známky Evropské unie, aby mu bylo následně zabráněno podat návrh na prohlášení této ochranné známky za neplatnou.

               40

               V tomto ohledu je třeba uvést, že ve věci, v níž majitel ochranných známek, které byly napadeny, tvrdil, že osoby podávající návrh na prohlášení neplatnosti těchto ochranných známek z důvodu nebezpečí záměny poskytly souhlas s jejich zápisem zejména prostřednictvím poklidné koexistence a dohody o koexistenci, Tribunál připomněl, že souhlas majitele práva musí mít výslovnou povahu k umožnění zápisu označení, jež by mohlo vyvolat nebezpečí záměny. Tribunál z toho dovodil, že poklidná koexistence ochranných známek nemůže být brána za výslovný souhlas ve smyslu čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009. Pokud jde dále o dohodu o koexistenci, Tribunál poté, co konstatoval, že jejím předmětem nejsou sporné ochranné známky, nýbrž jiná ochranná známka, uvedl, že tato dohoda nemůže být vykládána takovým způsobem, který by přesáhl oblast její působnosti, bez výslovného souhlasu stran ve smyslu čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009. Tribunál konstatoval, že tento výslovný souhlas nebyl dán [rozsudek ze dne 3. června 2015, Pensa Pharma v. OHIM – Ferring a Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA a pensa), T‑544/12 a T‑546/12, nezveřejněný, EU:T:2015:355, body 35, 37, 40, 49 a 51].

               41

               V projednávané věci dohoda ve své úvodní části (body A až C) zmiňuje spor mezi stranami vedený u Tribunale di Modena (soud prvního stupně v Modeně) ohledně užívání výrazu „montorsi“ v odvětví sušeného masa, jakož i vyjednávání mezi stranami za účelem vyřešení tohoto sporu a předejití budoucím sporům ohledně tohoto výrazu, pokud jde o všechny výrobky zahrnuté do třídy 29. V této úvodní části dohody jsou zmíněny italské ochranné známky obsahující výraz „montorsi“.

               42

               Bod 2 první pododstavec dohody stanoví, že „strany uznávají, že rozlišující označení každé z nich, jež byla doposud zapsána nebo užívána pro výrobky náležející do mezinárodní třídy 29 (zejména pro maso, ryby, drůbež a zvěřinu, masové výtažky, konzervované, sušené a vařené ovoce a zeleninu, želé, džemy, kompoty, vejce, mléko a mléčné výrobky, jedlé oleje a tuky), mohou existovat vedle sebe“. Bod 2 druhý pododstavec dohody stanoví, že „[v] důsledku toho se samy strany nebo jejich právní nástupci vzájemně vzdávají práva napadnout příslušné zápisy těchto označení jako ochranných známek a bránit užívání těchto označení – ať již jako obchodní firmy, ochranné známky, obchodního názvu nebo jiné neobvyklé funkce – druhou stranou“. Bod 3 dohody mimoto stanoví, že „[s]trany se vzdávají jakéhokoli nároku, který by jim mohl vzniknout v souvislosti s užíváním rozlišujícího označení MONTORSI druhou stranou až doposud“.

               43

               Jak tvrdí EUIPO, v dohodě jsou zmíněny italské označení a zápisy a spor vedený v Itálii. Neobsahuje žádnou zmínku o Unii nebo unijním právu. V dohodě je zmíněn výraz „montorsi“, nikoli však slovní označení MONTORSI F. & F., o které jde v projednávané věci. Kromě toho koexistence ochranných známek a vzdání se práva na napadení, jež jsou zmíněna v dohodě, se týkají označení zapsaných nebo užívaných „až doposud“, tj. do 4. května 2000. Konečně podle dohody se strany vzdávají jakéhokoli nároku, který by jim mohl vzniknout v souvislosti s užíváním „rozlišujícího označení MONTORSI druhou stranou až doposud“.

               44

               Z výše uvedeného vyplývá, že jak na to v podstatě poukázaly zrušovací oddělení a odvolací senát, dohoda je patrně omezena na označení, jež byla zapsána nebo užívána až do dne uzavření dohody a v italském kontextu. Jak správně podotkl odvolací senát, znění dohody nevyhnutelně nasvědčuje tomu, že dohody týkající se koexistence ochranných známek a jejich zápisu se vztahují výlučně na italské ochranné známky. Dohoda nezmiňuje označení MONTORSI F. & F., o které jde v projednávané věci, a tím spíše nezmiňuje budoucí zápis tohoto označení – ani ostatně jakéhokoli označení obsahujícího výraz „montorsi“ – jako ochranné známky Evropské unie.

               45

               S ohledem na tyto poznatky, které ukazují přinejmenším na to, že dohoda neobsahuje stanovisko stran k otázce zápisu ochranných známek obsahujících výraz „montorsi“ na unijní úrovni, a s ohledem na skutečnost, že souhlas podle čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009 musí mít výslovnou povahu, odvolací senát dospěl správně k závěru, že z dohody nelze dovodit výslovný souhlas vedlejší účastnice se zápisem označení MONTORSI F. & F. jako ochranné známky Evropské unie.

               46

               Tento závěr odvolacího senátu není přílišně formalistický, přestože žalobkyně tvrdí opak. Uvedený závěr vyplývá ze znění dohody a z požadavků stanovených v čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009. Sama žalobkyně ostatně souhlasí, že platnost dohody je omezena na italské území. Jak v podstatě uvedla vedlejší účastnice, o přiznání významu dohodě, který by zacházel nad rámec jejího znění, usiluje žalobkyně.

               47

               Žalobkyně však tvrdí, že tento závěr není příliš logický, neboť by si mohla nechat zapsat spornou ochrannou známku v každé jiné zemi Unie, než je Itálie, jelikož vedlejší účastnice by nebyla nositelkou starších práv v těchto zemích, ani dokonce v Itálii, a to z důvodu dohody. Žalobkyně dodává, že by nebylo logické prohlásit spornou ochrannou známku, jež byla zapsána na unijní úrovni, za neplatnou z důvodu namítaného nebezpečí záměny, které bylo konstatováno pouze ve vztahu k Itálii, neboť prostřednictvím dohody se vedlejší účastnice konkrétně vzdala práva napadnout dotyčnou ochrannou známku v Itálii, a výslovně tak převzala případné riziko nebezpečí záměny v Itálii.

               48

               Tyto argumenty žalobkyně nemohou zpochybnit stanovisko odvolacího senátu.

               49

               Okolnost, že vedlejší účastnice z hospodářských, strategických nebo jiných jí vlastních důvodů upřednostnila se dohodnout se žalobkyní na koexistenci jejich označení a ochranných známek existujících k datu uzavření dohody, spíše než pokračovat ve sporu s ní, totiž neznamená, že se vedlejší účastnice vzdala práva bránit se vůči ochranné známce Evropské unie. Takovýto souhlas neznamená, že případné nebezpečí záměny, jež bylo smluvně schváleno v italském kontextu a v mezích dohody o koexistenci, by mělo být považováno za schválené i mimo tento kontext, zejména v případě ochranné známky Evropské unie. Ve vztahu k takovéto ochranné známce, jejíž působnost a účinky jsou rozsáhlejší než v případě národní ochranné známky, si vedlejší účastnice zachovala právo namítat nebezpečí záměny, a to zejména z důvodu neposkytnutí výslovného souhlasu se zápisem této ochranné známky.

               50

               Je ostatně třeba podotknout, že žalobkyně popírala toto právo vedlejší účastnice, avšak sama jej uplatnila. Jak vyplývá ze spisu EUIPO a jak tvrdí EUIPO a vedlejší účastnice, žalobkyně sice v projednávané věci odmítala přiznat vedlejší účastnici právo na podání návrhu na prohlášení neplatnosti sporné ochranné známky, avšak neváhala podat námitky proti přihlášce označení CASA MONTORSI k zápisu jako ochranná známka Evropské unie, již podala vedlejší účastnice. Z dohody však nijak nevyplývá, že by stanovila asymetrické závazky smluvních stran. Dohoda naopak stanoví vzájemný souhlas stran s koexistencí jejich označení a ochranných známek existujících ke dni uzavření dohody.

               51

               Pokud jde dále o tvrzení, že relativní důvody pro zamítnutí chrání pouze soukromé zájmy, a že souhlas majitele staršího práva je tedy pro EUIPO závazný, stačí podotknout, že takovýto souhlas se zápisem sporné ochranné známky nebyl každopádně v projednávané věci poskytnut.

               52

               Jak to v podstatě uvedly EUIPO a vedlejší účastnice, rozsudek, na který žalobkyně odkazuje k podložení tohoto tvrzení, se ostatně netýká otázky působnosti dohody o koexistenci ochranných známek ve vztahu k EUIPO. Tento rozsudek se týká odlišné a pro projednávanou věc irelevantní otázky, a sice osob, které mohou uplatnit absolutní nebo relativní důvod pro zamítnutí zápisu ochranné známky Evropské unie [rozsudek ze dne 8. července 2008, Lancôme v. OHIM – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION), T‑160/07, EU:T:2008:261, body 20 až 26].

               53

               Ze všech předchozích úvah vyplývá, že druhý žalobní důvod směřující ke zrušení je nepodložený a musí být zamítnut.

            K prvnímu žalobnímu důvodu, směřujícímu ke zrušení, vycházejícímu z porušení čl. 53 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, vykládaného ve spojení s čl. 8 odst. 1 písm. b) téhož nařízení

               54

               Žalobkyně tvrdí, že posouzení provedené odvolacím senátem, podle něhož měla žalobkyně prokázat nejen souhlas s koexistencí ochranných známek, ale i skutečnost, že tato koexistence je důsledkem neexistence nebezpečí záměny, je chybné.

               55

               Cílem čl. 53 odst. 1 písm. a) a čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 totiž podle žalobkyně není chránit zájmy spotřebitelů, ale zájmy majitelů starších práv. Existence případného nebezpečí záměny není relevantní, pokud stejně jako v projednávané věci majitel staršího práva výslovně souhlasil s koexistencí ochranných známek v Itálii. V případě relativních důvodů pro zamítnutí se majitel staršího práva může rozhodnout, zda bude, či nebude svoji ochrannou známku bránit, a pokud se rozhodne ji bránit, jedná pouze ve vlastním zájmu. Případný společenský přínos je pouhým vedlejším účinkem opravného prostředku majitele.

               56

               Úspěch projednávané žaloby, a tudíž i zachování sporné ochranné známky pro výrobky „maso, ryby, drůbež a zvěřina; vejce“, každopádně nezmění realitu italského trhu, na kterém budou starší ochranná známka a italská ochranná známka MONTORSI F. & F. i nadále existovat vedle sebe.

               57

               EUIPO a vedlejší účastnice se stanoviskem žalobkyně nesouhlasí.

               58

               EUIPO tvrdí, že koexistence obou ochranných známek na trhu by sice případně mohla snížit nebezpečí záměny mezi těmito dvěma ochrannými známkami, takováto možnost však bude vzata v úvahu pouze tehdy, pokud přinejmenším během správního řízení přihlašovatel ochranné známky Evropské unie prokázal, že uvedená koexistence spočívá na neexistenci nebezpečí záměny. Kromě toho musí být období koexistence dostatečně dlouhé na to, aby mohlo ovlivnit vnímání spotřebitele.

               59

               Žalobkyně měla tedy prokázat, že relevantní italští spotřebitelé byli vystaveni souběžnému užívání ochranných známek obsahujících výraz „montorsi“ a že toto užívání nevyvolávalo záměnu. Vzhledem k tomu, že koexistence kolidujících ochranných známek na trhu ani skutečnost, že tato koexistence byla důsledkem neexistence záměny, nebyly dostačujícím způsobem prokázány, nelze koexistenci namítanou žalobkyní považovat za faktor, k němuž je třeba přihlédnout při posuzování nebezpečí záměny.

               60

               Kromě toho je při posuzování existence nebezpečí záměny třeba zohlednit všechny relevantní faktory, mezi něž patří nejen koexistence dotčených ochranných známek, ale i stupeň podobnosti ochranných známek a výrobků.

               61

               Vedlejší účastnice tvrdí, že argumentace žalobkyně, podle které nebezpečí záměny není relevantní otázkou, neboť jde pouze o otázku ochrany soukromých zájmů majitele ochranné známky, je založena na chybném předpokladu, a sice že relativní důvody pro zamítnutí nejsou určeny k ochraně zájmů spotřebitelů, nýbrž výlučně zájmů majitelů starších práv.

               62

               Vedlejší účastnice mimoto podotýká, že předpoklad koexistence ochranných známek zpravidla implikuje existenci nebezpečí záměny u veřejnosti z důvodu případného vzájemného ovlivňování označení na trhu, a není žádných pochyb o tom, že dohoda o koexistenci nesmí narušovat cíl ochrany spotřebitelů, kteří nesmí být vystaveni nebezpečí záměny.

               63

               Nehledě na tyto úvahy je třeba poznamenat, že se návrh na prohlášení neplatnosti v projednávané věci týká ochranné známky Evropské unie, která je po všech stránkách zahraniční ochrannou známkou v protikladu k národní ochranné známce a jejíž platnost se vztahuje na všechny země Unie, a že navíc lze národní ochrannou známku platně namítat vůči ochranné známce Evropské unie. Územím relevantním v projednávaném sporu není Itálie, ale Unie. Žádná „právní úvaha“ nemůže být natolik nelogická, aby vedla k úsudku, že případný souhlas se zápisem pouze pro jednu ze zemí by sám o sobě rozšířil působnost tohoto souhlasu na ostatních 27 členských států.

               64

               Kromě toho datum podání přihlášky sporné ochranné známky spadá na 12. února 2007, takže k případnému převodu této ochranné známky na italskou národní ochrannou známku podle článku 112 nařízení č. 207/2009 by každopádně došlo až po uzavření dohody. Z toho vyplývá, že by národní ochranná známka, která by z takovéhoto převodu vzešla, každopádně nemohla koexistovat s „rozlišujícími označeními, jež byla doposud zapsána nebo užívána každou [stranou] pro výrobky náležející do mezinárodní třídy 29“ (bod 2 dohody), neboť při podpisu dohody dne 4. května 2000 tato známka neexistovala. V tomto ohledu je třeba dodat, že odkaz na totožnou italskou ochrannou známku žalobkyně, na niž se vztahuje národní zápis č. 1205683, není relevantní, neboť se též jedná o ochrannou známku z doby po uzavření dohody, jež byla přihlášena dne 22. listopadu 2006 a zapsána dne 1. července 2009, a tedy nepatří k „rozlišujícím označením, jež byla doposud zapsána nebo užívána každou [stranou] pro výrobky náležející do mezinárodní třídy 29“.

               65

               Konečně je třeba zdůraznit, že svou argumentací, podle které je dohoda platná pouze v Itálii a návrh na prohlášení neplatnosti není přípustný, neboť je založen na italském právu přednosti, žalobkyně uznává, že její ochranné známky přihlášené nebo zapsané mimo vnitrostátní území, jsou v zásadě volně napadnutelné ze strany vedlejší účastnice, což ukazuje, že se problém netýká platnosti nebo přípustnosti návrhu na prohlášení neplatnosti jako takového, tj. jakožto uplatnění zásady ochrany veřejného zájmu, ale týká se výlučně případného porušení soukromého zájmu, založeného na existenci soukromé dohody, ve vztahu k níž není dána pravomoc EUIPO.

               66

               Při posuzování druhého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení již bylo konstatováno, že dohoda neobsahuje žádný výslovný souhlas vedlejší účastnice se zápisem sporné ochranné známky jako ochranné známky Evropské unie. Následně bylo uvedeno, že čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009 nebrání tomu, aby vedlejší účastnice podala návrh na prohlášení sporné ochranné známky za neplatnou na základě nebezpečí záměny. Žalobkyně tedy bezvýsledně v rámci projednávaného žalobního důvodu znovu tvrdí, že souhlas s koexistencí ochranných známek v Itálii brání účinnému uplatnění tvrzení o nebezpečí záměny ve vztahu ke sporné ochranné známce.

               67

               Nad rámec výše uvedeného žalobkyně tvrdí, že posouzení provedené odvolacím senátem, podle něhož měla žalobkyně za účelem zamítnutí návrhu na prohlášení neplatnosti prokázat nejen souhlas s koexistencí ochranných známek, ale i skutečnost, že tato koexistence byla důsledkem neexistence nebezpečí záměny, je chybné.

               68

               Tento názor žalobkyně nelze přijmout.

               69

               Zaprvé je třeba podotknout, že odvolací senát neuvedl, že žalobkyně měla prokázat souhlas s koexistencí ochranných známek, ale uvedl, že žalobkyně měla prokázat koexistenci těchto ochranných známek.

               70

               Zadruhé je třeba uvést, že podle judikatury není sice vyloučeno, že by koexistence starších ochranných známek na trhu mohla případně snížit nebezpečí záměny mezi dvěma kolidujícími ochrannými známkami, nic to však nemění na tom, že takováto možnost může být vzata v úvahu pouze tehdy, pokud během řízení u EUIPO majitel sporné ochranné známky Evropské unie náležitě prokázal, že uvedená koexistence spočívá na neexistenci nebezpečí záměny u relevantní veřejnosti mezi staršími ochrannými známkami, kterých se dovolává, a starší ochrannou známkou, na které je založen návrh na prohlášení neplatnosti, a s výhradou, že dotčené starší ochranné známky a kolidující ochranné známky jsou totožné [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. května 2005, Grupo Sada v. OHIM – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, EU:T:2005:169, bod 86; ze dne 7. listopadu 2007, NV Marly v. OHIM – Erdal (Top iX), T‑57/06, nezveřejněný, EU:T:2007:333, bod 97; ze dne 20. ledna 2010, Nokia v. OHIM – Medion (LIFE BLOG), T‑460/07, EU:T:2010:18, bod 68, a ze dne 10. dubna 2013, Höganäs v. OHIM – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, nezveřejněný, EU:T:2013:160, bod 48].

               71

               Odvolací senát tedy správně shledal, že žalobkyně měla k napadení návrhu na prohlášení neplatnosti, jenž se zakládal na nebezpečí záměny, prokázat nejen koexistenci ochranných známek, ale i skutečnost, že tato koexistence byla důsledkem neexistence nebezpečí záměny, a to předložením takových důkazů, jako jsou např. průzkumy mínění, prohlášení sdružení spotřebitelů nebo jiné důkazy, což však neučinila.

               72

               Tento žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

               73

               Vzhledem k tomu, že žádný ze žalobních důvodů není podložený, je třeba projednávanou žalobu zamítnout.

         K nákladům řízení

               74

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               75

               Vzhledem k tomu, že EUIPO a vedlejší účastnice požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (osmý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnosti Agricola italiana alimentare SpA (AIA) se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Collins

                           Kančeva

                           Passer

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. července 2017.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. června 2014.#SEK Zollagentur GmbH v. Hauptzollamt Gießen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof.#Celní unie a společný celní sazebník – Odnětí zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu – Vznik celního dluhu.#Věc C‑75/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      12. června 2014 (
            *1
         )
      „Celní unie a společný celní sazebník — Odnětí zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu — Vznik celního dluhu“
      Ve věci C‑75/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo) ze dne 11. prosince 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 14. února 2013, v řízení

         SEK Zollagentur GmbH

      proti

         Hauptzollamt Gießen,

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení A. Borg Barthet (zpravodaj), předseda senátu, S. Rodin a F. Biltgen, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za SEK Zollagentur GmbH T. Ulbrichem, Rechtsanwalt,

               —

               za Evropskou komisi B.-R. Killmannem a L. Keppenne, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 50 a 203 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04. s. 307), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 ze dne 13. dubna 2005 (Úř. věst. L 117, s. 13, dále jen „celní kodex“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi SEK Zollagentur GmbH (dále jen „SEK Zollagentur“) a Hauptzollamt Gießen ve věci žádosti SEK Zollagentur o vrácení cla, které dlužila z důvodu, že během režimu tranzitu odňala dotyčné zboží celnímu dohledu.

         Právní rámec

               3

               Článek 4 celního kodexu uvádí:
               „Pro účely tohoto kodexu se
               [...]

                        13)

                        ‚dohledem ze strany celních orgánů‘ rozumí obecná činnost těchto orgánů, jíž se zajišťuje dodržování celních předpisů a případně i dalších právních předpisů vztahujících se na zboží podléhající celnímu dohledu;

                        14)

                        ‚celními kontrolami‘ rozumí provádění zvláštních úkonů celními orgány s cílem zajistit řádné používání celních předpisů a dalších právních předpisů upravujících vstup, výstup, tranzit, přepravu a zvláštní použití zboží přemísťovaného mezi celním územím Společenství a třetími zeměmi a přítomnost zboží, které není zbožím Společenství; tyto úkony mohou zahrnovat prohlídku zboží, ověřování údajů v celním prohlášení a existence a pravosti elektronických nebo písemných dokladů, kontrolu účetních dokladů [podniků] a jiných záznamů, kontrolu dopravních prostředků, kontrolu zavazadel a jiného zboží převáženého osobami nebo na osobách a provádění úředních šetření a jiných podobných úkonů;

                        15)

                        ‚celně schváleným určením zboží‘ rozumí:

                                 a)

                                 propuštění zboží do celního režimu;

                                 b)

                                 umístění zboží do svobodného pásma nebo svobodného skladu;

                                 c)

                                 zpětný vývoz zboží z celního území Společenství;

                                 d)

                                 zničení zboží;

                                 e)

                                 přenechání zboží ve prospěch státu;

                  [...]

                        20)

                        ‚propuštěním zboží‘ rozumí úkon, kterým celní orgány umožňují nakládat se zbožím za podmínek celního režimu, do něhož je propuštěno;

                  [...]“

               4

               Článek 37 odst. 1 daného kodexu uvádí:
               „Zboží podléhá celnímu dohledu od vstupu na celní území Společenství. Může být podrobeno celním kontrolám podle platných předpisů.“

               5

               Článek 50 celního kodexu zní takto:
               „Od předložení k celnímu řízení do doby, než mu bude přiděleno celně schválené určení, má předložené zboží postavení dočasně uskladněného zboží. Takové zboží je dále nazýváno ‚dočasně uskladněné zboží‘.“

               6

               Článek 91 celního kodexu uvádí:
               „1.   Režim vnějšího tranzitu umožňuje přepravu mezi dvěma místy v rámci celního území Společenství

                        a)

                        zboží, které není zbožím Společenství, aniž by toto zboží podléhalo dovozním clům a dalším poplatkům nebo obchodněpolitickým opatřením;

                  [...]
               2.   Přeprava podle odstavce 1 se uskutečňuje

                        a)

                        v režimu vnějšího tranzitu Společenství;

                  [...]“

               7

               Článek 92 celního kodexu stanoví:
               „1.   Režim vnějšího tranzitu je ukončen a závazky držitele režimu jsou splněny, když je zboží propuštěné do tohoto režimu s požadovanými doklady předloženo celnímu úřadu určení v souladu s podmínkami stanovenými pro tento režim.
               2.   Celní orgány vyřídí tranzitní režim, pokud je na základě porovnání údajů, které má k dispozici celní úřad odeslání, s údaji, které má k dispozici celní úřad určení, patrné, že tento režim byl řádně ukončen.“

               8

               Článek 96 odst. 1 tohoto kodexu uvádí:
               „Hlavním povinným je držitel režimu vnějšího tranzitu Společenství. Je povinen

                        a)

                        předložit zboží ve stanovené lhůtě celnímu úřadu určení v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá celními orgány ke ztotožnění zboží;

                        b)

                        dodržovat předpisy vztahující se na tranzitní režim Společenství.“

               9

               Článek 201 odst. 1 daného kodexu stanoví:
               „Celní dluh při dovozu vzniká

                        a)

                        propuštěním zboží podléhajícího dovoznímu clu do volného oběhu.

                  [...]“

               10

               Článek 203 celního kodexu uvádí:
               „1.   Celní dluh při dovozu zboží vzniká

                        —

                        odnětím zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu.

                  2.   Celní dluh vzniká okamžikem, kdy je zboží odňato celnímu dohledu.
               3.   Dlužníky jsou

                        —

                        osoba, která zboží odňala celnímu dohledu,

                  [...]

                        —

                        případně také osoba, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží nebo z použití celního režimu, do kterého bylo zboží propuštěno.“

               11

               Článek 236 odst. 1 uvedeného kodexu stanoví:
               „Dovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaplaceno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.
               [...]“

               12

               Článek 398 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1192/2008 ze dne 17. listopadu 2008 (Úř. věst. L 329, s. 1), zní takto:
               „Kterékoli osobě, která hodlá uskutečňovat operace tranzitu Společenství, aniž by toto zboží a odpovídající tranzitní prohlášení předkládala celnímu úřadu odeslání nebo kterémukoli jinému schválenému místu, může být udělen status schváleného odesílatele.
               [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               13

               Zásilka, kterou tvořilo dvanáct nosičů jízdních kol, vstoupila dne 15. ledna 2010 na celní území Unie. Zásilka byla dočasně uskladněna a vlastník daného skladu předložil zboží k celnímu řízení a učinil o tom souhrnné celní prohlášení.

               14

               Dne 17. ledna 2010 podala SEK Zollagentur celní prohlášení s návrhem na propuštění nosičů jízdních kol do celního režimu vnějšího tranzitu Společenství. K propuštění nosičů jízdních kol do navrženého režimu došlo téhož dne.

               15

               Následující den měl přepravce pověřený SEK Zollagentur, jakožto schváleným odesílatelem, převzít několik zásilek včetně uvedeného dočasně uskladněného zboží a doručit je příjemci v Grevenu (Německo).

               16

               Příjemce při doručení zásilek zboží zjistil, že nosiče jízdních kol v těchto zásilkách chybí, což oznámil celnímu úřadu určení.

               17

               Hauptzollamt Gießen tedy písemně požádal SEK Zollagentur o informace o místu, kde se nosiče jízdních kol nachází. Tato společnost odpověděla, že nosiče jízdních kol nemohly být dne 17. ledna 2010 naloženy. Prohlásila, že vlastník skladu, kde bylo zboží dočasně uskladněno, nebyl schopen zásilky uskladněné v jeho skladu skladovat takovým způsobem, aby bylo možné je najít a předat je všechny přepravci. K plánovanému předání nosičů jízdních kol přepravci z tohoto důvodu nedošlo a tyto nosiče zůstaly dočasně uskladněny.

               18

               Dne 1. února 2010 byly nosiče znovu zaslány po zahájení nového režimu tranzitu. Příjemce tedy u celního úřadu určení propustil uvedené zboží do volného oběhu a zaplatil dovozní clo ve výši 2000 eur.

               19

               Hauptzollamt Gießen požadoval stejnou částku od společnosti SEK Zollagentur z důvodu, že odňala zboží celnímu dohledu, když jej během prvního režimu tranzitu nepředložila celnímu úřadu určení.

               20

               SEK Zollagentur měla za to, že požadované dovozní clo není dlužné ze zákona, a na základě článku 236 celního kodexu požádala o jeho vrácení. Tvrdila totiž, že režim tranzitu začal až v okamžiku skutečného odebrání zboží u skladovatele, a to bez ohledu na prohlášení, které učinila. Před zahájením přepravy tak celní režim vnějšího tranzitu Společenství nezačal, takže jedinou osobou odpovědnou za uvedené odnětí je podle jejího názoru vlastník skladu, ve kterém bylo zboží dočasně uskladněno.

               21

               SEK Zollagentur poté, co bylo zamítnuto její odvolání proti rozhodnutí, kterým byla zamítnuta její žádost o vrácení, podala žalobu k Finanzgericht Hessen, který potvrdil odmítnutí vrátit clo z důvodu, že clo nemůže být vráceno, jelikož je dlužné ze zákona. Uvedená společnost tedy podala opravný prostředek „Revision“ k Bundesfinanzhof.

               22

               Za těchto okolností se Bundesfinanzhof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí být příslušná ustanovení celního kodexu, zejména pak článek 50, vykládána v tom smyslu, že se má za to, že zboží, které je celními orgány předáno určité osobě k dočasnému uskladnění na schváleném místě, je odňato celnímu dohledu, pokud je toto zboží sice navrženo do režimu vnějšího tranzitu, avšak během plánované přepravy není ve skutečnosti přepravováno s vystavenými tranzitními doklady a není předloženo celnímu úřadu určení?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku:
                        Je v takovém případě osoba, která jakožto schválený odesílatel propustila zboží do režimu tranzitu, dlužníkem podle čl. 203 odst. 3 první odrážky celního kodexu nebo podle čl. 203 odst. 3 čtvrté odrážky uvedeného kodexu?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               23

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda články 50 a 203 celního kodexu musí být vykládány v tom smyslu, že na dočasně uskladněné zboží je třeba nahlížet tak, že je odňato celnímu dohledu, pokud je navrženo do režimu vnějšího tranzitu Společenství, avšak neopustí sklad a není předloženo celnímu úřadu určení, přestože tomuto úřadu byly předloženy tranzitní doklady.

               24

               Nejprve je třeba určit okamžik, kdy podle celního kodexu končí dočasné uskladnění zboží a začíná jeho propuštění do celního režimu vnějšího tranzitu Společenství.

               25

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 50 celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že zboží, které není zbožím Společenství, je uvedeno v celním prohlášení přijatém celními orgány za účelem jeho propuštění do celního režimu vnějšího tranzitu Společenství a má postavení dočasně uskladněného zboží, je propuštěno do tohoto celního režimu, a je mu tedy přiděleno celně schválené určení v okamžiku, kdy je o propuštění tohoto zboží rozhodnuto (rozsudek Codirex Expeditie, C‑542/11, EU:C:2013:429, bod 55).

               26

               Takové zboží, jako je zboží dotčené v původním řízení, tak může do režimu vnějšího tranzitu Společenství spadat až od jeho propuštění. Na základě informací poskytnutých předkládajícím soudem bylo zboží dotčené v původním řízení propuštěno dne 17. ledna 2010, takže bylo od tohoto data propuštěno do režimu vnějšího tranzitu Společenství.

               27

               Za účelem odpovědi na takto přeformulovanou první otázku je třeba zkoumat, zda zboží, které neopustilo skladovací prostor, může být skutečně odňato celnímu dohledu, třebaže tranzitní doklady byly předloženy celnímu úřadu určení.

               28

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora je nutno pojem „odnětí celnímu dohledu“ uvedený v čl. 203 odst. 1 celního kodexu chápat v tom smyslu, že zahrnuje každou činnost nebo opomenutí, v jejichž důsledku je příslušnému celnímu orgánu zabráněno, i byť jen přechodně, v přístupu ke zboží podléhajícímu celnímu dohledu a v provedení kontrol stanovených v čl. 37 odst. 1 celního kodexu (rozsudky D. Wandel, C‑66/99, EU:C:2001:69, bod 47; Liberexim, C‑371/99, EU:C:2002:433, bod 55, a Hamann International, C‑337/01, EU:C:2004:90, bod 31).

               29

               Podle článku 96 celního kodexu je hlavní povinný mimo jiné povinen předložit zboží celnímu úřadu určení v nezměněném stavu, takže tranzitní doklad, na jehož základě je přepravováno zboží propuštěné do režimu vnějšího tranzitu Společenství, má nesporně zásadní úlohu v řádném fungování tohoto režimu. Skutečnost, že je toto zboží – byť dočasně – odloučeno od tranzitního dokladu, tak může ohrozit samotné cíle uvedeného režimu, pokud v rozporu s tím, co stanoví článek 37 celního kodexu, brání jakémukoli případnému vyžádání uvedeného zboží ze strany celních orgánů. Takové dočasné odloučení kromě toho ztěžuje také ztotožnění zboží, které je předmětem režimu tranzitu, i celního režimu použitelného na toto zboží (obdobně viz rozsudek British American Tobacco, C‑222/01, EU:C:2004:250, bod 52).

               30

               Za stejných podmínek je třeba dočasné odloučení tranzitního dokladu od zboží, které je v tomto dokladu uvedeno, kvalifikovat jako odnětí uvedeného zboží celnímu dohledu. Podle výkladu poskytnutého Soudním dvorem v rozsudcích D. Wandel (EU:C:2001:69), Liberexim (EU:C:2002:433) a Hamann International (EU:C:2004:90) totiž toto odloučení představuje jednání, v jehož důsledku je příslušnému celnímu orgánu zabráněno, byť jen přechodně, v přístupu ke zboží podléhajícímu celnímu dohledu a v provedení kontrol stanovených unijními celními předpisy (v tomto smyslu viz rozsudek British American Tobacco, EU:C:2004:250, bod 53).

               31

               Rovněž je třeba připomenout, že odnětí zboží celnímu dohledu podle ustálené judikatury nepředpokládá nic jiného než naplnění podmínek objektivní povahy, jako je fyzická nepřítomnost zboží v místě schváleného uskladnění v okamžiku, kdy celní orgány zamýšlí provést kontrolu uvedeného zboží (viz rozsudky D. Wandel, EU:C:2001:69, bod 48, a Liberexim, EU:C:2002:433, bod 60).

               32

               K tomu, aby došlo k odnětí celnímu dohledu, tedy stačí, aby zboží objektivně nebylo podrobeno případným kontrolám, nezávisle na skutečnosti, zda tyto kontroly byly příslušným orgánem skutečně provedeny (rozsudek British American Tobacco, EU:C:2004:250, bod 55).

               33

               S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět, že články 50 a 203 celního kodexu musí být vykládány v tom smyslu, že na dočasně uskladněné zboží je třeba nahlížet tak, že je odňato celnímu dohledu, pokud je navrženo do režimu vnějšího tranzitu Společenství, avšak neopustí sklad a není předloženo celnímu úřadu určení, přestože tomuto úřadu byly předloženy tranzitní doklady.

         Ke druhé otázce

               34

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 203 odst. 3 celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, je v případě odnětí zboží celnímu dohledu osoba, která jakožto schválený odesílatel propustila toto zboží do celního režimu vnějšího tranzitu Společenství, dlužníkem podle tohoto ustanovení.

               35

               Je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora platí, že pokud v okamžiku odnětí dotčeného zboží celnímu dohledu již bylo toto zboží propuštěno do režimu vnějšího tranzitu Společenství, právě držitel tohoto režimu, který je hlavním povinným ve smyslu čl. 96 odst. 1 celního kodexu, musí splnit povinnosti vyplývající z použití uvedeného režimu a je celním dlužníkem ve smyslu čl. 203 odst. 3 čtvrté odrážky tohoto kodexu, pokud se neuplatní ustanovení prvních tří odrážek tohoto odstavce 3 (rozsudek Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, bod 33).

               36

               Pokud naproti tomu v okamžiku uvedeného odnětí celnímu dohledu zboží ještě nebylo propuštěno do režimu vnějšího tranzitu Společenství, ale je stále dočasně uskladněno, celním dlužníkem je v případě, že se neuplatní ustanovení prvních tří odrážek čl. 203 odst. 3 celního kodexu, osoba, která je vzhledem k tomu, že musí splnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, držitelem tohoto zboží po jeho složení za účelem zajištění jeho přepravy nebo skladování (v tomto smyslu viz rozsudky United Antwerp Maritime Agencies a Seaport Terminals, C‑140/04, EU:C:2005:556, bod 39, a Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, bod 34).

               37

               Jak již bylo připomenuto v bodě 26 tohoto rozsudku, zboží dotčené v původním řízení vstoupilo do celního režimu vnějšího tranzitu Společenství. Držitel tohoto režimu, tedy SEK Zollagentur, která je jakožto schválený odesílatel hlavním povinným ve smyslu článku 96 celního kodexu, je tak celním dlužníkem ve smyslu čl. 203 odst. 3 čtvrté odrážky tohoto kodexu, pokud se ustanovení prvních tří odrážek tohoto odstavce 3 neuplatní, což musí určit předkládající soud.

               38

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou otázku odpovědět, že čl. 203 odst. 3 čtvrtá odrážka celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, je v případě odnětí zboží celnímu dohledu dlužníkem podle tohoto ustanovení osoba, která jakožto schválený odesílatel propustila toto zboží do celního režimu vnějšího tranzitu Společenství.

         K nákladům řízení

               39

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Články 50 a 203 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 ze dne 13. dubna 2005, musí být vykládány v tom smyslu, že na dočasně uskladněné zboží je třeba nahlížet tak, že je odňato celnímu dohledu, pokud je navrženo do režimu vnějšího tranzitu Společenství, avšak neopustí sklad a není předloženo celnímu úřadu určení, přestože tomuto úřadu byly předloženy tranzitní doklady.

                           2)

                           Článek 203 odst. 3 čtvrtá odrážka nařízení č. 2913/92, ve znění nařízení č. 648/2005, musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, je v případě odnětí zboží celnímu dohledu dlužníkem podle tohoto ustanovení osoba, která jakožto schválený odesílatel propustila toto zboží do celního režimu vnějšího tranzitu Společenství.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. listopadu 2000. # The Queen proti Secretary of State for the Environment, Transport and the Regions, ex parte First Corporate Shipping Ltd, za přítomnosti World Wide Fund for Nature UK (WWF) a Avon Wildlife Trust. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Divisional Court) - Spojené království. # Věc C-371/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1972. # Boehringer Mannheim GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Věc 7-72.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. prosince 2003. # Erich Gasser GmbH proti MISAT Srl. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht Innsbruck - Rakousko. # Bruselská úmluva - Článek 21 - Článek 17. # Věc C-116/02.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 9. prosince 2004. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 79/409/EHS - Ochrana volně žijících ptáků - Lov na lepidla. # Věc C-79/03.

text:
      Věc C-79/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Španělské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 79/409/EHS – Ochrana volně žijících ptáků – Lov na lepidla“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Životní prostředí – Ochrana volně žijících ptáků  – Směrnice 79/409 – Provedení členskými státy – Výjimky ze zákazu usmrcování
            nebo odchytu chráněných druhů – Předcházení závažným škodám na úrodě – Podmínka – Neexistence jiného uspokojivého řešení
      (Směrnice Rady 79/409, čl. 9 odst. 1 písm.  a))
      2.        Životní prostředí – Ochrana volně žijících ptáků  – Směrnice 79/409 – Provedení členskými státy – Výjimky ze zákazu usmrcování
            nebo odchytu chráněných druhů – Předcházení závažným škodám na úrodě – Podmínka – Odchyt v malých množstvích – Kritéria
      (Směrnice Rady 79/409, čl. 9 odst. 1 písm. c))
      1.        Odchýlení od článku 8 směrnice 79/409 o ochraně volně žijících ptáků, která zakazuje užití všech prostředků, zařízení nebo
         metod odchytu nebo lovu ve velkém měřítku nebo nevýběrovým způsobem, může být dle čl. 9 odst. 1 zmíněné směrnice povoleno,
         pouze pokud neexistuje jiné uspokojivé řešení, a pouze z důvodů taxativně vyjmenovaných v čl. 9 odst. 1 písm. a) až c) uvedené
         směrnice, mezi nimi předcházení závažných škod na úrodě.

      (viz bod 24)
      2.        Pro posouzení, zdali je při výjimce poskytnuté členským státem na základě čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice 79/409 o ochraně
         volně žijících ptáků splněna podmínka, že se odchyt dotčených ptáků provádí v malém množství, Soudní dvůr může při nedostatku
         předložení jakéhokoli odporujícího vědeckého důkazu užít jako referenční základ stanoviska výboru ORNIS, výboru pro přizpůsobení
         zmíněné směrnice technickému a vědeckému pokroku zavedeného v souladu s jejím článkem 16, z důvodu vědecké vážnosti, kterou
         tato stanoviska požívají. Toto je případ stanoviska navrhujícího kritérium malých množství i přesto, že není právně závazné
         pro členské státy.

      (viz bod 41)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      9. prosince 2004 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 79/409/EHS – Ochrana volně žijících ptáků – Lov na lepidla“
      Ve věci C-79/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES, podaná dne 21. února 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená G. Valerem Jordanou, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Španělskému království, zastoupenému N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, C. Gulmann (zpravodaj), J. Makarczyk, P. Kūris a J. Klučka, soudci,
      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. září 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že trpělo na území
         Valencijského regionu (Španělsko) lov na lepidla metodou známou jako „parany“, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají
         z čl. 8 odst. 1 a čl. 9 odst. 1 směrnice Rady 79/409/EHS ze dne 2. dubna 1979 o ochraně volně žijících ptáků (Úř. věst. L
         103, s. 1; Zvl. vyd. 15/01, s. 98, dále jen „směrnice“).

      2        „Parany“ je systém odchytu ptáků. Skládá se ze soustavy lepidel umístěných na stromě, na která jsou lovení ptáci vlákáni prostřednictvím
         vábniček. Při kontaktu s lepidlem pták zpravidla ztrácí možnost létat a může být lovcem odchycen a usmrcen.

       Právní úprava Společenství
      3        Článek 8 odst. 1 směrnice stanoví, že „pokud jde o lov, odchyt nebo usmrcování ptáků […], zakážou členské státy užití všech
         prostředků, zařízení nebo metod, jimiž jsou ptáci ve velkém měřítku nebo nevýběrovým způsobem chytáni nebo usmrcováni nebo
         jejichž použití by mohlo způsobit vymizení druhů v určitých územích, a to zejména těch, které jsou uvedeny v příloze IV písm.
         a).“

      4        Příloha IV písm. a) směrnice zmiňuje mezi jinými lepidla.

      5        Článek 9 odst. 1 směrnice upravuje možnost odchýlit se od ustanovení článků 5, 6, 7 a 8, pokud neexistuje jiné uspokojivé
         řešení, z důvodů upravených v písm. a) až c). Zejména je takové odchýlení možné „pro předcházení závažných škod na úrodě […]“
         [písm. a) třetí odrážka], anebo „aby v malém množství za přísně kontrolovaných podmínek a na základě výběru umožnilo odchyt,
         držení nebo jiné rozumné využívání některých druhů ptáků“ [písm. c)].

       Vnitrostátní právní úprava
      6        Nařízení č. 135/2000 přijaté vládou Valencijského regionu dne 12. září 2000 zavádí režim výjimečného poskytování oprávnění
         k lovu drozdů metodou „parany“ ve Valencijském regionu (dále jen „nařízení č. 135/2000“). Toto nařízení stanoví:

      –        podmínky, které musí „parany“ splňovat, a zejména vzdálenost mezi lepidly a vlastnosti lepu na ptáky, který má být použit;

      –        druhy ptáků, jejichž odchyt je povolen: drozd zpěvný (turdus philomelos), drozd cvrčala (turdus iliacus), drozd kvíčala (turdus
         pilaris) a drozd brávník (turdus viscivorus);

      –        loveckou sezónu a části dne, během kterých je lov povolen;
      –        maximální odchyt způsobem „parany“.
      7        Toto nařízení bylo zrušeno rozsudkem Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Španělsko) ze dne 26. září
         2002. Tento rozsudek je předmětem kasačního opravného prostředku podaného vládou Valencijského regionu u Tribunal Supremo.

       Postup před zahájením soudního řízení
      8        Vzhledem k tomu, že byly Komisi předloženy stížnosti týkající se lovu způsobem „parany“ na území Valencijského regionu, zanesla
         tuto otázku na pořad jednání schůze týkající se životního prostředí konané v Madridu ve dnech 12. a 13. listopadu 1998. Během
         této schůze přiznaly španělské orgány povolení takovéto činnosti na základě výjimek stanovených v čl. 9 odst. 1 písm. a) směrnice
         z důvodu, že neexistovala uspokojivější řešení pro předcházení škod na úrodě.

      9        Komise měla za to, že Španělské království tím, že trpělo provozování lovu způsobem „parany“ na území Valencijského regionu
         a neodůvodnilo nedostatek jiného uspokojivého řešení v případě výjimek poskytnutých v tomto regionu, nesplnilo povinnosti,
         které pro něj vyplývají z čl. 8 odst. 1 a čl. 9 odst. 1 směrnice, a dne 25. října 2000 mu dopisem zaslala výzvu.

      10      Španělské království odpovědělo Komisi dopisem ze dne 20. prosince 2000, přičemž uvedlo, že se vláda Valencijského regionu
         snažila, s ohledem zejména na zákon 40/97 provádějící do španělského právního řádu čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice, dát lovu
         drozdů způsobem „parany“ vhodný právní rámec, jenž by zaručil jeho provozování při dodržování zásad omezení, výběrovosti a
         vhodné kontroly. V důsledku toho přijala vláda tohoto regionu nařízení č. 135/2000.

      11      V květnu 2001 španělské orgány během schůze se zástupci Komise upřesnily, že lov na lepidla je velmi dobře zakořeněnou činností
         v regionu Valencie a že jeho zákaz by tam mohl způsobit riziko vyvolání sociálních nepokojů. Podle těchto orgánů neexistovaly
         jiné metody umožňující zabránit škodám na úrodě.

      12      Dne 26. července 2001 Komise vydala odůvodněné stanovisko, v němž v podstatě přejala vytýkané skutečnosti předložené ve výzvě
         a uložila Španělskému království lhůtu dvou měsíců pro přijetí vhodných opatření za účelem dosažení souladu se závazky, které
         pro něj ze směrnice vyplývají.

      13      Ve své odpovědi ze dne 28. září 2001 španělská vláda znovu zopakovala a doplnila dříve dovolávané argumenty na podporu inkriminované
         lovecké činnosti.

      14      Vzhledem k tomu, že porušování směrnice Španělským královstvím podle jejího názoru přetrvávalo, se Komise rozhodla podat tuto
         žalobu.

       K žalobě
      15      Komise uplatňuje, že lov drozdů metodou „parany“ nemá výběrovou povahu a nemůže být odůvodněn ani z titulu předcházení závažným
         škodám na úrodě uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. a) směrnice, ani jako odchyt některých druhů ptáků v malém množství s ohledem
         na písmeno c) téhož ustanovení.

       K nevýběrové povaze lovu „parany“
       Argumentace účastníků řízení
      16      Komise tvrdí, že navzdory opatřením přijatým španělskými orgány, která se týkají zejména rozměru „parany“, zavedení lepidel,
         užití vábniček, jakož i závazku vlastníků „parany“ očistit a uvolnit chycené ptáky jiné než drozdy, je lov na lepidla nevýběrovou
         metodou odchytu zakázanou v článku 8 směrnice. Tato opatření totiž nemají za následek zamezení odchytu druhů ptáků, na které
         se odchylný režim nevztahuje.

      17      Španělská vláda uplatňuje, že lepidlo samo o sobě je podle odůvodnění nařízení č. 135/2000 nevýběrovým prvkem, ale při vhodném
         užití v souladu s omezeními uloženými tímto nařízením se stává zcela výběrovou metodou či způsobem odchytu. Veškerý odchyt
         ptáků nepatřících mezi druhy, jež mohou být loveny na lepidla, může tedy být pouze náhodný. Závazek uložený lovcům nařízením
         č. 135/2000 očistit všechny ptáky odchycené náhodně a pustit je na svobodu zaručuje výběrovou povahu lovu „parany.“

       Závěry Soudního dvora
      18      Je třeba připomenout, že pokud jde o lov, odchyt nebo usmrcování ptáků, čl. 8 odst. 1 směrnice stanoví, že členské státy zakážou
         užití všech prostředků, zařízení nebo metod, jimiž jsou ptáci ve velkém měřítku nebo nevýběrovým způsobem chytáni nebo usmrcováni
         nebo jejichž použití by mohlo způsobit vymizení druhů na určitých územích, a to zejména těch, které jsou uvedeny v příloze
         IV písm. a) této směrnice, mezi nimi lepidel.

      19      Přitom je nepochybné, že lov drozdů na lepidla, tak jak je organizován na území Valencijského regionu, neumožňuje zamezení
         odchytu jiných ptáků než drozdů. V tomto ohledu z třetí zprávy španělské ornitologické společnosti o odchytu drozdů prostřednictvím
         „parany“ ve Valencijském regionu (dále jen „zpráva SEO/BirdLife“), předložené v rámci soudního řízení před Tribunal Superior
         de Justicia de la Comunidad Valenciana v září 2001 a založené Komisí do spisu projednávané věci, vyplývá, že poměr mezi drozdy
         a ostatními ptáky odchycenými touto metodou se pohybuje v rozpětí od 1,24 do 4. Kromě toho ve spisu u Soudního dvora není
         obsažen žádný odporující důkaz.

      20      Z toho vyplývá, že lov „parany“ je založen na nevýběrové metodě odchytu. Skutečnost, že pokud se na lepidla chytí jiní ptáci
         než ti, kteří jsou uvedení v nařízení č. 135/2000, mají pak lovci povinnost je očistit a uvolnit, nemůže zpochybnit nevýběrovou
         povahu zmíněné metody odchytu.

      21      S ohledem na předchozí úvahy je namístě konstatovat, že se na lov „parany“ vztahuje zákaz stanovený v čl. 8 odst. 1 směrnice.

       K předcházení závažných škod na úrodě uvedenému v čl. 9 odst. 1 písm. a) směrnice jako odůvodnění pro lov „parany“
       Argumentace účastníků řízení
      22      Podle Komise nejsou v projednávaném případě splněny podmínky, které umožňují odůvodnit výjimku na základě čl. 9 odst. 1 písm.
         a) směrnice ze zákazu odchytu ptáků na lepidla stanoveného v čl. 8 odst. 1 této směrnice. Zaprvé existují jiná uspokojivá
         řešení, jak předejít domnělým závažným škodám na úrodě vinné révy a olivovníků způsobeným drozdy. Lov puškou anebo použití
         poplašných děl jsou totiž s úspěchem používány na území jiných autonomních oblastí Španělska. Zadruhé Komise zpochybňuje rozsah
         škod, jichž se dovolává španělská vláda. Jak populace drozdů dotčené odchylným režimem lovu zavedeným nařízením č. 135/2000,
         tak i denní množství rostlinné potravy pozřené těmito ptáky jsou nadhodnoceny. Zatřetí podle Komise se zeměpisné soustředění
         oprávnění poskytnutých k použití „parany“ neshoduje se zeměpisným soustředěním pěstování olivovníků a vinné révy.

      23      Španělská vláda uplatňuje, že alternativní řešení pro předcházení škodám na úrodě uvedená Komisí nejsou uspokojivá. Pokud
         jde o poplašná děla, jejich cena by byla příliš vysoká ve vztahu k ceně utrpěných škod a jejich užití by přivodilo riziko
         vzniku požárů. Co se týče uplatnění pušek, to by způsobilo zvýšení počtu loveckých povolení a prodloužení lovecké sezóny.
         Tyto by znamenaly zásah do rovnováhy pernaté zvěře na dotčeném území tím spíše, že chování valencijského lovce není srovnatelné
         s chováním lovce z jiných autonomních oblastí. Pokud jde o rozsah škod na úrodě vinné révy a olivovníků, španělská vláda tvrdí,
         že tvrzení o této záležitosti jsou správná a že Komise ve svých hodnoceních nevzala v úvahu všechny rozhodné skutečnosti.

       Závěry Soudního dvora
      24      Je třeba připomenout, že odchýlení od článku 8 směrnice může být dle čl. 9 odst. 1 směrnice povoleno, pouze pokud neexistuje
         jiné uspokojivé řešení, a pouze z důvodů taxativně vyjmenovaných v jejím čl. 9 odst. 1 písm. a) až c) (viz zejména rozsudek
         ze dne 8. července 1987, Komise v. Itálie, 262/85, Recueil, s. 3073, bod 7),  mezi nimi předcházení závažných škod na úrodě.

      25      V tomto ohledu je namístě poznamenat, že v jiných španělských regionech, jako jsou Kastilie-La Mancha a zejména Andalusie,
         kde se ve velkém měřítku obdělávají olivovníky a vinná réva a kde rovněž pobývají významné populace drozdů, není lov na lepidla
         povolen. Drozdi tam mohou být loveni puškami, což je výběrový způsob usmrcování. Přitom nic nenasvědčuje tomu, že by olivové
         háje a vinice utrpěly závažnější škody než tatáž úroda nacházející se ve Valencijském regionu.

      26      Pokud jde o argument španělské vlády, podle kterého by nahrazení lovu drozdů způsobem „parany“ lovem puškami způsobilo z důvodu
         zvýšení počtu pušek a loveckých dnů z toho vyplývajících obtěžování jiných druhů pernaté zvěře tak, že by se jejich populace
         zmenšily, tento argument není podpořen žádnou skutečností ve spise týkajícím se tohoto řízení. V tomto ohledu je třeba zdůraznit,
         že podle samotného doznání španělské vlády může být orebice rudá předmětem lovu ve smyslu článku 7 a přílohy II části 1 směrnice,
         přičemž drozdi jsou loveni na území Valencijského regionu ve stejný okamžik a bez jakéhokoli problému. Taková skutečnost při
         nedostatku jakýchkoli jiných rozhodných odporujících informací neobhajuje ostatně údajné zvláštní chování valencijských lovců.

      27      Navíc z preambule nařízení č. 135/2000 vyplývá, že nedostatek jiných uspokojivějších řešení než lov drozdů způsobem „parany“
         vyplývá ze skutečnosti, že tento posledně jmenovaný lov odpovídá silně zakotvené tradici ve Valencijském regionu spíše než
         předcházení závažným škodám na úrodě.

      28      Mimoto není zpochybňováno, že 80 % „parany“ instalovaných na území tohoto regionu se nachází v provincii Castellón, z čehož
         69,5 % na územích bez úrody olivovníků anebo vinné révy. Odůvodnění vycházející z předcházení závažných škod na zmíněné úrodě
         se proto nejeví jako soudržné s takovou skutečností.

      29      Za těchto okolností není možné považovat za prokázané, že pro předcházení závažným škodám na úrodě neexistuje jiné uspokojivé
         řešení než lov „parany“, ani že tento typ lovu je odůvodněn tímto cílem.

      30      Z toho vyplývá, že lov „parany“ se nejeví jako odůvodněný na základě čl. 9 odst. 1 písm. a) směrnice.

      31      V tomto bodě musí proto být žalobě Komise vyhověno.

       K odchytu některých druhů ptáků v malém množství uvedenému v čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice jako odůvodnění pro lov „parany“

       Argumentace účastníků řízení
      32      Podle Komise neodpovídá dotčený lov v projednávaném případě ani podmínce, aby byl odchyt prováděn výběrovým způsobem, ani
         podmínce, aby se týkal malého množství ptáků ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice.

      33      Španělská vláda namítá, že lov na lepidla, jak je upraven nařízením č. 135/2000, obsahuje metodu výběrového odchytu. Mimoto
         s ohledem na poměr mezi počtem drozdů, kteří mohou být uloveni na lepidla, a celkovým počtem drozdů na území Valencijského
         regionu je namístě usoudit, že zmíněný lov odpovídá rozumnému využívání malého množství některých ptáků.

       Závěry Soudního dvora
      34      Je důležité poznamenat, že aby výjimka ze zákazu užití lepidel pro odchyt ptáků zavedená v členském státě byla v souladu s
         čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice, musí být v každém případě aplikována výběrovým způsobem a zahrnovat pouze odchyt malého množství
         ptáků (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 27. dubna 1988, Komise v. Francie, 252/85, Recueil, s. 2243, bod 28).

      35      V projednávaném případě je třeba nejprve ověřit, zdali je tato poslední podmínka v tomto případě účinně splněna.

      36      V tomto ohledu „Druhá zpráva [Komise] o uplatnění směrnice 79/409/EHS o ochraně volně žijících ptáků“ [COM(93) 572 konečný,
         24. listopadu 1993] uvádí, že v souladu s pracemi výboru ORNIS je třeba shledat jako „malé množství“ jakýkoli vzorek pod 1
         % celkové roční úmrtnosti dotčené populace (průměrná hodnota) pro druhy, které nemohou být loveny, a přibližně 1 % pro druhy,
         které mohou být předmětem lovu, přičemž „dotčenou populací“ se rozumí, co se týče migrujících druhů, populace z regionů, které
         dodávají hlavní kvótu stěhovavých ptáků přelétajících přes region, kde se použije výjimka v průběhu období jejího uplatnění.
         Výbor ORNIS je výborem pro přizpůsobení směrnice technickému a vědeckému pokroku, zavedeným v souladu s jejím článkem 16.
         Je složen ze zástupců členských států a předsedá mu zástupce Komise.

      37      Zpráva SEO/BirdLife uvádí, že v nejobsažnějším přehledu přírodopisu ptáků západní palearktické oblasti (The BIRDS of Western Paleartic, Cramp 1988, Snow a Perrins 1988) je uvedeno, že roční míra úmrtnosti drozda zpěvného se může pohybovat v rozmezí od 40 do 54 %, zatímco úmrtnost drozda cvrčaly
         je mezi 57 a 58 %.

      38      Je přitom prokázáno, že populace drozdů v regionech, které dodávají největší kvótu stěhovavých ptáků, čítá přibližně 16 milionů
         drozdů zpěvných a 5,9 milionů drozdů cvrčal. V případě drozda zpěvného vzorek odpovídající 1 % celkové roční úmrtnosti tohoto
         druhu nepřesahuje 86 400 kusů a pro drozda cvrčalu nepřekračuje 34 200 kusů.

      39      Je rovněž nepochybné, že oprávnění vydaná v roce 2001 k lovu „parany“ příslušnými orgány Valencijského regionu pokrývala odchyt
         až 429 600 jedinců.

      40      Z toho tedy vyplývá, že ať je poměr mezi množstvími odchycených drozdů zpěvných a drozdů cvrčal jakýkoli, počet drozdů, na
         které je lov „parany“ povolen, značně přesahuje práh malých množství, jak jsou uváděna výborem ORNIS a jichž se dovolává Komise.

      41      Přitom i když je pravda, že kritérium malých množství, tak jak je zakotveno výborem ORNIS, není právně závazné pro členské
         státy, může být v tomto případě z důvodu vědecké vážnosti, jíž požívají stanoviska tohoto výboru, a nedostatku předložení
         jakéhokoli odporujícího vědeckého důkazu užito Soudním dvorem jako referenční základ pro posouzení, zdali při výjimce poskytnuté
         žalovaným členským státem na základě čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice je splněna podmínka, že se odchyt dotčených ptáků provádí
         v malém množství (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. května 1998, Komise v. Nizozemí, C-3/96, Recueil, s. I-3031, body
         69 a 70).

      42      Z předcházejícího, a zejména z bodu 40 tohoto rozsudku, vyplývá, že lov „parany“ tak, jak je upravený ve Valencijském regionu,
         nesplňuje tuto podmínku.

      43      Žalobnímu důvodu Komise vycházejícímu z toho, že lov „parany“ neodpovídá požadavkům čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice, musí
         proto být rovněž vyhověno.

      44      V důsledku toho a aniž by bylo třeba zkoumat ostatní argumenty uváděné na podporu tohoto žalobního důvodu, je namístě konstatovat,
         že Španělské království tím, že trpělo lov na lepidla na území Valencijského regionu metodou známou jako „parany“, nesplnilo
         povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 8 odst. 1 a čl. 9 odst. 1 směrnice.

       K nákladům řízení
      45      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu
         nákladů řízení ve svém návrhu a Španělské království bylo ve sporu neúspěšné, je namístě mu uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů, Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Španělské království tím, že trpělo lov na lepidla na území Valencijského regionu metodou známou jako „parany“, nesplnilo
            povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 8 odst. 1 a čl. 9 odst. 1 směrnice Rady 79/409/EHS ze dne 2. dubna 1979 o ochraně
            volně žijících ptáků.
      2)      Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.