Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. února 1979. # Hoffmann-La Roche & Co. AG proti Komisi Evropských společenství. # Věc 85/76.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. dubna 2009.#Bouygues SA a Bouygues Télécom SA proti Komisi Evropských společenství.#Kasační opravný prostředek - Státní podpory - Článek 88 odst. 2 ES - Podmínky zahájení formálního vyšetřovacího řízení - Vážné potíže - Kritéria zakládající státní podporu - Státní prostředky - Zásada zákazu diskriminace.#Věc C-431/07 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      2. dubna 2009 (*)

      „Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Článek 88 odst. 2 ES – Podmínky zahájení formálního vyšetřovacího řízení – Závažné obtíže – Kritéria zakládající státní podporu – Státní prostředky – Zásada zákazu diskriminace“
      Ve věci C‑431/07 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 18. září 2007,
      Bouygues SA, se sídlem ve Francii,

      Bouygues Télécom SA, se sídlem v Boulogne-Billancourt (Francie),

      zastoupené F. Sureauem, D. Théophilem, S. Perrotetem, A. Bénabentem, J. Vogelem a L. Vogelem, avocats,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelky),
      přičemž dalšími účastnicemi řízení jsou:
      Komise Evropských společenství, zastoupená C. Giolitem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaná v prvním stupni,
      Francouzská republika, zastoupená G. de Berguesem, jakož i O. Christmann a A.-L. Vendrolini, jako zmocněnci,

      Orange France SA, zastoupená S. Hautbourgem, S. Quessonem a L. Olzou Morenem, avocats,

      Société française du radiotéléphone – SFR, zastoupená A. Vincentem, avocat, a C. Vajdou, QC,

      vedlejší účastnice řízení v první stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Tizzano (zpravodaj), A. Borg Barthet a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-A. Gaudissart, vedoucí oddělení,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. září 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 8. října 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se společnosti Bouygues Télécom SA (dále jen „Bouygues Télécom“) a Bouygues SA domáhají,
         aby byl zrušen rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 4. července 2007 (T‑475/04, Sb. rozh. s. II‑2097,
         dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud zamítl jejich žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 20. července
         2004 týkajícího se úpravy výše poplatků, které mají zaplatit Orange a SFR za licence UMTS (Universal Mobile Telecommunications
         System) (Státní podpora NN 42/2004 – Francie, dále jen „sporné rozhodnutí“).

       Právní rámec Společenství
      2        Směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/13/ES ze dne 10. dubna 1997 o společném rámci pro obecná povolení a individuální
         licence v oblasti telekomunikačních služeb (Úř. věst. L 117, s. 15, citace z uvedené směrnice použité v textu tohoto rozsudku
         jsou neoficiálním překladem), platná v rozhodné době z hlediska skutečností v původním řízení, ve svém čl. 8 odst. 4 stanoví:

      „Členské státy mohou změnit podmínky týkající se individuální licence v objektivně odůvodněných případech a přiměřeným způsobem.
         Členské státy přitom svůj záměr oznámí vhodným způsobem a umožní zúčastněným stranám vyjádřit se k navrhovaným změnám.“

      3        Článek 9. odst. 2 první pododstavec téže směrnice zní následovně:

      „Je-li záměrem členského státu udělit individuální licence:
      –        udělí je v rámci otevřeného, nediskriminačního a transparentního postupu a za tím účelem stanoví pro všechny uchazeče stejný
         postup, ledaže je dán objektivní důvod pro to, aby s nimi bylo zacházeno odlišně […]“

      4        Článek 10 odst. 3 uvedené směrnice stanoví:

      „Členské státy udělí individuální licence na základě objektivních, nediskriminačních, transparentních, přiměřených a podrobných
         výběrových kritérií. Při výběru vezmou náležitě v úvahu potřebu usnadnit rozvoj hospodářské soutěže a maximalizovat výhody
         pro uživatele.“

      5        Článek 11 směrnice 97/13 uvádí:

      „1.      Členské státy dbají, aby poplatky uložené podnikům v rámci postupů pro udělování povolení výhradně pokrývaly administrativní
         náklady spojené s udělováním, správou, kontrolou a používáním individuálních licencí. Poplatky za individuální licenci jsou
         úměrné objemu vynaložené práce a jsou zveřejněny vhodným a dostatečně podrobným způsobem, aby informace byly snadno přístupné.

      2. Aniž je dotčen odstavec 1, mohou členské státy v případě omezených zdrojů oprávnit své vnitrostátní regulační orgány, aby
         uložily poplatky, které berou ohled na nezbytnost zajistit optimální využití těchto zdrojů. Tyto poplatky jsou nediskriminační
         a berou ohled zejména na nezbytnost podporovat rozvoj inovačních služeb a hospodářské soutěže.“

      6        Cílem rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 128/1999/ES ze dne 14. prosince 1998 o koordinaci zavádění bezdrátového a mobilního
         komunikačního systému třetí generace (UMTS) na území Společenství (Úř. věst. 1999, L 17, s. 1, citace z uvedeného rozhodnutí
         použité v textu tohoto rozsudku jsou neoficiálním překladem), ještě platného v rozhodné době z hlediska skutečností v původním
         řízení, bylo podle jeho článku 1 „[…] usnadnit rychlé a koordinované zavedení kompatibilních sítí a služeb UMTS ve Společenství
         […]“.

      7        Článek 3 odst. 1 téhož rozhodnutí stanovoval:

      „Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby v souladu s článkem 1 směrnice 97/13/ES umožnily koordinované a postupné
         zavedení služeb UMTS na svém území nejpozději 1. ledna 2002 […]“

       Skutečnosti předcházející sporu
      8        Dne 28. července 2000 vyhlásil francouzský ministr průmyslu, pošt a telekomunikací výzvu k účasti v nabídkovém řízení pro
         účely udělit čtyři licence na zavedení mobilních a bezdrátových telekomunikačních systémů UMTS. Nejzazší datum pro podání
         nabídek bylo stanoveno na 31. ledna 2001 a tyto nabídky mohly být staženy až do 31. května 2001.

      9        Vzhledem k tomu, že byly podány pouze dvě nabídky, a sice nabídky společnosti Société française du radiotéléphone – SFR (dále
         jen „SFR“) a společnosti France Télécom mobiles, která se o několik měsíců později stala společností Orange France SA (dále
         jen „Orange“), jevilo se, že k zajištění opravdové hospodářské soutěže bude nutné, aby francouzské orgány vyhlásily novou
         výzvu k účasti v nabídkovém řízení.

      10      Dvěma dopisy stejného znění ze dne 22. února 2001 poskytli ministr hospodářství a financí a státní tajemník pověřený průmyslem
         řídícím pracovníkům společností SFR a Orange ujištění, podle kterých „podrobná pravidla pro vydání dodatečné výzvy k účasti
         v nabídkovém řízení, [...] zaručí spravedlivé zacházení se subjekty, kterým bude nakonec licence udělena“.

      11      Aniž by se čekalo na vydání dodatečné výzvy k účasti v nabídkovém řízení, byly dvěma vyhláškami ze dne 18. července 2001 vydány
         první dvě licence UMTS společnostem SFR a Orange. Tyto licence byly uděleny proti zaplacení poplatků v celkové výši 4 954
         593 000 eur, které měly být placeny ve splátkách, z nichž první byla splatná dne 31. srpna 2001 a poslední dne 30. června
         2016.

      12      V návaznosti na vydání dodatečné výzvy k účasti v nabídkovém řízení, byla dne 3. prosince 2002 společnosti Bouygues Télécom
         udělena třetí licence UMTS. Vzhledem k neexistenci dalších nabídek nebyla čtvrtá licence vydána.

      13      Třetí licence byla udělena proti zaplacení poplatků obsahujících pevnou část ve výši 619 209 795,27 eur – která měla být uhrazena
         dne 30. září v roce vydání licence nebo v okamžiku tohoto vydání, pokud k němu dojde po tomto dni –  a pohyblivou část, která
         měla být hrazena každoročně před 30. červnem běžného roku za užívání frekvencí za předchozí rok a vypočtena jako procentní
         podíl z obratu dosaženého v rámci užívání těchto frekvencí.

      14      Krom toho dvěma vyhláškami rovněž ze dne 3. prosince 2002 (JORF ze dne 12. prosince 2002, s. 20498 a 20499), týkajícími se
         společností SFR a Orange, změnil ministr pověřený průmyslem zejména ustanovení ohledně poplatků za zavedení a správu frekvencí
         tím, že přijal stejná ustanovení, jako jsou ustanovení použitelná na společnost Bouygues Télécom tak, jak jsou popsána v předchozím
         bodě tohoto rozsudku.

      15      Dne 31. ledna 2003 zahájila Komise Evropských společenství v návaznosti na stížnost, kterou navrhovatelky upozornily na soubor
         opatření podpory, která byla přijata francouzskými orgány ve prospěch společnosti France Télécom, vyšetřovací řízení podle
         čl. 88 odst. 2 ES s ohledem na některá opatření, mezi nimiž nefigurovalo opatření, kterým byly sjednoceny poplatky, jež měly
         platit společnosti SFR a Orange, s poplatky stanovenými pro společnost Bouygues Télécom.

      16      Sporným rozhodnutím na základě ustanovení článku 88 ES rozhodla Komise, že nebude vznášet námitky proti uvedenému opatření,
         kterým byly sjednoceny poplatky z důvodu, že toto opatření nevykazuje znaky podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

      17      Dne 24. listopadu 2004 podaly navrhovatelky k Soudu žalobu za účelem zrušení sporného rozhodnutí.

       Napadený rozsudek
      18      Na podporu své žaloby na neplatnost uplatnily navrhovatelky zejména dva žalobní důvody vycházející z porušení jednak čl. 87
         odst. 1 ES Komisí, jelikož změna poplatků, jež měly zaplatit Orange a SFR, je ve smyslu tohoto ustanovení státní podporou,
         a jednak čl. 88 odst. 2 ES, jelikož Komise měla zahájit formální řízení vzhledem k závažným obtížím, které věc nastoluje.

      19      Soud se těmito dvěma žalobními důvody zabýval společně, přičemž se vyjádřil pouze k existenci závažných obtíží. V bodě 93
         měl totiž Soud za to, že kdyby takové obtíže existovaly, mohlo by být sporné rozhodnutí zrušeno již z tohoto důvodu, kvůli
         neprovedení kontradiktorního a důkladného přezkumu upraveného Smlouvou o ES, i když by nebylo prokázáno, že posouzení Komise
         ohledně věci samé bylo z právního a faktického hlediska nesprávné.

      20      Soud v rámci tohoto přezkumu v bodech 95 až 126 napadeného rozsudku zaprvé odmítl argumenty směřující k prokázání existence
         selektivní výhody časového charakteru, ze které měly mít prospěch společnosti Orange a SFR, z důvodu, že první dvě licence
         byly těmto společnostem uděleny dříve, než byla společnosti Bouygues Télécom udělena třetí licence. Soud měl rovněž v bodě
         126 téhož rozsudku za to, že v rámci takovéto posouzení nevznikla závažná obtíž.

      21      Soud v tomto ohledu nejdříve v bodech 100 a 106 napadeného rozsudku konstatoval, že uvedené licence měly hospodářskou hodnotu,
         a že je v důsledku toho třeba připustit tvrzení žalobkyň, že se francouzské orgány tím, že snížily poplatky, jež měly zaplatit
         společnosti Orange a SFR, vzdaly státních prostředků v podstatném rozsahu.

      22      Soud nicméně dále v bodě 107 napadeného rozsudku uvedl, že pohledávky vůči společnostem Orange a SFR, kterých se Francouzský
         stát vzdal, nebyly jisté. Totiž „jednak v rámci řízení souvisejícího s první výzvou k účasti tyto dva subjekty mohly své přihlášky
         stáhnout až do 31. května 2001, kdyby jim nebyla poskytnuta ujištění, že s nimi bude zacházeno stejně jako s ostatními subjekty
         [...], a jednak bylo i nadále možné, aby uvedené subjekty odmítly licenci, a přestaly tedy platit poplatek, zejména kdyby
         se pokládaly za oběť nerovného zacházení ve vztahu k Bouygues Télécom.“

      23      Soud kromě toho v bodě 111 napadeného rozsudku konstatoval, že prominutí dotčeného dluhu nelze považovat za státní podporu
         z důvodu zvláštností práva Společenství v oblasti telekomunikací ve vztahu k obecnému právu státních podpor.

      24      Nakonec Soud v bodech 113 a 116 napadeného rozsudku rozhodl, že i když byl objektivně dán rozdíl mezi situací společností
         Orange a SFR a situací společnosti Bouygues Télécom, pokud jde o okamžik, kdy jim byly licence uděleny, neumožnily problémy
         spjaté s technologií UMTS a ekonomickým kontextem nepříznivého rozvoje této technologie prvním příjemcům licencí vstoupit
         na trh, a tudíž v praxi využít zvýhodnění, které jim dřívější získání licencí mohlo poskytnout.

      25      Soud každopádně dospěl v bodě 123 napadeného rozsudku k názoru, že „výhoda virtuálně poskytnutá společnostem Orange a SFR
         byla jediným prostředkem, jak se vyhnout přijetí opatření v rozporu se směrnicí 97/13, které by vzhledem ke značnému rozdílu
         mezi oběma režimy poplatků, jež postupně stanovily vnitrostátní orgány, bylo diskriminační na úkor těchto dvou subjektů, ačkoli
         k datu sporné změny nebyl na trhu činný žádný subjekt kvůli zpoždění, jež nabraly Orange a SFR při zavádění svých služeb UMTS
         [...], a dále ačkoli jsou charakteristické rysy licencí všech tří konkurenčních subjektů stejné“.

      26      Soud v bodech 127 až 156 napadeného rozsudku zadruhé zamítl tvrzení navrhovatelek směřující k prokázání, že změna poplatků
         porušila zásadu zákazu diskriminace, a měl za to, že posouzení dodržení této zásady nenastoluje ani závažnou obtíž, která
         by vyžadovala zahájení vyšetřovacího řízení stanoveného článkem 88 ES.

      27      Soud dále v bodech 134 a 136 napadeného rozsudku rozhodl, že řízení o udělení licencí UMTS bylo navzdory organizačním podmínkám
         věcného charakteru jediným řízením, jehož cílem bylo udělení čtyř licencí, a že v důsledku toho se musí dodržení zásady zákazu
         diskriminace použít se současným nahlížením na obě po sobě jdoucí výzvy k účasti v nabídkovém řízení jako na celek.

      28      V bodě 148 napadeného rozsudku měl Soud dále za to, že vzhledem k tomu, že byl obsah všech tří licencí stejný a že k datu
         změny poplatků, jež měly zaplatit společnosti Orange a SFR, nevstoupil na trh žádný subjekt, řešení, které bylo použito, spočívající
         v retroaktivní změně poplatků, umožnilo francouzským orgánům nejen zajistit rovné zacházení mezi třemi dotčenými subjekty,
         ale rovněž zabránit zpoždění se zahájením poskytování služeb UMTS podle směrnice 97/13.

      29      Zatřetí v bodech 157 a 158 napadeného rozsudku Soud rovněž rozhodl, že ani složitost věci, ani délka trvání řízení před Komisí
         nebyly takové, že by z nich bylo možné odvodit, že přezkum opatření, kterým byly sjednoceny poplatky, nastoloval závažné obtíže.

      30      Na základě těchto úvah Soud žalobu, která mu byla předložena, zamítl.

       Návrhová žádání účastnic řízení
      31      Svým kasačním opravným prostředkem navrhovatelky navrhují, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek a vrátil věc Soudu, aby rozhodl znovu v souladu s právním názorem Soudního dvora;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      32      Komise, jakož i Francouzská republika, Orange a SFR navrhují, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelkám
         náhradu nákladů řízení.

       K návrhu na znovuotevření ústní části řízení
      33      Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 17. listopadu 2008 navrhly navrhovatelky, aby Soudní dvůr na základě článku 61
         jednacího řádu znovuotevřel ústní část řízení.

      34      Na podporu svého návrhu navrhovatelky uvedly, že některé body uvedené generální advokátkou v jejím stanovisku jsou nové a mohou
         ovlivnit rozhodnutí Soudního dvora.

      35      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr může podle článku 61 svého jednacího řádu nařídit znovuotevření ústní
         části řízení, pokud má za to, že věc není dostatečně objasněna nebo že musí být rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl
         mezi účastníky řízení projednán (viz usnesení ze dne 4. února 2000, Emesa Sugar, C‑17/98, Recueil, s. I‑665, bod 18; rozsudky
         ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Kvaerner Warnow Werft, C‑181/02 P, Recueil, s. I‑5703, bod 25, a ze dne 26. června 2008,
         Burda, C‑284/06, Sb. rozh. s. I-4571, bod 37).

      36      V projednávaném případě má nicméně Soudní dvůr po vyslechnutí generální advokátky za to, že má k dispozici všechny nezbytné
         informace, aby mohl rozhodnout o kasačním opravném prostředku předloženém navrhovatelkami, a že tyto informace byly před ním
         projednány. V důsledku toho musí být návrh na znovuotevření ústní části řízení zamítnut.

       Ke kasačnímu opravnému prostředku
      37      Na podporu svého kasačního opravného prostředku vznáší navrhovatelky čtyři důvody vycházející z porušení povinnosti uvést
         odůvodnění, nesprávného právního posouzení, pokud jde o neexistenci závažných obtíží, nesprávné právní kvalifikace skutkových
         okolností a nakonec několika nesprávných právních posouzení při uplatňování článku 87 ES.

       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění pokud jde o použití
            námitky vycházející z povahy a struktury systému
       Argumentace účastnic řízení
      38      Navrhovatelky svým prvním důvodem vytýkají Soudu, že neposkytl dostatečné odůvodnění, pokud jde o použití námitky vycházející
         z povahy a struktury systému v projednávané věci, jakožto pravidla, které se odchyluje od zásady, podle níž rozlišování zvýhodňující
         jeden nebo několik podniků nutně zakládá selektivní výhodu. Napadený rozsudek konkrétněji neobsahuje dostatečně výslovné odůvodnění
         ani tehdy, pokud jde o obsah této námitky, ani s ohledem na příčinnou souvislost mezi touto námitkou a vzdáním se státních
         prostředků v podstatném rozsahu.

      39      Navrhovatelky zvláště uvádějí různé předpoklady, které by podle nich mohly odůvodnit odkaz na pojem „struktura systému“ v projednávané
         věci, a sice zvláštnosti práva Společenství v oblasti telekomunikací ve vztahu k obecnému právu státních podpor, nezbytnost
         dodržet datum zahájení provozu služeb UMTS dne 1. ledna 2002 stanovené v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí č. 128/1999 nebo dále výběr
         čtyř hospodářských subjektů pro účely zajištění dostatečné hospodářské soutěže. Navrhovatelky mají nicméně za to, že žádný
         z těchto předpokladů není rozhodující nebo každopádně Soudem dostatečně odůvodněný.

      40      Komise, Francouzská republika, Orange a SFR se naproti tomu domnívají, že je napadený rozsudek v tomto bodě dostatečně odůvodněn,
         přičemž odkázaly na právní rámec, jakož i na judikaturu relevantní pro posouzení uvedené námitky.

      41      Pokud jde o předpoklady, na které poukazují navrhovatelky, Komise a společnost SFR uvádějí, že jejich posouzení spadá do analýzy
         opodstatněnosti rozsudku a nedodržení povinnosti uvést odůvodnění. Francouzská republika v tomto ohledu uvádí, že na rozdíl
         od toho, co tvrdí navrhovatelky, jsou takové předpoklady naprosto správné a doplňující. Společnost SFR dodává, že je první
         důvod kasačního opravného prostředku v každém případě nepřípustný z důvodu skutečnosti, že navrhovatelky ve skutečnosti zpochybňují
         posouzení skutkového stavu provedené Soudem.

       Závěry Soudního dvora
      42      Je třeba nejdříve připomenout, že povinnost uvést odůvodnění rozsudků, která přísluší Soudu na základě článku 36 a čl. 53
         prvního pododstavce statutu Soudního dvora, neukládá Soudu povinnost poskytovat vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím
         způsobem postupně zabýval každou ze všech úvah uvedených účastníky sporu. Odůvodnění tedy může být konkludentní za podmínky,
         že umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které byla dotčená opatření přijata, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky
         dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj soudní přezkum (rozsudky ze dne 18. května 2006, Archer Daniels Midland a Archer
         Daniels Midland Ingredients v. Komise, C‑397/03 P, Sb. rozh. s. I‑4429, bod 60, a ze dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise,
         C‑3/06 P, Sb. rozh. s. I‑1331, bod 46).

      43      Je přitom třeba konstatovat, že Soud v projednávané věci uvedl důvody, pro které měl za to, že vzdání se dotčených pohledávek
         nelze považovat za státní podporu z důvodu struktury systému práva v oblasti telekomunikací.

      44      Soud totiž zejména v bodech 108 až 110 napadeného rozsudku obšírně vysvětlil charakteristiky úpravy Společenství v oblasti
         telekomunikačních služeb vyplývající ze směrnice 97/13 a rozhodnutí č. 128/1999. Konkrétně rozhodl, že tato úprava vyžaduje,
         aby členské státy, které sice mají volnost při volbě řízení o udělování licencí UMTS, zejména dodržovaly zásadu rovného zacházení
         s ohledem na okamžik vstupu každého z dotyčných subjektů na trh.

      45      Krom toho podle bodu 109 napadeného rozsudku již judikatura Společenství vyložila čl. 11 odst. 2 uvedené směrnice tak, že
         vyžaduje, aby poplatky uložené různým subjektům byly po hospodářské stránce rovnocenné.

      46      Z toho podle Soudu vyplývá, že francouzské orgány za okolností projednávané věci neměly jinou možnost než snížit výši poplatků,
         jež měly zaplatit společnosti Orange a SFR, a tudíž vzdát se dotčených pohledávek, za účelem dosažení rovnocennosti této částky
         s částkou, jež měla zaplatit společnost Bouygues Télécom.

      47      Z uvedených bodů 108 až 110 tudíž jasně vyplývá, že okolnosti, které v projednávané věci odůvodňují použití námitky vycházející
         ze struktury systému, a sice povinnost, aby vnitrostátní orgány dodržovaly požadavky rovného zacházení uložené právem Společenství
         v oblasti telekomunikací, byly Soudem jasně identifikovány.

      48      Krom toho ostatní předpoklady uplatněné navrhovatelkami vycházejí z nesprávného čtení napadeného rozsudku.

      49      Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, Soud nikterak nezkoumal nezbytnost dodržení data 1. ledna 2002 stanoveného v čl. 3
         odst. 1 rozhodnutí č. 128/1999, ke kterému měly být na území členských států zavedeny služby UMTS, jakožto charakteristický
         rys systému. Soud tento prvek ve skutečnosti zohlednil v bodě 141 napadeného rozsudku pouze pro účely posouzení důvodů, pro
         které se francouzské orgány rozhodly, že nebudou opakovat řízení o udělení licencí ab initio.

      50      Dále z bodů 11 a 138 napadeného rozsudku výslovně vyplývá, že nezbytnost „vybrat dostatečný počet subjektů tak, aby byla v daném
         odvětví skutečně zajištěna hospodářská soutěž“, byla Soudem zohledněna nikoli jakožto charakteristický rys systému, ale pouze
         k tomu, aby dospěl k závěru, že první výzva k účasti v nabídkovém řízení nevedla k dostatečnému výsledku s ohledem na nezbytnost
         zaručit, aby byla v daném odvětví zajištěna hospodářská soutěž, a že v důsledku toho musely být vybrány další subjekty.

      51      Pokud jde nakonec o nedostatečné odůvodnění v napadeném rozsudku, co se týče příčinné souvislosti mezi povahou systému a vzdáním
         se pohledávek vůči společnostem Orange a SFR, postačí uvést, že Soud v bodě 123 uvedeného rozsudku upřesnil důvody, pro které
         dospěl k závěru, že taková souvislost existuje, a rozhodl, že vzhledem k tomu, že charakteristické rysy všech tří licencí
         UMTS byly stejné, zachování původní částky poplatků, jež měly zaplatit společnosti Orange a SFR, by nutně znamenalo porušení,
         na úkor těchto společností, povinností v oblasti rovného zacházení výslovně stanovených právem Společenství v oblasti telekomunikací.

      52      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba dospět k závěru, že odůvodnění napadeného rozsudku umožňuje, právně dostačujícím
         způsobem pochopit důvody, pro které Soud rozhodl, že z důvodu struktury systému nemohlo být snížení poplatků, jež měly zaplatit
         společnosti Orange a SFR, a tudíž vzdání se pohledávek vůči těmto společnostem, považováno ze státní podporu.

      53      První důvod kasačního opravného prostředku tedy musí být zamítnut jako neopodstatněný.

       K druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení pokud jde o neexistenci závažných
            obtíží
       Argumentace účastnic řízení
      54      Navrhovatelky svým druhým důvodem uvádějí, že Soud smísil posouzení existence závažné obtíže s posouzením opodstatněnosti
         sporného rozhodnutí. Soud se zvláště za účelem určení, že Komise nebyla povinna zahájit fázi důkladného přezkumu, omezil na
         formální konstatování na konci přezkumu relevantnosti každého z důvodů uplatněných účastnicemi řízení, že takový přezkum nenastoloval
         závažnou obtíž.

      55      Existence závažných obtíží byla ve skutečnosti údajně potvrzena skutečností, že sám Soud v napadeném rozsudku nahradil posouzení
         několika komplexních otázek Komisí svým posouzením, přičemž se částečně distancoval od analýzy obsažené ve sporném rozhodnutí.

      56      Komise zpochybňuje přípustnost uvedeného důvodu vzhledem k tomu, že tento důvod nebyl vznesen v prvním stupni. Francouzská
         republika uvádí, že navrhovatelky před Soudem uvedly nezbytnost zahájit formální vyšetřovací řízení podpor stanovené v článku
         88 ES pouze podpůrně.

      57      Pokud jde o věc samou, Komise, Francouzská republika, Orange a SFR tvrdí, že přístup Soudu je z právního hlediska správný
         a neobsahuje záměnu. Krom toho Soud podle Orange provedl právě takový typ analýzy, kterou navrhovatelky požadovaly. Komise
         dodává, že poznatky, ze kterých Soud vycházel, byly stejné jako poznatky, na kterých spočívá sporné rozhodnutí. To prokazuje,
         že takové poznatky byly dostatečné k rozhodnutí o otázkách, na které odkazovaly navrhovatelky.

      58      Pokud jde o údajné distancování se od analýzy Komise, Francouzská republika tvrdí, že Soud nenahradil posouzení Komise vlastním
         posouzením, jelikož byl napadený rozsudek z velké části založen na analýze obsažené ve sporném rozhodnutí. Komise, SFR a Orange
         mají za to, že odlišná posouzení učiněná Soudem měla za cíl pouze odpovědět na argumenty uplatněné navrhovatelkami v jejich
         žalobě. Společnost SFR zvláště dodává, že Soud nemohl zkoumat neexistenci závažné obtíže, aniž by provedl hlubší analýzu poznatků,
         jež měla k dispozici Komise. V každém případě podle Komise je taková argumentace nejen nepřípustná v tom, že se týká posouzení
         skutkového stavu, ale ani neprokazuje, v čem může mít posouzení Soudu, které se liší od posouzení Komise, dopad na existenci
         závažných obtíží a na platnost napadeného rozsudku.

       Závěry Soudního dvora
      59      Je třeba nejdříve uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, tento důvod nekritizuje platnost sporného rozhodnutí, ale
         vytýká Soudu, že se dopustil nesprávného právního posouzení, jelikož za účelem ověření existence závažných obtíží zkoumal
         obsah tohoto rozhodnutí.

      60      Z toho vyplývá, že je druhý důvod kasačního opravného prostředku přípustný.

      61      Pokud jde o opodstatněnost tohoto důvodu, je třeba uvést, že podle ustálené judikatury je postup na základě čl. 88 odst. 2 ES
         nevyhnutelný, jestliže Komise zaznamená závažné obtíže při posouzení toho, zda je podpora slučitelná se společným trhem. Komise
         se tedy může pro přijetí příznivého rozhodnutí o podpoře omezit na předběžnou fázi přezkumu podle čl. 88 odst. 3, pouze může-li
         po tomto prvotním přezkumu získat přesvědčení, že tato podpora je slučitelná se společným trhem. Pokud naproti tomu Komise
         po tomto prvotním přezkumu získá opačné přesvědčení, nebo pokud jí tento přezkum neumožní překonat veškeré obtíže, jež vyvstaly
         při posuzování slučitelnosti této podpory se společným trhem, je Komise povinna vyžádat si veškerá nezbytná stanoviska a zahájit
         v této souvislosti řízení podle čl. 88 odst. 2 ES (viz zejména rozsudky ze den 19. května 1993, Cook v. Komise, C‑198/91,
         Recueil, s. I‑2487, bod 29; ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod
         39, a ze dne 17. července 2008, Athinaïki Techniki v. Komise, C‑521/06 P, Sb. rozh. s. I-5829, bod 34).

      62      V projednávané věci, jak vyplývá rovněž ze samotného nadpisu dotčené části napadeného rozsudku, „[...] druhý a třetí žalobní
         důvod, vycházející z nedodržení čl. 87 odst. 1 ES, respektive čl. 88 odst. 2 ES“, zkoumal Soud v bodech 95 až 160 napadeného
         rozsudku druhý žalobní důvod vycházející z porušení čl. 87 odst. 1 ES a týkající se výkladu pojmu „selektivní výhoda“ a „zásada
         zákazu diskriminace“ společně s třetím žalobním důvodem, vycházejícím z porušení čl. 88 odst. 2 ES z důvodu, že Komise nezahájila
         formální vyšetřovací fázi, i když přezkum opatření, kterým byly sjednoceny poplatky, údajně vedl k závažným obtížím.

      63      Tento přístup je odůvodněn s ohledem na skutečnost, že, jak uvedla generální advokátka v bodech 208 až 214 svého stanoviska,
         vzhledem k tomu, že má pojem „závažná obtíž“ objektivní povahu, je třeba po existenci takových obtíží pátrat nejen v okolnostech
         přijetí napadeného aktu, ale rovněž v posouzeních, ze kterých vycházela Komise (viz v tomto ohledu výše uvedený rozsudek Cook
         v. Komise, body 30 a 31).

      64      Soud přitom provedl takový přezkum, když zanalyzoval důvody, pro které měla Komise za to, že opatření, kterým byly sjednoceny
         poplatky, nepředstavuje selektivní výhodu a neporušuje zásadu zákazu diskriminace.

      65      Soud prvního stupně se tedy nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když zkoumal posouzení Komise, aby zhodnotil,
         zda tato posouzení byla založena na dostatečných informacích, a aby vyloučil existenci jakékoli závažné obtíže.

      66      Samy navrhovatelky ostatně ve svém kasačním opravném prostředku uznaly, že Soud v bodě 93 napadeného rozsudku správně dovodil,
         že bylo „třeba argumenty žalobkyň vůči [spornému] rozhodnutí posoudit z hlediska existence závažných obtíží. Kdyby totiž takové
         obtíže existovaly, mohlo by být rozhodnutí zrušeno již z tohoto důvodu, kvůli neprovedení kontradiktorního a důkladného přezkumu
         upraveného Smlouvou, i když by nebylo prokázáno, že posouzení Komise ohledně věci samé bylo z právního a faktického hlediska
         nesprávné“.

      67      Současné posouzení obou žalobních důvodů vyžaduje, aby se Soud neomezil pouze na zhodnocení existence závažných obtíží, ale
         aby odpověděl rovněž na argumenty vznesené žalobkyněmi na podporu jejich druhého důvodu směřujícího ke zrušení a týkajícího
         se opodstatněnosti také posouzení Komise.

      68      Je přitom třeba v tomto ohledu konstatovat, že nahrazení důvodů uplatňované navrhovatelkami ve skutečnosti představuje pouze
         odpovědi na jejich otázky.

      69      Zaprvé tak není opodstatněná argumentace navrhovatelek, podle níž Soud nahradil odůvodnění sporného rozhodnutí vlastním posouzení,
         když měl v bodech 105, 109 a 110 napadeného rozsudku za to, že služby UMTS mají tržní hodnotu.

      70      Jak totiž vyplývá z uvedeného bodu 105 a jak uvedla generální advokátka v bodě 222 svého stanoviska zastávala, Komise opačný
         postoj – a sice ten, že uvedené služby nemají hospodářskou hodnotu – pouze na jednání před Soudem, ačkoli sporné rozhodnutí
         vycházelo z rozdílných úvah. Za těchto podmínek nemůže existovat nahrazení důvodů ze strany soudu prvního stupně.

      71      Totéž platí, pokud jde zadruhé o tvrzení, podle kterého Soud nahradil odůvodnění sporného rozhodnutí vlastním posouzením,
         jelikož v bodech 113 až 121 napadeného rozsudku měl Soud za to, že společnosti Orange a SFR získaly časové zvýhodnění z důvodu
         dřívějšího získání svých licencí.

      72      I za předpokladu, že by Soud v odpovědi na argument navrhovatelek dospěl k jinému závěru než Komise ve sporném rozhodnutí,
         nic by to totiž neměnilo na tom, že podpůrně a aniž by jakkoli nahradil odůvodnění, přijal v bodech 123 až 125 napadeného
         rozsudku odůvodnění Komise, podle kterého neexistence selektivní výhody vyplývala z uplatnění pravidel úpravy Společenství
         v oblasti telekomunikačních služeb.

      73      Zatřetí rovněž nelze přijmout argumentaci navrhovatelek, že Soud nahradil posouzení Komise svým posouzením, když měl v bodech
         131 a 132 napadeného rozsudku za to, že se společnosti Orange a SFR na jedné straně a společnost Bouygues Télécom na straně
         druhé nenacházely ve srovnatelné situaci z důvodu, že společnost Bouygues Télécom nesla riziko, že nebude moci rozvinout služby
         UMTS nebo že je bude moci rozvinout pouze se zpožděním.

      74      Je třeba v tomto ohledu konstatovat, že sporné rozhodnutí vyloučilo jakoukoli diskriminaci nikoli z důvodu srovnatelné situace
         všech tří dotčených subjektů, ale z důvodu použití úpravy Společenství v oblasti telekomunikačních služeb, která vyžadovala
         řešení přijaté francouzskými orgány. V důsledku toho existence nebo neexistence srovnatelné situace mezi těmito subjekty s ohledem
         na riziko, které na sebe tyto subjekty vzaly, nebyla skutečností, která by mohla ovlivnit pozici Komise.

      75      Začtvrté a na posledním místě je rovněž neopodstatněné tvrzení, podle kterého Soud nahradil posouzení Komise svým posouzením,
         jelikož v bodech 137 až 153 napadeného rozsudku provedl analýzu různých možností, které se nabízely francouzským orgánům,
         a jejich dopadů na rovné zacházení s příjemci.

      76      Ve skutečnosti, jak uvedla generální advokátka v bodě 225 svého stanoviska, Komise již analýzu těchto možností provedla ve
         sporném rozhodnutí, takže Soud nikterak nenahradil posouzení Komise svým posouzením.

      77      S ohledem na předcházející úvahy je tedy třeba uvést, že i když Soud při přezkumu některých argumentů vznesených navrhovatelkami
         v prvním stupni dospěl k jiným závěrům, než byly závěry, ke kterým došla Komise ve sporném rozhodnutí, žádné z posouzení Soudu
         nemůže zpochybnit opodstatněnost sporného rozhodnutí ani odhalit existenci závažných obtíží.

      78      Druhý důvod uplatněný navrhovatelkami na podporu jejich kasačního opravného prostředku tedy musí být zamítnut jako neopodstatněný.

       Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z pochybení učiněných při použití článku 87 ES
      79      Čtvrtý důvod, který je třeba zkoumat před třetím důvodem, se dělí na tři části.

       K první a druhé části čtvrtého důvodu
      –       Argumentace účastnic řízení
      80      První částí tohoto důvodu navrhovatelky uvádějí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že dospěl k závěru,
         že námitka vycházející ze struktury systému způsobila nevyhnutelnost vzdání se pohledávek vůči společnostem Orange a SFR francouzským
         státem. Vzhledem k tomu, že struktura systému ve skutečnosti vyžadovala výběr většího počtu hospodářských subjektů, francouzské
         orgány mohly buď opakovat řízení ab initio, nebo, jako v projednávané věci, vyhlásit novou výzvu k účasti v nabídkovém řízení.

      81      Francouzské orgány nicméně při vyhlášení nového nabídkového řízení měly uplatnit rozdílné hospodářské podmínky. Na rozdíl
         od toho, jak rozhodl Soud, by tyto podmínky nevedly k žádné diskriminaci, jelikož původní příjemci se nenacházeli ve stejné
         situaci jako subjekty, které byly vybrány v návaznosti na novou výzvu k účasti v nabídkovém řízení, jelikož jednak bylo těmto
         příjemcům zajištěno, že jim bude jejich licence UMTS ponechána, aniž by mohla být zpochybněna novými uchazeči, a jednak jim
         byly licence uděleny dříve, což samo o sobě představuje zjevné zvýhodnění.

      82      Podle společností Orange a SFR je tato část čtvrtého důvodu nepřípustná vzhledem k tomu, že směřuje k získání nového posouzení
         důvodů uplatněných v prvním stupni.

      83      Komise, Francouzská republika, SFR a Orange každopádně tvrdí, že Soud přezkoumal jiné možnosti, které mohly být francouzskými
         orgány uplatněny, a dospěl k závěru, s ohledem na nezbytnost dodržet nejen zásadu rovného zacházení a volné hospodářské soutěže,
         ale rovněž uplynutí lhůty dne 1. ledna 2002 stanovené v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí č. 128/1999, že možnost, která byla francouzskými
         orgány nakonec přijata, byla jediná, která umožňovala zajištění dodržení těchto zásad, a tudíž se jevila jako „nevyhnutelná“.

      84      Druhou částí čtvrtého důvodu navrhovatelky uvádějí, že se Soud dopustil několika nesprávných právních posouzení, když dospěl
         k závěru, že neexistuje selektivní výhoda ve prospěch Orange a SFR.

      –       Závěry Soudního dvora
      85      Je třeba nejdříve uvést, že oba argumenty uplatněné navrhovatelkami na podporu jejich tvrzení, podle kterého uložení poplatků
         společnostem Orange a SFR v odlišné výši, než je výše poplatků uložených společnosti Bouygues Télécom, nepředstavovalo diskriminaci
         na úkor prvních dvou příjemců, jsou nepřípustné.

      86      Z článku 225 ES, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 112 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora
         totiž vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesně vymezovat kritizované části rozsudku, jehož zrušení je navrhováno,
         jakož i právní argumenty, které tento návrh konkrétně podporují (usnesení ze dne 11. listopadu 2003, Martinez v. Parlament,
         C‑488/01 P, Recueil, s. I‑13355, bod 40, a rozsudek ze dne 11. září 2007, Lindorfer v. Rada, C‑227/04 P, Sb. rozh. s. I‑6767,
         bod 45 a citovaná judikatura).

      87      Na podporu prvního z těchto argumentů, podle kterého byly společnosti Orange a SFR ujištěny, že jim bude jejich licence ponechána,
         aniž by mohla být zpochybněna jinými uchazeči, nevznášejí navrhovatelky žádné nesprávné právní posouzení, pokud jde o část
         odůvodnění napadeného rozsudku, zvláště bod 144 tohoto rozsudku, ve které měl Soud za to, že se všechny tři hospodářské subjekty
         nacházely ve srovnatelné situaci.

      88      Pokud jde o druhý z uvedených argumentů, podle kterého SFR a Orange využily zvýhodnění vycházejícího z dřívějšího udělení
         licencí, je nutno rovněž konstatovat, že navrhovatelky neuplatňují žádný argument, který by mohl zpochybnit posouzení učinění
         Soudem v tomto ohledu, zejména v bodech 115 až 122 napadeného rozsudku.

      89      Pokud jde o ostatní argumenty vznesené v rámci druhé části čtvrtého důvodu, je třeba uvést, že na rozdíl od tvrzení společností
         Orange a SFR, se tyto argumenty neomezují na zopakování důvodů uplatněných v prvním stupni, ale ve skutečnosti směřují proti
         podstatné části odůvodnění napadeného rozsudku, zejména bodům 108 až 111 tohoto rozsudku, a že jsou tedy přípustné.

      90      Pokud jde o opodstatněnost těchto argumentů, je třeba připomenout, že Soud v bodě 108 napadeného rozsudku konstatoval, že
         směrnice 97/13 a rozhodnutí č. 128/1999 ponechávají členským státům prostor pro uvážení, pokud jde o výběr řízení o udělení
         licencí, budou-li dodrženy zásady volné hospodářské soutěže a rovného zacházení.

      91      Soud z tohoto konstatování dovodil, aniž by mu navrhovatelky v tomto ohledu odporovaly, že členské státy mohou zvolit srovnávací
         výběrové řízení, přičemž hlavní je, aby se subjekty bylo zacházeno stejně, zejména v oblasti poplatků.

      92      Francouzské orgány se v rámci uplatnění uvedeného prostoru pro uvážení v projednávané věci rozhodly udělit licence UMTS právě
         prostřednictvím srovnávacího výběrového řízení. Jak uvedl Soud v bodě 12 napadeného rozsudku, francouzské orgány musely vybrat
         další příjemce pouze z důvodu částečného neúspěchu první výzvy k účasti, která neumožnila udělit dostatečný počet licencí
         k zajištění opravdové hospodářské soutěže na trhu telekomunikačních služeb.

      93      V takové situaci se přitom uvedeným orgánům, jak připouštějí samotné navrhovatelky, nabízely tři možnosti, a sice opakovat
         řízení ab initio, vyhlásit doplňující výzvu k účasti, aniž by se zpětnou účinností měnily výši poplatků UMTS, jež měly zaplatit společnosti
         Orange a SFR, nebo dále vyhlásit takovou výzvu k účasti doprovázenou retroaktivní změnou uvedených poplatků.

      94      Za okolností projednávaného případu, jak uvedl Soud v bodě 141 napadeného rozsudku, by možnost opakovat řízení ab initio ohrozila dodržení data 1. ledna 2002 stanoveného v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí č. 128/1999, ke kterému měla být směrnice 97/13
         členskými státy provedena, pokud jde o koordinované a postupné zavedení služeb UMTS na jejich území. Stejně tak, jak soud
         prvního stupně správně uvedl v bodech 144 a 145 uvedeného rozsudku, možnost spočívající v tom, že by bylo vyžadováno, aby
         společnosti Orange a SFR zaplatily daleko vyšší poplatky, než jsou poplatky požadované od společnosti Bouygues Télécom – ačkoli
         žádný ze tří hospodářských subjektů dosud, z důvodů nezávisejících pouze na jeho vůli, nevstoupil na trh – a že charakteristické
         rysy těchto licencí byly stejné, by představovala diskriminaci společností Orange a SFR.

      95      Jinými slovy by uplatnění jedné z těchto dvou možností francouzským orgánům neumožnilo dodržet požadavky práva Společenství.

      96      Za těchto podmínek, v rámci nakonec zvolené možnosti uvedenými orgány, vzdání se dotčených pohledávek, které vyplývalo z opatření,
         kterým byly retroaktivně sjednoceny poplatky UMTS, jež měly zaplatit společnosti Orange a SFR, a poplatky uložené společnosti
         Bouygues Télécom, mělo nevyhnutelnou povahu.

      97      Taková možnost totiž v rozhodné době mohla snížit riziko opožděného zavedení služeb UMTS, jelikož umožnila zajistit, aby ke
         dni stanovenému v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí č. 128/1999 byly uděleny alespoň dvě licence. Tato možnost dále umožnila vyloučit,
         aby žádný ze tří hospodářských subjektů nebyl vystaven diskriminaci, s ohledem na skutečnost, že přesným cílem sjednocení
         poplatků bylo zohlednit okolnost, že v okamžiku udělení licence společnosti Bouygues Télécom, žádný ze tří hospodářských subjektů
         dosud, z důvodů nezávislých na jeho vůli, nevstoupil na trh, takže jejich situace byla z tohoto důvodu srovnatelná.

      98      Z toho za těchto okolností vyplývá, že se Soud nedopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že úprava Společenství
         v oblasti telekomunikačních služeb, a zejména zásada zákazu diskriminace, vyžadují, aby francouzské orgány sjednotily poplatky,
         jež měly zaplatit společnosti Orange a SFR, a poplatky, jež měla zaplatit společnost Bouygues Télécom.

      99      V důsledku toho je třeba první část čtvrtého důvodu prohlásit za částečně nepřípustnou a částečně neopodstatněnou.

      100    Vzhledem k tomu, že musí být první část důvodu odmítnuta, vyplývá z toho, že je třeba druhou část čtvrtého důvodu prohlásit
         za irelevantní.

      101    Je totiž namístě připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora kvalifikace jako podpora vyžaduje, aby byly splněny
         všechny podmínky stanovené čl. 87 odst. 1 ES (viz rozsudek ze dne 15. července 2004, Pearle a další, C‑345/02, Sb. rozh. s. I‑7139,
         bod 32 a citovaná judikatura).

      102    Článek 87 odst. 1 Smlouvy stanoví čtyři kumulativní podmínky. Musí se zaprvé jednat o státní zásah nebo zásah ze státních
         prostředků. Zadruhé tento zásah musí být způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy. Zatřetí musí zvýhodňovat svého příjemce.
         Začtvrté musí narušovat či hrozit narušením hospodářské soutěže (výše uvedený rozsudek Pearle a další, bod 33 a citovaná judikatura).

      103    Jak přitom vyplývá z přezkumu první části čtvrtého důvodu, Soud se nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, jelikož
         v bodě 111 napadeného rozsudku rozhodl, že vzdání se státních prostředků v projednávané věci nemohlo charakterizovat existenci
         státní podpory vzhledem k tomu, že vzdání se pohledávek vůči společnostem Orange a SFR bylo nevyhnutelné z důvodu struktury
         systému.

      104    Z toho vyplývá, že v projednávaném případě první z podmínek zmíněných v bodě 102 tohoto rozsudku, které jsou nezbytné pro
         účely prokázání existence státní podpory, není splněna.

      105    Druhá část čtvrtého důvodu vycházející z existence zvýhodnění ve prospěch společností Orange a SFR tedy každopádně nemůže
         ovlivnit opodstatněnost závěru Soudu, že v projednávané věci neexistuje státní podpora.

       K třetí části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
      –       Argumentace účastníků řízení
      106    Třetí částí jejich čtvrtého důvodu navrhovatelky uvádějí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení při použití zásady
         zákazu diskriminace.

      107    Navrhovatelky nejdříve tvrdí, že společnosti Orange a SFR na jedné straně a společnost Bouygues Télécom na straně druhé se
         v okamžiku, kdy došlo ke sjednocení poplatků, nenacházely ve stejné situaci, jelikož licence UMTS byly vydány k výkonu činnosti
         v odlišných datech. Změna kritérií k udělení licencí byla dále z právního hlediska nemožná s ohledem jak na zásadu nezměnitelnosti
         těchto licencí v rámci nabídkového řízení, tak na směrnici 97/13. Nakonec dodržení cílů stanovených směrnicemi Společenství,
         zejména uvedenou směrnicí 97/13, není obsaženo ve výčtu výjimek taxativně vyjmenovaných v čl. 87 odst. 2 ES.

      108    Naproti tomu se podle společnosti Orange a Komise všichni tři příjemci licencí UMTS de facto nacházeli ve stejné situaci vzhledem k tomu, že společnosti Orange a SFR těchto licencí fakticky nevyužily. Za těchto podmínek
         zásada zákazu diskriminace nevyhnutelně vyžadovala retroaktivní sjednocení poplatků. Společnost Orange každopádně zpochybňuje
         přípustnost této části čtvrtého důvodu v rozsahu, v němž uplatnění zásady zákazu diskriminace již bylo na základě týchž argumentů
         zpochybněno před Soudem.

      109    Pokud jde o legalitu změny podmínek udělení licencí, jednak Komise uvádí, že Soud konstatoval, že uvedená zásada nezměnitelnosti
         nefiguruje ani ve směrnici 97/13, ani v žádném jiném použitelném ustanovení práva Společenství. Podle společnosti Orange nemůže
         taková zásada každopádně zpochybnit povinnost dodržet zásadu zákazu diskriminace. Dále podle Komise, SFR a Orange je možnost
         změnit podmínky udělení licencí výslovně uvedena směrnicí 97/13. Francouzská republika v tomto ohledu uvádí, že taková změna
         byla nejen možná, ale také povinná ve smyslu čl. 11 odst. 2 uvedené směrnice, podle kterého musejí být poplatky nediskriminační.

      110    Nakonec Komise, Francouzská republika, SFR a Orange tvrdí, že Soud směrnici 97/13 nepovažoval za výjimku, která doplňuje výjimky
         stanovené v čl. 87 odst. 2 ES, ze zákazu neslučitelných podpor uvedeného v odstavci 1 téhož článku. Soud naproti tomu odkázal
         na tuto směrnici, pouze aby poskytl právní základ nemožnosti kvalifikovat opatření, kterým byly sjednoceny poplatky, jako
         státní podporu.

      –       Závěry Soudního dvora
      111    Pokud jde nejdříve o argument navrhovatelek, podle kterého se Soud nesprávně domníval, že se společnosti Orange a SFR na jedné
         straně a společnost Bouygues Télécom na straně druhé nacházely ve stejné situaci, je třeba konstatovat, že na rozdíl od toho,
         co tvrdí Orange, je tento argument přípustný.

      112    V tomto ohledu je třeba připomenout, že jestliže navrhovatel zpochybňuje výklad nebo použití práva Společenství Soudem, mohou
         být znovu projednány právní otázky přezkoumané v prvním stupni v rámci kasačního opravného prostředku (viz rozsudek ze dne
         13. července 2000, Salzgitter v. Komise, C‑210/98 P, Recueil, s. I‑5843, bod 43). Jestliže by navrhovatel nemohl tímto způsobem
         založit svůj kasační opravný prostředek na důvodech nebo argumentech již použitých před Soudem, bylo by řízení o kasačním
         opravném prostředku zčásti zbaveno svého smyslu (viz zejména rozsudek ze dne 6. března 2003, Interporc v. Komise, C‑41/00
         P, Recueil, s. I‑2125, bod 17, a výše uvedené usnesení Martinez v. Parlament, bod 39).

      113    Argument týkající se stejné situace všech tří dotčených hospodářských subjektů přitom takovým požadavkům odpovídá tím, že
         směřuje právě ke zpochybnění analýzy této situace učiněné Soudem s ohledem na zásadu zákazu diskriminace.

      114    Pokud jde o věc samou, je třeba uvést, jak správně připomínají navrhovatelky, že podle ustálené judikatury může diskriminace
         nastat pouze tehdy, pokud jsou rozdílná pravidla používána na srovnatelné situace nebo stejné pravidlo používáno na rozdílné
         situace (rozsudky ze dne 14. února 1995, Schumacker, C‑279/93, Recueil, s. I‑225, bod 30, a ze dne 18. prosince 2007, Laval
         un Partneri, C‑341/05, Sb. rozh. s. I‑11767, bod 115).

      115    V projednávané věci by mohlo dřívější udělení licencí UMTS společnostem Orange a SFR odůvodnit, či dokonce vyžadovat, stanovení
         poplatků s nimi souvisejících v částce přesahující výši poplatku, jež měla zaplatit společnost Bouygues Télécom, pouze pokud
         by hospodářská hodnota těchto licencí mohla být považována, z pouhého důvodu tohoto dřívějšího udělení, za vyšší než hospodářská
         hodnota licence udělené společnosti Bouygues Télécom.

      116    Nicméně je jasné, že v projednávané věci tomu tak není.

      117    Soud totiž v bodě 116 napadeného rozsudku konstatoval, že společnosti Orange a SFR nemohly používat licence, které jim byly
         uděleny.

      118    Jak přitom Soud správně připomenul v bodech 100 a 110 napadeného rozsudku, i když je jistě pravda, že licence má hospodářskou
         hodnotu, závisí tato hodnota na okamžiku vstupu každého z dotyčných subjektů na trh (viz rovněž rozsudek ze dne 22. května
         2003, Connect Austria, C‑462/99, Recueil, s. I‑5197, bod 93).

      119    Jinými slovy, hospodářská hodnota licence vyplývá zvláště z toho, že příjemce této licence má možnost uplatňovat práva týkající
         se této licence, tedy v projednávané věci, možnost obsadit veřejné kmitočtové spektrum s cílem provozování technologie UMTS.

      120    Jak přitom Soud konstatoval v uvedeném bodě 116 napadeného rozsudku, aniž by mu navrhovatelky v rámci tohoto kasačního opravného
         prostředku odporovaly, je nesporné, že ke dni udělení licence společnosti Bouygues Télécom, dne 3. prosince 2002, nemohly
         společnosti Orange a SFR dosud zahájit poskytování služeb UMTS, a tudíž využívat své licence, a to z důvodů nezávisejících
         na jejich vůli, a to kvůli problémům spjatým s technologií UMTS a kvůli ekonomickému kontextu nepříznivému rozvoji této technologie.
         V důsledku toho hospodářská hodnota licencí udělených společnostem Orange a SFR nemohla být z pouhého důvodu jejich dřívějšího
         udělení vyšší než hospodářská hodnota licence udělené společnosti Bouygues Télécom.

      121    Krom toho v bodech 119 až 121 napadeného rozsudku Soud rovněž odmítl, aniž by navrhovatelky v rámci tohoto kasačního opravného
         prostředku toto posouzení zpochybnily, argumenty navrhovatelek směřující k prokázání, že dřívější udělení licencí společnostem
         Orange a SFR těmto společnostem poskytlo výhody, pokud jde o zamluvení stanovišť, pověsti a dosažení podílů na trhu.

      122    Skutečnost, že licence byly uděleny třem dotčeným hospodářským subjektům v různých okamžicích, tudíž neumožňuje mít za to,
         že se tyto subjekty ke dni udělení licence společnosti Bouygues Télécom nacházely v odlišné situaci s ohledem na cíl směrnice
         97/13, a sice cíl zajistit, aby hospodářské subjekty vstoupily na trh UMTS za stejných podmínek.

      123    V důsledku toho se Soud nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že se všechny tři hospodářské subjekty
         nacházely ve stejné situaci.

      124    Pokud jde dále o údajnou existenci zásady nezměnitelnosti, je třeba uvést jednak to – na rozdíl od toho co tvrdí navrhovatelky
         – že se Soud v bodě 60 svého rozsudku ze dne 7. prosince 2002, Telaustria a Telefonadress (C‑324/98, Recueil, s. I‑10745)
         omezil na potvrzení toho, že zadavatelé jsou povinni dodržovat zásadu zákazu diskriminace, i když uzavírají smlouvy, které
         jsou vyloučeny z působnosti směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty
         působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. L 199, s. 84; Zvl. vyd. 06/02,
         s. 194), aniž by jakkoli prokázal existenci takové zásady nezměnitelnosti.

      125    Dále, jak uvedla generální advokátka v bodě 192 svého stanoviska, z bodu 11 odst. 2 směrnice 97/13 vyplývá, že výše poplatku
         musí zejména zohlednit nezbytnost podporovat rozvoj inovačních služeb a hospodářské soutěže. V projednávané věci přitom není
         zpochybněno, že kdyby francouzské orgány nepřijaly opatření, kterým byly sjednoceny poplatky za UMTS, byly by vystaveny vážnému
         riziku, že společnosti Orange a SFR stáhnou své nabídky. Poplatky, jež měli zaplatit první dva příjemci, byly změněny, aby
         byly sjednoceny s poplatky uloženými společnosti Bouygues Télécom, právě s cílem zajištění rozvoje hospodářské soutěže.

      126    Nakonec je rovněž neopodstatněný argument, podle kterého se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když se domníval,
         že směrnice 97/13 zavedla výjimku z čl. 87 odst. 1 ES, která doplňuje výjimky taxativně vyjmenované v odst. 2 téhož článku.

      127    Jak rovněž uvedla generální advokátka v bodě 196 svého stanoviska, je třeba připomenout, že čl. 87 odst. 2 ES stanoví výjimky
         z pravidla neslučitelnosti státních podpor se Smlouvou.

      128    Soud přitom tím, že zejména ve světle směrnice 97/13 dospěl k závěru, že opatření, kterým byly sjednoceny poplatky, jež měly
         zaplatit společnosti Orange a SFR, nepředstavovalo státní podporu, nemohl rozšířit obsah čl. 87 odst. 2 ES, jelikož se toto
         ustanovení použije pouze na opatření představující právě státní podporu.

      129    Vzhledem k tomu, že nebylo možné přijmout žádnou ze tří částí čtvrtého důvodu, musí být tento důvod kasačního opravného prostředku
         zamítnut.

       K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z pochybení, ke kterým došlo při právní kvalifikaci skutkových
            okolností
      130    Třetí důvod uplatněný navrhovatelkami, který vychází z pochybení, kterých se Soud údajně dopustil při právní kvalifikaci skutkových
         okolností, se rovněž dělí na tři části.

      131    Společnost SFR a Francouzská republika úvodem zpochybňují přípustnost tohoto důvodu v tom, že v každé ze svých částí směřuje
         ke kritice posouzení skutkového stavu učiněného Soudem.

       K první části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
      –       Argumentace účastnic řízení
      132    První částí svého třetího důvodu navrhovatelky uvádějí, že se Soud tím, že kvalifikoval oba po sobě jdoucí postupy udělování
         licencí UMTS jako jednotný postup, dopustil nesprávné právní kvalifikace skutkových okolností. Soud prvního stupně se měl
         zvláště při použití článku 11 směrnice 97/13 omezit na analýzu věcných podmínek organizace řízení, a měl tedy dospět k závěru,
         že se jednalo o dva odlišné postupy. Na základě takového pochybení přitom Soud nesprávně dospěl k neexistenci diskriminace,
         když se domníval, že situace všech tří příjemců licencí UMTS byla stejná, zatímco ve skutečnosti byla odlišná.

      133    Komise a podpůrně Francouzská republika, SFR a Orange mají za to, že se Soud správně domníval, že řízení o udělování licencí
         UMTS ve skutečnosti představovalo jednotný postup. V tomto ohledu uvedený členský stát, SFR a Orange uvádějí, že odkaz na
         článek 11 směrnice 97/13 není v projednávané věci relevantní.

      134    Podle Komise je tato část důvodu každopádně irelevantní, jelikož jednotnost postupu nebyla určující pro posouzení dodržení
         zásady rovného zacházení Soudem, jelikož Soud zohlednil nejen podmínky organizace nabídkového řízení, ale rovněž jeho dopady.
         Krom toho Komise tvrdí, že zásada zákazu diskriminace se musí použít s nahlížením na obě po sobě jdoucí výzvy k účasti jako
         na celek.

      135    Společnost SFR má za to, že Soud správně vyložil zásadu rovného zacházení tím, že vycházel z kontextu vznikajícího trhu UMTS,
         a tím, že uvedl, že žádný z dotčených hospodářských subjektů na tento trh nevstoupil.

      136    Konečně Komise uvádí, že v rámci nového řízení o udělení licencí by týmž subjektům byly licence vydány za stejných podmínek.

      –       Závěry Soudního dvora
      137    Je třeba připomenout, že z článku 225 ES a z čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný
         prostředek je omezen na právní otázky. Jedině Soud je tudíž příslušný zjistit skutkový stav, kromě případu, kdy by věcná nesprávnost
         jeho zjištění vyplývala z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a tento skutkový stav posoudit. Posouzení skutkového
         stavu, s výhradou případu zkreslování důkazů předložených Soudu, nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala
         přezkumu Soudního dvora (rozsudky ze dne 2. března 1994, Hilti v. Komise, C‑53/92 P, Recueil, s. I‑667, bod 42; ze dne 21.
         června 2001, Moccia Irme a další v. Komise, C‑280/99 P až C‑282/99 P, Recueil, s. I‑4717, bod 78, a ze dne 7. června 2007,
         Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, Sb. rozh. s. I‑4333, bod 66).

      138    V projednávané věci je přitom třeba uvést, že Soud pro účely zjištění jednotnosti řízení nijak nepoužil – na rozdíl od toho,
         co tvrdí navrhovatelky – článek 11 směrnice 97/13, který ostatně neposkytuje žádné právní kritérium k posouzení, zda je řízení
         o udělení licencí jednotné, nebo obsahuje několik po sobě jdoucích fází. Ve skutečnosti se Soud omezil na konstatování jednak
         v bodě 11 napadeného rozsudku, že cílem řízení o udělení licencí bylo udělit čtyři licence, a jednak v bodech 12, 14 a 15
         téhož rozsudku, že francouzské orgány uspořádaly „dodatečnou výzvu k účasti v nabídkovém řízení“, jelikož nedosáhly svého
         původního cíle, kterým bylo udělit tyto čtyři licence,.

      139    V rámci svého posouzení těchto okolností Soud v bodě 134 napadeného rozsudku dovodil, že „řízení o udělení licencí UMTS zahájené
         francouzskými orgány v červenci roku 2000 bylo navzdory organizačním podmínkám věcného charakteru ve skutečnosti jediným řízením“.

      140    Za těchto podmínek je otázka, zda uvedené orgány uspořádaly jedno, nebo dvě řízení, otázkou směřující k posouzení skutkového
         stavu provedeného Soudem, a nikoli, jak tvrdí navrhovatelky, právní otázkou související s právní kvalifikací skutkových okolností
         s ohledem na článek 11 směrnice 97/13.

      141    Vzhledem k tomu, že navrhovatelky netvrdí, že se Soud dopustil zkreslení skutečností nebo důkazních materiálů, které mu byly
         předloženy, musí být tudíž první část třetího důvodu prohlášena za nepřípustnou.

       K druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
      –       Argumentace účastnic řízení
      142    Druhou částí třetího důvodu navrhovatelky vytýkají Soudu, že se dopustil nesprávné právní kvalifikace skutkových okolností
         tím, že měl za to, že dotčené pohledávky, kterých se francouzský stát vzdal, byly nejisté.

      143    Navrhovatelky v tomto ohledu uvádějí jednak to, že licence UMTS byly společnostem Orange a SFR uděleny dvěma rozhodnutími
         ze dne 18. července 2001, tedy po uplynutí lhůty, ve které bylo možné stáhnout nabídky, jelikož tato lhůta uplynula dne 31.
         května 2001. Navrhovatelky dále tvrdí, že možnost hospodářských subjektů vzdát se svých licencí neumožňuje dospět k závěru,
         že dotčené pohledávky byly nejisté, jelikož podle ustálené judikatury je pohledávka nejistá pouze tehdy, pokud je její existence
         podmíněna vznikem určité budoucí a případné události nebo splněním určité odkládací podmínky.

      144    Komise, Francouzská republika, SFR a Orange se naproti tomu domnívají, že uvedené pohledávky byly nejisté.

      145    Tvrdí zvláště, že bez ujištění, podle nichž společnosti Orange a SFR budou předmětem spravedlivého zacházení, které byly obsaženy
         v ministerských dopisech ze dne 22. února 2001, by tyto dvě společnosti pravděpodobně stáhly své nabídky, jelikož lhůta ke
         stažení nabídek k tomuto datu ještě neuplynula. Krom toho podle Komise uvedené pohledávky před udělením licencí uvedeným společnostem
         rozhodnutími ze dne 18. července 2001 ještě nebyly splatné.

      146    Společnost Orange dodává, že pokud jde o povolení k obsazení veřejného kmitočtového spektra, možnost vzdání se licencí trvala
         po 31. květnu 2001, jelikož příjemci licencí se kdykoliv mohli těchto licencí vzdát a přestat platit poplatky s nimi související.

      147    Podle Komise, Francouzské republiky a Orange je tato druhá část třetího důvodu každopádně irelevantní vzhledem k tomu, že
         míří proti nadbytečnému odůvodnění napadeného rozsudku, jelikož Soud založil své posouzení, podle kterého vzdání se dotčených
         pohledávek nepředstavuje státní podporu, rovněž na důvodech vycházejících z námitky týkající se struktury systému.

      –       Závěry Soudního dvora
      148    Je třeba připomenout, že výtky směřující proti nadbytečnému odůvodnění rozhodnutí Soudu nemohou vést ke zrušení tohoto rozhodnutí,
         a nejsou tedy relevantní (viz zejména rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02
         P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 148 a citovaná judikatura).

      149    Přitom jednak, jak uvedla generální advokátka v bodě 131 svého stanoviska, pokud Soud v bodě 106 napadeného rozsudku uznal,
         že se francouzské orgány v projednávané věci vzdaly státních prostředků v podstatném rozsahu, přičemž uvedl, že tyto pohledávky
         měly nejistou povahu, nic to nemění na tom, že soud prvního stupně v bodě 111 téhož rozsudku rozhodl, že „skutečnost, že se
         stát mohl vzdát prostředků a že z toho mohla plynout výhoda pro ty, jimž byl poplatek snížen, nestačí pro naplnění znaků státní
         podpory neslučitelné se společným trhem s ohledem na specifika telekomunikačního práva Společenství ve vztahu k obecnému právu
         státních podpor. Prominutí dluhu, o které se zde jedná, totiž bylo nevyhnutelné kvůli struktuře systému, nehledě na skutečnost
         [...], že uvedená pohledávka nebyla jistá“.

      150    Je třeba dále připomenout, že z důvodů uvedených v bodech 87 až 95 tohoto rozsudku, důvod navrhovatelek mířící proti důvodům
         napadeného rozsudku a týkající se odůvodnění vycházejícího z povahy a struktury systému s ohledem na vzdání se státních prostředků,
         není opodstatněný.

      151    Za těchto podmínek i za předpokladu, že by tvrzení navrhovatelek, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když
         kvalifikoval dotčené pohledávky jako nejisté, bylo přípustné a opodstatněné, je nutno konstatovat, že takové pochybení, pokud
         by bylo zjištěno, každopádně nemůže vyvrátit závěr, ke kterému dospěl Soud v bodě 111 napadeného rozsudku.

      152    Je tudíž třeba, aby druhá část třetího důvodu byla odmítnuta jako irelevantní.

       K třetí části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
      –       Argumentace účastnic řízení
      153    Třetí částí jejich třetího důvodu navrhovatelky tvrdí, že Soud zkreslil znění ministerských dopisů ze dne 21. února 2001 tím,
         že uvedl, že se týkají slibu „rovného zacházení“ s ostatními hospodářskými subjekty, zatímco ve skutečnosti se záruka vztahovala
         pouze na „spravedlivé zacházení“. Ministerský závazek spravedlivého zacházení přitom nemohl představovat slib retroaktivního
         sjednocení výše poplatků, jež měly zaplatit první příjemci licencí UMTS s výší poplatků za licence udělené později. Takové
         zkreslení dotčených dopisů by mohlo narušit platnost celého rozsudku Soudu.

      154    Podle Komise je tento argument nepřípustný z důvodu skutečnosti, že otázka sémantické rovnocennosti pojmů „spravedlnost“ a „rovnost“
         představuje nový argument. Společnost Orange se rovněž domnívá, že je tento argument nepřípustný z důvodu, že zpochybňuje
         posouzení skutkového stavu učiněné Soudem.

      155    Komise se každopádně domnívá, stejně jak podpůrně tvrdí společnost Orange, že je tato část třetího důvodu irelevantní, jelikož
         ministerské sliby nehrály základní úlohu v konstatování a úvahách Soudu.

      156    Komise má podpůrně za to, že navrhovatelky nevyvrátily závěry Soudu, podle kterých oba původní příjemci výhody ve skutečnosti
         nevyužili. Francouzská republika a SFR tvrdí, že je vyloučeno, že by Soud zkreslil obsah uvedených dopisů.

      –       Závěry Soudního dvora
      157    Jak uplatňuje Komise a Orange, je tato část třetího důvodu rovněž irelevantní.

      158    Z bodů 153 a 154 napadeného rozsudku totiž jasně vyplývá, že Soud své posouzení nutnosti francouzských orgánů snížit poplatky,
         jež měly zaplatit společnosti Orange a SFR, založil na zásadě rovného zacházení, jak vyžaduje směrnice 97/13.

      159    Jinými slovy se soud prvního stupně nijak nedomníval, že opatření, kterým byly sjednoceny poplatky, bylo ovlivněno ujištěním
         „spravedlivého zacházení“ poskytnutého uvedenými orgány v ministerských dopisech ze dne 22. února 2001.

      160    V důsledku toho, i za předpokladu, že by byl argument navrhovatelek – podle kterého Soud zjevně zkreslil obsah těchto dopisů
         pokud jde o uvedená ujištění – přípustný a opodstatněný, nic by to neměnilo na tom, že takové zkreslení v každém případě nemělo
         žádný dopad na opodstatněnost napadeného rozsudku.

      161    S ohledem na judikaturu připomenutou v bodě 148 tohoto rozsudku, je tudíž třeba tuto část třetího důvodu odmítnout.

      162    Vzhledem k tomu, že žádný ze čtyř důvodů uplatněných navrhovatelkami na podporu jejich kasačního opravného prostředku nemůže
         být přijat, musí být tento kasační opravný prostředek zamítnut jako částečně nepřípustný a částečně neopodstatněný.

       K nákladům řízení
      163    Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 jednacího
         řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve
         věci úspěch, požadoval.

      164    Vzhledem k tomu, že Komise, Orange a SFR požadovaly náhradu nákladů řízení a navrhovatelky neměly ve věci úspěch, je důvodné
         posledně uvedeným uložit náhradu nákladů tohoto řízení.

      165    Podle čl. 69 odst. 4 uvedeného jednacího řádu, který se rovněž použije na základě článku 118 téhož řádu, členské státy, které
         vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady. Je tedy třeba rozhodnout, že Francouzská republika ponese
         vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      Bouygues SA a Bouygues Télécom SA se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Francouzská republika ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 8. listopadu 2007. # Marta Andreasen proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Odůvodnění. # Věc F-40/05.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      8. listopadu 2007
      Věc F-40/05
      Marta Andreasen
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Disciplinární režim – Disciplinární řízení – Sankce spočívající v odvolání z pracovního místa – Disciplinární rada – Složení – Časová působnost nových ustanovení – Článek 6 Evropské úmluvy o lidských právech – Dodržení lhůt disciplinárního řízení – Zákaz dvojího trestu – Proporcionalita – Odůvodnění“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou M. Andreasen navrhuje zejména zrušení rozhodnutí Komise ze dne 13. října
         2004, kterým se nařizuje její odvolání z pracovního místa bez snížení jejích nároků na důchod.

      Rozhodnutí:      Žaloba se zamítá. Každý účastník řízení ponese vlastní náklady.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Disciplinární režim – Disciplinární řízení – Legalita – Soudní přezkum – Omezení
      (Služební řád úředníků, příloha IX)
      2.       Právo Společenství – Zásady – Právo na účinnou soudní ochranu
      (Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
      3.      Úředníci – Disciplinární režim – Disciplinární řízení – Neúčinná povaha žalobního důvodu vycházejícího z článku 6 Evropské
            úmluvy o lidských právech
      (Služební řád úředníků, příloha IX)
      4.      Úředníci – Disciplinární režim – Disciplinární řízení – Vstup v platnost nových pravidel pro disciplinární radu
      (Služební řád úředníků, příloha IX, čl. 5 odst. 1 a 4 a čl. 6 odst. 5)
      5.      Úředníci – Disciplinární režim – Zásada zákazu dvojího trestu – Pozastavení
      (Služební řád úředníků, příloha IX, čl. 9 odst. 3, čl. 23 odst. 1 a čl. 24 odst. 2)
      6.      Úředníci – Disciplinární režim – Disciplinární řízení – Lhůta stanovená pro rozhodnutí o postavení úředníka dočasně zproštěného
            výkonu služby
      (Služební řád úředníků, příloha IX čl. 24 odst. 2)
      7.      Úředníci – Disciplinární režim – Disciplinární řízení – Lhůty
      (Služební řád úředníků, příloha IX čl. 18 a čl. 22 odst. 1)
      8.      Úředníci – Disciplinární režim – Sankce – Odvolání z pracovního místa
      9.      Úředníci – Práva a povinnosti – Svoboda projevu – Výkon – Omezení – Vážnost úřadu – Povinnost loajality
      (Služební řád úředníků, čl. 11, čl. 12 pododstavec 1 a čl. 21)
      10.    Úředníci – Práva a povinnosti – Oficiální účast na vědeckých akcích
      11.     Právo Společenství – Zásady – Základní práva – Svoboda projevu – Omezení odůvodněná obecným zájmem
      (Služební řád úředníků, čl. 17 druhý pododstavec)
      12.    Úředníci – Rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení – Disciplinární sankce – Povinnost odůvodnění – Rozsah
      (Služební řád úředníků, čl. 25 druhý pododstavec)
      1.      Služební řád přiznává orgánu oprávněnému ke jmenování a disciplinární radě výlučnou odpovědnost za provedení disciplinárního
         řízení. Žádné ustanovení disciplinárního režimu stanoveného služebním řádem neumožňuje, aby takové řízení bylo znovu provedeno
         Soudem z jeho podnětu a nezávisle na žalobních důvodech platně vznesených žalobcem. Dokonce v disciplinární oblasti se tedy
         přezkum legality vykonávaný soudem Společenství v rámci návrhu na zrušení omezuje na ověření, výlučně s ohledem na předložené
         žalobní důvody, zda byl průběh disciplinárního řízení legální, jakož i skutečnosti, rozsahu a závažnosti jednání, z nichž
         orgán oprávněný ke jmenování vycházel při stanovení napadené disciplinární sankce.

      (viz bod 111)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 4. května 1999, Z v. Parlament, T‑242/97, Recueil, s. I‑A‑77 a II‑401, bod 19
      2.      Základní práva jsou nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování zajišťuje soud Společenství. Za tímto účelem
         se soud Společenství řídí společnými ústavními tradicemi členských států, jakož i údaji, které poskytují mezinárodní smlouvy
         o ochraně lidských práv, na jejichž přijímání se členské státy podílely nebo ke kterým přistoupily. Evropská úmluva o lidských
         právech je v této souvislosti obzvláště významná.

      Právo na nezávislý a nestranný soud je takovým základním právem. Jednotlivci totiž musí mít možnost využít skutečné soudní
         ochrany práv, která pro ně vyplývají z právního řádu Společenství. Toto právo je rovněž zakotveno články 6 a 13 Evropské úmluvy
         o lidských právech a potvrzeno v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie.

      (viz body 122 a 124)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, bod 18; 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores
         v. Rada, C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, bod 39; 12. června 2003, Schmidberger, C‑112/00, Recueil, s. 5659, bod 71; 1. dubna
         2004, Komise v. Jégo‑Quéré, C‑263/02 P, Recueil, s. I‑3425, bod 29; 27. června 2006, Parlament v. Rada, C‑540/03, Sb. rozh.
         s. I‑5769, bod 35; 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada, C‑229/05 P, Sb. rozh. s. I‑439, bod 76; 13. května 2007, Unibet, C‑432/05,
         Sb. rozh. s. I‑2271, bod 37

      3.      Podle čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o lidských právech má každý právo, aby jeho věc byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené
         lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem, který rozhodne buď o jeho občanských právech nebo
         závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu.

      Žalobní důvod vycházející z čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o lidských právech směřující proti sankci stanovené ve služebním
         řádu úředníků, která byla přijata po provedení disciplinárního řízení proti úředníkovi, musí být odmítnut.

      Taková sankce totiž jednak neobsahuje zjevně prvky rozhodnutí o obvinění v trestněprávní oblasti ve smyslu čl. 6 odst. 1 Evropské
         úmluvy o lidských právech.

      Krom toho z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že na disciplinární rozhodnutí vydané správním orgánem se
         nevyhnutelně nevztahují požadavky uvedeného ustanovení, které vyžaduje pouze možnost podrobit takové rozhodnutí přezkumu soudu,
         který splňuje podmínky, které toto ustanovení stanoví.

      (viz body 125 až 127)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 17. října 1991, De Compte v. Parlament, T‑26/89, Recueil, s. II‑781, bod 94
      4.      Články 5 až 8 přílohy IX služebního řádu, který vstoupil v platnost dne 1. května 2004, přinesly určité změny při sestavení
         a složení disciplinární rady. Jejich použití na disciplinární radu sestavenou před tímto datem za účelem rozhodnutí o případu
         úředníka, kterého se týká disciplinární stíhání, se týká nejen budoucích účinků situace vzniklé za platnosti dřívějšího zákona,
         avšak nezbytně způsobuje, že mají zpětný účinek.

      S ohledem na tyto zásady, které podle ustálené judikatury upravují časovou působnost ustanovení práva Společenství a v případě,
         že v nových ustanoveních chybí jakýkoli – i implicitní – výchozí bod, který umožní mít za to, že mají být použita retroaktivně,
         je třeba vycházet z toho, že neukládají povinnost změnit sestavení a složení disciplinární rady vytvořené před jejich vstupem
         v platnost.

      (viz body 159 a 171)
      5.      Opatření dočasného zproštění výkonu služby, které se může použít na úředníka, kterého se týká disciplinární řízení, má svou
         podstatou dočasnou povahu a není jako takové disciplinárním opatřením, takže nepřichází v úvahu pro použití zásady zákazu
         dvojího trestu, kterou výslovně zakotvují ustanovení služebního řádu týkající se disciplinárního režimu úředníků.

      (viz body 181 až 183)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 29. června 2006, SGL Carbon v. Komise, C‑308/04 P, Sb. rozh. s. I‑5977, bod 26
      Soud prvního stupně: 18. října 2001, X v. BCE, T‑333/99, Recueil, s. II‑3021, body 149 a 151
      6.      Rozhodnutím podle čl. 24 odst. 2 přílohy IX služebního řádu, který vstoupil v platnost dne 1. května 2004, že situace úředníka
         dočasně zproštěného výkonu služby musí být konečně vyřešena ve lhůtě šesti měsíců od okamžiku, kdy se rozhodnutí o dočasném
         zproštění výkonu služby stane účinné, a že pokud v této lhůtě nebylo přijato žádné rozhodnutí, obdrží dotyčný opět plnou výši
         své odměny, má být zamezeno tomu, aby úředník, kterého se týká disciplinární řízení mohl být zbaven své odměny za období delší
         šesti měsíců, aniž by bylo rozhodnuto o jeho případě. Z toho vyplývá, že takto stanovená lhůta je prekluzívní pouze v tom
         smyslu, že po jejím uplynutí úředník obdrží znovu plnou výši své odměny. Naproti tomu skutečnost, že orgán oprávněný ke jmenování
         nerozhodl konečně o případu dotyčného úředníka v dotčené lhůtě, nemůže jako taková vést k závěru o protiprávnosti rozhodnutí,
         které uzavírá disciplinární řízení vedené proti němu.

      (viz body 189 a 190)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 26. ledna 1995, D v. Komise, T‑549/93, Recueil FP, s. I‑A‑13 a II‑43, body 32 a 33; 16. května 2000,
         Irving v. Komise, T‑121/99, Recueil FP, s. I‑A‑85 a II‑357, bod 49

      7.      Lhůty stanovené pro průběh disciplinárního řízení nejsou sice prekluzívní, avšak stanoví zásadu řádné správy, jejíž cílem
         je zamezit v zájmu jak správy, tak úředníků, aby docházelo k neodůvodněnému zpoždění při přijetí rozhodnutí, které ukončuje
         disciplinární řízení. Disciplinární orgány tak jsou povinny vést řádně disciplinární řízení a jednat tak, aby každý procesněprávní
         akt byl proveden v přiměřené lhůtě vůči předchozímu aktu. Nedodržení této lhůty, které lze posoudit pouze podle zvláštních
         okolností jednotlivého případu, může vést ke zrušení aktu, což platí jak pro dřívější znění služebního řádu, tak pro znění
         služebního řádu, které je platné po 1. květnu 2004.

      (viz body 194 a 195)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 4. února 1970, Van Eick v. Komise, 13/69, Recueil, s. 3, bod 4; 29. ledna 1985, F. v. Komise, 228/83, Recueil,
         s. 275, bod 30; 19. dubna 1988, M. v. Rada, 175/86 a 209/86, Recueil, s. 1891, bod 16

      Soud prvního stupně: výše uvedený De Compte v. Parlament, bod 88; výše uvedený D v. Komise, bod 25; 30. května 2002, Onidi
         v. Komise, T‑197/00, Recueil FP, s. I‑A‑69 a II‑325, bod 91; 10. června 2004, François v. Komise, T‑307/01, Sb. rozh. s. II‑1669,
         bod 47

      8.      Rozhodnutí, které nařizuje jako sankci dočasné zproštění výkonu služby, implikuje nezbytně delikátní úvahy orgánu, s ohledem
         na závažné a neodvolatelné důsledky, které z něj plynou. Orgán disponuje v tomto ohledu rozsáhlou posuzovací pravomocí a soudní
         přezkum se omezuje na ověření, zda použitý skutkový stav byl věcně správný a zda nedošlo k zjevně nesprávnému posouzení skutkového
         stavu.

      (viz bod 220)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 28. září 1999, Yasse v. EIB, T‑141/97, Recueil FP, s. I‑A‑177 a II‑929, bod 63
      9.      Cílem čl. 12 prvního pododstavce služebního řádu (ve znění platném do 30. dubna 2004) je zaručit, aby se úředníci Společenství
         chovali řádně, jak to odpovídá obzvláště správnému a řádnému chování, které lze očekávat od členů mezinárodní veřejné služby.
         Z toho zejména vyplývá, že urážky vyslovené veřejně úředníkem, které poškozují čest osob, kterých se týkají, představují jako
         takové zásah do vážnosti postavení ve smyslu tohoto ustanovení. Článek 12 první pododstavec uvedeného služebního řádu představuje,
         stejně jako články 11 a 21, jeden ze zvláštních výrazů povinnosti loajality, která zavazuje úředníka nejen k tomu, aby se
         zdržel chování, které by mohlo nepříznivě ovlivnit vážnost postavení a respektování orgánu a jeho složek, avšak rovněž aby
         jeho chování – a to tím spíše, pokud náleží do vyšší platové třídy – bylo bez jakýchkoli pochyb takové, aby mezi ním a orgánem
         existoval vždy vztah důvěry. Uvedený článek 12 nebrání svobodě vyjadřování, která je základním právem, jímž disponují úředníci
         Společenství, avšak ukládá rozumné meze při výkonu tohoto práva v zájmu služby.

      Podle čl. 12 prvního pododstavce uvedeného služebního řádu se za závažné urážky nepříznivě zasahující do cti dotčených osob
         považují nejen obviňování, která mohou poškodit důstojnost těchto osob jako takových, avšak i tvrzení, která mohou diskreditovat
         jejich profesní čest. Forma uvedených tvrzení není významná; zahrnuty jsou rovněž jak přímé útoky, tak i tvrzení učiněná v pochybující,
         nepřímé nebo skryté formě prostřednictvím náznaků nebo takovým způsobem, že se vztahují na osobu neuvedenou výslovně, avšak
         která může být identifikována.

      V tomto ohledu odkaz úředníka na vyjádření, která se svou podstatou dotýkají vážnosti jeho postavení, představuje jako takový
         nesplnění povinnosti uvedené v čl. 12 prvním pododstavci uvedeného služebního řádu, bez ohledu na to, jak takové vyjádření
         mohlo být zveřejněno.

      (viz body 233 až 235)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 26. listopadu 1991, Williams v. Účetní dvůr, T‑146/89, Recueil, s. II‑1293, bod 76; 15. května 1997,
         N v. Komise, T‑273/94, Recueil FP, s. I‑A‑97 a II‑289, body 126 až 129; 17. února 1998, E v. CES, T‑183/96, Recueil FP, s.
         I‑A‑67 a II‑159, body 38, 39 a 4; 19. května 1999, Connolly v. Komise, T‑34/96 a T‑163/96, Recueil FP, s. I‑A‑87 a II‑463,
         body 123, 124 a 129; 12. září 2000, Teixeira Neves v. Soudní dvůr, T‑259/97, Recueil FP, s. I‑A‑169 a II‑773, body 29, 30
         a 47

      10.    Pouze oprávněnému orgánu přísluší svobodně rozhodnout, zda účast jeho úředníků je, v rámci jejich funkce, na vědeckých akcích
         vhodná.

      (viz bod 250)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 17. května 1984, Albertini a Montagnani v. Komise, 338/82, Recueil, s. 2123, bod 32
      11.    Právo na svobodu projevu, zakotvené v článku 10 Evropské úmluvy o lidských právech, představuje základní právo, jehož dodržování
         zajišťuje soud Společenství a které náleží zejména úředníkům Společenství. Právo na svobodu projevu nemůže být nicméně neomezené,
         avšak může být omezeno za podmínky, že tato omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným Společenstvím a nepředstavují,
         vzhledem k sledovanému cíli, nepřiměřený a neúnosný zásah, jímž by byla dotčena samotná podstata takto zaručeného práva. Při
         přezkumu ve světle těchto zásad nelze čl. 17 druhý pododstavec služebního řádu (ve znění platném do 30. dubna 2004), který
         se týká zveřejnění úředníky textů, které se vztahují na činnost Společenství, považovat za neoprávněné omezení svobody projevu
         úředníků.

      Zaprvé požadavek, stanovený tímto článek, předchozího souhlasu se zveřejněním slouží legitimnímu cíli, že text, který se týká
         činnosti Společenství, nemůže poškodit jeho zájmy a zejména pověst a obraz jednoho z orgánů Společenství v očích veřejnosti.
         Zadruhé uvedený čl. 17 druhý pododstavec není opatřením, které by bylo vůči cíli obecného zájmu, který má tento článek chránit,
         nepřiměřené. Jednak předchozí souhlas se zveřejněním je nezbytný pouze tehdy, pokud text, který zamýšlí dotyčný úředník zveřejnit
         nebo nechat zveřejnit, se vztahuje na činnost Společenství. Krom toho není stanoven žádný úplný zákaz zveřejnění. Naopak poslední
         věta čl. 17 druhého pododstavce uvedeného služebního řádu stanoví jasně zásadu poskytnutí souhlasu se zveřejněním, jelikož
         takový souhlas může být odmítnut pouze tehdy, pokud dotčené zveřejnění může poškodit zájmy Společenství.

      (viz body 251 a 252)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: výše uvedený Connolly v. Komise, body 148 a 149 až 152
      12.    Cílem odůvodnění rozhodnutí nepříznivě zasahujícího do postavení dotyčné osoby je jednak poskytnout této osobě nezbytné informace
         k tomu, zda je rozhodnutí opodstatněné, či nikoli, a jednak umožnit soudní přezkum.

      Otázka, zda odůvodnění rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování, kterým je úředníkovi udělena sankce, splnilo tyto požadavky,
         musí být posouzena s ohledem nejen na jeho text, ale také s ohledem na jeho celkovou souvislost, jakož i s ohledem na všechna
         právní pravidla upravující dotčenou oblast. V tomto ohledu orgán oprávněný ke jmenování sice musí přesně uvést skutečnosti
         v neprospěch úředníka, jakož i úvahy, které jej vedly k přijetí zvolené sankce, nemusí se však zabývat všemi skutkovými a
         právními skutečnostmi, které dotyčná osoba předložila během řízení. Pokud orgán oprávněný ke jmenování zvolí stejnou sankci,
         která byla navržena disciplinární radou, není třeba žádné dodatečné odůvodnění ohledně přiměřenosti sankce.

      (viz body 259 a 260)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 20. listopadu 1997, Komise v. V, C‑188/96 P, Recueil, s. I‑6561, body 26 až 29
      Soud prvního stupně: 28. března 1995, Daffix v. Komise, T‑12/94, Recueil FP, s. I‑A‑71 a II‑233, bod 33; 16. července 1998,
         Y v. Parlament, T‑144/96, Recueil FP, s. I‑A‑405 a II‑1153, bod 27; výše uvedený Connolly v. Komise, bod 93; výše uvedený
         Onidi v. Komise, bod 156; 5. prosince 2002, Stevens v. Komise, T‑277/01, Recueil FP, s. I‑A‑253 a II‑1273, body 70 a 71