title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 3. února 2011.#Italská republika v. Evropská komise.#Jazykový režim – Zveřejnění výzvy k vyjádření zájmu za účelem vytvoření databáze kandidátů, kteří mohou být přijati jako smluvní zaměstnanci, na internetových stránkách EPSO – Zveřejnění ve třech úředních jazycích – Články 12 ES a 290 ES – Článek 82 PŘOZ – Nařízení č. 1.#Věc T-205/07.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 3. února 2011 – Itálie v. Komise
      (Věc T-205/07)
      „Jazykový režim – Zveřejnění výzvy k vyjádření zájmu za účelem vytvoření databáze kandidátů, kteří mohou být přijati jako smluvní zaměstnanci,
         na internetových stránkách EPSO – Zveřejnění ve třech úředních jazycích – Články 12 ES a 290 ES – Článek 82 PŘOZ – Nařízení č. 1“

      1.                     Evropská unie – Jazykový režim – Nařízení č. 1 – Působnost – Vztahy mezi orgány a jejich personálem – Vyloučení (Nařízení
            Rady č. 1) (viz body 30–33)
      2.                     Evropská unie – Jazykový režim – Existence obecné zásady přiznávající každému občanovi právo na vydání všech aktů, které se
            mohou týkat jeho zájmů, v jeho jazyce – Neexistence (Články 290 ES a 314 ES; nařízení Rady č. 1) (viz bod 50)
      3.                     Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Výzva k vyjádření zájmu za účelem vytvoření databáze kandidátů, kteří mohou být
            přijati jako smluvní zaměstnanci – Zveřejnění na internetových stránkách Evropského úřadu pro výběr personálu (EPSO) pouze
            v některých úředních jazycích – Povinnost přijmout opatření umožňující všem potenciálním kandidátům skutečně se dozvědět o
            existenci výzvy a řádně se seznámit s jejím obsahem – Kandidáti, kteří mají dostatečnou znalost alespoň jednoho z jazyků,
            v nichž byla výzva zveřejněna – Diskriminace na základě jazyka – Neexistence – Kandidáti, kteří ovládají pouze jiné úřední
            jazyky – Diskriminace na základě jazyka (Článek 12 ES; pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 82 odst. 1) (viz body 52–54,
            58–59, 63–64)
      Předmět

               Návrh na zrušení výzvy k vyjádření zájmu EPSO/CAST/EU/27/07 za účelem vytvoření databáze kandidátů, kteří mohou být přijati
                  jako smluvní zaměstnanci pro výkon různých úkolů v orgánech a agenturách Společenství, jež byla zveřejněna na internetových
                  stránkách Evropského úřadu pro výběr personálu (EPSO) dne 27. března 2007.

            Výrok

                  1)

                  	Výzva k vyjádření zájmu EPSO/CAST/EU/27/07 za účelem vytvoření databáze kandidátů, kteří mohou být přijati jako smluvní zaměstnanci
                     pro výkon různých úkolů v orgánech a agenturách Společenství, jež byla zveřejněna na internetových stránkách Evropského úřadu
                     pro výběr personálu dne 27. března 2007, se zrušuje.

                  2)

                  	Italská republika a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. května 2003. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-463/00.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. listopadu 2016.#Fernand Ullens de Schooten v. État belge.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour d'appel de Bruxelles.#Řízení o předběžné otázce – Základní svobody – Články 49, 56 a 63 SFEU – Situace, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu – Mimosmluvní odpovědnost členského státu za škodu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva, které lze přičíst vnitrostátnímu zákonodárci a vnitrostátním soudům.#Věc C-268/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      15. listopadu 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Základní svobody — Články 49, 56 a 63 SFEU — Situace, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu — Mimosmluvní odpovědnost členského státu za škodu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva, které lze přičíst vnitrostátnímu zákonodárci a vnitrostátním soudům“
      Ve věci C‑268/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu, Belgie) ze dne 24. dubna 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 8. června 2015, v řízení

         Fernand Ullens de Schooten

      proti

         État belge,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda, A. Tizzano, místopředseda, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Berger, A. Prechal a E. Regan, předsedové senátů, A. Rosas, C. Toader, M. Safjan (zpravodaj), D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. května 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za F. Ullens de Schootena E. Cusasem, J. Derennem, M. Lagrue a N. Pourbaixem, avocats,

               —

               za belgickou vládu J.-C. Halleuxem, C. Pochet a S. Vanriem, jako zmocněnci, ve spolupráci s L. Grauer, R. Jafferalim a R. van Melsenem, avocats,

               —

               za Evropskou komisi J.-P. Keppennem a W. Möllsem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. června 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 49, 56 a 63 SFEU, čl. 4 odst. 3 SEU, jakož i zásady efektivity a zásady přednosti unijního práva.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi F. Ullens de Schootenem a État belge (belgický stát) ohledně žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti podané proti posledně uvedenému státu z důvodu, že belgické legislativní a soudní pravomoci odporují unijnímu právu.

         Právní rámec

         Belgické právo

      Královské nařízení č. 143

               3

               Arrêté royal no 143, du 30 décembre 1982, fixant les conditions auxquelles les laboratoires doivent répondre en vue de l’intervention de l’assurance maladie pour les prestations de biologie clinique (královské nařízení č. 143 ze dne 30. prosince 1982 o podmínkách, které musí splňovat laboratoře, aby mohly mít nárok na plnění ze zdravotního pojištění za služby klinické biologie) (Moniteur belge ze dne 12. ledna 1983), ve znění článku 17 loi-programme (programový zákon) ze dne 30. prosince 1988 (Moniteur belge ze dne 5. ledna 1989, dále jen „královské nařízení č. 143“), v čl. 3 odst. 1 stanoví, že laboratoře klinické biologie musí být proto, aby byly schváleny ministrem zdravotnictví a získaly nárok na úhradu nákladů od Institut national d’assurance maladie-invalidité [Národní institut pojištění pro případ nemoci a invalidity (INAMI)], provozovány osobami oprávněnými poskytovat služby klinické biologie, to znamená lékaři, lékárníky nebo osobami, které jsou držiteli diplomu v oblasti chemických věd.

         Občanský zákoník

               4

               Článek 2262a odst. 1 občanského zákoníku stanoví:
               „Všechny osobní žaloby se promlčují ve lhůtě deseti let.
               Odchylně od prvního pododstavce se všechny žaloby na náhradu škody vycházející z mimosmluvní odpovědnosti promlčují ve lhůtě pěti let ode dne, který následuje po dni, kdy se poškozená osoba dozvěděla o škodě nebo o jejím zvýšení a o totožnosti odpovědné osoby.
               Žaloby uvedené ve druhém pododstavci se v každém případě promlčí ve lhůtě dvaceti let ode dne, který následuje po dni, kdy došlo k události, jež vedla ke vzniku škody.“

         Koordinované zákony o finanční správě státu

               5

               Článek 100 lois coordonnées sur la comptabilité de l’État (koordinované zákony o finanční správě státu) ze dne 17. července 1991 (Moniteur belge ze dne 21. srpna 1991) ve znění použitelném na spor v původním řízení stanovil:
               „Promlčují se a s konečnou platností propadají ve prospěch státu, aniž je tím dotčena možnost jejich zániku na základě jiných právních, správních či smluvních ustanovení týkajících se této oblasti:

                        1o

                        pohledávky, které měly být uplatněny v souladu s pravidly stanovenými v právních či správních předpisech a které nebyly uplatněny ve lhůtě pěti let od 1. ledna rozpočtového roku, v jehož průběhu vznikly;

                  […]“

               6

               Článek 101 těchto zákonů zněl následovně:
               „Běh promlčecí lhůty se přerušuje podáním soudního vykonavatele a uznáním dluhu ze strany státu.
               Podání žaloby staví běh promlčecí lhůty až do vynesení konečného rozhodnutí.“

         Zákon o uspořádání rozpočtu a finanční správy federálního státu

               7

               Podle čl. 131 druhého pododstavce loi portant organisation du budget et de la comptabilité de l’État fédéral (zákon o uspořádání rozpočtu a finanční správy federálního státu) ze dne 22. května 2003 (Moniteur belge ze dne 3. července 2003) platí:
               „Článek 100 první pododstavec královského nařízení ze dne 17. července 1991 o koordinaci zákonů o finanční správě státu se uplatní i na pohledávky vůči federálnímu státu, které vznikly před nabytím účinnosti tohoto zákona.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               8

               F. Ullens de Schooten provozoval laboratoř klinické biologie BIORIM, která byla dne 3. listopadu 2000 prohlášena za subjekt v úpadku.

               9

               V návaznosti na stížnost podanou u Evropské komise podal tento orgán dne 20. června 1985 u Soudního dvora žalobu na určení, že Belgické království tím, že z úhrad poskytovaných systémem sociálního zabezpečení vyloučilo služby klinické biologie prováděné v laboratořích provozovaných právnickou osobou založenou podle soukromého práva, jejíž členové, společníci a výkonní pracovníci nejsou všichni fyzickými osobami oprávněnými provádět lékařské rozbory, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 52 Smlouvy o ES (poté článek 43 ES).

               10

               Soudní dvůr rozsudkem ze dne 12. února 1987, Komise v. Belgie (221/85, EU:C:1987:81), tuto žalobu zamítl. Pokud jde o svobodu usazování, konkrétně konstatoval, že s výhradou respektování zásady rovného zacházení je každý členský stát v případě, že v dané oblasti neexistují pravidla Společenství, oprávněn na svém území upravit činnost laboratoří poskytujících služby klinické biologie. Soudní dvůr rovněž rozhodl, že dotčená belgická právní úprava nebrání tomu, aby se lékaři či lékárníci, kteří jsou státními příslušníky jiných členských států, usadili v Belgii a provozovali tam laboratoře klinických rozborů, které budou mít nárok na úhrady poskytované systémem sociálního zabezpečení. Soudní dvůr z toho dovodil, že se jedná o právní úpravu, která se bez rozdílu uplatní jak na belgické státní příslušníky, tak na státní příslušníky jiných členských států, a že na základě jejího obsahu a cílů nelze dovodit, že byla přijata za účelem diskriminace nebo že takové účinky vyvolává.

               11

               V roce 1989 bylo proti laboratoři BIORIM vedeno trestní vyšetřování pro podezření z daňového podvodu. F. Ullens de Schooten byl na základě tohoto vyšetřování stíhán mimo jiné pro utajování protiprávního provozování laboratoře v rozporu s článkem 3 královského nařízení č. 143.

               12

               Rozsudkem ze dne 30. října 1998 tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu, Belgie) odsoudil F. Ullens de Schootena k nepodmíněnému trestu odnětí svobody v délce pěti let a k peněžitému trestu. Tento soud kromě toho vyhověl návrhům pojišťoven, které byly připuštěny jako účastníci adhezního řízení, a uložil F. Ullens de Schootenovi, aby jim předběžně zaplatil částku ve výši jednoho eura.

               13

               Tento soud odmítl argument F. Ullens de Schootena, podle něhož článek 3 královského nařízení č. 143 nebyl v době, kdy došlo ke skutkům, jež byly předmětem trestního stíhání vedeného vůči jeho osobě, účinný.

               14

               Uvedený rozsudek byl zrušen rozsudkem cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu, Belgie) ze dne 7. prosince 2000. Tento soud nicméně odsoudil F. Ullens de Schootena za stejné činy k trestu odnětí svobody v délce pěti let, který byl v části trestu nad čtyři roky trestem podmíněným, a k peněžitému trestu. Návrhy, které podali účastníci adhezního řízení, byly prohlášeny za nepřípustné nebo neopodstatněné.

               15

               Z předkládacího rozhodnutí plyne, že pokud jde o skutky spáchané před nabytím účinnosti královského nařízení č. 143, v uvedeném rozsudku „se již nevyskytuje žádná zmínka“ o porušení článku 3 tohoto nařízení. Co se týče skutků, které byly spáchány po nabytí účinnosti tohoto ustanovení, cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) zamítl námitku, kterou F. Ullens de Schooten dovozoval z nesouladu tohoto ustanovení s unijním právem, přičemž odmítl položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku.

               16

               Rozsudkem ze dne 14. února 2001 Cour de cassation (Kasační soud, Belgie) zamítl kasační opravné prostředky podané proti trestnímu odsuzujícímu rozhodnutí, jež vydal cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu), vyhověl kasačním opravným prostředkům podaným účastníky adhezního řízení a vrátil věc cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons, Belgie).

               17

               Cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) rozsudkem ze dne 23. listopadu 2005 prohlásil návrh na zaplacení, který podalo vůči F. Ullens de Schootenovi šest pojišťoven v souvislosti s částkami, které byly v průběhu období od 1. srpna 1989 do 16. dubna 1992 nesprávně vyplaceny laboratoři BIORIM, za částečně opodstatněný.

               18

               Tento soud odmítl argument F. Ullens de Schootena vycházející z nesouladu článku 3 královského nařízení č. 143 s unijním právem. Vzhledem k tomu, že měl cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) za to, že je vázán pravomocným rozsudkem cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) ze dne 7. prosince 2000, uložil F. Ullens de Schootenovi povinnost zaplatit těmto pojišťovnám předběžně částku ve výši jednoho eura, přičemž dotyčné pojišťovny byly vyzvány, aby přepočítaly škodu, která jim vznikla, pokud jde o platby provedené po nabytí účinnosti článku 3 královského nařízení č. 143.

               19

               Kasační opravné prostředky podané proti tomuto rozsudku zamítl Cour de cassation (Kasační soud) rozsudkem ze dne 14. června 2006.

               20

               Souběžně s tímto soudním řízením týkajícím se odpovědnosti F. Ullens de Schootena pozastavila Komise pro klinickou biologii (commission de biologie clinique) rozhodnutím ze dne 18. března 1999 na dobu dvanácti měsíců akreditaci laboratoře BIORIM.

               21

               Ministerským nařízením ze dne 9. července 1999 ministr zdravotnictví zamítl správní stížnost podanou proti tomuto rozhodnutí.

               22

               Rozhodnutím ze dne 8. června 2000 Komise pro klinickou biologii prodloužila pozastavení akreditace o dvanáct měsíců.

               23

               Ministerským nařízením ze dne 24. července 2000 ministr zdravotnictví zamítl správní stížnost podanou proti tomuto novému rozhodnutí.

               24

               Conseil d’État (Státní rada, Belgie), k níž byly proti těmto ministerským nařízením podány dvě žaloby na neplatnost, předložila Cour constitutionnelle (Ústavní soud, Belgie) předběžnou otázku týkající se souladu článku 3 královského nařízení č. 143 s Ústavou.

               25

               V téže době vydala Komise, která se zabývala stížností F. Ullens de Schootena, dne 17. července 2002 vůči Belgickému království odůvodněné stanovisko, ve kterém vyjádřila názor, že článek 3 královského nařízení č. 143 je v rozporu s článkem 43 ES.

               26

               Poté, co belgický stát článek 3 královského nařízení č. 143 změnil, Komise danou věc odložila.

               27

               Rozsudkem č. 160/2007 ze dne 19. prosince 2007 Cour constitutionnelle (Ústavní soud) rozhodl, že toto ustanovení ve znění použitelném před uvedenou změnou je v souladu s Ústavou.

               28

               Cour constitutionnelle (Ústavní soud) kromě toho konstatoval, že vzhledem k tomu, že se právní vztahy laboratoře BIORIM „nacházejí zcela ve vnitrostátní sféře členského státu“, nemůže se tato laboratoř dovolávat článků 43, 49 a 56 ES.

               29

               Conseil d’État (Státní rada) tudíž rozsudky ze dne 10. září a 22. prosince 2008 žaloby zamítla.

               30

               Návrhy ze dne 14. prosince 2006 a 21. srpna 2007 podal F. Ullens de Schooten u Evropského soudu pro lidská práva stížnost, kterou se domáhal určení, že belgický stát porušil Evropskou úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950.

               31

               Rozsudkem ze dne 20. září 2011, Ullens de Schooten a Rezabek v. Belgie (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907), Evropský soud pro lidská práva rozhodl, že nedošlo k porušení čl. 6 odst. 1 uvedené Úmluvy.

               32

               Dne 17. července 2007 podal F. Ullens de Schooten u tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) proti belgickému státu žalobu, kterou se domáhal zajištění ochrany zaprvé před všemi finančními důsledky svého odsouzení rozsudkem cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) ze dne 23. listopadu 2005, zadruhé před všemi důsledky případných odsouzení vynesených proti němu na návrh laboratoře BIORIM nebo jejího bývalého jednatele a zatřetí před všemi důsledky jeho odsouzení v rámci daňových sporů.

               33

               Touto žalobou F. Ullens de Schooten navrhoval, aby bylo belgickému státu uloženo zaplatit mu částku 500000 eur z titulu nemajetkové újmy, předběžně částku 34500000 eur z důvodu, že nemohl provozovat laboratoř BIORIM, jakož i předběžnou částku ve výši jednoho eura za odměnu a výdaje advokáta.

               34

               V případě, že by měl tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) pochybnosti ohledně použitelnosti unijního práva v projednávaném případě, F. Ullens de Schooten navrhl, aby uvedený soud předložil Soudnímu dvoru předběžnou otázku.

               35

               Rozsudkem ze dne 19. června 2009 prohlásil tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) návrh uvedený v bodě 33 tohoto rozsudku za nepřípustný z důvodu jeho promlčení.

               36

               F. Ullens de Schooten podal proti uvedenému rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu, který má pochybnosti ohledně výkladu a aplikace unijního práva v projednávaném případě.

               37

               Za těchto podmínek se cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Vyžaduje unijní právo, a zejména zásada efektivity, aby za určitých okolností […] taková vnitrostátní promlčecí lhůta, [jaká je stanovena] v článku 100 koordinovaných zákonů o finanční správě státu, jež se použije na návrh na náhradu škody podaný jednotlivcem proti belgickému státu pro porušení článku 43 ES ze strany zákonodárného orgánu, začala běžet až v okamžiku, kdy je toto porušení zjištěno, nebo je zásada efektivity za těchto okolností naopak dostatečně zaručena možností tohoto jednotlivce přerušit promlčecí lhůtu doručením podání prostřednictvím soudního vykonavatele?

                        2)

                        Mají být články 43, 49 a 56 ES a pojem ‚čistě vnitrostátní situace‘, který může omezit možnost jednotlivce dovolávat se těchto ustanovení v rámci sporu před vnitrostátním soudem, vykládány tak, že brání uplatnění evropského práva ve sporu mezi belgickým státním příslušníkem a belgickým státem, jehož cílem je náhrada škody způsobené údajným porušením unijního práva, které spočívá v přijetí belgických právních předpisů takového typu, jako je článek 3 královského nařízení č. 143, který se použije bez rozdílu na belgické státní příslušníky a státní příslušníky jiných členských států, a v zachování jejich platnosti?

                        3)

                        Mají být zásada přednosti evropského práva a čl. 4 odst. 3 SEU vykládány tak, že neumožňují neuplatnit pravidlo překážky věci pravomocně rozsouzené, jestliže jde o opětovný přezkum nebo zrušení pravomocného soudního rozhodnutí, které je v rozporu s evropským právem, ale naopak umožňují neuplatnit vnitrostátní pravidlo překážky věci pravomocně rozsouzené, jestliže by toto pravidlo vyžadovalo přijmout na základě tohoto pravomocného soudního rozhodnutí, které je však v rozporu s evropským právem, jiné soudní rozhodnutí, které by nadále zachovalo porušení evropského práva, ke kterému došlo tímto prvním soudním rozhodnutím?

                        4)

                        Může Soudní dvůr potvrdit, že otázka týkající se toho, zda má být vyloučeno uplatnění pravidla věci pravomocně rozsouzené v případě pravomocného soudního rozhodnutí, jež je v rozporu s evropským právem, v rámci žádosti o opětovný přezkum nebo zrušení tohoto rozhodnutí, není věcně totožná ve smyslu rozsudků [ze dne 27. března 1963, Da Costa a další (28/62 až 30/62, EU:C:1963:6), a ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335)] s otázkou týkající se toho, zda má být vyloučeno uplatnění pravidla překážky věci pravomocně rozsouzené, jež je v rozporu s unijním právem, v rámci žádosti o (nové) rozhodnutí, které by opětovně představovalo porušení evropského práva, takže soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky, se nemůže vyhnout povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce?“

         K předběžným otázkám

         K pravomoci Soudního dvora

               38

               Belgická vláda tvrdí, že Soudní dvůr nemá pravomoc o posuzované žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce rozhodnout, jelikož se věc v původním řízení týká čistě vnitrostátní situace, která nespadá do působnosti unijního práva.

               39

               Je však třeba uvést, že předkládající soud se svými otázkami táže v podstatě na to, zda se lze ve věci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, dovolávat mimosmluvní odpovědnosti státu za škodu, která údajně vznikla jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva.

               40

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury může Soudní dvůr v rámci řízení o předběžné otázce podle článku 267 SFEU provést výklad unijního práva pouze v mezích pravomocí, které jsou mu svěřeny (rozsudek ze dne 27. března 2014, Torralbo Marcos,C‑265/13, EU:C:2014:187, bod 27 a citovaná judikatura).

               41

               Zásada mimosmluvní odpovědnosti státu za škody způsobené jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva, které lze státu přičíst, je vlastní unijnímu právnímu řádu. Soudní dvůr rozhodl, že poškození jednotlivci mají na základě této odpovědnosti nárok na náhradu škody, jsou-li splněny tři podmínky, a sice podmínka, že cílem porušené normy unijního práva je přiznat práva jednotlivcům, že porušení této normy je dostatečně závažné a že existuje přímá příčinná souvislost mezi tímto porušením a škodou způsobenou jednotlivcům (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další, C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 35, jakož i ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, body 31 a 51).

               42

               Mimosmluvní odpovědnost členského státu za škody způsobené rozhodnutím soudu, proti kterému nelze podat opravné prostředky a jež porušuje normu unijního práva, se řídí stejnými podmínkami (viz rozsudky ze dne 30. září 2003, Köbler,C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 52, a ze dne 28. července 2016, Tomášová,C‑168/15, EU:C:2016:602 bod 23, jakož i citovaná judikatura).

               43

               Tato zásada mimosmluvní odpovědnosti státu tudíž spadá do výkladové pravomoci Soudního dvora.

               44

               Za těchto podmínek má Soudní dvůr pravomoc o předmětné žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce rozhodnout.

         Ke druhé otázce

               45

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba posoudit v prvé řadě, je, zda musí být unijní právo vykládáno v tom smyslu, že se režim mimosmluvní odpovědnosti členského státu za škodu způsobenou porušením tohoto práva uplatní i v případě škody, která byla údajně způsobena jednotlivci tvrzeným porušením základní svobody zakotvené v článcích 49, 56 či 63 SFEU v důsledku vnitrostátní právní úpravy, která se bez rozdílu uplatní jak na státní příslušníky daného státu, tak na státní příslušníky jiných členských států, a to ve věci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř tohoto členského státu.

               46

               Za účelem zodpovězení druhé otázky je třeba předně uvést, že – jak bylo připomenuto v bodě 41 tohoto rozsudku – mimosmluvní odpovědnost státu za škody způsobené jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva vznikne pouze tehdy, pokud je cílem dotčené normy unijního práva přiznat práva těmto jednotlivcům. Je tudíž nutné zjistit, zda jednotlivci, který se nachází v takové situaci, jako je situace F. Ullens de Schootena, plynou z dotčených ustanovení Smlouvy o FEU určitá práva.

               47

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že ustanovení Smlouvy o FEU v oblasti svobody usazování, volného pohybu služeb a volného pohybu kapitálu se nepoužijí na situaci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. března 2014, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona,C‑139/12, EU:C:2014:174, bod 42 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 30. června 2016, Admiral Casinos & Entertainment, C‑464/15, EU:C:2016:500, bod 21 a citovaná judikatura).

               48

               Jak přitom vyplývá z předkládacího rozhodnutí i z rozsudku belgického Cour constitutionnelle (Ústavní soud) č. 160/2007 ze dne 19. prosince 2007, který je zmíněn v bodech 27 a 28 tohoto rozsudku, spor v původním řízení se vyznačuje prvky, které se všechny nacházejí pouze uvnitř belgického státu. Belgický státní příslušník F. Ullens de Schooten, který provozoval laboratoř klinické biologie na belgickém území, se po belgickém státu domáhá náhrady škody, která mu údajně vznikla v důsledku tvrzené neslučitelnosti belgické právní úpravy uvedené v bodě 3 tohoto rozsudku s unijním právem.

               49

               Pouze na základě toho, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. února 1987, Komise v. Belgie (221/85, EU:C:1987:81), týkajícím se žaloby pro nesplnění povinnosti, již podala Komise, posuzoval, zda Belgické království respektovalo některou ze základních svobod zakotvených ve Smlouvě o EHS, se nelze domnívat, že se jednotlivec může této svobody dovolávat v takové věci, o jakou se jedná v původním řízení, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu. Zatímco v případě žaloby pro nesplnění povinnosti Soudní dvůr ověřuje, zda může vnitrostátní opatření zpochybněné Komisí v obecné rovině odradit subjekty z jiných členských států od využívání předmětné svobody, v rámci řízení o předběžné otázce je úkolem Soudního dvora být předkládajícímu soudu nápomocen při řešení konkrétního sporu, který mu byl předložen, přičemž předpokladem tohoto postupu je zjištění, že se v tomto sporu uplatní uvedená svoboda.

               50

               Je pravda, že Soudní dvůr považoval některé žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu ustanovení Smluv o základních svobodách za přípustné, ačkoliv se všechny prvky sporů v původním řízení nacházely pouze uvnitř jednoho členského státu, a to z toho důvodu, že nebylo možné vyloučit, že státní příslušníci usazení na území jiných členských států měli nebo mají zájem využívat těchto svobod za účelem výkonu činnosti na území členského státu, který přijal dotčenou vnitrostátní právní úpravu, a tato právní úprava, která se bez rozdílu uplatňovala na státní příslušníky daného členského státu i státní příslušníky jiných členských států, tedy mohla vyvolávat účinky, které se neomezovaly na tento členský stát (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C‑570/07 a C‑571/07, EU:C:2010:300, bod 40; ze dne 18. července 2013, Citroën Belux,C‑265/12, EU:C:2013:498, bod 33, jakož i ze dne 5. prosince 2013, Venturini a další, C‑159/12 až C‑161/12, EU:C:2013:791, body 25 a 26).

               51

               Soudní dvůr rovněž uvedl, že pokud se na něj předkládající soud obrátí v rámci řízení o zrušení ustanovení, která se použijí nejen na státní příslušníky daného státu, nýbrž i na státní příslušníky ostatních členských států, rozhodnutí, které tento soud přijme v návaznosti na rozsudek Soudního dvora vydaný v řízení o předběžné otázce, bude zakládat účinky i vůči posledně uvedeným státním příslušníkům, což opodstatňuje skutečnost, že Soudní dvůr odpovídá na otázky, které mu byly položeny v souvislosti s ustanoveními Smlouvy o základních svobodách, i přes to, že se všechny prvky sporu v původním řízení nacházejí pouze v jednom členském státě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2013, Libert a další, C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 35).

               52

               Kromě toho je třeba připomenout, že výklad základních svobod zakotvených v článcích 49, 56 či 63 SFEU může být ve věci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, relevantní, pokud vnitrostátní právo předkládajícímu soudu ukládá, aby byla státnímu příslušníku členského státu tohoto soudu přiznána stejná práva, jaká by v téže situaci vyplývala státnímu příslušníkovi jiného členského státu z práva unijního (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. prosince 2000, Guimont,C‑448/98, EU:C:2000:663, bod 23; ze dne 21. června 2012, Susisalo a další, C‑84/11, EU:C:2012:374, bod 20, jakož i ze dne 21. února 2013, Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia a další, C‑111/12, EU:C:2013:100, bod 35).

               53

               Totéž platí i v případech, kdy se i přes to, že skutkový stav v původním řízení nespadá přímo do působnosti unijního práva, stala ustanovení tohoto práva použitelnými v důsledku vnitrostátních právních předpisů, jež upravují řešení situací, jejichž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, v souladu s řešeními upravenými unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. října 1990, Dzodzi,C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, body 36, 37 a 41; ze dne 17. července 1997, Leur-Bloem,C‑28/95, EU:C:1997:369, body 27 a 32, jakož i ze dne 14. března 2013, Allianz Hungária Biztosító a další, C‑32/11, EU:C:2013:160, bod 20).

               54

               V případech uvedených v bodech 50 až 53 tohoto rozsudku však Soudní dvůr, na nějž se obrátí vnitrostátní soud v situaci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, nemůže – pokud mu uvedený soud nesdělí kromě toho, že se předmětná vnitrostátní právní úprava uplatní bez rozdílu jak na státní příslušníky dotčeného členského státu, tak na státní příslušníky jiných členských států, i jiné informace – mít za to, že žádost o výklad ustanovení Smlouvy o FEU týkající se základních svobod v rámci řízení o předběžné otázce je nezbytná k tomu, aby soud vyřešil spor, který mu byl předložen. Konkrétní skutečnosti, na jejichž základě lze konstatovat vazbu mezi předmětem či okolnostmi sporu, jehož všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř dotyčného členského státu, a články 49, 56 či 63 SFEU, totiž musejí vyplývat z předkládacího rozhodnutí.

               55

               V takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, je tudíž na předkládajícím soudu, aby Soudnímu dvoru v souladu s tím, co vyžaduje článek 94 jednacího řádu Soudního dvora, sdělil, jakou souvislost – kvůli níž je požadovaný výklad v rámci řízení o předběžné otázce nezbytný pro řešení sporu, který je před ním veden – má tento spor i přes svoji čistě vnitrostátní povahu s ustanoveními unijního práva týkajícími se základních svobod.

               56

               Z předkládacího rozhodnutí však nevyplývá, že ve věci v původním řízení by vnitrostátní právo ukládalo předkládajícímu soudu, aby byla belgickému státnímu příslušníkovi přiznána stejná práva, jaká by v téže situaci vyplývala státnímu příslušníkovi jiného členského státu z práva unijního, nebo že by se ustanovení tohoto práva stala použitelnými v důsledku belgických právních předpisů, jež upravují řešení situací, jejichž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř belgického státu, v souladu s řešeními upravenými unijním právem.

               57

               Předkládající soud se v projednávaném případě Soudního dvora táže, zda může státní příslušník členského státu v rámci žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti podané vůči tomuto státu v důsledku údajného porušení unijního práva dovozovat z článků 49, 56 či 63 SFEU určitá práva, i když dotčený spor nemá s těmito ustanoveními žádnou souvislost. Jelikož však okolnosti sporu v původním řízení žádnou takovou souvislost nevykazují, nemohou tato ustanovení, jejichž cílem je ochrana osob, které skutečně využívají základních svobod, F. Ullens de Schootenovi přiznat žádná práva, a unijní právo tedy mimosmluvní odpovědnost dotyčného členského státu nemůže založit.

               58

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že režim mimosmluvní odpovědnosti členského státu za škodu způsobenou porušením tohoto práva se neuplatní v případě škody, která byla údajně způsobena jednotlivci tvrzeným porušením základní svobody zakotvené v článcích 49, 56 či 63 SFEU v důsledku vnitrostátní právní úpravy, která se bez rozdílu uplatní jak na státní příslušníky daného státu, tak na státní příslušníky jiných členských států, pokud v situaci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, neexistuje mezi předmětem či okolnostmi sporu v původním řízení a těmito články žádná vazba.

         K první, třetí a čtvrté otázce

               59

               Vzhledem k tomu, že první, třetí a čtvrtá otázka vycházejí z mylného předpokladu, že unijní právo může v takovém sporu, o jaký se jedná v původním řízení, založit mimosmluvní odpovědnost dotyčného členského státu, není namístě na ně odpovídat.

         K nákladům řízení

               60

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                     Unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že režim mimosmluvní odpovědnosti členského státu za škodu způsobenou porušením tohoto práva se neuplatní v případě škody, která byla údajně způsobena jednotlivci tvrzeným porušením základní svobody zakotvené v článcích 49, 56 či 63 SFEU v důsledku vnitrostátní právní úpravy, která se bez rozdílu uplatní jak na státní příslušníky daného státu, tak na státní příslušníky jiných členských států, pokud v situaci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, neexistuje mezi předmětem či okolnostmi sporu v původním řízení a těmito články žádná vazba.

                     Podpisy.

            (
            *1
         )   Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 5. prosince 2006.#Federico Cipolla proti Rosaria Portolese, vdané Fazari (C-94/04) a Stefano Macrino a Claudia Capoparte proti Roberto Meloni (C-202/04).#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Corte d'appello di Torino (C-94/04) a Tribunale di Roma (C-202/04) - Itálie.#Pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže - Vnitrostátní režimy týkající se advokátního tarifu - Stanovení profesních tarifů - Volný pohyb služeb.#Spojené věci C-94/04 a C-202/04.

text:
      Spojené věci C-94/04 a C-202/04
      Federico Cipolla a další
      v.
      Rosaria Portolese, vdaná Fazari a Roberto Meloni
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Corte d'appello di Torino a Tribunale di Roma)
      „ Pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže – Vnitrostátní režimy týkající se advokátního tarifu – Stanovení profesních tarifů – Volný pohyb služeb“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Příslušnost Soudního dvora
      (Článek 234 ES)
      2.        Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Povinnosti členských států
      (Články 10 ES, 81 ES a 82 ES)
      3.        Volný pohyb služeb – Ustanovení Smlouvy – Působnost
      (Článek 49 ES)
      4.        Volný pohyb služeb – Omezení
      (Článek 49 ES)
      1.        Pokud se v rámci předběžné otázky všechny skutečnosti sporu, o kterém rozhoduje předkládající soud, omezují na jediný členský
         stát, může být odpověď pro předkládající soud přesto užitečná zejména v případě, že by vnitrostátní právo ukládalo, aby byla
         státnímu příslušníku uvedeného členského státu poskytnuta stejná práva jako práva, která státní příslušník jiného členského
         státu vyvozuje z práva Společenství v téže situaci.

      (viz bod 30)
      2.        I když se články 81 ES a 82 ES samy o sobě týkají pouze chování podniků a nevztahují se na právní či správní předpisy vydané
         členskými státy, nic to nemění na skutečnosti, že tyto články vykládané ve spojení s článkem 10 ES, který zavádí povinnost
         spolupráce, ukládají členským státům, aby nepřijímaly nebo nezachovávaly v platnosti právní či správní předpisy způsobilé
         zmařit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže uplatnitelných na podniky. Články 10 ES a 81 ES jsou porušeny, jestliže
         členský stát buď nařídí nebo zvýhodní uzavírání kartelových dohod odporujících článku 81 ES nebo posílí účinky takových dohod,
         anebo zbaví svou vlastní právní úpravu jejího státního charakteru tím, že přenese odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí
         hospodářského významu na soukromé hospodářské subjekty.

      V tomto ohledu není možné mít za to, že členský stát přenesl odpovědnost za přijetí rozhodnutí zasahujících do oblasti hospodářství
         na soukromé hospodářské subjekty, což by zbavilo právní úpravu jejího státního charakteru, jestliže je jednak dotčené profesní
         sdružení pověřeno pouze vypracováním návrhu tarifu, který je jako takový bez právní závaznosti, přičemž ministr má pravomoc
         nechat uvedené sdružení návrh změnit, a jednak vnitrostátní právní úprava stanoví, že soud určí odměny na základě kritérií
         uvedených stejnou vnitrostátní právní úpravou a kromě toho za určitých výjimečných okolností povoluje soudu se odůvodněným
         rozhodnutím odchýlit od minimálních a maximálních stanovených sazeb. Za těchto podmínek nelze rovněž tomuto členskému státu
         vytýkat, že nařídil nebo zvýhodnil uzavření kartelových dohod odporujících článku 81 ES nebo že posílil účinky takových dohod
         nebo dále že nařídil nebo zvýhodnil zneužití dominantního postavení v rozporu s článkem 82 ES nebo posílil účinky takového
         zneužití.

      Z toho vyplývá, že články 10 ES, 81 ES a 82 ES nebrání tomu, aby členský stát přijal normativní opatření, které na základě
         návrhu vypracovaného advokátní komorou, schvaluje tarif, který stanoví minimální sazbu odměn členů advokátní profese, tarif,
         od něhož se v zásadě není možno odchýlit, co se týče jak úkonů vyhrazených pro tyto členy, tak úkonů, jako je poskytování
         mimosoudních služeb, které může rovněž uskutečnit jakýkoliv jiný hospodářský subjekt, který uvedenému tarifu nepodléhá.

      (viz body 46–47, 50–54, výrok 1)
      3.        Článek 49 ES nevyžaduje pouze vyloučení jakékoliv diskriminace poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu
         jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoliv omezení, i když se toto omezení použije bez rozdílu na vnitrostátní
         poskytovatele i na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit nebo ztížit činnost poskytovatele usazeného
         v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby.

      Mimoto uvedený článek 49 ES brání použití jakékoli vnitrostátní právní úpravy, která činí poskytování služeb mezi členskými
         státy obtížnější než čistě vnitrostátní poskytování služeb v určitém členském státě.

      (viz body 56–57)
      4.        Zákaz, uložený členským státem, odchýlit se smluvně od minimálních odměn advokátů, upravených advokátním tarifem, v případě
         úkonů, které mají jednak povahu úkonu v soudním řízení, a jednak jsou vyhrazeny advokátům, může učinit obtížnějším přístup
         advokátů usazených v jiném členském státě, na trh právních služeb v prvním členském státě, a tedy může omezit výkon jejich
         činností poskytování služeb v tomto členském státě. Na tento zákaz se tedy nahlíží jako na omezení ve smyslu článku 49 ES.

      Uvedený zákaz totiž zbavuje advokáty usazené v jiném členském státě, možnosti účinněji konkurovat, prostřednictvím požadavku
         nižších odměn, než jsou odměny stanovené tarifem, advokátům trvale usazeným v dotyčném členském státě, a disponujícím proto
         většími možnostmi získat si klienty než advokáti usazení v zahraničí.

      Navíc takto stanovený zákaz omezuje volbu příjemců služeb v uvedeném členském státě, protože tito nemohou použít služeb advokátů
         usazených v jiných členských státech, kteří by v tomto členském státě nabízeli své služby za nižší cenu, než je cena vyplývající
         z minimálních odměn stanovených tarifem.

      Nicméně takové omezení může být odůvodněno, pokud odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu a za předpokladu, že je způsobilé
         zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné k jeho dosažení.

      V tomto ohledu ochrana jednak spotřebitelů, zejména příjemců právních služeb poskytovaných právními zástupci, a jednak řádný
         výkon spravedlnosti jsou cíle patřící mezi ty, které mohou být považovány za naléhavé důvody obecného zájmu, které jsou způsobilé
         odůvodnit omezení volného pohybu služeb za splnění dvojí podmínky, a sice že dotčené vnitrostátní opatření je způsobilé zaručit
         uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

      Je věcí předkládajícího soudu, aby rozhodl, zda omezení volného pohybu služeb zavedené vnitrostátní právní úpravou tyto podmínky
         respektuje. Za tímto účelem mu přísluší zohlednit skutečnosti upřesněné v následujících bodech.

       Je tak třeba obzvláště ověřit, zda existuje vztah mezi úrovní odměn a kvalitou služeb poskytovaných advokáty, a zejména zda
         stanovení takových minimálních odměn představuje vhodné opatření umožňující dosažení sledovaných cílů, a sice ochrany spotřebitelů
         a řádného výkonu spravedlnosti.

      I když je pravda, že tarif ukládající minimální odměny nemůže zabránit členům profese, aby poskytovali služby podprůměrné
         kvality, nemůže být a priori vyloučeno, že takový tarif umožňuje zabránit tomu, aby advokáti byli v kontextu trhu, který se vyznačuje přítomností obzvláště
         vysokého množství zapsaných a praktikujících advokátů, podněcováni ke vzájemné konkurenci, která by se mohla projevit nabídkou
         příliš levných úkonů, s rizikem zhoršení kvality poskytovaných služeb.

      Je třeba rovněž zohlednit specifické zvláštnosti jak relevantního trhu, tak dotčených služeb, zejména z důvodu, že v oblasti
         advokátních služeb běžně existuje asymetrie informací mezi „klienty-spotřebiteli“ a advokáty. Advokáti totiž disponují vysokou
         úrovní odborných znalostí, kterou spotřebitelé nezbytně nemají, takže je pro ně obtížné posoudit kvalitu služeb, které jsou
         jim poskytovány.

      Nicméně je namístě, aby vnitrostátní soud ověřil, zda pravidla pro výkon povolání advokátů, zejména organizační pravidla,
         pravidla kvalifikace, profesní etiky, kontroly a odpovědnosti, jsou sama o sobě dostačující k dosažení cílů ochrany spotřebitele
         a řádného výkonu spravedlnosti.

      Z toho vyplývá, že právní úprava, která absolutně zakazuje odchýlit se smluvně od minimálních odměn stanovených takovým advokátním
         tarifem, v případě úkonů, které mají jednak povahu úkonu v soudním řízení, a jednak jsou vyhrazeny advokátům, představuje
         omezení volného pohybu služeb stanoveného v článku 49 ES. Je věcí předkládajícího soudu, aby ověřil, zda taková právní úprava
         s ohledem na své konkrétní podmínky uplatňování skutečně odpovídá cílům ochrany spotřebitelů a řádného výkonu spravedlnosti,
         které ji mohou odůvodnit, a zda omezení, která ukládá, nejsou s ohledem na tyto cíle nepřiměřená.

      (viz body 58–61, 64–70, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      5. prosince 2006 (*)

      „Pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže – Vnitrostátní režimy týkající se advokátního tarifu – Stanovení profesních tarifů – Volný pohyb služeb“
      Ve spojených věcech C‑94/04 a C‑202/04,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími Corte d’appello
         di Torino (Itálie) a Tribunale di Roma (Itálie), jednak ze dne 4. února a 5. května 2004, a jednak ze dne 7. dubna 2004, došlými
         Soudnímu dvoru dne 25. února a dne 18. května 2004, respektive dne 6. května 2004 v řízeních

      Federico Cipolla (C‑94/04)

      proti
      Rosarii Portolese, vdané Fazari,
      a
      Stefano Macrino,

      Claudia Capodarte (C‑202/04)

      proti
      Robertu Melonimu,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, M. P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Schintgen, J. Klučka, předsedové senátů, J. Malenovský,
         U. Lỡhmus (zpravodaj) a E. Levits, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. října 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za F. Cipollu G. Cipolla, avvocatessa,
      –        za R. Meloniho S. Sabbatinim, D. Condellem, G. Scassellatim Sforzolinim a G. Rizzou, avvocati,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
      –        za německou vládu A. Dittrichem, C.‑D. Quassowskim a M. Lummou, jako zmocněnci,
      –        za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství E. Traversou, R. Wainwrightem a F. Amatem, jakož i K. Mojzesowicz, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 1. února 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článků 10 ES, 49 ES, 81 ES a 82 ES.

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi dvěma advokáty a jejich příslušnými klienty ohledně vymáhání odměn.

       Právní rámec
      3        Podle královského legislativního nařízení č. 1578 ze dne 27. listopadu 1933 (GURI č. 281, ze dne 5. prosince 1933), převzatého
         do zákona č. 36 ze dne 22. ledna 1934 (GURI č. 24, ze dne 30. ledna 1934), ve znění pozdějších změn (dále jen „královské legislativní
         nařízení“), se Consiglio nazionale forense (Národní rada advokátní komory, dále jen „CNF“), která je zřízená při ministerstvu
         spravedlnosti, skládá z advokátů zvolených jejich profesními kolegy, přičemž za každý soudní obvod odvolacího soudu je zvolen
         jeden člen.

      4        Článek 57 královského legislativního nařízení stanoví, že kritéria sloužící k určení odměn a náhrad, které přísluší advokátům
         a „procuratori“ v civilní, trestní a mimosoudní oblasti, jsou stanovena každé dva roky rozhodnutím CNF. Poté, co CNF rozhodne
         o advokátním tarifu (dále jen „tarif“), musí být tento tarif podle italské právní úpravy schválen ministrem spravedlnosti,
         který si předtím vyžádá stanovisko Comitato interministeriale dei prezzi (meziministerský cenový výbor, dále jen „CIP“) a posudek
         Consiglio di Stato (Státní rada).

      5        Podle článku 58 královského legislativního nařízení jsou uvedená kritéria stanovena ve vztahu k hodnotě sporů a stupni orgánu,
         který o nich rozhoduje, jakož i u trestních řízení ve vztahu k jejich délce. Pro každý akt nebo řadu aktů tarif určuje minimální
         a maximální sazbu odměn.

      6        Článek 60 královského legislativního nařízení stanoví, že soud určí odměny na základě uvedených kritérií, přičemž zohlední
         závažnost a množství projednávaných otázek. Toto určení se musí pohybovat v rámci předem stanovených maximálních a minimálních
         sazeb. Nicméně soud může maximální sazbu stanovenou tarifem překročit v případech, které mají s ohledem na zvláštní povahu
         sporu mimořádný význam a jestliže to odůvodňuje vnitřní hodnota poskytované služby. Naopak, pokud se věc jeví jako jednoduchá,
         může soud stanovit odměny nižší, než je minimální sazba. V obou těchto případech musí být rozhodnutí soudu odůvodněné.

      7        Podle článku 2233 italského občanského zákoníku je obecně odměna na základě smlouvy o poskytování služeb, pokud není dohodnuta
         stranami a nemůže být určena podle platných tarifů nebo zvyklostí, stanovena soudem poté, co vyslechne stanovisko profesního
         sdružení, ke kterému náleží poskytovatel. Nicméně co se týče povolání advokáta, článek 24 zákona č. 794 ze dne 13. června
         1942 (GURI č. 172, ze dne 23. července 1942) stanoví, že není možné odchýlit se od minimálních odměn stanovených tarifem za
         advokátní úkony v civilní oblasti, pod hrozbou neplatnosti každé odchylné dohody. Podle judikatury Corte suprema di cassazione
         (Kasační soudní dvůr), se toto pravidlo použije také na mimosoudní úkony advokátů.

      8        Tarif dotčený ve věci C‑202/04 byl stanoven rozhodnutím CNF ze dne 12. června 1993, pozměněném dne 29. září 1994 a schválen ministerským nařízením č. 585
         ze dne 5. října 1994 (GURI č. 247, ze dne 21. října 1994). Článek 2 tohoto nařízení stanoví, že „zvýšení stanovená v sazebnících
         v příloze se použijí ve výši 50 % ode dne 1. října 1994 a ve výši zbývajících 50 % ode dne 1. dubna 1995“. Toto časově odstupňované
         zvýšení vychází z připomínek CIP, přičemž tento výbor přihlédl zvláště k nárůstu inflace. Předtím, než schválil tarif, konzultoval
         ministr spravedlnosti znovu CNF, která na své schůzi dne 29. září 1994 přijala návrh na postupné uplatňování tarifu.

      9        Tarif zahrnuje tři kategorie odměn, a sice odměny, poplatky a náhrady za úkony v soudním řízení v občanských a správních věcech,
         odměny za úkony v soudním řízení v trestních věcech, jakož i odměny a náhrady za mimosoudní úkony.

       Spory v původním řízení a předběžné otázky
       Věc C‑94/04
      10      Rosaria Portolese, vdaná Fazari, a dva další vlastníci sousedních pozemků, které leží v obci Moncalieri, se obrátili na advokáta
         F. Cipollu, aby zahájil řízení proti této obci za účelem obdržení platby náhrady za naléhavé zabrání těchto pozemků nařízené
         jediným rozhodnutím starosty Moncalieri, které nebylo následováno žádným vyvlastňovacím opatřením. Federico Cipolla sepsal
         tři samostatné návrhy na zahájení řízení, kterými u Tribunale di Torino zahájil tři řízení proti uvedené obci.

      11      Následně byl spor vyřešen díky narovnání, ke kterému došlo z přímé iniciativy jednoho z dotyčných vlastníků, ale bez zásahu
         F. Cipolly.

      12      Tento advokát, který před vyhotovením a doručením uvedených tří návrhů na zahájení soudního řízení obdržel od každé ze tří
         žalobkyň v původním řízení částku 1 850 000 ITL, zjevně určenou jako zálohu za své odborné služby, vystavil ve vztahu k R.
         Portolese účet v celkové výši 4 125 000 ITL, jenž pokrýval jeho odměny a různé výdaje. Rosaria Portolese odmítla zaplatit
         tuto částku. Tribunale di Torino, který rozhodoval o sporu, jenž z toho vyplynul, konstatoval rozsudkem ze dne 12. června
         2003 zaplacení částky 1 850 000 ITL a zamítl žádost F. Cipolly o zaplacení částky 4 125 000 ITL. Federico Cipolla podal proti
         tomuto rozsudku odvolání ke Corte d’appello di Torino, přičemž navrhoval zejména použití tarifu.

      13      Z rozhodnutí předkládajícího soudu vyplývá, že v rámci sporu, o kterém tento soud rozhoduje, vyvstává otázka, zda v případě,
         že by byla prokázána existence dohody mezi stranami o paušálním odměňování advokáta, přičemž údajná dohoda se týká paušální
         částky ve výši 1 850 000 ITL, musí být taková dohoda bez ohledu na italskou právní úpravu považována za platnou z toho důvodu,
         že pokud by byla z úřední moci nahrazena výpočtem odměny advokáta na základě tarifu, nebylo by to v souladu s pravidly Společenství
         v oblasti hospodářské soutěže.

      14      Kromě toho předkládající soud uvádí, že v případě, kdy by osoba vykonávající povolání advokáta, která nemá bydliště v Itálii,
         poskytovala právní služby příjemci s bydlištěm v tomto členském státě a smlouva, která se k tomuto vztahuje, by byla podřízena
         italskému zákonu, podléhalo by poskytování právních služeb absolutnímu zákazu odchýlit se od částek odměny stanovených tarifem.
         Proto by i v tomto případě bylo třeba použít povinnou minimální sazbu. Uvedený zákaz by tedy měl ten účinek, že by bránil
         přístupu jiných advokátů na italský trh se službami.

      15      Za těchto podmínek se Corte d’appello di Torino rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Použije se zásada hospodářské soutěže podle práva Společenství, uvedená v článcích 10 ES, 81 ES a 82 ES, rovněž na nabídku
         právních služeb?

      2)      Znamená uvedená zásada možnost stran dohodnout si mezi sebou odměnu advokáta se závazným účinkem, či nikoliv?
      3)      V každém případě, je uvedená zásada překážkou absolutnímu zákazu odchýlit se od odměn advokátů, či nikoliv?
      4)      Použije se zásada volného pohybu služeb, uvedená v článcích 10 ES a 49 ES, rovněž na nabídku právních služeb?
      5)      V případě kladné odpovědi, je uvedená zásada slučitelná se zásadou absolutního zákazu odchýlit se od odměn advokátů, či nikoliv?“
       Věc C‑202/04

      16      Na základě stanoviska advokátní komory a za použití tarifu požadoval a obdržel R. Meloni, advokát, vůči C. Capodarte a S.
         Macrino platební rozkaz ohledně odměn za určité mimosoudní úkony, které provedl v jejich prospěch a které se týkají oblasti
         autorských práv, přičemž mezi těmito úkony byly obsaženy zejména ústně vyjádřená stanoviska a dopisy zaslané advokátovi protistrany.

      17      Claudia Capodarte a F. Macrino podali proti tomuto platebnímu rozkazu odpor k Tribunale di Roma, přičemž se zejména dovolávali
         nepřiměřenosti odměn požadovaných R. Melonim s ohledem na rozsah projednávané věci a úkony, které advokát skutečně poskytnul.

      18      Za účelem určení částky odměn příslušejících R. Melonimu za uvedené úkony má Tribunale di Roma za to, že musí posoudit, zda
         je tarif v rozsahu, v němž je použitelný na advokáty v mimosoudních věcech, slučitelný s pravidly Smlouvy o ES, s ohledem
         obzvláště na skutečnost, že dotčené osoby nebyly nuceny obrátit se na advokáta, aby obdržely předmětné úkony mimosoudní pomoci.

      19      Tribunale di Roma se v důsledku toho rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Brání články 5 a 85 Smlouvy o ES (nyní články 10 ES a 81 ES) členskému státu přijmout právní nebo správní opatření, které
         schvaluje, na základě návrhu vypracovaného advokátní komorou, tarif, který stanoví minimální a maximální odměny pro členy
         profesní komory za služby poskytnuté v souvislosti s činnostmi (tzv. ,mimosoudní činnosti‘), které nejsou vyhrazeny členům
         advokátní komory, ale mohou být vykonávány kýmkoliv?“

      20      Vzhledem k tomu, že obě věci v původním řízení spolu souvisejí, je namístě podle článku 43 jednacího řádu ve spojení s článkem
         103 téhož řádu tyto věci spojit pro účely rozsudku.

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
       Věc C‑94/04
      –       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      21      Podle F. Cipolly jsou otázky položené předkládajícím soudem nepřípustné z důvodu, že jednak nejsou relevantní pro vyřešení
         sporu v původním řízení a jednak jsou hypotetické.

      22      Pokud jde o první námitku nepřípustnosti, F. Cipolla tvrdí, že použitelné vnitrostátní právo v rozporu s tím, co bylo uvedeno
         v předkládacím rozhodnutí, nevyžaduje od vnitrostátního soudu, aby posoudil existenci a oprávněnost dohody mezi advokátem
         a jeho klientkou. O neexistenci dohody mezi advokátem a jeho klientkou, jakož i tom, že částka zaplacená klientkou za odměňované
         úkony musí být kvalifikována jako „záloha“, bylo totiž pravomocně rozhodnuto, protože tyto body nebyly zpochybněny odvoláním.

      23      Pokud jde o druhou námitku nepřípustnosti, F. Cipolla uplatňuje, že platnost dohody uzavřené mezi advokátem a jeho klientkou
         by bylo třeba posoudit jen tehdy, pokud by bylo prokázáno, že taková dohoda existuje. Přitom v projednávané věci tomu tak
         není. Otázky položené Corte d’appello di Torino jsou tedy přirovnatelné k žádosti o poradní stanovisko.

      24      Německá vláda se domnívá, že vzhledem k tomu, že skutkové okolnosti situace dotčené v původním řízení neobsahovaly mezinárodní
         prvek, není článek 49 ES použitelný. Pokud jde o Komisi Evropských společenství, která se opírá o novější judikaturu Soudního
         dvora, tato má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je v rozsahu, v němž se týká výkladu článku 49 ES, přípustná.

      –       Odpověď Soudního dvora
      25      Pokud jde o námitky nepřípustnosti vznesené F. Cipollou, je třeba připomenout, že na otázky týkající se výkladu práva Společenství,
         položené vnitrostátním soudem v právním a faktickém rámci, který tento soud vymezí na svou odpovědnost a jehož správnost nepřísluší
         Soudnímu dvoru ověřovat, se vztahuje domněnka relevance (viz rozsudek ze dne 15. května 2003, Salzmann, C‑300/01, Recueil,
         s. I‑4899, body 29 a 31). Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, pokud
         je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže
         se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro
         užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 39, a ze dne 15. června 2006, Acereda Herrera, C‑466/04, Sb. rozh. s. I‑5341, bod 48).

      26      Přitom uvedená domněnka relevance nemůže být vyvrácena pouhou okolností, že jeden z účastníků původního řízení zpochybňuje
         určité skutečnosti, jak byly uvedeny v bodě 22 tohoto rozsudku, jejichž správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat a na
         nichž závisí vymezení předmětu uvedeného sporu.

      27      Je proto třeba mít za to, že jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, se spor v původním řízení týká otázky, zda dohoda uzavřená
         mezi klientkou a jejím advokátem ohledně jeho paušální odměny existuje a musí být považována za platnou z důvodu, že její
         nahrazení z úřední moci výpočtem odměny advokáta na základě tarifu platného v dotyčném členském státě by nebylo v souladu
         s pravidly Společenství v oblasti hospodářské soutěže.

      28      V tomto ohledu je nutno konstatovat, že není zjevné, že výklad pravidel Společenství žádaný předkládajícím soudem nemá žádný
         vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení ani že otázky týkající se výkladu těchto pravidel jsou hypotetické.

      29      I za předpokladu, že by existence dohody dotčené v původním řízení nebyla prokázána, tak nemůže být vyloučeno, že je výklad
         práva Společenství požadovaný předkládajícím soudem, který může tomuto soudu umožnit posoudit slučitelnost tarifu s ohledem
         na pravidla hospodářské soutěže zavedená Smlouvou, pro tento soud užitečný k vyřešení sporu, o kterém rozhoduje. Tento spor
         se totiž týká hlavně určení odměn advokáta, které, jak bylo uvedeno v bodě 6 tohoto rozsudku, je prováděno soudem a až na
         výjimky v rámci maximálních a minimálních sazeb předem určených ministrem spravedlnosti.

      30      Konečně co se týče konkrétněji otázek týkajících se výkladu článku 49 ES, ačkoliv je nesporné, že všechny skutečnosti sporu,
         o kterém rozhoduje předkládající soud, se omezují na jediný členský stát, může být odpověď pro předkládající soud přesto užitečná
         zejména v případě, že by jeho vnitrostátní právo ukládalo v takovém řízení, jako je řízení v projednávaném případě, aby byla
         italskému státnímu příslušníku poskytnuta stejná práva jako práva, která státní příslušník jiného členského státu vyvozuje
         z práva Společenství v téže situaci (viz zejména rozsudek ze dne 30. března 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Sb. rozh. s. I‑2941, bod 29).

      31      Je tedy třeba přezkoumat, zda ustanovení Smlouvy o volném pohybu služeb, jejichž výklad je požadovaný uvedeným soudem, brání
         použití takové vnitrostátní právní úpravy, jaká je dotčená v původním řízení, v rozsahu, v němž by byla použita na osoby,
         které mají bydliště v jiných členských státech než Italská republika.

      32      S ohledem na výše uvedené je namístě konstatovat, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

       Věc C‑202/04
      –       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      33      Roberto Meloni namítá nepřípustnost otázky položené Tribunale di Roma z důvodu, že neexistuje žádný vztah mezi touto otázkou
         a vyřešením sporu, o kterém rozhoduje tento soud a jehož předmětem je použití tarifu na poskytování mimosoudních služeb advokátem
         zapsaným u advokátní komory.

      34      Kromě toho předkládající soud neuvedl přesné důvody, které jej vedly k tomu, že se zabývá výkladem práva Společenství.

      35      Italská vláda tvrdí, že když si, jako ve sporu v původním řízení, účastníci řízení nestanovili odměny smluvně a klient zpochybňuje
         tyto odměny jednostranně fakturované advokátem, je podle italského práva věcí soudu, který rozhoduje o tomto sporu, aby volně
         určil tyto odměny. Otázka slučitelnosti tarifu za poskytování mimosoudních služeb advokáty s články 10 ES a 81 ES je tak irelevantní
         pro účely vyřešení sporu v původním řízení.

      36      Uvedená vláda zpochybňuje relevanci otázky položené předkládajícím soudem rovněž s ohledem na skutečnost, že se ve věci v původním
         řízení ani při vypracování tarifu ani z důvodu chování hospodářských subjektů nejednalo o žádné jednání narušující hospodářskou
         soutěž.

      –       Odpověď Soudního dvora
      37      Pokud jde o první námitku nepřípustnosti uplatněnou R. Melonim, je třeba připomenout, že se spor zabývá použitím tarifu na
         poskytování mimosoudních služeb advokátem zapsaným u advokátní komory. Svou otázkou se vnitrostátní soud táže, zda pravidla
         hospodářské soutěže brání takovému použití, když se tentýž tarif nepoužije na poskytování mimosoudních služeb osobou, která
         není zapsána u advokátní komory. Za těchto podmínek nemůže být vyvrácena domněnka relevance, která se vztahuje na otázky týkající
         se práva Společenství položené vnitrostátním soudem.

      38      Pokud jde o námitku nepřípustnosti vycházející ze skutečnosti, že předkládající soud neuvedl přesné důvody, které ho vedly
         k tomu, aby se zabýval výkladem práva Společenství, tato námitka nemůže rovněž obstát. Podle judikatury Soudního dvora je
         nezbytné, aby vnitrostátní soud podal alespoň minimální vysvětlení k důvodům volby ustanovení práva Společenství, o jejichž
         výklad žádá, a k souvislosti, kterou spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými na
         spor (viz zejména usnesení ze dne 28. června 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Recueil, s. I‑4979, bod 16). Přitom předkládací rozhodnutí plně takový požadavek splňuje, jak ostatně generální advokát
         uvedl v bodě 24 svého stanoviska.

      39      Pokud jde o první námitku přípustnosti uplatněnou italskou vládou, je třeba uvést, že předkládající soud vychází z předpokladu,
         že v rámci sporu, o němž rozhoduje, musí podle italského práva určit odměny příslušející advokátovi tak, že bude vycházet
         z tarifu použitelného na advokáty, pokud jde o odměny za mimosoudní úkony.

      40      Přitom, jak bylo připomenuto v bodě 25 tohoto rozsudku, Soudnímu dvoru nepřísluší ověřovat správnost právního a faktického
         rámce vymezeného vnitrostátním soudem, do kterého spadají otázky ohledně výkladu práva Společenství, které předkládá Soudnímu
         dvoru.

      41      Za těchto podmínek nemůže být vyvrácena domněnka relevance, která se vztahuje k otázce položené Soudnímu dvoru.

      42      Pokud jde o druhou námitku nepřípustnosti vznesenou italskou vládou, je třeba připomenout, jak bylo řečeno v bodě 37 tohoto
         rozsudku, že se předkládající soud svou otázkou táže, zda pravidla hospodářské soutěže zavedená Smlouvou brání použití tarifu
         ve sporu, o kterém rozhoduje. Otázka, zda ve věci v původním řízení existuje jednání narušující hospodářskou soutěž, tedy
         spadá do samého předmětu otázky výkladu položené předkládajícím soudem a nemůže být v daném případě považována za irelevantní.

      43      Z toho vyplývá, že žádost Tribunale di Roma o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

       K věci samé
       K prvním třem otázkám položeným ve věci C‑94/04 a k otázce položené ve věci C‑202/04.
      44      Podstatou těchto otázek předkládajících soudů, které je třeba projednat společně při jejich současném přeformulování zohledňujícím
         relevantní skutečnosti obou věcí a zejména skutečnost, že v rámci sporů v původních řízeních jsou dotčeny minimální odměny,
         je, zda články 10 ES, 81 ES a 82 ES brání tomu, aby členský stát přijal normativní opatření, které na základě návrhu vypracovaného
         advokátní komorou, jako je CNF, schvaluje tarif, který stanoví minimální sazbu odměn členů advokátní profese a od něhož se
         v zásadě není možno odchýlit, co se týče jak úkonů vyhrazených pro tyto členy, tak úkonů, jako je poskytování mimosoudních
         služeb, které může rovněž uskutečnit jakýkoliv jiný hospodářský subjekt, který uvedenému tarifu nepodléhá.

      45      Úvodem je třeba uvést, že uvedený tarif může tím, že se vztahuje na celé území členského státu, ovlivnit obchod mezi členskými
         státy ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES a článku 82 ES (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 17. října 1972, Vereeniging van Cementhandelaren
         v. Komise, 8/72, Recueil s. 977, bod 29; ze dne 10. prosince 1991, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, Recueil, s. I‑5889, body 14 a 15, jakož i ze dne 19. února 2002, Arduino, C‑35/99, Recueil, s. I‑1529, bod 33).

      46      I když podle ustálené judikatury platí, že se články 81 ES a 82 ES samy o sobě týkají pouze chování podniků a nevztahují se
         na právní či správní předpisy vydané členskými státy, nic to nemění na skutečnosti, že tyto články vykládané ve spojení s článkem 10 ES,
         který zavádí povinnost spolupráce, ukládají členským státům, aby nepřijímaly nebo nezachovávaly v platnosti právní či správní
         předpisy způsobilé zmařit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže uplatnitelných na podniky (viz zejména usnesení ze
         dne 17. února 2005, Mauri, C‑250/03, Sb. rozh. s. I‑1267, bod 29 a uvedená judikatura).

      47      Soudní dvůr zejména rozhodl, že články 10 ES a 81 ES jsou porušeny, jestliže členský stát buď nařídí nebo zvýhodní uzavírání
         kartelových dohod v rozporu s článkem 81 ES, nebo posílí účinky takových dohod, anebo zbaví svou vlastní právní úpravu jejího
         státního charakteru tím, že přenese odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí hospodářského významu na soukromé hospodářské
         subjekty (výše uvedené usnesení Mauri, bod 30 a uvedená judikatura).

      48      V tomto ohledu se za okolností specifických pro věci v původním řízení nezdá, že by skutečnost, že členský stát pověří profesní
         sdružení složené z advokátů, jako je CNF, vypracováním návrhu tarifu odměn, mohla prokazovat, že tento členský stát zbavil
         konečně přijatý tarif jeho státního charakteru tím, že přenesl odpovědnost za přijetí rozhodnutí ve věci na advokáty.

      49      Ačkoliv totiž vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení neobsahuje ani procesní podmínky ani hmotněprávní
         ustanovení, které by mohly s rozumnou pravděpodobností zabezpečit, že CNF se bude při vypracování návrhu tarifu chovat jako
         odnož veřejné moci, která je činná pro účely obecného zájmu, nejeví se, že by se italský stát vzdal výkonu své rozhodovací
         pravomoci v poslední instanci nebo kontroly provádění uvedeného tarifu (viz výše uvedený rozsudek Arduino, body 39 a 40).

      50      Jednak je CNF pověřena pouze vypracováním návrhu tarifu, který je jako takový bez právní závaznosti. Bez schválení ministrem
         spravedlnosti nenabude tarif účinnost a nadále se bude používat dřívější schválený tarif. Proto má tento ministr pravomoc
         nechat CNF změnit návrh. Krom toho jsou uvedenému ministrovi nápomocny dva veřejné orgány, Consiglio di Stato a CIP, od nichž
         si musí vyžádat stanovisko předtím, než tarif schválí (viz výše uvedený rozsudek Arduino, bod 41).

      51      Kromě toho článek 60 královského legislativního nařízení stanoví, že soud určí odměny na základě kritérií uvedených v článku
         57 téhož královského legislativního nařízení, přičemž zohlední závažnost a množství projednávaných otázek. Navíc v určitých
         výjimečných okolnostech se může soud řádně odůvodněným rozhodnutím odchýlit od minimálních sazeb stanovených na základě článku
         58 tohoto královského legislativního nařízení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Arduino, bod 42).

      52      Za těchto podmínek není možné mít za to, že se italský stát vzdal výkonu své pravomoci tím, že přenesl odpovědnost za přijetí
         rozhodnutí zasahujících do oblasti hospodářství na soukromé hospodářské subjekty, což by zbavilo právní úpravu dotčenou v původním
         řízení jejího státního charakteru (viz výše uvedený rozsudek Arduino, bod 43, a výše uvedené usnesení Mauri, bod 36).

      53      Z důvodů uvedených v bodech 50 a 51 tohoto rozsudku nelze rovněž tomuto státu vytýkat, že nařídil nebo zvýhodnil uzavření
         kartelových dohod v rozporu s článkem 81 ES nebo že posílil účinky takových dohod nebo dále že nařídil nebo zvýhodnil zneužití
         dominantního postavení v rozporu s článkem 82 ES nebo posílil účinky takového zneužití (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Arduino, bod 43, a výše uvedené usnesení Mauri, bod 37).

      54      Proto je namístě odpovědět na tři první otázky položené ve věci C‑94/04 a na otázku položenou ve věci C‑202/04 tak, že články 10 ES, 81 ES a 82 ES nebrání tomu, aby členský stát přijal normativní opatření, které na základě návrhu vypracovaného
         advokátní komorou, jako je CNF, schvaluje tarif, který stanoví minimální sazbu odměn členů advokátní profese a od něhož se
         v zásadě není možno odchýlit, co se týče jak úkonů vyhrazených pro tyto členy, tak úkonů, jako je poskytování mimosoudních
         služeb, které může rovněž uskutečnit jakýkoliv jiný hospodářský subjekt, který uvedenému tarifu nepodléhá.

       Ke čtvrté a páté otázce položeným ve věci C‑94/04
      55      Podstatou těchto dvou otázek Corte d’appello di Torino je, zda článek 49 ES brání právní úpravě, která absolutně zakazuje
         odchýlit se smluvně od minimálních odměn stanovených takovým tarifem, jaký je dotčen v původním řízení, v případě úkonů, které
         mají jednak povahu úkonu v soudním řízení, a jednak jsou vyhrazeny advokátům.

      56      Je třeba připomenout, že článek 49 ES nevyžaduje pouze vyloučení jakékoliv diskriminace poskytovatele služeb usazeného v jiném
         členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoliv omezení, i když se toto omezení použije
         bez rozdílu na vnitrostátní poskytovatele i na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit nebo ztížit činnost
         poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby (viz zejména rozsudky ze dne 29. listopadu
         2001, De Coster, C‑17/00, Recueil, s. I‑9445, bod 29, jakož i ze dne 8. září 2005, Mobistar a Belgacom Mobile, C‑544/03 a C‑545/03, Sb. rozh. s. I‑7723, bod 29).

      57      Soudní dvůr již mimoto rozhodl, že uvedený článek 49 ES brání použití jakékoli vnitrostátní právní úpravy, která činí poskytování
         služeb mezi členskými státy obtížnější než čistě vnitrostátní poskytování služeb v určitém členském státě (viz výše uvedené
         rozsudky De Coster, bod 30 a uvedená judikatura, jakož i Mobistar a Belgacom Mobile, bod 30).

      58      Přitom zákaz odchýlit se smluvně od minimálních odměn upravených takovým tarifem, jaký je stanoven italskými právní předpisy,
         může učinit obtížnějším přístup advokátů usazených v jiném členském státě, než je Italská republika na italský trh právních
         služeb, a tedy může omezit výkon jejich činností poskytování služeb v posledně uvedeném členském státě. Na tento zákaz se
         tedy nahlíží jako na omezení ve smyslu článku 49 ES.

      59      Uvedené omezení totiž zbavuje advokáty usazené v jiném členském státě, než je Italská republika, možnosti účinněji konkurovat,
         prostřednictvím požadavku nižších odměn, než jsou odměny stanovené tarifem, advokátům trvale usazeným v dotyčném členském
         státě, a disponujícím proto většími možnostmi získat si klienty než advokáti usazení v zahraničí (viz obdobně rozsudek ze
         dne 5. října 2004, CaixaBank France, C‑442/02, Sb. rozh. s. I‑8961, bod 13).

      60      Navíc takto stanovený zákaz omezuje volbu příjemců služeb v Itálii, protože tito nemohou použít služeb advokátů usazených
         v jiných členských státech, kteří by v Itálii nabízeli své služby za nižší cenu, než je cena vyplývající z minimálních odměn
         stanovených tarifem.

      61      Nicméně takové omezení může být odůvodněno, pokud odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu a za předpokladu, že je způsobilé
         zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné k jeho dosažení (viz zejména rozsudky ze
         dne 5. června 1997, SETTG, C‑398/95, Recueil, s. I‑3091, bod 21, a výše uvedený Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, bod 37).

      62      Za účelem odůvodnění omezení volného pohybu služeb vyplývajícího ze sporného zákazu italská vláda uplatňuje, že nadměrná soutěživost
         mezi advokáty by mohla vést k hospodářské soutěži v oblasti cen, která by s sebou nesla zhoršení kvality poskytovaných služeb
         a to v neprospěch spotřebitelů, zejména jako procesních subjektů, kteří potřebují v soudním řízení kvalitní poradenství.

      63      Podle Komise nebyla zjištěna žádná příčinná souvislost mezi stanovením minimální úrovně odměn a vysokou úrovní kvality odborných
         služeb poskytovaných advokáty. Ve skutečnosti zastupitelná státní opatření, jako jsou zejména pravidla přístupu k povolání
         advokáta, disciplinární pravidla umožňující dodržovat profesní etiku a pravidla v oblasti občanskoprávní odpovědnosti, mají
         na základě udržení vysoké úrovně kvality služeb poskytovaných advokáty, které tato opatření zajišťují, přímou příčinnou souvislost
         s ochranou klientů advokátů a řádným výkonem spravedlnosti.

      64      V tomto ohledu je třeba uvést, že jednak ochrana spotřebitelů, zejména příjemců právních služeb poskytovaných právními zástupci,
         a jednak řádný výkon spravedlnosti jsou cíle patřící mezi ty, které mohou být považovány za naléhavé důvody obecného zájmu,
         které jsou způsobilé odůvodnit omezení volného pohybu služeb (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 12. prosince 1996, Reisebüro
         Broede, C‑3/95, Recueil, s. I‑6511, bod 31 a uvedená judikatura, jakož i ze dne 21. září 1999, Läärä a další, C‑124/97, Recueil, s. I‑6067, bod 33) za splnění dvojí podmínky, a sice že dotčené vnitrostátní opatření je způsobilé zaručit uskutečnění
         cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

      65      Je věcí předkládajícího soudu, aby rozhodl, zda ve věci v původním řízení omezení volného pohybu služeb zavedené vnitrostátní
         právní úpravou tyto podmínky respektuje. Za tímto účelem mu přísluší zohlednit skutečnosti upřesněné v následujících bodech.

      66      Je tak třeba obzvláště ověřit, zda existuje vztah mezi úrovní odměn a kvalitou služeb poskytovaných advokáty a zejména zda
         stanovení takových minimálních odměn představuje vhodné opatření umožňující dosažení sledovaných cílů, a sice ochrany spotřebitelů
         a řádného výkonu spravedlnosti.

      67      I když je pravda, že tarif ukládající minimální odměny nemůže zabránit členům profese, aby poskytovali služby podprůměrné
         kvality, nemůže být a priori vyloučeno, že takový tarif umožňuje zabránit tomu, aby advokáti byli v kontextu, jako je kontext italského trhu, který se,
         jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, vyznačuje přítomností obzvláště vysokého množství zapsaných a praktikujících advokátů,
         podněcováni ke vzájemné konkurenci, která by se mohla projevit nabídkou příliš levných úkonů, s rizikem zhoršení kvality poskytovaných
         služeb.

      68      Je třeba rovněž zohlednit specifické zvláštnosti jak relevantního trhu, jak byly připomenuty v předcházejícím bodě, tak dotčených
         služeb, zejména z důvodu, že v oblasti advokátních služeb běžně existuje asymetrie informací mezi „klienty-spotřebiteli“ a advokáty.
         Advokáti totiž disponují vysokou úrovní odborných znalostí, kterou spotřebitelé nezbytně nemají, takže je pro ně obtížné posoudit
         kvalitu služeb, které jsou jim poskytovány (viz zejména Zpráva o hospodářské soutěži v odvětví svobodných povolání obsažená
         ve sdělení Komise ze dne 9. února 2004 [COM(2004) 83 konečné, s. 13]).

      69      Nicméně je namístě, aby předkládající soud ověřil, zda pravidla pro výkon povolání advokátů, zejména organizační pravidla,
         pravidla kvalifikace, profesní etiky, kontroly a odpovědnosti, jsou sama o sobě dostačující k dosažení cílů ochrany spotřebitele
         a řádného výkonu spravedlnosti.

      70      S přihlédnutím k výše uvedenému je namístě odpovědět na čtvrtou a pátou otázku položené ve věci C‑94/04 tak, že právní úprava, která absolutně zakazuje odchýlit se smluvně od minimálních odměn stanovených takovým advokátním tarifem,
         jaký je dotčen v původním řízení, v případě úkonů, které mají jednak povahu úkonu v soudním řízení a jednak jsou vyhrazeny
         advokátům, představuje omezení volného pohybu služeb stanoveného v článku 49 ES. Je věcí předkládajícího soudu, aby ověřil,
         zda taková právní úprava s ohledem na své konkrétní podmínky uplatňování skutečně odpovídá cílům ochrany spotřebitelů a řádného
         výkonu spravedlnosti, které ji mohou odůvodnit, a zda omezení, která ukládá, nejsou s ohledem na tyto cíle nepřiměřená.

       K nákladům řízení
      71      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Články 10 ES, 81 ES a 82 ES nebrání tomu, aby členský stát přijal normativní opatření, které na základě návrhu vypracovaného
            advokátní komorou, jako je Consiglio nazionale forense (Národní rada advokátní komory), schvaluje tarif, který stanoví minimální
            sazbu odměn členů advokátní profese a od něhož se v zásadě není možno odchýlit, co se týče jak úkonů vyhrazených pro tyto
            členy, tak úkonů, jako je poskytování mimosoudních služeb, které může rovněž uskutečnit jakýkoliv jiný hospodářský subjekt,
            který uvedenému tarifu nepodléhá.
      2)      Právní úprava, která absolutně zakazuje odchýlit se smluvně od minimálních odměn stanovených takovým advokátním tarifem, jaký
            je dotčen v původním řízení, v případě úkonů, které mají jednak povahu úkonu v soudním řízení, a jednak jsou vyhrazeny advokátům,
            představuje omezení volného pohybu služeb stanoveného v článku 49 ES. Je věcí předkládajícího soudu, aby ověřil, zda taková
            právní úprava s ohledem na své konkrétní podmínky uplatňování skutečně odpovídá cílům ochrany spotřebitelů a řádného výkonu
            spravedlnosti, které ji mohou odůvodnit, a zda omezení, která ukládá, nejsou s ohledem na tyto cíle nepřiměřená.
      Podpisy.
      *Jednací jazyk: italština.