title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 18. června 2009.#Řízení zahájené Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Korkein hallinto-oikeus - Finsko.#Svoboda usazování - Směrnice 90/435/EHS - Korporační daň - Vyplácení dividend - Srážková daň vybíraná z dividend vyplácených společnostem-nerezidentům, které nejsou společnostmi ve smyslu uvedené směrnice - Osvobození dividend vyplácených společnostem-rezidentům od daně.#Věc C-303/07.

text:
      Věc C-303/07
      Řízení zahájené
      Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Korkein hallinto-oikeus)
      „Svoboda usazování – Směrnice 90/435/EHS – Korporační daň – Vyplácení dividend – Srážková daň vybíraná z dividend vyplácených společnostem-nerezidentům, které nejsou společnostmi ve smyslu uvedené směrnice
         – Osvobození dividend vyplácených společnostem-rezidentům od daně“

      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Daňové právní předpisy – Korporační daň – Zdanění dividend
      [Články 43 ES a 48 ES; směrnice Rady 90/435, čl. 2 písm. a)]
      Články 43 ES a 48 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání právním předpisům členského státu, které osvobozují od srážkové
         daně dividendy vyplácené dceřinou společností usazenou v tomto státě akciové společnosti usazené v témže státě, ale které
         srážkovou daň ukládají na obdobné dividendy vyplácené mateřské společnosti typu investiční společnosti s proměnlivým základním
         kapitálem (SICAV) usazené v druhém členském státě, jež má právní formu, kterou právní řád prvního státu nezná, a není na seznamu
         společností uvedených v čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých
         členských států, ve znění směrnice 2003/123, a jež je podle právních předpisů druhého členského státu osvobozená od daně z
         příjmu.

      Takový rozdíl v daňovém zacházení s dividendami mezi mateřskými společnostmi v závislosti na místě jejich sídla totiž představuje
         omezení svobody usazování, které je v zásadě zakázané články 43 ES a 48 ES, jelikož činí méně atraktivním výkon svobody usazování
         pro společnosti usazené v jiných členských státech, které by v důsledku toho mohly upustit od nabytí, založení nebo zachování
         dceřiné společnosti v členském státě, který takový rozdíl v zacházení uplatňuje.

      V souvislosti s opatřeními stanovenými členským státem za účelem zabránění řetězovému nebo ekonomickému dvojímu zdanění zisku
         rozdělovaného společností-rezidentem nebo jeho zmírnění, se sice akcionáři-rezidenti, kteří jsou příjemci dividend, nutně
         nenacházejí v situaci srovnatelné se situací akcionářů, kteří jsou příjemci dividend a kteří jsou daňovými rezidenty jiného
         členského státu, ale jakmile členský stát jednostranně nebo prostřednictvím mezinárodních smluv podrobí dani z příjmu nejen
         akcionáře-rezidenty, ale rovněž akcionáře-nerezidenty, pokud jde o dividendy, které obdrží od společnosti-rezidenta, situace
         uvedených akcionářů-nerezidentů se bude blížit situaci akcionářů-rezidentů. V důsledku toho, pokud se členský stát rozhodl
         ochránit mateřské společnosti-rezidenty od řetězového zdanění zisků vyplácených dceřinou společností-rezidentem, musí toto
         opatření rozšířit na mateřské společnosti-nerezidenty nacházející se ve srovnatelné situaci, jelikož obdobné zdanění, jež
         zatěžuje tyto společnosti-nerezidenty, vyplývá z výkonu jeho daňové pravomoci nad těmito společnostmi-nerezidenty.

      Okolnost, že ve vnitrostátním právu neexistuje typ společností se stejnou právní formou, jako má SICAV se sídlem v jiném členském
         státě, nemůže sama o sobě odůvodnit rozdílné zacházení, jelikož vzhledem k tomu, že právo společností členských států není
         na úrovni Společenství plně harmonizované, by tím jinak byla svoboda usazování zbavena veškerého užitečného účinku. Mimoto
         okolnost týkající se toho, že příjmy SICAV nepodléhají v členském státě sídla dani, nezakládá rozdíl mezi SICAV a akciovou
         společností-rezidentem odůvodňující rozdílné zacházení ve vztahu ke srážkové dani z dividend přijatých těmito dvěma kategoriemi
         společností, pokud se členský stát vyplácející společnosti rozhodl neuplatňovat u takových příjmů svoji daňovou pravomoc,
         jsou-li přijímány společnostmi-rezidenty. Mimoto není relevantní ani argument, podle kterého z důvodu skutečnosti, že členský
         stát nezdaňuje příjmy SICAV, vzniká řetězové zdanění nikoli na úrovni SICAV, ale na úrovni jejích akcionářů a musí mu být
         zabráněno členským státem, ve kterém mají tito akcionáři sídlo nebo bydliště, jelikož je to dotyčný členský stát, který tím,
         že podrobuje srážkové dani příjmy, které již byly zdaněny na úrovni vyplácející společnosti, vytváří řetězové zdanění, kterému
         se tento členský stát v případě dividend vyplácených společnostem-rezidentům rozhodl předejít. Za těchto podmínek rozdíly
         mezi zahraniční SICAV a akciovou společností založenou podle vnitrostátního práva nepostačují k vytvoření objektivního rozlišení
         z hlediska osvobození přijatých dividend od srážkové daně.

      Takový systém zdanění nemůže být odůvodněn prevencí daňových úniků, jelikož není specificky zaměřen na čistě vykonstruované
         operace, zbavené hospodářské podstaty a vytvořené pouze s cílem vyhnout se dani obvykle dlužné ze zisků z činností vykonávaných
         na území státu. Co se týče argumentu týkajícího se vyváženého rozdělení daňové pravomoci, pokud se členský stát v souvislosti
         s tímto druhem příjmů rozhodl nezdanit společnosti-příjemce se sídlem na svém území, nemůže se dovolávat nutnosti zajistit
         vyvážené rozdělení daňové pravomoci mezi členskými státy za účelem odůvodnění zdanění společností-příjemců usazených v jiném
         členském státě. Omezení svobody usazování způsobené uvedenou právní úpravou nemůže být odůvodněno ani nutností zachovat soudržnost
         daňového systému. Vzhledem k tomu, že osvobození dividend od srážkové daně není podmíněno tím, že dividendy přijaté akciovou
         společností budou touto společností znovu rozděleny a že jejich zdanění držiteli podílů dané společnosti umožní kompenzovat
         osvobození od srážkové daně, totiž neexistuje bezprostřední souvislost mezi osvobozením od srážkové daně a zdaněním uvedených
         dividend jakožto příjmů držitelů podílů akciové společnosti.

      (viz body 41–44, 50–51, 54–56, 65–67, 73–76 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      18. června 2009(*)

      „Svoboda usazování – Směrnice 90/435/EHS – Korporační daň – Vyplácení dividend – Srážková daň vybíraná z dividend vyplácených společnostem-nerezidentům, které nejsou společnostmi ve smyslu uvedené směrnice
         – Osvobození dividend vyplácených společnostem-rezidentům od daně“

      Ve věci C‑303/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Korkein hallinto-oikeus
         (Finsko) ze dne 27. června 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 29. června 2007, v řízení zahájeném

      Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits (zpravodaj) a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. listopadu 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy J. Laaksonenem, oikeustieteen kandidaatti, a M. Virolainenem, kauppatieteiden maisteri,
      –        za finskou vládu J.Himmanen, jako zmocněnkyní,
      –        za kyperskou vládu E. Neofitou, jako zmocněnkyní,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a I. Koskinenem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. prosince 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43 ES, 48 ES, 56 ES a 58 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci řízení zahájeného před Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud) společností Aberdeen
         Property Fininvest Alpha Oy (dále jen „Alpha“), založenou podle finského práva, ve věci vybírání srážkové daně z dividend
         určených k vyplacení společnosti Aberdeen Property Nordic Fund I SICAV (dále jen „Nordic Fund SICAV“), investiční společnosti
         s proměnlivým základním kapitálem (SICAV), založené podle lucemburského práva a usazené v Lucembursku.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých
         členských států (Úř. věst. L 225, s. 6; Zvl. vyd. 09/01, s.147), ve znění směrnice Rady 2003/123/ES ze dne 22. prosince 2003
         (Úř. věst. 2004, L 7 s. 41; Zvl. vyd. 09/02, s. 3, dále jen „směrnice 90/435“) ve svém článku 2 stanoví:

      „1.      Pro účely […] směrnice [90/435] se ‚společností členského státu‘ rozumí každá společnost, která:
      a)      má některou z forem uvedených v příloze této směrnice;
      […]
      c)      podléhá navíc bez možnosti volby nebo osvobození jedné z následujících daní:
      […]
      –      impôt sur le revenu des collectivités v Lucembursku,
      […]
      –      yhteisöjen tulovero/inkomstskatten för samfund ve Finsku,
      […]“
      4        Článek 3 odst. 1 písm. a) první pododstavec směrnice 90/435 stanoví, že pro účely použití směrnice je přiznáno postavení mateřské
         společnosti přinejmenším každé společnosti členského státu, která splňuje podmínky stanovené v článku 2 této směrnice a která
         drží na základním kapitálu některé společnosti jiného členského státu splňující stejné podmínky podíl nejméně 20 %. V souladu
         s týmž čl. 3 odst. 1 písm. a) třetím a čtvrtým pododstavcem minimální procento podílu odpovídá 15 % od 1. ledna 2007 a 10 %
         od 1. ledna 2009.

      5        Podle článku 5 uvedené směrnice je zisk rozdělovaný dceřinou společností její mateřské společnosti osvobozen od srážkové daně.

      6        Příloha směrnice 90/435 písm. i) a m) zní následovně:

      „i)      společnosti podle lucemburského práva nazvané ‚société anonyme‘, ‚société en commandite par actions‘, ‚société a responsabilité
         limitée‘, ‚société coopérative‘, ,société coopérative organisée comme une société anonyme‘, ‚association d'assurances mutuelles‘,
         ‚association d'épargne-pension‘, ‚entreprise de nature commerciale, industrielle ou miniere de l'Etat, des communes, des syndicats
         de communes, des établissements publics et des autres personnes morales de droit public‘, a jiné společnosti založené podle
         lucemburského práva, které podléhají lucemburské korporační dani;

      m) společnosti podle finského práva nazvané ‚osakeyhtiö‘/‚aktiebolag‘, ‚osuuskunta‘/‚andelslag‘, ‚säästöpankki‘/‚sparbank‘
         a ‚vakuutusyhtiö‘/‚försäkringsbolag‘“.

       Vnitrostátní právní úprava
      7        V souladu se článkem 3 zákona o dani z příjmu [Tuloverolaki (1535/1992)] ze dne 30. prosince 1992 se výrazem „právnická osoba“
         rozumí zejména akciová společnost, družstvo, záložna a investiční fond, jakož i jakákoliv jiná právnická osoba nebo soubor
         majetku určený ke zvláštnímu účelu, které jsou srovnatelné s právnickými osobami uvedenými v tomto článku.

      8        Článek 9 odst. 1 zákona o dani z příjmu stanoví:

      „Dani z příjmu podléhá:
       […]
      2)      každá fyzická osoba, která neměla během zdaňovacího období ve Finsku bydliště a každá zahraniční právnická osoba, pokud jde
         o příjmy obdržené ve Finsku (omezená daňová povinnost).“

      9        V souladu se čl. 10 odst. 6 uvedeného zákona se dividendy vyplacené akciovou společností, družstvem nebo jakoukoliv jinou
         finskou právnickou osobou považují za příjem obdržený ve Finsku.

      10      Zákon o zdanění příjmů z hospodářské činnosti [Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968)] ze dne 24. června 1968, který
         upravuje zdanění dividend přijatých akciovými společnostmi usazenými ve Finsku ve svém článku 6a, ve znění zákona ze dne 30.
         července 2004, stanoví:

      „Dividendy přijaté společností se nepovažují za zdanitelné příjmy. Nicméně s výhradou druhého pododstavce jsou ze 75 % zdanitelné
         a z 25 % od daně osvobozené, jestliže:

      1)      dividenda byla přijata na základě akcií zařazených do aktiv a společnost, která je vyplácí není zahraniční společností ve
         smyslu článku 2 směrnice [90/435], v níž je v době vyplácení dividend nejméně 10 % základního kapitálu přímo vlastněno příjemcem
         dividendy;

      2)      společnost, která dividendu vyplácí není finskou společností ani společností usazenou v členském státě Evropské unie uvedenou
         v bodě 1), nebo

      3)      společnost, která dividendu vyplácí, je kótovanou společností ve smyslu článku 33a druhého pododstavce zákona o dani z příjmu
         a příjemcem dividendy je nekótovaná společnost, která v době vyplácení dividend přímo nevlastní aspoň 10 % základního kapitálu
         společnosti vyplácející dividendu.

      V případě neexistence smlouvy o zamezení dvojího zdanění mezi státem sídla zahraniční společnosti vyplácející dividendu podle
         prvního pododstavce bodu 2) a Finsk[ou republikou], použitelné na dividendu vyplácenou během příslušného daňového období,
         je tato dividenda považována za zdanitelný příjem v plném rozsahu.

      […]“
      11       Podle článku 3 zákona o zdaňování příjmů osob s omezenou daňovou povinností [Laki rajoitetusti verovelvollisen tulon verottamisesta
         (627/1978)] ze dne 11. srpna 1978 je srážková daň vybírána zejména z dividend. Ustanovení tohoto zákona použitelná na dividendy
         se rovněž uplatní na podíl na zisku investičních fondů.

      12      Podle čl. 3 pátého pododstavce uvedeného zákona ve znění účinném ke dni 30. července 2004 není srážková daň vybírána z dividend
         vyplácených společnosti se sídlem v členském státě Evropské unie, která přímo vlastní aspoň 20 % kapitálu společnosti, jež
         vyplácí dividendy, pod podmínkou, že příjemce bude společností ve smyslu článku 2 směrnice 90/435.

      13      Dividendy, na které se nevztahuje výjimka stanovená v uvedeném čl. 3 pátém pododstavci, podléhají srážkové dani, jejíž sazba
         je určena daňovou smlouvou mezi členským státem sídla příjemce a Finskou republikou a v případě neexistence takové smlouvy
         je tato sazba stanovena na 28 % z hrubé částky dividendy.

       Smlouva o zamezení dvojího zdanění
      14      Smlouva mezi Lucemburskem a Finskem o zamezení dvojího zdanění příjmů a majetku, uzavřená dne 1. března 1982 (Mémorial A 1982, s. 1966), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „daňová smlouva“), neobsahuje zvláštní ustanovení
         o společnostech typu „SICAV“ založených podle lucemburského práva, ovšem podle judikatury Korkein hallinto-oikeus je pro účely
         této smlouvy taková společnost považována za osobu se sídlem v Lucembursku.

      15      Podle článku 10 daňové smlouvy mohou být dividendy vyplácené společností se sídlem v jednom ze členských smluvních států osobě
         usazené v druhém členském smluvním státě zdaněny v tomto druhém státě. Tyto dividendy smějí být zdaněny i ve smluvním státě,
         v němž je usazena vyplácející společnost, a to podle právních předpisů tohoto státu. Nicméně daň nesmí být vyšší než 5 % z celkové
         částky dividend, je-li příjemce nositelem zvýhodnění plynoucích z dividendy a je-li zároveň společností, která přímo nebo
         nepřímo drží podíl nejméně 25 % na kapitálu společnosti vyplácející dividendu.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      16      Alpha předložila žádost o vydání předběžného rozhodnutí Keskusverolautakunta (centrální daňová komise) ohledně zdanění dividend
         vyplacených touto společností společnosti Nordic Fund SICAV, jejíž se měla se stát, jak ze žádosti vyplývá, 100% dceřinou
         společností. Společnost Aberdeen Property Investors Luxemburg SA, člen skupiny Aberdeen Property Investors, měla odpovídat
         za řízení společnosti Nordic Fund SICAV.

      17      Podíly ve společnosti Nordic Fund SICAV měly být přednostně nabízeny institucionálním investorům, jako jsou německé pojišťovny
         a penzijní fondy. Cílem společnosti Nordic Fund SICAV bylo investovat v oblasti nemovitostí ve Finsku prostřednictvím společnosti
         Alpha, která měla získat podíly v realitních společnostech, popřípadě se stát i přímým vlastníkem nemovitostí.

      18      Alpha se dotázala Keskusverolautakunta, zda je povinna vybírat srážkovou daň z dividend vyplacených společnosti Nordic Fund
         SICAV, a to se zřetelem ke článkům 43 ES a 56 ES a s ohledem na skutečnost, že dividenda vyplacená finské akciové společnosti
         podobné společnosti typu SICAV, investující do nemovitostí, nebo jiné obdobné společnosti usazené ve Finsku, by nebyla podle
         finských právních předpisů zdanitelným příjmem a nebyla by ani zatížena srážkovou daní.

      19      Keskusverolautakunta ve svém předběžném rozhodnutí č. 2/2006 ze dne 25. ledna 2006 o vybírání srážkové daně za léta 2005 a 2006
         určila, že společnost Alpha je povinna odvést daň z dividend vyplacených společnosti Nordic Fund SICAV.

      20      Jednak Keskusverolautakunta uvedla, že poněvadž společnosti typu SICAV nejsou uvedeny na seznamu přílohy směrnice 90/435 a neplatí
         daň z příjmu v členském státě, kde jsou usazeny, nemůže být společnost Nordic Fund SICAV považována za společnost ve smyslu
         této směrnice, a v důsledku toho nesmí být dividenda, která jí byla vyplacena, osvobozena od srážkové daně.

      21      Dále pak Keskusverolautakunta uvedla, že pokud je společnost Nordic Fund SICAV srovnatelná s finskou akciovou společností
         („osakeyhtiö“), tyto společnosti vykazují i mnohé rozdíly. Zaprvé se totiž liší v tom, že základní kapitál finské akciové
         společnosti je vázaný a že po dobu její podnikatelské činnosti nemůže být vrácen akcionářům. Zadruhé se takové společnosti
         liší z důvodu skutečnosti, že finská akciová společnost podléhá dani ve státě sídla, a zatřetí tím, že posledně uvedená je
         společností ve smyslu směrnice 90/435. Proto tyto dva typy společností nejsou ve smyslu práva Společenství srovnatelné.

      22      Alpha napadla rozhodnutí Keskusverolautakunta u předkládajícího soudu. Korkein hallinto-oikeus maje za to, že řešení sporu,
         který mu byl předložen, vyžaduje výklad práva Společenství, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžnou otázku:

      „Je třeba vykládat články 43 ES a 48 ES, jakož i články 56 ES a 58 ES v tom smyslu, že akciová společnost nebo investiční
         fond založené podle finského práva a […] SICAV založená podle lucemburského práva [...] se mají považovat za srovnatelné i přes
         to, že finské právo nezná formu společnosti přesně odpovídající […] SICAV a také se zřetelem k tomu, že […] SICAV, jež je
         společností založenou podle lucemburského práva, není uvedena na seznamu společností, na které se vztahuje čl. 2 písm. a)
         směrnice [90/435], s níž je finská právní úprava srážkových daní použitelná v projednávané věci v souladu, a vzhledem k tomu,
         že […] SICAV je podle vnitrostátních daňových předpisů Lucemburského velkovévodství osvobozena od daně z příjmu? Je za těchto
         okolností v rozporu s výše uvedenými články Smlouvy o ES, když společnost typu SICAV usazená v Lucembursku není jakožto příjemce
         dividend ve Finsku osvobozena od srážkové daně odváděné z přijatých dividend?“

       K předběžné otázce
      23       Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 43 ES, 48 ES, 56 ES a 58 ES brání právním předpisům členského státu,
         které osvobozují od srážkové daně dividendy vyplácené dceřinou společností usazenou v tomto státě akciové společnosti nebo
         investičnímu fondu usazeným ve stejném státě, ale které srážkovou daň ukládají na obdobné dividendy vyplácené mateřské společnosti
         typu SICAV usazené v druhém členském státě, jež má právní formu, kterou právní řád prvního státu nezná a není na seznamu společností
         uvedených ve čl. 2 písm. a) směrnice 90/435, a která je podle právních předpisů druhého členského státu osvobozená od daně
         z příjmu.

      24      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury přímé daně sice spadají do pravomoci členských států, avšak členské
         státy musí při výkonu této pravomoci dodržovat právo Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 13. prosince 2005, Marks &
         Spencer, C‑ 446/03, Sb. rozh. s. I‑10837, bod 29; ze dne 12. září 2006 Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04,
         Sb. rozh. s. I‑7995, bod 40; ze dne 12. prosince 2006 Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Sb.
         rozh. s. I‑11673, bod 36, a ze dne 8. listopadu 2007, Amurta, C‑379/05, Sb. rozh. s. I‑9569, bod 16).

      25      Je rovněž důležité uvést, že při neexistenci jednotících nebo harmonizačních opatření v rámci Společenství mají členské státy
         i nadále pravomoc stanovit prostřednictvím mezinárodních smluv nebo jednostranně kritéria rozdělení své daňové pravomoci zejména
         za účelem odstranění dvojího zdanění (rozsudky ze dne 12. května 1998, Gilly, C‑336/96, Recueil, s. I‑2793, body 24 a 30;
         ze dne 21. září 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, s. I‑6161, bod 57; ze dne 7. září 2006, N, C‑470/04, Sb. rozh. s. I‑7409,
         bod 44, a výše uvedený rozsudek Amurta, bod 17).

      26      Pouze v případě výplat dividend v rámci rozsahu působnosti směrnice 90/435 ukládá článek 5 této směrnice členským státům osvobodit
         dividendy vyplácené dceřinou společností její mateřské společnosti od srážkové daně.

      27      Jak uvádí předkládající soud, situace dotčená v původním řízení nespadá do rozsahu působnosti směrnice 90/435, jelikož společnost
         typu SICAV nesplňuje podmínky stanovené ve čl. 2 odst. 1 písm. a) a c) této směrnice.

      28      Soudní dvůr již rozhodl, pokud jde o podíly, na které se nevztahuje směrnice 90/435, že přísluší členským státům určit, zda
         a v jakém rozsahu musí být zamezeno ekonomickému dvojímu zdanění rozdělovaných zisků, a za tímto účelem zavést jednostranně
         nebo prostřednictvím mezinárodních smluv uzavřených s jinými členskými státy mechanismy směřující k zabránění nebo zmírnění
         tohoto ekonomického dvojího zdanění. Tato samotná skutečnost jim však nedovoluje uplatňovat opatření, která jsou v rozporu
         se svobodami pohybu zaručenými Smlouvou (viz výše uvedené rozsudky Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation,
         bod 54, a Amurta, bod 24).

      29      Vzhledem k tomu, že předkládající soud položil otázku ohledně jak článků 43 ES a 48 ES, tak článků 56 ES a 58 ES, je třeba
         nejprve určit, zda a v jakém rozsahu mohou být svobody zaručené těmito články dotčeny takovou vnitrostátní právní úpravou,
         jako je právní úprava dotčená v původním řízení.

       Použitelná svoboda
      30      Je třeba poukázat na to, že na vnitrostátní právní úpravu, podle které osvobození dividend vyplácených společností-rezidentem
         od srážkové daně záleží zaprvé na skutečnosti, zda společnost, která je příjemcem dividend, je společností-rezidentem či nerezidentem,
         a zadruhé, pokud jde o společnosti-nerezidenty, které jsou příjemci dividend, na velikosti podílu vlastněného přijímající
         společností ve vyplácející společnosti, jakož i na kvalifikaci této společnosti jako společnosti ve smyslu článku 2 směrnice
         90/435, se může vztahovat jak článek 43 ES, týkající se svobody usazování, tak článek 56 ES, týkající se volného pohybu kapitálu.

      31      Osvobození od srážkové daně totiž nemohou využít ani společnosti-nerezidenti, jejichž účasti ve společnosti vyplácející dividendy
         jsou nižší než práh stanovený vnitrostátní právní úpravou, odpovídající v době rozhodné z hlediska skutečností v původním
         řízení 20 % základního kapitálu, ani společnosti, které ačkoli je jejich účast vyšší než stanovený práh, neodpovídají definici
         společnosti ve smyslu článku 2 směrnice 90/435.

      32      Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí ve věci v původním řízení se o společnosti, které jsou vypláceny dividendy, má za to,
         že vlastní 100 % podílů ve vyplácející společnosti, ale není považována za společnost ve smyslu článku 2 uvedené směrnice.

      33      Je tudíž nutno konstatovat, že spor v původním řízení se týká výlučně dopadu vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním
         řízení na situaci společnosti-rezidenta, která vyplatila dividendy akcionářům s takovou účastí na jejím základním kapitálu,
         jež jim přiznává nepochybný vliv na rozhodování uvedené společnosti a umožňuje jim určovat její činnost (viz v tomto smyslu
         rozsudky ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Sb. rozh. s. I‑11753, bod 38, a ze
         dne 26. června 2008, Burda, C‑284/06, Sb. rozh. s. I‑4571, bod 72).

      34      Podle ustálené judikatury přitom platí, že pokud má společnost takovou účast na základním kapitálu jiné společnosti, která
         jí umožňuje vykonávat nepochybný vliv na rozhodování této společnosti a určovat její činnost, použijí se ustanovení o svobodě
         usazování (viz zejména výše uvedené rozsudky Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, bod 31, jakož i Test Claimants
         in Class IV of the ACT Group Litigation, bod 39; rozsudky ze dne 13. března 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation,
         C‑524/04, Sb. rozh. s. I‑2107, bod 27; ze dne 18. července 2007, Oy AA, C‑231/05, Sb. rozh. s. I‑6373, bod 20, a výše uvedený
         rozsudek Burda, bod 69).

      35      I za předpokladu, že by právní předpisy dotčené v původním řízení měly omezující účinky na volný pohyb kapitálu, jsou takové
         účinky nevyhnutelným důsledkem případné překážky svobody usazování, a neodůvodňují proto samostatný přezkum těchto právních
         předpisů s ohledem na článek 56 ES (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas,
         bod 33; Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 34, jakož i Oy AA, bod 24).

      36      Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět pouze ve vztahu ke článkům 43 ES a 48 ES.

       K existenci omezení svobody usazování
      37      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že svoboda usazování, kterou článek 43 ES přiznává státním příslušníkům Společenství
         a která jim umožňuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků za stejných
         podmínek, jako jsou podmínky stanovené právními předpisy členského státu usazení pro vlastní státní příslušníky, poskytuje
         v souladu s článkem 48 ES společnostem založeným podle právních předpisů některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední
         správu nebo hlavní provozovnu uvnitř Evropského společenství, právo vykonávat jejich činnosti v dotyčném členském státě prostřednictvím
         dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení (viz rozsudky ze dne 23. února 2006, Keller Holding, C‑471/04, Sb. rozh. s. I‑2107,
         bod 29, jakož i ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C‑170/05, Sb. rozh. s. I‑11949, bod 20).

      38      Pokud jde o společnosti, je třeba uvést, že jejich sídlo ve smyslu článku 48 ES slouží k určení, podobně jako státní příslušnost
         fyzických osob, jejich vazby k právnímu řádu některého členského státu. Připuštění toho, že by členský stát usazení mohl volně
         uplatňovat rozdílné zacházení z pouhého důvodu, že se sídlo společnosti nachází v jiném členském státě, by zbavilo článek
         43 ES jeho smyslu. Cílem svobody usazování tak je zaručení výhody tuzemského zacházení v hostitelském členském státě tím,
         že zakazuje jakoukoli diskriminaci založenou na sídle společností (viz výše uvedené rozsudky Test Claimants in Class IV of
         the ACT Group Litigation, bod 43; Denkavit Internationaal a Denkavit France, bod 22, a Burda, bod 77, jakož i rozsudek ze
         dne 22. prosince 2008, Truck Center, C‑282/07, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 32).

      39      V daném případě není zpochybňováno, že akciová společnost nebo investiční fond založené podle finského práva a usazené ve
         Finsku, které obdrží dividendy jiné společnosti mající rovněž své sídlo v tomto členském státě, jsou v zásadě osvobozeny od
         daně z těchto dividend, kdežto dividendy vyplácené společností-rezidentem společnosti-nerezidentovi, jež není považována za
         společnost ve smyslu článku 2 směrnice 90/435, srážkové dani podléhají.

      40      Jelikož jsou dividendy vyplácené společností-rezidentem zdaňovány u této společnosti jakožto dosažené zisky, společnost-nerezident,
         která je příjemcem těchto dividend a jež není považována za společnost ve smyslu článku 2 směrnice 90/435, je z důvodu srážkové
         daně podrobena řetězovému zdanění těchto dividend, zatímco u dividend přijatých akciovou společností nebo investičním fondem,
         které jsou rezidenty, se takovému řetězovému zdanění předchází.

      41      Takový rozdíl v daňovém zacházení s dividendami mezi mateřskými společnostmi v závislosti na místě jejich sídla představuje
         omezení svobody usazování, které je v zásadě zakázané články 43 ES a 48 ES, jelikož činí méně atraktivním výkon svobody usazování
         pro společnosti usazené v jiných členských státech, které by v důsledku toho mohly upustit od nabytí, založení nebo zachování
         dceřiné společnosti v členském státě, který takový rozdíl v zacházení uplatňuje (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Denkavit Internationaal a Denkavit France, body 29 a 30).

      42      Soudní dvůr sice již dříve rozhodl, že v souvislosti s opatřeními stanovenými členským státem za účelem zabránění řetězovému
         nebo ekonomickému dvojímu zdanění zisku rozdělovaného společností-rezidentem nebo jeho zmírnění, se akcionáři-rezidenti, kteří
         jsou příjemci dividend, nutně nenacházejí v situaci srovnatelné se situací akcionářů, kteří jsou příjemci dividend a kteří
         jsou daňovými rezidenty jiného členského státu (výše uvedené rozsudky Denkavit Internationaal a Denkavit France, bod 34, jakož
         i Amurta, bod 37).

      43      Avšak jakmile členský stát jednostranně nebo prostřednictvím mezinárodních smluv podrobí dani z příjmu nejen akcionáře-rezidenty,
         ale rovněž akcionáře-nerezidenty, pokud jde o dividendy, které obdrží od společnosti-rezidenta, situace uvedených akcionářů-nerezidentů
         se bude blížit situaci akcionářů-rezidentů (výše uvedené rozsudky Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation,
         bod 68; Denkavit Internationaal a Denkavit France, bod 35, jakož i Amurta, bod 38).

      44      V důsledku toho, pokud se členský stát rozhodl ochránit mateřské společnosti-rezidenty od řetězového zdanění zisků vyplácených
         dceřinou společností-rezidentem, musí toto opatření rozšířit na mateřské společnosti-nerezidenty nacházející se ve srovnatelné
         situaci, jelikož obdobné zdanění, jež zatěžuje tyto společnosti-nerezidenty, vyplývá z výkonu jeho daňové pravomoci nad těmito
         společnostmi-nerezidenty (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Denkavit Internationaal a Denkavit France, bod 37).

      45      Finská vláda se nicméně domnívá, že vzhledem k tomu, že vnitrostátní právní úprava ve Finsku neumožňuje vytvoření společností
         se stejnou právní formou, jakou je forma společnosti SICAV založené podle lucemburského práva, posledně uvedená společnost
         se z důvodu své právní formy a toho, jak je s ní daňově zacházeno, nachází v situaci objektivně odlišné od společností nebo
         investičních fondů usazených ve Finsku.

      46      Uvedená vláda tvrdí, že na rozdíl od finské akciové společnosti nepodléhá společnost SICAV dani z příjmu v členském státě
         usazení, jelikož v Lucembursku taková společnost podléhá pouze dani z kapitálu ve výši 0,01 % a zisky vyplacené touto společností
         osobě se sídlem v jiném členském státě nepodléhají žádné srážkové dani. Naopak dividendy přijaté finskými akciovými společnostmi
         jsou od daně osvobozeny pouze proto, aby se během rozdělování zisku mezi akciové společnosti zabránilo jejich řetězovému zdanění,
         zatímco jejich jiné příjmy dani podléhají.

      47      Italská vláda v tomto ohledu dodává, že SICAV spravující nemovitostní fondy, která není upravená směrnicí Rady 85/611/EHS
         ze dne 20. prosince 1985 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se subjektů kolektivního investování do převoditelných
         cenných papírů (SKIPCP) (Úř. věst. L 375, s. 3; Zvl. vyd. 06/01, s. 139), a má přitom jako jediný důvod existence kolektivní
         investování fondů získaných pomocí veřejného prodeje vlastních akcií, tvoří naprosto transparentní jednotku, která skrze kolektivní
         řízení směřuje k zhodnocení individuálního vkladu každého společníka a není sama o sobě srovnatelná s běžnou společností.
         Zvláštní charakter takové společnosti podle této vlády odůvodňuje její osvobození od daně z přijmu ve státě usazení, neboť
         ve skutečnosti jediný příjem, který je třeba zohlednit, je příjem každého společníka. Problém řetězového zdanění tedy nevzniká
         na úrovni SICAV, ale na úrovni společníků a přísluší právu dotyčného členského státu, aby tento problém vyřešilo.

      48      Co se týče přirovnání SICAV založené podle lucemburského práva k investičnímu fondu založenému podle finského práva, finská
         vláda jednak zdůrazňuje, že v průběhu období dotčeného v původním řízení vnitrostátní právní úprava takovému fondu osvobozenému
         od daně zakazovala uskutečňovat takové investice do nemovitého majetku, jaké jsou zmiňovány v žádosti o rozhodnutí o předběžné
         otázce. Dále pak zisky rozdělované SICAV nejsou předmětem srážkové daně v Lucembursku, na rozdíl od zisků vyplácených finským
         investičním fondem osobě usazené v jiném členském státě, ledaže ustanovení úmluvy o zamezení dvojího zdanění stanoví opak.

      49      Takovou argumentaci nelze přijmout.

      50      Zaprvé je třeba připomenout, že okolnost, že ve finském právu neexistuje druh společností se stejnou právní formou, jako má
         SICAV založená podle lucemburského práva, nemůže sama o sobě odůvodnit rozdílné zacházení, jelikož vzhledem k tomu, že právo
         společností členských států není na úrovni Společenství plně harmonizované, by tím jinak byla svoboda usazování zbavena veškerého
         užitečného účinku.

      51      Zadruhé okolnost uváděná finskou vládou, týkající se toho, že příjmy SICAV nepodléhají v Lucembursku dani, nezakládá ani za
         předpokladu, že by byla prokázána, rozdíl mezi SICAV a akciovou společností-rezidentem odůvodňující rozdílné zacházení ve
         vztahu ke srážkové dani z dividend přijatých těmito dvěma kategoriemi společností.

      52      Jednak totiž podle finské vlády dividendy vyplácené společností-rezidentem jiné společnosti-rezidentovi nepodléhají dani ani
         prostřednictvím srážkové daně, ani jako součást příjmů společnosti, která je příjemcem dividend. Následkem toho nemůže nezdanění
         této kategorie příjmů v Lucembursku odůvodnit jejich zdanění ve Finsku, jakmile se Finsko u takových příjmů rozhodlo neuplatňovat
         svoji daňovou pravomoc, jsou-li přijímány společnostmi usazenými ve Finsku.

      53      Dále pak finská vláda neuvedla, v čem by bylo daňové zacházení s jinými kategoriemi příjmů společností-rezidentů a SICAV-nerezidentů
         relevantní pro posouzení srovnatelnosti těchto dvou typů společností z hlediska osvobození přijatých dividend od srážkové
         daně.

      54      Zatřetí není relevantní ani argument italské vlády, podle kterého z důvodu skutečnosti, že Lucembursko nezdaňuje příjmy SICAV,
         vzniká řetězové zdanění nikoli na úrovni SICAV, ale na úrovni jejích akcionářů a musí mu být zabráněno členským státem, ve
         kterém mají tito akcionáři sídlo nebo bydliště. Je to totiž Finská republika, kdo tím, že podrobuje srážkové dani příjmy,
         které již byly zdaněny na úrovni vyplácející společnosti, vytváří řetězové zdanění, kterému se tento členský stát v případě
         dividend vyplácených společnostem-rezidentům rozhodl předejít.

      55      Za těchto podmínek rozdíly mezi SICAV založenou podle lucemburského práva a akciovou společností založenou podle finského
         práva, kterých se dovolávají finská a italská vláda, nepostačují k vytvoření objektivního rozlišení z hlediska osvobození
         přijatých dividend od srážkové daně. V důsledku toho již není třeba posuzovat, v jaké míře jsou rozdíly mezi SICAV založenou
         podle lucemburského práva a finským investičním fondem, tvrzené finskou a italskou vládou, rozhodující pro vytvoření takovéto
         odlišné objektivní situace.

      56      Z toho vyplývá, že rozdíl v zacházení mezi SICAV-nerezidenty a akciovými společnostmi-rezidenty z hlediska osvobození dividend,
         které jsou jim vypláceny společnostmi-rezidenty, od srážkové daně, zakládá omezení svobody usazování, které je v zásadě zakázáno
         články 43 ES a 48 ES.

       K odůvodnění omezení svobody usazování
      57      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že omezení svobody usazování lze připustit pouze tehdy, je-li odůvodněno naléhavými důvody
         obecného zájmu. V takovém případě je ještě třeba, aby toto omezení bylo způsobilé zaručit uskutečnění dotčeného cíle a aby
         nepřekračovalo meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz rozsudky ze dne 15. května 2008, Lidl Belgium, C‑414/06,
         Sb. rozh. s. I‑3601, bod 27, a ze dne 23. října 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C‑157/07, Sb. rozh.
         s. I‑8061, bod 40 a citovaná judikatura).

      58      Finská vláda v tomto ohledu tvrdí, že cílem vnitrostátního režimu je předcházet daňovým únikům, jelikož osvobození od srážkové
         daně z dividendy vyplacené společnosti usazené v jiném členském státě, než je Finská republika, která sama neplatí daň z tohoto
         příjmu, přičemž rozdělení zisku této společnosti ani není předmětem srážkové daně, přináší riziko, že se objeví vykonstruované
         operace s cílem obejít jakoukoli formu zdanění příjmů.

      59      Systém zdanění dotčený v původním řízení směřuje krom toho k předcházení jednání, které by ohrozilo právo Finské republiky
         uplatňovat svoji daňovou pravomoc ve vztahu k činnostem uskutečňovaným na svém území. Uplatnění srážkové daně je tak podle
         této vlády odůvodněno potřebou ochránit vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci sjednané mezi tímto členským státem a Lucemburským
         velkovévodstvím v daňové smlouvě, v jehož rámci si stát, kde příjem vznikl, zachovává právo strhnout z něj daň u zdroje ve
         výši 5 %.

      60      Italská vláda dodává, že osvobození od srážkové daně by podněcovalo skupiny společností ke zřizování svých mateřských společností
         ve státech, kde jsou daně nejnižší, či dokonce žádné, což by v konečném výsledku svěřilo skupinám společností moc zvolit si,
         kde a v jakém rozsahu musí být dividendy vytvořené na území jednoho členského státu zdaněny, přičemž tento stát by byl zbaven
         své daňové pravomoci k těmto dividendám. I podle této vlády odůvodňuje nezbytnost předcházet daňovým únikům a ochraňovat vyvážené
         rozdělení zdaňovací pravomoci uplatňování srážkové daně.

      61      Nakonec podle finské vlády je právní úprava dotčená v původním řízení odůvodněná nezbytností zachovat ucelenost finského systému
         zdanění založeného na zásadě, podle které je osvobození dividend přijatých akciovou společností a investičním fondem, jež
         jsou rezidenty, od srážkové daně kompenzováno zdaněním odpovídajícího příjmu na úrovni fyzické osoby, která je příjemcem,
         neboť akcionář akciové společnosti platí z těchto dividend daň a zisk vyplácený investičním fondem je ve Finsku považován
         za příjem z kapitálového majetku zdaněný ve výši 28 %.

      62      Odůvodnění takto uplatňovaná finskou a italskou vládou nelze přijmout.

      63      Pokud jde nejprve o argument vztahující se k předcházení daňovým únikům, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury
         může být vnitrostátní opatření omezující svobodu usazování odůvodněno, pokud se vztahuje specificky na čistě vykonstruované
         operace, jejichž cílem je uniknout uplatnění právních předpisů dotyčného členského státu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
         16. července 1998, ICI, C‑264/96, Recueil, s. I‑4695, bod 26, jakož i výše uvedené rozsudky Marks & Spencer, bod 57; Cadbury
         Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, bod 51, a Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 72).

      64      K tomu, aby omezení svobody usazování mohlo být odůvodněno bojem proti zneužívání, musí být specifickým cílem takového omezení
         zabránit jednání spočívajícímu ve vytváření čistě vykonstruovaných operací, zbavených hospodářské podstaty, s cílem vyhnout
         se dani obvykle dlužné ze zisků z činností vykonávaných na území státu (výše uvedené rozsudky Cadbury Schweppes a Cadbury
         Schweppes Overseas, bod 55, jakož i Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 74).

      65      Stačí přitom uvést, že systém zdanění dotčený v původním řízení není specificky zaměřen na tyto čistě vykonstruované operace,
         zbavené hospodářské podstaty a vytvořené pouze s cílem vyhnout se dani obvykle dlužné ze zisků z činností vykonávaných na
         území státu, a v důsledku toho nemůže být zdůvodněn prevencí daňových úniků.

      66      Co se týče dále argumentu ohledně vyváženého rozdělení zdaňovací pravomoci, je třeba připomenout, že takové odůvodnění může
         být uznáno zejména tehdy, pokud má dotčený režim za cíl předcházet jednáním, která mohou ohrozit právo členského státu uplatňovat
         svou daňovou pravomoc ve vztahu k činnostem vykonávaným na jeho území (viz rozsudek ze dne 29. března 2007, Rewe Zentralfinanz,
         C‑347/04, Sb. rozh. s. I‑2647, bod 42, jakož i výše uvedené rozsudky Oy AA, bod 54, a Amurta, bod 58).

      67      Nicméně, pokud se členský stát v souvislosti s tímto druhem příjmů rozhodl nezdanit společnosti-příjemce se sídlem na svém
         území, nemůže se dovolávat nutnosti zajistit vyvážené rozdělení daňové pravomoci mezi členskými státy, aby odůvodnil zdanění
         společností-příjemců usazených v jiném členském státě (výše uvedený rozsudek Amurta, bod 59).

      68      V tomto směru je nepodstatná skutečnost, že daňová smlouva vyhrazuje Finské republice právo uplatňovat svoji daňovou pravomoc
         na dividendy vyplácené společnostmi usazenými v tomto členském státě příjemcům se sídlem v Lucembursku.

      69      Členský stát se totiž nemůže dovolávat smlouvy určené k zamezení dvojího zdanění, aby unikl povinnostem, které pro něj vyplývají
         ze Smlouvy (viz výše uvedené rozsudky Denkavit Internationaal a Denkavit France, bod 53, jakož i Amurta, bod 55).

      70      Jelikož dividendy vyplácené společnostmi-rezidenty jsou zdaňovány u vyplácejících společností jakožto dosažené zisky, osvobození
         těchto dividend od srážkové daně navíc nezbavuje Finskou republiku veškerého práva zdaňovat příjmy z činností prováděných
         na jejím území.

      71      Nakonec, pokud jde o argument vztahující se k zachování soudržnosti finského daňového režimu, je třeba připomenout, že Soudní
         dvůr připustil, že nutnost zachovat takovou soudržnost může odůvodnit omezení výkonu základních svobod zaručených Smlouvou
         (viz rozsudky ze dne 28. ledna 1992, Bachmann, C‑204/90, Recueil, s. I‑249, bod 28; Komise v. Belgie, C‑300/90, Recueil, s. I‑305,
         bod 21; výše uvedené rozsudky Keller Holding, bod 40; Amurta, bod 46, a rozsudek ze dne 28. února 2008, Deutsche Shell, C‑293/06,
         Sb. rozh. s. I‑1129, bod 37).

      72      Má-li však obstát argument založený na takovémto odůvodnění, požaduje Soudní dvůr splnění podmínky bezprostřední souvislosti
         mezi dotčenou daňovou výhodou a kompenzací této výhody určitou daňovou zátěží (rozsudek ze dne 14. listopadu 1995, Svensson
         a Gustavsson, C‑484/93, Recueil, s. I‑3955, bod 18; výše uvedený rozsudek ICI, bod 29; rozsudek ze dne 7. září 2004, Manninen,
         C‑319/02, Sb. rozh. s. I‑7477, bod 42, jakož i výše uvedený rozsudek Keller Holding, bod 40), přičemž bezprostřednost této
         souvislosti musí být posuzována vzhledem k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (výše uvedené rozsudky Manninen, bod 43,
         a Deutsche Shell, bod 39, jakož i rozsudek ze dne 27. listopadu 2008, Papillon, C‑418/07, Sb. rozh. s. I‑8947, bod 44).

      73      V rámci systému zdanění dotčeného v původním řízení přitom osvobození dividend od srážkové daně není podmíněno tím, že dividendy
         přijaté akciovou společností budou touto společností znovu rozdělovány a jejich zdanění u držitelů podílů dané společnosti
         umožní kompenzovat osvobození od srážkové daně.

      74      V důsledku toho neexistuje bezprostřední souvislost ve smyslu judikatury citované v bodu 72 tohoto rozsudku mezi osvobozením
         od srážkové daně a zdaněním uvedených dividend jakožto příjmů držitelů podílů akciové společnosti.

      75      Z toho vyplývá, že omezení svobody usazování způsobené právní úpravou dotčenou v původním řízení nemůže být odůvodněno nutností
         zachovat soudržnost finského daňového systému.

      76      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že články 43 ES a 48 ES musí být vykládány v tom smyslu,
         že brání právním předpisům členského státu, které osvobozují od srážkové daně dividendy vyplácené dceřinou společností usazenou
         v tomto státě akciové společnosti usazené v témže státě, ale které srážkovou daň ukládají na obdobné dividendy vyplácené mateřské
         společnosti typu SICAV usazené v druhém členském státě, jež má právní formu, kterou právní řád prvního státu nezná a není
         na seznamu společností uvedených v čl. 2 písm. a) směrnice 90/435, a jež je podle právních předpisů druhého členského státu
         osvobozená od daně z příjmu.

       K nákladům řízení
      77      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Články 43 ES a 48 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání právním předpisům členského státu, které osvobozují od srážkové
            daně dividendy vyplácené dceřinou společností usazenou v tomto státě akciové společnosti usazené v témže státě, ale které
            srážkovou daň ukládají na obdobné dividendy vyplácené mateřské společnosti typu investiční společnosti s proměnlivým základním
            kapitálem (SICAV) usazené v druhém členském státě, jež má právní formu, kterou právní řád prvního státu nezná a není na seznamu
            společností uvedených v čl. 2 písm. a) směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských
            a dceřiných společností z různých členských států, ve znění směrnice Rady 2003/123/ES ze dne 22. prosince 2003, a jež je podle
            právních předpisů druhého členského státu osvobozená od daně z příjmu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: finština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. září 2008.#D. M. M. A. Arens-Sikken proti Staatssecretaris van Financiën.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko.#Volný pohyb kapitálu - Články 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES a článek 58 ES) - Vnitrostátní právní úprava daně dědické a daně z převodu/přechodu majetku, která při výpočtu jejich výše nepřipouští odpočet dluhů, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti, jestliže osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, neměla v okamžiku své smrti bydliště ve členském státě, v němž se nachází nemovitý majetek, který je předmětem dědění - Omezení - Odůvodnění - Nedostatek - Neexistence dvoustranné dohody o zamezení dvojímu zdanění - Dopady nižšího daňového zápočtu zamezujícího dvojímu zdanění v členském státě, v němž má uvedená osoba bydliště, na omezení volného pohybu kapitálu.#Věc C-43/07.

text:
      Věc C-43/07
      D. M. M. A. Arens-Sikken
      v.
      Staatssecretaris van Financiën
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko)]
      „Volný pohyb kapitálu − Články 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES a článek 58 ES) – Vnitrostátní právní úprava daně dědické a daně z převodu/přechodu majetku, která při výpočtu jejich výše nepřipouští odpočet
         dluhů, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti, jestliže
         osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, neměla v okamžiku své smrti bydliště ve členském státě, v němž se nachází nemovitý
         majetek, který je předmětem dědění – Omezení − Odůvodnění − Nedostatek − Neexistence dvoustranné dohody o zamezení dvojímu zdanění − Dopady nižšího daňového zápočtu
         zamezujícího dvojímu zdanění v členském státě, v němž má uvedená osoba bydliště, na omezení volného pohybu kapitálu“

      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb kapitálu – Omezení – Dědická daň
      [Smlouva ES, články 73b a 73d (nyní články 56 ES a 58 ES)]
      Články 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES a článek 58 ES) musí být vykládány tak, že brání právní úpravě členského
         státu, kterou se řídí výpočet dědické daně a daně z přechodu majetku, které jsou vybírány z nemovitého majetku nacházejícího
         se v členském státě, jež nestanoví možnost odečíst při výpočtu těchto daní dluhy, které váznou na dědickém podílu navýšeném
         na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti, pokud osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla v okamžiku
         své smrti bydliště nikoli v tomto státě, ale v jiném členském státě – ačkoli je stanoveno, že takovýto odpočet je možný v
         případě, že tato osoba měla v témže okamžiku bydliště ve členském státě, ve kterém se nachází nemovitá věc, která je předmětem
         dědění – pokud se na základě takovéto právní úpravy uplatňuje progresivní daňová sazba, neboť nemožnost zohlednit uvedené
         dluhy by ve spojení s touto progresivní daňovou sazbou mohla vést k vyššímu daňovému zatížení dědiců, kteří nemají nárok na
         takovýto odpočet.

      Omezení volného pohybu kapitálu je totiž výsledkem toho, že taková vnitrostátní právní úprava vede ve spojení s uplatňováním
         progresivní daňové sazby k rozdílnému zacházení při dělení daňové zátěže mezi jednotlivými dědici osoby, která v okamžiku
         své smrti byla rezidentem dotyčného členského státu, a dědici osoby, která v témže okamžiku rezidentem dotyčného členského
         státu nebyla.

      Tento rozdíl nelze odůvodnit tím, že se týká situací, které nejsou objektivně srovnatelné. Pokud vnitrostátní právní úprava
         nečiní pro účely zdanění nemovité věci nabyté děděním a nacházející se v dotyčném členském státě rozdílu mezi dědici osoby,
         která byla v okamžiku své smrti v postavení rezidenta, a dědici osoby, která byla v tomto okamžiku v postavení nerezidenta,
         nemůže, pokud jde o odpočitatelnost závazků, které váznou na této nemovité věci, zacházet s těmito dědici v rámci téhož zdanění
         rozdílně, aniž by tím byla založena diskriminace. Tím, že vnitrostátní zákonodárce zacházel pro účely dědické daně s nabytím
         majetku děděním u těchto dvou kategorií osob stejně, s výjimkou odpočtu dluhů, připustil, že mezi oběma kategoriemi s ohledem
         na způsoby a podmínky tohoto zdanění neexistuje žádný objektivní rozdíl v situaci, jenž by mohl odůvodnit rozdílné zacházení.

      Na tento závěr nemá vliv okolnost, že právní úprava členského státu, v němž měla osoba, která po sobě zanechala pozůstalost,
         v okamžiku své smrti bydliště, jednostranně stanoví možnost přiznat daňový zápočet z titulu dědické daně z nemovitého majetku
         nacházejícího se v jiném členském státě splatné v tomto jiném státě. Členský stát, v němž se nachází nemovitý majetek, nemůže
         k tomu, aby odůvodnil omezení volného pohybu kapitálu vyplývající z jeho právní úpravy namítat, že v jiném členském státě,
         jako je členský stát, v němž osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla bydliště v okamžiku své smrti, existuje nezávisle
         na jeho vůli možnost přiznat daňový zápočet, který by mohl zcela nebo zčásti kompenzovat újmu, která byla dědicům této osoby
         způsobena tím, že členský stát, v němž se uvedený majetek nachází, nezohlednil při výpočtu daně z přechodu majetku dluhy,
         které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti.

      (viz body 46, 54, 57, 60, 65, 67, výrok 1–2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      11. září 2008 (*)

      „Volný pohyb kapitálu − Články 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES a článek 58 ES) – Vnitrostátní právní úprava daně dědické a daně z převodu/přechodu majetku, která při výpočtu jejich výše nepřipouští odpočet
         dluhů, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti, jestliže
         osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, neměla v okamžiku své smrti bydliště ve členském státě, v němž se nachází nemovitý
         majetek, který je předmětem dědění – Omezení − Odůvodnění − Nedostatek − Neexistence dvoustranné dohody o zamezení dvojímu zdanění − Dopady nižšího daňového zápočtu
         zamezujícího dvojímu zdanění v členském státě, v němž má uvedená osoba bydliště, na omezení volného pohybu kapitálu“

      Ve věci C‑43/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemsko) ze dne 12. ledna 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 2. února 2007, v řízení

      D. M. M. A. Arens-Sikken
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh (zpravodaj) a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. prosince 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a M. de Mol, jako zmocněnkyněmi,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. Haelterman, advocaat,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem, A. Weimarem a R. Troostersem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. března 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní články 56 ES a 58 ES), které upravují
         volný pohyb kapitálu.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi D. Arens-Sikken, manželkou nizozemského státního příslušníka zesnulého v Itálii,
         a Staatssecretaris van Financiën (ministr financí) ohledně výpočtu daně z přechodu nemovitosti, kterou zůstavitel vlastnil
         v Nizozemsku.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 1 směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy [později článek 67 Smlouvy o ES
         (zrušený Amsterodamskou smlouvou)] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 10) stanoví:

      „1.      Aniž jsou dotčena dále uvedená ustanovení, zruší členské státy omezení pohybu kapitálu mezi rezidenty členských států. Pro
         zjednodušení provádění této směrnice se pohyb kapitálu člení podle klasifikace uvedené v příloze I.

      2. Převody spojené s pohybem kapitálu probíhají za stejných devizových podmínek, které platí pro běžné operace.“
      4        Mezi pohyby kapitálu vyjmenované v položce XI „Osobní pohyb kapitálu“ přílohy I směrnice 88/361 se řadí i dědictví a odkazy.

       Vnitrostátní právní úprava
      5        Podle nizozemského práva podléhá dani každé nabytí majetku děděním. Článek 1 odst. 1 zákona o nabývání majetku děděním (Successiewet)
         ze dne 28. června 1956 (Stbl. 1956, č. 362, dále jen „SW 1956“) rozlišoval mezi tím, zda osoba, která po sobě zanechala pozůstalost,
         měla v okamžiku své smrti bydliště v Nizozemsku či v zahraničí.

      6        Toto ustanovení bylo v období od 1. ledna 1992 do 31. prosince 2001 následujícího znění:

      „Na základě tohoto zákona se vybírají následující daně:
      1.       Dědická daň z hodnoty veškerého majetku, k jehož přechodu došlo podle dědického práva následkem smrti osoby, která měla v době
         své smrti bydliště v Nizozemsku […]

      2.      Daň z převodu/přechodu majetku vybíraná z hodnoty majetku uvedeného v čl. 5 odst. 2 získaného darováním nebo děděním v důsledku
         smrti osoby, která neměla v době smrti nebo darování bydliště v Nizozemsku;

      3.      Daň darovací […]“
      7        Článek 5 odst. 2 SW 1956 ve znění rozhodném pro období od 8. prosince 1995 do 31. prosince 2000 stanovil:

      „Daň z převodu/přechodu majetku se vybírá z hodnoty:
      1.      tuzemského majetku, na který odkazuje článek 13 Wet op de vermogensbelasting [(Stbl. 1964, č. 520, dále jen „WB 1964“)] po
         odpočtu veškerých dluhů uvedených v tomto článku;

      […]“
      8        Článek 13 odst. 1 první odrážka WB 1964 ve znění rozhodném pro období od 1. ledna 1992 do 31. prosince 2000 stanovil, že „tuzemský
         majetek“ zahrnuje „nemovitý majetek nacházející v Nizozemsku nebo práva s ním související“ (pokud nepatří nizozemskému podniku).

      9        Článek 13 odst. 2 písm. b) WB 1964 připouští odpočet pouze dluhů zajištěných hypotékou na nemovitost, která se nachází v Nizozemsku,
         pokud jsou úroky a náklady související s těmito dluhy zohledněny pro účely stanovení hrubého tuzemského příjmu ve smyslu článku
         49 zákona o daních z příjmů (Wet op de Inkomstenbelasting 1964 ze dne 16. prosince 1964 (Stbl. 1964, č. 519).

      10      Pokud jde o dědickou daň, mezi Nizozemskem a Itálií neexistuje dohoda o zamezení dvojímu zdanění.

      11      Z vyjádření nizozemské vlády vyplývá, že sazba dědické daně je progresivní ve dvou ohledech. Závisí zaprvé na vztahu mezi
         poplatníkem a zůstavitelem. Zadruhé se odvíjí od hodnoty nabytého majetku.

      12      Z uvedeného vyjádření rovněž vyplývá, že šestiprocentní proporcionální sazba uplatňovaná na daň z převodu/přechodu majetku
         byla od 1. ledna 1985 zrušena a nahrazena progresivní sazbou daně dědické a darovací. I pro daň z převodu/přechodu majetku
         tedy platí, že její sazba je ve dvojitě progresivní, a to v závislosti na vztahu mezi poplatníkem a jeho právním předchůdcem
         a od uvedeného data v závislosti na hodnotě nabytého majetku.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13      Manžel D. Arens-Sikken zemřel dne 8. listopadu 1998. V okamžiku své smrti již více než deset let neměl bydliště v Nizozemsku,
         ale v Itálii.

      14      Vzhledem k tomu, že zůstavitel pořídil o svém majetku pro případ smrti závětí, byla jeho pozůstalost rozdělena rovným dílem
         mezi navrhovatelku v původním řízení a jejich čtyři děti ze společného manželství.

      15      Nicméně na základě institutu testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti (testamentaire ouderlijke boedelverdeling)
         ve smyslu bývalého článku 1167 Burgerlijke Wetboek (občanský zákoník) přešla veškerá aktiva a pasiva pozůstalosti na pozůstalou
         manželku, tedy na D. Arens-Sikken.

      16      Z předkládacího rozhodnutí a vyjádření nizozemské vlády vyplývá, že navrhovatelce v původním řízení připadla v důsledku tohoto
         dělení aktiva a pasiva, jejichž hodnota přesáhla hodnotu jejího dědického podílu stanoveného zákonem. Na její straně tedy
         došlo k navýšení dědického podílu. Naopak na straně jejích dětí došlo ke zkrácení, neboť děti nedostaly žádnou část majetku
         spadajícího do pozůstalosti. Podle testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti měla navrhovatelka v původním řízení
         povinnost vyplatit svým dětem v penězích hodnotu odpovídající jejich příslušným dědickým podílům. Přijala tedy vůči každému
         ze svých dětí závazek, který se váže k navýšení dědického podílu a na straně dětí zároveň vznikla v důsledku zkrácení jejich
         dědických podílů vůči navrhovatelce pohledávka.

      17      Součástí pozůstalosti byla zejména zůstavitelova část nemovitosti nacházející se v Nizozemsku, přičemž hodnota této části
         činila 475 000 NLG.

      18      Zůstavitelovi dědici podali přiznání k dani z přechodu majetku. Za základ daně vzali částku 95 000 NLG, kterou každý z nich
         nabyl, tj. pětinu z hodnoty nemovitosti ve výši 475 000 NLG.

      19      Nicméně nizozemské orgány daňové správy byly toho názoru, že navrhovatelka v původním řízení nabyla celou část uvedené nemovitosti
         spadající do pozůstalosti a vyzvala jí, aby zaplatila daň z přechodu majetku vypočítanou ze základu ve výši 475 000 NLG. Po
         dětech D. Arens-Sikken nebylo požadováno zaplacení žádné daně z přechodu majetku.

      20      O odvolání podaném navrhovatelkou v původní věci orgány daňové správy rozhodly tak, že potvrdily původní rozhodnutí.

      21      Paní Arens‑Sikken napadla potvrzující rozhodnutí uvedených orgánů žalobou u Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch (odvolací soud
         ‘s‑Hertogenbosch). V této žalobě tvrdí, že neměla povinnost zaplatit daň z přechodu majetku vypočítanou ze základu ve výši
         475 000 NLG, ale že bylo namístě tuto částku snížit vzhledem k závazku vyplývajícímu z dluhů, které váznou na jejím navýšeném
         dědickém podílu.

      22      Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch rozhodl, že daní z přechodu majetku je v případě navrhovatelky v původním řízení zatíženo
         nabytí nemovitosti na základě dědického nároku. Tento soud rozhodl, že v rámci rodičovského testamentárního rozdělení představoval
         majetek odkázaný navrhovatelce zůstavitelův podíl na předmětné nemovitosti.

      23      Navrhovatelka proti tomuto rozsudku Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch podala kasační stížnost k Hoge Raad der Nederlanden (nejvyšší
         soud Nizozemska). Tento soud ve svém předkládacím rozhodnutí dospěl k závěru, že Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch právem rozhodl,
         že navrhovatelka v původní věci je pro účely výběru daně z přechodu majetku považována podle nizozemského dědického práva
         za osobu, které připadla celá část nemovitosti, která jí byla odkázána. Tento soud uvádí, že v nizozemském systému daní z převodu/přechodu
         majetku nemůže povinná osoba pro účely určení výše daňového základu odečíst dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu
         (stejně tak jako nemůže odečíst poměrnou část souboru dluhů, které jsou součástí pozůstalosti). Kdyby však měl manžel D. Arens‑Sikken
         v okamžiku své smrti bydliště v Nizozemsku, mohla by dotyčná své dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu (jako v případě
         veškerých dluhů, které spadají do pozůstalosti), zohlednit při výpočtu základu dědické daně, ke které by v takovém případě
         byla povinná.

      24      Za těchto okolností si předkládající soud položil otázku, zda nemožnost odečíst dluhy, které váznou na navýšeném dědickém
         podílu, při určování základu daně z přechodu majetku, představuje protiprávní omezení volného pohybu kapitálu. V této souvislosti
         si rovněž klade otázku, zda existuje dostatečná spojitost mezi dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu, a předmětnou
         nemovitostí, jak to vyžaduje judikatura Soudního dvora vyplývající z rozsudků ze dne 12. června 2003, Gerritse (C‑234/01,
         Recueil, s. I‑5933), a ze dne 11. prosince 2003, Barbier (C‑364/01, Recueil, s. I‑15013).

      25      Vzhledem k tomu, že Hoge Raad der Nederlanden měl za to, že spor vzbuzuje nejasnosti ohledně výkladu práva Společenství, rozhodl
         se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být články 73b a 73d Smlouvy o ES [...] vykládány v tom smyslu, že brání členskému státu, aby v případě nemovitého majetku
         nacházejícího se v tomto členském státě, který tvoří pozůstalost osoby, která měla v okamžiku své smrti bydliště v jiném členském
         státě, vybíral daň z nabytí tohoto nemovitého majetku děděním vyměřovanou v závislosti na hodnotě tohoto nemovitého majetku,
         aniž by zohledňoval dluhy nabyvatele, které váznou na dědickém podílu, který byl navýšen na základě testamentárního rodičovského
         rozdělení pozůstalosti?

      2)       V případě kladné odpovědi na první otázku a v případě, že by bylo dále třeba na základě porovnání určit, zda a do jaké míry
         musí být zohledněny dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu, jakou srovnávací metodu […] je pak třeba použít v takovém
         případě, jako je projednávaný případ, ke zjištění, zda by dědická daň, která by byla vybrána, pokud by měl zůstavitel v okamžiku
         své smrti bydliště v Nizozemsku, byla nižší než daň z přechodu majetku?

      3)      Je třeba při posuzování případné existence povinnosti připustit zcela nebo zčásti odpočet dluhů, které váznou na navýšeném
         dědickém podílu, kterou členský stát, ve kterém se nemovitost nachází, může mít na základě Smlouvy o [ES], přihlížet k tomu,
         že odpočet může vést ve členském státě, který se, pokud jde o pozůstalost, považuje z důvodu bydliště zůstavitele za stát
         oprávněný k výběru daně, k nižšímu zápočtu pro účely zamezení dvojímu zdanění?“

       K předběžným otázkám
       K první a druhé otázce
      26      Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu je, zda ustanovení článků 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES a článek
         58 ES) musí být vykládána tak, že brání takové právní úpravě členského státu, jaká je předmětem původního řízení, kterou se
         řídí výpočet dědické daně a daně z přechodu majetku, které jsou vybírány z nemovitého majetku nacházejícího se v tomto členském
         státě, a která nestanoví možnost odečíst při výpočtu těchto daní dluhy, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě
         testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti, pokud osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla v okamžiku své
         smrti bydliště nikoli ve státě, v němž se nachází tato nemovitost, ale v jiném členském státě, ačkoli je stanoveno, že takovýto
         odpočet je možný v případě, že dotyčná osoba měla v okamžiku své smrti bydliště ve členském státě, kde se uvedená nemovitost
         nachází.

      27      V případě kladné odpovědi na tuto otázku a s ohledem na výše citované rozsudky ve věcech Gerritse a Barbier se předkládající
         soud dále táže, jakou srovnávací metodu je třeba použít v takovém případě, jako je projednávaný případ, ke zjištění, zda by
         výše dědické daně, která by byla vybrána, pokud by měl zůstavitel v okamžiku své smrti bydliště v Nizozemsku, byla nižší než
         daň z přechodu majetku.

      28      Článek 56 odst. 1 ES obsahuje obecný zákaz omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy (rozsudek ze dne 6. prosince 2007,
         Federconsumatori a další, C‑463/04 a C‑464/04, Sb. rozh. s. I-10419, bod 19 a citovaná judikatura).

      29      Vzhledem k tomu, že Smlouva neobsahuje definici pojmu „pohyb kapitálu“ ve smyslu článku 56 ES, Soudní dvůr již v minulosti
         přiznal informativní hodnotu nomenklatuře, která je přílohou směrnice 88/361, třebaže byla přijata na základě článku 69 a
         čl. 70 odst. 1 Smlouvy o EHS (později články 69 a 70 odst. 1 Smlouvy o ES zrušené Amsterodamskou smlouvou), přičemž platí,
         jak vyplývá z jejích úvodních ustanovení, že výčet obsažený v uvedené příloze není taxativní (viz zejména rozsudky ze dne
         23. února 2006, van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Sb. rozh. s. I‑1957, bod 39; ze dne 3. října 2006, Fidium Finanz, C‑452/04,
         Sb. rozh. s. I‑9521, bod 41; výše citovaný rozsudek Federconsumatori a další, bod 20, a rozsudek ze dne 17. ledna 2008, Jäger,
         C‑256/06, Sb. rozh. s. I-123, bod 24).

      30      V tomto ohledu Soudní dvůr zejména připomněl, že dědění, jež je přechodem majetku zanechaného zemřelou osobou na jednu či
         více osob, či jinými slovy přechodem vlastnictví k jednotlivým věcem, právům atd. tvořícím tento majetek na dědice, spadá
         do položky XI přílohy I směrnice 88/361, nazvané „Osobní pohyb kapitálu“, a judikoval, že dědění je pohybem kapitálu ve smyslu
         článku 56 ES, s výjimkou těch případů, kdy se prvky zakládající dědictví nacházejí pouze v jediném členském státě (viz výše
         citované rozsudky Barbier, bod 58, van Hilten-van der Heijden, bod 42, a Jäger, bod 25).

      31      Situace, kdy osoba, která měla v okamžiku smrti bydliště v Itálii, odkáže jiným osobám s bydlištěm v Itálii, případně v jiném
         členském státě, nemovitost, která se nachází v Nizozemsku a je z ní v Nizozemsku počítána daň z přechodu majetku, není v žádném
         případě čistě vnitrostátní situací.

      32      Nabytí majetku děděním, které je předmětem původního řízení, je tedy pohybem kapitálu ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES.

      33      Na prvním místě je třeba zkoumat, zda, jak tvrdí Komise, taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená
         v původním řízení, zakládá omezení volného pohybu kapitálu.

      34      K tomu je třeba úvodem připomenout, že nizozemská právní úprava stanoví, že měla-li osoba, která po sobě zanechala pozůstalost,
         v okamžiku své smrti bydliště v jiném členském státě než v Nizozemském království, pak takové dluhy, které váznou na navýšeném
         dědickém podílu, jaké nese D. Arens-Sikken ve věci v původním řízení, nemohou být při výpočtu daně z přechodu majetku vztahující
         se ke zděděné nemovitosti odečteny. Daň z přechodu majetku, kterou měla navrhovatelka v původním řízení zaplatit z nabytí
         nemovitého věci děděním, tak musela být počítána z hodnoty 475 000 NLG, tj. z celkové hodnoty věci.

      35      Naopak, má-li tatáž osoba v okamžiku své smrti bydliště v Nizozemsku, pak výpočet dědické daně z nemovitosti nabyté děděním
         tyto dluhy zohledňuje. V totožné situaci, jako je situace, v níž se nachází navrhovatelka v původní řízení, pro kterou je
         charakteristické, že v ní figurují čtyři dědicové a jediná zůstavená nemovitost v hodnotě 475 000 NLG, by manžel zatížený
         dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu, musel zaplatit dědickou daň vypočtenou z částky 95 000 NLG, tj. z jedné
         pětiny hodnoty věci.

      36      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že vnitrostátní ustanovení, kterými se řídí určování hodnoty nemovitého majetku pro účely
         výpočtu výše daňové povinnosti v případě nabytí majetku děděním, mohou nejen odrazovat od koupě nemovitostí v daném členském
         státě, ale mohou mít rovněž za následek snížení hodnoty dědictví osoby s bydlištěm v jiném členském státě, než kde se předmětný
         majetek nachází (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Barbier, bod 62, a Jäger, bod 30).

      37      Pokud jde o případ nabytí majetku děděním, judikatura potvrdila, že mezi opatření zakázaná článkem 56 odst. 1 ES z toho důvodu,
         že představují omezení volného pohybu kapitálu, se řadí i opatření, jejichž následkem se snižuje hodnota dědictví osoby s bydlištěm
         v jiném státě, než je členský stát, v němž se předmětný majetek nachází a který zdaňuje nabytí tohoto majetku děděním (výše
         uvedený rozsudek van Hilten-van der Heijden, bod 44, a Jäger, bod 31).

      38      Je sice pravda, že v takové situaci, jaká je předmětem původního řízení, je pro účely použití vnitrostátní právní úpravy zdanitelná
         hodnota zůstavené nemovitosti stejná bez ohledu na to, zda je či není přípustné provést odpočet, aby tak bylo zohledněno testamentární
         rodičovské rozdělení pozůstalosti. Nicméně, jak správně uvedla Komise, pokud jde o metodu výpočtu použitou pro stanovení výše
         daňové povinnosti, rozlišuje nizozemská právní úprava mezi osobami, které v okamžiku své smrti měly bydliště v Nizozemsku,
         a osobami, které v tomto státě v témže okamžiku bydliště neměly.

      39      Jak totiž vyplývá z bodů 34 a 35 tohoto rozsudku, pokud rezident zůstavil ve prospěch pěti dědiců nemovitost nacházející se
         v Nizozemsku a zároveň sjednal testamentární rodičovské rozdělení pozůstalosti, pak by se celková daňová povinnost vztahující
         se k této nemovitosti rozdělila mezi všechny dědice, zatímco v případě smrti nerezidenta, jak je tomu v případě manžela navrhovatelky
         v původním řízení, nese daňovou povinnost v plné výši jediný dědic. Jak uvedla Komise, v prvním případě vstupuje do hry několik
         dědiců a částka, kterou každý z nich získá nemusí vzhledem k hodnotě předmětné nemovitosti nutně přesáhnout hranice pásem,
         v nichž se uplatní vyšší daňové sazby. Naopak zdanění celkové hodnoty nemovitosti, které jde k tíži jediného dědice, jenž
         přijal dluhy, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti, by
         mohlo vést, či dokonce nevyhnutelně povede, k uplatnění vyšší daňové sazby.

      40      Z toho vyplývá, že vzhledem k progresivní povaze daňových pásem stanovených nizozemskou právní úpravou, která, jak Komise
         zdůraznila na jednání, nemůže být sama o sobě předmětem kritiky, by taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním
         řízení, mohla zatížit dědictví nerezidenta v celkově vyšší míře.

      41      Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentem nizozemské vlády, podle které příslušná nizozemská právní úprava neobsahuje žádné
         omezení, neboť rozdíly v zacházení, na které poukazuje navrhovatelka v původním řízení, vyplývají z dělby daňové pravomoci
         mezi členské státy. Tato okolnost je totiž s ohledem na kritéria vyplývající z judikatury citované v bodech 36 a 37 tohoto
         rozsudku nerozhodná. Krom toho rozdílné zacházení, k němuž dochází při zohledňování dluhů, které váznou na navýšeném dědickém
         podílu, je výsledkem použití samotné dotčené nizozemské právní úpravy (viz v toto smyslu rovněž výše citovaný rozsudek Jäger,
         bod 34).

      42      Nizozemská vláda však tvrdí, že dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu, nelze považovat za dluhy, které se bezprostředně
         vážou k nemovitosti ve smyslu výše citovaných rozsudků ve věcech Barbier a Gerritse. Tyto dluhy nejsou součástí pozůstalosti,
         nýbrž dluhy, které na sebe bere pozůstalý manžel (pozůstalá manželka) a které vznikly po smrti dotyčné osoby na základě závěti,
         kterou zanechala. Uvedené dluhy nezatěžují podle nizozemské vlády nemovitost a věřitelé pozůstalého manžela, který na sebe
         bere dluh, který vázne na navýšeném dědickém podílu, nemohou k této nemovitosti uplatnit žádné věcné právo.

      43      K tomu je třeba připomenout, že ve věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek Barbier, se předložená otázka týkala výpočtu
         výše daně splatné v případě, že byla děděním nabyta věc nemovitá nacházející se ve členském státě, a dále toho, zda má být
         při určování hodnoty této věci přihlíženo k bezpodmínečnému závazku držitele věcného práva vydat tuto věc třetí osobě, které
         svědčí tzv. hospodářské vlastnické právo uvedené věci. Tento dluh se tedy bezprostředně vázal k nemovité věci, která byla
         předmětem dědění.

      44      Stejně tak, pokud jde o články 49 ES a 50 ES, Soudní dvůr uvedl, že vnitrostátní právní úprava, která v daňové oblasti nerezidentům
         upírá právo odečíst náklady na dosažení příjmů, které bezprostředně souvisí s činností, ze které plynou zdanitelné příjmy
         v dotyčném členském státě, zatímco rezidentům je přiznává, může být především na újmu státním příslušníkům jiných členských
         států, a odporuje tedy těmto článkům (viz v tomto smyslu výše citovaný rozsudek Gerritse, body 27 a 28).

      45      Nicméně, i když ve věci v původním řízení, jak sám předkládající soud uvádí, platí, že dluhy, které váznou na navýšeném dědickém
         podílu, jsou spjaty s předmětnou nemovitostí z důvodu, že jsou výsledkem skutečnosti, že uvedená nemovitost byla na základě
         testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti v plném rozsahu nabyta navrhovatelkou v původním řízení, není pro účely
         zjištění omezení, které je v zásadě zakázáno článkem 56 odst. 1 ES, nezbytné zjišťovat, zda existuje bezprostřední vztah mezi
         dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu, a nemovitou věcí, která je předmětem dědění. Na rozdíl od výše uvedených
         věcí se totiž projednávaná věc týká rozdílných důsledků, které pro dědice má vnitrostátní právní úprava, která při rozdělování
         daňového základu v návaznosti na testamentární rodičovské rozdělení pozůstalosti činí rozdíl mezi tím, zda osoba, která po
         sobě zanechala pozůstalost, měla v okamžiku své smrti v dotyčné členském státě bydliště, či nikoli.

      46      Jak vyplývá z bodů 38 až 40 tohoto rozsudku, v projednávané věci je omezení volného pohybu kapitálu výsledkem toho, že taková
         vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, vede ve spojení s uplatňováním progresivní daňové
         sazby k rozdílnému zacházení při dělení daňové zátěže mezi jednotlivými dědici osoby, která v okamžiku své smrti byla rezidentem
         dotyčného členského státu, a dědici osoby, která v témže okamžiku rezidentem dotyčného členského státu nebyla.

      47      Sama nizozemská vláda na jednání připustila, že v takové situaci, jaká je předmětem původního řízení, může mít nezohlednění
         pohledávek, které se vážou ke zkrácení dědického podílu, které musí snášet ostatní dědicové takovéhoto nerezidenta, za následek
         vyšší daňovou zátěž vzhledem k tomu, že daň z přechodu majetku je požadována pouze po pozůstalé manželce.

      48      Rovněž nelze než dojít k závěru, že v takové situaci, jaká je předmětem původního řízení, je omezení, které pramení z toho,
         že pozůstalá manželka má povinnost zaplatit daň přechodu majetku z celkové hodnoty nemovitosti, aniž by se přihlíželo ke dluhům,
         které váznou na navýšeném dědickém podílu, o to závažnější, že jak vyplývá z bodu 12 tohoto rozsudku a z písemných vyjádření
         předložených Komisí Soudnímu dvoru, daň z přechodu majetku se počítá nejen na základě hodnoty nabytého majetku, ale rovněž
         v závislosti na vztahu mezi poplatníkem a zůstavitelem. Komise uvedla, že osvobození, které se vztahuje na pozůstalé manžele,
         je obvykle značné, na rozdíl od osvobození, které se vztahuje na děti.

      49      Dále je třeba zkoumat, zda může být takto zjištěné omezení volného pohybu kapitálu odůvodněné s ohledem na ustanovení Smlouvy.

      50      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 58 odst. 1 písm. a) ES „[č]lánkem 56 není dotčeno právo členských států
         […] uplatňovat příslušná ustanovení svých daňových předpisů, která rozlišují mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště
         nebo podle místa, kde je jejich kapitál investován“.

      51      Toto ustanovení článku 58 ES musí být coby odchylka od základní zásady volného pohybu kapitálu vykládáno restriktivně. Uvedené
         ustanovení tudíž nemůže být vykládáno v tom smyslu, že jakékoli daňové právní předpisy obsahující rozlišení mezi daňovými
         poplatníky podle místa bydliště či členského státu, kde investují svůj kapitál, jsou automaticky slučitelné se Smlouvou (viz
         výše citovaný rozsudek Jäger, bod 40).

      52      Výjimka upravená v čl. 58 odst. 1 písm. a) ES je totiž sama omezena čl. 58 odst. 3 ES, který stanoví, že vnitrostátní ustanovení
         uvedená v odstavci 1 tohoto článku „nesmějí představovat ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřené omezování volného
         pohybu kapitálu a plateb ve smyslu článku 56“ (viz rozsudky ze dne 6. června 2000, Verkooijen, C‑35/98, Recueil, s. I‑4071,
         bod 44; ze dne 7. září 2004, Manninen, C‑319/02, Sb. rozh. s I‑7477, bod 28, a výše citovaný rozsudek Jäger, bod 41). Krom
         toho, aby bylo v případě dědické daně a daně z převodu/přechodu majetku, k nimž vzniká povinnost z nemovitého majetku nacházejícího
         se na území Nizozemského království, rozdílné zacházení mezi osobou, která v okamžiku své smrti měla bydliště v tomto členském
         státě, a osobou, která měla v okamžiku své smrti bydliště v jiném členském státě, odůvodněno, nesmí jít nad rámec toho, co
         je nezbytné pro dosažení cíle sledovaného dotčenou právní úpravou (viz v tomto smyslu citovaný rozsudek ve věci Manninen,
         bod 29).

      53      Je tedy třeba rozlišovat mezi nerovným zacházením dovoleným na základě čl. 58 odst. 1 písm. a) ES a svévolnou diskriminací
         zakázanou odstavcem 3 téhož článku. Z judikatury přitom vyplývá, že k tomu, aby vnitrostátní daňová právní úprava – jako je
         právní úprava dotčená v původním řízení, která pro účely výpočtu dědické daně činí rozdíly v odpočitatelnosti dluhů, které
         váznou na navýšeném dědickém podílu, podle toho, zda osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla bydliště v tomto členském
         státě nebo jiném členském státě – mohla být považována za slučitelnou s ustanoveními Smlouvy o volném pohybu kapitálu, je
         třeba, aby se rozdílné zacházení týkalo situací, které nejsou objektivně srovnatelné, nebo aby bylo odůvodněno naléhavým důvodem
         obecného zájmu (viz citované rozsudky Verkooijen, bod 43; Manninen, bod 29, a rozsudek Jäger, bod 43).

      54      K tomu je třeba zaprvé uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí nizozemská vláda, tento rozdíl nelze odůvodnit tím, že se týká
         situací, které nejsou objektivně srovnatelné.

      55      Situace dědiců zůstavitele ve věci v původním řízení je totiž srovnatelná se situací kteréhokoli jiného dědice, jehož dědictví
         tvoří nemovitá věc nacházející se v Nizozemsku, která mu byla odkázána osobou, která měla v okamžiku své smrti bydliště v tomto
         členském státě.

      56      Nizozemská právní úprava v zásadě považuje jak dědice osob, které byly v okamžiku své smrti rezidenty, tak dědice osob, které
         v okamžiku své smrti rezidenty nebyly, za osoby povinné k dani dědické nebo dani z přechodu nemovitého majetku nacházejícího
         se v Nizozemsku. K rozdílnému zacházení s děděním rezidentů a nerezidentů dochází až při odpočtu dluhů, které váznou na dědickém
         podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti.

      57      Pokud vnitrostátní právní úprava nečiní pro účely zdanění nemovité věci nabyté děděním a nacházející se v dotyčném členském
         státě rozdílu mezi dědici osoby, která byla v okamžiku své smrti v postavení rezidenta, a dědici osoby, která byla v tomto
         okamžiku v postavení nerezidenta, nemůže, pokud jde o odpočitatelnost závazků, které váznou na této nemovité věci, zacházet
         s těmito dědici v rámci téhož zdanění rozdílně, aniž by tím byla založena diskriminace. Tím, že vnitrostátní zákonodárce zacházel
         pro účely dědické daně s nabytím majetku děděním u těchto dvou kategorií osob stejně, s výjimkou odpočtu dluhů, připustil,
         že mezi oběma kategoriemi s ohledem na způsoby a podmínky tohoto zdanění neexistuje žádný objektivní rozdíl v situaci, jenž
         by mohl odůvodnit rozdílné zacházení (viz obdobně v rámci práva usazování rozsudky ze dne 28. ledna 1986, Komise v. Francie,
         270/83, Recueil, s. 273, bod 20; ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C‑170/05, Sb. rozh.
         s. I‑11949, bod 35, jakož i v rámci volného pohybu kapitálu a dědické daně rozsudek z dnešního dne ve věci Eckelkamp a další,
         C‑11/07, Sb. rozh. s. I-0000, bod 63).

      58      Konečně, pokud jde o otázku, zda může být omezení pohybu kapitálu vyplývající z takové právní úpravy, jako je právní úprava
         dotčená v původním řízení, objektivně odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu, nelze než konstatovat, že s výhradou argumentů
         předložených v rámci třetí předběžné otázky nizozemská vláda žádné odůvodnění tohoto typu neuplatnila.

      59      Pokud jde o druhou otázku, je třeba uvést, že omezení volného pohybu kapitálu tkví v tom, že nezohlednění dluhů váznoucích
         na navýšeném dědickém podílu v rámci výpočtu daně z přechodu majetku ve spojení s progresivní povahou daňových pásem stanovených
         vnitrostátní právní úpravou může vést k tomu, že celková výše daňové povinnosti bude vyšší než daňová povinnost, k níž se
         dospěje při výpočtu dědické daně. Krom toho předkládající soud tuto otázku formuluje s odkazem na výše citované rozsudky Gerritse
         a Barbier, které, jak vyplývá z bodu 45 tohoto rozsudku, nejsou pro projednávanou věc relevantní. Za těchto okolností není
         třeba na druhou otázku odpovídat.

      60      S ohledem na výše uvedené je na první otázku třeba odpovědět, že články 73b a 73d Smlouvy musí být vykládány tak, že brání
         takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, kterou se řídí výpočet dědické daně
         a daně z přechodu majetku, které jsou vybírány z nemovitého majetku nacházejícího se v tomto členském státě, která nestanoví
         možnost odečíst při výpočtu těchto daní dluhy, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského
         rozdělení pozůstalosti, pokud osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla v okamžiku své smrti bydliště nikoli v tomto
         státě, ale v jiném členském státě – ačkoli je stanoveno, že takovýto odpočet je možný v případě, že tato osoba měla v témže
         okamžiku bydliště ve členském státě, ve kterém se nachází nemovitá věc, která je předmětem dědění – pokud se na základě takovéto
         právní úpravy uplatňuje progresivní daňová sazba, neboť nemožnost zohlednit uvedené dluhy by ve spojení s touto progresivní
         daňovou sazbou mohla vést k vyššímu daňovému zatížení dědiců, kteří nemají nárok na takovýto odpočet.

       Ke třetí otázce
      61      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda by mohla být odpověď na první otázku odlišná, pokud členský stát, v němž
         měla v okamžiku své smrti bydliště osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, přiznává na základě právní úpravy použitelné
         na svém území, která zamezuje dvojímu zdanění, daňový zápočet z titulu dědické daně z věcí nacházejících se na území jiného
         členského státu splatné v tomto jiném státě.

      62      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že zamezení dvojímu zdanění je jedním z cílů Evropského společenství, jehož dosažení
         závisí, podle čl. 293 druhé odrážky Smlouvy o ES, na členských státech. Neexistují-li sjednocující nebo harmonizační opatření
         Společenství k zamezení dvojímu zdanění, zůstávají členské státy příslušné pro stanovení, v případě potřeby prostřednictvím
         dohody, kritérií zdanění příjmů a majetku za účelem zamezení dvojímu zdanění. V této souvislosti mají členské státy volnost
         upravit v rámci těchto dvoustranných dohod hraniční určovatele za účelem dělby daňových pravomocí (viz rozsudky ze dne 12. května
         1998, Gilly, C‑336/96, Recueil, s. I‑2793, body 24 a 30; ze dne 21. září 1999, Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, s. I‑6161,
         bod 57; ze dne 19. ledna 2006, Bouanich, C‑265/04, Sb. rozh. s. I‑923, bod 49, a výše citovaný rozsudek Denkavit Internationaal
         a Denkavit France, bod 43).

      63      Nicméně, pokud jde o výkon takto rozdělené daňové pravomoci, členské státy nemohou uniknout povinnosti dodržovat právo Společenství
         (výše citované rozsudky ve věcech Saint-Gobain ZN, bod 58; Bouanich, bod 50, a Denkavit Internationaal a Denkavit France,
         bod 44).

      64      Avšak i ze předpokladu, že by takováto dvoustranná dohoda mezi členským státem, v němž měla v okamžiku své smrti bydliště
         osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, a členským státem, v němž se nachází nemovitá věc, která byla v tomto členském
         státě předmětem dědění, mohla vyrušit účinky omezení volného pohybu kapitálu, které bylo zjištěno v rámci odpovědi na první
         otázku, je nutno konstatovat, že mezi Nizozemským královstvím a Italskou republikou takováto dohoda o zabránění dvojímu zdanění,
         pokud jde o dědickou daň, neexistuje.

      65      Za těchto podmínek postačuje konstatovat, že členský stát, v němž se nachází nemovitý majetek nemůže k tomu, aby odůvodnil
         omezení volného pohybu kapitálu vyplývající z jeho právní úpravy namítat, že v jiném členském státě, jako je členský stát,
         v němž osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla bydliště v okamžiku své smrti, existuje nezávisle na jeho vůli možnost
         přiznat daňový zápočet, který by mohl zcela nebo zčásti kompenzovat újmu, která byla dědicům této osoby způsobena tím, že
         členský stát, v němž se uvedený majetek nachází, nezohlednil při výpočtu daně z přechodu majetku dluhy, které váznou na dědickém
         podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti (viz v tomto smyslu výše citovaný rozsudek
         Eckelkamp a další, bod 68).

      66      Členský stát se totiž nemůže dovolávat existence zvýhodnění přiznaného jednostranně jiným členským státem, v daném případě
         členským státem, v němž měla dotyčná osoba bydliště v okamžiku své smrti, aby tak unikl povinnostem, které pro něj vyplývají
         ze Smlouvy, zejména pak z jejích ustanovení o volném pohybu kapitálu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 8 listopadu 2007,
         Amurta, C‑379/05, Sb. rozh. s. I-9569, bod 78).

      67      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že na odpověď na první otázku nemá vliv okolnost,
         že právní úprava členského státu, v němž měla osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, v okamžiku své smrti bydliště, jednostranně
         stanoví možnost přiznat daňový zápočet z titulu dědické daně z nemovitého majetku nacházejícího se v jiném členském státě
         splatné v tomto jiném státě.

       K nákladům řízení
      68      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Články 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES a článek 58 ES) musí být vykládány tak, že brání takové právní úpravě členského
            státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, kterou se řídí výpočet dědické daně a daně z přechodu majetku, které
            jsou vybírány z nemovitého majetku nacházejícího se v tomto členském státě, která nestanoví možnost odečíst při výpočtu těchto
            daní dluhy, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti, pokud
            osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla v okamžiku své smrti bydliště nikoli v tomto státě, ale v jiném členském
            státě – ačkoli je stanoveno, že takovýto odpočet je možný v případě, že tato osoba měla v témže okamžiku bydliště ve členském
            státě, ve kterém se nachází nemovitá věc, která je předmětem dědění – pokud se na základě takovéto právní úpravy uplatňuje
            progresivní daňová sazba, neboť nemožnost zohlednit uvedené dluhy by ve spojení s touto progresivní daňovou sazbou mohla vést
            k vyššímu daňovému zatížení dědiců, kteří nemají nárok na takovýto odpočet.
      2)      Na odpověď v bodě 1 výroku nemá vliv okolnost, že právní úprava členského státu, v němž měla osoba, která po sobě zanechala
            pozůstalost, v okamžiku své smrti bydliště, jednostranně stanoví možnost přiznat daňový zápočet z titulu dědické daně z nemovitého
            majetku nacházejícího se v jiném členském státě splatné v tomto jiném státě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 24. listopadu 2010. # Evropská komise proti Irish Electricity Generating Co. Ltd. # Rozhodčí doložka - Smlouva uzavřená v rámci zvláštního programu výzkumu a technologického rozvoje, včetně demonstrace, v oblasti nejaderné energetiky (1994-1998) - Nesplnění smlouvy - Vrácení částek zálohy - Úroky z prodlení - Rozsudek pro zmeškání. # Věc T-323/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 24. listopadu 2010 – Komise v. Irish Electricity Generating
      (Věc T-323/09)
      „Rozhodčí doložka – Smlouva uzavřená v rámci zvláštního programu výzkumu a technologického rozvoje, včetně demonstrace, v oblasti nejaderné energetiky
         (1994-1998) – Nesplnění smlouvy – Vrácení částek zálohy – Úroky z prodlení –Řízení bez účasti žalovaného“

      1.                     Řízení – Předložení věci Tribunálu na základě rozhodčí doložky – Smlouva poskytující finanční pomoc Společenství při uskutečnění
            projektu v oblasti nejaderné energetiky – Částka schválených způsobilých nákladů nižší než částka záloh vyplacených Komisí
            – Požadavek Komise na vrácení přeplatku – Povinnost smluvního partnera prokázat skutečnou existencí a nezbytnost nákladů vykázaných
            Komisi pro uskutečnění projektu (Článek 238 ES) (viz body 60–61)
      2.                     Řízení – Předložení věci Tribunálu na základě rozhodčí doložky – Smlouva poskytující finanční pomoc Společenství při uskutečnění
            projektu v oblasti nejaderné energetiky – Částka schválených způsobilých nákladů nižší než částka záloh vyplacených Komisí
            – Nárok na částečné vrácení částky zálohy zvýšené o úroky z prodlení – Úroky z prodlení požadované Komisí nižší než úroky
            z prodlení vypočtené podle pravidel příslušných pravidel vnitrostátního práva (Článek 238 ES) (viz body 73–76)
      Předmět

               Žaloba založená na rozhodčí doložce směřující k tomu, aby bylo Irish Electricity Generating Co. Ltd uloženo vrátit částku
                  180 664,70 eur odpovídající části záloh vyplacených Komisí podle smlouvy č. WE/178/97/IE/GB zvýšenou o úroky z prodlení

            Výrok

                  1)

                  	Irish Electricity Generating Co. Ltd se ukládá vrátit Evropské komisi částku 180 664,70 eur zvýšenou o úroky z prodlení:

            –        na základě sazby 5,56 % ročně od 25. srpna 2003 až do vyhlášení tohoto rozsudku;
      –        na základě roční sazby stanovené irským zákonem, v současnosti tedy článkem 26 Debtors Act (Ireland) (zákon o dlužnících)
         1840, v platném znění, až do výše 5,56 % ročně, za období od vyhlášení tohoto rozsudku do úplného splacení dluhu.

                  2)

                  	Irish Electricity Generating se ukládá náhrada nákladů řízení.