title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 5. března 2015.#Evropská komise v. Francouzská republika.#Nesplnění povinnosti státem – Daně – DPH – Uplatňování snížené sazby – Dodání digitálních nebo elektronických knih.#Věc C-479/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      5. března 2015 (
            *1
         )
      „Nesplnění povinnosti státem — Daně — DPH — Uplatňování snížené sazby — Dodání digitálních nebo elektronických knih“
      Ve věci C‑479/13,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU podaná dne 6. září 2013,

         Evropská komise, zastoupená C. Soulay a F. Dintilhacem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Francouzské republice, zastoupené D. Colasem a J.‑S. Pilczerem, jako zmocněnci,
      žalované,
      podporované

         Belgickým královstvím, zastoupeným M. Jacobs a J.‑C. Halleuxem, jako zmocněnci,
      vedlejším účastníkem,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan a A. Prechal (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svou žalobou se Evropská komise domáhá toho, aby Soudní dvůr určil, že Francouzská republika uplatňováním snížené sazby daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) v případě dodání digitálních (nebo elektronických knih), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 96 a 98 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1), ve znění směrnice Rady 2010/88/EU ze dne 7. prosince 2010 (Úř. věst. L 326, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“), ve spojení s přílohami II a III uvedené směrnice a prováděcím nařízením Rady (EU) č. 282/2011 ze dne 15. března 2011, kterým se stanoví prováděcí opatření ke směrnici 2006/112 (Úř. věst. L 77, s. 1).

         Právní rámec

         Unijní právo

               2

               Článek 14 směrnice o DPH v odstavci 1 stanoví:
               „‚Dodáním zboží‘ se rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.“

               3

               Článek 24 odst. 1 této směrnice uvádí, že:
               „‚Poskytnutím služby‘ se rozumí každé plnění, které není dodáním zboží.“

               4

               Článek 96 uvedené směrnice stanoví:
               „Členské státy uplatňují základní sazbu DPH, kterou stanoví každý členský stát jako procentní podíl ze základu daně a která je stejná pro dodání zboží i pro poskytnutí služby.“

               5

               Článek 98 odst. 1 a 2 téže směrnice stanoví:
               „1.   Členské státy mohou uplatňovat jednu či dvě snížené sazby.
               2.   Snížené sazby se uplatňují pouze u dodání zboží a poskytnutí služeb těch kategorií, které jsou uvedeny v příloze III.
               Snížené sazby se neuplatňují u elektronicky poskytovaných služeb.“

               6

               Příloha II směrnice o DPH, která obsahuje „[i]nformativní seznam elektronicky poskytovaných služeb podle článku 58 a čl. 59 prvního pododstavce písm. k)“, kteréžto se oba se zabývají určením místa poskytnutí služeb osobám nepovinným k dani, v bodě 3 zmiňuje:
               „dodání obrázků, textů a informací a zpřístupňování databází“.

               7

               V původním znění směrnice 2006/112 bylo v její příloze III obsahující seznam dodání zboží a poskytnutí služeb, která mohou být předmětem snížené sazby uvedené v článku 98 této směrnice, v bodě 6 uvedeno:
               „dodání knih (včetně brožur, letáků a obdobných tiskovin, dětských obrázkových knížek, náčrtníků či omalovánek, hudebních partitur tištěných či psaných, zeměpisných, vodopisných nebo obdobných map), novin a časopisů, nejsou-li výlučně nebo převážně určeny k propagaci, včetně dodání na výpůjčku knihovnami“.

               8

               Směrnice Rady 2009/47/ES ze dne 5. května 2009 (Úř. věst. L 116, s. 18), pozměnila směrnici 2006/112. Bod 4 odůvodnění směrnice 2009/47 uvádí:
               „Směrnice 2006/112/ES by měla být dále změněna tak, aby bylo možné uplatňovat snížené sazby nebo případně osvobození od daně v omezeném počtu případů, ze společenských nebo zdravotních důvodů, a za účelem zpřesnění a přizpůsobení pojmu knihy uvedenému v příloze III uvedené směrnice s ohledem na technický pokrok.“

               9

               Od 1. června 2009, data vstupu směrnice 2009/47 v platnost, zní bod 6 přílohy III směrnice o DPH následovně:
               „dodání knih na jakémkoli fyzickém nosiči (včetně brožur, letáků a obdobných tiskovin, dětských obrázkových knížek, náčrtníků či omalovánek, hudebních partitur tištěných či psaných, zeměpisných, vodopisných nebo obdobných map), novin a časopisů, nejsou-li výlučně nebo převážně určeny k propagaci, včetně dodání na výpůjčku knihovnami“.

               10

               Prováděcí nařízení č. 282/2011 v čl. 7 odst. 1 a 2 stanoví:
               „1.   ‚Elektronicky poskytované služby‘ uvedené ve směrnici [o DPH] zahrnují služby, které jsou poskytovány přes Internet nebo elektronickou síť a z jejichž povahy vyplývá, že jejich poskytování je v podstatě automatizované a vyžaduje minimální lidský zásah, a nejsou uskutečnitelné bez informačních technologií.
               2.   Odstavec 1 se vztahuje zejména na tyto případy:
               [...]

                        f)

                        služby uvedené v příloze I.“

               11

               Příloha I prováděcího nařízení č. 282/2011, nadepsaná „Článek 7 tohoto nařízení“, v bodě 3 stanoví:
               „Bod 3 přílohy II směrnice [o DPH]:
               [...]

                        c)

                        digitalizovaný obsah knih a jiných elektronických publikací;

                  [...]“

         Francouzské právo

               12

               Článek 278-0a všeobecného daňového zákoníku, ve znění platném po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, jež bylo dne 25. října 2012 zasláno Francouzské republice (dále jen „CGI“), stanoví:
               „Snížená sazba [DPH] ve výši 5,5 % se uplatní v případech:

                        A. –

                        nákupu, dovozu, pořízení uvnitř Společenství, prodeji, dodání, pověření, zprostředkování nebo jiných plnění týkajících se:

                  [...]

                        3°

                        Knih včetně jejich výpůjčky. Tento bod 3° se vztahuje na knihy na jakémkoli fyzickém nosiči, včetně knih, které se dodávají formou elektronického stažení.

                  [...]“

         Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem

               13

               Komise měla za to, že rozšíření výhody snížené sazby DPH na plnění týkající se knih dodaných formou elektronického stažení, u nichž došlo k uskutečnění zdanitelného plnění po 1. lednu 2012, je v rozporu se směrnicí o DPH. Zaslala tedy Francouzské republice dne 4. července 2012 výzvu dopisem. Uvedený členský stát na výzvu dopisem odpověděl dopisem ze dne 3. srpna 2012.

               14

               Dne 25. října 2012 vydala Komise odůvodněné stanovisko, kterým Francouzskou republiku vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověla ve lhůtě dvou měsíců od jeho doručení. Uvedený členský stát na odůvodněné stanovisko odpověděl dopisem ze dne 23. listopadu 2012.

               15

               Komise se s vysvětleními podanými Francouzskou republikou nespokojila a podala projednávanou žalobu.

               16

               Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 6. února 2014 bylo povoleno vedlejší účastenství Belgického království na podporu návrhových žádání Francouzské republiky.

         K žalobě

         Úvodní poznámky

               17

               Komise uvádí, že za dodání digitálních nebo elektronických knih je třeba považovat i úplatné dodání knih v elektronické podobě, které lze zobrazit na počítači, chytrém telefonu, čtečce elektronických knih nebo jiném čtecím systému, formou elektronického stažení nebo internetového vysílání („streamingu“) z webových stránek (dále jen „dodání elektronických knih“).

               18

               Francouzská republika tvrdí, že definice digitálních nebo elektronických knih, u kterých lze uplatnit sníženou sazbu DPH podle článku 278-0a CGI, je užší než definice zastávaná Komisí. Podle tohoto členského státu se snížená sazba DPH podle tohoto ustanovení uplatní pouze u tzv. „homotetických“ knih, tj. u knih obdobných tištěným knihám nebo knihám dodávaným na jiném fyzickém nosiči, které se od těchto posledně uvedených knih liší pouze některými prvky typickými pro jejich formát.

               19

               V tomto ohledu je třeba poznamenat, že na základě samotné okolnosti, podle které se článek 278-0a CGI vztahuje, pokud jde o digitální nebo elektronické knihy, pouze na tzv. homotetické knihy, nelze učinit závěr, že se Komise v žalobě zaměřuje na kategorii digitálních nebo elektronických knih, která je širší než kategorie, u které se uplatňuje snížená sazba DPH podle tohoto ustanovení. Digitální nebo elektronické knihy, na které se zaměřuje žaloba Komise, jsou totiž definovány způsobem jejich dodání. Francouzská republika přitom nepopřela, že s ohledem na toto kritérium homotetické knihy patří mezi knihy, na které se Komise zaměřuje v žalobě.

               20

               Kromě toho, i když článek 278-0a CGI používá pojem „elektronické stažení“, tento členský stát netvrdí, že dodání knih formou internetového vysílání („streamingu“) je z oblasti působnosti tohoto ustanovení vyloučeno.

               21

               Za těchto podmínek není namístě omezit přezkum žaloby na kategorii digitálních nebo elektronických knih, která je užší než kategorie, na kterou se zaměřuje žaloba Komise.

         K věci samé

               22

               Komise tvrdí, že uplatňování snížené sazby DPH u dodání elektronických knih ze strany Francouzské republiky je neslučitelné s články 96 a 98 směrnice o DPH, ve spojení s přílohami II a III uvedené směrnice a prováděcím nařízením č. 282/2011.

               23

               Tento orgán uvádí, že podle čl. 98 odst. 2 prvního pododstavce směrnice o DPH se snížené sazby uplatňují pouze u dodání zboží a poskytnutí služeb uvedených v příloze III této směrnice. Dodání elektronických knih přitom nespadá do oblasti působnosti uvedené přílohy, a nemůže se na ně tedy vztahovat snížená sazba DPH. Tento výklad potvrzuje čl. 98 odst. 2 druhý pododstavec směrnice o DPH, který vylučuje uplatnění snížené sazby DPH u elektronicky poskytovaných služeb.

               24

               Francouzská republika, podporovaná Belgickým královstvím, zpochybňuje výklad předmětných ustanovení směrnice o DPH zastávaný Komisí. Podle názoru těchto členských států se na dodání elektronických knih vztahuje bod 6 přílohy III směrnice o DPH, a proto takové dodání podléhá snížené sazbě DPH.

               25

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 96 směrnice o DPH stanoví, že se u dodání zboží a poskytnutí služeb se uplatní stejná základní sazba DPH. Odchylně od této zásady přiznává čl. 98 odst. 1 této směrnice členským státům možnost uplatňovat jednu či dvě snížené sazby DPH. Podle odst. 2 prvního pododstavce tohoto článku mohou být snížené sazby DPH uplatňovány pouze u dodání zboží a poskytnutí služeb těch kategorií, které jsou uvedeny v příloze III směrnice o DPH (rozsudek K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, body 21 a 22).

               26

               Co se týče argumentu vzneseného Francouzskou republikou a Belgickým královstvím, podle něhož se na dodání elektronických knih vztahuje bod 6 přílohy III směrnice o DPH, je třeba připomenout, že pro určení působnosti ustanovení unijního práva je nutné vzít v úvahu jeho znění, kontext i cíle (zejména viz rozsudek NCC Construction Danmark, C‑174/08, EU:C:2009:669, bod 23 a citovaná judikatura).

               27

               Je třeba poznamenat, že tato příloha III v bodě 6 výslovně zmiňuje v kategorii plnění, která mohou být předmětem snížené sazby DPH, „dodání knih na jakémkoli fyzickém nosiči“. Ze znění tohoto bodu tedy vyplývá, že se snížená sazba DPH vztahuje na plnění, které spočívá v dodání knihy na fyzickém nosiči. Jak správně uvádí Komise, jakýkoliv jiný výklad by zbavil slov „na jakémkoli fyzickém nosiči“ uvedených v tomto bodě jejich významu.

               28

               I když je ke čtení elektronických knih zajisté nutný fyzický nosič, jako je počítač, takový nosič nicméně není součástí dodání elektronických knih.

               29

               Z toho vyplývá, že s ohledem na znění ustanovení uvedeného bodu 6 nespadá dodání elektronických knih do rozsahu jeho působnosti.

               30

               Tento výklad je podpořen kontextem uvedeného ustanovení. Toto ustanovení totiž představuje výjimku ze zásady, podle které členské státy uplatňují základní sazbu DPH u plnění podléhajících této dani, a musí být proto vykládána striktně (zejména viz rozsudek Komise v. Španělsko, C‑360/11, EU:C:2013:17, bod 18 a citovaná judikatura).

               31

               Je pravda, jak správně uvádí Francouzská republika a Belgické království, že rozšířením rozsahu působnosti bodu 6 přílohy III směrnice o DPH, ke kterému došlo v důsledku změny zavedené směrnicí 2009/47, na „dodání knih na jakémkoli fyzickém nosiči“ unijní zákonodárce sledoval, jak vyplývá z bodu 4 odůvodnění směrnice 2009/47, zpřesnění a přizpůsobení pojmu „knihy“ uvedenému v tomto bodě s ohledem na technický pokrok.

               32

               Stejně tak, jak správně poznamenala Francouzská republika, záměrem unijního zákonodárce při vypracovávání přílohy III směrnice 2006/112 bylo, aby základní zboží, jakož i zboží a služby odpovídající sociálním nebo kulturním cílům, pokud nepředstavují riziko nebo představují jen velmi malé riziko narušení hospodářské soutěže, mohly být předmětem snížené sazby DPH (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Nizozemsko, C‑41/09, EU:C:2011:108, bod 52).

               33

               Nic to však nemění na tom, jak vyplývá z čl. 98 odst. 2 druhého pododstavce směrnice o DPH, že se rovněž rozhodl vyloučit možnost uplatňovat sníženou sazbu DPH u „elektronicky poskytovaných služeb“.

               34

               Dodání elektronických knih je přitom „elektronicky poskytovaná služba“ ve smyslu tohoto čl. 98 odst. 2 druhého pododstavce.

               35

               Podle čl. 24 odst. 1 směrnice o DPH se totiž „poskytnutím služby“ rozumí každé plnění, které není dodáním zboží, přičemž podle čl. 14 odst. 1 této směrnice pojem „dodání zboží“ vyžaduje převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník. Na rozdíl od toho, co tvrdí Francouzská republika, přitom dodání elektronických knih nelze považovat za „dodání zboží“ ve smyslu posledně uvedeného ustanovení, pokud nelze elektronické knihy kvalifikovat jako hmotný majetek. Jak totiž vyplývá z bodu 28 tohoto rozsudku, fyzický nosič umožňující čtení této knihy, který by mohl být kvalifikován jako „hmotný majetek“, při tomto dodání chybí. Z toho vyplývá, že v souladu s tímto čl. 24 odst. 1 musí být dodání elektronických knih kvalifikováno jako poskytnutí služeb.

               36

               Kromě toho, podle čl. 7 odst. 1 prováděcího nařízení č. 282/2011 jsou za elektronicky poskytované služby ve smyslu směrnice o DPH považovány „služby, které jsou poskytovány přes internet nebo elektronickou síť a z jejichž povahy vyplývá, že jejich poskytování je v podstatě automatizované a vyžaduje minimální lidský zásah, a bez informačních technologií nejsou uskutečnitelné“. Je třeba konstatovat, že dodání elektronických knih odpovídá této definici.

               37

               Tento výklad je potvrzen bodem 3 přílohy II směrnice o DPH, ve spojení s čl. 7 odst. 1 a 2 uvedeného prováděcího nařízení a bodem 3 jeho přílohy I, z něhož vyplývá, že dodání digitalizovaného obsahu knih je takovou službou.

               38

               V rozporu s tím není ani skutečnost, že příloha II směrnice o DPH obsahuje informativní seznam elektronicky poskytovaných služeb podle článku 58 a čl. 59 prvního pododstavce písm. k) směrnice o DPH. Skutečnost, že tato příloha vyjmenovává pouze elektronicky poskytované služby, které jsou relevantní pro uplatnění těchto dvou posledně uvedených ustanovení, nemá žádný dopad na samotnou povahu těchto služeb.

               39

               Mimoto, jak vyplývá ze znění čl. 7 odst. 1 prováděcího nařízení č. 282/2011, slouží odkaz v kontextu tohoto ustanovení na služby vyjmenované v bodě 3 přílohy II směrnice o DPH k určení elektronicky poskytovaných služeb, na které se obecně vztahuje směrnice o DPH, a nikoli pouze některá ustanovení této směrnice.

               40

               Vzhledem k tomu, že dodání elektronických knih je „elektronicky poskytovanou službou“ ve smyslu čl. 98 odst. 2 druhého pododstavce směrnice o DPH a že toto ustanovení vylučuje jakoukoli možnost uplatňovat sníženou sazbu DPH na takové služby, nemůže být bod 6 přílohy III směrnice o DPH vykládán tak, že do rozsahu jeho působnosti spadá i dodání elektronických knih, jinak by byla pominuta vůle unijního zákonodárce, aby se na tyto služby neuplatňovala snížená sazba DPH.

               41

               Z toho vyplývá, že jak s ohledem na znění bodu 6 přílohy III směrnice o DPH, tak jeho kontext a účel právní úpravy, jejíž je toto ustanovení součástí, tento bod nelze vykládat tak, že do jeho rozsahu působnosti spadá dodání elektronických knih.

               42

               Na rozdíl od toho, co tvrdí Francouzská republika a Belgické královstvím, tento výklad nezpochybňuje zásada daňové neutrality, kterou unijní zákonodárce vyjádřil v oblasti DPH obecnou zásadu rovného zacházení (rozsudek NCC Construction Danmark, EU:C:2009:669, bod 41 a citovaná judikatura).

               43

               Zásada daňové neutrality totiž neumožňuje rozšířit působnost snížené sazby DPH, pokud tak není jednoznačně stanoveno (v tomto smyslu viz rozsudek Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, bod 50 a citovaná judikatura). Bod 6 přílohy III směrnice o DPH přitom není ustanovením, které jednoznačně rozšiřuje působnost snížené sazby DPH na dodání elektronických knih. Naopak, jak vyplývá z bodu 41 tohoto rozsudku, toto ustanovení se na takové dodání nevztahuje.

               44

               Vzhledem k tomu, že je také nesporné, že dodání elektronických knih nespadá do žádné jiné kategorie služeb uvedených v příloze III směrnice o DPH, není uplatnění snížené sazby DPH na takové dodání v souladu s čl. 98 odst. 2 směrnice o DPH.

               45

               Z toho vyplývá, že je žaloba Komise opodstatněná.

               46

               Je tedy třeba konstatovat, že Francouzská republika uplatňováním snížené sazby DPH na dodání elektronických knih, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 96 a 98 směrnice o DPH, ve spojení s přílohami II a III uvedené směrnice a prováděcím nařízením č. 282/2011.

         K nákladům řízení

               47

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Francouzská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné rozhodnout, že posledně uvedená ponese vlastní náklady řízení a ukládá se jí rovněž náhrada nákladů vynaložených Komisí.

               48

               Podle čl. 140 odst. 1 téhož jednacího řádu nesou členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady. Belgické království tudíž ponese vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Francouzská republika uplatňováním snížené sazby daně z přidané hodnoty na dodání digitálních nebo elektronických knih nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 96 a 98 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty, ve znění směrnice Rady 2010/88/EU ze dne 7. prosince 2010, ve spojení s přílohami II a III uvedené směrnice a prováděcím nařízením Rady (EU) č. 282/2011 ze dne 15. března 2011, kterým se stanoví prováděcí opatření ke směrnici 2006/112.

                           2)

                           Francouzská republika ponese vlastní náklady řízení a ukládá se jí náhrada nákladů vynaložených Evropskou komisí.

                           3)

                           Belgické království ponese vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 14. ledna 1982. # Nicolaus Corman & Fils SA proti Hauptzollamt Gronau. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Münster - Německo. # Věc 64/81.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 15. září 2017.#sheepworld AG v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie Beste Freundin – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-452/16.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 17. července 1997. # Pascoal & Filhos Ldª proti Fazenda Pública. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Tributário de Segunda Instância - Portugalsko. # Věc C-97/95.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 14. prosince 2005. # Regione autonoma della Sardegna proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Opatření italských orgánů, jejichž cílem je vyrovnat škody způsobené katarální horečkou ovcí (blue tongue) - Hlavní zásady týkající se státních podpor v zemědělském odvětví. # Věc T-200/04.

text:
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 14. prosince 2005 − Regione autonoma della Sardegna v. Komise
      (Věc T‑200/04)
      „Státní podpory – Opatření italských orgánů, jejichž cílem je vyrovnat škody způsobené katarální horečkou ovcí (blue tongue) – Hlavní zásady týkající se státních podpor v zemědělském odvětví“
      1.                     Podpory poskytované státy – Zákaz – Odchylky – Podpory určené k vyrovnání škod v oblasti zemědělské výroby – Podpory ve prospěch
            podniků nebo zpracovatelských činností, jejichž cílem je vyrovnat škody způsobené nemocí zvířat – Podpory ve prospěch družstev
            vyrábějících sýr – Vyloučení (Sdělení Komise 2000/C 28/02, bod 11) (viz body 46–49)
      2.                     Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí – Neexistence připomínek dotyčných osob – Neexistence dopadu na platnost rozhodnutí
            Komise – Povinnost zkoumat z úřední povinnosti výslovně nedovolávané skutečnosti – Neexistence (Čl. 88 odst. 2 ES) (viz body
            50–58, 70)
      3.                     Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí – Přezkum režimu podpor jako celku – Přípustnost – Rozhodnutí Komise při výkonu
            její široké posuzovací pravomoci zamítnout režim podpor namísto jeho schválení s výhradou, že vnitrostátní orgány případně
            přijmou opatření týkající se kontroly v každém konkrétním případě použití režimu – Protiprávní zasahování Komise do mechanismů
            kontrol používání dotčeného režimu podpor stanovených vnitrostátním právem – Neexistence (viz body 59–61)
      4.                     Podpory poskytované státy – Rozhodnutí Komise konstatující neslučitelnost podpory se společným trhem – Povinnost uvést odůvodnění
            – Nezbytné údaje (Článek 253 ES) (viz body 63–64)
      Předmět

         Návrh na zrušení rozhodnutí Komise K (2004) 471 konečné ze dne 16. března 2004 týkající se režimu podpor, který Itálie hodlá
                  provést ve prospěch zpracovatelských a odbytových družstev za účelem vyrovnání škod způsobených katarální horečkou ovcí (blue
                  tongue) (článek 5 zákona č. 22 regionu Sardinie ze dne 17. listopadu 2000).

            Výrok

                  Žaloba se zamítá.

                  Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. září 2017.#Evropská komise v. Belgické království.#Nesplnění povinnosti státem – Státní podpory – Rozhodnutí 2011/678/EU – Státní podpora ve prospěch financování testů prováděných za účelem zjištění přenosných spongiformních encefalopatií (TSE) u skotu – Podpora neslučitelná s vnitřním trhem – Povinnost navrácení – Neprovedení.#Věc C-591/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      13. září 2017 (
            *1
         )
      „Nesplnění povinnosti státem – Státní podpory – Rozhodnutí 2011/678/EU – Státní podpora ve prospěch financování testů prováděných za účelem zjištění přenosných spongiformních encefalopatií (TSE) u skotu – Podpora neslučitelná s vnitřním trhem – Povinnost navrácení – Neprovedení“
      Ve věci C‑591/14,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě čl. 108 odst. 2 druhého pododstavce SFEU, podaná dne 19. prosince 2014,

         Evropská komise, zastoupená J.-F. Brakelandem, B. Stromskym, S. Noëm a H. van Vlietem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Belgickému království, zastoupenému C. Pochet a L. Van den Broeck, jakož i J.‑C. Halleuxem, jako zmocněnci, ve spolupráci s L. Van den Hendem a J. Charlesem, avocats,
      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, E. Juhász (zpravodaj), C. Vajda, K. Jürimäe a C. Lycourgos, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Giacobbo-Peyronnel, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. prosince 2016,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. března 2017,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Evropská komise se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že ve stanovených lhůtách nepřijalo všechna opatření nezbytná k tomu, aby příjemci státních podpor, které byly v čl. 1 odst. 3 a 4 rozhodnutí Komise 2011/678/EU ze dne 27. července 2011 o státní podpoře ve prospěch financování testů prováděných za účelem zjištění přenosných spongiformních encefalopatií (TSE) u skotu, kterou provedla Belgie [Státní podpora C 44/08 (dříve NN 45/04)] (Úř. věst. 2011, L 274, s. 36) (dále jen „sporné rozhodnutí“), prohlášeny za protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem, podpory vrátili, a tím, že ve stanovené lhůtě neinformovalo Komisi o opatřeních, jež přijalo k dosažení souladu s tímto rozhodnutím, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 288 čtvrtého pododstavce SFEU a z článků 2 až 4 uvedeného rozhodnutí.

         Právní rámec
      Nařízení (ES) č. 659/1999

               2

               Článek 14 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU] (Úř. věst. 1999, L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), nadepsaný „Navrácení podpory“, stanoví:
               „1.   Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil (dále jen ‚rozhodnutí o navrácení‘). Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva [Unie].
               2.   Podpora, která má být navrácena podle rozhodnutí o navrácení, zahrnuje úroky v přiměřené výši stanovené Komisí. Úroky jsou splatné od data, kdy byla protiprávní podpora k dispozici příjemci, do data jejího navrácení.
               3.   Aniž je dotčen příkaz Soudního dvora [Evropské unie] podle článku [278 SFEU], navrácení se provede bezodkladně a v souladu s postupy vnitrostátního práva dotyčného členského státu za předpokladu, že umožňují okamžitý a účinný výkon rozhodnutí Komise. Aniž je dotčeno právo [Unie], učiní za tímto účelem a v případě řízení před vnitrostátními soudy dotyčné členské státy všechny nezbytné kroky v rámci jejich právních řádů, včetně dočasných opatření.“

         Pokyny TSE

               3

               Komise Evropských společenství přijala v roce 2002 pokyny Společenství týkající se státních podpor na testy TSE, uhynulá zvířata a jateční odpad (Úř. věst. 2002, C 324, s. 2) (dále jen „pokyny TSE“) (citace z uvedených pokynů použité v textu tohoto rozsudku jsou neoficiálním překladem). Body 23 až 25 těchto pokynů uvádějí:

                        „23.

                        S cílem podpořit přijetí opatření k ochraně zdraví zvířat a lidí se Komise rozhodla, že bude nadále povolovat státní podpory pokrývající až 100 % nákladů spojených s testy TSE v souladu se zásadami uvedenými v bodě 11.4 zemědělských pokynů.

                        24.

                        U povinného testování skotu, poraženého k lidské spotřebě, na BSE však nesmí s účinností od 1. ledna 2003 celkové přímé a nepřímé veřejné podpory, včetně plateb Společenství, překročit celkem 40 eur za test. Povinnost testování se může zakládat na právních předpisech Společenství nebo vnitrostátních právních předpisech. Tato částka představuje celkové náklady na testování, včetně testovacího materiálu, odběru vzorků, přepravy, testů, skladování a likvidace vzorků. Tato částka může být v budoucnu snížena, pokud klesnou náklady související s testy.

                        25.

                        Státní podpora na výdaje související s testy TSE se vyplácí hospodářskému subjektu, u kterého musí být odebrány vzorky k testování. Pro usnadnění správy takových státních podpor se však může podpora namísto toho vyplácet laboratoři, za podmínky, že bude moci být prokázáno, že se celá částka státní podpory předá hospodářskému subjektu. Státní podpora, kterou přímo nebo nepřímo přijal hospodářský subjekt, u něhož musí být odebrány vzorky k testování, se musí odrazit v odpovídajícím snížení cen požadovaných tímto hospodářským subjektem.“

         Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí

               4

               V letech 2001 až 2006 neslo Belgické království veškeré náklady na testy prováděné za účelem zjištění přenosných spongiformních encefalopatií u skotu nebo (dále jen „testy BSE“) nebo jejich část.

               5

               V období od 1. ledna 2001 do 31. prosince 2001 byly náklady na testy BSE v plné výši financovány ministerstvem financí.

               6

               Od 1. ledna 2002 do 30. června 2004 byly náklady na provádění těchto testů předběžně financovány Bureau d’intervention et de restitution belge (Belgický intervenční a restituční úřad) (BIRB), federální veřejnoprávní institucí s právní subjektivitou.

               7

               Od 1. července 2004 do 30. listopadu 2004 byly testy BSE financovány Agence fédérale pour la sécurité de la chaîne alimentaire (federální agentura pro bezpečnost potravinového řetězce) (AFSCA), federální veřejnoprávní institucí s právní subjektivitou.

               8

               Komise poté, co obdržela stížnosti, zaslala dne 27. ledna 2004 Belgickému království žádost o informace týkající se financování testů BSE. Belgické orgány odpověděly na tuto žádost 6. února 2004 a 14. května 2004.

               9

               Dopisem ze dne 23. ledna 2004 oznámilo Belgické království podporu určenou k pokrytí nákladů na zjišťování BSE u zvířat. Cílem tohoto opatření bylo předběžné financování nákladů na testy BSE, jejichž částka měla být později vrácena prostřednictvím parafiskálních poplatků. Podle vysvětlení poskytnutých Belgickým královstvím byl oznámený mechanismus financování jen úpravou návrhu královského nařízení, jež bylo v roce 2001 schváleno Komisí, avšak nebylo provedeno. Vzhledem k tomu, že oznámené opatření již bylo prováděno, bylo zapsáno do registru neoznámených podpor pod číslem NN 45/04.

               10

               Dne 16. září 2004 oznámily belgické orgány nový návrh královského nařízení, který byl později přijat jako královské nařízení ze dne 15. října 2004 o financování zjišťování přenosných spongiformních encefalopatií u zvířat (Moniteur belge ze dne 8. listopadu 2004, s. 75290). Toto nařízení stanovilo systém náhrad ve výši 10,70 eura za každý kus skotu určený k porážce.

               11

               Dopisem ze dne 26. listopadu 2008 informovala Komise Belgické království o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU.

               12

               V bodě 121 odůvodnění sporného rozhodnutí Komise uvedla, že Belgické království v období od 1. ledna 2003 do 30. června 2004 překročilo maximální částku podpory povolenou v rámci financování testů BSE, jež byla v pokynech TSE stanovena na 40 eur za test. Komise upřesnila, že částka podpor, která překročila povolenou maximální částku, byla ohodnocena na 6619810,74 eura.

               13

               V bodě 92 odůvodnění tohoto rozhodnutí totiž Komise uvedla, že „[…] opatření financovaná prostřednictvím státních zdrojů, včetně příspěvků, představují selektivní výhodu pro zemědělce, jatka a další subjekty, které zpracovávají, prodávají či nakládají s výrobky ze skotu, na něž se vztahuje povinnost testování BSE podle platných právních předpisů, jelikož snižují náklady, které tyto subjekty nesou. Tyto výhody nejsou poskytovány prostřednictvím přímých plateb, ale převzetím nákladů na testy BSE veřejnými orgány, které přímo hradí náklady na testy laboratořím, které tyto testy provádějí na žádost jatek a náklady fakturují agentuře AFSCA“.

               14

               V bodech 99 a 100 odůvodnění sporného rozhodnutí Komise uvedla, že financování testů BSE prostřednictvím příspěvků představuje výhodu financovanou ze státních zdrojů ve prospěch zemědělců, jatek a dalších subjektů, které zpracovávají, prodávají či nakládají s výrobky ze skotu, na něž se vztahuje povinnost testování BSE stanovená platnými právními předpisy, a že tato výhoda spadá do působnosti čl. 107 odst. 1 SFEU. Poté, co tento orgán uvedl, že mu Belgické království tyto podpory neoznámilo, měl za to, že uvedené podpory jsou protiprávní.

               15

               V bodech 126 až 128 odůvodnění sporného rozhodnutí Komise posoudila ve vztahu k podporám vyplaceným mezi 1. lednem 2003 a 30. červnem 2004 systém navracení podpor prostřednictvím příspěvků vybraných v rámci financování AFSCA, který navrhovalo Belgické království, podle něhož byla důvodem tohoto globálního přístupu skutečnost, že v praxi bylo obtížné uskutečnit individuální navrácení těchto podpor.

               16

               V bodě 129 odůvodnění sporného rozhodnutí Komise zdůraznila, že systém navracení podpor, který Belgické království zavedlo, není v souladu s požadavky v oblasti navracení podpor, které jsou protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem, jelikož v rozporu s ustálenou judikaturou Soudního dvora neukládá skutečnému příjemci těchto podpor povinnost, aby sám tuto výhodu, kterou měl na trhu ve srovnání se svými konkurenty, navrátil.

               17

               S ohledem na výše uvedené Komise ve sporném rozhodnutí, oznámeném Belgickému království dne 28. července 2011, rozhodla takto:
               „Článek 1

               1.   Opatření financovaná prostřednictvím náhrad nepředstavují podporu.
               2.   Financování testů BSE prostřednictvím státních zdrojů představuje podporu slučitelnou s vnitřním trhem poskytovanou ve prospěch zemědělců, jatek a dalších subjektů, které zpracovávají, prodávají, uvádějí na trh či nakládají s produkty ze skotu, na něž se vztahuje povinnost testování BSE, v období od 1. ledna 2001 do 31. prosince 2002 a v období od 1. července 2004 do 31. prosince 2005.
               3.   Financování testů BSE prostřednictvím státních zdrojů v období od 1. ledna 2003 do 30. června 2004 představuje podporu slučitelnou s vnitřním trhem poskytovanou ve prospěch zemědělců, jatek a dalších subjektů, které zpracovávají, prodávají, uvádějí na trh či nakládají s produkty ze skotu, na něž se vztahuje povinnost testování BSE, pokud jde o částky nižší než 40 eur za test. Částky vyšší než 40 eur za test jsou neslučitelné s vnitřním trhem a musí být navráceny, s výjimkou podpor poskytnutých na zvláštní projekty, které v době, kdy byly tyto podpory poskytnuty, splňovaly všechny podmínky stanovené v použitelném nařízení de minimis.
               4.   Belgie v období od 1. ledna 2001 do 30. června 2004 protiprávně provedla podporu určenou k financování testů BSE v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU.

                  Článek 2

               1.   Belgie učiní nezbytné kroky, aby zpětně získala od příjemců protiprávní a neslučitelné podpory uvedené v čl. 1 odst. 3 a 4.
               2.   Podpory, které mají být navráceny, zahrnují úroky za období ode dne, kdy byly dány příjemci k dispozici, do dne jejich navrácení.
               3.   Výše úroků bude vypočtena jako složený úrok v souladu s ustanoveními kapitoly V nařízení [Komise] (ES) č. 794/2004 [ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999 (Úř. věst. 2004, L 140, s. 1)].
               4.   Navrácení podpor proběhne neprodleně a v souladu s postupy vnitrostátního práva za předpokladu, že umožňují okamžitý a účinný výkon tohoto rozhodnutí.

                  Článek 3

               Vrácení podpory uvedené v čl. 1 odst. 3 a 4 bude okamžité a účinné.
               Belgie zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno během čtyř měsíců ode dne jeho zveřejnění.

                  Článek 4

               1.   Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí předá Belgie Komisi tyto informace:

                        a)

                        seznam příjemců, kteří obdrželi podporu uvedenou v čl. 1 odst. 3 a 4, a celkovou částku podpory, kterou každý z nich obdržel;

                        b)

                        celkovou částku (jistinu a úrok), kterou mají příjemci navrátit;

                        c)

                        podrobný popis opatření, která již byla přijata nebo která jsou plánována pro splnění tohoto rozhodnutí;

                        d)

                        doklady prokazující, že příjemcům bylo nařízeno podporu navrátit.

                  2.   Belgie informuje Komisi o dosaženém pokroku na základě vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, a to dokud nebude podpora uvedená v čl. 1 odst. 3 a 4 zcela navrácena.
               3.   Po uplynutí období dvou měsíců uvedeného v odstavci 1 předloží Belgie na požádání Komise zprávu týkající se již přijatých a plánovaných opatření pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Tato zpráva rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úrocích, které již příjemci navrátili.

                  Článek 5

               Toto rozhodnutí je určeno Belgickému království.“

         Postup před zahájením soudního řízení

               18

               Dne 27. září 2011 oznámilo Belgické království Komisi svůj nesouhlas se sporným rozhodnutím.

               19

               Za tímto účelem nejprve uvedlo, že trvá na tom, že financování nákladů na testování BSE státem není státní podporou, jelikož „neexistuje žádné unijní pravidlo, které by ukládalo členským státům povinnost zcela nebo částečně získat zpět náklady vynaložené na testy BSE od hospodářských subjektů, a zvláště od subjektů, které působí v zemědělském odvětví“. Poté Belgické království zdůraznilo význam šetření, které orgány pro hospodářskou soutěž vedly ohledně podezření z protisoutěžních praktik laboratoří v souvislosti s testy BSE.

               20

               Pokud jde o výkon sporného rozhodnutí, Belgické království tvrdilo, že s ohledem na velký okruh osob, které byly určeny článkem 1 sporného rozhodnutí jako příjemci podpor protiprávních a neslučitelných s vnitřním trhem, a sice zemědělci, jatka a další subjekty, které zpracovávají, prodávají, uvádějí na trh či nakládají s produkty ze skotu, na něž se vztahuje povinnost testování BSE, „nelze určit objektivní souvislost mezi zvířetem původně testovaným na [BSE] a příjemci ve všech fázích až do prodeje konečného výrobku“.

               21

               Belgické království konečně uvedlo, že v každém případě k tomu, aby bylo možné konstatovat, že v souladu s pravidlem de minimis není třeba navrátit podpory, stačí rovnoměrně rozdělit částku uvedených podpor mezi šest dotčených odvětví (chovatelé, prodejci živých zvířat, jatka, výroba a zpracování produktů, velkoobchod, maloobchod) a vydělit ji počtem hospodářských subjektů působících v těchto odvětvích.

               22

               Dne 18. července 2012 Komise sdělila Belgickému království, že příjemcem podpory je „subjekt, na nějž se vztahuje povinnost testování BSE a jemuž jatka vyúčtují náhradu nákladů na testování BSE“ a je na tomto členském státě, aby „ověřil, zda v dotčeném období příjemci individuálně přijali z důvodu testu BSE prováděného na jejich skotu neslučitelnou podporu ([a sice] vyšší než 40 eur) překračující hodnotu de minimis“. Komise v tomto ohledu navrhla metodu výpočtu spočívající – za předpokladu, že nebyly poskytnuty jiné podpory – ve vydělení částky de minimis částkou překračující prahovou hodnotu 40 eur za provedený test, aby byl nakonec získán konečný počet testů BSE na hospodářský subjekt, od kterého podpora překročila povolené prahové hodnoty.

               23

               Po výměně několika dopisů týkajících se zvláště metody výpočtu za účelem určení částek podpor, které mají být navráceny, se Komise, která měla za to, že Belgické království nepřijalo opatření nezbytná k dosažení souladu se sporným rozhodnutím, rozhodla podat projednávanou žalobu návrhem ze dne 19. prosince 2014.

               24

               Po podání této žaloby zamítl Tribunál Evropské unie rozsudkem ze dne 25. března 2015, Belgie v. Komise (T‑538/11, EU:T:2015:188), žalobu na neplatnost, kterou předtím podalo Belgické království proti spornému rozhodnutí. Soudní dvůr zamítl rozsudkem ze dne 30. června 2016, Belgie v. Komise (C‑270/15 P, EU:C:2016:489), kasační opravný prostředek, který podalo Belgické království proti tomuto rozsudku Tribunálu.

         K žalobě
      Argumentace účastníků řízení

               25

               Komise uvádí, že nedošlo k žádnému navrácení dotčených podpor ve lhůtě čtyř měsíců po oznámení sporného rozhodnutí, tj. nejpozději do 28. listopadu 2011, přičemž Belgické království nepředložilo žádný důkaz o tom, že je pro něj absolutně nemožné vykonat toto rozhodnutí.

               26

               Komise v tomto ohledu tvrdí, že ačkoli Belgické království tvrdí opak, sporné rozhodnutí umožňuje určit příjemce podpor, které jsou protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem. Toto rozhodnutí se totiž netýká souhrnně zemědělců, jatek a dalších subjektů, které zpracovávají, prodávají, uvádějí na trh či nakládají s produkty ze skotu, nýbrž konkrétně uvádí, že z těchto osob jsou příjemci uvedených podpor ty osoby, na něž se vztahuje povinnost testování BSE a jimž příjem uvedených podpor umožnil snížit své provozní náklady.

               27

               Skutečnými příjemci podpor, které jsou protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem, tedy ve většině případů, nejsou-li dány žádné zvláštní okolnosti, byli primární producenti, ale za jiných okolností jimi mohla být jatka případně subjekt, který zpracoval zvíře nebo nakládal s ním, či subjekt, který prodal produkty ze skotu nebo je uvedl na trh.

               28

               Tento orgán dodává, že v průběhu výměny korespondence s Belgickým královstvím neustále navrhoval praktické a uskutečnitelné metody provádění sporného rozhodnutí a – ačkoli tento stát tvrdí opak – nikdy nezměnil svůj postoj, pokud jde o osoby, které by ve smyslu tohoto rozhodnutí měly být považovány za příjemce podpor prohlášených za protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem.

               29

               Zdůrazňuje, že se Belgické království nemůže dovolávat nařízení de minimis, jelikož neurčilo individuální příjemce podpor, a tudíž nemůže prokázat, že kumulování těchto podpor skutečně nepřekročilo hranici povolenou v uvedených nařízeních a byly splněny všechny další podmínky stanovené v těchto nařízeních.

               30

               Komise dodává, že Belgické království se neprávem dovolává absolutní nemožnosti vykonat sporné rozhodnutí a neprávem tvrdí, že v průběhu celého řízení bylo velmi loajální, když se tento stát neustále bránil výkonu sporného rozhodnutí na základě argumentace, která s ním byla v rozporu.

               31

               Belgické království zaprvé odpovídá, že financování testů BSE nemůže být kvalifikováno jako státní podpora, neboť povinnost provádět tyto testy má svůj základ v ochraně veřejného zdraví, a nemůže být tudíž považováno za zátěž, kterou obvykle nese podnik.

               32

               Zadruhé tvrdí, že existuje přiměřená jistota, že prahové hodnoty de minimis nebyly překročeny, takže se vůbec nedopustilo nesplnění povinností vyplývajících ze sporného rozhodnutí. Za tímto účelem členský stát uvádí, že jelikož je BSE nemocí, která se týká celého potravinového řetězce, od fáze produkce až po fázi prodeje konečného výrobku, nelze určit objektivní souvislost mezi testovaným zvířetem a jednotlivými příjemci ve všech fázích výrobního procesu a procesu prodeje konečného výrobku. Uvedený členský stát uvádí, že v souladu se sporným rozhodnutím, zejména s jeho bodem 92 odůvodnění, z tohoto důvodu vždy tvrdil, že by náklady na testy BSE měly být přeneseny na šest hospodářských odvětví zasažených problematikou hovězího masa, tím spíše že kdyby byla podpora, která má být navrácena, rozložena na tato odvětvím rovným dílem, byla by průměrná částka výhody na příjemce a odvětví výrazně pod prahovými hodnotami de minimis, takže není přiměřené vyžadovat po státu, aby činil zvláště náročné úkony, které jsou podle všeho zbytečné.

               33

               Belgické království dodává, že by v každém případě bylo možné ověřit, zda prahové hodnoty de minimis byly překročeny ve vztahu ke každému z příjemců podpory jen za podmínky, že by sporné rozhodnutí umožňovalo skutečně určit uvedené příjemce, čemuž tak ve věci v původním řízení není.

               34

               K tomu tvrdí, že sporné rozhodnutí se vyznačuje nesoudržnostmi, které neumožňují prokázat, zda má protiprávní a neslučitelné podpory navrátit jen vlastník zvířete nebo všechny hospodářské subjekty působící v odvětvích určených v tomto rozhodnutí. Tyto nesoudržnosti s sebou podle tohoto státu nesou, že uvedené rozhodnutí by mělo být považováno za právně nicotné nebo nevykonatelné rozhodnutí.

               35

               Tento členský stát v tomto ohledu tvrdí, že mu nelze vyčítat, že loajálně nespolupracoval s Komisí, neboť jedině přijetí globální metody, kterou doporučoval pro výkon sporného rozhodnutí, umožňovalo takový výkon, což Komise, která neustále měnila svá vysvětlení ohledně určení podpor, které jsou protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem, nedovolila.

         Závěry Soudního dvora

               36

               Úvodem je třeba uvést – v souladu s tím, co uvedl generální advokát v bodě 55 svého stanoviska – že Belgické království nezpochybňuje, že finanční prostředky kvalifikované jako podpora v souladu s čl. 1 odst. 3 a 4 sporného rozhodnutí, nebyly vůbec vráceny ani že informace uvedené v článku 4 tohoto rozhodnutí nebyly sděleny Komisi ve stanovených lhůtách.

               37

               Je tudíž třeba posoudit důvody na obranu, které Belgické království uplatňuje k odůvodnění skutečnosti, že nevykonalo toto rozhodnutí.

               38

               V tomto ohledu je třeba uvést, že s výjimkou případů, ve kterých je rozhodnutí o navrácení podpory zrušeno podle článku 263 SFEU, jsou jedinými důvody, kterých by se členský stát mohl dovolávat na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí na základě čl. 108 odst. 2 SFEU, důvody, jež vycházejí z absolutní nemožnosti vykonat rozhodnutí, které je mu určeno (viz rozsudek ze dne 9. července 2015, Komise v. Francie, C‑63/14, EU:C:2015:458, bod 48 a citovaná judikatura), nebo z právní nicotnosti rozhodnutí o navrácení, jejímž předpokladem je, že uvedené rozhodnutí je stiženo zvláště závažnými a zjevnými vadami (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 10. října 2013, Komise v. Itálie, C‑353/12, nezveřejněný, EU:C:2013:651, bod 43, a ze dne 22. března 2001, Komise v. Francie, C‑261/99, EU:C:2001:179, bod 19).

               39

               Pokud jde o argument vycházející z nesprávné kvalifikace financování testů BSE jako státních podpor, stačí konstatovat, že tento argument ve skutečnosti zpochybňuje samotnou existenci státní podpory, a tudíž platnost sporného rozhodnutí, avšak není tvrzeno, že toto rozhodnutí je právně nicotné. Uvedený argument tedy může být uplatňován jen v procesním rámci řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti, který vymezuje článek 263 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. února 2015, Komise v. Francie, C‑37/14, nezveřejněný, EU:C:2015:90, bod 77 a citovaná judikatura).

               40

               V každém případě je třeba uvést, že tentýž argument již byl zkoumán a zamítnut v bodech 79 až 81 rozsudku ze dne 25. března 2015, Belgie v. Komise (T‑538/11, EU:T:2015:188), kterým Tribunál zamítl žalobu na neplatnost podanou Belgickým královstvím proti spornému rozhodnutí, přičemž tento rozsudek potvrdil Soudní dvůr v rozsudku ze dne 30. června 2016, Belgie v. Komise (C‑270/15 P, EU:C:2016:489).

               41

               Z výše uvedeného vyplývá, že argument vycházející z nesprávné kvalifikace financování testů BSE jako státních podpor je nepřípustný.

               42

               Pokud jde o argument Belgického království, že sporné rozhodnutí je právně nicotné, vznesený pro případ, že by dotčenou podporu museli navrátit výhradně zemědělci, je třeba uvést, že jak v bodech 90, 92 a 99 odůvodnění, tak v čl. 1 odst. 3 určuje toto rozhodnutí jako příjemce podpor ty, kteří nesli náklady na provádění povinného testu BSE.

               43

               Z toho vyplývá, že i když sporné rozhodnutí neurčilo konkrétně příjemce podle určitého odvětví nebo jiných objektivních charakteristik než těch, které jsou uvedeny v předchozím bodě, umožňovalo určit příjemce podpor, které byly protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem, aniž omezovalo tyto příjemce jen na zemědělce. Toto rozhodnutí nemůže být tudíž považováno za právně nicotné.

               44

               Pokud jde o argument vycházející z obtíží spojených s určením skutečných příjemců dotčené podpory, vznesený pro případ, že povinnost navrátit tuto podporu by nebyla omezena jen na zemědělce, je třeba připomenout, že obava z interních obtíží, i nepřekonatelných, spojených zejména s ověřováním situace každého dotčeného podniku ve vztahu k navrácení protiprávních podpor nebo s rozsáhlým rozšířením režimu podpor do vnitrostátní výrobní struktury, nemůže odůvodnit skutečnost, že členský stát nesplní povinnosti, které pro něj vyplývají z unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Itálie, C‑99/02, EU:C:2004:207, body 22 a 23, jakož i citovaná judikatura).

               45

               Belgické království přitom v projednávaném případě neprokázalo, že v praxi nemohlo určit skutečné příjemce dotčené podpory. Mohlo se totiž obrátit například na laboratoře nebo hospodářské subjekty, u nichž byly odebrány vzorky k testování BSE, tj. entity uvedené v bodě 25 pokynů TSE, aby určilo další hospodářské subjekty, na které byla uvedená podpora přenesena.

               46

               Co se týče argumentu vycházejícího z nepřekročení prahových hodnot de minimis, je třeba připomenout, že pro účely určení příjemce státní podpory je třeba určit podniky, které tuto podporu skutečně využily (rozsudky ze dne 3. července 2003, Belgie v. Komise, C‑457/00, EU:C:2003:387, bod 55, jakož i ze dne 21. prosince 2016, Komise v. Aer Lingus a Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P a C‑165/15 P, EU:C:2016:990, bod 90 a citovaná judikatura). Tato judikatura vylučuje možnost výpočtu výše podpory, která má být navrácena, tím způsobem, že celková částka těchto podpor bude rovným dílem rozdělena mezi hospodářská odvětví určená v sporném rozhodnutí, jak navrhuje Belgické království za účelem prokázání nepřekročení prahových hodnot de minimis.

               47

               Podle judikatury Soudního dvora ostatně platí, že i když je na Komisi, aby prokázala existenci tvrzeného nesplnění povinnosti navrátit podporu tím, že předloží nezbytné důkazy o tom, že ověřila existenci tohoto nesplnění, aniž se může opřít o jakoukoli domněnku, je naproti tomu na členském státě, aby v případě, že bylo prokázáno, že všechny dotčené podpory nebo jejich část nebyly navráceny, odůvodnil, proč toto navrácení nebylo od některých příjemců vyžadováno (rozsudek ze dne 12. února 2015, Komise v. Francie, C‑37/14, nezveřejněný, EU:C:2015:90, bod 71). Kromě metody výpočtu, kterou vylučuje judikatura citovaná v předchozím bodě, neuvádí belgická vláda žádný přesný a konkrétní údaj umožňující mít za to, že prahové hodnoty de minimis jsou u dotčených příjemců dodrženy.

               48

               Vzhledem ke všem předcházejícím úvahám je třeba konstatovat, že Belgické království tím, že nepřijalo všechna opatření nezbytná k tomu, aby příjemci navrátili státní podpory, které byly v čl. 1 odst. 3 a 4 sporného rozhodnutí prohlášeny za protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem, a tím, že neinformovalo Komisi o opatřeních přijatých k dosažení souladu s tímto rozhodnutím, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 288 čtvrtého pododstavce SFEU a z článků 2 až 4 uvedeného rozhodnutí.

         K nákladům řízení

               49

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala uložení náhrady nákladů řízení Belgickému království a Belgické království nemělo úspěch ve věci, je namístě mu uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Belgické království tím, že nepřijalo všechna opatření nezbytná k tomu, aby příjemci navrátili státní podpory, které byly v čl. 1 odst. 3 a 4 rozhodnutí Komise 2011/678/EU ze dne 27. července 2011 o státní podpoře ve prospěch financování testů prováděných za účelem zjištění přenosných spongiformních encefalopatií (TSE) u skotu, kterou provedla Belgie [Státní podpora C 44/08 (dříve NN 45/04)], prohlášeny za protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem, a tím, že neinformovalo Evropskou komisi o opatřeních přijatých k dosažení souladu s tímto rozhodnutím, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 288 čtvrtého pododstavce SFEU a z článků 2 až 4 uvedeného rozhodnutí.

                           2)

                           Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 5. března 2015.#Modelo Continente Hipermercados SA v. Autoridade Para As Condições de Trabalho - Centro Local do Lis (ACT).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal do Trabalho de Leiria.#Řízení o předběžné otázce – Režim fúzí akciových společností – Směrnice 78/855/EHS – Fúze sloučením – Článek 19 – Účinky – Přechod veškerého obchodního jmění zanikající společnosti na nástupnickou společnost – Porušení práva, jehož se dopustila zanikající společnost před fúzí – Konstatování porušení správním rozhodnutím po této fúzi – Vnitrostátní právo – Přechod odpovědnosti za správní delikty zanikající společnosti – Přípustnost.#Věc C-343/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      5. března 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Režim fúzí akciových společností — Směrnice 78/855/EHS — Fúze sloučením — Článek 19 — Účinky — Přechod veškerého obchodního jmění zanikající společnosti na nástupnickou společnost — Porušení práva, jehož se dopustila zanikající společnost před fúzí — Konstatování porušení správním rozhodnutím po této fúzi — Vnitrostátní právo — Přechod odpovědnosti za správní delikty zanikající společnosti — Přípustnost“
      Ve věci C‑343/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rozhodnutím Tribunal do Trabalho de Leiria (Portugalsko) ze dne 14. března 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 24. června 2013, v řízení

         Modelo Continente Hipermercados SA

      proti

         Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT),

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, C. Vajda (zpravodaj), A. Rosas, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. září 2014,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Modelo Continente Hipermercados SA D. Abrunhosa e Sousou, advogado,

               —

               za portugalskou vládu Perestrelo de Oliveira, poté L. Inez Fernandesem a F. Figueiroa Quelhas, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem a D. Kuon, jako zmocněnci,

               —

               za maďarskou vládu K. Szíjjártó, jako zmocněnkyní,

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi P. Guerra e Andradem a H. Støvlbækem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. listopadu 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 19 odst. 1 třetí směrnice Rady 78/855/EHS ze dne 9. října 1978, založené na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy, o fúzích akciových společností (Úř. věst. L 295, s. 36; Zvl. vyd. 17/01, s. 42), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/109/ES ze dne 16. září 2009 (Úř. věst. L 259, s. 14, dále jen „směrnice 78/855“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Modelo Continente Hipermercados SA (dále jen „MCH“) a Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT) (orgán pro dohled nad pracovními podmínkami – místní středisko v Lis) ve věci rozhodnutí posledně jmenovaného uložit MCH pokutu za porušení portugalských pracovněprávních předpisů, kterých se dopustila společnost Good and Cheap – Comércio Retalhista SA (dále jen „Good and Cheap“) před svým sloučením s MCH.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Třetí a šestý bod odůvodnění směrnice 78/855 zněl:
               „[...] ochrana zájmů společníků a třetích osob vyžaduje koordinaci právních předpisů členských států týkajících se fúzí akciových společností a [...] je vhodné zavést do právních řádů všech členských států institut fúze;
               [...]
               [...] věřitelé, včetně majitelů dluhopisů, a držitelé jiných cenných papírů fúzujících společností musí být chráněni před škodou způsobenou fúzí.“

               4

               Článek 3 odst. 1 této směrnice stanovil:
               „Pro účely této směrnice se ‚fúzí sloučením‘ rozumí operace, kterou jedna nebo více společností převádí v důsledku zrušení bez likvidace celé své obchodní jmění na jinou společnost výměnou za přidělení akcií nástupnické společnosti akcionářům jedné nebo více zanikajících společností a případně doplatek na dorovnání, který nepřekročí 10 % jmenovité hodnoty přidělených akcií, nebo nemají-li jmenovitou hodnotu, jejich účetní hodnoty.“

               5

               Článek 13 odst. 1 a 2 uvedené směrnice stanovil:
               „1.   Právní předpisy členských států musí stanovit přiměřený systém ochrany zájmů věřitelů fúzujících společností, jejichž pohledávky vznikly před zveřejněním projektu fúze a které se v okamžiku tohoto zveřejnění ještě nestaly splatnými.
               2.   Za tímto účelem právní předpisy členských států alespoň stanoví, že tito věřitelé mají nárok na přiměřené záruky, jestliže finanční situace fúzujících společností tuto ochranu vyžaduje a jestliže tito věřitelé takové záruky již nemají.
               Členské státy stanoví podmínky ochrany uvedené v odstavci 1 a v prvním pododstavci tohoto odstavce. V každém případě zajistí, aby se věřitelé mohli obrátit na příslušný správní orgán nebo soud se žádostí o [s cílem získat] přiměřené záruky, pokud mohou spolehlivě prokázat, že fúze ohrozí úhradu jejich pohledávek a že jim společnost neposkytla žádné přiměřené záruky.“

               6

               Článek 19 odst. 1 téže směrnice stanovil:
               „Fúze má ipso iure následující účinky, které působí současně:

                        a)

                        veškeré obchodní jmění zanikající společnosti přechází na nástupnickou společnost, jak mezi zanikající a nástupnickou společností, tak vůči třetím osobám;

                        b)

                        akcionáři zanikající společnosti se stávají akcionáři nástupnické společnosti;

                        c)

                        zanikající společnost zaniká.“

               7

               Směrnice 78/855 byla zrušena od 1. července 2011 směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2011/35/EU ze dne 5. dubna 2011 o fúzích akciových společností (Úř. věst. L 110, s. 1). Jak vyplývá z bodu 1 jejího odůvodnění, cílem posledně uvedené směrnice je z důvodu srozumitelnosti a přehlednosti kodifikovat směrnici 78/855, která byla několikrát a podstatným způsobem změněna. Článek 19 odst. 1 směrnice 2011/35 přebírá čl. 19 odst. 1 směrnice 78/855 v totožném znění.

         Portugalské právo

               8

               Článek 112 zákona o obchodních společnostech (Código das Sociedades Comerciais, dále jen „CSC“) stanoví:
               „Zápis fúze do obchodního rejstříku:

                        a)

                        má za následek zánik zanikajících společností nebo v případě založení nové společnosti zánik všech společností, které se účastní fúze, přičemž všechna jejich práva a povinnosti přecházejí na nástupnickou společnost nebo na nově založenou společnost;

                        b)

                        společníci zaniklých společností se stávají společníky nástupnické společnosti nebo nově založené společnosti.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Dne 15. února 2011 provedl ACT inspekci evidence pracovní doby odpracované pracovníky společnosti Good and Cheap v prosinci 2010 a lednu 2011. Tento orgán zjistil porušení ustanovení portugalských pracovněprávních předpisů, pokud jde o počet hodin, které někteří zaměstnanci odpracovali bez přestávky, a v některých případech i o počet hodin odpočinku mezi pracovními dobami.

               10

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že dne 22. února 2011 zapsal příslušný útvar obchodního rejstříku projekt fúze společností MCH a Good and Cheap, který byl zveřejněn na veřejnosti přístupné internetové stránce ministerstva spravedlnosti.

               11

               Dne 7. března 2011 sepsal ACT dva protokoly, ve kterých společnosti Good and Cheap vytkl uvedená porušení práva. ACT nicméně oznámil uvedené protokoly této společnosti až 4. dubna 2011.

               12

               Fúze sloučením jmění společnosti Good and Cheap a společnosti MCH byla do obchodního rejstříku zapsána dne 31. března 2011, což mělo za následek zánik první společnosti z důvodu sloučení s druhou společností.

               13

               Rozhodnutím ze dne 24. září 2012 potvrdil ACT výše uvedené protokoly a uložil společnosti MCH pokuty za každý z předmětných správních deliktů.

               14

               V žalobě proti tomuto rozhodnutí podané u Tribunal do Trabalho de Leiria (pracovní soud v Leiria, Portugalsko) vznesla společnost MCH otázku slučitelnosti článku 112 CSC, tak jak je vykládán ACT, s článkem 19 směrnice 2011/35. V této souvislosti si uvedený soud klade otázku, zda při fúzi sloučením může přechod veškerého obchodního jmění zanikající společnosti na nástupnickou společnost, tak jak je stanoven v čl. 19 odst. 1 písm. a), zahrnovat přechod odpovědnosti za zaplacení pokut uložených za správní delikty, kterých se dopustila zanikající společnost před touto fúzí, na nástupnickou společnost.

               15

               Za těchto okolností se Tribunal do Trabalho de Leiria rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Dochází podle [unijního] práva, konkrétně podle [čl. 19 odst. 1 písm. a) směrnice 2011/35], při fúzi společností k přechodu odpovědnosti za správní delikty, v důsledku kterého by nástupnická společnost měla nést odpovědnost za skutky, kterých se zanikající společnost dopustila před zápisem fúze do obchodního rejstříku?

                        2)

                        Lze sankci uloženou v oblasti pracovněprávních předpisů považovat pro účely použití směrnice 2011/35 za pohledávku třetí osoby (v daném případě za pohledávku státu vzniklou na základě právní úpravy v oblasti porušení pracovněprávních předpisů), v důsledku čehož by na nástupnickou společnost přešel příslušný dluh (pokuta za správní delikt) s tím, že věřitelem je stát?

                        3)

                        Je výklad článku 112 CSC, podle kterého nevede toto ustanovení k zastavení řízení o porušení pracovněprávních předpisů, k němuž došlo před fúzí, ani k zániku pokuty, která za něj měla být uložena, v rozporu se směrnicí 2011/35, která stanoví účinky fúze společností, protože je extenzivním výkladem daného ustanovení, který je v rozporu se zásadami [unijního] práva, zejména s článkem 19 [této] směrnice?

                        4)

                        Představuje tento výklad porušení zásady, podle které nelze konstatovat porušení pracovněprávních předpisů, nenese-li nástupnická společnost objektivní (zmírněnou) odpovědnost nebo odpovědnost za zavinění?“

         K předběžným otázkám

         K přípustnosti

               16

               Německá a rakouská vláda vyjadřují ve svém písemném vyjádření pochybnosti ohledně přípustnosti některých otázek položených předkládajícím soudem. Německá vláda má za to, že se třetí a čtvrtá otázka týkají výkladu vnitrostátního práva. Rakouská vláda tvrdí, že se druhá otázka týká situace, kdy na rozdíl od skutkových okolností sporu v původním řízení byla již pokuta uložena před fúzí, a že je v důsledku toho hypotetická. Mimoto otázka trestní odpovědnosti evokovaná ve čtvrté otázce není upravena směrnicí 2011/35, a nemá tudíž souvislost s unijním právem vyžadovanou článkem 51 Listiny základních práv Evropské unie.

               17

               V této souvislosti je třeba nejprve konstatovat, že i když skutečně z vylíčení skutkových okolností v původním řízení předkládajícím soudem vyplývá, že pokuty byly uloženy rozhodnutím přijatým po sloučení společnosti Good and Cheap se společností MCH, ze znění druhé otázky nevyplývá, že se tato otázka netýká tohoto případu. Nelze mít tudíž za to, že tato otázka je hypotetická.

               18

               Dále předkládající soud svou třetí otázkou zjevně žádá o výklad nikoli vnitrostátního práva, nýbrž směrnice 2011/35, zejména pak článku 19 této směrnice, aby určil, zda je výklad článku 112 CSC zastávaný zejména ACT v rozporu s unijním právem.

               19

               Konečně, jak poukázal generální advokát v bodě 34 svého stanoviska, čtvrtá otázka se týká výkladu zásad portugalského práva a postrádá jakýkoli odkaz na unijní právo. Je přitom třeba připomenout, že se postup podle článku 267 SFEU podle ustálené judikatury zakládá na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, přičemž Soudní dvůr je oprávněn rozhodovat pouze o výkladu nebo platnosti unijních aktů uvedených v tomto článku. V tomto rámci nepřísluší Soudnímu dvoru posuzovat výklad vnitrostátních ustanovení ani rozhodovat, zda je jejich výklad provedený vnitrostátním soudem správný (viz rozsudek Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, bod 28 a citovaná judikatura).

               20

               Z toho vyplývá, že s výjimkou čtvrté otázky jsou otázky položené předkládajícím soudem přípustné.

         K věci samé

               21

               Úvodem je třeba poukázat na to, že směrnice 2011/35, jejíž výklad je předmětem prvních tří otázek, nebyla ke dni skutkových okolností v původním řízení ještě v platnosti. Za těchto podmínek je třeba zabývat se položenými otázkami pouze z hlediska ustanovení směrnice 78/855.

               22

               Je tudíž třeba mít za to, že podstatou prvních tří otázek předkládajícího soudu, kterými je třeba se zabývat společně, je, zda čl. 19 odst. 1 směrnice 78/855 musí být vykládán tak, že „fúze sloučením“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice má za následek přechod na nástupnickou společnost povinnosti zaplatit pokutu uloženou konečným rozhodnutím po této fúzi za porušení pracovněprávních předpisů, kterých se dopustila zanikající společnost před uvedenou fúzí.

               23

               Podle čl. 19 odst. 1 písm. a) směrnice 78/855 má fúze sloučením za následek ipso iure přechod veškerého obchodního jmění zanikající společnosti na nástupnickou společnost.

               24

               Za účelem odpovědi na otázky položené předkládajícím soudem je tudíž třeba zkoumat, zda odpovědnost za správní delikty společnosti, která konkrétně spočívá v povinnosti zaplatit pokutu uloženou po fúzi sloučením této společnosti za porušení práva, kterých se dopustila před uvedenou fúzí, musí být ve smyslu uvedeného ustanovení považována za součást pasiv této společnosti.

               25

               Mezi zúčastněnými uvedenými v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie, kteří předložili svá vyjádření v této věci, je nesporné, že pokuta uložená konečným rozhodnutím před fúzí, avšak ještě nezaplacená, je součástí pasiv zanikající společnosti, neboť výši takové pokuty je třeba považovat za dluh této společnosti ve prospěch dotyčného státu. Naproti tomu, pokud jde o situaci v původním řízení, a sice situaci, kdy pokuta byla uložena až po fúzi, pouze portugalská a maďarská vláda, jakož i Evropská komise, jsou toho názoru, že povinnost zaplatit takovou pokutu spadá do pasiv zanikající společnosti, zatímco společnost MCH a německá vláda zastávají opačnou tezi.

               26

               V této souvislosti je třeba poukázat na to, že pojem „veškeré obchodní jmění“, tak jak je uveden zejména v čl. 19 odst. 1 písm. a) směrnice 78/855, není touto směrnicí definován. Mimoto uvedené ustanovení neobsahuje pro účely takové definice žádný odkaz na právo členských států.

               27

               Podle ustálené judikatury přitom jak z požadavků jednotného použití unijního práva, tak ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Evropské unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (viz zejména rozsudky Fish Legal a Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, bod 42, jakož i Deckmyn a Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, bod 14).

               28

               Pokud jde o kontext pojmu „pasiva“, článek 19 odst. 1 směrnice 78/855 stanoví, že fúze sloučením má za následek ipso iure, a tudíž automaticky, nejen přechod veškerého obchodního jmění zanikající společnosti na nástupnickou společnost, nýbrž podle tohoto ustanovení písm. c) i konec existence zanikající společnosti. Z toho vyplývá, že kdyby nepřecházela na nástupnickou společnost odpovědnost za správní delikty jako součást pasiv zanikající společnosti, tato odpovědnost by zanikla.

               29

               Jak poukázal generální advokát v bodě 61 svého stanoviska, takový zánik by byl v rozporu se samotnou povahou fúze sloučením, jak je definována v čl. 3 odst. 1 směrnice 78/855, jelikož podle tohoto ustanovení spočívá taková fúze v přechodu veškerého obchodního jmění zanikající společnosti na nástupnickou společnost v důsledku zrušení bez likvidace.

               30

               Zkoumání účelu směrnice 78/855 tento výklad pojmu „pasiv“ potvrzuje. V této souvislosti ze třetího bodu odůvodnění této směrnice vyplývá, že cílem koordinace právních předpisů členských států týkajících se fúzí akciových společností zavedením do jejich právních řádů institut fúze je zejména ochrana zájmů společníků a třetích osob při fúzi sloučením.

               31

               Pojem „třetí osoba“ je přitom širší než pojem použitý v šestém bodě odůvodnění uvedené směrnice, a sice „věřitelé, včetně majitelů dluhopisů, a držitelé jiných cenných papírů fúzujících společností“, přičemž na tyto věřitele a držitele jiných cenných papírů se vztahují některá zvláštní ochranná opatření stanovená zejména v článcích 13 až 15 směrnice 78/855.

               32

               Je tudíž třeba mít za to, že mezi třetí osoby, jejichž zájmy tato směrnice chrání, patří subjekty, které ke dni fúze ještě nelze kvalifikovat jako „věřitele“ či „držitele jiných cenných papírů“, avšak které tak mohou být kvalifikovány po této fúzi z důvodu takových situací vzniklých před fúzí, jako je porušení pracovněprávních předpisů, která jsou konstatována rozhodnutím až po uvedené fúzi. Kdyby na nástupnickou společnost nepřecházela odpovědnost za správní delikty zanikající společnosti obnášející zaplacení pokuty za taková porušení, nebyl by chráněn zájem členského státu, jehož příslušné orgány uložily tuto pokutu.

               33

               V tomto kontextu je třeba poznamenat, jak uvedla portugalská a maďarská vláda, jakož i Komise, že kdyby byl přechod takové odpovědnosti vyloučen, fúze by pro společnost představovala způsob, jak se na úkor dotyčného členského státu nebo jiných případných osob vyhnout následkům porušení, kterých se dopustila.

               34

               Tento závěr není vyvrácen argumentem společnosti MCH, podle kterého by byl přechod odpovědnosti za správní delikty zanikající společnosti prostřednictvím fúze v rozporu se zájmy věřitelů a akcionářů nástupnické společnosti, jelikož tito posledně uvedení by nebyli s to vyhodnotit ekonomické a majetkové důsledky této fúze. Uvedení věřitelé totiž musejí mít podle čl. 13 odst. 2 směrnice 78/855 právo získat přiměřené záruky, jestliže finanční situace fúzujících společností tuto ochranu vyžaduje, a případně se obrátit na příslušný správní či soudní orgán, aby se takových záruk domohli. Jak dále poukázal generální advokát v bodě 61 svého stanoviska, akcionáři nástupnické společnosti mohou být chráněni zejména tím, že do dohody o fúzi vloží ustanovení o prohlášeních a zárukách. Mimoto nástupnické společnosti nic nebrání v tom, aby před fúzí nechala provést podrobný audit ekonomické a právní situace společnosti, která má zaniknout, aby kromě dokumentů a informací dostupných v souladu s právními předpisy získala úplnější přehled o závazcích této společnosti.

               35

               Na první až třetí položenou otázku je tedy třeba odpovědět, že čl. 19 odst. 1 směrnice 78/855 musí být vykládán tak, že „fúze sloučením“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice má za následek přechod na nástupnickou společnost povinnosti zaplatit pokutu uloženou konečným rozhodnutím po této fúzi za porušení pracovněprávních předpisů, kterých se dopustila zanikající společnost před uvedenou fúzí.

         K nákladům řízení

               36

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 19 odst. 1 třetí směrnice Rady 78/855/EHS ze dne 9. října 1978, založené na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy, o fúzích akciových společností, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/109/ES ze dne 16. září 2009, musí být vykládán tak, že „fúze sloučením“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice má za následek přechod na nástupnickou společnost povinnosti zaplatit pokutu uloženou konečným rozhodnutím po této fúzi za porušení pracovněprávních předpisů, kterých se dopustila zanikající společnost před uvedenou fúzí.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. října 1975. # Rey Soda proti Cassa Conguaglio Zucchero. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura di Abbiategrasso - Itálie. # Věc 23-75.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 22. listopadu 2007. # José María Carpi Badía proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Povýšení. # Věc F-110/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      22. listopadu 2007
      Věc F-110/06
      José María Carpi Badía
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Povýšení – Prioritní body – Neúplný osobní spis – Neuvedení prioritních bodů v informatizovaném spisu pro účely povyšování ,Sysper 2‘ – Technická závada – Výbor pro povyšování A* – Přiznání nižšího počtu bodů, než bylo navrhováno nadřízenými“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se J. M. Carpi Badía domáhá zrušení rozhodnutí Komise, jímž mu byl
         udělen počet prioritních bodů, který nepostačoval k tomu, aby mu umožnil povýšení v rámci hodnotícího období pro povýšení
         2005, a rozhodnutí nepovýšit jej v rámci uvedeného období pro povýšení, jakož i zrušení rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování
         ze dne 6. června 2006, kterým byla zamítnuta jeho stížnost.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí Komise, kterým se žalobci uděluje počet prioritních bodů, který nepostačuje k jeho povýšení v rámci hodnotícího
         období pro povýšení 2005, se zrušuje. Rozhodnutí Komise, kterým se stanoví seznam povýšených úředníků v rámci hodnotícího
         období pro povýšení 2005, zveřejněný v administrativních sděleních č. 85-2005 ze dne 23. listopadu 2005, se zrušuje v rozsahu, v němž neobsahuje jméno žalobce. Komise ponese náklady řízení
         žalobce, jakož i vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Žaloba – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Systém povyšování zavedený Komisí – Uzavření hodnotícího
            období pro povýšení aktem obsahujícím rozhodnutí, kterým se stanoví seznam povýšených úředníků, a rozhodnutí, kterým se stanoví
            body udělené úředníkům – Samostatná rozhodnutí, která mohou být předmětem různých žalob nebo jediné žaloby
      (Služební řád, články 45, 90 a 91)
      2.      Úředníci – Povýšení – Srovnávací přezkum zásluh
      (Služební řád, článek 45)
      1.      V rámci systému povyšování zavedeného interním předpisem Komise, ve kterém má konečný akt, kterým se ukončuje hodnotící období
         pro povýšení, komplexní povahu v tom smyslu, že zahrnuje dvě různá rozhodnutí, a sice rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování,
         kterým se stanoví seznam povýšených, a rozhodnutí uvedeného orgánu, kterým se stanoví celkový počet bodů úředníků, na němž
         se zakládá první rozhodnutí, toto rozhodnutí, kterým se stanoví celkový počet bodů, představuje samostatný akt, který může
         být jako takový napaden stížností, a případně soudní žalobou v rámci procesních prostředků upravených služebním řádem.

      Úředník, který nebyl povýšen kvůli údajně nedůvodnému udělení nedostatečného počtu bodů pro dosažení hranice pro povýšení,
         však může svou žalobu směřovat jak proti rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování, kterým se stanoví celkový počet bodů,
         tak proti rozhodnutí, kterým se stanoví seznam povýšených úředníků. Oba tyto akty lze sice od sebe právně odlišit a mohou
         být předmětem různých návrhových žádání směřujících ke zrušení, je však jisté, že v případě odmítnutí povýšení spolu ve skutečnosti
         úzce souvisejí, neboť posledně uvedený akt nezbytně souvisí s celkovým počtem bodů uděleným úředníkovi s ohledem na hranici
         pro povýšení.

      (viz body 32 a 33)
      2.      V rámci systému povyšování zavedeného Komisí představuje skutečnost, že v důsledku technické závady není jméno úředníka uvedeno
         v počítačově vypracovaném seznamu pro povýšení jeho generálního ředitelství, užívaném generálním ředitelem za účelem udělení
         prioritních bodů generálního ředitelství jeho úředníkům, vadu řízení postihující řádný průběh hodnotícího období pro povýšení.
         Aby však tato vada řízení mohla způsobit zrušení rozhodnutí, které bylo přijato později za účelem odstranění této vady a kterým
         se dotyčnému udělují prioritní body, jejichž počet je však nedostatečný pro to, aby mu zajistil povýšení, a rozhodnutí, kterým
         se stanoví seznam povýšených úředníků, je třeba, aby bylo prokázáno, že v případě, kdyby k této vadě v průběhu řízení nedošlo,
         uvedená rozhodnutí by mohla mít jiný obsah.

      Tak je tomu v případě, kdy se nezohlední případ dotyčného při stanovení formálních záměrů generálního ředitele jeho generálního
         ředitelství v oblasti udělování prioritních bodů, neboť toto stanovení představuje klíčovou etapu v řízení o povýšení, aniž
         by tato vada byla, třebaže to bylo možné, odstraněna právně dostačujícím způsobem tak, že výbor pro povyšování později udělí
         příslušný počet prioritních bodů. Taková vada totiž může poškodit zájmy dotyčného úředníka a narušit řízení o povýšení.

      (viz body 91 až 95 a 102)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 23. dubna 1986, Bernardi v. Parlament, 150/84, Recueil, s. 1375, bod 28
      Soud prvního stupně: 23. listopadu 1995, Benecos v. Komise, T‑64/94, Recueil FP, s. I‑A‑257 a II‑769, bod 80; 9. března 1999,
         Hubert v. Komise, T‑212/97, Recueil FP, s. I‑A‑41 a II‑185, bod 53; 13. července 2000, Hendrickx v. Cedefop, T‑87/99, Recueil
         FP, s. I‑A‑147 a II‑679, bod 64


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 18. července 2016.#Argus Security Projects Ltd v. Evropská komise.#Veřejné zakázky na služby – Poskytování bezpečnostních služeb v rámci asistenční mise Evropské unie pro integrovanou správu hranic v Libyi – Odmítnutí nabídky podané uchazečem a zadání veřejné zakázky jinému uchazeči – Povinnost uvést odůvodnění.#Věc T-266/14.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 9. prosince 2014.#Industrie Riunite Odolesi SpA (IRO) v. Evropská komise.#Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s výztužemi do betonu ve formě tyčí nebo svitků – Rozhodnutí, kterým se konstatuje, že byl porušen článek 65 UO, po uplynutí doby platnosti Smlouvy o ESUO, na základě nařízení (ES) č. 1/2003 – Určování cen a platebních lhůt – Omezení nebo kontrola výroby nebo prodejů – Porušení podstatných procesních náležitostí – Právní základ – Vyšetřování věci – Definice trhu – Porušení článku 65 UO – Pokuty – Polehčující okolnosti – Přiměřenost.#Věc T‑69/10.