title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 13. dubna 2011. # Smart Technologies ULC proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH - Absolutní důvod pro zamítnutí - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-523/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 13. dubna 2011 – Smart Technologies v. OHIM (WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH)
      (Věc T-523/09)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. b)] (viz body 33–37, 40)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 29. září 2009 (věc R 554/2009-2) týkajícímu se přihlášky
                  slovního označení WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Smart Technologies ULC

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               slovní ochranná známka WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH pro výrobky zařazené do třídy 9 – přihláška č. 7355902

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               zamítnutí přihlášky ochranné známky Společenství

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zamítnutí odvolání

      VÝROK

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Smart Technologies ULC se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 18. července 2006. # Maija T. I. Nikula. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Korkein hallinto-oikeus - Finsko. # Sociální zabezpečení - Krytí dávek v nemoci a mateřství - Výpočet pojistného - Nařízení č. 1408/71 - Právo členského státu zahrnout do vyměřovacího základu pro výpočet pojistného důchod a penzi vyplácené institucí jiného členského státu - Důchodce, který má nárok na důchod a penzi podle právních předpisů dvou členských států. # Věc C-50/05.

text:
      Věc C-50/05
      Řízení zahájené
      Maijou T. I. Nikula
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Korkein hallinto-oikeus )
      „Sociální zabezpečení – Krytí dávek v nemoci a mateřství – Výpočet pojistného – Nařízení č. 1408/71– Právo členského státu zahrnout do vyměřovacího základu pro výpočet pojistného důchod a penzi vyplácené institucí jiného členského
         státu – Důchodce, který má nárok na důchod a penzi podle právních předpisů dvou členských států“

      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 16. února 2006
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 18. července 2006
      Shrnutí rozsudku
      Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní pojištění – Pojistné placené důchodcem
      (Článek 39 ES; nařízení Rady č. 1408/71, článek 27 a čl. 33 odst. 1)
      Článek 33 odst. 1 nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, nebrání tomu, aby pro určení
         vyměřovacího základu pro pojistné na zdravotní pojištění uplatňované v členském státě, ve kterém má bydliště důchodce, kterému
         vyplácejí důchody instituce tohoto členského státu příslušného pro poskytování dávek na základě článku 27 uvedeného nařízení,
         byly do tohoto vyměřovacího základu zahrnuty kromě důchodů vyplácených v členském státě bydliště i důchody vyplácené institucemi
         jiného členského státu, pokud uvedené pojistné nepřesáhne částku důchodů vyplácených v členském státě bydliště.

      Článek 39 ES nicméně brání tomu, aby částka důchodů vyplácených institucemi jiného členského státu byla zohledněna, pokud
         již bylo v tomto jiném členském státě z příjmů z výdělečné činnosti pobíraných v tomto posledně uvedeném státě uhrazeno pojistné.
         Je povinností dotčených osob prokázat, že toto dřívější pojistné bylo skutečně uhrazeno.

       (viz body 37–38 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      18. července 2006 (*)

      „Sociální zabezpečení – Krytí dávek v nemoci a mateřství – Výpočet pojistného – Nařízení č. 1408/71 – Právo členského státu zahrnout do vyměřovacího základu pro výpočet pojistného důchod a penzi vyplácené institucí jiného členského
         státu – Důchodce, který má nárok na důchod a penzi podle právních předpisů dvou členských států“

      Ve věci C‑50/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Korkein hallinto-oikeus
         (Finsko) ze dne 4. února 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 8. února 2005, v řízení zahájeném

      Maijou T. I. Nikula,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J.-P. Puissochet (zpravodaj), A. Borg Barthet, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. ledna 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Maiju T. I. Nikula M. Ekorrem,
      –       za finskou vládu A. Guimaraes-Purokoski a E. Bygglin, jako zmocněnkyněmi,
      –       za španělskou vládu I. del Cuvillo Contrerasem, jako zmocněncem,
      –       za nizozemskou vládu H. Sevenster a M. de Gravem, jako zmocněnci,
      –       za portugalskou vládu L. Fernandesem a S. Pizarrem, jako zmocněnci,
      –       za norskou vládu I. Djupvik a K. Fløistad, jako zmocněnkyněmi,
      –       za Komisi Evropských společenství D. Martinem a M. Huttunenem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. února 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 33 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971
         o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky
         pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince
         1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3, dále jen „nařízení č. 1408/71“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci žaloby podané M. T. I. Nikula ke Korkein hallinto-oikeus (finský nejvyšší správní soud) proti
         rozhodnutí Lapin verotuksen oikaisulautakunta (revizní daňová komise Laponska) ohledně výše zdanitelných příjmů zohledněných
         pro rok 2000 pro výpočet jejího pojistného na zdravotní pojištění.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71:
      „S výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení mají osoby s bydlištěm na území jednoho z členských států, na které se vztahuje
         toto nařízení, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci uvedeného
         státu.“

      4       Článek 27 tohoto nařízení stanoví:
      „Důchodce, který má nárok na pobírání důchodu [nebo penze] podle právních předpisů dvou nebo více členských států, z nichž
         jeden je členský stát, na jehož území má bydliště, a který má nárok na dávky podle právních předpisů posledně uvedeného členského
         státu, případně s přihlédnutím k článku 18 a příloze VI, obdrží spolu se svými rodinnými příslušníky tyto dávky od instituce
         místa bydliště a na účet uvedeného orgánu [uvedené instituce], jako by dotyčná osoba byla poživatelem důchodu [nebo penze]
         náležejícího [náležejících] pouze podle právních předpisů posledně uvedeného členského státu.“

      5       Podle článku 28a uvedeného nařízení:
      „Pokud má důchodce, který má nárok na důchod [nebo penzi] podle právních předpisů jednoho členského státu nebo na důchody
         [nebo penze] podle právních předpisů dvou nebo více členských států, bydliště na území členského státu, podle jehož právních
         předpisů nárok na věcné dávky není závislý na podmínkách pojištění nebo zaměstnání a podle jehož právních předpisů není vyplácen
         žádný důchod [nebo penze], nese náklady na věcné dávky poskytované jemu a jeho rodinným příslušníkům instituce jednoho z členských
         států příslušných v oblasti důchodů, určená podle pravidel stanovených v čl. 28 odst. 2, pokud by důchodce a jeho rodinní
         příslušníci měli nárok na takové dávky podle právních předpisů uplatňovaných uvedenou institucí, kdyby měli bydliště na území
         členského státu, kde má instituce sídlo.“

      6       Článek 33 odst. 1 stejného nařízení stanoví:
      „Instituce členského státu příslušná pro vyplácení důchodu [nebo penze], která uplatňuje právní předpisy stanovící srážky
         příspěvků placených důchodcem pro krytí dávek v nemoci a mateřství, je oprávněna provádět tyto srážky, vypočítané v souladu
         s uvedenými právními předpisy, z vyplácených důchodů [nebo penzí] v takovém rozsahu, aby náklady na dávky podle článků 27,
         28, 28a, 29, 31 a 32 nesla instituce uvedeného členského státu.“

       Vnitrostátní právní úprava
      7       Podle článku 1 zákona o zdravotním pojištění [sairausvakuutuslaki (364/1963)] jsou všechny osoby, které mají bydliště na území
         Finska, bez ohledu na svou státní příslušnost pojištěny proti riziku onemocnění. Pojistné na zdravotní pojištění se vybírá
         v rámci daně. Právo pojištěnce na dávky se neváže k uhrazenému pojistnému.

      8       Článek 33 odst. 2 uvedeného zákona stanoví, že pojistné hrazené pojištěnci se vypočítá na základě všech příjmů zohledněných
         pro stanovení jejich místních daní pro předcházející daňové období.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      9       Maija T. I. Nikula, důchodkyně s bydlištěm v Kemi (Finsko), pobírala v průběhu roku 2000 jako starobní důchody různé dávky
         od institucí dvou členských států, Švédského království, kde po dobu několika let pracovala, a Finské republiky, na jejímž
         území má bydliště.

      10     V rámci zdanění za rok 2000 byla M. T. I. Nikula prohlášena finským daňovým rezidentem. Důchody, které jí vyplácely švédské
         instituce, byly zahrnuty do jejího zdanitelného příjmu v souladu s čl. 18 odst. 1 a čl. 25 odst. 3 písm. d) úmluvy (26/1997)
         uzavřené mezi členskými státy Severské rady za účelem zamezení dvojího zdanění v oblasti daní z příjmů a daní z majetku.

      11     Maija T. I. Nikula požádala o změnu svého zdanění tak, aby důchody pobírané od švédských institucí nebyly zahrnuty do zdanitelného
         příjmu, který je vyměřovacím základem pro výpočet jejího pojistného na zdravotní pojištění. Rozhodnutím ze dne 11. září 2002
         revizní daňová komise Laponska její žádost zamítla.

      12     Maija T. I. Nikula se proti tomuto rozhodnutí odvolala k Rovaniemen hallinto-oikeus (správní soud v Rovaniemi). Tento soud
         zamítl odvolání M. T. I. Nikula rozhodnutím ze dne 12. prosince 2003.

      13     Maija T. I. Nikula požádala o povolení podat kasační opravný prostředek proti rozhodnutí Rovaniemen hallinto-oikeus a ve svém
         kasačním opravném prostředku podaném ke Korein hallinto-oikeus navrhla, aby tento soud uvedené rozhodnutí zrušil a aby důchody
         pobírané od švédských institucí nebyly zohledněny při výpočtu zdanitelného příjmu, který je vyměřovacím základem pro výpočet
         jejího pojistného na zdravotní pojištění.

      14     Za těchto okolností se Korkein hallinto-oikeus rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je třeba čl. 33 odst. 1 nařízení č. 1408/71 [...] vykládat tak, že s tímto ustanovením není slučitelné, když pojistné na
         zdravotní pojištění v případě, že důchodce podle článku 27 uvedeného nařízení může v případě nemoci a mateřství žádat dávky
         jen od instituce místa bydliště a na účet uvedené instituce, je určeno tím způsobem, že v členském státě, ve kterém má důchodce
         bydliště, jsou jako vyměřovací základ pro výpočet pojistného zohledňovány vedle důchodů, které tento důchodce pobírá od státu
         bydliště, také důchody, které pobírá od jiného členského státu, i když jen za podmínky, že pojistné nepřesáhne částku důchodu
         obdrženého od státu bydliště?“

       K předběžné otázce
      15     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 33 odst. 1 nařízení č. 1408/71 brání tomu, aby pro určení vyměřovacího
         základu pojistného na zdravotní pojištění v členském státě, kde má bydliště důchodce, jemuž jsou vypláceny důchody institucemi
         tohoto členského státu, byly do tohoto vyměřovacího základu zahrnuty kromě důchodů vyplácených ve státě bydliště také důchody
         vyplácené institucemi jiného členského státu, pokud pojistné nepřesáhne částku důchodů vyplácených v členském státě bydliště.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      16     Španělská a portugalská vláda se domnívají, že příslušný členský stát nemůže na základě ustanovení čl. 33 odst. 1 nařízení
         č. 1408/71 zahrnout do výpočtu pojistného na zdravotní pojištění důchody nebo penze vyplácené institucí jiného členského státu.
         Stejný názor zastává také Komise Evropských společenství, která se domnívá, že na základě obecné zásady, která byla stanovena
         v rozsudku ze dne 10. května 2001, Rundgren (C‑389/99, Recueil, s. I‑3731), příslušný členský stát může provádět srážky pojistného
         jen z důchodu nebo penze vyplácených institucí tohoto státu s vyloučením důchodů nebo penzí vyplácených institucí jiného členského
         státu.

      17     Tyto vlády a orgán zakládají své úvahy na bodě 49 výše uvedeného rozsudku Rundgren, podle kterého z čl. 33 odst. 1 nařízení
         č. 1408/71 vyplývá, že uvedené nařízení povoluje příslušné instituci zmíněného členského státu provést ve stanovených případech
         pouze srážky z důchodu nebo penze, které má sama povinnost vyplácet, tedy které skutečně vyplácí, za účelem krytí zejména
         dávek v nemoci.

      18     Finská, nizozemská a norská vláda připouštějí, že existuje vztah mezi pravomocí provést srážky z důchodu a povinností poskytovat
         věcné dávky. Odpovědnost za vyplácení těchto dávek nemůže nést instituce členského státu, která může pouze mít pravomoc v oblasti
         důchodů (výše uvedený rozsudek Rundgren, bod 47). Domnívají se ale, že tento vztah, jehož existence byla potvrzena v bodě
         49 uvedeného rozsudku, nebrání členskému státu, ve kterém má sídlo instituce příslušná pro vyplácení dávek zdravotního pojištění,
         aby ve svých vlastních právních předpisech stanovil vyměřovací základ tvořený příjmy, které se mají vzít v úvahu při výpočtu
         pojistného na zdravotní pojištění. Tento výklad je podpořen výrazem „vypočítané v souladu s uvedenými právními předpisy“,
         uvedeným v čl. 33 odst. 1 nařízení č. 1408/71. Výkon této pravomoci se váže pouze na povinnost této instituce zabezpečit efektivní
         vyplácení dávek dotyčným důchodcům.

      19     Tyto vlády se tedy domnívají, že za této situace se může členský stát rozhodnout zahrnout důchody vyplácené jiným členským
         státem do vyměřovacího základu pro pojistné na sociální zabezpečení, přičemž připouštějí, že částka tohoto pojistného nesmí
         přesáhnout částku důchodů vyplácených v členském státě, ve kterém má důchodce bydliště. V tomto posledním případě by totiž
         nemohla být provedena srážka celkového pojistného z důchodů vyplácených v tomto členském státě, jak tomu musí být a jak Soudní
         dvůr rozhodl v bodě 49 výše uvedeného rozsudku Rundgren.

       Závěry Soudního dvora
      20     Cílem nařízení č. 1408/71, jak uvádí jeho druhý a čtvrtý bod odůvodnění, je zajistit volný pohyb zaměstnanců a samostatně
         výdělečných osob v Evropském společenství při respektování zvláštních vlastností vnitrostátních právních předpisů v oblasti
         sociálního zabezpečení. Za tímto účelem nařízení vychází, jak vyplývá z jeho pátého, šestého a desátého bodu odůvodnění, ze
         zásady rovného zacházení s ohledem na různé vnitrostátní právní předpisy a jeho účelem je co nejlépe zajistit rovné zacházení
         se všemi pracovníky na území členského státu, jakož i zamezit znevýhodnění pracovníků, kteří vykonávají své právo na volný
         pohyb. Systém zavedený nařízením č. 1408/71 je pouze koordinačním systémem, který se zejména týká určení právních předpisů
         použitelných na zaměstnance a osoby samostatně výdělečně činné, kteří za různých okolností využívají svého práva na volný
         pohyb (rozsudek ze dne 9. března 2006, Piatkowski, C‑493/04, Sb. rozh. s. I‑2369, body 19 a 20).

      21     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že M. T. I. Nikula, která má bydliště ve Finsku, v průběhu roku 2000 pobírala důchody
         jak od švédských, tak od finských institucí.

      22     Podle článku 27 nařízení č. 1408/71 má důchodce, který má nárok na pobírání důchodů nebo penzí podle právních předpisů dvou
         nebo více členských států, z nichž jeden je členský stát, na jehož území má bydliště, nárok na věcné dávky podle právních
         předpisů členského státu, na jehož území má bydliště, jako by byl poživatelem důchodu nebo penze náležejících pouze podle
         právních předpisů posledně uvedeného státu.

      23     Je tedy povinností Finské republiky jako členského státu, na jehož území má M. T. I. Nikula bydliště, zabezpečit poskytování
         věcných dávek. Podle čl. 33 odst. 1 stejného nařízení je tento stát oprávněn provádět srážky pojistného v souladu s postupy
         stanovenými svými právními předpisy.

      24     V případě neexistence harmonizace na úrovni Společenství je věcí právních předpisů každého dotyčného členského státu určit
         příjmy, které se zohlední při výpočtu pojistného na sociální zabezpečení (viz rozsudek ze dne 26. ledna 1999, Terhoeve, C‑18/95,
         Recueil, I‑345, bod 51). Platí to o to víc, pokud právní úprava Společenství obsahuje výslovný odkaz na právo členského státu,
         který je označen jako stát příslušný pro oblast srážek pojistného na zdravotní pojištění. Je třeba, aby při výkonu této pravomoci
         dotyčný členský stát dodržoval právo Společenství (viz výše uvedený rozsudek Terhoeve, bod 34, a rozsudek ze dne 7. července
         2005, Van Pommeren-Bourgondiën, C‑227/03, Sb. rozh. s. I‑6101, bod 39).

      25     Finský zákon o zdravotním pojištění tak v čl. 33 odst. 2 stanoví, že pojistné na zdravotní pojištění se vypočítá na základě
         všech příjmů zohledněných pro výpočet místních daní, a zejména důchodů a penzí vyplácených jinými členskými státy, pro předcházející
         daňové období.

      26     V rozporu s tím, co tvrdí Komise a některé členské státy, které se domnívají, že názor Soudního dvora ve výše uvedeném rozsudku
         Rundgren v zásadě zakazuje, aby členský stát prováděl srážky pojistného na sociální zabezpečení z důchodů vyplácených jiným
         členským státem, nelze řešení v uvedeném rozsudku použít na projednávanou věc.

      27     Pan Rundgren, narozený ve Finsku a švédský státní příslušník od 18. července 1975, neměl jiné příjmy než důchody a doživotní
         penze vyplácené Švédským královstvím. Tento členský stát nesl odpovědnost za vyplácení věcných dávek.

      28     Finská republika tak jednak tím, že nevyplácela ani důchod, ani penzi dotčené osobě, nemohla v souladu s čl. 33 odst. 1 nařízení
         č. 1408/71 „provádět [tyto] srážky [...] z důchodu [nebo penze] vyplácených“ institucí tohoto státu.

      29     Krom toho v souladu se zásadou, podle které od důchodce, který pobírá důchod nebo penzi, nelze vymáhat z důvodu bydliště na
         území určitého členského státu pojistné na povinné pojištění pro krytí dávek, které vyplácí instituce jiného členského státu
         (rozsudek ze dne 21. února 1991, Noij, C‑140/88, Recueil, s. I‑387, bod 14), Finská republika nemohla vymáhat od p. Rundgrena
         pojistné stanovené finskými právními předpisy, pokud tento pobíral dávky, které měly obdobný předmět a které vyplácela instituce
         Švédského království, tedy členský stát, který byl vůči němu příslušný pro oblast důchodů (výše uvedený rozsudek Rundgren,
         bod 56).

      30     Je sice pravda, že právní předpisy členského státu, které ukládají důchodcům povinnost platit pojistné v rámci systému doplňkového
         sociálního pojištění bez poskytnutí odpovídající sociální ochrany, jsou v rozporu se zásadou volného pohybu osob (rozsudek
         ze dne 15. února 1996, Kemmler, C‑53/95, Recueil, s. I‑703, a rozsudek ze dne 19. března 2002, Hervein a další, C‑393/99 a C‑394/99,
         Recueil, s. I‑2829), avšak tak tomu v projednávané věci není, jelikož finské právní předpisy se musí uplatňovat jakožto právní
         předpisy státu, kde má důchodce bydliště, s vyloučením jakýchkoli jiných právních předpisů na všechny důchodce, kteří mají
         bydliště na finském území.

      31     V takovém případě, jako je věc v původním řízení, kdy instituce členského státu, kde má důchodce bydliště, vyplácí důchod
         a instituce téhož státu zabezpečuje krytí výdajů na zdravotní pojištění, tak žádné ustanovení nařízení č. 1408/71 nebrání
         tomuto státu vypočítat výši pojistného na sociální zabezpečení osobě, která má na jeho území bydliště, ze všech jejích příjmů,
         které jí plynou z důchodů vyplácených v členském státě bydliště nebo z důchodů vyplácených v jiných členských státech.

      32     Nicméně, bez ohledu na zvolený způsob výpočtu, výše pojistného nemůže přesáhnout částku důchodů vyplácených institucemi členského
         státu, kde má důchodce bydliště, jelikož, jak bylo připomenuto v bodě 28 tohoto rozsudku, podle čl. 33 odst. 1 nařízení č. 1408/71
         může být pojistné na zdravotní pojištění sráženo jen z důchodů nebo penzí vyplácených státem bydliště (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Rundgren, bod 49).

      33     Mimoto, pokud členský stát bydliště uplatňuje systém, který nezohledňuje pojistné na zdravotní pojištění již uhrazené důchodci
         v průběhu jejich výdělečné činnosti v jiném členském státě, než je stát bydliště, jedná se o překážku volného pohybu osob.
         Důsledkem takového systému by bylo potrestání uvedených důchodců jen z toho důvodu, že využili své právo na volný pohyb, a zvýhodnilo
         by to ty, kteří zůstali v průběhu celé své výdělečné činnosti pouze v jednom členském státě.

      34     Soudní dvůr rozhodl, že článek 39 ES brání tomu, aby členský stát vypočítal pojistné na zdravotní pojištění pracovníka v důchodu,
         na kterého se vztahují právní předpisy tohoto státu, z hrubého starobního doplňkového důchodu smluvního původu, který mu plyne
         z jiného členského státu, bez přihlédnutí ke skutečnosti, že část tohoto hrubého důchodu již byla sražena na pojistné na zdravotní
         pojištění v tomto posledně uvedeném státě (rozsudek ze dne 15. června 2000, Sehrer, C‑302/98, Recueil, s. I‑4585, bod 36).

      35     S cílem předejít takovému riziku a zaručit v rámci Společenství státním příslušníkům členských států rovné zacházení vzhledem
         k různým vnitrostátním právním předpisům, musí členský stát příslušný v oblasti dávek, který na základě svých právních předpisů
         obvykle započítává při výpočtu vyměřovacího základu pojistného na zdravotní pojištění důchody nebo penze vyplácené institucemi
         jiných členských států, vyjmout z vyměřovacího základu pojistného částku důchodů, z kterých již bylo pojistné uhrazeno těmito
         důchodci v jiných státech, ať už bylo uhrazeno dotčenými osobami z jejich příjmů v průběhu výdělečné činnosti, nebo odvedeno
         přímo z uvedených příjmů.

      36     Je povinností dotčených osob prokázat, že dřívější pojistné bylo skutečně uhrazeno.
      37     Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 33 odst. 1 nařízení č. 1408/71 nebrání tomu, aby pro určení vyměřovacího
         základu pro pojistné na zdravotní pojištění uplatňované v členském státě, ve kterém má bydliště důchodce, kterému vyplácejí
         důchody instituce tohoto členského státu příslušného pro poskytování dávek na základě článku 27 uvedeného nařízení, byly do
         tohoto vyměřovacího základu zahrnuty kromě důchodů vyplácených v členském státě bydliště i důchody vyplácené institucemi jiného
         členského státu, pokud uvedené pojistné nepřesáhne částku důchodů vyplácených v členském státě bydliště.

      38     Článek 39 ES nicméně brání tomu, aby částka důchodů vyplácených institucemi jiného členského státu byla zohledněna, pokud
         již bylo v tomto jiném členském státě z příjmů z výdělečné činnosti pobíraných v tomto posledně uvedeném státě uhrazeno pojistné.
         Je povinností dotčených osob prokázat, že dřívější pojistné bylo skutečně uhrazeno.

       K nákladům řízení
      39     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 33 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
            osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném
            a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, nebrání tomu, aby pro určení vyměřovacího základu
            pro pojistné na zdravotní pojištění uplatňované v členském státě, ve kterém má bydliště důchodce, kterému vyplácejí důchody
            instituce tohoto členského státu příslušného pro poskytování dávek na základě článku 27 uvedeného nařízení, byly do tohoto
            vyměřovacího základu zahrnuty kromě důchodů vyplácených v členském státě bydliště i důchody vyplácené institucemi jiného členského
            státu, pokud uvedené pojistné nepřesáhne částku důchodů vyplácených v členském státě bydliště.
      Článek 39 ES nicméně brání tomu, aby částka důchodů vyplácených institucemi jiného členského státu byla zohledněna, pokud
            již bylo v tomto jiném členském státě z příjmů z výdělečné činnosti pobíraných v tomto posledně uvedeném státě uhrazeno pojistné.
            Je povinností dotčených osob prokázat, že dřívější pojistné bylo skutečně uhrazeno.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: finština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 20. ledna 2005.#Nils Laurin Effing.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko.#Rodinné dávky - Výživné poskytnuté členským státem jako záloha nezletilému dítěti - Dítě odsouzeného - Podmínky poskytnutí výživného - Odsouzený předaný do jiného členského státu za účelem výkonu trestu - Článek 12 ES - Články 3 a 13 nařízení (EHS) č. 1408/71.#Věc C-302/02.

text:
      Věc C-302/02
      Řízení vedené jménem Nilse Laurina Effinga
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná
      Oberster Gerichtshof ( Rakousko)]
      „Rodinné dávky – Výživné poskytnuté členským státem jako záloha nezletilému dítěti – Dítě odsouzeného – Podmínky poskytnutí výživného – Odsouzený předaný do jiného členského státu za účelem výkonu trestu – Článek 12 ES – Články 3 a 13 nařízení (EHS) č. 1408/71“
      Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 25. května 2004
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 20. ledna 2005.
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Právní úprava Společenství – Rozsah věcné působnosti – Dávky poskytnuté ve formě
            zálohy na výživné nezletilých dětí – Osoba povinná výživným ve výkonu trestu odnětí svobody – Zahrnutí
      (Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 1, písm. u), i), a 4, odst. 1, písm. h))
      2.     Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Právní úprava Společenství – Rozsah osobní působnosti – Osoba krytá pojištěním
            v nezaměstnanosti v průběhu výkonu trestu odnětí svobody – Zahrnutí
      (Nařízení Rady  č. 1408/71, čl. 2, odst. 1)
      3.     Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Použitelné právní předpisy – Osoba, která přestala vykonávat veškerou výdělečnou
            činnost na území jednoho členského státu a přenesla své bydliště do jiného členského státu – Odsouzený, který zahájil výkon
            trestu v jednom členském státu a byl předán do jiného členského státu – Použití právních předpisů posledně uvedeného členského
            státu
      (Nařízení Rady  č. 1408/71, čl. 13, odst. 2, písm. a) a f))
      4.     Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Rodinné dávky – Osoba, která přestala vykonávat veškerou výdělečnou činnost
            na území jednoho členského státu a přenesla své bydliště do jiného členského státu – Použitelné vnitrostátní právní předpisy
            podmiňující poskytnutí uvedených dávek podmínce bydliště – Přípustnost
      (Čl. 12 ES; Nařízení Rady  č. 1408/71, čl. 3)
      1.     Výraz „pokrytí rodinných výdajů“ uvedený čl. 1 písm. u) bodu i) nařízení č. 1408/71 musí být vykládán v tom smyslu, že se
         jedná zejména o veřejný příspěvek do rodinného rozpočtu, určený na zmírnění výdajů plynoucích z výživy („Unterhalt“) dětí.
         Z toho vyplývá, že taková dávka, jakou je záloha na výživné, stanovená Österreichisches Bundesgesetz über die Gewährung von
         Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschussgesetz) (rakouský spolkový zákon o poskytování záloh na výživné
         dětí státem) poskytnutá z důvodu, že otec dítěte, osoba povinná výživným, je ve výkonu trestu odnětí svobody, představuje
         rodinnou dávku ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. h) nařízení č. 1408/71.

      (viz bod 27)
      2.     Osoba je zaměstnanou osobou ve smyslu nařízení č. 1408/71, pokud je pojištěna, byť i pouze pro případ jediné pojistné události,
         na základě povinného nebo volitelného pojištění v některém ze systémů sociálního zabezpečení uvedených v čl. 1 písm. a) tohoto
         nařízení, a to bez ohledu na existenci pracovního poměru. Tudíž osoba, která byla kryta pojištěním v nezaměstnanosti v průběhu
         období, kdy byla uvězněna, je zaměstnanou osobou ve smyslu čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení.

      (viz body  32–33)
      3.     Za okolností, kdy zaměstnaná osoba ve smyslu čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71 byla předána jako odsouzená z členského státu,
         ve kterém přestala vykonávat veškerou výdělečnou činnost a zahájila výkon trestu, do jiného členského státu, z něhož pochází,
         k výkonu zbývající části jejího trestu, jsou v oblasti rodinných dávek a v souladu s čl. 13 odst. 2 uvedeného nařízení použitelné
         právě právní předpisy tohoto posledně uvedeného členského státu.

      (viz body 44, 52 a výrok)
      4.     Pokud je účelem článku 12 ES a článku 3 nařízení č. 1408/71 odstranění diskriminace na základě státní příslušnosti, jež může
         vyplynout z právních předpisů nebo administrativní praxe téhož členského státu, nesmí mít za účinek zákaz rozdílů v zacházení,
         které vyplývají z případných rozdílů mezi vnitrostátními právními předpisy týkajícími se uvedených rodinných dávek použitelnými
         podle takových pravidel o střetu právních řádů, jakými jsou pravidla obsažená v čl. 13 odst. 2 nařízení č. 1408/71.

      Tato ustanovení nebrání tomu, aby v situaci, kdy je zaměstnaná osoba předána jako odsouzená z členského státu, ve kterém přestala
         vykonávat veškerou výdělečnou činnost a zahájila výkon trestu, do členského státu, z něhož pochází za účelem výkonu zbývající
         části trestu, právní předpisy prvního členského státu vázaly poskytnutí rodinných dávek stanovených jeho vnitrostátními právními
         přepisy pro členy rodiny takového státního příslušníka Společenství na podmínku, že je nadále ve výkonu trestu na jeho území.

       (viz body 51–52 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      20. ledna 2005 (*)

      „Rodinné dávky – Výživné poskytnuté členským státem jako záloha nezletilému dítěti – Dítě odsouzeného – Podmínky poskytnutí výživného – Odsouzený předaný do jiného členského státu za účelem výkonu trestu – Článek 12 ES – Články 3 a 13 nařízení  (EHS) č. 1408/71“
      Ve věci C‑302/02,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof
         (Rakousko) ze dne 11. července 2002, došlým Soudnímu dvoru dne 26. srpna 2002 , v řízení vedeném jménem

      Nilse Laurina Effinga
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Rosas, K. Lenaerts, S. von Bahr a K. Schiemann (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí přijatému po vyslechnutí generální advokátky rozhodnout věc bez jednání,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –       za německou vládu W.-D. Plessingem a A. Tiemann, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství H. Michard a H. Kreppelem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 25. května 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 12 ES ve spojení s článkem 3 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71
         ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné
         a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1386/2001
         ze dne 5. června 2001 (Úř. věst. L 187, s. 1;  Zvl. vyd. 05/01, s. 35, dále jen „nařízení č. 1408/71“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci řízení zahájeného jménem Nilse Laurina Effinga, nezletilého dítěte, ve věci nároku dotčené
         osoby na zachování záloh na výživné.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Nařízení č. 1408/71
      3       Předmětem nařízení č. 1408/71 je koordinovat v rámci volného pohybu osob vnitrostátní právní předpisy sociálního zabezpečení
         v souladu s cíli článku 42 ES.

      4       Článek 2 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
      „Toto nařízení se vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné a studenty, kteří podléhají nebo podléhali
         právním předpisům jednoho nebo více členských států a kteří jsou státními příslušníky jednoho z členských státu nebo kteří
         jsou osobami bez státní příslušnosti nebo uprchlíky s bydlištěm na území jednoho z členských států, jakož i na jejich rodinné
         příslušníky nebo pozůstalé po nich.“

      5       Článek 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71, týkající se rovnosti zacházení, stanoví:
      „S výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení mají osoby s bydlištěm na území jednoho z členských států, na které se vztahuje
         toto nařízení, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci uvedeného
         státu.“

      6       Článek 4 odst. 1 písm. h) téhož nařízení, který vymezuje jeho věcnou působnost, upřesňuje:
      „Toto nařízení se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:
      […]
      h)      rodinné dávky.“
      7       Pokud se týká určení použitelných právních předpisů, čl. 13 odst. 2 nařízení č. 1408/71 uvádí:
      „S výhradou článků 14 až 17:
      a)      osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného
         členského státu nebo i když podnik nebo zaměstnavatel, který ji zaměstnává, má sídlo nebo místo podnikání na území jiného
         členského státu;

      b)      osoba, která je samostatně výdělečně činná na území jednoho členského státu, podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když
         má bydliště na území jiného členského státu;

      […]
      f)      osoba, která již nadále nepodléhá právním předpisům členského státu, aniž by se na ni začaly vztahovat právní předpisy jiného
         členského státu v souladu s pravidly stanovenými ve výše uvedených písmenech nebo v souladu s jednou z výjimek nebo zvláštních
         pravidel stanovených v článcích 14 až 17, podléhá právním předpisům členského státu, na jehož území má bydliště, v souladu
         pouze s ustanoveními uvedených právních předpisů.“

      8       Článek 73 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, jejichž rodinní příslušníci
         mají bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát“, zní následovně:

      „Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná podléhající právním předpisům členského státu má nárok pro své rodinné
         příslušníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, na rodinné dávky stanovené právními předpisy prvního členského státu,
         jako by měli bydliště na jeho území, není-li v příloze VI stanoveno jinak.“

      9       Článek 74 téhož nařízení, nazvaný „Nezaměstnané osoby, jejichž rodinní příslušníci mají bydliště v jiném členském státě, než
         je příslušný stát“, stanoví:

      „Nezaměstnaná osoba, která byla původně zaměstnána nebo vykonávala samostatnou výdělečnou činnost a která pobírá dávky v nezaměstnanosti
         podle právních předpisů členského státu, má nárok pro své rodinné příslušníky s bydlištěm na území jiného členského státu
         na rodinné dávky stanovené právními předpisy prvního členského státu, jako by měli bydliště na jeho území, není-li v příloze
         VI stanoveno jinak.“

       Vnitrostátní právní úprava
      10     Österreichisches Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz)
         (rakouský spolkový zákon o poskytování záloh na výživné dětí státem, BGBl. I, 1985, č. 451, dále jen „UVG“) upravuje poskytování
         záloh na výživné dětí státem.

      11     V souladu s článkem 3 UVG poskytnutí takové zálohy závisí v zásadě na existenci exekučního titulu vykonatelného na vnitrostátním
         území. Článek 4 UVG nicméně stanoví, že za určitých okolnosti jsou zálohy poskytovány, i když se výkon vlastní vyživovací
         povinnosti jeví jako neproveditelný nebo pokud nárok na výživné nebyl stanoven. Článek 4 odst. 3 UVG tak uvádí, že zálohy
         jsou rovněž poskytovány:

      „pokud osoba povinná vyživovací povinností byla zbavena svobody na území státu na období delší nežli jeden měsíc na základě
         rozhodnutí soudu v trestním řízení a nemůže z tohoto důvodu plnit své povinnosti“.

       Úmluva o předávání odsouzených osob
      12     Na základě Úmluvy o předávání odsouzených osob, která byla otevřena k podpisu dne 21. března 1983 ve Štrasburku (dále jen
         „úmluva“), a k ní připojených prohlášení Rakouské republiky (BGBl. I., 1986, č. 524) a článku 76 Auslieferungs‑ und Rechtshilfegesetz
         (zákona použitelného v oblasti vydávání a právní pomoci, ARGH, BGBl. I, 1979, č. 529) mohou osoby odsouzené na území signatářského
         státu uvedené úmluvy (odsuzující stát) v souladu s jejím článkem 2 požádat o předání na území státu svého původu (vykonávající
         stát) k výkonu trestu, který jim byl uložen. Přitom může být podle čl. 9 odst. 1 písm. b) úmluvy sankce uložená odsuzujícím
         státem nahrazena sankcí stanovenou právním řádem vykonávajícího státu za stejný trestný čin.

      13     Podle bodů odůvodnění úmluvy je cílem takového předání zejména napomáhat resocializaci odsouzených osob tím, že cizincům,
         kteří byli zbaveni svobody v důsledku spáchání trestného činu, umožní vykonat jejich trest v jejich původním sociálním prostředí.

      14     Od svého vstupu v platnost v Irsku dne 1. listopadu 1995 je úmluva závazná pro všechny členské státy. V Rakousku vstoupila
         v platnost dne 1. ledna 1987 a v Německu dne 1. února 1992 a byla rovněž ratifikována deseti novými členskými státy.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      15     Ve sporu v původním řízení žadatel Nils Laurin Effing zpochybňuje rozhodnutí rakouských úřadů ukončit vyplácení záloh na výživné,
         které dostával na základě čl. 4 odst. 3 UVG.

      16     Jeho otec Ingo Effing je německým státním příslušníkem. Podle informací uvedených v rozhodnutí o postoupení předběžné otázky
         posledně uvedený doložil obvyklé bydliště v Rakousku, kde byl zaměstnán. V tomto bodu rakouská vláda nicméně upřesnila, že
         dotčená osoba byla kryta rakouským sociálním zabezpečením až do 30. června 2001 jako podnikatel. Nils Laurin Effing je naproti
         tomu rakouským státním příslušníkem. Byl svěřen do výchovy své matky, v jejíž domácnosti v Rakousku žije.

      17     Dne 7. června 2000 byl otec žadatele v původním řízení vzat do vyšetřovací vazby v Rakousku a poté odsouzen k trestu odnětí
         svobody. Tehdy byla Nilsi Laurinu Effingovi podle čl. 4 bodu 3 UVG poskytnuta měsíční záloha na výživné ve výši 200,43 EUR
         pro období od 1. června 2000 do 31. května 2003.

      18     Otec Nilse Laurina Effinga nastoupil výkon trestu odnětí svobody, k němuž byl odsouzen, ve věznici Garsten v Rakousku. Dne
         19. prosince 2001 byl předán do státu svého původu, Německa, k výkonu zbývající části trestu. Podle rozhodnutí o postoupení
         předběžné otázky došlo k předání na základě úmluvy.

      19     Podle skutečností poskytnutých německou vládou byl trest uložený v Rakousku otci žadatele v původním řízení na základě čl.
         9 odst. 1 písm. b) úmluvy přeměněn na trest odnětí svobody upravený německými právními předpisy. Tato vláda rovněž sdělila,
         že v průběhu uvěznění, od února do července 2002, jakož i od září 2002 do února 2003, dotčená osoba pracovala za mzdu v souladu
         s pracovní povinností, kterou německé právo ukládá odsouzeným. Z těchto příjmů byly prováděny srážky na pojištění v nezaměstnanosti
         a rovněž na nemocenské pojištění. Dne 3. dubna 2003 byl otec žadatele v původním řízení propuštěn na svobodu.

      20     V návaznosti na předání otce Nilse Laurina Effinga do Německa ukončil Bezirksgericht Donaustadt (Rakousko), soud prvního stupně,
         rozhodnutím vydaným dne 24. ledna 2002 vyplácení záloh na výživné pobíraných posledně uvedeným počínaje koncem prosince roku
         2001. Podle tohoto soudu podmínky umožňující poskytování záloh již nebyly splněny z důvodu, že se otec žadatele v původním
         řízení nacházel ve vězení v zahraničí.

      21     Na základě opravného prostředku podaného Nilsem Laurinem Effingem potvrdil Landesgericht für Zivilrechtssachen Vídeň (Rakousko),
         jednající jako odvolací soud, rozhodnutí soudu prvního stupně. Poskytování zálohy na výživné na základě čl. 4 odst. 3 UVG
         podle něj podléhá podmínce, že dotčená osoba vykoná trest odnětí svobody na rakouském území.

      22     Nils Laurin Effing podal opravný prostředek „Revision“ proti tomuto rozhodnutí k Oberster Gerichtshof, přičemž uplatňoval,
         že předání osoby povinné vyživovací povinností do zařízení pro výkon trestu v jiném členském státu nebylo důvodem k ukončení
         vyplácení záloh na výživné. Podle něj z čl. 4 bod 3 UVG vyplývá, že zařízení pro výkon trestu umístěné na rakouském území
         je postaveno na roveň všem ostatním zařízením pro výkon trestu na území Společenství.

      23     Oberster Gerichtshof má za to, že čl. 4 bod 3 UVG je třeba vykládat tak, že vylučuje čerpání záloh na výživné u potomků, kteří
         jsou svěřeni cizím státním příslušníkům, kteří jsou ve státě svého původu ve výkonu trestu odnětí svobody, k němuž byli odsouzeni
         v Rakousku. Opíraje se o přípravné práce týkající se novelizace jednoho z předchozích znění UVG z roku 1980, uvedený soud
         konstatuje, že na jedné straně nezletilci, jejichž rodič, který je osobou povinnou vyživovací povinností, je uvězněn, jsou
         nevinnými oběťmi trestných činů spáchaných jejich předky a že zaslouží péči státu. Na druhé straně povinnost rakouského státu,
         která z toho plyne, totiž dbát o to, aby odsouzení dostávali přiměřený plat nebo byli jiným způsobem schopni přispívat na
         svou vyživovací povinnost, musí být omezena na vězně, kteří pracují a kteří jsou umístěni v zařízení pro výkon trestu nacházejícím
         se na území státu.

      24     Maje nicméně za to, že takový výklad čl. 4 bodu 3 UVG může představovat diskriminaci na základě státní příslušnosti, a tím
         porušení článku 12 ES a článku 3 nařízení č. 1408/71, rozhodl se Oberster Gerichtshof přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžnou otázku:

      „Musí být ustanovení článku 12 [ES] a [článku] 3 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 […] vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu
         ustanovení, které znevýhodňuje státní příslušníky Společenství pobírající zálohu na výživné, jejichž otec, jenž je osobou
         povinnou vyživovací povinností, je ve výkonu trestu odnětí svobody ve státu svého původu (a nikoliv v Rakousku), a je dítě
         německého státního občana žijící v Rakousku předmětem diskriminace z důvodu, že mu není poskytována záloha na výživné, jelikož
         jeho otec je ve výkonu trestu odnětí svobody, ke kterému byl odsouzen v Rakousku, ve státu svého původu (a nikoliv v Rakousku)?“

       K předběžné otázce
       K použitelnosti nařízení č. 1408/71
      25     Pokud se zaprvé týká věcné působnosti nařízení č. 1408/71, je třeba shodně s předkládajícím soudem a účastníky řízení, kteří
         předložili Soudnímu dvoru  vyjádření, uvést, že Soudní dvůr již dříve byl žádán o rozhodnutí v rámci nařízení č. 1408/71 ohledně
         kvalifikace záloh na výživné upravené UVG (rozsudky ze dne 15. března 2001, Offermanns, C‑85/99, Recueil, s. I‑2261, a ze
         dne 5. února 2002, Humer, C‑255/99, Recueil, s. I‑1205).

      26     Z výše uvedených rozsudků Offermanns, bod 49, a Humer, bod 33, vyplývá, že takové zálohy představují rodinné dávky ve smyslu
         čl. 4 odst. 1 písm. h) nařízení č. 1408/71.

      27     V projednávané věci tedy postačí upřesnit, že skutečnost, že zálohy na výživné byly poskytnuty podle čl. 4 bodu 3 UVG, tedy
         z důvodu, že otec žadatele, osoba povinná výživným, byl ve výkonu trestu odnětí svobody, a nikoliv na základě použití obecného
         ustanovení uvedeného v článku 3 UVG, nemůže nikterak ovlivnit kvalifikaci dotčených záloh jako „rodinných dávek“ ve smyslu
         čl. 4 odst. 1 písm. h) nařízení č. 1408/71. Podle čl. 1 písm. u) bodu i) uvedeného nařízení pojem „rodinné dávky“ zahrnuje
         veškeré věcné i peněžité dávky určené k pokrytí rodinných výdajů. V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že výraz „pokrytí rodinných
         výdajů“ použitý v uvedeném čl. 1 písm. u) bodu i) musí být vykládán v tom smyslu, že se jedná zejména o veřejný příspěvek
         do rodinného rozpočtu, určený na zmírnění výdajů plynoucích z výživy („Unterhalt“) dětí (výše uvedený rozsudek Offermanns,
         bod 41).

      28     Poskytování záloh na základě čl. 4 bodu 3 UVG spadá tudíž rovněž do věcné působnosti nařízení č. 1408/71.
      29     Pokud se zadruhé týká osobní působnosti nařízení č. 1408/71, rakouská vláda tvrdí, že nelze připustit, že by odsouzený, který
         byl předán do jiného členského státu k výkonu trestu, byl zaměstnancem, který využil volného pohybu pracovníků zaručeného
         Smlouvou o ES.

      30     V tomto ohledu čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví, že se tohoto nařízení použije na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně
         výdělečně činné, které podléhají nebo podléhaly právním předpisům jednoho nebo více členských států, jakož i na jejich rodinné
         příslušníky.

      31     Pojmy „zaměstnaná osoba“ a „osoba samostatně výdělečně činná“, obsažené v uvedeném ustanovení, jsou definovány v čl. 1 písm.
         a) tohoto nařízení. Označují všechny osoby, které jsou v rámci jednoho ze systémů sociálního zabezpečení jmenovaných v uvedeném
         čl. 1 písm. a) pojištěny pro případy a za podmínek uvedených v tomto ustanovení (rozsudky ze dne 3. května 1990, Kits van
         Heijningen, C‑2/89, Recueil, s. I‑1755, bod 9, a ze dne 30. ledna 1997, Stöber a Piosa Pereira, C‑4/95 a C‑5/95, Recueil,
         s. I‑511, bod 27).

      32     Z toho vyplývá, jak to Soudní dvůr připomněl zejména v rozsudku ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C‑85/96, Recueil, s.
         I‑2691, bod 36), že osoba je zaměstnanou osoby ve smyslu nařízení č. 1408/71, pokud je pojištěna, byť i pouze pro případ jediné
         pojistné události, na základě povinného nebo volitelného pojištění v některém ze systémů sociálního zabezpečení uvedených
         v čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, a to bez ohledu na existenci pracovního poměru.

      33     Za těchto podmínek a v rozporu s argumenty rakouské vlády mají německá vláda a Komise právem za to, že otec žadatele v původním
         řízení je zaměstnanou osobou ve smyslu čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71, vzhledem k tomu, že byl kryt pojištěním v nezaměstnanosti
         v průběhu převážné části sporného období, tedy svého uvěznění v Německu. Mimoto přeshraniční prvek spočívá ve skutečnosti,
         že otec žadatele v původním řízení je německým státním příslušníkem, který pracoval na území Rakouské republiky, členského
         státu, v němž využil práva být předán v průběhu svého uvěznění za účelem výkonu trestu do členského státu, z něhož pochází.

       K použitelným právním předpisům a neexistenci diskriminace na základě státní příslušnosti
      34     Co se týče určení použitelných právních předpisů, rakouská vláda tvrdí, že pokud Soudní dvůr dospěje k závěru o zásadní použitelnosti
         nařízení č. 1408/71 na odsouzené a o tom, že odsouzení musí být považováni za zaměstnané osoby, bude třeba určit jako podstatný
         hraniční určovatel členský stát zaměstnání uvedené zaměstnané osoby, v souladu s čl. 13 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení.
         To by znamenalo, že v projednávané věci, byť by bylo nařízení č. 1408/71 v zásadě použitelné na odsouzené, nebylo by na místě
         přiznat zálohy na výživné stanovené rakouským právem po předání odsouzené osoby povinné vyživovací povinností do jiného členského
         státu.

      35     Tato vláda mimoto upřesňuje, že pokud tento hraniční určovatel nemůže být použit, například z důvodu, že nový stát výkonu
         trestu neupravuje zaměstnávání odsouzených, je třeba se v souladu s čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 řídit právními
         předpisy členského státu bydliště týkajícími se sociálního zabezpečení. V projednávané věci by to znamenalo, že i kdyby nařízení
         č. 1408/71 bylo v zásadě použitelné na odsouzené, nebylo by nadále na místě přiznat zálohy na výživné upravené rakouským právem
         po předání odsouzené osoby povinné vyživovací povinností do jiného členského státu.

      36     Dále z článků 73 a 74 nařízení č. 1408/71 vyplývá, že nárok členů rodiny takové zaměstnané osoby na rodinné dávky není založen
         na právních předpisech místa pobytu dotčeného člena rodiny, nýbrž na právních předpisech příslušného členského státu, tedy
         toho státu, v němž je zaměstnaná osoba zaměstnána.

      37     Komise uplatňuje, že ve věci v původním řízení musí být použito jak rakouské právo, tak německé právo. V tomto ohledu odkazuje
         na článek 76 nařízení č. 1408/71, který zavádí pravidla přednosti k zabránění kumulace nároků na rodinné dávky. Toto ustanovení
         by bylo nadbytečné, pokud by na základě pravidel určených k vyloučení střetů právních řádů byla vždy použitelná pouze ustanovení
         jednoho právního řádu.

      38     V těchto různých ohledech je namístě uvést, že ustanovení hlavy II nařízení č. 1408/71, jejíž součástí je článek 13, představují
         úplný a jednotný systém pravidel určených k vyloučení střetů právních řádů. Tato ustanovení mají za cíl zabránit zejména současnému
         použití různých vnitrostátních právních předpisů a komplikacím, ve které mohou vyústit (rozsudek ze dne 11. června 1998, Kuusijärvi,
         C‑275/96, Recueil, s. 3419, bod 28).

      39     Právo použitelné na situaci zaměstnané osoby, která se nachází v některé ze situací pokrytých ustanoveními hlavy II nařízení
         č. 1408/71, je tedy třeba určit za použití uvedených ustanovení. Je sice pravda, že, jak uvedla generální advokátka v bodu
         37 svého stanoviska, použití ustanovení jiného právního řádu není vždy zcela vyloučeno. Jak uvedla Komise, taková situace
         může zejména nastat, pokud dva manželé pracují ve dvou různých členských státech, jejichž právní předpisy jednomu i druhému
         přiznávají podobné rodinné dávky (viz v tomto ohledu rozsudek ze dne 9. prosince 1992, McMenamin, C‑119/91, Recueil, s. I‑6393).
         V projednávaném případě je nicméně nutné konstatovat, že nic ve spisu předloženém Soudnímu dvoru nenasvědčuje tomu, že by
         žalobce v původním řízení mohl spadat do rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71 v jiném postavení než jako „rodinný příslušník“
         svého otce ve smyslu uvedeného nařízení.

      40     Článek 13 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 se týká určení použitelných právních předpisů  v situaci, kdy zaměstnaná osoba
         ve smyslu nařízení č. 1408/71 vykonává zaměstnání. V takovém případě jsou použitelné právní předpisy toho členského státu,
         kde takové zaměstnání vykonává.

      41     Oproti tomu čl. 13 odst. 2 písm. f) pokrývá situace, v nichž dotčená osoba již nadále nepodléhá právním předpisům členského
         státu mimo jiné z důvodu, že přestala vykonávat výdělečnou činnost, aniž by se na ni začaly vztahovat právní předpisy jiného
         členského státu na základě pravidel uvedených v článcích 13 až 17 tohoto nařízení. V takovém případě dotčená osoba podléhá
         právním předpisům členského státu, v němž má bydliště.

      42     Pokud se týká výkladu čl. 13 odst. 2 písm. a), je pravda, že před vložením čl. 13 odst. 2 písm. f) téhož nařízení bylo uvedené
         ustanovení vykládáno v tom smyslu, že zaměstnaná osoba, která přestane na území členského státu vykonávat výdělečnou činnost
         a která přišla na území jiného členského státu, aniž by tam pracovala, zůstává podřízena právním předpisům členského státu
         svého posledního zaměstnání, bez ohledu na dobu, jež uplynula od ukončení dotčené činnosti a konce pracovního poměru (rozsudek
         ze dne 12. června 1986, Ten Holder, 302/84, Recueil, s. 1821, bod 15), ledaže by takové ukončení bylo definitivní (viz rozsudky
         ze dne 21. února 1991, Noij, C‑140/88, Recueil, s. I‑387, body 9 a 10, a ze dne 10. března 1992, Twomey, C‑215/90, Recueil,
         s. I‑1823, bod 10).

      43     Nicméně čl. 13 odst. 2 písm. f) vložený do nařízení č. 1408/71 v důsledku výše uvedeného rozsudku Ten Holder znamená, že ukončení
         veškeré výdělečné činnosti, ať už dočasné nebo trvalé, staví dotčenou osobu mimo rozsah působnosti čl. 13 odst. 2 písm. a).
         Uvedený čl. 13 odst. 2 písm. f) se tedy použije zejména na osobu, která ukončí výdělečnou činnost na území jednoho členského
         státu a přenese své bydliště na území jiného členského státu (viz výše uvedený rozsudek Kuusijärvi, body 39 až 42 a bod 50).

      44     Z těchto upřesňujících poznámek vyplývá, že za okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, v nichž odsouzený ukončil
         veškerou výdělečnou činnost na území členského státu, kde zahájil výkon trestu, a na základě své žádosti byl předán do zařízení
         pro výkon trestu umístěného na území členského státu svého původu, aby se podrobil patnácti měsícům odnětí svobody, které
         mu zbývalo vykonat, nemohou být právními předpisy použitelnými na dotčenou osobu podle pravidel o střetu právních řádů obsažených
         v článku 13 nařízení č. 1408/71 právní předpisy členského státu, z něhož byl předán.

      45     Za takových okolností totiž mohou být použitelné pouze předpisy toho členského státu, na jehož území dotčená osoby vykonává
         konec trestu. Toto samotné konstatování postačuje pro řešení sporu v původním řízení, aniž by bylo nezbytné určit, zda německé
         právní předpisy musí v tomto případě být použity na základě čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 jakožto právní předpisy
         členského státu bydliště dotčené osoby, nebo případně s přihlédnutím k upřesněním obsaženým ve vyjádření německé vlády na
         základě čl. 13 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení jakožto právní předpisy členského státu, v němž dotčená osoba vykonává
         výdělečnou činnost.

      46     Mimoto je třeba uvést, že články 73 a 74 téhož nařízení stanoví, že zaměstnané osoby podléhající právním předpisům jednoho
         členského státu (nebo zaměstnané osoby v postavení nezaměstnaného, které pobírají dávky v nezaměstnanosti na základě právních
         předpisů členského státu) mají nárok pro členy své rodiny, kteří mají bydliště na území jiného členského státu, na rodinné
         dávky stanovené právními přepisy prvého členského státu (k tomu viz zejména výše uvedený rozsudek Kuusijärvi, bod 68).

      47     Z toho vyplývá, že nařízení č. 1408/71 nemůže být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby právní předpisy členského státu
         za okolností, jako jsou okolnosti sporu v původním řízení, podmínily poskytnutí rodinných dávek členům rodiny osoby, která
         ukončí veškerou výdělečnou činnost na jeho území, podmínce, že tam tato osoba ponechá své bydliště (viz analogicky výše uvedený
         rozsudek Kuusijärvi body 50 a 51).

      48     Co se týče zejména článku 3 uvedeného nařízení, je třeba uvést, že toto ustanovení zakazuje veškerou diskriminaci na základě
         státní příslušnosti u osob, na něž se vztahuje uvedené nařízení, ohledně práv, která mají podle právních předpisů kteréhokoliv členského
         státu, „s výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení“. Jak již přitom bylo dříve prokázáno, z článků 13 a 73 nařízení
         č. 1408/71 vyplývá, že za okolností, jakými jsou okolnosti v původním řízení, kdy otec žadatele v původním řízení ukončil
         veškerou výdělečnou činnost v Rakousku a nadále tam nepobývá, se poskytování rodinných dávek posledně uvedenému řídí německými
         právními předpisy.

      49     Z obdobných důvodů je na místě domnívat se, že za okolností, jakými jsou okolnosti sporu v původním řízení, článek 12 ES,
         na který odkazuje předběžná otázka rovněž s ohledem na německou státní příslušnost otce žadatele v původním řízení, nebrání
         ani použití právních předpisů, které, jako UVG, vážou poskytnutí rodinných dávek členům rodiny odsouzeného na podmínku, že
         k uvedenému odsouzení došlo na jeho území.

      50     V tomto ohledu je totiž třeba uvést, že podle čl. 12 odst. 1 ES je v rámci použití Smlouvy, aniž jsou dotčena její zvláštní
         ustanovení, zakázána jakákoliv diskriminace na základě státní příslušnosti. Toto pravidlo bylo provedeno, pokud jde o zaměstnané
         osoby, články 39 až 42 ES, jakož i akty orgánů Společenství přijatými na základě těchto článků a zejména nařízením č. 1408/71.
         Článek 3 tohoto nařízení má zejména za cíl zajistit v souladu s článkem 39 ES ve prospěch zaměstnaných osob, na které se nařízení
         vztahuje, rovnost v oblasti sociálního zabezpečení bez rozlišování státní příslušnosti (rozsudek ze dne 28. června 1978, Kenny,
         1/78, Recueil, s. 1489, body 9 a 11).

      51     Navíc pokud je účelem článku 12 ES a článku 3 nařízení č. 1408/71 takovéto odstranění diskriminace na základě státní příslušnosti,
         jež může vyplynout z právních předpisů nebo administrativní praxe téhož členského státu, nesmí mít za účinek zákaz rozdílů
         v zacházení, které vyplývají z případných rozdílů mezi vnitrostátními právními předpisy týkajícími se uvedených rodinných
         dávek použitelnými podle takových pravidel o střetu právních řádů, jakými jsou pravidla obsažená v čl. 13 odst. 2 nařízení
         č. 1408/71.

      52     Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že za okolností, jakými jsou okolnosti
         věci v původním řízení, v nichž zaměstnaná osoba ve smyslu čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71 byla předána jako odsouzená osoba
         do členského státu, z něhož pochází, k výkonu zbývající částí svého trestu, jsou v oblasti rodinných dávek a v souladu s ustanovením
         čl. 13 odst. 2 uvedeného nařízení použitelné právě právní předpisy tohoto členského státu. Ustanovení uvedeného nařízení,
         a zejména jeho článek 3, ani článek 12 ES nebrání tomu, aby v takové situaci právní předpisy některého členského státu vázaly
         poskytnutí rodinných dávek, jakými jsou dávky stanovené UVG, členům rodiny takového státního příslušníka Společenství na podmínku,
         že posledně jmenovaný je nadále ve výkonu trestu na jeho území.

       K nákladům řízení
      53     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech příslušný uvedený soud.  Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Za okolností, jakými jsou okolnosti věci v původním řízení, v nichž zaměstnaná osoba ve smyslu čl. 2 odst. 1 nařízení Rady
            (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně
            výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady
            (ES) č. 1386/2001 ze dne 5. června 2001, byla předána jako odsouzená osoba do členského státu, z něhož pochází, k výkonu zbývající
            částí jejího trestu, jsou v oblasti rodinných dávek a v souladu s čl. 13 odst. 2 uvedeného nařízení použitelné právě právní
            předpisy tohoto členského státu. Ustanovení uvedeného nařízení, a zejména jeho článek 3, ani článek 12 ES nebrání tomu, aby
            v takové situaci právní předpisy některého členského státu vázaly poskytnutí takových rodinných dávek, jakými jsou dávky stanovené
            Österreichisches Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz)
            (rakouský spolkový zákon o poskytování záloh na výživné dětí státem), členům rodiny takového státního příslušníka Společenství
            na podmínku, že posledně jmenovaný je nadále ve výkonu trestu na jeho území.
       Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 5. dubna 1984. # Jean-Jacques Geist proti Komisi Evropských společenství. # Věc 285/81 - Rév. I a Rév. II.


Rozsudek Tribunálu (kasační senát) ze dne 16. prosince 2010. # Giorgio Lebedef proti Evropské komisi. # Kasační opravný prostředek - Veřejná služba - Úředníci. # Věc T-52/10 P.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 17. června 1998. # Grundig Italiana SpA proti Ministero delle Finanze. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Trento - Itálie. # Věc C-68/96.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 28. června 1984. # Nordbutter GmbH & Co. KG a Bayerische Milchversorgungs GmbH proti Spolkové republice Německo. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Spojené věci 187 a 190/83.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. dubna 2003. # Pippig Augenoptik GmbH & Co. KG proti Hartlauer Handelsgesellschaft mbH a Verlassenschaft nach dem verstorbenen Franz Josef Hartlauer. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko. # Sbližování právních předpisů. # Věc C-44/01.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 19. září 2002. # Republik Österreich proti Martinu Huberovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko. # Zemědělství - Právní základ. # Věc C-336/00.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 25. února 1999. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-319/98.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. ledna 1998. # Südzucker Mannheim/Ochsenfurt AG proti Hauptzollamt Mannheim. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Věc C-161/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. února 1984. # Jongeneel Kaas BV a další proti Nizozemskému státu a Stichting Centraal Orgaan Zuivelcontrole. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Nizozemsko. # Věc 237/82.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. července 1996. # Siegfried Otte proti Bundesrepublik Deutschland. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Německo. # Sociální zabezpečení migrujících pracovníků. # Věc C-25/95.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 7. října 2015.#Zentralverband des Deutschen Bäckerhandwerks eV v. Evropská komise.#Chráněné zeměpisné označení – ‚Kołocz śląski‘ nebo ‚Kołacz śląski‘ – Řízení o prohlášení neplatnosti – Právní základ – Nařízení (ES) č. 510/2006 – Nařízení (EU) č. 1151/2012 – Důvody zrušení – Základní práva.#Věc T-49/14.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 1. října 1998. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # EZOZF - Kontrola účtů. # Věc C-242/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. července 1967. # Kurt Colditz proti Caisse d'assurance vieillesse des travailleurs salariés de Paris. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Paris - Francie. # Věc 9-67.