title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. října 2010. # Evropská komise proti Rakouské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 79/409/EHS a 92/43/EHS - Ochrana volně žijících ptáků - Nesprávné vyhlášení a nedostatečná právní ochrana zvláště chráněných oblastí. # Věc C-535/07.

text:
      Věc C-535/07
      Evropská komise
      v.
      Rakouská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 79/409/EHS a 92/43/EHS – Ochrana volně žijících ptáků – Nesprávné vyhlášení a nedostatečná právní ochrana zvláště chráněných oblastí“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku
      (Článek 226 ES)
      2.        Životní prostředí – Ochrana volně žijících ptáků – Směrnice 79/409 – Výběr a vymezení zvláště chráněných oblastí
      (Směrnice Rady 79/409, čl. 4 odst. 1 a 2)
      3.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět sporu – Určení během postupu před zahájením soudního řízení – Soudržné a podrobné
            vylíčení žalobních důvodů – Nedostatek – Nepřípustnost
      (Článek 226 ES)
      4.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Postup před zahájením soudního řízení – Odůvodněné stanovisko – Obsah
      (Článek 226 ES)
      5.        Životní prostředí – Ochrana volně žijících ptáků – Směrnice 79/409 – Zvláštní opatření ochrany – Povinnosti členských států
      (Směrnice Rady 79/409, čl. 4 odst. 1a 2, a směrnice Rady 92/43, čl. 6 odst. 2, a článek 7)
      1.        V rámci žaloby podle článku 226 ES se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát
         nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a změny, ke kterým došlo následně, nejsou Soudním
         dvorem brány v úvahu.

      (viz bod 22)
      2.        Vzhledem k tomu, že právní režimy směrnice 79/409 o ochraně volně žijících ptáků a směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť,
         volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin jsou odlišné, členský stát se nemůže vyhnout svým povinnostem, které pro
         něj vyplývají z čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice 79/409, tím, že se bude dovolávat jiných opatření, než jsou opatření stanovená
         uvedenou směrnicí. Kromě toho okolnost, že oblast, ohledně které členský stát podléhá povinnosti označení oblasti v souladu
         s touto směrnicí, nebyla poškozena, nemůže zpochybnit povinnost uloženou členským státům, aby oblasti označily za zvláště
         chráněné oblasti.

      (viz bod 24)
      3.        Předmět žaloby pro nesplnění povinnosti je vymezen odůvodněným stanoviskem Komise, takže žaloba musí být založena na stejném
         odůvodnění a žalobních důvodech jako toto stanovisko. Výzva dopisem zaslaná Komisí členskému státu a odůvodněné stanovisko
         vydané Komisí vymezují předmět sporu, který již nemůže být následně rozšířen. Možnost dotčeného členského státu předložit
         vyjádření – i když se jí tento stát rozhodne nevyužít – totiž představuje základní záruku zamýšlenou Smlouvou a dodržování
         této záruky je podstatnou procesní náležitostí řízení pro nesplnění povinnosti členským státem. V důsledku toho musí být odůvodněné
         stanovisko a žaloba Komise založeny na stejných vytýkaných skutečnostech, jako byly skutečnosti vytýkané ve výzvě dopisem,
         kterou se zahajuje postup před zahájením soudního řízení. V případě, že tomu tak není, nemůže být taková vada považována za
         zhojenou z důvodu skutečnosti, že se žalovaný členský vyjádřil k odůvodněnému stanovisku.

      Odůvodněné stanovisko a žaloba musejí uvádět výtky soudržně a přesně, aby členský stát a Soudní dvůr mohly přesně pojmout
         rozsah vytýkaného porušení práva Unie, což je podmínka nezbytná k tomu, aby zmíněný stát mohl užitečně uplatnit důvody na
         svou obranu a Soudní dvůr ověřit existenci tvrzeného porušení povinnosti.

      (viz body 40–42)
      4.        I když odůvodněné stanovisko musí obsahovat soudržný a podrobný výklad důvodů, které Komisi vedly k přesvědčení, že dotčený
         členský stát nesplnil některou z povinností, které pro něj vyplývají ze Smlouvy, není Komise povinna uvést v tomto odůvodněném
         stanovisku opatření, která by umožnila odstranit vytýkané nesplnění povinnosti. Komise rovněž není povinna uvádět taková opatření
         ve své žalobě.

      (viz bod 50)
      5.        I když je pravda, že správnost provedení má v případě směrnice 79/409 o ochraně volně žijících ptáků zvláštní důležitost,
         jelikož správa společného dědictví na území jednotlivých členských států je svěřena těmto státům, v žádném případě nemůže
         posledně uvedeným uložit, aby zahrnuly povinnosti a zákazy vyplývající z čl. 4 odst. 1 a 2 této směrnice a čl. 6 odst. 2 směrnice
         92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin do právního aktu, který pro každou
         zvláště chráněnou oblast (ZCHO) stanoví chráněné druhy a stanoviště, stejně jako cíle ochrany.

      Pokud jde o uvedené povinnosti, přijetí pozitivních opatření směřujících k ochraně a zlepšení stavu ZCHO nemá systematickou
         povahu, ale závisí na konkrétní situaci dotyčné ZCHO.

      Ačkoli je například pravda, že ochrana ZCHO proti činnostem jednotlivců vyžaduje, aby jim bylo preventivně zabráněno provozovat
         potenciálně škodlivé činnosti, nezdá se, že dosahování takového cíle nutně vyžaduje stanovení zákazů specifických pro každou
         ZCHO, a tím méně pro každý konkrétní druh.

      Pokud jde o identifikaci chráněných druhů a stanovišť v každé ZCHO, stejně tak jako vymezení ZCHO musí mít nezpochybnitelnou
         závaznou formu, musí identifikace druhů, které odůvodňují označení uvedené ZCHO, splňovat stejný požadavek. V opačném případě
         by totiž existovalo riziko, že cíle ochrany vyplývajícího z čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice 79/409, jakož i z čl. 6 odst. 2 směrnice
         92/43, ve spojení s jejím článkem 7, nebude plně dosaženo.

      Pokud jde o cíle ochrany, právní režim ochrany, který mají mít ZCHO, neznamená, že takové cíle musí být stanoveny pro každý
         druh odděleně. Krom toho nelze mít v žádném případě za to, že cíle ochrany musí být obsaženy ve stejném právním aktu, jako
         je ten, který se týká chráněných druhů a stanovišť konkrétní ZCHO.

      Pokud jde o režim právní ochrany ZCHO, který se týká existující přírodní rezervace nebo jiného chráněného území, které jsou
         chráněny národními nebo regionálními opatřeními, článek 4 směrnice 79/409 stanoví konkrétně zaměřený a posílený režim jak
         pro druhy uvedené v příloze I směrnice, tak pro stěhovavé druhy. To je zvláštnost režimu ochrany, který musí mít ZCHO, v protikladu
         k méně striktnímu obecnému režimu ochrany stanovenému v článku 3 uvedené směrnice pro všechny druhy ptáků, kterých se týká.
         Z toho však nevyplývá, že pouze specificky definovaný právní režim zavedený pro každou ZCHO může efektivně chránit takový
         druh lokality.

      (viz body 61–66)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      14. října 2010(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 79/409/EHS a 92/43/EHS – Ochrana volně žijících ptáků – Nesprávné vyhlášení a nedostatečná právní ochrana zvláště chráněných oblastí“
      Ve věci C‑535/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 30. listopadu 2007,
      Evropská komise, zastoupená R. Sauerem a D. Recchia, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Rakouské republice, zastoupené E. Riedlem a E. Pürgyem, jakož i K. Drechsel, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      podporované
      Spolkovou republikou Německo, zastoupenou M. Lummou a J. Möllerem, jako zmocněnci,

      vedlejší účastnicí,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda čtvrtého senátu a zastupující předseda druhého senátu, L. Bay Larsen (zpravodaj) a C.
         Toader, soudci,

      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. července 2009,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 25. února 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Rakouská republika tím, že

      –        nevyhlásila správně na základě ornitologických kritérií (oblast Hanság ve spolkové zemi Burgenland) a nevymezila (oblast Niedere
         Tauern ve spolkové zemi Štýrsko) rakouská území, která jsou nejvhodnější z hlediska počtu druhů a rozlohy pro ochranu ptáků
         jako zvláště chráněné oblasti (dále jen „ZCHO“), v souladu s čl. 4 odst. 1 nebo 2 směrnice Rady 79/409/EHS ze dne 2. dubna
         1979 o ochraně volně žijících ptáků (Úř. věst. L 103, s. 1; Zvl. vyd. 15/01, s. 98, dále jen „směrnice o ochraně ptáků“),
         a

      –        neposkytla části již označených ZCHO právní ochranu v souladu s požadavky čl. 4 odst. 1 nebo 2 směrnice o ochraně ptáků a
         čl. 6 odst. 2 ve spojení s článkem 7 směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně
         žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (Úř. věst. L 203, s. 7; Zvl. vyd. 15/02, s. 102, dále jen „směrnice o přírodních
         stanovištích“),

      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z uvedených ustanovení těchto směrnic.
      2        Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 26. května 2008 byl Spolkové republice Německo povolen vstup do řízení na podporu
         návrhových žádání Rakouské republiky.

       Právní rámec
       Směrnice o ochraně ptáků
      3        Článek 2 směrnice o ochraně ptáků stanoví, že „[č]lenské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby populace druhů uvedených
         v článku 1 byly zachovány na úrovni nebo přivedeny na úroveň, která odpovídá zejména ekologickým, vědeckým a kulturním požadavkům,
         přičemž budou brát v úvahu hospodářské požadavky a požadavky rekreace“.

      4        Článek 3 odst. 1 směrnice o ochraně ptáků stanoví, že s přihlédnutím k požadavkům uvedeným v článku 2 této směrnice přijmou
         členské státy nezbytná opatření na ochranu, zachování nebo obnovení dostatečné rozmanitosti a rozlohy stanovišť pro všechny
         druhy ptáků přirozeně se vyskytujících ve volné přírodě na evropském území členských států, na něž se vztahuje Smlouva o ES.
         Podle čl. 2 odst. 2 písm. a) téže směrnice nezbytná opatření na ochranu, zachování nebo obnovení biotopů a stanovišť zahrnují
         zejména zřizování chráněných území.

      5        Článek 4 odst. 1, 2 a 4 věta první směrnice o ochraně ptáků stanoví:

      „1.      Druhy uvedené v příloze I musí být předmětem zvláštních opatření týkajících se ochrany jejich stanovišť s cílem zajistit přežití
         těchto druhů a rozmnožování v jejich areálu rozšíření.

      V této souvislosti musí být brány v úvahu:
      a)      druhy ohrožené vyhubením;
      b)      druhy citlivé vůči specifickým změnám na jejich stanovišti;
      c)      druhy pokládané za vzácné s ohledem na málo početné populace nebo prostorově omezené místní rozšíření;
      d)      ostatní druhy vyžadující zvláštní pozornost z důvodů specifického charakteru jejich stanoviště.
      Trendy a kolísání početnosti populací musí být zohledněny jako podklady pro hodnocení.
      Členské státy především označí území nejvhodnější z hlediska počtu druhů a rozlohy jako [ZCHO] určené pro ochranu těchto druhů,
         přičemž vezmou v úvahu jejich požadavky na ochranu na pevnině a na moři v zeměpisné oblasti, na niž se tato směrnice vztahuje.

      2.      Členské státy přijmou obdobná opatření pro pravidelně se vyskytující stěhovavé druhy, které nejsou uvedeny v příloze I, přičemž
         vezmou v úvahu potřebu jejich ochrany na moři a na pevnině v zeměpisné oblasti, na niž se tato směrnice vztahuje, pokud jde
         o zimoviště, místa zastávek na jejich tahových cestách, místa, kde se tažné druhy rozmnožují a pelichají. V této souvislosti
         věnují členské státy zvláštní pozornost ochraně mokřadů, a zejména mokřadů mezinárodního významu.

      […]
      4.      S ohledem na ochranu oblastí uvedených v odstavcích 1 a 2 přijmou členské státy vhodná opatření pro předcházení znečišťování
         nebo poškozování stanovišť nebo jakýchkoli rušivých zásahů, které negativně ovlivňují ptáky, pokud by mohly být významné z hlediska
         cílů tohoto článku.“

       Směrnice o přírodních stanovištích
      6        Článek 3 odst. 1 směrnice o přírodních stanovištích předpokládá vytvoření spojité evropské ekologické sítě zvláštních oblastí
         ochrany nazvané „Natura 2000“, která zahrnuje rovněž ZCHO označené členskými státy v souladu se směrnicí o ochraně ptáků.

      7        Článek 6 odst. 2 směrnice o přírodních stanovištích zní:

      „Členské státy přijmou vhodná opatření, aby v oblastech zvláštní ochrany vyloučily poškozování přírodních stanovišť a stanovišť
         druhů ani k [a] vyrušování druhů, pro něž jsou tato území určena, pokud by takové vyrušování mohlo být významné ve vztahu
         k cílům této směrnice.“

      8        Podle článku 7 uvedené směrnice „[p]ovinnosti vyplývající z ustanovení čl. 6 odst. 2, 3 a 4 této směrnice nahrazují povinnosti
         vyplývající z první věty čl. 4 odst. 4 směrnice [o ochraně ptáků], pokud jde o území označená podle čl. 4 odst. 1 nebo obdobně
         uznaná podle čl. 4 odst. 2 uvedené směrnice, a to ode dne provádění této směrnice nebo ode dne označení nebo uznání členským
         státem podle směrnice [o ochraně ptáků], podle toho, které datum je pozdější.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      9        Komise dne 23. října 2001 zaslala Rakouské republice výzvu dopisem, ve které uvedla, že Rakouská republika neoznačila jako
         ZCHO nejvhodnější území z hlediska počtu a rozlohy, zejména pokud jde o vyhlášení oblasti Hanság a vymezení oblasti Niedere
         Tauern. Komise mimoto uvedla, že uvedený členský stát dosud v plném rozsahu nesplnil požadavky směrnice o ochraně ptáků určené
         k zajištění právní ochrany ZCHO v Rakousku.

      10      Rakouská republika odpověděla na uvedenou výzvu dopisem tím, že Komisi předala zejména seznam různých ornitologických chráněných
         oblastí s jejich režimem právní ochrany. Přitom zdůraznila úplné nebo částečné vyhlášení některých ZCHO za národní parky,
         přírodní rezervace, chráněné krajinné oblasti, přírodní dědictví nebo zóny klidu a souběžně existenci zákonů nebo nařízení
         přijatých v jednotlivých spolkových zemích (Länder) v souvislosti s ochranou přírody.

      11      V návaznosti na to Komise zaslala dne 18. října 2004 Rakouské republice dodatečnou výzvu dopisem, kterou nahradila původní
         výzvu dopisem, a zdůraznila, že označení, jakož i vymezení ZCHO je nadále nesprávné a že opatření právní ochrany specifická
         pro tyto oblasti chybí. Komise zejména uvedla, že oblast Hanság dosud nebyla označena jako ZCHO a že k rozšíření oblasti Niedere
         Tauern dosud nedošlo. Rovněž uvedla, že rakouská území pro ochranu ptactva jsou chráněna buď v zásadě poměrně starými nařízeními,
         nebo jsou – v některých případech – bez právní ochrany. U většiny nástrojů ochrany není specifický cíl zachování a ochrany
         druhů ptáků, které mají být zachovány a chráněny, rozpoznatelný. V tomto ohledu bylo podle Komise nutné, aby právní rámec
         poskytoval přinejmenším objasnění cílů zvláštní ochrany ptáků formou zákazu zasahování a povinnosti ochrany, a to i tehdy,
         pokud se úroveň ochrany v zásadě jeví jako dostatečná.

      12      Rakouská republika dopisem ze dne 21. prosince 2004 předala své vyjádření, ve kterém se zabývá otázkou právní ochrany dotyčných
         lokalit poskytnutím obecného vysvětlení a konkrétních vysvětlení týkajících se jednotlivých spolkových zemí. V posledně uvedené
         souvislosti tento členský stát tvrdil, že skutečnost, že výslovné uvedení cílů zachování nebo ochrany je obsaženo v právním
         aktu, který slouží jako nástroj ochrany, nemůže být rozhodující.

      13      Vzhledem k tomu, že Komise nebyla spokojena s vyjádřením Rakouské republiky, zaslala tomuto členskému státu dne 15. prosince
         2006 odůvodněné stanovisko, ve kterém jej vyzvala, aby splnil své povinnosti ve lhůtě dvou měsíců ode dne doručení uvedeného
         stanoviska. V něm bylo uvedeno, že pokud jde o oblasti Hanság a Niedere Tauern uvedený členský stát nesplnil své povinnosti.
         Pokud jde o právní režim dotyčných chráněných oblastí, bylo jednak uvedeno, že obecně – to znamená rovněž v případě, kdy ZCHO
         stojí nad již existující přírodní rezervací, která má přísnější národní nebo regionální právní ochranu – zahrnutí cílů ochrany,
         tedy cílů týkajících se jak druhů ptáků a konkrétních požadavků týkajících se jejich ochrany, tak obnovení jejich stanovišť,
         musí být spolu s odpovídajícími opatřeními a povinnostmi podstatným prvkem právní úpravy týkající se takových chráněných území.
         Velký počet ZCHO však nadále postrádá jakoukoliv konkrétní právní úpravu, jejímž cílem by bylo zajištění zvláštní ochrany
         dotyčných druhů ptáků.

      14      Vzhledem k tomu, že vyjádření Rakouské republiky v odpověď na uvedené odůvodněné stanovisko Komisi nepřesvědčilo, podala projednávanou
         žalobu.

       K žalobě
       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedodržení čl. 4 odst. 1 nebo 2 směrnice o ochraně ptáků z důvodu neoznačení oblasti
            Hanság jako ZCHO a nesprávného vymezení ZCHO Niedere Tauern
      15      Úvodem je třeba připomenout, že čl. 4 odst. 1 směrnice o ochraně ptáků ukládá členským státům povinnost, aby za ZCHO označily
         území nejvhodnější z hlediska počtu druhů a rozlohy jako ZCHO určené pro ochranu druhů uvedených v příloze I směrnice, a že
         podle odstavce 2 téhož článku označí členské státy jako ZCHO zimoviště, místa, kde se rozmnožují a pelichají, u tažných druhů,
         které nejsou uvedeny v uvedené příloze, které se vyskytují pravidelně, stejně jako zastávky na jejich tahových cestách (rozsudek
         ze dne 6. března 2003, Komise v. Finsko, C‑240/00, Recueil, s. I‑2187, bod 16).

       K neoznačení oblasti Hanság jako ZCHO
      –       Argumentace účastníků řízení
      16      Komise zaprvé tvrdí, že Rakouská republika nedodržela svou povinnost označit oblast Hanság v souladu s požadavky směrnice
         o ochraně ptáků. Uvedená oblast totiž byla identifikována jako nevhodnější území pro ochranu některých druhů ptáků, například
         dropa velkého (otis tarda), motáka lužního (circus pygargus) a kalouse pustovky (asio flammeus).

      17      Rakouská republika namítá, že oblast Hanság nemůže již být v současnosti považována za nejvhodnější pro ochranu druhů uváděných
         Komisí. Jiná území se pro uvedené druhy stala významnějšími. Tento členský stát nicméně uznává, že rozšíření hranic uvedené
         oblasti, jejíž hlavní část již podléhá režimu ochrany, který je stanoven v čl. 6 odst. 2 až 4 směrnice o přírodních stanovištích
         z důvodu jejího označení za oblast Natura 2000, je věcně opodstatněné. Přitom vzhledem k tomu, že oblast Natura 2000 a populace
         druhů ptáků, které se v ní nachází, jsou již chráněny v režimu ochrany zavedeném uvedenými ustanoveními, zpoždění v tomto
         ohledu nepředstavuje podle žalovaného členského státu žádné nebezpečí. Krom toho ke zhoršení v oblasti Hanság nedošlo. Konečně,
         podle nařízení vlády spolkové země Burgenland ze dne 3. června 2008, které bylo Komisi oznámeno, byla uvedená oblast na základě
         směrnice o ochraně ptáků vyhlášena za „Evropské chráněné území Wassen-Hanság“.

      18      V důsledku toho Rakouská republika zastává názor, že porušení směrnice o ochraně ptáků již každopádně neexistuje, a že by
         zpětvzetí žaloby v tomto bodě tudíž bylo opodstatněné.

      –       Závěry Soudního dvora
      19      Je třeba uvést, že Rakouská republika během postupu před zahájením soudního řízení připustila nutnost označit oblast Hanság
         jako ZCHO a oznámila Komisi svůj záměr skutečně přistoupit k vyhlášení uvedené oblasti.

      20      Je mimoto nesporné, že oblast Hanság byla po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku vyhlášena v souladu se směrnicí
         o ochraně ptáků za „evropskou chráněnou oblast“ nařízením spolkové země Burgenland.

      21      Jeví se tak jako nezpochybnitelné, že oblast Hanság patří mezi oblasti, které jsou nejvhodnější pro ochranu dotčených druhů,
         které spadají do přílohy I směrnice o ochraně ptáků a na které je odkazováno v jejím čl. 4 odst. 1, a že uvedená oblast musí
         být tudíž označena jako ZCHO na základě uvedené směrnice.

      22      Vzhledem k tomu, že se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době,
         kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo následně, nemohou být Soudním dvorem brány
         v úvahu (viz zejména rozsudek ze dne 11. ledna 2007, Komise v. Irsko, C‑183/05, Sb. rozh. s. I‑137, bod 17), je třeba dospět
         k závěru, že vzhledem k tomu, že k označení zmíněnému v bodě 20 rozsudku v projednávané věci došlo po uplynutí uvedené lhůty,
         žalobní důvod vycházející z neoznačení oblasti Hanság jako ZCHO v rozporu s čl. 4 odst. 1 směrnice o ochraně ptáků je opodstatněný.

      23      Zjištění učiněné v předchozím bodě nemůže být dotčeno tím, že Rakouská republika nyní před Soudním dvorem tvrdí – aniž však
         svá tvrzení v tomto ohledu dostatečně podložila – že ve srovnání s jinou oblastí nemůže být oblast Hanság nadále považována
         za nejvhodnější pro ochranu dropa velkého, motáka lužního a kalouse pustovky.

      24      Uvedené zjištění dále nemůže být zpochybněno skutečností – i za předpokladu, že bude prokázáno, že uvedená oblast byla již
         jednak do značné míry chráněna na základě směrnice o přírodních stanovištích v rámci sítě Natura 2000, a jednak nedošlo k jejímu
         poškození. Dále vzhledem k tomu, že právní režimy směrnice o ochraně ptáků a směrnice o přírodních stanovištích jsou odlišné,
         nemůže se členský stát vyhnout svým povinnostem, které pro něj vyplývají z čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice o ochraně ptáků tím,
         že se bude dovolávat jiných opatření, než jsou opatření stanovená uvedenou směrnicí (rozsudek ze dne 28. června 2007, Komise
         v. Španělsko, C‑235/04, Sb. rozh. s. I‑5415, bod 79). Krom toho okolnost, že dotyčná oblast nebyla poškozena, nemůže zpochybnit
         povinnost uloženou členským státům, aby označily oblasti za ZCHO (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. prosince 2007, Komise
         v. Irsko, C‑418/04, Sb. rozh. s. I‑10947, bod 38).

       K nesprávnému vymezení ZCHO Niedere Tauern
      –       Argumentace účastníků řízení
      25      Vzhledem k tomu, že Komise zjistila, že ZCHO Niedere Tauern, která v roce 1999 měla rozlohu 137 742 hektarů, byla v květnu
         2001 zmenšena přibližně na 87 000 hektarů, uvádí, že vymezení uvedené oblasti je nedostatečné z hlediska požadavků ochrany
         stanovených v čl. 4 odst. 1 nebo 2 směrnice o ochraně ptáků pro druhy, které jsou v nich uvedeny. V projednávané věci se jedná
         zejména o kulíka hnědého (charadrius morinellus), tetřeva hlušce (tetrao urogallus), sýce rousného (aegolius funereus), kulíška nejmenšího (glaucidium passerinum), datla černého (dryocopus martius), datlíka tříprstého (picoides tridactylus), žlunu šedou (picus canus) a jeřábka lesního (bonasa bonasia).

      26      Podle Komise Rakouská republika dosud vědeckým způsobem neprokázala, že původní rozloha oblasti Niedere Tauern musí být považována
         v technickém smyslu za chybnou.

      27      Rakouská republika uvádí, že spolková země Štýrsko k zajištění ochrany kulíka hnědého rozšířila v průběhu roku 2008 ZCHO Niedere
         Tauern. Uvedené rozšíření, které se opírá o vědecké studie, ostatně umožňuje splnění podmínek stanovených v čl. 4 odst. 1
         směrnice o ochraně ptáků, protože nejvhodnější území pro ochranu dotyčných chráněných druhů co do počtu a rozlohy byla označena
         jako ZCHO.

      –       Závěry Soudního dvora
      28      Je třeba uvést, že ZCHO Niedere Tauern, jejíž rozloha byla nejprve zmenšena ze 137 742 hektarů přibližně na 87 000 hektarů,
         byla následně rozšířena na 101 880 hektarů v průběhu roku 2008, tedy jak je připomenuto v bodě 22 tohoto rozsudku, po uplynutí
         lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, vzhledem k níž musí být posouzeno nesplnění povinnosti, jehož existenci tvrdí Komise.

      29      Jak sama Rakouská republika uznává, bylo uvedené rozšíření odůvodněno požadavkem zajistit odpovídající ochranu kulíka hnědého,
         tedy druhu, který je uveden v příloze I směrnice o ochraně ptáků.

      30      Proto je v každém případě třeba se omezit na zjištění, že v době uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku byla rozloha
         dotčené ZCHO nedostatečná z hlediska požadavků ochrany stanovených v čl. 4 odst. 1 směrnice o ochraně ptáků.

      31      V důsledku toho musí být prvnímu žalobnímu důvodu v rozsahu, v němž vychází z porušení čl. 4 odst. 1 směrnice o ochraně ptáků,
         vyhověno.

       Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedodržení ustanovení čl. 4 odst. 1 nebo 2 směrnice o ochraně ptáků a čl. 6 odst. 2
            směrnice o přírodních stanovištích ve spojení s jejím článkem 7 z důvodu nedostatečné právní ochrany poskytnuté části již
            označených ZCHO
       K přípustnosti
      –       Argumentace účastníků řízení
      32      Rakouská republika tvrdí, že Komise jednak rozšířila předmět žaloby a jednak nepředložila dostatečné argumenty umožňující
         prokázat existenci konkrétních nesplnění povinností týkajících se vymezených chráněných území.

      33      Pokud jde o první bod, uvedený členský stát tvrdí, že zatímco se odůvodněné stanovisko netýkalo „nařízení upravujících evropská
         chráněná území“, která již byla vyhlášena, žaloba uvádí rovněž údajná porušení dotčených směrnic vyplývající z takových nařízení.
         Mimoto výtky uvedené v odůvodněném stanovisku lze shrnout na nesplnění povinností stanovit cíle ochrany pro každou ZCHO, zajistit
         prostřednictvím závazných opatření cíle ochrany, jakož i vypracovat závazné mapy, které budou odpovídajícím způsobem zveřejněny.
         Naopak věcné požadavky týkající se právního režimu ZCHO byly v žalobě podstatným způsobem rozšířeny v tom smyslu, že Komise
         požadovala, aby nařízení týkající se uvedených ZCHO obsahovala konkrétní povinnosti a zákazy pro konkrétní místa a druhy,
         jakož i konkrétní opatření určená k zajištění dodržování relevantních ustanovení směrnice o ochraně volně žijících ptáků a směrnice
         o přírodních stanovištích.

      34      Rakouská vláda jako příklad zejména uvedla, že žalobní důvod vycházející z toho, že právní úprava týkající se evropských chráněných
         území přijatá spolkovými zeměmi Štýrsko a Dolní Rakousy nesplňuje požadavky práva Unie, neodpovídá odůvodnění uvedenému Komisí
         v odůvodněném stanovisku. Mimoto, pokud jde o spolkovou zemi Salcbursko, Komise v dodatečné výzvě dopisem neuvedla, že právní
         režim ZCHO uvedené spolkové země je nedostatečný; ostatně teprve v odůvodněném stanovisku bylo poprvé uvedeno, že oblast Salzachauen
         jako ZCHO postrádá dostatečný právní režim ochrany.

      35      Pokud jde o druhý bod, Rakouská republika tvrdí, že ani odůvodněné stanovisko, ani žaloba neumožňují zjistit, jakých nesplnění
         povinnosti se Komise dovolává a o jaká ZCHO se jedná. V důsledku toho tento členský stát není schopen se účinně bránit. Mimoto
         vzhledem k tomu, že obsah a působnost opatření nezbytných pro splnění povinností uložených směrnicí o ochraně volně žijících
         ptáků a směrnice o přírodních stanovištích nejsou stanoveny, Rakouská republika by byla po neomezenou dobu vystavena nebezpečí
         řízení pro nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku, který bude vydán, jež bude konstatovat nesplnění povinnosti, které
         je předmětem projednávané žaloby.

      36      Nejprve, pokud jde o spolkovou zemi Burgenland, Komise neupřesňuje, o jaké oblasti, které nemají odpovídající režim ochrany,
         se jedná. Komise se dále omezuje na hodnocení právního stavu oblastí ve spolkové zemi Horní Rakousy jako nevyhovujícího. Konečně,
         pokud jde o spolkovou zemi Tyrolsko, Komise se opírá o příklad oblasti Tiroler Lechtal, aby veškeré předpisy přijaté za účelem
         ochrany lokalit Natura 2000 v Tyrolsku označila za obecné a nezajišťující dostatečný režim ochrany.

      37      Komise k prvnímu bodu namítá, že žaloba a odůvodněné stanovisko jsou v zásadě totožné, pokud jde o žalobní důvod vycházející
         z nedostatku právní ochrany poskytnuté některým ZCHO, které již byly označeny. Existující nařízení týkající se evropských
         chráněných území nebyla ze sporu vyloučena. Ostatně povinnosti a zákazy týkající se ZCHO byly v každém případě pro Rakouskou
         republiku závazné. V důsledku toho argument, podle kterého odůvodnění odůvodněného stanoviska výslovně nezahrnuje výtku týkající
         se míry nedostatečné ochrany ve spolkových zemích Štýrsko a Dolní Rakousy, musí být odmítnut. Konečně, i když je pravda, že
         právní stav ve spolkové zemi Salcbursko není v dodatečné výzvě dopisem uveden, nemůže uvedený členský stát oprávněně dospět
         k závěru, že výtka ohledně režimu ochrany ZCHO v Burgenlandu formulovaná příkladmo neplatí rovněž pro právní úpravu v Salcbursku,
         konkrétně v oblasti Salzachauen.

      38      Pokud jde o druhý bod, Komise tvrdí, že odůvodněné stanovisko mělo být chápáno šíře v tom smyslu, že úroveň ochrany, která
         má být dosažena, je kvalitativně definována stanovenými požadavky, které Rakouské republice umožní jasně rozpoznat, pro které
         ZCHO byla nutná jiná prováděcí opatření a jaké formy měla mít. To bylo přesněji vysvětleno v žalobě pro každou zemi a každou
         dotyčnou ZCHO, aniž tím byl měněn předmět sporu. Uvedený členský stát se v tomto bodě snadno mohl bránit a ostatně této možnosti
         do značné míry využil.

      39      Konečně Komise uvádí, že žaloba neponechává žádné pochybnosti ohledně skutečnosti, že v době uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném
         stanovisku neměla žádná ZCHO ve spolkových zemích Burgenland a Horní Rakousy vhodný režim ochrany, neboť pro tyto oblasti
         nebyl stanoven žádný konkrétní cíl ochrany. Neexistence konkrétních cílů ochrany orientovaných na stav každého druhu ptáků,
         platí rovněž pro oblast Tiroler Lechtal. Krom toho režim ochrany byl nedostatečný v jedenácti oblastech Natura 2000 vyhlášených
         orgány posledně uvedené spolkové země.

      –       Závěry Soudního dvora
      40      Je třeba připomenout, že předmět žaloby pro nesplnění povinnosti je vymezen odůvodněným stanoviskem Komise, takže žaloba musí
         být založena na stejném odůvodnění a žalobních důvodech jako toto stanovisko (viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2006, Komise
         v. Spojené království, C‑236/05, Sb. rozh. s. I‑10819, bod 10 a citovaná judikatura).

      41      Mimoto podle ustálené judikatury výzva dopisem zaslaná Komisí členskému státu a odůvodněné stanovisko vydané Komisí vymezují
         předmět sporu, který již nemůže být následně rozšířen. Možnost dotčeného členského státu předložit vyjádření – i když se jí
         tento stát rozhodne nevyužít – totiž představuje základní záruku zamýšlenou Smlouvou a dodržování této záruky je podstatnou
         procesní náležitostí řízení pro nesplnění povinnosti členským státem. V důsledku toho musí být odůvodněné stanovisko a žaloba
         Komise založeny na stejných vytýkaných skutečnostech, jako byly skutečnosti vytýkané ve výzvě dopisem, kterou se zahajuje
         postup před zahájením soudního řízení. V případě, že tomu tak není, nemůže být taková vada považována za zhojenou z důvodu
         skutečnosti, že se žalovaný členský vyjádřil k odůvodněnému stanovisku (viz rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Komise v. Španělsko,
         C‑186/06, Sb. rozh. s. I‑12093, bod 15 a citovaná judikatura).

      42      Krom toho odůvodněné stanovisko a žaloba musejí uvádět výtky soudržně a přesně, aby členský stát a Soudní dvůr mohly přesně
         pojmout rozsah vytýkaného porušení práva Unie, což je podmínka nezbytná k tomu, aby zmíněný stát mohl užitečně uplatnit důvody
         na svou obranu a Soudní dvůr ověřit existenci tvrzeného porušení povinnosti (viz výše uvedený rozsudek ze dne 18. prosince
         2007, Komise v. Španělsko, bod 18).

       K rozšíření předmětu žaloby
      43      Zaprvé je třeba konstatovat, že ačkoliv odůvodněné stanovisko uvádí, že velké množství ZCHO nadále zůstává bez jakékoliv konkrétní
         právní úpravy, která má v Rakousku obvykle podobu „nařízení o evropském chráněném území“, určené k ochraně dotyčných druhů
         ptáků, je formulováno tak, že nevylučuje, že by se uvedené stanovisko vztahovalo na ZCHO, pro které existuje „nařízení o evropském
         chráněném území“. V tomto ohledu lze zejména připomenout, že v návaznosti na uvedené odůvodněné stanovisko Rakouská republika
         informovala Komisi o tom, že v roce 2005 bylo ornitologické chráněné území Flachwasserbiotop Neudenstein nařízením vlády spolkové
         země Korutansko ze dne 23. května 2005 (LGBl. č. 47/2005) vyhlášeno evropským chráněným územím.

      44      Zadruhé je nutno podotknout, že žaloba Komise v rozsahu, v němž uvádí, že nařízení týkající se ZCHO musí obsahovat konkrétní
         povinnosti a zákazy pro konkrétní oblasti a druhy, jakož i konkrétní opatření určená k zajištění dodržování relevantních ustanovení
         směrnice o ochraně ptáků a směrnice o přírodních stanovištích, v zásadě přejímá znění odůvodněného stanoviska. V odůvodněném
         stanovisku se totiž uvádí, že „obecně […] zahrnutí cílů ochrany, tedy druhy ptáků a zvláštní požadavky týkající se jejich
         ochrany a obnovy jejich stanovišť, musí být spolu s odpovídajícími opatřeními a povinnostmi podstatnou náležitostí nařízení
         týkajících se takových chráněných území“.

      45      Zatřetí, žalobní důvod vycházející z toho, že nařízení týkající se evropských chráněných území přijatá spolkovými zeměmi Štýrsko
         a Dolní Rakousy nesplňují požadavky práva Unie, není uveden v odůvodněném stanovisku, a musí tak být prohlášen za nepřípustný.

      46      Pokud jde o žalobní důvod vycházející z nedostatečného právního režimu ochrany ZCHO spolkové země Salcbursko a zejména oblasti
         Salzachauen, není popíráno, že dodatečná výzva dopisem neobsahuje popis stavu v této spolkové zemi, ani zejména v uvedené
         oblasti. V důsledku toho je žaloba rovněž nepřípustná v rozsahu, v němž se týká právního režimu ochrany ZCHO spolkové země
         Salcbursko.

      47      Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba je nepřípustná v rozsahu, v němž se týká právního režimu ochrany ZCHO spolkových zemí
         Salcbursko, Štýrsko a Dolní Rakousy.

       K neexistenci přesnosti a soudržnosti
      48      Je nesporné, že Komise Rakouské republice vytýká, že části již označených ZCHO neposkytla právní ochranu v souladu s požadavky
         práva Unie. Na podporu této výtky Komise uvádí, jaké jsou podle jejího názoru nedostatky systému právní ochrany ZCHO platného
         v Rakousku. Komise v tomto ohledu upřesňuje svoji obecnou výtku tím, že odkazuje na stav existující v jednotlivých spolkových
         zemích uvedeného členského státu.

      49      Nezdá se tak, že takto formulovaná výtka je nepřesná nebo nesoudržná.

      50      Krom toho je třeba připomenout, že i když odůvodněné stanovisko musí obsahovat koherentní a podrobný výklad důvodů, které
         Komisi vedly k přesvědčení, že dotčený členský stát nesplnil některou z povinností, které pro něj vyplývají ze Smlouvy, není
         Komise povinna uvést v tomto odůvodněném stanovisku opatření, která by umožnila odstranit vytýkané nesplnění povinnosti (viz
         rozsudek ze dne 2. června 2005, Komise v. Řecko, C‑394/02, Sb. rozh. s. I‑4713, bod 21 a citovaná judikatura). Komise rovněž
         není povinna uvádět taková opatření ve své žalobě.

      51      Pokud jde o údajný nedostatek důkazů prokazujících nedostatečnost režimu ochrany ZCHO v spolkových zemích Burgenland, Horní
         Rakousy a Tyrolsko, musí být meritorně zkoumán.

      52      V důsledku toho je třeba mít za to, že žaloba pro nesplnění povinnosti je přípustná v mezích uvedených v bodě 47 tohoto rozsudku.

       K věci samé
      –       Argumentace účastníků řízení
      53      Komise tvrdí, že část ZCHO, které již byly v Rakousku označeny, nemá právní ochranu, jež by byla v souladu s požadavky stanovenými
         v čl. 4 odst. 1 nebo 2 směrnice o ochraně ptáků a čl. 6 odst. 2 směrnice o přírodních stanovištích, ve spojení s jejím článkem
         7. V tomto ohledu uvádí, že povinnosti nebo zákazy, které vyplývají z uvedených ustanovení a které musí být nejen konkrétní
         pro ZCHO a konkrétní druhy, ale musí mít též závaznou formu a být dostatečně zveřejněny, musí být obsaženy v témže závazném
         právním aktu, jako je akt, který pro každou ZCHO stanoví chráněné druhy a stanoviště, jakož i cíle ochrany. Právní režim ochrany
         ZCHO tak je zpravidla nedostatečný v případech, kdy se označení ZCHO týká existující přírodní rezervace nebo jiného existujícího
         chráněného území, které jsou chráněny celostátními nebo regionálními opatřeními.

      54      Rakouská republika předně namítá, že tvrzení Komise, podle kterého musí mít povinnosti nebo zákazy týkající se jednotlivých
         druhů ptáků závaznou formu a být dostatečně zveřejněny, je v této obecné formulaci nadbytečné. Dále žádné pravidlo neukládá,
         aby uvedené povinnosti nebo zákazy byly obsaženy v témže právně závazném aktu, jako je ten, který pro každou ZCHO stanoví
         chráněné druhy a stanoviště, jakož i cíle ochrany. Mimoto argument, podle kterého cíle ochrany ve smyslu čl. 4 odst. 1 a 2
         směrnice o ochraně ptáků musí být zakotveny v takovém právním aktu, postrádá právní základ. Konečně, žalovaný členský stát
         zdůrazňuje, že vzhledem k tomu, že se ochrana přírodních rezervací vztahuje obvykle na všechny živočišné a rostlinné druhy,
         jakož i jejich stanoviště a krajinu, zákazy veškerých zásahů jsou širší nežli u „evropských chráněných oblastí“, jejichž účelem
         je obvykle ochrana konkrétních druhů a stanovišť.

      55      Ve svém spise vedlejšího účastníka Spolková republika Německo uvádí, že směrnice o ochraně ptáků a směrnice o přírodních stanovištích
         nevyžadují, aby opatření ochrany spočívala v konkrétních povinnostech nebo zákazech, tedy aby se vztahovala ke stanoveným
         oblastem a předmětům ochrany. I za předpokladu, že by členské státy byly povinny uložit takové povinnosti a zákazy, uvedené
         směrnice žádným způsobem nestanoví požadavky týkající se stanovení míry konkretizace. Navíc z uvedených směrnic nevyplývá
         povinnost členských států stanovit „cíle ochrany, kterých má být dosaženo“ mající závaznou povahu, a o to méně povinnost tyto
         cíle definovat v právním aktu, který upravuje statky, jež mají být chráněny, a konkrétní povinnosti a zákazy, které mají být
         dodržovány.

      –       Závěry Soudního dvora
      56      Podle ustálené judikatury Soudního dvora čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice o ochraně ptáků ukládá členským státům povinnost přiznat
         ZCHO režim právní ochrany způsobilý zajistit zejména přežití a rozmnožování druhů ptáků uvedených v příloze I směrnice, jakož
         i rozmnožování, pelichání a zimování pravidelně se vyskytujících stěhovavých druhů neuvedených v uvedené příloze I (viz rozsudek
         ze dne 18. března 1999, Komise v. Francie, C‑166/97, Recueil, s. I‑1719, bod 21, výše uvedený rozsudek ze dne 13. prosince
         2007, Komise v. Irsko, bod 153, a rozsudek ze dne 11. prosince 2008, Komise v. Řecko, C‑293/07, bod 22).

      57      Rovněž není sporné, že článek 4 směrnice o ochraně ptáků stanoví specificky zaměřený a zesílený režim jak pro druhy uvedené
         v příloze I, tak pro stěhovavé druhy, který je odůvodněn tím, že v prvním případě se jedná o nejohroženější druhy a ve druhém
         případě o druhy představující společné dědictví Evropské unie (rozsudek ze dne 11. července 1996, Royal Society for the Protection
         of Birds, C‑44/95, Recueil, s. I‑3805, bod 23, a výše uvedené rozsudky ze dne 13. prosince 2007, Komise v. Irsko, bod 46,
         a ze dne 11. prosince 2008, Komise v. Řecko, bod 23).

      58      Podle čl. 6 odst. 2 směrnice o přírodních stanovištích, jejíž povinnosti nahrazují povinnosti vyplývající z čl. 4 odst. 4
         první věty směrnice o ochraně ptáků, režim právní ochrany ZCHO musí rovněž, pokud jde o chráněná území, zaručit, aby se v nich
         vyloučilo poškozování přírodních stanovišť a stanovišť druhů, jakož i vyrušování druhů, pro něž jsou tato území určena (viz
         rozsudek ze dne 27. února 2003, Komise v. Belgie, C‑415/01, Recueil, s. I‑2081, bod 16; a výše uvedený rozsudek ze dne 11. prosince
         2008, Komise v. Řecko, bod 24).

      59      Krom toho se ochrana ZCHO nesmí omezovat jen na odvracení poškozování a vnějších škodlivých zásahů způsobených člověkem, nýbrž
         musí podle existující situace zahrnovat též pozitivní opatření k ochraně a zlepšení stavu lokality (viz v tomto smyslu výše
         uvedený rozsudek ze dne 13. prosince 2007, Komise v. Irsko, bod 154).

      60      Článek 249 třetí pododstavec ES (nyní čl. 288 třetí pododstavec SFEU) stanoví, že směrnice je závazná pro každý stát, kterému
         je určena, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, přičemž volba formy a prostředků se ponechává vnitrostátním orgánům.
         Z toho vyplývá, že Rakouská republika, stejně jako kterýkoli jiný členský stát má možnost zvolit si formu a prostředky, kterými
         provede směrnici o ochraně volně žijících ptáků (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek ze dne 13. prosince 2007, Komise
         v. Irsko, bod 157).

      61      I když je pravda, že správnost provedení má v případě směrnice o ochraně ptáků zvláštní důležitost, jelikož správa společného
         dědictví na území jednotlivých členských států je svěřena těmto státům (viz výše uvedený rozsudek ze dne 13. prosince 2007,
         Komise v. Irsko, body 64 a 159), v žádném případě nemůže posledně uvedeným uložit, aby zahrnuly povinnosti a zákazy vyplývající
         z čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice o ochraně ptáků a čl. 6 odst. 2 směrnice o přírodních stanovištích do právního aktu, který pro
         každou ZCHO stanoví chráněné druhy a stanoviště, stejně jako cíle ochrany.

      62      Pokud jde o uvedené povinnosti, o kterých Komise tvrdí, že musí být pozitivní a specifické pro ZCHO, jakož i pro konkrétní
         druhy, z bodu 59 tohoto rozsudku a z bodu 34 rozsudku ze dne 20. října 2005, Komise v. Spojené království (C‑6/04, Sb. rozh.
         s. I‑9017) vyplývá, že přijetí pozitivních opatření směřujících k ochraně a zlepšení stavu ZCHO nemá systematickou povahu,
         ale závisí na konkrétní situaci dotyčné ZCHO.

      63      Pokud jde o zákazy, které mají údajně být specifické pro ZCHO a konkrétní druhy – ačkoli je například pravda, že ochrana ZCHO
         proti činnostem jednotlivců vyžaduje, aby jim bylo preventivně zabráněno provozovat potenciálně škodlivé činnosti (výše uvedený
         rozsudek ze dne 13. prosince 2007, Komise v. Irsko, bod 208) – nezdá se, že dosahování takového cíle nutně vyžaduje stanovení
         zákazů specifických pro každou ZCHO, a tím méně – jak vyplývá z bodu 20 rozsudku ze dne 7. prosince 2000, Komise v. Francie
         (C‑374/98, Recueil, s. I‑10799) – pro každý konkrétní druh.

      64      Pokud jde o identifikaci chráněných druhů a stanovišť v každé ZCHO, je třeba uvést, že stejně jako vymezení ZCHO musí mít
         nezpochybnitelnou závaznou formu (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie, bod 22), identifikace druhů, které odůvodňují
         označení uvedené ZCHO, musí splňovat stejný požadavek. V opačném případě by totiž existovalo riziko, že cíle ochrany vyplývajícího
         z čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice o ochraně ptáků, jakož i z čl. 6 odst. 2 směrnice o přírodních stanovištích ve spojení s jejím
         článkem 7, nebude plně dosaženo.

      65      Pokud jde o cíle ochrany, z bodů 20 a 21 výše uvedeného rozsudku ze dne 7. prosince 2000, Komise v. Francie vyplývá, že právní
         režim ochrany, který mají mít ZCHO, neznamená, že takové cíle musí být stanoveny pro každý druh odděleně. Dále vzhledem k tomu,
         co je uvedeno v bodech 60 a 61 tohoto rozsudku, nelze mít v žádném případě za to, že cíle ochrany musí být obsaženy ve stejném
         právním aktu, jako je ten, který se týká chráněných druhů a stanovišť konkrétní ZCHO.

      66      Pokud jde o údajnou nedostatečnost režimu právní ochrany ZCHO, který se týká existující přírodní rezervace nebo jiného chráněného
         území, které jsou chráněny národními nebo regionálními opatřeními, je třeba připomenout, jak je uvedeno v bodě 57 tohoto rozsudku,
         že článek 4 směrnice o ochraně ptáků stanoví konkrétně zaměřený a posílený režim jak pro druhy uvedené v příloze I směrnice,
         tak pro stěhovavé druhy. To je zvláštnost režimu ochrany, který musí mít ZCHO v protikladu k méně striktnímu obecnému režimu
         ochrany stanovenému v článku 3 směrnice o ochraně ptáků pro všechny druhy ptáků, kterých se týká (viz v tomto smyslu výše
         uvedený rozsudek Royal Society for the Protection of Birds, body 19 a 24). Z toho však nevyplývá, že pouze specificky definovaný
         právní režim zavedený pro každou ZCHO může efektivně chránit takový druh lokality.

      67      Vzhledem k výše uvedenému je třeba dospět k závěru, že v projednávané věci nebyla prokázána opodstatněnost žalobního důvodu
         vycházejícího z obecného nesplnění povinností stanovených v čl. 4 odst. 1 nebo 2 směrnice o ochraně ptáků a čl. 6 odst. 2
         směrnice o přírodních stanovištích ve spojení s jejím článkem 7, žalovaným členským státem.

      68      Proto je třeba zkoumat opodstatněnost žaloby pro nesplnění povinnosti z hlediska právní úpravy platné v jednotlivých spolkových
         zemích v době uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku a v mezích stanovených v bodě 47 tohoto rozsudku.

       Ke spolkové zemi Burgenland
      –       Argumentace účastníků řízení
      69      Komise tvrdí, že vzhledem k tomu, že oblasti Natura 2000 nebyly přeměněny na evropská chráněná území s právním režimem, který
         se váže k posledně uvedeným, neexistuje vhodný režim ochrany pro ZCHO ve spolkové zemi Burgenland.

      70      Rakouská republika zmiňuje některé lokality, u nichž uvádí, že nařízení, jimiž jsou vyhlášeny jako evropská chráněná území,
         se připravují. Pouze lokalita Auwiesen Zickenbachtal byla nařízením vlády spolkové země Burgenland ze dne 23. března 2008
         vyhlášeno jako „Evropské chráněné území Auwiesen Zickenbachtal“.

      –       Závěry Soudního dvora
      71      Jak z argumentace účastníků řízení, tak z dopisu zaslaného dne 20. února 2007 Rakouskou republikou Komisi v odpověď na odůvodněné
         stanovisko, vyplývá, že v době uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku nebyla v Burgenlandu označena žádná ZCHO.
         Druhý žalobní důvod se však týká, jak je uvedeno v návrhových žádáních žaloby, pouze ZCHO, které již byly označeny.

      72      V důsledku toho je tento žalobní důvod v rozsahu, v němž se týká situace v uvedené spolkové zemi, bezpředmětný, a tedy musí
         být zamítnut.

       Ke spolkové zemi Vídeň
      –       Argumentace účastníků řízení
      73      Komise tvrdí, že čtyři ZCHO v této spolkové zemi, které byly označeny teprve 17. října 2007, nemají právní režim, který by
         jim poskytoval dostatečnou ochranu.

      74      Rakouská republika namítá, že uvedené ZCHO jsou chráněny způsobem, který je v souladu s čl. 4 odst. 1 nebo 2 směrnice o ochraně
         ptáků, jakož i s čl. 6 odst. 2 a článkem 7 směrnice o přírodních stanovištích.

      –       Závěry Soudního dvora
      75      Není sporu o tom, že oblasti dotčené v projednávané věci nebyly v době uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku klasifikovány
         jako ZCHO.

      76      Za takových podmínek a z téhož důvodu, který je uveden v bodě 71 tohoto rozsudku, je třeba druhý žalobní důvod zamítnout v rozsahu,
         v němž se týká stavu ve spolkové zemi Vídeň.

       Ke spolkové zemi Korutansko
      –       Argumentace účastníků řízení
      77      Podle Komise nemůže být právní režim Evropského ornitologického chráněného území Flachwasserbiotop Neudenstein, jediné ZCHO,
         která byla označena před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, považován za režim poskytující dostatečnou ochranu
         uvedené oblasti z důvodu, že vnitrostátní právní úprava nestanoví ani konkrétní opatření a cíle ochrany týkající se konkrétně
         dotčených ptáků, ani kartografické vyobrazení této ZCHO.

      78      Rakouská republika se omezuje na potvrzení existence uvedené ZCHO.

      –       Závěry Soudního dvora
      79      V tomto ohledu je třeba podotknout, že článek 2 nařízení vlády spolkové země Korutansko ze dne 23. května 2005, které se týká
         uvedené ZCHO, stanoví, že jelikož podmínky ochrany stanovené v článku 2 nařízení téže vlády ze dne 8. listopadu 1994, zveřejněném
         v Úředním věstníku uvedené spolkové země č. 92/1994, zaručují dostatečnou ochranu, není nutné stanovit dodatečné povinnosti,
         zákazy, omezení povolení a opatření ochrany pro Evropské chráněné území Flachwasserbiotop Neudenstein.

      80      Mimoto článek 3 téhož nařízení ze dne 23. května 2005 stanoví, že se nařízení týká zachování, rozvoje nebo obnovy stavu ochrany,
         který je příznivý pro chráněné druhy uvedené v příloze.

      81      V tomto kontextu a vzhledem k úvahám uvedeným v bodě 65 tohoto rozsudku a k neexistenci jakýchkoliv důkazů, které by prokazovaly,
         že dosažení cílů ochrany druhů ptáků uvedených v čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice o ochraně ptáků, pod které spadají druhy uvedené
         v příloze zmíněného nařízení, v projednávané věci vyžaduje, aby byla přijata podrobnější právní úprava, než je úprava přijatá
         vládou spolkové země Korutansko, musí být žalobní důvod Komise v tomto bodě zamítnut.

      82      Pokud jde o údajnou neexistenci kartografického vyobrazení uvedené ZCHO, je nutno konstatovat, že i když takové vyobrazení
         může poskytnout jasné vymezení oblasti, nepředstavuje, jak uvedla generální advokátka v bodě 84 svého stanoviska, jedinou
         možnou a spolehlivou formu vymezení oblasti.

      83      Proto musí být žalobní důvod Komise v tomto bodě rovněž zamítnut.

      84      Je tudíž třeba zamítnout druhý žalobní důvod v rozsahu, v němž se týká stavu ve spolkové zemi Korutansko.

       Ke spolkové zemi Horní Rakousy
      –       Argumentace účastníků řízení
      85      Komise tvrdí, že režim ochrany platný v jedenácti ZCHO oznámených v uvedené spolkové zemi je nedostatečný. Jednak neexistuje
         žádná právní úprava týkající se ZCHO Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere Traun. Krom
         toho právní úprava použitelná na ZCHO Traun-Donau-Auen, Ettenau, Frankinger Moos, Dachstein, Unterer Inn a Nationalpark Kalkalpen
         neposkytuje vhodnou ochranu.

      86      Komise tvrdí, že pokud jde o ZCHO Ettenau, Traun-Donau-Auen a Frankinger Moos, existují obecná nařízení týkající se přírodních
         rezervací, která v posledních dvou případech upravují pouze povolené zásahy. Pokud jde o ZCHO Dachstein, Unterer Inn a Nationalpark
         Kalkalpen, vztahují se na ně zvláštní nařízení o evropských chráněných území, jež v zásadě stanoví pouze obecné zákazy zásahů.

      87      Rakouská republika uvádí, že chybějící nařízení jsou připravována vládou spolkové země Horní Rakousy. Nicméně odmítla tvrzení
         Komise, podle kterého všechny ZCHO uvedené spolkové země nemají dostatečný režim ochrany. ZCHO, které jsou v současnosti chráněny
         jako přírodní rezervace, tak mají na základě článku 25 zákona z roku 2001 o ochraně přírody a krajiny Horních Rakous (Oö.
         Natur-und Landschaftschutzgesetz 2001, LGBl. č. 129/2001) absolutní ochranu jdoucí nad rámec požadavků směrnice o ochraně
         ptáků. Krom toho uvedený členský stát zmiňuje jako příklad ZCHO, které mají dostatečný režim ochrany, například ZCHO Dachstein
         a Nationalpark Kalkalpen, přičemž uvádí řadu vnitrostátních ustanovení specificky zaměřených na ochranu ptactva.

      –       Závěry Soudního dvora
      88      Pokud jde o ZCHO Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere Traun, zdá se, že Komisi nebyla
         oznámena žádná relevantní právní úprava a ani nebyla uvedena v průběhu řízení před Soudním dvorem. Proto je žalobní důvod
         Komise týkající se nedostatečnosti právní úpravy související s takovými ZCHO opodstatněný.

      89      Pokud jde o právní režim ostatních ZCHO, je nutno konstatovat, že Komise tím, že s přihlédnutím ke konkrétní situaci každé
         oblasti neodůvodnila, že takový režim je nedostatečný z hlediska relevantních požadavků směrnice o ochraně ptáků a směrnice
         o přírodních stanovištích, svými nedostatečně odůvodněnými tvrzeními nepodala důkaz o opodstatněnosti svého žalobního důvodu,
         který musí být tudíž v tomto bodě zamítnut.

      90      Z toho vyplývá, že druhému žalobnímu důvodu v rozsahu, v němž se týká stavu ve spolkové zemi Horní Rakousy, lze vyhovět pouze
         v části týkající se ZCHO Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere Traun.

       Ke spolkové zemi Vorarlbersko
      –       Argumentace účastníků řízení
      91      Komise uvádí, že právní úprava platná v uvedené spolkové zemi nestanoví pro ZCHO zvláštní cíle ochrany ani konkrétní opatření,
         natož pak povinnosti nebo zákazy. Pokud jde konkrétně o ZCHO Klostaler Bergwälder, Komise zdůrazňuje nedostatečnost ochrany,
         kterou poskytuje této oblasti plán správy lesů schválený vládou spolkové země Vorarlbersko. Pokud jde o ZCHO Verwall, tato
         oblast je chráněna specificky nařízením uvedené vlády, které ačkoli bylo přijato po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném
         stanovisku, obsahuje povinnosti, zákazy a ustanovení, jejichž cílem je ochrana oblasti, jakož i chráněných druhů vyskytujících
         se v uvedené oblasti.

      92      Rakouská republika namítá, že ZCHO Rheindelta, Lauteracher Ried, Bangser Ried a Matschels jsou upraveny nařízeními o chráněných
         územích, která zakazují opatření a využívání, jež zhoršují přírodní stanoviště druhů, kterým jsou ZCHO určeny, nebo jež působí
         významné vyrušování uvedených druhů. Pokud jde o ZCHO Klostertaler Bergwälder, lesnický plán, který se jí týká, byl jako závazný
         vypracován na základě pověření orgánů k provedení ochranných opatření, která jsou nezbytná pro zachování stavu ochrany, který
         je příznivý pro druhy ptáků uvedené v příloze I směrnice o ochraně ptáků, které se vyskytují v této oblasti.

      –       Závěry Soudního dvora
      93      Je třeba uvést, že čl. 13 odst. 2 nařízení o ochraně přírody (LGBl. č. 36/2003) stanoví, že vláda spolkové země Vorarlbersko
         je povinna v případě potřeby upravit v souladu s ekologickými požadavky formou plánů správy, smluv, rozhodnutím nebo nařízením,
         opatření k udržování, rozvoji a ochraně dotčených oblastí zaměřená zejména na druhy ptáků uvedené v příloze I směrnice o ochraně
         ptáků, které se vyskytují se v těchto oblastech.

      94      Článek 14 uvedeného nařízení výslovně zakazuje zhoršování, zatímco článek 15 téhož nařízení stanoví provedení studie vlivu
         a případně povinnost povolení, pokud jde o cíle ochrany, které podle článku 15 uvedeného nařízení vyplývají z požadavků příznivého
         stavu ochrany přírodních stanovišť a druhů uvedených v příloze, které jsou určující pro vyhlášení oblasti.

      95      K tomu se pro ZCHO Rheindelta, Lauteracher Ried, Bangser Ried, Matschels a Klostaler Bergwälder připojují opatření stanovená
         Rakouskou republikou, která byla uvedena v bodě 92 tohoto rozsudku.

      96      V takovém kontextu, zejména vzhledem k úvahám uvedeným v bodě 65 tohoto rozsudku a k neexistenci jakýchkoliv důkazů prokazujících,
         že dosažení cílů ochrany druhů ptáků uvedených v čl. 4 odst. 1 směrnice o ochraně ptáků, v projednávané věci vyžaduje, aby
         byla přijata podrobnější právní úprava, než je úprava přijatá vládou spolkové země Vorarlbersko, musí být žalobní důvod Komise
         zamítnut v rozsahu, v němž se týká ZCHO uvedených v předchozím bodě tohoto rozsudku.

      97      Pokud jde o ZCHO Verwall, nezdá se, na rozdíl od ZCHO uvedených v bodě 95 tohoto rozsudku, že tato oblast měla v době uplynutí
         lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku zvláštní právní ochranu. Dále vzhledem k tomu, že uvedená vláda krátce po uplynutí
         uvedené lhůty přijala nařízení zavádějící řadu zvláštních opatření ochrany, je třeba v projednávané věci shledat, že uvedená
         ZCHO nebyla dostatečně chráněna až do přijetí uvedených opatření. V důsledku toho je žaloba v tomto ohledu opodstatněná.

      98      Je proto třeba druhému žalobnímu důvodu v rozsahu, v němž se týká stavu ve spolkové zemi Vorarlbersko, vyhovět, pokud jde
         o ZCHO Verwall.

       Ke spolkové zemi Tyrolsko
      –       Argumentace účastníků řízení
      99      Obecná právní úprava platná v této spolkové zemi nezavádí podle Komise dostatečný režim ochrany pro ZCHO, které se nacházejí
         na jejím území. Vláda spolkové země Tyrolsko sice přijala nařízení obsahující seznam jedenácti oblastí Natura 2000, ale uvedený
         akt nestanovil ani chráněné druhy ptáků, ani cíle ochrany, natož pak základní pravidla chování, která mají být dodržována.
         Vzhledem k neexistenci konkrétních cílů ochrany byly tyto cíle obecně nahrazeny ochranou přírodních stanovišť a ptáků uvedených
         ve standardních odborných formulářích v souladu s čl. 14 odst. 11 zákona z roku 1997 o ochraně přírody spolkové země Tyrolsko,
         ve znění ze dne 12. května 2004 (LGBl. č. 50/2004, dále jen „TNSchG“). Komise zejména tvrdí, že režim ochrany ZCHO Tiroler
         Lechtal je nedostatečný.

      100    Rakouská republika uvádí, že provedení směrnice o ochraně ptáků a směrnice o přírodních stanovištích do rakouského právního
         řádu bylo integrováno do již vytvořeného systému, a zahrnuje zejména přírodní rezervace, přírodní parky, chráněné krajinné
         oblasti, zóny klidu a chráněná území. Takové provedení spočívalo v připojení pravidel uvedených směrnic k pravidlům existujícím
         v chráněných územích a v doplnění takových pravidel. Přitom v takových chráněných územích byly uloženy četné zákazy, povinnosti
         a povolovací systémy.

      101    Na základě projektu schváleného v průběhu prosince 2004 podléhají všechny ZCHO spolkové země Tyrolsko koordinované správě
         určené k dosažení cílů ochrany stanovených pro každou oblast, jakož i k zajištění trvalé ochrany druhů ptáků existujících
         v každé z dotyčných oblastí. Rakouská republika tvrdí, že přechodný režim stanovený v článku 14 TNSchG zaručuje dostatečnou
         ochranu ZCHO až do vymezení cílů ochrany zvláštním nařízením.

      102    Žalovaný členský stát podrobně popisuje režim ochrany použitelný na ZCHO Tiroler Lechtal a tvrdí, že je z hlediska směrnice
         o ochraně ptáků a směrnice o přírodních stanovištích dostatečný.

      –       Závěry Soudního dvora
      103    Je třeba podotknout, že podle čl. 3 odst. 9 bodu 9 TNSchG jsou cíle ochrany definovány jako zachování a obnova stavu ochrany,
         který je příznivý pro druhy uvedené v příloze I směrnice o ochraně ptáků, a podle čl. 4 odst. 2 téhož zákona, pro druhy, které
         se vyskytují v evropském území ochrany ptactva nebo jeho stanovišť.

      104    Podle čl. 14 odst. 3 TNSchG je vláda uvedené spolkové země povinna stanovit nařízeními cíle ochrany pro každou oblast Natura
         2000 a v případě potřeby právní úpravu a opatření ochrany nezbytné pro dosažení příznivého stavu ochrany.

      105    Článek 14 odst. 11 TNSchG stanoví, pokud jde o přechodné období předcházející přijetí uvedených nařízení, že cíle ochrany
         jsou dočasně nahrazeny ochranou přírodních stanovišť, jakož i volně žijící fauny a flory, včetně ptáků, uvedených ve standardním
         formuláři.

      106    Takový druh formuláře, stanovený rozhodnutím Komise 97/266/ES ze dne 18. prosince 1996 o úpravě informací o lokalitách navrhovaných
         pro síť Natura 2000 (Úř. věst. L 107, s. 1; Zvl. vyd. 15/03, s. 162), o němž je nesporné, že je na základě relevantní právní
         úpravy spolkové země Tyrolsko, zveřejněn a je možné se jej dovolávat vůči třetím osobám, přitom uvádí druhy ptáků, které odůvodňují
         označení dotyčné oblasti jako ZCHO. Krom toho obsahuje uvedený formulář mimo jiné rovněž popis oblasti, shrnutí její kvality
         a významu, s přihlédnutím zvláště k cílům ochrany směrnice o ochraně ptáků, jakož i hodnocení této oblasti pro každý z uvedených
         druhů.

      107    Mimoto není zpochybňováno, že v každé ZCHO uvedené spolkové země jsou uloženy četné zákazy, povinnosti a povolovací postupy,
         které u každé z těchto oblastí doplňují obecné povinnosti povolení a právní zákazy.

      108    Za spisu tak například vyplývá, že v přírodních rezervacích je v zásadě zakázána výstavba, budování nebo instalace zařízení,
         výstavba, rozšiřování nebo překládání silnic a železnic, odstraňování nebo navážení jiné půdy, než je půda na uzavřených stavebních
         pozemcích, nové zalesňování, přistávání a vzlety na polích, způsobování velkého hluku, přivážení hnojiva, používání toxických
         produktů a motorových vozidel. V ZCHO se k uvedeným zákazům ještě připojuje obecný zákaz vstupu.

      109    Vzhledem k výše uvedenému nelze považovat za prokázané, že systém ochrany ZCHO platný ve spolkové zemi Tyrolsko je z hlediska
         čl. 4 odst. 1 nebo 2 směrnice o ochraně ptáků a čl. 6 odst. 2 směrnice o přírodních stanovištích ve spojení s jejím článkem
         7 nedostatečný.

      110    Tak tomu je zejména v případě ZCHO Tiroler Lechtal, která je chráněna rovněž jako přírodní park a jejíž část Tiroler Lech
         je označena jako přírodní rezervace.

      111    Závěry uvedené ve dvou předchozích bodech nemohou být zpochybněny tím, že čl. 14 odst. 3 TNSchG stanoví, že vláda spolkové
         země Tyrolsko je povinna stanovit nařízeními cíle ochrany pro každou oblast Natura 2000. I když takový režim může být zlepšen,
         v projednávané věci se nezdá, že by systém, který je již zaveden v této spolkové zemi, byl z hlediska požadavků ochrany nedostatečný.

      112    V důsledku toho je třeba zamítnout druhý žalobní důvod v rozsahu, v němž se týká stavu ve spolkové zemi Tyrolsko.

      113    Pokud jde o ZCHO, u kterých bylo v projednávané věci shledáno, že nemají dostatečný právní režim ochrany z hlediska požadavků
         vyplývajících z relevantních ustanovení směrnice o ochraně ptáků a směrnice o přírodních stanovištích, Soudní dvůr nedisponuje
         informacemi, které by mu umožnily určit, zda druhy, pro které byly uvedené ZCHO označeny, spadají zároveň pod odstavce 1 a 2
         článku 4 směrnice o ochraně ptáků, či pod jeden z nich.

      114    Proto je v tomto ohledu třeba vycházet z článku 4 směrnice o ochraně ptáků.

      115    Ve světle všech výše uvedených úvah je třeba určit, že Rakouská republika tím, že:

      –        správně nevyhlásila na základě ornitologických kritérií oblast Hanság ve spolkové zemi Burgenland jako ZCHO a nevymezila ZCHO
         Niedere Tauern ve spolkové zemi Štýrsko v souladu s čl. 4 odst. 1 směrnice o ochraně ptáků a

      –        neposkytla ZCHO Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere Traun ve spolkové zemi Horní Rakousy,
         jakož i ZCHO Verwall ve spolkové zemi Vorarlbersko právní ochranu, jaká by byla v souladu s požadavky článku 4 směrnice o ochraně
         ptáků a čl. 6 odst. 2 směrnice o přírodních stanovištích, ve spojení s článkem 7 posledně uvedené směrnice,

      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z uvedených ustanovení.
       K nákladům řízení
      116     Podle čl. 69 odst. 3 prvního pododstavce jednacího řádu, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch, Soudní
         dvůr může rozdělit náklady mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady. Vzhledem k tomu, že
         účastníci řízení měli ve věci částečně úspěch i neúspěch, je v projednávané věci důvodné rozhodnout, že každý z účastníků
         řízení nese vlastní náklady.

      117    Podle čl. 69 odst. 4 prvního pododstavce téhož řádu ponese Spolková republika Německo, která vstoupila do projednávaného sporu
         jako vedlejší účastnice, vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Rakouská republika tím, že:
      –        správně nevyhlásila na základě ornitologických kritérií oblast Hanság ve spolkové zemi Burgenland jako zvláště chráněnou oblast
            a nevymezila zvláště chráněnou oblast Niedere Tauern ve spolkové zemi Štýrsko v souladu s čl. 4 odst. 1 směrnice Rady 79/409/EHS
            ze dne 2. dubna 1979 o ochraně volně žijících ptáků a
      –        neposkytla zvláště chráněným oblastem Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere Traun ve
            spolkové zemi Horní Rakousy, jakož i zvláště chráněné oblasti Verwall ve spolkové zemi Vorarlbersko právní ochranu, jaká by
            byla v souladu s požadavky článku 4 směrnice 79/409 a čl. 6 odst. 2 směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně
            přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, ve spojení s článkem 7 posledně uvedené směrnice,
      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z uvedených ustanovení.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Evropská komise, Rakouská republika a Spolková republika Německo ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 27. února 2002. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-302/00.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. července 1977. # Granaria BV proti Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemsko. # Věc 116-76.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. března 1987. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc 176/84.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 5. října 2004.#CaixaBank France proti Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Francie.#Svoboda usazování - Úvěrové instituce - Vnitrostátní právní předpisy zakazující úročení vkladových účtů na viděnou.#Věc C-442/02.

text:
      Věc C-442/02
      CaixaBank France
      v.
      Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État (Francie))
      „Svoboda usazování – Úvěrové instituce – Vnitrostátní právní předpisy zakazující úročení vkladových účtů na viděnou“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Úvěrové instituce – Vnitrostátní právní úprava zakazující  úročení vkladových účtů
            na viděnou – Nepřípustnost – Odůvodnění – Neexistence
      (Čl. 43 ES)
      Článek 43 ES brání právní úpravě členského státu, která zakazuje úvěrové instituci, která je dceřinou společností společnosti
         z jiného členského státu, úročení vkladových účtů na viděnou vedených v eurech  a otevřených osobami s bydlištěm v prvně uvedeném
         členském státu.

      Na takový zákaz, který vytváří pro společnosti z jiných členských států vážnou překážku při výkonu jejich činností prostřednictvím
         dceřiné společnosti, která ovlivňuje jejich přístup na trh, je tedy třeba nahlížet jako na omezení ve smyslu článku 43 ES.
         Toto omezení nemůže být odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu spočívajícími v ochraně spotřebitelů nebo podpoře střednědobého
         a dlouhodobého spoření, jelikož jde nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.

      (viz body 12, 17, 21, 23–24 a výrok)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)5. října 2004(1)

               Svoboda usazování  –  Úvěrové instituce  –  Vnitrostátní právní předpisy zakazující úročení vkladových účtů na viděnou“

             Ve věci C-442/02,jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES,podaná usnesením Conseil d'État (Francie) ze dne 6. listopadu 2002, došlým Soudnímu dvoru 5. prosince 2002,  v řízení

            CaixaBank France

            proti

            Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie, za přítomnosti:Banque fédérale des banques populaires a dalších

            SOUDNÍ DVŮR (velký senát),,

             ve složení  V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, C. Gulmann, J.-P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj),
            předsedové senátů, R. Schintgen,  N. Colneric, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts, soudci,

             generální advokát:  A. Tizzano,vedoucí soudní kanceláře:  M. Múgica Arzamendi, vrchní rada,
             s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. listopadu 2003,s ohledem na vyjádření předložená:

            –
             za CaixaBank France M. Danym, avocat, a G. Castellem, administrateur directeur général,

            –
              za Banque fédérale des banques populaires a další  A. Baravem, avocat a barrister,

            –
             za Francouzskou republiku R. Abrahamem, G. de Bergues,  D. Petrauschem a F. Alabrunem, jako zmocněnci,

            –
             za Komisi Evropských společenství M. Patakia a G. Zavvosem, jako zmocněnci,

            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. března 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 43 ES.

               Vnitrostátní právní rámec

         2

          Podle článku L.312-3 code monétaire et financier (měnového a finančního kodexu) ve znění použitelném pro projednávanou věc:
         „Pokud není stanoveno jinak, je zakázáno všem úvěrovým institucím, které přijímají od veřejnosti prostředky na účty na viděnou
         nebo na méně než pět let, ať již jakýmkoliv způsobem, tyto prostředky úročit sazbou vyšší, nežli je sazba stanovená nařízením
         comité de la réglementation bancaire et financière (výbor pro bankovní a finanční regulaci) nebo ministrem odpovědným za hospodářské
         záležitosti“.

         3

          Nařízení č. 86-13 comité de la réglementation bancaire et financière schválené výnosem ministra hospodářství a financí ze
         dne 14. května 1986 (JORF ze dne 15. května 1986, s. 6330), zakazuje úročení účtů na viděnou.

         4

          Uvedený zákaz se použije na účty na viděnou vedené v eurech a otevřené osobami s bydlištěm ve Francii, bez ohledu na jejich
         státní příslušnost.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

         5

          Dne 18. února 2002 CaixaBank France (dále jen „CaixaBank“), společnost francouzského práva, jejíž sídlo se nachází ve Francii
         a která je dceřinou společností společnosti Caixa Holding, společnosti španělského práva, jejíž sídlo je ve Španělsku a která
         drží účasti skupiny Caixa v úvěrových institucích působících pod tímto jménem ve Španělsku a dalších členských státech Evropské
         unie, uvedla na trh ve Francii vkladový účet na viděnou úročený sazbou ve výši 2 % ročně počínaje vklady od 1 500 euro. Rozhodnutím
         commission bancaire et financière (Bankovní a finanční komise) ze dne 16. února 2002 bylo CaixaBank jednak zakázáno uzavírat
         s osobami s bydlištěm ve Francii nové smlouvy týkající se úročených účtů na viděnou vedených v eurech a jednak nařízeno vypovědět
         ustanovení již uzavřených smluv upravující úročení takových účtů.

         6

          Caixa-Bank podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek ke Conseil d'État, který se rozhodl přerušit řízení a položit
         Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
         „1.     Pokud směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/12/ES o této otázce mlčí, představuje zákaz úročit vklady na viděnou a jiné
         vratné peněžní prostředky, uložený členským státem bankovním institucím řádně usazeným na jeho území, překážku svobodě usazování?
          2.       V případě kladné odpovědi na první otázku, jaká je povaha důvodů obecného zájmu, kterých by bylo možné se v daném případě
         dovolávat pro odůvodnění takové překážky?“

         K předběžným otázkám

         7

          Nejprve je třeba uvést, že směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/12/ES ze dne 20. března 2000 o přístupu k činnosti úvěrových
         institucí a o jejím výkonu (Úř. věst. L 126, s.1; Zvl. vyd. 06/03, s. 272) není použitelná na případ, který je předmětem původního
         řízení, a to zejména jelikož se tato směrnice netýká omezení usazování společností, které, tak jako CaixaBank, v některém
         členském státě využijí svého práva usazování jakožto dceřiné společnosti úvěrových institucí usazených v jiných členských
         státech.

         8

          Svými otázkami se předkládající soud v podstatě táže, zda článek 43 ES brání takové právní úpravě členského státu, která zakazuje
         úvěrové instituci, která je dceřinou společností společnosti z jiného členského státu, úročit vkladové účty na viděnou vedené
         v eurech a otevřené osobami s bydlištěm v prvně uvedeném členském státu.

         9

          Právo usazování zakotvené v článku 43 ES ve spojení s článkem 48 ES náleží jak fyzickým osobám, které jsou příslušníky některého
         členského státu, tak i právnickým osobám ve smyslu posledně uvedeného ustanovení. S výhradou stanovených výjimek a podmínek
         zahrnuje přístup ke všem druhům samostatně výdělečných činností na území všech ostatních členských států a jejich výkon, jakož
         i zřizování a řízení podniků, zřizování zastoupení, poboček nebo dceřiných společností (viz zejména rozsudek ze dne 11. května
         1999, Pfeiffer, C-255/97, Recueil, s. I-2835, bod 18).

         10

          Právní postavení takové společnosti jako CaixaBank spadá do působnosti práva Společenství na základě ustanovení článku 43
         ES.

         11

         Článek 43 ES předepisuje odstranění omezení svobody usazování. Za taková omezení musí být považována všechna opatření, která
         výkon této svobody zakazují, tvoří překážku pro tento výkon nebo jej činí méně atraktivním (viz zejména rozsudky ze dne 30.
         listopadu 1995, Gebhard, C-55/94, Recueil, s. I‑4165, bod 37, ze dne 1. února 2001, Mac Quen a další, C-108/96, Recueil, s. I‑837,
         bod 26, a ze dne 17. října 2002, Payroll a další, C-79/01, Recueil, s. I‑8923, bod 26).

         12

          Zákaz úročení vkladových účtů na viděnou takový, jaký je stanoven francouzskou právní úpravou, vytváří pro společnosti z jiných
         členských států než Francouzské republiky vážnou překážku při výkonu jejich činností prostřednictvím dceřiné společnosti v
         posledně uvedeném členském státu, která ovlivňuje jejich přístup na trh. Na takový zákaz je tedy třeba nahlížet jako na omezení
         ve smyslu článku 43 ES.

         13

          Uvedený zákaz totiž vytváří úvěrovým institucím, které jsou dceřinými společnostmi zahraničních společností, překážku při
         shromažďování kapitálu od veřejnosti v tom, že je zbavuje možnosti úročením vkladových účtů na viděnou účinněji konkurovat
         úvěrovým institucím tradičně působícím v členském státu usazení, vybaveným rozsáhlou sítí poboček, a disponujícím tedy většími
         výhodami při získávání kapitálu od veřejnosti než uvedené dceřiné společnosti.

         14

          Když tedy úvěrové instituce, které jsou dceřinými společnostmi zahraniční společnosti, usilují o vstup na trh v některém členském
         státu, konkurence prostřednictvím sazby úroků vkladových účtů na viděnou tvoří jednu z nejúčinnějších metod za tímto cílem.
         Přístup na trh pro tyto instituce je takovým zákazem tudíž ztížen.

         15

          Francouzská vláda sice při jednání tvrdila, že existují formy účtů srovnatelné s vkladovými účty na viděnou, jako jsou účty
         s dvoutýdenní výpovědní lhůtou, které nejsou zákazem úročení dotčeny a které přispívají k tomu, aby umožnily úvěrovým institucím
         jako CaixaBank konkurovat francouzským úvěrovým institucím při shromažďování kapitálu od veřejnosti a zvyšovat své podíly
         na trhu ve Francii, táž vláda však připouští, že tyto účty, na rozdíl od účtů na viděnou, neumožňují použití bankovních karet
         nebo šeků. Pro úvěrové instituce jako CaixaBank tudíž dotčený zákaz představuje v jejich činnosti shromažďování kapitálu od
         veřejnosti překážku, která nemůže být odstraněna existencí jiných druhů účtů, na nichž jsou vklady úročeny.

         16

          Omezení výkonu a rozvoje činností uvedených dceřiných společností, jehož základem je sporný zákaz, je tím závažnější, neboť
         není sporu o tom, že přijímání vkladů od veřejnosti a poskytování úvěrů představují základní činnosti úvěrových institucí
         (v tomto smyslu viz zejména čl. 1 bod 1 a přílohu I směrnice 2000/12).

         17

          Z ustálené judikatury vyplývá, že jestliže takové opatření platí jako v původním řízení pro všechny osoby nebo podniky vykonávající
         činnost v přijímajícím členském státu, pak může být odůvodněno, pokud odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu  a za předpokladu,
         že je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné k jeho dosažení (viz zejména
         rozsudky ze dne 4. července 2000, Haim, C-424/97, Recueil, s. I-5123, bod 57, Mac Quen a další, uvedený výše, bod 26, a ze
         dne 15. ledna 2002, Komise v. Itálie, C-439/99, Recueil, s. I-305, bod 23).

         18

          Je tedy třeba zkoumat, zda důvody, jichž se dovolává francouzská vláda, těmto kritériím odpovídají.

         19

          K odůvodnění omezení svobody usazování vyplývajícího ze sporného ustanovení se francouzská vláda dovolává jak ochrany spotřebitele,
         tak i podpory střednědobého a dlouhodobého spoření.

         20

          Uvedený zákaz v původním řízení má být předně nezbytný pro zachování bezplatnosti základních bankovních služeb. Zavedení úročení
         vkladových účtů na viděnou podstatně zatíží provozní náklady nesené bankami, což, za účelem vyrovnání, povede ke zvýšení fakturace
         a zpoplatnění různých bankovních služeb nyní poskytovaných zdarma, zejména vystavování šeků.

         21

          Je nicméně třeba konstatovat, že ochrana spotřebitelů sice patří mezi kategorické požadavky, které mohou odůvodnit omezení
         základní svobody zaručené Smlouvou ES, avšak dotčený zákaz v původním řízení i za předpokladu, že v konečném výsledku pro
         spotřebitele skýtá určité výhody, představuje opatření, které překračuje rámec toho, co je nezbytné pro dosažení uvedeného
         cíle.

         22

          I když se totiž připustí, že zrušení zákazu úročení vkladových účtů na viděnou spotřebiteli nevyhnutelně přinese zvýšení nákladů
         za základní bankovní služby nebo poplatky za vystavování šeků, dá se především předpokládat, že spotřebiteli umožní zvolit
         buď neúročený účet na viděnou a zachování bezplatnosti základních bankovních služeb, nebo úročený účet na viděnou a možnost
         úvěrové instituce zpoplatnit dosud bezplatně poskytované služby, jako vystavování šeků.

         23

          Pokud se dále týká snahy francouzských úřadů o podporu dlouhodobého spoření, je třeba uvést, že zákaz úročení vkladových účtů
         na viděnou je sice s to stimulovat střednědobé a dlouhodobé spoření, nicméně však zůstává opatřením, které jde nad rámec toho,
         co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.

         24

          S ohledem na výše uvedené úvahy je na místě odpovědět na předběžné otázky tak, že článek 43 ES brání právní úpravě členského
         státu, která zakazuje úvěrové instituci, která je dceřinou společností společnosti z jiného členského státu, úročení vkladových
         účtů na viděnou vedených v eurech a otevřených osobami s bydlištěm v prvně uvedeném členském státu.

         K nákladům řízení
         25

          Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

          Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
         Článek 43 ES brání právní úpravě členského státu, která zakazuje úvěrové instituci, která je dceřinou společností společnosti
               z jiného členského státu, úročení vkladových účtů na viděnou vedených v eurech  a otevřených osobami s bydlištěm v prvně uvedeném
               členském státu. Podpisy.

          1 –

            Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (samosoudce) ze dne 15. října 2014. # Evert Anton De Bruin proti Evropskému parlamentu. # Věc F-15/14.