title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. dubna 2010. # Evropská komise proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2000/53/ES - Článek 5 odst. 3 a 4, čl. 6 odst. 3, jakož i čl. 7 odst. 1 - Nesprávné provedení. # Věc C-64/09.

text:
      Věc C-64/09
      Evropská komise
      v.
      Francouzská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2000/53/ES – Článek 5 odst. 3 a 4, čl. 6 odst. 3, jakož i čl. 7 odst. 1 – Nesprávné provedení“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Definice
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 2, bod 13, a 8 odst. 3)
      2.        Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Sběr
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 5 odst. 3)
      3.        Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Sběr
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 5 odst. 4)
      4.        Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Sběr
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 5 odst. 2 a 4)
      5.        Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Zpracování odpadů
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 6 odst. 3)
      6.        Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Opětné použití a využití odpadů
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 7 odst. 1)
      1.        Ze znění čl. 2 bodu 13 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností jasně vyplývá, že informace pro demontáž zahrnují
         všechny informace požadované pro zpracování vozidel s ukončenou životností a že čl. 8 odst. 3 této směrnice ohledně podmínek
         předávání těchto informací musí být vykládán ve světle uvedeného bodu 13.

      (viz bod 25)
      2.        Článek 5 odst. 3 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností popisuje přesně postup pro vyřazení vozidla s ukončenou
         životností z registru za tím účelem, aby, jak uvádí druhý bod odůvodnění této směrnice, byla zajištěna soudržnost mezi přístupy
         členských států. V rámci tohoto postupu má klíčový doklad nazvaný osvědčení o likvidaci zcela specifickou funkci.

      Tato funkce uvedeného dokladu nesmí být pozměněna. Přitom i za předpokladu, že by vnitrostátní systém umožňoval lepší vysledovatelnost
         vozidel s ukončenou životností, může v případě, že tento systém přisoudí osvědčení o likvidaci odlišnou funkci, než je funkce
         stanovená v čl. 5 odst. 3 uvedené směrnice, takové pozměnění funkce ohrozit soudržnost mezi přístupy členských států, a tedy
         i řádné fungování vnitřního trhu.

      Stejně je tomu i v případě vydání dokladu, který se liší od osvědčení o likvidaci upraveného v uvedeném čl. 5 odst. 3, a který
         plní funkci posledně uvedeného, jenž může vést k nejasnostem, které mohou ohrozit uskutečnění cíle sledovaného tímto ustanovením.

      (viz body 36–38)
      3.        Ze samotného znění čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností jasně vyplývá, že předání vozidla s ukončenou
         životností autorizovanému zpracovatelskému zařízení musí být bezplatné a náklady, které s tím souvisí, nesou výrobci.

      Z toho bez dalšího vyplývá, že pro každého likvidátora, který dobrovolně akceptuje převzetí vozidla s ukončenou životností
         k likvidaci, musí vnitrostátní systém předvídat mechanismus kompenzace nákladů za zpracování, v daném případě pak stejný mechanismus,
         jaký je upraven pro zpracovatelská zařízení, jimž je ve vnitrostátním právu uloženo takové převzetí uskutečnit.

      (viz body 48–49)
      4.        Ani z čl. 5 odst. 2 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností, podle něhož musí členské státy přijmout opatření
         nezbytná k tomu, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla předána autorizovaným zpracovatelským zařízením, ani ze znění
         čl. 5 odst. 4 této směrnice, podle něhož členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby předání vozidla autorizovanému
         zpracovatelskému zařízení probíhalo bez jakýchkoli výdajů pro posledního držitele nebo vlastníka vozidla, nevyplývá, že tento
         převod na zařízení musí být vykládán v tom smyslu, že veškerá zařízení mají povinnost akceptovat převzetí vozidel s ukončenou
         životností. Uvedená směrnice tedy nebrání tomu, aby možnost převzetí vozidel s ukončenou životností byla přiznána pouze některým
         zpracovatelským zařízením za podmínky, že počet zpracovatelských zařízení, která mají povinnost dodaná vozidla s ukončenou
         životností přebírat, je dostatečný k tomu, aby v praxi umožnil převod na takové zařízení.

      Členský stát tak tím, že upravuje povinnost drticích zařízení a sběrných center přebírat vozidla s ukončenou životností a
         ukládá přísné tresty pro případy opuštění takového vozidla, zavádí systém převzetí vozidel s ukončenou životností, který nelze
         považovat za neslučitelný s čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53.

      (viz body 51–52, 55–57)
      5.        I přesto, že chybí definice pojmu „rozebrání“ uvedeného v čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností,
         týkají se operace rozebrání i operace zbavení vozidla znečišťujících látek součástí vozidel, které obsahují nebezpečné látky,
         jež musejí být před jakýmkoli dalším zpracováním rozebrány, aby se omezily veškeré negativní dopady na životní prostředí.
         Uvedené ustanovení musí být tedy vykládáno v tom smyslu, že rozebrání musí být považováno za operaci, kterou se začíná zpracování
         s cílem zbavit vozidla s ukončenou životností znečišťujících látek a jež zároveň tvoří součást uvedené operace.

      Členský stát se tedy nedopouští nesplnění povinností, které pro něj vyplývají z čl. 6 odst. 3 uvedené směrnice, tím, že zakotvil
         zásadu, že zbavení znečišťujících látek musí předcházet jakémukoli jinému zpracování, aniž však zavedením pojmu „rozebrání“
         upřesnil, že zbavení znečišťujících látek začíná demontáží součástí, které lze snadno demontovat.

      (viz body 61, 63)
      6.        Pokud jde o obsah povinnosti provádět recyklaci, upravené v čl. 7 odst. 1 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností,
         nemůže být výraz „pokud je vhodná z hlediska životního prostředí“ považován za ekvivalentní k výrazu používanému vnitrostátním
         prováděcím ustanovením, které omezuje tuto vhodnost na podmínky ekonomické povahy, jelikož recyklace je samozřejmě myslitelná
         pouze za podmínky své technické proveditelnosti. I když pojmy udržitelnosti životního prostředí a ekonomické proveditelnosti
         mohou vykazovat určité společné aspekty, je zjevné, že ekvivalentní nejsou.

      (viz body 69, 72–74)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      15. dubna 2010(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2000/53/ES – Článek 5 odst. 3 a 4, čl. 6 odst. 3, jakož i čl. 7 odst. 1 – Nesprávné provedení“
      Ve věci C‑64/09,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 13. února 2009,
      Evropská komise, zastoupená P. Oliverem a J.-B. Laignelotem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Francouzské republice, zastoupené G. de Berguesem a A. Adamem, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M.E. Levits (zpravodaj), M. Ilešič, J.-J. Kasel a M. Safjan, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Evropská komise domáhá toho, aby Soudní dvůr určil, že Francouzská republika tím, že nepřijala veškeré právní
         a správní předpisy nezbytné k řádnému a úplnému provedení čl. 2 bodu 13, čl. 4 odst. 2 písm. a), čl. 5 odst. 3 a 4, čl. 6
         odst. 3, čl. 7 odst. 1 a čl. 8 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53/ES ze dne 18. září 2000 o vozidlech s ukončenou
         životností (Úř. věst. L 269, s. 34; Zvl. vyd. 15/05, s. 224), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      2        Článek 1 směrnice 2000/53 s názvem „Cíle“ stanoví opatření přednostně zaměřená na předcházení vzniku odpadů z vozidel a dále
         na opětné použití, recyklaci a jiné formy využití vozidel s ukončenou životností a jejich součástí, aby bylo sníženo množství
         odpadu k odstranění a zlepšena účinnost všech hospodářských subjektů zasahujících do životního cyklu vozidel, pokud jde o ochranu
         životního prostředí, a zejména hospodářských subjektů přímo zapojených do zpracování vozidel s ukončenou životností.

      3        Článek 2 bod 13 této směrnice definuje pojem „informace pro demontáž“ jako všechny informace požadované pro správné zpracování
         vozidel s ukončenou životností šetrné vůči životnímu prostředí. Tyto informace poskytují autorizovaným zpracovatelským zařízením
         výrobci vozidel a jejich součástí v podobě příruček nebo s využitím elektronických médií (např. CD-ROM, on-line služby)“.

      4        Článek 4 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice zní následovně:

      „Členské státy zajistí, aby materiály a součásti vozidel uvedené na trh po 1. červenci 2003 neobsahovaly olovo, rtuť, kadmium
         nebo šestimocný chrom kromě případů uvedených v příloze II a za podmínek v ní upřesněných.“

      5        Článek 5 odst. 2 až 4 směrnice 2000/53 stanoví:

      „2.      Členské státy […] přijmou opatření nezbytná k tomu, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla předána do autorizovaných
         zpracovatelských zařízení.

      3.      Členské státy zavedou systém, podle něhož lze vyřadit vozidlo s ukončenou životností z registru pouze po předložení osvědčení
         o likvidaci vozidla. Toto osvědčení se uděluje držiteli nebo vlastníkovi při převozu vozidla s ukončenou životností do zpracovatelského
         zařízení. Zpracovatelská zařízení, která získala povolení v souladu s článkem 6, jsou oprávněna udělovat osvědčení o likvidaci
         vozidla. Členské státy mohou povolit výrobcům, prodejcům a subjektům provádějícím sběr zmocněným autorizovaným zpracovatelským
         zařízením udělovat osvědčení o likvidaci vozidla, pokud zaručí, že vozidlo s ukončenou životností bude převezeno do autorizovaného
         zpracovatelského zařízení, a pokud budou zaregistrováni u orgánů veřejné moci.

      Udělování osvědčení o likvidaci vozidla zpracovatelskými zařízeními nebo prodejci nebo subjekty provádějícími sběr zmocněnými
         autorizovaným zpracovatelským zařízením je neopravňuje požadovat finanční náhrady s výjimkou případů výslovně určených členskými
         státy.

      […]
      4.      Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby předání vozidla autorizovanému zpracovatelskému zařízení v souladu s odstavcem
         3 probíhalo bez jakýchkoli výdajů pro posledního držitele nebo vlastníka vozidla v důsledku toho, že vozidlo má nulovou nebo
         zápornou tržní hodnotu.

      Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby výrobci hradili veškeré náklady na provádění tohoto opatření nebo jejich
         podstatnou část nebo aby přijímali vozidla s ukončenou životností za stejných podmínek, jaké jsou uvedeny v prvním pododstavci.

      Členské státy mohou stanovit, že předávání vozidel s ukončenou životností nebude zcela zdarma, pokud vozidlo s ukončenou životností
         neobsahuje podstatné součásti vozidla, zejména motor a karoserii nebo obsahuje odpad, který byl k němu přidán.

      Komise pravidelně kontroluje provádění prvního pododstavce, aby zajistila, že nepovede k narušení trhu, a bude-li to nezbytné,
         navrhne Evropskému parlamentu a Radě změnu tohoto ustanovení.“

      6        Článek 6 odst. 3 této směrnice stanoví:

      „Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby všechna zařízení nebo podniky, které provádějí zpracovatelské operace,
         splňovaly alespoň tyto povinnosti podle přílohy I:

      a)      vozidla s ukončenou životností jsou před dalším zpracováním rozebrána nebo jsou provedena obdobná opatření, aby se omezily
         jakékoli negativní dopady na životní prostředí. Součásti nebo materiály, které jsou označeny nebo jinak identifikovány v souladu
         s čl. 4 odst. 2, jsou před dalším zpracováním odstraněny;

      b)      nebezpečné materiály a součásti jsou odstraněny a odděleny selektivním způsobem, aby nekontaminovaly následný odpad z drcení
         vozidel s ukončenou životností;

      c)      rozebrání a skladování se provádí tak, aby byla zajištěna možnost součásti vozidla opětně použít a využít a zejména recyklovat.

      Zpracování s cílem zbavit vozidla s ukončenou životností znečišťujících látek uvedené v příloze I bod 3 se provádí co nejdříve.“

      7        Článek 7 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:

      „Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby podpořily opětné použití k tomu vhodných součástí a využití součástí,
         které nelze opětně použít, přičemž se dává přednost recyklaci, je-li vhodná z hlediska životního prostředí, aniž jsou dotčeny
         požadavky na bezpečnost vozidla a požadavky týkající se životního prostředí, zejména znečišťování ovzduší a boje proti hlučnosti.“

      8        Článek 8 odst. 3 směrnice 2000/53 stanoví:

      „Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby výrobci poskytovali pro každý typ nového vozidla uvedeného na trh informace
         pro demontáž ve lhůtě šesti měsíců po tomto uvedení na trh. […]“

       Vnitrostátní právní úprava
      9        Směrnice 2000/53 byla do francouzského práva provedena dekretem č. 2003-727 ze dne 1. srpna 2003 o konstrukci vozidel a odstraňování
         vozidel s ukončenou životností (JORF ze dne 5. srpna 2003, s. 13487, dále jen „dekret. č. 2003-727“), jakož i vyhláškami k jeho
         provedení, ze dne 24. prosince 2004 o ustanoveních týkajících se konstrukce vozidel, součástí a vybavení, jejichž cílem je
         odstranění vozidel s ukončenou životností (JORF ze dne 31. prosince 2004, s. 22743), ze dne 15. března 2005 o schvalování
         provozovovatelů skladovacích zařízení, zařízení pro zbavení znečišťujících látek, pro demontáž, hrubé rozdělení nebo drcení
         vozidel s ukončenou životností (JORF ze dne 14. dubna 2005, s. 6688), ze dne 6. dubna 2005 o pravidlech k vydávání potvrzení
         o převzetí k likvidaci a osvědčení o likvidaci vozidla s ukončenou životností (JORF ze dne 24. května 2005, s. 8915) a ze
         dne 13. května 2005 o způsobech kompenzace schválených drticích zařízení (JORF ze dne 31. května 2005, s. 9716).

      10      Článek 2 dekretu č. 2003-727 stanoví:

      „Pro účely použití tohoto dekretu:
      [...]
      3° Likvidátorem se rozumí subjekty, které zajišťují převzetí vozidel, jejich skladování, zbavení znečišťujících látek, jakož
         i demontáž vozidel;

      4° Drticími zařízeními se rozumí subjekty, které zajišťují převzetí, skladování, hrubé rozdělení nebo drcení vozidel, přičemž
         pokud je to nezbytné, předchází těmto dvěma operacím zbavení znečišťujících látek a demontáž vozidel;

      [...]“
      11      Článek 4 tohoto dekretu stanoví:

      „Vozidla s ukončenou životností mohou jejich držitelé předat pouze likvidátorům nebo drticím zařízením schváleným podle článku
         9 tohoto dekretu nebo sběrným centrům zřízeným výrobci.“

      12      Článek 5 tohoto dekretu stanoví:

      „Drticí zařízení nebo sběrná centra, jakož i likvidátoři, kteří souhlasili s převzetím vozidel, nemohou držitelům, kteří do
         jejich zařízení dodají vozidlo s ukončenou životností, ukládat žádné poplatky, ledaže vozidlo neobsahuje podstatné součásti,
         především motorové zařízení, katalyzátor u vozidel, která jím byla vybavena při uvedení na trh, nebo karosérii, anebo pokud
         vozidlo obsahuje nepovolený odpad nebo vybavení, které do něj byly přidány a které svou povahou nebo množstvím zvyšují náklady
         na zpracování vozidel s ukončenou životností.“

      13      Článek 6 dekretu č. 2003-727 stanoví:

      „Každý výrobce má povinnost kompenzovat u vozidel své značky ztrátu, která může na základě použití článku 5 vzniknout schválenému
         drticímu zařízení, anebo musí sám přebírat svá vozidla způsobem, který považuje za vhodný.

      Ztráta je konstatována nezávislým třetím subjektem, kterého určí výrobce společně se schváleným drticím zařízením.
      Skutečnosti prokazující ztrátu musí být neprodleně předány komisi uvedené v článku 18 tohoto dekretu spolu s návrhy výrobce
         na kompenzaci.

      Společná vyhláška ministrů dopravy, životního prostředí, hospodářství a průmyslu upraví prováděcí pravidla k prvním dvěma
         pododstavcům tohoto článku, zejména pravidla odděleného účetnictví u jednotlivých činností, které mohou provádět drticí zařízení.“

      14      Článek 7 tohoto dekretu stanoví:

      „Opětovné použití součástí vozidel s ukončenou životností musí probíhat v souladu s požadavky na bezpečnost vozidel a ochranu
         životního prostředí včetně boje proti znečišťování ovzduší a hluku. Vysledovatelnost opětovně použitých součástí, na které
         se použijí tyto požadavky, musí být zajištěna, pokud je to technicky možné, vhodným označením v souladu s článkem 11 a 12
         tohoto dekretu.

      Součásti a materiály vozidel s ukončenou životností jsou přednostně, s výhradou uvedenou v předcházejícím pododstavci a ‚pokaždé,
         kdy to umožňují technické a ekonomické podmínky‘ opětovně použity, využity a především recyklovány spíše než zničeny.“

      15      Článek 13 uvedeného dekretu stanoví:

      „Článek R. 322-9 silničního zákona se nahrazuje následujícími ustanoveními:
      „Článek R. 322-9 – V případě prodeje nebo bezplatného převodu vozidla pro účely likvidace, kromě případů uvedených v článku
         L. 326-11, předá majitel schválenému likvidátorovi nebo drticímu zařízení osvědčení o registraci vozidla (carte grise) poté,
         co do něj čitelně a nezaměnitelně označil údaj „prodáno dne .././. .. (datum převodu) pro účely likvidace“ nebo „převedeno
         dne .././. .. (datum převodu) pro účely likvidace“ s následným podpisem, a poté, co oddělil část určenou k tomuto účelu.

      Pokud není osvědčení o registraci vozidla k dispozici, s výjimkou případů uvedených v článku L. 326-11, předá vlastník buď
         oficiální doklad prokazující, že osvědčení o registraci vozidla nelze předložit, anebo důkaz o vlastnictví v případě, že vozidlo
         je starší více než 25 let.

      Schválený likvidátor nebo drticí zařízení předá vlastníkovi ve lhůtě 15 dnů od data převodu vozidla potvrzení o převzetí k likvidaci.

      Ve stejné lhůtě předá schválený likvidátor nebo drticí zařízení prefektovi departmentu v místě registrace vozidla jeden výtisk
         potvrzení o převzetí k likvidaci a zašle mu navíc jeden z dokladů uvedených v prvním a druhém pododstavci tohoto článku.

      Ve lhůtě 15 dnů po hrubém rozdělení nebo drcení vozidla potvrdí schválené drticí zařízení prefektovi departmentu v místě registrace
         vozidla, že došlo k likvidaci, tím, že mu předá odpovídající osvědčení o likvidaci. Prefekt pak provede registraci likvidace
         a zruší registraci vozidla.

      Společná vyhláška ministrů dopravy, životního prostředí, vnitra a průmyslu stanoví pravidla k vydávání potvrzení a osvědčení
         o likvidaci.“

      16      Článek 15 dekretu č. 2003-727 stanoví:

      „Aniž je dotčeno obchodní a průmyslové tajemství, poskytne každý výrobce ve spolupráci s výrobci materiálů a součástí používaných
         ve vozidlech, schváleným likvidátorům a drticím zařízením pro každý typ nového vozidla přijatého na vnitrostátní nebo komunitární
         úrovni ve lhůtě šesti měsíců po tomto přijetí následující informace o:

      1.       podmínkách pro demontáž a zbavení vozidla znečišťujících látek;
      2.       podmínkách pro demontáž, skladování, kontrolu součástí, které lze opětovně použít;
      3.       jednotlivých součástech a materiálech vozidel;
      4.      uložení nebezpečných látek přítomných ve vozidlech.“
       Postup před zahájením soudního řízení
      17      Po několika stížnostech zaslala Komise dne 12. října 2005 Francouzské republice výzvu dopisem, ve které měla za to, že tento
         členský stát jednak chybně provedl článek 1, čl. 4 odst. 2, čl. 5 odst. 3 a 4, č. 6 odst. 3 a čl. 7 odst. 1 směrnice 2000/53,
         jednak neúplně provedl čl. 7 odst. 2 této směrnice a konečně chybně a neúplně provedl čl. 2 body 12 a 13, čl. 4 odst. 1 a
         čl. 8 odst. 3 uvedené směrnice.

      18      Dne 19. prosince 2005 odpověděla Francouzská republika na tuto výzvu a vysvětlila, proč se jí výtky Komise zdají neopodstatněné.

      19      Dne 12. prosince 2006 zaslala Komise Francouzské republice odůvodněné stanovisko, kde s výjimkou výtky týkající se čl. 2 bodu
         12 a čl. 7 odst. 2 směrnice 2000/53 zopakovala vytýkané skutečnosti, které uvedla ve výzvě dopisem.

      20      Dne 14. února 2007 Francouzská republika odpověděla na toto odůvodněné stanovisko a uvedla, že výtky Komise nejsou opodstatněné.

      21      Jelikož měla Komise za to, že s výjimkou výtek týkajících se článku 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/53, musí na ostatních
         výtkách i nadále trvat, podala tuto žalobu.

       K žalobě
      22      Na podporu své žaloby uplatňuje Komise sedm žalobních důvodů, které se týkají:

      – neslučitelnosti definice pojmu „informace pro demontáž“, zavedeného do francouzského práva, s bodem 13 čl. 2 směrnice 2000/53;
      – neslučitelnosti data, ke kterému se stanoví zákaz nebezpečných látek, s čl. 4 odst. 2 písm. a) této směrnice;
      –      neslučitelnosti francouzského systému, který se týká vyřazení vozidla z registru po předložení osvědčení o jeho likvidaci,
         s čl. 5 odst. 3 uvedené směrnice;

      – neslučitelnosti systému převzetí vozidel s ukončenou životností s čl. 5 odst. 4 této směrnice;
      – neslučitelnosti nepřevzetí pojmu „rozebrání“ při provádění ustanovení této směrnice do francouzského práva s čl. 6 odst. 3
         směrnice 2000/53;

      – neslučitelnosti výkladu výrazu „vhodná z hlediska životního prostředí“ obsaženého ve francouzském právu s čl. 7 odst. 1
         uvedené směrnice, a

      – neslučitelnosti neupřesnění technických prostředků pro poskytování informací pro demontáž s čl. 8 odst. 3 této směrnice.

       K prvnímu a sedmému žalobnímu důvodu, které vycházejí z neslučitelnosti definice pojmu „informace pro demontáž“, zavedeného
            do francouzského práva s čl. 2 bodem 13 směrnice 2000/53 a zároveň neslučitelnosti neupřesnění technických prostředků pro
            poskytování informací pro demontáž, s čl. 8 odst. 3 této směrnice
      23      Komise se domnívá, že článek 15 dekretu č. 2003-727 má užší působnost než čl. 2 bod 13 směrnice 2000/53, jelikož posledně
         uvedený stanoví, že autorizovaným zpracovatelským zařízením jsou poskytovány „všechny informace“, a nikoli jen taxativní výčet
         informací uvedený v článku 15 tohoto dekretu. Podle jejího názoru vede toto nesprávné a neúplné provedení uvedeného čl. 2
         bodu 13 ipso facto k nesprávnému a neúplnému provedení čl. 8 odst. 3 směrnice 2000/53, který obsahuje povinnost ohledně způsobu, jakým jsou
         informace předávány.

      24      Ve své žalobní odpovědi Francouzská republika připouští, že k zajištění řádného a úplného provedení čl. 2 bodu 13 směrnice
         2000/53 je nutná obecná definice pojmu „informace pro demontáž“. Francouzská republika rovněž připouští, že z technického
         hlediska je nezbytné upřesnit povinnost výrobců předávat informace pro demontáž, a zavazuje se ke změně rozhodných ustanovení
         vnitrostátního práva, aby požadovaná upřesnění poskytla.

      25      V této souvislosti postačí konstatovat, že ze znění čl. 2 bodu 13 směrnice 2000/53 jasně vyplývá, že „informace pro demontáž“
         zahrnují „všechny informace požadované pro […] zpracování vozidel s ukončenou životností“ a že čl. 8 odst. 3 této směrnice
         ohledně podmínek předávání těchto informací musí být vykládán ve světle uvedeného bodu 13.

      26      Z toho vyplývá, že první a sedmý žalobní důvod Komise jsou opodstatněné.

       Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti data, ke kterému se stanoví zákaz nebezpečných látek, s čl. 4
            odst. 2 písm. a) směrnice 2000/53
      27      Ve svém druhém žalobním důvodu Komise uvádí, že čl. 4 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/53 byl proveden do francouzského práva
         článkem 3 dekretu č. 2003-727 a prováděcí vyhláškou ze dne 24. prosince 2004 o ustanoveních týkajících se konstrukce vozidel,
         součástí a vybavení, jejichž cílem je odstranění vozidla s ukončenou životností. Podle názoru Komise nezajistila Francouzská
         republika řádné provedení uvedeného čl. 4 odst. 2 písm. a), neboť v rozporu s tímto ustanovením uložila povinnost zajistit,
         aby materiály a součásti vozidel neobsahovaly olovo, rtuť, kadmium nebo šestimocný chrom kromě případů uvedených v příloze
         II směrnice 2000/53, pouze u vozidel uvedených na trh po 31. prosinci 2004, a nikoli u vozidel uvedených na trh po 1. červenci
         2003.

      28      V této souvislosti postačí uvést, a samotná Francouzská republika to ostatně uznává, že jelikož se ustanovení uvedené vyhlášky
         ze dne 24. prosince 2004 použijí až od 31. prosince 2004, byla povinnost stanovená v čl. 4 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/53
         ve vztahu k datu uvedenému v tomto ustanovení splněna opožděně. Z toho tedy vyplývá, že francouzské právo nezajistilo řádné
         provedení uvedeného čl. 4 odst. 2 písm. a).

      29      Je tedy nutno konstatovat, že druhý žalobní důvod Komise je opodstatněný.

       Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti francouzského systému vyřazování vozidel z registru po předložení
            osvědčení o likvidaci, s čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53
       Argumentace účastnic řízení
      30      Komise tvrdí, že čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53 popisuje přesně postup pro vyřazení vozidla s ukončenou životností z registru.
         Toto ustanovení tedy za účelem zajištění soudržnosti mezi přístupy členských států k dosažení řádného fungování vnitřního
         trhu a zamezení narušení hospodářské soutěže v Evropské unii určuje osoby, které jsou oprávněny vydávat osvědčení o likvidaci
         vozidla, adresáta/y uvedeného osvědčení, jakož i dobu, kdy musí být vydáno.

      31      Komise má za to, že francouzský systém, který byl ostatně zrušen od 15. září 2009, tedy data vstupu v platnost nového systému
         registrace pro všechna vozidla registrovaná od tohoto data, tato přesná a podrobná ustanovení uvedená v čl. 5 odst. 3 směrnice
         2000/53 nesplňoval. Tím, že totiž v článku 13 dekretu č. 2003-727 a ve vyhlášce ze dne 6. dubna 2005 uvedené v bodě 9 tohoto
         rozsudku stanovil, že „osvědčení o likvidaci“ jsou oprávněna vydávat pouze drticí zařízení a že toto osvědčení se předává
         prefektovi departmentu v místě registrace vozidla po jeho fyzické likvidaci, zatímco držitel vozidla s ukončenou životností
         obdrží „potvrzení o převzetí k likvidaci“, vytvořilo francouzské právo nejasnost, jakož i nepochybnou administrativní komplikaci,
         které jsou v rozporu s cíli a užitečným účinkem směrnice 2000/53.

      32      Francouzská republika stanovisko Komise zpochybňuje. Tvrdí, že k zajištění vyšší ochrany zavedla dvoufázový postup, který
         umožňuje lepší vysledovatelnost vozidel s ukončenou životností.

      33      Vydání „potvrzení o převzetí k likvidaci“ předané nejprve držiteli při odevzdání vozidla zpracovatelskému zařízení je podle
         ní nezbytnou podmínkou pro následné vyřazení z registru. Dále pak doklad s názvem „osvědčení o likvidaci vozidla“, které vydává
         drticí zařízení, umožňuje potvrdit likvidaci vozidla a přistoupit k definitivnímu vyřazení z registru.

      34      Francouzská republika se tedy domnívá, že „potvrzení o převzetí k likvidaci“ plní úlohu „osvědčení o likvidaci vozidla“ upraveného
         v čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53, jelikož jeho vydání zaručuje automatickou následnou likvidaci vozidla s ukončenou životností
         a že naopak doklad s názvem „osvědčení o likvidaci vozidla“ ve smyslu francouzského práva umožňuje zajistit skutečnou likvidaci
         vozidla s ukončenou životností před jeho vyřazením z registru.

       Závěry Soudního dvora
      35      Směrnice 2000/53, která podle svého prvního bodu odůvodnění usiluje v první řadě o minimalizaci vlivu vozidel s ukončenou
         životností na životní prostředí, nepředvídá úplnou harmonizaci a nebrání tak možnosti, aby členské státy přijaly přísnější
         ochranná opatření (viz zejména rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Deponiezweckverband Eiterköpfe, C‑6/03, Sb. rozh.. s. I‑2753,
         bod 27). Taková opatření však musí být slučitelná s ustanoveními Smlouvy o ES a nesmí zejména narušovat uskutečnění cíle,
         který tato směrnice sleduje na druhém místě, a to dosažení řádného fungování vnitřního trhu a zamezení narušení hospodářské
         soutěže v Unii.

      36      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že, jak uvádí Komise, čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53 přesně popisuje postup pro vyřazení
         vozidla s ukončenou životností z registru za tím účelem, aby podle druhého bodu odůvodnění této směrnice byla zajištěna soudržnost
         mezi přístupy členských států. V rámci tohoto postupu má klíčový doklad nazvaný „osvědčení o likvidaci“ zcela specifickou
         funkci.

      37      Tato funkce uvedeného dokladu nesmí být pozměněna. Přitom i za předpokladu, že by francouzský systém umožnil lepší vysledovatelnost
         vozidel s ukončenou životností, je nutno konstatovat, že „osvědčení o likvidaci“ přisoudil odlišnou funkci, než je funkce
         stanovená v čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53. Takové pozměnění funkce tohoto osvědčení může ohrozit soudržnost mezi přístupy
         členských států zmíněnou v předcházejícím bodě, a tedy i řádné fungování vnitřního trhu.

      38      Stejně tak vydání dokladu nazvaného „potvrzení o převzetí k likvidaci“, které podle názoru Francouzské republiky plní funkci
         „osvědčení o likvidaci“ upraveného v čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53, může vést k nejasnostem, které mohou ohrozit uskutečnění
         cíle sledovaného tímto ustanovením.

      39      Z toho vyplývá, že i třetí žalobní důvod Komise je opodstatněný.

       Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti systému převzetí vozidel s ukončenou životností s čl. 5 odst. 4
            směrnice 2000/53
       Argumentace účastnic řízení
      40      Komise uvádí, že čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53 ve spojení s druhým odstavcem tohoto článku stanoví pro autorizované zpracovatelské
         zařízení povinnost přebírat vozidla s ukončenou životností k jejich likvidaci bezplatně.

      41      Podle názoru Komise musí být tato zásada bezplatného převzetí uvedených vozidel vykládána v tom smyslu, že jednak veškerá
         autorizovaná zpracovatelská zařízení mají povinnost převzít vozidlo od posledního držitele nebo vlastníka bez jakýchkoli poplatků
         a jednak, že se na všechna zařízení vztahuje mechanismus kompenzace nákladů vzniklých tímto převzetím, přičemž náklady nesou
         výrobci.

      42      Jelikož francouzský systém pro převzetí nákladů na zpracování jednotlivými výrobci ponechává likvidátorům možnost odmítnout
         převzetí vozidel s ukončenou životností pro účely likvidace a neupravuje kompenzaci nákladů na zpracování pro tyto likvidátory,
         není podle Komise v souladu se směrnicí 2000/53 a narušuje její užitečný účinek.

      43      Francouzská republika tento výklad směrnice 2000/53 nesdílí. Podle tohoto členského státu neměl zákonodárce Unie v úmyslu
         donutit všechna zpracovatelská zařízení k přebírání vozidel s ukončenou životností s tím, že jim bude zaplacena kompenzace.

      44      Podle jejího názoru je zajisté jedním z cílů směrnice 2000/53, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla převedena na
         zpracovatelská zařízení. Nicméně pro účely dosažení tohoto cíle znamená bezplatnost převzetí jen pobídku a představuje pouze
         jeden z prostředků k jeho dosažení.

      45      Podle francouzské vlády tak cíl umožnit sběr všech vozidel s ukončenou životností vhodným systémem zpracovatelských zařízení,
         spočívá ve francouzském právu nejen na opatřeních, která jsou pobídkového charakteru, ale i na opatřeních represivní povahy,
         jimiž má být sankcionováno opuštění vozidel s ukončenou životností.

      46      Za těchto podmínek se opatření přijatá podle francouzského práva, která naplňují literu směrnice 2000/53, zdají být podle
         této vlády dostatečná k dosažení stanoveného cíle, aniž by bylo nezbytné ukládat povinnost všem zpracovatelským zařízením,
         a tedy likvidátorům, aby přebírali vozidla s ukončenou životností.

      47      Konečně pak francouzská vláda tvrdí, že mechanismus kompenzace zavedený vyhláškou ze dne 13. května 2005 o způsobech kompenzace
         schválených drticích zařízení je pouze protiplněním za jejich povinnost vozidla přebírat. V důsledku toho se tedy Komise neprávem
         domnívala, že pokud neexistuje kompenzace pro likvidátory, není ustanovení francouzského práva ohledně převzetí nákladů na
         zpracování ze strany výrobců v souladu s cíli směrnice 2000/53.

      Závěry Soudního dvora
      48      Nejprve je třeba konstatovat, že ze samotného znění čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53 jasně vyplývá, že předání vozidla s ukončenou
         životností autorizovanému zpracovatelskému zařízení musí být bezplatné a náklady, které s tím souvisí, nesou výrobci.

      49      Z toho bez dalšího vyplývá, že pro každého likvidátora, který dobrovolně akceptuje převzetí vozidla s ukončenou životností
         k likvidaci, musí vnitrostátní systém předvídat mechanismus kompenzace nákladů za zpracování, v daném případě pak stejný mechanismus,
         jaký je upraven pro zpracovatelská zařízení, jimž je ve vnitrostátním právu uloženo takové převzetí uskutečnit.

      50       Je tedy třeba již nyní konstatovat, že Francouzská republika tím, že ze systému kompenzace upraveného v článku 6 dekretu
         č. 2003-727 vyloučila likvidátory, kteří akceptovali převzetí vozidla pro účely likvidace, nesplnila povinnosti, které pro
         ni vyplývají na základě čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53.

      51      Pokud jde o otázku, zda směrnice 2000/53 musí být vykládána v tom smyslu, že likvidátoři mají jakožto zpracovatelská zařízení
         povinnost ipso facto k převzetí vozidel s ukončenou životností od posledního držitele nebo vlastníka, je třeba připomenout, že podle znění čl. 5
         odst. 2 této směrnice musí členské státy přijmout opatření nezbytná k tomu, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla
         předána autorizovaným zpracovatelským zařízením.

      52      Ani z tohoto znění, ani ze znění čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53 nevyplývá, že tento převod na.zařízení [Ve francouzském originále:
         transfert vers „des“ installations, přičemž „des“ je neurčitý člen v množném čísle. pozn. překl.] musí být vykládán v tom smyslu, že veškerá zařízení mají povinnost akceptovat převzetí vozidel s ukončenou životností.

      53      Krom toho je třeba konstatovat, že sedmý bod odůvodnění směrnice 2000/53, kterým byl uveden čl. 5 odst. 4 této směrnice, uvádí,
         že „členské státy by měly zajistit, aby poslední držitel nebo majitel mohli vozidlo s ukončenou životností předat autorizovanému
         zpracovatelskému zařízení bez jakýchkoli výdajů [...]“.

      54      Tento bod odůvodnění, který stanoví předání „jednomu“ a nikoli „každému“ autorizovanému zpracovatelskému zařízení, jehož znění
         je v souladu s anglickou („ ‚an‘ authorised treatment facility“, a nikoli „any“) a německou jazykovou verzí („bei ‚einer‘
         zugelassenen Verwertungsanlage“, a nikoli „jeder“), podporuje spíše výklad Francouzské republiky.

      55      Tento posledně uvedený výklad vyplývá i z teleologického výkladu sporného ustanovení. Ačkoli je totiž podle čl. 5 odst. 2
         směrnice 2000/53 jedním z jeho cílů to, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla předána do zpracovatelských zařízení
         a ačkoli opatření přijatá k tomuto účelu, kromě bezplatného převzetí uloženého v čl. 5 odst. 4 této směrnice, spadají do pravomoci
         členských států, vyplývá z toho, že uvedená směrnice nebrání tomu, aby možnost převzetí vozidel s ukončenou životností byla
         přiznána pouze některým zpracovatelským zařízením za podmínky, že počet zpracovatelských zařízení, která mají povinnost dodaná
         vozidla s ukončenou životností přebírat, je dostatečný k tomu, aby v praxi umožnil převod na takové zařízenít.

      56      Francouzské právo tak tím, že upravilo povinnost drticích zařízení a sběrných center přebírat vozidla s ukončenou životností
         na jedné straně a přísné tresty ukládané v případě opuštění takového vozidla, uvedené v bodě 65 žalobní odpovědi předložené
         Francouzskou republikou na straně druhé, zavedlo systém převzetí vozidel s ukončenou životností, který nelze považovat za
         neslučitelný s čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53.

      57      Je tedy třeba konstatovat, že čtvrtý žalobní důvod je opodstatněný v rozsahu, v němž likvidátoři, kteří akceptovali převzetí
         vozidla s ukončenou životností za účelem likvidace, jsou vyloučeni ze systému kompenzace upraveného v článku 6 dekretu č. 2003-727
         a že ve zbývající části musí být tento žalobní důvod zamítnut.

       K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti nepřevzetí pojmu „rozebrání“, při provádění ustanovení této směrnice
            do francouzského práva, s čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53
      Argumentace účastnic řízení
      58      Na podporu tohoto žalobního důvodu Komise tvrdí, že dekret č. 2003-727 nepřebírá pojem „rozebrání“ tak, jak jej používá čl. 6
         odst. 3 směrnice 2000/53 k označení první etapy zpracování. I když Komise uznává, že tento pojem, který vyplývá z bezpochyby
         nešikovného překladu anglického slova „stripping“, se ve francouzském jazyce dost obtížně použije v souvislosti s vozidly,
         označuje podle ní tento pojem minimální demontáž, která předchází jakémukoli jinému zpracování, především pak zbavení znečišťujících
         látek.

      59      Francouzská republika poznamenává, že chybí jakákoli definice pojmu „rozebrání“. Dále poukazuje na to, že zpracovatelské operace
         uvedené v čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53 představují pouze minimální povinnosti provádět zpracování, které musí být zařízení
         nebo podnik vykonávající zpracovatelské operace schopen splnit. Podle tohoto členského státu není tedy toto ustanovení způsobilé
         popsat vyčerpávajícím způsobem proces zpracování nebo uložit členským státům povinnost přesně rozfázovat zpracovatelské operace.

      60      Francouzská republika na závěr uvádí, že jelikož se pojem „rozebrání“ použije na všechny zpracovatelské operace upravené v
         čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53, provedlo francouzské právo, které postavilo zásadu zbavení vozidla znečišťujících látek před
         jakékoli jiné zpracování, toto ustanovení řádně.

      Závěry Soudního dvora
      61      Zaprvé je třeba konstatovat, že i přesto, že chybí definice pojmu „rozebrání“, je nesporné, že jak operace rozebrání, tak
         operace zbavení vozidla znečišťujících látek se týkají součástí vozidel, které obsahují nebezpečné látky, jež musejí být před
         jakýmkoli dalším zpracováním rozebrány, aby se omezily veškeré negativní dopady na životní prostředí.

      62      Zadruhé je třeba uvést, že podle názoru Komise spočívá kritérium odlišující součásti vozidel obsahující nebezpečné látky,
         které podle ní musí být předmětem „rozebrání“, od součástí, které musejí být zbaveny znečišťujících látek, v jednoduché demontáži
         uvedených součástí bez ohrožení životního prostředí. Baterie, které lze snadno demontovat, spadají pod „rozebrání“ a ty, u kterých
         tomu tak není, spadají pod „zbavení znečišťujících látek“.

      63      Ve světle těchto zjištění musí být čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53 vykládán v tom smyslu, že „rozebrání“ musí být považováno
         za operaci, kterou se začíná „zpracování s cílem zbavit vozidla s ukončenou životností znečišťujících látek“ a jež zároveň
         tvoří součást uvedené operace. V důsledku toho se Francouzská republika nedopustila nesplnění povinností, které pro ni vyplývají
         z čl. 6 odst. 3 této směrnice, tím, že zakotvila zásadu, že zbavení znečišťujících látek musí předcházet jakémukoli jinému
         zpracování, aniž by však zavedením pojmu „rozebrání“ upřesnila, že zbavení znečišťujících látek začíná demontáží součástí,
         které lze snadno demontovat, což se jeví být nezbytné.

      64      Za těchto podmínek musí být pátý žalobní důvod Komise zamítnut.

       K šestému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti výkladu výrazu „vhodná z hlediska životního prostředí“ s čl. 7
            odst. 1 směrnice 2000/53
      Argumentace účastnic řízení
      65      Komise uvádí, že článek 7 dekretu č. 2003-727, který provádí čl. 7 odst. 1 směrnice 2000/53 stanoví, že součásti a materiály
         vozidel s ukončenou životností budou „pokaždé, kdy to umožňují technické a ekonomické podmínky“ znovu použity, využity a recyklovány,
         a nikoli zničeny, zatímco článek 7 této směrnice upřednostňuje recyklaci, pokud je „vhodná z hlediska životního prostředí“.

      66      Komise má za to, že odkaz na „technické a ekonomické“ podmínky sleduje odlišný cíl, než je ten, který zamýšlel zákonodárce
         Unie, přičemž důraz je v okamžiku volby mezi recyklací a jinou operací kladen nikoli na ochranu životního prostředí, ale na
         ekonomickou rentabilitu nebo technickou proveditelnost s menšími náklady.

      67      Francouzská republika má za to, že pojmu recyklace „vhodné z hlediska životního prostředí“ nelze připsat stejný normativní
         účinek jako právnímu ustanovení, který závisí na jasném a přesném vymezení povinnosti, která z něj vyplývá.

      68      Podle tohoto členského státu přitom likvidátoři a drticí zařízení nejsou schopni předvídat následky svých jednání ve vztahu
         k „udržitelnosti životního prostředí“, a tudíž určit okolnosti, za kterých musí upřednostnit recyklaci. Francouzské právo
         tak zavedlo subjektivní preferenční přístup ve vztahu k recyklaci, jelikož ji lze posuzovat případ od případu.

      Závěry Soudního dvora
      69      Úvodem je třeba uvést, že provedení výrazu „pokud je vhodné z hlediska životního prostředí“, uvedeného v čl. 7 odst. 1 směrnice
         2000/53, do francouzského práva je řádné, pokud lze výraz „pokaždé, kdy to umožňují technické a ekonomické podmínky“, použitý
         v druhém pododstavci čl. 7 dekretu č. 2003-727, považovat za rovnocenný s prvním.

      70      V této souvislosti je třeba poznamenat, že oba výrazy vyžadují posouzení případ od případu, které ze své povahy zavádí jistou
         míru subjektivity.

      71      Je nutno dále uvést, že oba výrazy se neliší z hlediska svého normativního účinku, který, jak tvrdí Francouzská republika,
         vyplývá z jasnosti a přesnosti povinnosti, která z nich plyne.

      72      Pokud jde jednak o obsah povinnosti provádět recyklaci upravené v článku 7 směrnice 2000/53 na jedné straně a v článku 7 dekretu
         č. 2003-727 na straně druhé, je nutno uvést, že podmínky, které stanoví posledně uvedené ustanovení jsou omezeny na podmínky
         ekonomické povahy, jelikož recyklace je samozřejmě myslitelná pouze za podmínky své technické proveditelnosti.

      73      Z toho vyplývá, že obsah obou výrazů uvedených v bodě 69 tohoto rozsudku lze považovat za shodný pouze tehdy, pokud je výraz
         „udržitelnost životního prostředí“ ekvivalentní k výrazu „ekonomická proveditelnost“.

      74      Avšak i když lze připustit, že tyto dva pojmy vykazují určité společné aspekty, je zjevné, že ekvivalentní nejsou.

      75      Šestý žalobní důvod Komise je tedy opodstatněný.

      76      Vzhledem k výše uvedenému je třeba konstatovat, že Francouzská republika tím, že nepřijala veškeré právní a správní předpisy
         nezbytné k řádnému a úplnému provedení čl. 2 bodu 13, čl. 4 odst. 2 písm. a), čl. 5 odst. 3 a 4 – v rozsahu, v němž jsou podle
         posledně uvedeného odstavce likvidátoři, kteří akceptovali převzetí vozidla s ukončenou životností, vyloučeni ze systému kompenzace
         nákladů na zpracování – a dále čl. 7 odst. 1 a čl. 8 odst. 3 směrnice 2000/53/ES, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
         z této směrnice.

       K nákladům řízení
      77      Podle čl. 69 odst. 3 jednacího řádu může Soudní dvůr rozdělit náklady mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich
         nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch.

      78      Jelikož v projednávaném případě Komise a Francouzská republika měly ve věci částečně úspěch i neúspěch, je namístě rozhodnout,
         že každá účastnice řízení ponese vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Francouzská republika tím, že nepřijala veškeré právní a správní předpisy nezbytné k řádnému a úplnému provedení čl. 2 bodu
            13, čl. 4 odst. 2 písm. a), čl. 5 odst. 3 a 4 – v rozsahu, v němž jsou podle posledně uvedeného odstavce likvidátoři, kteří
            akceptovali převzetí vozidla s ukončenou životností, vyloučeni ze systému kompenzace nákladů na zpracování – a dále čl. 7
            odst. 1 a čl. 8 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53/ES ze dne 18. září 2000 o vozidlech s ukončenou životností,
            nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Evropská komise a Francouzská republika ponesou každá vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 29. února 1996. # Komise Evropských společenství proti Radě Evropské unie. # Státní podpora. # Věc C-122/94.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 29. září 2005. # Gustav Thommes proti Komisi Evropských společenství. # Vydání bezdůvodného obohacení. # Věc T-195/03.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 29. ledna 1985. # F. proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Régime disciplinaire. # Věc 228/83.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. března 1982. # Luigi De Pascale proti Komisi Evropských společenství. # Věc 164/80.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 28. ledna 2010.#Belgische Staat proti Direct Parcel Distribution Belgium NV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van Cassatie - Belgie.#Celní kodex Společenství - Celní dluh - Částka cla - Články 217 a 221 - Vlastní zdroje Společenství - Nařízení (ES, Euratom) č. 1150/2000 - Článek 6 - Požadavek zaúčtování částky cla před jejím sdělením dlužníkovi - Pojem částky ‚dlužné ze zákona.#Věc C-264/08.

text:
      Věc C-264/08
      Belgische Staat
      v.
      Direct Parcel Distribution Belgium NV
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hof van Cassatie)
      „Celní kodex Společenství – Celní dluh – Částka cla – Články 217 a 221 – Vlastní zdroje Společenství – Nařízení (ES, Euratom) č. 1150/2000 – Článek 6 − Požadavek zaúčtování částky cla před jejím sdělením dlužníkovi – Pojem ‚částka »dlužná ze zákona« ‘ “
      Shrnutí rozsudku
      1.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží
      (Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 217 odst. 1 a čl. 221 odst. 1)
      2.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží
      (Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 217 odst. 1 a čl. 221 odst.1 a nařízení č. 1150/2000, článek 6)
      3.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží – Požadavek zaúčtování částky
            cla před jejím sdělením dlužníkovi
      (Nařízení Rady č. 2913/92 čl. 221 odst. 1)
      4.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží – Požadavek zaúčtování částky
            cla před jejím sdělením dlužníkovi
      (Nařízení Rady č. 2913/92, článek 217)
      5.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Vrácení či prominutí dovozního nebo vývozního cla – Požadavek zaúčtování částky cla
            před jejím sdělením dlužníkovi
      (Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 217 odst. 1 a čl. 221 odst. 1)
      6.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Vrácení či prominutí dovozního nebo vývozního cla – Požadavek zaúčtování částky cla
            před jejím sdělením dlužníkovi
      (Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 221 odst. 1 a 3 a čl. 236 odst. 1 první pododstavec)
      1.        Článek 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že „zaúčtování“
         částky cla, které má být vybráno, upravené v tomto článku je „zaúčtováním“ uvedené částky, jak je definováno v čl. 217 odst.
         1 uvedeného nařízení.

      (viz bod 17, výrok 1)
      2.        „Zaúčtování“ ve smyslu čl. 217 odst. 1 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, je nutno rozlišovat
         od zápisu zjištěných nároků do účtů vlastních zdrojů ve smyslu článku 6 nařízení č. 1150/2000, kterým se provádí rozhodnutí
         94/728 o systému vlastních zdrojů Společenství. Jelikož článek 217 nařízení č. 2913/92 neupravuje podrobná pravidla pro „zaúčtování“
         ve smyslu tohoto ustanovení, a tudíž ani minimální technické nebo formální požadavky, musí být toto zaúčtování, k němuž může
         dojít zapsáním uvedené částky do protokolu, který konstatuje porušení právních předpisů v oblasti cel, provedeno tak, aby
         bylo zajištěno, že příslušné celní orgány zapíší přesnou částku dovozního nebo vývozního cla, která vyplývá z celního dluhu,
         do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů, aby tak bylo zejména možné s jistotou prokázat zaúčtování dotyčných
         částek, a to i ve vztahu k dlužníkovi.

      (viz body 18–20, 22–25, výrok 2)
      3.        Článek 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že sdělení
         částky dovozního nebo vývozního cla, které má být zaplaceno, celními orgány odpovídajícím postupem dlužníkovi může být platně
         provedeno pouze tehdy, byla-li předtím částka tohoto cla uvedenými orgány zaúčtována. Tento chronologický postup operací zaúčtování
         a sdělení částky cla musí být totiž dodržen, aby nedocházelo k rozdílnému zacházení s osobami povinnými k zaplacení cla a
         dále k narušení harmonického fungování celní unie.

      Kromě toho, členské státy nemusejí přijmout zvláštní procesní pravidla týkající se podmínek, za kterých musí být dlužníkovi
         cla sdělena částka dovozního nebo vývozního cla, pokud mohou být na toto sdělení uplatněna vnitrostátní procesní pravidla
         s obecnou působností, která zajišťují adekvátní informovanost dlužníka a která této osobě mohou zaručit obhajobu jejích práv.

      (viz body 26–30, výrok 3)
      4.        Právo Společenství nebrání tomu, aby vnitrostátní soud vycházel z domněnky, týkající se prohlášení celních orgánů, že částka
         dovozního nebo vývozního cla byla „zaúčtována“ ve smyslu článku 217 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství,
         před jejím sdělením dlužníkovi, za předpokladu, že bude dodržena zásada efektivity a zásada rovnocennosti.

      V případě, že právní úprava Společenství v dané oblasti neexistuje, přísluší totiž vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského
         státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům
         vyplývají z přímého účinku práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou z pohledu zásady rovnocennosti méně
         příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva, a že z pohledu zásady efektivity v praxi
         neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství. Tyto úvahy platí i v případě, kdy se
         jedná především o důkazní pravidla, zejména pak pravidla o rozložení důkazního břemene použitelná na řízení týkající se sporů
         ohledně porušení práva Společenství.

      Pokud tedy v určité věci vnitrostátní soud konstatuje, že skutečnost, že je důkazní břemeno ohledně opomenutí zaúčtování celního
         dluhu ponecháno na dlužníkovi, může znemožnit nebo nadměrně ztížit předložení takového důkazu, a to zejména z toho důvodu,
         že se jedná o důkaz o údajích které takový dlužník nemá, je za účelem zajištění dodržení zásady efektivity povinen použít
         veškeré procesní prostředky, které mu poskytuje vnitrostátní právo, mezi něž patří i právo nařídit provedení nezbytného dokazování,
         včetně předložení aktu nebo písemnosti některým účastníkem řízení nebo třetí osobou.

      (viz body 32–36, výrok 4)
      5.        Článek 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že před
         sdělením částky cla, které má být vybráno, musí celní orgány dotyčného členského státu provést zaúčtování této částky a nebyla-li
         částka řádně zaúčtována v souladu s čl. 217 odst. 1 tohoto nařízení, nemůže být těmito orgány vybrána, kteréžto si nicméně
         zachovávají možnost provést nové sdělení této částky, dodrží-li podmínky upravené v čl. 221 odst. 1 uvedeného nařízení a ustanovení
         o promlčení platná k datu vzniku celního dluhu.

      (viz body 37–39, výrok 5)
      6.        Pokud částka dovozního nebo vývozního cla zůstává „dlužná ze zákona“ ve smyslu prvního pododstavce čl. 236 odst. 1 nařízení
         č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, i když byla sdělena dlužníkovi, aniž by předtím byla zaúčtována v souladu
         s čl. 221 odst. 1 tohoto nařízení, nic to nemění na tom, že pokud již takové sdělení není možné z důvodu, že uplynula lhůta
         stanovená v čl. 221 odst. 3 uvedeného celního kodexu, musí být tato částka dlužníkovi členským státem, který ji vybral, v
         zásadě vrácena.

      Při neexistenci právní úpravy Společenství ohledně vrácení neoprávněně vybraných daní je na vnitrostátním právním řádu každého
         členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv,
         která jednotlivcům plynou z práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou na jedné straně méně příznivé než
         ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že na druhé straně v praxi
         neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity).

      (viz body 40–47, výrok 6)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      28. ledna 2010(*)

      „Celní kodex Společenství – Celní dluh – Částka cla – Články 217 a 221 – Vlastní zdroje Společenství – Nařízení (ES, Euratom) č. 1150/2000 – Článek 6 − Požadavek zaúčtování částky cla před jejím sdělením dlužníkovi – Pojem ‚částka »dlužná ze zákona« ‘ “
      Ve věci C‑264/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hof van Cassatie (Belgie)
         ze dne 22. května 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 19. června 2008, v řízení

      Belgische Staat
      proti
      Direct Parcel Distribution Belgium NV,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans (zpravodaj), zastupující předseda druhého senátu, K. Schiemann a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Direct Parcel Distribution Belgium NV K. Willem, advocaat,
      –        za belgickou vládu J.-C. Halleuxem, jako zmocněncem,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za finskou vládu A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi W. Roelsem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 217 odst. 1 a čl. 221 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze
         dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní
         kodex“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Belgische Staat (Belgickým státem) a společností Direct Parcel Distribution
         Belgium NV (dále jen „Direct Parcel“) ve věci vybrání dovozního cla po propuštění zboží.

       Právní rámec
       Celní kodex
      3        Článek 217 celního kodexu stanoví následující:

      „1.      Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu, dále jen „částku cla“, jakmile mají
         potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).

      […]
      2.      Členské státy stanoví podrobná pravidla pro účtování částek cel. Tyto postupy se mohou lišit podle toho, do jaké míry si celní
         orgány jsou či nejsou jisté, že dotyčné částky budou zaplaceny, s ohledem na okolnosti, za nichž vznikl celní dluh.“

      4        Článek 221 odst. 1 a 3 celního kodexu stanoví:

      „1.      Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.
      […]
      3.      Sdělení dlužníkovi nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu. Avšak jestliže celní orgány nemohly
         určit přesnou částku cla dlužnou ze zákona následkem trestného činu, lze toto sdělení provést i po uplynutí zmíněné tříleté
         lhůty, pokud to platné předpisy dovolují.“

       Právní úprava vlastních zdrojů Evropských společenství
      5        Článek 6 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom
         o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 01/03, s. 169), stanoví především pravidla v oblasti
         zápisu nároků plynoucích z celního dluhu do účtů vlastních zdrojů, což je zápis podmíněný zjištěním [stanovením] uvedených
         nároků v souladu s článkem 2 tohoto nařízení.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      6        Dne 18. listopadu 1999 podala společnost Boeckmans België NV (dále jen „Boeckmans België“) u správy cel a spotřební daně v Antverpách
         souhrnné celní prohlášení pro kontejner s pekařským zbožím, jehož příjemcem byla společnost Direct Parcel.

      7        Tento kontejner byl dodán společnosti Direct Parcel, aniž bylo prohlášení podané této správě vyřízeno, nicméně byl z tohoto
         důvodu odňat celnímu dohledu.

      8        Dopisem ze dne 26. května 2000 oznámila uvedená správa společnosti Boeckmans België, že lhůta pro vyřízení již dávno uplynula,
         takže vznikl celní dluh.

      9        Dopisem ze dne 3. října 2000 navrhla tato správa společnosti Boeckmans België smír, proti kterému tato společnost podala stížnost,
         která byla zamítnuta dne 10. ledna 2001.

      10      Společnost Boeckmans België popřela, že by byla povinna zaplatit uvedený celní dluh a dne 2. února 2001 podala proti Belgickému
         státu žalobu u rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (soud prvního stupně v Antverpách). Dne 8. února 2001 podala Boeckmans
         België žalobu proti Direct Parcel, kterou se domáhala, aby tato společnost ručila za veškeré pohledávky, které vůči ní uplatnil
         Belgický stát.

      11      Belgický stát podal vzájemnou žalobu, kterou se domáhal, aby zaplacení dlužného cla bylo uloženo společnostem Direct Parcel
         a Boeckmans België solidárně.

      12      Rozsudkem ze dne 7. dubna 2004 rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen zamítl žalobu společnosti Boeckmans België a uložil
         jí i společnosti Direct Parcel zaplacení tohoto celního dluhu.

      13      Rozsudkem ze dne 7. listopadu 2006 hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách) uvedený rozsudek zrušil. Tento
         soud prohlásil, že nárok Belgického státu na dodatečný výběr celního dluhu zanikl, jelikož tento stát nepředložil žádný důkaz
         o předchozím zaúčtování částky cla v souladu s čl. 221 odst. 1 celního kodexu.

      14      Belgický stát tedy podal proti tomuto rozsudku hof van beroep te Antwerpen u předkládajícího soudu kasační opravný prostředek,
         ve kterém tvrdil, že nezaúčtování dotyčného celního dluhu nebo jeho opožděné zaúčtování není překážkou toho, aby byl celními
         orgány vybrán.

      15      Za těchto podmínek se Hof van Cassatie (kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Je zaúčtování ve smyslu článku 221 [celního kodexu] zaúčtováním ve smyslu článku 217 [tohoto kodexu], který stanoví, že částka
         cla musí být celními orgány zapsána do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů?

      2)      Jaký obsah má být v případě kladné odpovědi na první otázku dán článku 217 [celního kodexu], podle něhož musí být částka cla
         „celními orgány zapsána do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů“? Jsou s tím spojeny určité minimální technické
         nebo formální požadavky, anebo [uvedený článek] ponechává vydání podrobných ustanovení upravujících praxi zaúčtování částek
         cla zcela na členských státech aniž by s tím spojoval jakékoli minimální požadavky? Musí být toto zaúčtování rozlišováno od
         zápisu částky cla v účtech vedených k vlastním zdrojům ve smyslu článku 6 [nařízení č. 1150/2000]?

      3)      Má být čl. 221 odst. 1 [celního kodexu] chápán v tom smyslu, že sdělení částky cla celními orgány dlužníkovi odpovídajícím
         postupem může být považováno za sdělení částky cla dlužníkovi ve smyslu [tohoto článku] pouze tehdy, když byla částka cla
         celními orgány před sdělením dlužníkovi zaúčtována? Co se dále rozumí výrazem „odpovídajícím postupem“ použitém [v uvedeném
         článku]?

      4)      Může v případě kladné odpovědi na třetí otázku existovat domněnka ve prospěch státu, že došlo k zaúčtování částky cla před
         jejím sdělením dlužníkovi? Může vnitrostátní soud dále vycházet z domněnky správnosti prohlášení celních orgánů, že částka
         cla byla před jejím sdělením dlužníkovi zaúčtována, anebo musí tyto orgány před vnitrostátním soudem systematicky předkládat
         písemný doklad o zaúčtování částky cla?

      5)      Musí být zaúčtování částky cla před jejím sdělením dlužníkovi, které je stanoveno v čl. 221 odst. 1 [celního kodexu], provedeno
         pod sankcí neplatnosti nebo zániku práva na výběr nebo vymáhání celního dluhu? Jinak řečeno, musí být [tento článek] vykládán
         tak, že částka cla – jestliže je dlužníkovi celními orgány sdělena odpovídajícím postupem, aniž by však byla celními orgány
         před sdělením zaúčtována – nemůže být vybrána, takže [uvedené orgány] k tomu, aby mohly tuto částku vybrat, musí ji znovu
         odpovídajícím postupem sdělit dlužníkovi poté, co byla zaúčtována, a že k tomuto zaúčtování musí dojít před uplynutím promlčecí
         lhůty, která je stanovena v [uvedeném článku]?

      6)      V případě kladné odpovědi na pátou otázku: Co je důsledkem zaplacení částky cla dlužníkem, kterému byla tato částka sdělena
         bez předcházejícího zaúčtování? Musí být tato platba považována za platbu bezdůvodnou, kterou může tento dlužník od státu
         zpětně vymáhat?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      16      Pokud jde o tuto otázku, postačí připomenout, že Soudní dvůr na ni již kladně odpověděl v usnesení ze dne 9. července 2008,
         Gerlach & Co. (C‑477/07, body 18 a 23).

      17       Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 221 odst. 1 celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že „zaúčtování“
         částky cla, které má být vybráno, upravené v tomto článku je „zaúčtováním“ uvedené částky, jak je definováno v čl. 217 odst. 1
         uvedeného kodexu.

       K druhé otázce
      18      Pokud jde o druhou část této otázky, kterou se předkládající soud dotazuje Soudního dvora, zda „zaúčtování“ ve smyslu čl. 217
         odst. 1 celního kodexu musí být rozlišováno od zápisu částky cla v účtech vedených k vlastním zdrojům ve smyslu článku 6 nařízení
         č. 1150/2000, je třeba uvést, že i na ni Soudní dvůr odpověděl ve výše uvedeném usnesení Gerlach & Co. (body 22 a 23).

      19      Ačkoli se Soudní dvůr v tomto usnesení vyslovil k článku 6 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989,
         kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s. 1), je tento
         závěr plně použitelný na článek 6 nařízení č. 1150/2000, jehož znění je v zásadě totožné se zněním článku 6 nařízení č. 1552/89.

      20       Je tedy třeba mít za to, že „zaúčtování“ ve smyslu čl. 217 odst. 1 celního kodexu není totéž, co zápis zjištěných [stanovených]
         nároků do účtů vlastních zdrojů uvedený v článku 6 nařízení č. 1150/2000.

      21      Pokud jde o první část této otázky týkající se toho, zda článek 217 celního kodexu stanoví minimální technické nebo formální
         požadavky pro zaúčtování částek cla, je třeba uvést, že z čl. 217 odst. 1 prvního pododstavce celního kodexu vyplývá, že zaúčtování
         spočívá v tom, že celní orgány zapíšou výši dovozního nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu do účetních dokladů nebo
         na jiný rovnocenný nosič údajů.

      22      Podle čl. 217 odst. 2 uvedeného kodexu je na členských státech, aby stanovily podrobná pravidla pro zaúčtování, která se mohou
         lišit podle toho, do jaké míry si celní orgány jsou či nejsou jisté s ohledem na okolnosti, za nichž vznikl celní dluh, že
         částka cla vyplývající z tohoto dluhu bude zaplacena.

      23      Jelikož článek 217 celního kodexu neupravuje podrobná pravidla pro „zaúčtování“ ve smyslu tohoto ustanovení, a tudíž ani minimální
         technické nebo formální požadavky, musí být tedy toto zaúčtování provedeno tak, aby bylo zajištěno, že příslušné celní orgány
         zapíšou přesnou částku dovozního nebo vývozního cla, která vyplývá z celního dluhu, do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný
         nosič údajů, aby tak bylo zejména možné s jistotou prokázat zaúčtování dotyčných částek, a to i ve vztahu k dlužníkovi.

      24      Krom toho Soudní dvůr již judikoval, že s ohledem na prostor pro uvážení, který členským státům svěřuje čl. 217 odst. 2 celního
         kodexu, je třeba mít za to, že členské státy mohou stanovit, že zaúčtování částky cla vyplývající z celního dluhu se provádí
         zapsáním uvedené částky do protokolu, který pro účely zjištění porušení právních předpisů v oblasti cel vypracují příslušné
         celní orgány, jakými jsou například orgány uvedené v článku 267 všeobecného zákona o clu a spotřebních daních, konsolidovaného
         královskou vyhláškou ze dne 18. července 1977 (Belgisch Staatsblad, 21. září 1977, s. 11425) a potvrzeného zákonem ze dne 6. července 1978 o clu a spotřebních daních (Belgisch Staatsblad, 12. srpna 1978, s. 9013) (rozsudek ze dne 16. července 2009, Distillerie Smeets Hasselt a další, C‑126/08, Sb. rozh. s. I‑6809,
         bod 25).

      25      Vzhledem k výše uvedenému je tedy třeba na druhou otázku odpovědět tak, že „zaúčtování“ ve smyslu čl. 217 odst. 1 celního
         kodexu je třeba rozlišovat od zápisu zjištěných [stanovených] nároků na účty vlastních zdrojů ve smyslu článku 6 nařízení
         č. 1150/2000. Jelikož článek 217 celního kodexu neupravuje podrobná pravidla pro „zaúčtování“ ve smyslu tohoto ustanovení
         ani minimální technické nebo formální požadavky, musí být toto zaúčtování provedeno tak, aby bylo zajištěno, že příslušné
         celní orgány zapíšou přesnou částku dovozního nebo vývozního cla, která vyplývá z celního dluhu, do účetních dokladů nebo
         na jiný rovnocenný nosič údajů, aby tak bylo zejména možné s jistotou prokázat zaúčtování dotyčných částek, a to i ve vztahu
         k dlužníkovi.

       K třetí otázce
      26      Soudní dvůr připomněl, že ze znění čl. 221 odst. 1 celního kodexu vyplývá, že před sdělením částky dovozního nebo vývozního
         cla dlužníkovi musí nutně dojít k jejímu zaúčtování, které na základě čl. 217 odst. 1 uvedeného kodexu spočívá v zápisu částky
         cla celními orgány do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (viz zejména rozsudek ze dne 16. července 2009,
         Snauwaert a další, C‑124/08 a C‑125/08, Sb. rozh. s. I‑6793, bod 21).

      27      Tento chronologický postup operací zaúčtování a sdělení částky cla, zakotvený v samotném názvu oddílu 1 kapitoly 3 hlavy VII
         celního kodexu, a to „Zaúčtování částky cla a její sdělení dlužníkovi“, musí být totiž dodržen, aby nedocházelo k rozdílnému
         zacházení s osobami povinnými k zaplacení cla a dále k narušení harmonického fungování celní unie (viz zejména výše uvedený
         rozsudek Snauwaert a další, bod 22).

      28      Soudní dvůr z toho vyvodil, že čl. 221 odst. 1 celního kodexu musí být vykládán tak, že sdělení částky dovozního nebo vývozního
         cla celními orgány odpovídajícím postupem dlužníkovi může být platně provedeno pouze tehdy, byla-li částka tohoto cla předtím
         uvedenými orgány zaúčtována (viz zejména výše uvedený rozsudek Snauwaert a další, bod 23).

      29      Soudní dvůr rovněž judikoval, že členské státy nemusejí přijmout zvláštní procesní pravidla týkající se podmínek, za kterých
         musí být dlužníkovi cla sdělena částka dovozního nebo vývozního cla, pokud mohou být na uvedené sdělení uplatněna vnitrostátní
         procesní pravidla s obecnou působností, která zajišťují adekvátní informovanost dlužníka a která této osobě mohou zaručit
         obhajobu jejích práv s úplnou znalostí skutkových okolností případu (rozsudek ze dne 23. února 2006, Molenbergnatie, C‑201/04,
         Sb. rozh. s. I‑2049, bod 54).

      30      Na třetí otázku je proto třeba odpovědět tak, že čl. 221 odst. 1 celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že sdělení
         částky dovozního nebo vývozního cla, které má být zaplaceno, celními orgány odpovídajícím postupem dlužníkovi může být platně
         provedeno pouze tehdy, byla-li předtím částka tohoto cla uvedenými orgány zaúčtována. Členské státy nemusejí přijmout zvláštní
         procesní pravidla týkající se podmínek, za kterých musí být dlužníkovi sdělena částka uvedeného cla, pokud mohou být na uvedené
         sdělení uplatněna vnitrostátní procesní pravidla s obecnou působností, která zajišťují adekvátní informovanost dlužníka cla
         a která této osobě mohou zaručit obhajobu jejích práv s úplnou znalostí skutkových okolností případu.

       Ke čtvrté otázce
      31      Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda právo Společenství brání tomu, aby vnitrostátní soud vycházel z domněnky,
         týkající se prohlášení celních orgánů, že částka cla byla zaúčtována před jejím sdělením dlužníkovi, anebo zda právo Společenství
         vyžaduje, aby uvedené orgány před vnitrostátním soudem systematicky předkládaly písemný doklad o zaúčtování částky cla.

      32      V této souvislosti je nesporné, že právo Společenství neobsahuje žádné zvláštní ustanovení o důkazním břemeni ohledně „zaúčtování“
         celního dluhu ve smyslu článku 217 celního kodexu.

      33      V případě, že právní úprava Společenství v dané oblasti neexistuje, přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského
         státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům
         vyplývají z přímého účinku práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou méně příznivé než ty, které se týkají
         obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují
         výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity) (viz zejména rozsudek ze dne 7. září 2006, Laboratoires
         Boiron, C‑526/04, Sb. rozh. s. I‑7529, bod 51, jakož i rozsudek ze dne 8. září 2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, Sb. rozh.
         s. I‑0000, bod 88 a citovaná judikatura).

      34      Tyto úvahy platí i v případě, kdy se jedná především o důkazní pravidla, zejména pak pravidla o rozložení důkazního břemene
         použitelná na řízení týkající se sporů ohledně porušení práva Společenství (viz zejména rozsudek ze dne 24. dubna 2008, Arcor,
         C‑55/06, Sb. rozh. s. I‑2931, bod 191).

      35      Pokud vnitrostátní soud konstatuje, že skutečnost, že je důkazní břemeno ohledně opomenutí zaúčtování celního dluhu ponecháno
         na dlužníkovi může znemožnit nebo nadměrně ztížit předložení takového důkazu, a to zejména z toho důvodu, že se jedná o důkaz
         o údajích které takový dlužník nemá, je za účelem zajištění dodržení zásady efektivity povinen použít veškeré procesní prostředky,
         které mu poskytuje vnitrostátní právo, mezi nimiž je i právo nařídit provedení nezbytného dokazování, včetně předložení aktu
         nebo písemnosti některým účastníkem řízení nebo třetí osobou (viz obdobně výše uvedený rozsudek Laboratoires Boiron, bod 55).

      36      Na čtvrtou otázku je tudíž třeba odpovědět tak, že právo Společenství nebrání tomu, aby vnitrostátní soud vycházel z domněnky,
         týkající se prohlášení celních orgánů, že částka dovozního nebo vývozního cla byla „zaúčtována“ ve smyslu článku 217 celního
         kodexu před jejím sdělením dlužníkovi, za předpokladu, že bude dodržena zásada efektivity a zásada rovnocennosti.

       K páté otázce
      37      Pokud jde o otázku týkající se následků nezaúčtování celního dluhu před sdělením jeho částky dlužníkovi, Soudní dvůr judikoval,
         že i když platí, že porušení čl. 221 odst. 1 celního kodexu celními orgány členského státu může být překážkou pro vybrání
         částky cla dlužného ze zákona nebo vybrání úroků z prodlení, nic to nemění na tom, že takové porušení nemá žádný důsledek
         pro existenci tohoto cla (viz zejména rozsudek ze dne 20. října 2005, Transport Maatschappij Traffic, C‑247/04, Sb. rozh.
         s. I‑9089, bod 28).

      38      Z toho vyplývá, že si celní orgány zachovávají možnost provést nové sdělení této částky, dodrží-li podmínky upravené v čl. 221
         odst. 1 celního kodexu (výše uvedené usnesení Gerlach & Co., bod 28).

      39      V důsledku toho je třeba na pátou otázku odpovědět tak, že čl. 221 odst. 1 celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu,
         že před sdělením částky cla, které má být vybráno, musí celní orgány dotyčného členského státu provést zaúčtování této částky,
         a nebyla-li částka řádně zaúčtována v souladu s čl. 217 odst. 1 celního kodexu, nemůže být těmito orgány vybrána; tyto si
         však zachovávají možnost provést nové sdělení této částky, dodrží-li podmínky upravené v čl. 221 odst. 1 celního kodexu a ustanovení
         o promlčení platná k datu vzniku celního dluhu.

       K šesté otázce
      40      Soudní dvůr judikoval, že částka dovozního nebo vývozního cla zůstává „dlužná ze zákona“ ve smyslu prvního pododstavce čl. 236
         odst. 1 celního kodexu, i když nebyla sdělena dlužníkovi v souladu s čl. 221 odst. 1 tohoto kodexu (výše uvedený rozsudek
         Transport Maatschappij Traffic, bod 29).

      41      Tento závěr platí i v případě, kdy částka tohoto cla sice byla sdělena dlužníkovi, avšak tomuto sdělení nepředcházelo zaúčtování
         této částky.

      42      V takovém případě, jak bylo uvedeno v bodě 38 tohoto rozsudku, si celní orgány zachovávají možnost nového sdělení uvedené
         částky, dodrží-li podmínky upravené v čl. 221 odst. 1 celního kodexu a ustanovení o promlčení platná k datu vzniku uvedeného
         celního dluhu.

      43      Pokud však takové sdělení není možné z důvodu, že uplynula lhůta stanovená v čl. 221 odst. 3 celního kodexu, je celní dluh
         promlčen, a tedy zaniká, ve smyslu článku 233 tohoto kodexu (výše uvedený rozsudek Molenbergnatie, body 40 a 41).

      44      V takové situaci musí být dlužníkovi v zásadě vráceny částky zaplacené z titulu tohoto celního dluhu.

      45      Podle ustálené judikatury totiž platí, že nárok na vrácení daní vybraných v členském státě v rozporu s pravidly práva Společenství
         je důsledkem a doplňkem práv přiznaných jednotlivcům ustanoveními práva Společenství, tak jak jsou vykládána Soudním dvorem.
         Členský stát je tedy v zásadě povinen vrátit daně vybrané v rozporu s právem Společenství (viz zejména rozsudek ze dne 13. března
         2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Sb. rozh. s. I‑2107, bod 110 a citovaná judikatura).

      46      Při neexistenci právní úpravy Společenství ohledně vrácení neoprávněně vybraných daní je na vnitrostátním právním řádu každého
         členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv,
         která jednotlivcům plynou z práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou na jedné straně méně příznivé než
         ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že na druhé straně v praxi
         neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity) (viz zejména výše
         uvedený rozsudek Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 111 a citovaná judikatura).

      47      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na šestou otázku třeba odpovědět tak, že pokud částka dovozního nebo vývozního cla zůstává
         „dlužná ze zákona“ ve smyslu prvního pododstavce čl. 236 odst. 1 celního kodexu, i když byla sdělena dlužníkovi, aniž by předtím
         byla zaúčtována v souladu s čl. 221 odst. 1 tohoto kodexu, nic to nemění na tom, že pokud již takové sdělení není možné z
         důvodu, že uplynula lhůta stanovená v čl. 221 odst. 3 uvedeného celního kodexu, musí být tato částka dlužníkovi členským státem,
         který ji vybral, v zásadě vrácena.

       K nákladům řízení
      48      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 221 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být
            vykládán v tom smyslu, že „zaúčtování“ částky cla, které má být vybráno, upravené v tomto článku je „zaúčtováním“ uvedené
            částky, jak je definováno v čl. 217 odst. 1 uvedeného nařízení.
      2)      „Zaúčtování“ ve smyslu čl. 217 odst. 1 nařízení č. 2913/92 je nutno rozlišovat od zápisu zjištěných nároků do účtů vlastních
            zdrojů ve smyslu článku 6 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES,
            Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství. Jelikož článek 217 nařízení č. 2913/92 neupravuje podrobná pravidla pro „zaúčtování“
            ve smyslu tohoto ustanovení, a tudíž ani minimální technické nebo formální požadavky, musí být toto zaúčtování provedeno tak,
            aby bylo zajištěno, že příslušné celní orgány zapíšou přesnou částku dovozního nebo vývozního cla, která vyplývá z celního
            dluhu, do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů, aby tak bylo zejména možné s jistotou prokázat zaúčtování
            dotyčných částek, a to i ve vztahu k dlužníkovi.
      3)      Článek 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92 musí být vykládán v tom smyslu, že sdělení částky dovozního nebo vývozního cla, které
            má být zaplaceno, celními orgány odpovídajícím postupem dlužníkovi může být platně provedeno pouze tehdy, byla-li předtím
            částka tohoto cla uvedenými orgány zaúčtována. Členské státy nemusejí přijmout zvláštní procesní pravidla týkající se podmínek,
            za kterých musí být dlužníkovi sdělena částka uvedeného cla, pokud mohou být na uvedené sdělení uplatněna vnitrostátní procesní
            pravidla s obecnou působností, která zajišťují adekvátní informovanost dlužníka cla a která této osobě mohou zaručit obhajobu
            jejích práv s úplnou znalostí skutkových okolností případu.
      4)      Právo Společenství nebrání tomu, aby vnitrostátní soud vycházel z domněnky, týkající se prohlášení celních orgánů, že částka
            dovozního nebo vývozního cla byla „zaúčtována“ ve smyslu článku 217 celního kodexu před jejím sdělením dlužníkovi, za předpokladu,
            že bude dodržena zásada efektivity a zásada rovnocennosti.
      5)      Článek 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92 musí být vykládán v tom smyslu, že před sdělením částky cla, které má být vybráno,
            musí celní orgány dotyčného členského státu provést zaúčtování této částky a nebyla-li částka řádně zaúčtována v souladu s
            čl. 217 odst. 1 nařízení č. 2913/92, nemůže být těmito orgány vybrána; tyto si zachovávají možnost provést nové sdělení této
            částky, dodrží-li podmínky upravené v čl. 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92 a ustanovení o promlčení platná k datu vzniku celního
            dluhu.
      6)      Pokud částka dovozního nebo vývozního cla zůstává „dlužná ze zákona“ ve smyslu prvního pododstavce čl. 236 odst. 1 nařízení
            č. 2913/92, i když byla sdělena dlužníkovi, aniž by předtím byla zaúčtována v souladu s čl. 221 odst. 1 tohoto nařízení, nic
            to nemění na tom, že pokud již takové sdělení není možné z důvodu, že uplynula lhůta stanovená v čl. 221 odst. 3 uvedeného
            celního kodexu, musí být tato částka dlužníkovi členským státem, který ji vybral, v zásadě vrácena.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.