title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. března 2016.#Flight Refund Ltd v. Deutsche Lufthansa AG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Kúria.#Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Soudní spolupráce v občanských věcech – Řízení o evropském platebním rozkazu – Nařízení (ES) č. 1896/2006 – Články 17 a 20 – Povinnosti soudu, který má určit soud místně příslušný k vedení sporného řízení poté, co žalovaný podá odpor proti evropskému platebnímu rozkazu – Příslušnost soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Pohledávka vycházející z nároku na náhradu škody na základě nařízení (ES) č. 261/2004 z důvodu zpoždění letu.#Věc C-94/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      10. března 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Prostor svobody, bezpečnosti a práva — Soudní spolupráce v občanských věcech — Řízení o evropském platebním rozkazu — Nařízení (ES) č. 1896/2006 — Články 17 a 20 — Povinnosti soudu, který má určit soud místně příslušný k vedení sporného řízení poté, co žalovaný podá odpor proti evropskému platebnímu rozkazu — Příslušnost soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu — Nařízení (ES) č. 44/2001 — Pohledávka vycházející z nároku na náhradu škody na základě nařízení (ES) č. 261/2004 z důvodu zpoždění letu“
      Ve věci C‑94/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Kúria (Nejvyšší soud, Maďarsko) ze dne 27. února 2014, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení

         Flight Refund Ltd

      proti

         Deutsche Lufthansa AG,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení M. Ilešič (zpravodaj), předseda senátu, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za maďarskou vládu M. Z. Fehérem a G. Szimou, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi A.-M. Rouchaud-Joët, jakož i A. Siposem a M. Wilderspinem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 22. října 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu (Úř. věst. L 399, s. 1).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Flight Refund Ltd (dále jen „společnost Flight Refund“) se sídlem ve Spojeném království a společností Deutsche Lufthansa AG (dále jen „společnost Deutsche Lufthansa“) se sídlem v Německu ohledně nároku na náhradu škody požadovanou z důvodu zpoždění letu.

         Právní rámec

         Mezinárodní právo

               3

               Úmluva o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu, jež byla uzavřena v Montrealu dne 28. května 1999, byla podepsána Evropským společenstvím dne 9. prosince 1999 a schválena jeho jménem rozhodnutím Rady 2001/539/ES ze dne 5. dubna 2001 (Úř. věst. L 194, s. 38; Zvl. vyd. 07/05, s. 491, dále jen „Montrealská úmluva“).

               4

               Článek 19 Montrealské úmluvy, nadepsaný „Zpoždění“, stanoví:
               „Dopravce odpovídá za škody způsobené zpožděním letecké dopravy cestujících, zavazadel nebo nákladu. Dopravce však neodpovídá za škody způsobené zpožděním, jestliže prokáže, že on sám a jeho zaměstnanci a agenti učinili veškerá možná opatření, která lze spravedlivě požadovat, aby škodu odvrátili, nebo že nebylo v jejich silách, aby tak učinili.“

               5

               Článek 33 odst. 1 této úmluvy zní:
               „Žalobu o náhradu škody je možno podat podle volby žalobce na území jedné ze smluvních stran, buď u soudu, kde má dopravce bydliště, nebo u soudu hlavního sídla jeho podnikání nebo u soudu v místě jeho podnikání, ve kterém byla přepravní smlouva sjednána, nebo u soudu v místě určení.“

         Unijní právo

      Nařízení (ES) č. 261/2004

               6

               Článek 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst. L 46, s. 1; Zvl. vyd. 07/08, s. 10), nadepsaný „Zrušení“, v odstavci 1 písm. c) stanoví, že v případě zrušení letu mají dotčení cestující v souladu s článkem 7 tohoto nařízení v zásadě právo na náhradu škody od provozujícího leteckého dopravce.

               7

               Článek 6 uvedeného nařízení, nadepsaný „Zpoždění“, stanoví určité povinnosti týkající se pomoci dotčeným cestujícím, které má provozující letecký dopravce v případě zpoždění letu.

               8

               Článek 7 téhož nařízení, nadepsaný „Právo na náhradu škody“, v odstavci 1 písm. c) stanoví, že odkazuje-li se na tento článek, cestující obdrží náhradu ve výši 600 eur u všech letů delších než 3500 km.

         Nařízení č. 1896/2006

               9

               V bodě 8 odůvodnění nařízení č. 1896/2006 je uvedeno:
               „[…] překážky, které v přeshraničních případech brání přístupu k účinné spravedlnosti […] vedou k potřebě právní úpravy Společenství zaručující rovné podmínky věřitelům i dlužníkům v celé Evropské unii.“

               10

               Bod 10 odůvodnění tohoto nařízení zní:
               „Řízení zavedené tímto nařízením by mělo sloužit jako dodatečný a volitelný prostředek pro žalobce, který má nadále možnost využít řízení podle vnitrostátního práva. Toto nařízení také nenahrazuje ani neharmonizuje stávající mechanismy vymáhání nesporných nároků podle vnitrostátního práva.“

               11

               V bodě 24 odůvodnění uvedeného nařízení je uvedeno:
               „Podáním odporu ve lhůtě by mělo být řízení o evropském platebním rozkazu ukončeno, což by mělo vést k automatickému převedení věci do běžného občanského soudního řízení, pokud žalobce výslovně nepožádá, aby v takovém případě řízení skončilo. Pro účely tohoto nařízení by se pojem ‚běžné občanské soudní řízení‘ neměl nezbytně vykládat ve významu, který má podle vnitrostátního práva.“

               12

               Článek 1 nařízení č. 1896/2006 stanoví:
               „1.   Účelem tohoto nařízení je:

                        a)

                        zavedením řízení o evropském platebním rozkazu zjednodušit a urychlit soudní řízení týkající se nesporných peněžních nároků v přeshraničních případech a snížit náklady na ně;
                        […]

                  2.   Toto nařízení nebrání žalobci uplatňovat nárok ve smyslu článku 4 s využitím jiného řízení, které je k dispozici podle práva členského státu nebo práva [Unie].“

               13

               Podle čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení je jeho oblast působnosti vymezena takto:
               „Toto nařízení se vztahuje na občanské a obchodní věci v přeshraničních případech, bez ohledu na povahu soudu. Nevztahuje se zejména na daňové, celní či správní věci ani na odpovědnost státu za jednání a opominutí při výkonu státní moci (‚acta iure imperii‘).“

               14

               Článek 5 odst. 1 uvedeného nařízení definuje „členský stát původu“ jako „členský stát, v němž byl vydán evropský platební rozkaz“.

               15

               V článku 6 odst. 1 nařízení č. 1896/2006 je uvedeno, že pro účely použití tohoto nařízení se příslušnost soudu určí v souladu s příslušnými pravidly unijního práva, zejména s nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).

               16

               Článek 7 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1896/2006 stanoví, že v návrhu na vydání evropského platebního rozkazu se uvádí odůvodnění příslušnosti soudu.

               17

               Článek 16 odst. 1 až 3 tohoto nařízení stanoví:
               „1.   Proti evropskému platebnímu rozkazu může žalovaný podat odpor u soudu původu za použití vzorového formuláře F uvedeného v příloze VI, který obdrží spolu s evropským platebním rozkazem.
               2.   Odpor musí být odeslán do 30 dnů od doručení rozkazu žalovanému.
               3.   Žalovaný v odporu uvede, že nárok popírá, aniž by musel uvádět důvody.“

               18

               Článek 17 uvedeného nařízení, nadepsaný „Důsledky podání odporu“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
               „1.   Je-li odpor podán ve lhůtě stanovené v čl. 16 odst. 2, pokračuje řízení před příslušnými soudy členského státu původu podle pravidel běžného občanského soudního řízení, pokud žalobce výslovně nepožádal, aby v takovém případě řízení skončilo.
               […]
               2.   Převod do běžného občanského soudního řízení ve smyslu odstavce 1 se řídí právem členského státu původu.“

               19

               Článek 18 odst. 1 téhož nařízení stanoví:
               „Pokud ve lhůtě stanovené v čl. 16 odst. 2, s přihlédnutím k přiměřené době pro doručení odporu, nebyl soudu původu doručen žádný odpor, prohlásí soud původu neprodleně evropský platební rozkaz za vykonatelný, k čemuž použije vzorový formulář G uvedený v příloze VII. Soud ověří datum doručení.“

               20

               Článek 20 nařízení č. 1896/2006 upravuje „přezkum ve výjimečných případech“. Odstavec 2 tohoto článku konkrétně stanoví, že „[p]o uplynutí lhůty stanovené v čl. 16 odst. 2 má žalovaný […] právo požádat o přezkum evropského platebního rozkazu u příslušného soudu v členském státě původu, pokud byl platební rozkaz s ohledem na požadavky stanovené tímto nařízením zjevně vydán chybně nebo z důvodu jiných výjimečných okolností“. Podle čl. 20 odst. 3 uvedeného nařízení platí, že pokud soud rozhodne, že přezkum je oprávněný, evropský platební rozkaz je od počátku neplatný. V opačném případě zůstává tento platební rozkaz podle téhož ustanovení v platnosti.

               21

               Článek 26 uvedeného nařízení, nadepsaný „Vztah k vnitrostátnímu procesnímu právu“, stanoví:
               „Veškeré procesní otázky, jež nejsou konkrétně upraveny tímto nařízením, se řídí vnitrostátním právem.“

         Nařízení č. 44/2001

               22

               Pravidla pro určení příslušnosti upravená nařízením č. 44/2001 jsou uvedena v jeho kapitole II, v článcích 2 až 31. V oddíle 7 této kapitoly II, nadepsaném „Ujednání o příslušnosti“, článek 24 uvedeného nařízení stanoví:
               „Není-li soud jednoho členského státu příslušný již podle jiných ustanovení tohoto nařízení, stane se příslušným, jestliže se žalovaný dostaví k jednání k tomuto soudu. To neplatí, pokud se žalovaný dostaví proto, aby namítal nepříslušnost soudu, nebo je-li jiný soud podle článku 22 výlučně příslušný.“

         Maďarské právo

      Občanský soudní řád

               23

               Pravidla pro určování soudní příslušnosti stanoví zákon č. III z roku 1952, občanský soudní řád (a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény, dále jen „občanský soudní řád“).

               24

               V ustanovení § 45 občanského soudního řádu je stanoveno:
               „1.   V případě sporu ohledně věcné či místní příslušnosti plynoucího z pravomocných rozhodnutí, jakož i v případě, kdy nelze určit, který soud je místně příslušný, nebo i tehdy, pokud tento soud nemůže v důsledku vyloučení soudců o věci rozhodnout, je třeba příslušný soud určit přednostně.
               2.   Soudem příslušným k tomuto určení je:
               […]

                        c)

                        v jiných případech než uvedených v písm. a) a b) Kúria [(Nejvyšší soud)].“

         Zákon č. L z roku 2009 o platebním rozkazu

               25

               Podle § 59 odst. 1 zákona č. L z roku 2009 o platebním rozkazu (a fizetési meghagyásos eljárásról szóló 2009. évi L. törvény) mají příslušnost vydávat evropské platební rozkazy upravené v nařízení č. 1896/2006 notáři.

               26

               Podle § 38 odst. 1 tohoto zákona notář v případě podání odporu předá příslušný spis soudu, který určil navrhovatel v návrhu na vydání platebního rozkazu.

               27

               V ustanovení § 38 odst. 3 tohoto zákona je stanoveno, že pokud navrhovatel soud neurčil, notář předá spis soudu, který je věcně a místně příslušný podle § 29, § 30 a § 40 občanského soudního řádu.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               28

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že cestující smluvně postoupil svůj nárok na náhradu škodu za zpoždění letu společnosti Flight Refund, která se zaměřuje na vymáhání tohoto druhu pohledávek. Tato společnost podala u maďarského notáře návrh na vydání evropského platebního rozkazu vůči společnosti Deutsche Lufthansa. Společnost Flight Refund svůj návrh, který zněl na částku 600 eur jakožto jistinu, odůvodnila tím, že v důsledku provedeného postoupení pohledávky má právo se domáhat od společnosti Deutsche Lufthansa náhrady škody z důvodu zpoždění letu LH 7626, který podle informací předložených tomuto notáři zajišťuje spojení mezi letišti v Newarku (Spojené státy) a v Londýně Heathrow (Spojené království), o více než tři hodiny.

               29

               Zmíněný notář tomuto návrhu vyhověl a vydal vůči společnosti Deutsche Lufthansa platební rozkaz, přičemž neurčil místo uzavření smlouvy, místo jejího plnění, místo, kde došlo ke škodné události, místo podnikání dopravce, jehož prostřednictvím byla smlouva uzavřena, ani cíl předmětného letu. Tento notář prohlásil, že je příslušný k vydání tohoto platebního rozkazu na základě článku 33 Montrealské úmluvy, protože Maďarsko je její smluvní stranou.

               30

               Společnost Deutsche Lufthansa využila svého práva podat proti uvedenému rozkazu odpor a namítla, že leteckou linku, na kterou poukázala společnost Flight Refund v návrhu na vydání platebního rozkazu, neprovozuje, přičemž provozujícím leteckým dopravcem, který provozuje dotčenou linku, je podle ní letecká společnost United Airlines, Inc.

               31

               Vzhledem k tomu, že zástupce společnosti Flight Refund na výzvu dotyčného notáře prohlásil, že v návaznosti na převedení řízení o evropském platebním rozkazu do běžného občanského soudního řízení nemůže určit příslušný vnitrostátní soud, obrátil se notář na Kúria (Nejvyšší soud), aby určil tento místně příslušný soud, jelikož ho na základě relevantních ustanovení občanského soudního řádu a s ohledem na informace, které měl k dispozici, nebyl schopen určit.

               32

               Předkládající soud se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru pět otázek, které se týkaly výkladu několika ustanovení Montrealské úmluvy, nařízení č. 44/2001 a nařízení č. 1896/2006. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla Soudnímu dvoru dne 27. února 2014.

               33

               Dne 26. září 2014 společnost Flight Refund Soudnímu dvoru sdělila, že dopisem ze dne 5. března 2014 informovala předkládající soud, že její nárok je založen na nařízení č. 261/2004, a nikoliv na ustanoveních Montrealské úmluvy. Soudní dvůr se dne 21. října 2014 rozhodl zaslat předkládajícímu soudu podle čl. 101 odst. 1 svého jednacího řádu žádost o vysvětlení, a získat tak od něj další upřesňující informace.

               34

               Předkládající soud ve své odpovědi, která došla Soudnímu dvoru dne 26. listopadu 2014, zaprvé potvrdil, že společnost Flight Refund se jakožto právního základu svého nároku dovolává článků 6 a 7 nařízení č. 261/2004, a nikoliv ustanovení Montrealské úmluvy. Předkládající soud tudíž vzal zpět tři z pěti položených otázek a jednu ze zbývajících dvou otázek přeformuloval.

               35

               Předkládající soud zadruhé zdůraznil, že o dotčeném letu nemá k dispozici jiné informace než ty, které již uvedl v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Zdůraznil, že v rámci řízení týkajícího se určení místně příslušného soudu nemůže podle vnitrostátního práva zjišťovat další okolnosti týkající se věci samé.

               36

               Předkládající soud kromě toho vyjádřil pochybnosti ohledně toho, jaká pravidla pro určování mezinárodní příslušnosti se použijí na řízení o evropském platebním rozkazu zahájené za účelem uplatnění nároku, který je založen na nařízení č. 261/2004. Předkládající soud se domnívá, že notář, který vydal evropský platební rozkaz, tak učinil v rozporu s článkem 6 nařízení č. 1896/2006, podle kterého měl otázku příslušnosti maďarských soudů zkoumat na základě nařízení č. 44/2001.

               37

               Uvedený soud tedy žádá o vysvětlení, zda se v projednávaném případě uplatní pravidla zakotvená v Montrealské úmluvě, pravidla stanovená v nařízení č. 44/2001 či jiná pravidla pro určování příslušnosti, jako jsou ta uvedená v čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1896/2006, který stanoví, že řízení, které následuje poté, co žalovaný podá proti evropskému platebnímu rozkazu odpor, pokračuje před příslušnými soudy členského státu původu tohoto rozkazu. Táže se rovněž na to, jaké důsledky je třeba vyvodit z jeho zjištění týkajícího se existence, či naopak nedostatku mezinárodní příslušnosti maďarských soudů.

               38

               Za těchto okolností se Kúria (Nejvyšší soud) rozhodl položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Může být evropský platební rozkaz, který byl vydán v rozporu s účelem nařízení [č. 1896/2006] nebo mezinárodně nepříslušným orgánem, předmětem přezkumu i bez návrhu? Nebo platí, že sporné soudní řízení, které následuje po podání odporu, musí být při nedostatku příslušnosti na návrh nebo i bez něj zastaveno?

                        2)

                        Pokud jsou k vedení sporného řízení příslušné maďarské soudy, je třeba relevantní pravidlo pro určení příslušnosti vykládat v tom smyslu, že Kúria (Nejvyšší soud) má při určení příslušnosti označit alespoň jeden soud, který je dokonce i při nedostatku věcné a místní příslušnosti podle procesních předpisů daného členského státu povinen vést sporné řízení ve věci samé, které následuje po podání odporu?“

         K předběžným otázkám

         K přípustnosti

               39

               Německá vláda má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná. V tomto ohledu tvrdí, že z internetových stránek společnosti Flight Refund, které navštívila dne 9. června 2014, vyplývá, že tato společnost na dobu neurčitou pozastavila fungování svých stránek a v téže době přerušila započaté postupy vymáhání pohledávek. Německá vláda z tohoto důvodu navrhuje, aby Soudní dvůr požádal předkládající soud o informace týkající se stavu řízení, které před ním probíhá.

               40

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance (rozsudky Fish Legal a Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, bod 30, jakož i Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, bod 29).

               41

               Co se tedy týče námitky nepřípustnosti, kterou vznesla německá vláda, postačuje konstatovat, že předkládající soud v odpovědi na žádost o vysvětlení, kterou mu zaslal Soudní dvůr, potvrdil, že je u něj stále podán návrh na určení soudu místně příslušného k vedení sporného řízení v důsledku toho, že žalovaný podal proti evropskému platebnímu rozkazu odpor. Na základě žádné skutečnosti uvedené ve spise se tedy nelze domnívat, že domněnka relevance, která se vztahuje na předběžné otázky, by mohla být v projednávaném případě zpochybněna.

               42

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tudíž přípustná.

         K věci samé

               43

               Před samotným posouzením otázek položených předkládajícím soudem je třeba uvést, že tento soud vznesl v odpovědi na žádost o vysvětlení, kterou mu zaslal Soudní dvůr, pochybnosti ohledně toho, jaká pravidla je třeba uplatnit při posuzování otázky mezinárodní příslušnosti soudů členského státu k vedení sporného řízení ohledně pohledávky vedoucí k vydání platebního rozkazu, proti kterému podal žalovaný odpor, a to za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, kdy se věřitel dovolává jakožto právního základu své pohledávky článků 6 a 7 nařízení č. 261/2004. Předkládající soud se konkrétně táže, zda se v tomto kontextu uplatní pravidla týkající se mezinárodní příslušnosti stanovená v článku 33 Montrealské úmluvy nebo pravidla stanovená v nařízení č. 44/2001.

               44

               Předkládající soud kromě toho žádá o bližší vysvětlení významu čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1896/2006, a konkrétně toho, zda by bylo možné toto ustanovení vykládat v tom smyslu, že obsahuje pravidlo pro určení příslušnosti soudů členského státu původu ve smyslu čl. 5 bodu 1 tohoto nařízení bez ohledu na pravidla stanovená v nařízení č. 44/2001.

               45

               V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle které je nárok cestujícího na paušální a jednotnou náhradu škodu v důsledku zpoždění letu, který vychází z článků 5 až 7 nařízení č. 261/2004 a kterého se v projednávaném případě dovolává společnost Flight Refund, nezávislý na náhradě škody upravené v rámci článku 19 Montrealské úmluvy (v tomto smyslu viz rozsudky Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, bod 27, jakož i Nelson a další, C‑581/10 a C‑629/10, EU:C:2012:657, body 46, 49 a 55).

               46

               Jelikož se tedy nároky založené na ustanoveních nařízení č. 261/2004 a nároky založené na ustanoveních Montrealské úmluvy řídí odlišnými právními rámci, pravidla pro určování mezinárodní příslušnosti stanovená v této úmluvě se na návrhy, které jsou podány pouze na základě nařízení č. 261/2004, neuplatní, jelikož tyto návrhy musí být posouzeny z hlediska nařízení č. 44/2001 (v tomto smyslu viz rozsudek Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, body 27 a 28).

               47

               Zadruhé, co se týče hypotézy, na kterou poukazuje předkládající soud a která je uvedena v bodě 44 tohoto rozsudku, Soudní dvůr již rozhodl, že odpor žalovaného proti evropskému platebnímu rozkazu, jehož důsledky jsou uvedeny v čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1896/2006, nemůže vést k ujednání o příslušnosti soudů členského státu původu platebního rozkazu ve smyslu článku 24 nařízení č. 44/2001, a tato okolnost tedy neznamená, že žalovaný podáním takového odporu – a to i když jsou v něm uvedeny důvody týkající se věci samé – uznal příslušnost soudů tohoto členského státu k vedení sporného řízení o sporné pohledávce (v tomto smyslu viz rozsudek Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, body 38, 41 a 43).

               48

               S ohledem na výše uvedené je třeba dovodit, že předkládající soud se svými otázkami, které je třeba posoudit společně, v podstatě táže na to, jaké pravomoci a povinnosti má podle unijního práva, a zejména nařízení č. 1896/2006 takový soud, jako je soud předkládající, za okolností, kdy je u tohoto soudu vedeno řízení týkající se určení místně příslušného soudu členského státu původu evropského platebního rozkazu a kdy tento soud posuzuje otázku mezinárodní příslušnosti soudů tohoto členského státu k vedení sporného řízení ohledně pohledávky vedoucí k vydání uvedeného platebního rozkazu, proti kterému podal žalovaný ve lhůtě k tomu stanovené odpor.

               49

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1896/2006 je účelem tohoto nařízení mimo jiné zavedením řízení o evropském platebním rozkazu zjednodušit a urychlit soudní řízení týkající se nesporných peněžních nároků v přeshraničních případech a snížit náklady na ně. Toto nařízení se podle jeho čl. 2 odst. 1 vztahuje na občanské a obchodní věci v přeshraničních případech bez ohledu na povahu soudu.

               50

               Zvláštní řízení upravené v nařízení č. 1896/2006, jakož i cíle, které toto nařízení sleduje, se ovšem neuplatní, pokud jsou nároky vedoucí k vydání platebního rozkazu popřeny prostřednictvím odporu upraveného v článku 16 tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudky eco cosmetics a Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 a C‑120/13, EU:C:2014:2144, bod 39, jakož i Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, body 31 a 42).

               51

               V projednávaném případě je přitom nesporné, že žalovaný podal proti evropskému platebnímu rozkazu, který vůči němu byl vydán, odpor ve lhůtě, kterou k tomu stanoví čl. 16 odst. 2 nařízení č. 1896/2006. Jelikož čl. 17 odst. 1 tohoto nařízení představuje jediné ustanovení zmíněného nařízení, které upravuje důsledky podání takového odporu, je třeba posoudit, zda lze určit pravomoci a povinnosti takového soudu, jako je soud předkládající, za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, na základě tohoto ustanovení, a to s ohledem na jeho znění, jakož i na systematiku uvedeného nařízení.

               52

               Článek 17 odst. 1 nařízení č. 1896/2006 podle jeho znění vyžaduje v případě, že žalovaný podá ve lhůtě k tomu stanovené odpor, pouze to, aby řízení automaticky pokračovalo před příslušnými soudy členského státu původu platebního rozkazu podle pravidel běžného občanského soudního řízení, pokud žalobce výslovně nepožádal, aby v takovém případě řízení skončilo.

               53

               Pokud jde o systematiku nařízení č. 1896/2006, ze znění bodu 8 odůvodnění, ve spojení s bodem 10 odůvodnění, jakož i s článkem 26 tohoto nařízení vyplývá, že toto nařízení zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, které slouží jako dodatečný a volitelný prostředek pro žalobce, přičemž nenahrazuje ani neharmonizuje stávající mechanismy vymáhání nesporných nároků podle vnitrostátního práva. Nařízení č. 1896/2006 totiž zavádí jednotný prostředek vymáhání nároků, který zaručuje rovné podmínky věřitelům i dlužníkům v celé Unii, přičemž stanoví, že na veškeré procesní otázky, jež nejsou konkrétně upraveny tímto nařízením, se uplatní procesní právo členských států.

               54

               Vzhledem k tomu, že ze systematiky nařízení č. 1896/2006 vyplývá, že cílem tohoto právního předpisu není harmonizace procesních právních úprav členských států, a s ohledem na omezený význam čl. 17 odst. 1 tohoto nařízení, který je vymezen v bodě 52 tohoto rozsudku, je třeba toto ustanovení v rozsahu, v němž pro případ, že žalovaný podá odpor, stanoví automatické pokračování řízení, vyložit v souladu s pravidly běžného občanského soudního řízení v tom smyslu, že ohledně povahy soudů, před kterými má řízení pokračovat, nebo ohledně pravidel, která má takový soud uplatnit, nestanoví žádné zvláštní požadavky.

               55

               Z toho vyplývá, že požadavky stanovené v čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1896/2006 jsou v zásadě splněny tehdy, pokud řízení poté, co žalovaný podal odpor, pokračuje před soudem, jako je soud předkládající, který za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, posoudí mezinárodní příslušnost soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu k vedení běžného občanského soudního řízení týkajícího se sporné pohledávky podle pravidel stanovených v nařízení č. 44/2001.

               56

               Jak přitom uvedla generální advokátka v bodě 72 svého stanoviska, určit pravomoci a povinnosti takového soudu, jako je soud předkládající, za takových okolností, jaké nastaly v původním řízení, nelze ani na základě čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1896/2006, ani žádného jiného ustanovení tohoto nařízení. Neobsahuje-li nařízení č. 1896/2006 ve vztahu k této procesní otázce žádné výslovné pravidlo, tato otázka se podle článku 26 uvedeného nařízení nadále řídí vnitrostátním právem.

               57

               Vzhledem k tomu, že z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud má rozhodnout o otázce mezinárodní příslušnosti soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu k vedení sporného řízení ohledně sporné pohledávky podle pravidel stanovených v nařízení č. 44/2001 – jak bylo uvedeno v bodě 46 tohoto rozsudku – je třeba kromě toho zjistit, jaké případné povinnosti plynou pro uvedený soud z tohoto nařízení.

               58

               V tomto ohledu je nesporné, že nařízení č. 44/2001 nemá sjednotit rozsah kontrolních povinností vnitrostátních soudů při přezkumu jejich mezinárodní příslušnosti. Použitím příslušných vnitrostátních pravidel však nesmí být ohrožen užitečný účinek nařízení č. 44/2001 (viz rozsudek Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, body 59 a 60, jakož i citovaná judikatura).

               59

               Co se týče požadavků, které je třeba dodržovat při řízení, je třeba rovněž připomenout, že ve všech ustanoveních nařízení č. 44/2001 je vyjádřen záměr dbát na to, aby v rámci jeho cílů probíhala řízení vedoucí k přijetí soudních rozhodnutí v souladu s právem na obhajobu (v tomto smyslu viz rozsudky G, C‑292/10, EU:C:2012:142, bod 47, jakož i A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 51 a citovaná judikatura).

               60

               V této souvislosti je třeba zdůraznit, že cíl spočívající v řádném výkonu spravedlnosti, na němž je nařízení č. 44/2001 založeno, i náležité respektování autonomie soudce při výkonu jeho funkce vyžadují, aby soud, který má rozhodnout o otázce mezinárodní příslušnosti, měl možnost tuto otázku posoudit ve světle všech informací, které má k dispozici, včetně případných tvrzení žalovaného (v tomto smyslu viz rozsudek Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 64).

               61

               V projednávaném případě z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud má ohledně otázky mezinárodní příslušnosti soudů členského státu původu pouze informace, které poskytl žalobce v návrhu na vydání evropského platebního rozkazu, přičemž podle čl. 7 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1896/2006 lze tyto informace omezit na pouhé odůvodnění mezinárodní příslušnosti soudu, aniž je žalobce povinen vyložit vztah pohledávky vymáhané v rámci řízení o evropském platebním rozkazu k členskému státu, v němž takový návrh podal.

               62

               V této souvislosti je třeba uvést, že na základě spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, nelze určit, jaká vnitrostátní pravidla se uplatní na řízení, jež je v projednávaném případě vedeno před předkládajícím soudem. Pokud by ale byl tento soud podle vnitrostátního procesního práva povinen posoudit mezinárodní příslušnost soudů členského státu původu platebního rozkazu pouze z hlediska informací, které uvedl žalobce v návrhu na vydání evropského platebního rozkazu, takové řízení by nemohlo zaručit ani užitečný účinek pravidel pro určování příslušnosti stanovených v nařízení č. 44/2001, ani právo žalovaného na obhajobu.

               63

               Vnitrostátní pravidla, která se uplatní na řízení, jež je v projednávaném případě vedeno před předkládajícím soudem, totiž tomuto soudu musí umožnit, aby posoudil otázku mezinárodní příslušnosti podle pravidel stanovených v nařízení č. 44/2001 s ohledem na všechny informace, které k tomuto účelu potřebuje – jak uvedla generální advokátka v bodě 63 svého stanoviska – a to případně i na základě výslechu účastníků řízení ohledně této otázky.

               64

               Pokud by tomu tak nebylo, bylo by na uvedeném soudu, zda vyloží svá procesní pravidla v tom smyslu, že mu umožňují zmíněným požadavkům dostát, nebo zda – jak navrhl sám předkládající soud – určí soud věcně příslušný k meritornímu posouzení takového nároku, o jaký se jedná v původním řízení, v rámci běžného občanského soudního řízení jakožto místně příslušný soud, který má za této situace s ohledem na kritéria uvedená v nařízení č. 44/2001 případně rozhodnout o své vlastní mezinárodní příslušnosti.

               65

               Nakonec je třeba odpovědět na dotazy předkládajícího soudu týkající se povinností, jež má tento soud po posouzení příslušnosti soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu, které provedl za podmínek připomenutých v bodech 62 a 63 tohoto rozsudku.

               66

               Pokud by v tomto ohledu po provedení posouzení vyšlo najevo, že příslušnost soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu lze založit na základě ustanovení nařízení č. 44/2001, takový soud, jako je soud předkládající, by nemohl řízení ukončit pouze proto, že se mu nepodařilo určit podle vnitrostátního práva soud místně příslušný k meritornímu rozhodnutí o sporném nároku, neboť v opačném případě by došlo k ohrožení užitečného účinku pravidla upraveného v uvedeném nařízení, podle něhož je příslušnost založena.

               67

               Tento soud je totiž – jak ve svém písemném vyjádření uvedla maďarská vláda – povinen vyložit vnitrostátní právo v tom smyslu, že mu umožňuje určit nebo označit soud, který je místně a věcně příslušný k meritornímu rozhodnutí o nároku vedoucím k vydání platebního rozkazu, proti kterému podal žalovaný ve lhůtě k tomu stanovené odpor.

               68

               Ukončení sporného řízení týkajícího se sporné pohledávky z hlediska věci samé, je-li příslušnost soudů členského státu původu platebního rozkazu založena na základě nařízení č. 44/2001, by kromě toho ohrožovalo také užitečný účinek čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1896/2006, jelikož toto ustanovení vyžaduje, aby řízení v případě, že žalovaný podá odpor, automaticky pokračovalo před příslušnými soudy členského státu původu platebního rozkazu.

               69

               Pokud naopak soudy členského státu původu příslušné na základě nařízení č. 44/2001 nejsou, platební rozkaz, proti kterému žalovaný platně podal odpor, není nutné – na rozdíl od názoru, který patrně zastává předkládající soud – per analogiam s článkem 20 nařízení č. 1896/2006 bez návrhu přezkoumat.

               70

               Z judikatury Soudního dvora v tomto ohledu vyplývá, že možnosti přezkumu platebního rozkazu upravené v článku 20 nařízení č. 1896/2006 se uplatní pouze tehdy, pokud žalovaný nepodal odpor ve lhůtě stanovené v čl. 16 odst. 2 tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek Thomas Cook Belgium, C‑245/14, EU:C:2015:715, body 47 a 48).

               71

               Nadto je třeba podotknout, že jelikož se taková procesní situace, jaká nastala v původním řízení, neřídí – jak vyplývá z bodů 55 a 56 tohoto rozsudku – ustanoveními nařízení č. 1896/2006, ale vnitrostátním právem, ustanovení tohoto nařízení, včetně jeho článku 20, nelze na tuto situaci, a to ani per analogiam, uplatnit (v tomto smyslu viz rozsudek eco cosmetics a Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 a C‑120/13, EU:C:2014:2144, bod 45).

               72

               Podle čl. 18 odst. 1 nařízení č. 1896/2006 mimoto platí, že platební rozkaz, proti němuž podal žalovaný ve lhůtě k tomu stanovené odpor, se nemůže stát vykonatelným. Je tudíž na takovém soudu, jako je soud předkládající, aby ze zjištění o nedostatku příslušnosti soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu na základě nařízení č. 44/2001 vyvodil důsledky, které za tohoto předpokladu stanoví vnitrostátní procesní právo.

               73

               Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na položené otázky je třeba odpovědět tak, že unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že za okolností, kdy je u určitého soudu vedeno takové řízení, o jaké jde v původním řízení, týkající se určení místně příslušného soudu členského státu původu evropského platebního rozkazu a kdy tento soud za uvedených okolností posuzuje mezinárodní příslušnost soudů tohoto členského státu k vedení sporného řízení ohledně pohledávky vedoucí k vydání takového platebního rozkazu, proti kterému podal žalovaný ve lhůtě k tomu stanovené odpor, platí, že:

                        —

                        vzhledem k tomu, že v nařízení č. 1896/2006 nejsou uvedeny bližší informace ohledně pravomocí a povinností tohoto soudu, se tyto procesní otázky podle článku 26 tohoto nařízení nadále řídí vnitrostátním právem uvedeného členského státu;

                        —

                        nařízení č. 44/2001 vyžaduje, aby otázka mezinárodní příslušnosti soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu byla řešena na základě procesních pravidel, která zajišťují užitečný účinek ustanovení tohoto nařízení a právo na obhajobu, ať už o této otázce rozhoduje předkládající soud nebo soud, který předkládající soud určí jakožto soud, který je v rámci běžného občanského soudního řízení místně a věcně příslušný k rozhodnutí o takovém nároku, o jaký se jedná v původním řízení;

                        —

                        za předpokladu, že takový soud, jako je soud předkládající, rozhodne o mezinárodní příslušnosti soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu a dospěje k závěru, že taková příslušnost je dána s ohledem na kritéria uvedená v nařízení č. 44/2001, posledně uvedené nařízení a nařízení č. 1896/2006 ukládají tomuto soudu povinnost, aby vyložil vnitrostátní právo v tom smyslu, že mu umožňuje určit nebo označit soud, který je místně a věcně příslušný k vedení tohoto řízení, a

                        —

                        za předpokladu, že takový soud, jako je soud předkládající, dospěje k závěru, že taková mezinárodní příslušnost dána není, tento soud není povinen tento platební rozkaz bez návrhu přezkoumat per analogiam s článkem 20 nařízení č. 1896/2006.

         K nákladům řízení

               74

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                  Právo Evropské unie musí být vykládáno v tom smyslu, že za okolností, kdy je u určitého soudu vedeno takové řízení, o jaké jde v původním řízení, týkající se určení místně příslušného soudu členského státu původu evropského platebního rozkazu a kdy tento soud za uvedených okolností posuzuje mezinárodní příslušnost soudů tohoto členského státu k vedení sporného řízení ohledně pohledávky vedoucí k vydání takového platebního rozkazu, proti kterému podal žalovaný ve lhůtě k tomu stanovené odpor, platí, že

                        —

                           vzhledem k tomu, že v nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, nejsou uvedeny bližší informace ohledně pravomocí a povinností tohoto soudu, se tyto procesní otázky podle článku 26 tohoto nařízení nadále řídí vnitrostátním právem uvedeného členského státu;

                        —

                           nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vyžaduje, aby otázka mezinárodní příslušnosti soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu byla řešena na základě procesních pravidel, která zajišťují užitečný účinek ustanovení tohoto nařízení a právo na obhajobu, ať už o této otázce rozhoduje předkládající soud nebo soud, který předkládající soud určí jakožto soud, který je v rámci běžného občanského soudního řízení místně a věcně příslušný k rozhodnutí o takovém nároku, o jaký se jedná v původním řízení;

                        —

                           za předpokladu, že takový soud, jako je soud předkládající, rozhodne o mezinárodní příslušnosti soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu a dospěje k závěru, že taková příslušnost je dána s ohledem na kritéria uvedená v nařízení č. 44/2001, posledně uvedené nařízení a nařízení č. 1896/2006 ukládají tomuto soudu povinnost, aby vyložil vnitrostátní právo v tom smyslu, že mu umožňuje určit nebo označit soud, který je místně a věcně příslušný k vedení tohoto řízení, a

                        —

                           za předpokladu, že takový soud, jako je soud předkládající, dospěje k závěru, že taková mezinárodní příslušnost dána není, tento soud není povinen tento platební rozkaz bez návrhu přezkoumat per analogiam s článkem 20 nařízení č. 1896/2006.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: maďarština.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 9. prosince 2008. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2001/18/ES - Záměrné uvolňování GMO do životního prostředí a uvádění GMO na trh - Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti - Nevyhovění rozsudku - Článek 228 ES - Vyhovění rozsudku v průběhu řízení - Peněžité sankce. # Věc C-121/07.

text:
      Věc C-121/07
      Komise Evropských společenství
      v.
      Francouzská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2001/18/ES – Záměrné uvolňování GMO do životního prostředí a uvádění GMO na trh – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nevyhovění rozsudku – Článek 228 ES – Vyhovění rozsudku v průběhu řízení – Peněžité sankce“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Lhůta k vyhovění rozsudku
      (Článek. 228 ES)
      2.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících
            z rozsudku – Peněžité sankce – Účel
      (Článek 228 odst. 2 ES)
      3.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících
            z rozsudku – Peněžité sankce – Uložení paušální částky
      (Článek 228 odst. 2 ES)
      1.        Ačkoli článek 228 ES neupřesňuje lhůtu, v níž musí být rozsudku, kterým se určuje nesplnění povinnosti členským státem, vyhověno,
         zájem na okamžitém a jednotném uplatňování práva Společenství vyžaduje, aby toto plnění povinností vyplývajících z rozsudku
         bylo započato okamžitě a bylo završeno v co nejkratší možné lhůtě.

      (viz bod 21)
      2.        Cílem řízení stanoveného v čl. 228 odst. 2 ES je přimět členský stát, který je v prodlení, aby vyhověl rozsudku, kterým bylo
         rozhodnuto o nesplnění povinnosti, a tím zajistit účinné používání práva Společenství. Obě opatření stanovená tímto ustanovením,
         totiž paušální částka a penále, směřují k tomuto samému cíli.

      V tomto ohledu Soudnímu dvoru přísluší v každé věci a v závislosti na okolnostech případu, který mu byl předložen, jakož i
         na stupni přesvědčování a odrazování, který se mu jeví jako potřebný, rozhodnout o peněžitých sankcích vhodných k zajištění
         co možná nejrychlejšího splnění povinností vyplývajících z rozsudku, kterým bylo dříve určeno nesplnění povinnosti, a k předejití
         tomu, aby se obdobná porušení práva Společenství opakovala.

      Zatímco se uložení penále jeví jako obzvláště vhodné, aby přimělo členský stát k tomu, aby co nejrychleji ustal v neplnění
         povinností, které by, nebýt takového opatření, mělo tendenci přetrvávat, uložení zaplacení paušální částky spočívá spíše na
         posouzení dopadů nesplnění povinností dotyčného členského státu na soukromé a veřejné zájmy, zejména pokud neplnění povinností
         trvalo po dlouhou dobu od rozsudku, jímž bylo původně určeno.

      Pokud uložení zaplacení penále, které má především donucovací povahu ve vztahu k trvajícímu nesplnění povinnosti, a které
         je tak v zásadě nutné, pouze pokud přetrvává nevyhovění rozsudku, kterým bylo toto nesplnění povinnosti původně určeno, neplatí
         to, pokud jde o uložení paušální částky.

      (viz body 27, 56–59)
      3.        Případné uložení paušální částky není automatické, ale musí v každém jednotlivém případě záviset na všech relevantních skutečnostech
         souvisejících jak s charakteristikami zjištěného nesplnění povinnosti, tak s přístupem členského státu, jehož se řízení zahájené
         na základě článku 228 ES týká.

      V tomto ohledu mohou-li takové pokyny, jaké jsou obsaženy ve sdělení Komise v oblasti uložení paušálních částek, skutečně
         přispívat k zaručení transparentnosti, předvídatelnosti a právní jistoty ohledně kroků přijímaných Komisí, nic to nemění na
         tom, že Soudní dvůr není při výkonu pravomoci, která je mu svěřena čl. 228 odst. 2 ES, takovými pravidly vázán.

      Krom toho okolnost, že zaplacení paušální částky nebylo Soudním dvorem doposud uloženo v situacích, ve kterých bylo původnímu
         rozsudku vyhověno v plném rozsahu před ukončením řízení zahájeného na základě článku 228 ES, nemůže tvořit překážku tomu,
         aby o takovém uložení bylo rozhodnuto v rámci jiné věci, jeví-li se toto uložení nezbytným s ohledem na charakteristiky daného
         případu a na potřebný stupeň přesvědčování a odrazování.

      Rozhodne-li Soudní dvůr o uložení paušální částky, přísluší mu při výkonu jeho posuzovací pravomoci, aby stanovil tuto paušální
         částku takovým způsobem, aby byla jednak přizpůsobená okolnostem, a jednak přiměřená zjištěnému nesplnění povinností, jakož
         i platební schopnosti dotyčného členského státu.

      K relevantním faktorům pro účely takového rozhodnutí náleží zejména doba přetrvávání neplnění povinnosti od rozsudku, kterým
         bylo toto nesplnění povinnosti určeno, jakož i dotčené veřejné a soukromé zájmy.

      Může-li nevyhovění rozsudku Soudního dvora přivodit újmu životnímu prostředí a ohrozit lidské zdraví, jehož ochrana je součástí
         cílů politiky Společenství v oblasti životního prostředí, jak vyplývá z článku 174 ES, vykazuje takové nesplnění povinnosti
         zvláštní stupeň závažnosti. Totéž v zásadě platí, jestliže porušení práva Společenství nadále brání volnému pohybu zboží bez
         ohledu na rozsudek Soudního dvora, kterým bylo v tomto ohledu shledáno nesplnění povinnosti.

      Opakované protiprávní jednání členským státem ve specifické oblasti činnosti Společenství může ukazovat na to, že účinná prevence
         obdobných porušování práva Společenství v budoucnu může vyžadovat přijetí takového odrazujícího opatření, jako je uložení
         paušální částky.

      (viz body 60–64, 69, 77–78, 80)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      9. prosince 2008 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2001/18/ES – Záměrné uvolňování GMO do životního prostředí a uvádění GMO na trh – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nevyhovění rozsudku – Článek 228 ES – Vyhovění rozsudku v průběhu řízení – Peněžité sankce“
      Ve věci C‑121/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 228 ES, podaná dne 28. února 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená B. Stromskym a C. Zadrou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

       žalobkyně,
      proti
      Francouzské republice, zastoupené E. Belliard a S. Gasri, jakož i G. de Berguesem, jako zmocněnci,

       žalované,
      podporované
      Českou republikou, původně zastoupenou T. Bočkem, poté M. Smolkem, jako zmocněnci,

      vedlejší účastnicí,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot a T. von Danwitz,
         předsedové senátů, K. Schiemann (zpravodaj), P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, L. Bay Larsen a P. Lindh, soudci,

      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: M.‑A. Gaudissart, vedoucí oddělení,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. března 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. června 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr:

      –        určil, že Francouzská republika tím, že nepřijala všechna opatření, aby vyhověla rozsudku Soudního dvora ze dne 15. července
         2004, Komise v. Francie (C‑419/03), týkajícího se toho, že do svého vnitrostátního práva neprovedla ustanovení směrnice Evropského
         parlamentu a Rady 2001/18/ES ze dne 12. března 2001 o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního
         prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/220/EHS (Úř. věst. L 106, s. 1; Zvl. vyd. 15/06, s. 77), která se odlišují nebo jdou
         nad rámec ustanovení směrnice Rady 90/220/EHS ze dne 23. dubna 1990 o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných organismů
         do životního prostředí (Úř. věst. L 117, s. 15), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES;

      –        uložil Francouzské republice, aby Komisi zaplatila na účet „Vlastní zdroje Evropského společenství“ penále ve výši 366 744
         eur za každý den prodlení se splněním povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie, a to ode dne vyhlášení
         rozsudku v projednávané věci až do úplného splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku Komise v. Francie;

      –        uložil Francouzské republice, aby Komisi zaplatila na účet „Vlastní zdroje Evropského společenství“ paušální částku ve výši
         43 660 eur za každý den prodlení se splněním povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie ode dne,
         kdy byl uvedený rozsudek vydán, až do dne:

      –        kdy budou povinnosti vyplývající z téhož rozsudku splněny v plném rozsahu, pokud k tomu dojde dříve, než bude vydán rozsudek
         v projednávané věci;

      –        kdy bude vydán rozsudek v projednávané věci, pokud povinnosti vyplývající z rozsudku Komise v. Francie nebudou k tomuto dni
         splněny v plném rozsahu;

      –        uložil Francouzské republice náhradu nákladů řízení.
       Právní rámec
      2        Směrnice 2001/18 byla přijata na základě článku 95 ES. Cílem této směrnice je podle jejího článku 1 sblížit právní a správní
         předpisy členských států a chránit lidské zdraví a životní prostředí pro případy jednak záměrného uvolňování geneticky modifikovaných
         organismů (dále jen „GMO“) do životního prostředí z důvodů jiných, než je uvádění na trh Společenství, a jednak uvádění GMO
         nebo produktů s jejich obsahem na trh Společenství.

      3        Podle čl. 34 odst. 1 uvedené směrnice členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu
         s touto směrnicí nejpozději do 17. října 2002.

      4        Článek 36 směrnice 2001/18 uvádí:

      „1.      Směrnice 90/220/EHS se dnem 17. října 2002 zrušuje.
      2.      Odkazy na zrušenou směrnici se považují za odkazy na tuto směrnici v souladu se srovnávací tabulkou uvedenou v příloze VIII.“
       Rozsudek Komise v. Francie
      5        Soudní dvůr v bodě 1 výroku výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie rozhodl:

      „Tím, že Francouzská republika ve stanovené lhůtě nepřijala právní a správní předpisy nezbytné pro to, aby do svého vnitrostátního
         práva provedla ustanovení [směrnice 2001/18], která se odchylují nebo jdou nad rámec ustanovení [směrnice 90/220], nesplnila
         povinnosti, která pro ni vyplývají ze směrnice 2001/18.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      6        Na dotaz Komise ze dne 5. listopadu 2004 ohledně stavu plnění povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie
         odpověděla Francouzská republika dopisem ze dne 4. února 2005. Francouzská republika v tomto dopise uvedla, že s ohledem na
         skutečnost, že se GMO, a zejména jejich záměrné uvolňování do životního prostředí ve Francii staly důležitým tématem debat
         a někdy i násilných konfliktů, jak to dokládají četné případy ničení plodin na poli, byla na návrh předsedy Národního shromáždění
         v průběhu měsíce října roku 2004 zřízena parlamentní mise pověřená shromážděním informací ohledně významu zkoušek a použití
         GMO. Tentýž dopis dále upřesňoval, že vláda se ve snaze podpořit poklidnou a konstruktivní rozpravu k návrhu zákona provádějícího
         směrnici 2001/18 rozhodla nechat tuto misi dokončit její práci. Dokončení uvedených prací se očekávalo v dubnu roku 2005.

      7        Dne 21. února 2005 francouzské orgány sdělily Komisi text nařízení č. 2005-51 ze dne 26. ledna 2005, kterým se mění nařízení
         č. 96-850 ze dne 20. září 1996 o kontrole záměrného uvolňování a uvádění výrobků zcela nebo částečně složených z geneticky
         modifikovaných organismů na trh k civilním účelům (JORF ze dne 28. ledna 2005, s. 1474), které podle nich přispívá k provedení
         směrnice 2001/18 tím, že do působnosti uvedeného nařízení č. 96-850 zahrnuje reagencie.

      8        Vzhledem k tomu, že se Komise domnívala, že Francouzská republika nepřijala opatření nezbytná k vyhovění výše uvedenému rozsudku
         Komise v. Francie, zaslala dne 13. července 2005 tomuto členskému státu výzvu dopisem podle článku 228 ES.

      9        Protože se Komise nespokojila s odpovědí, kterou obdržela, zaslala dne 19. prosince 2005 Francouzské republice odůvodněné
         stanovisko, kterým ji vyzvala, aby ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto odůvodněného stanoviska přijala opatření nezbytná
         k tomu, aby vyhověla uvedenému rozsudku.

      10      Dne 20. února 2006 francouzské orgány sdělily Komisi text návrhu zákona o GMO, jehož cílem bylo provedení směrnice 2001/18,
         jakož i uskutečnění reformy režimu odborných posudků a zřízení fondu pro odškodnění zemědělců, kteří jsou obětí náhodné přítomnosti
         GMO ve svých výrobcích pocházejících z „plodiny bez přítomnosti GMO“ (dále jen „návrh zákona z roku 2006“). Krom toho oznámily,
         že uvedený návrh zákona, jakož i právní opatření, která z tohoto návrhu zákona vyplývají, budou přijaty nejpozději koncem
         roku 2006.

      11      Dne 8. května 2006 francouzské orgány sdělily Komisi, že návrh zákona z roku 2006 byl dne 23. března 2006 přijat Senátem a že
         byl následujícího dne předložen Národnímu shromáždění.

      12      Dne 21. února 2007 tyto orgány ústně informovaly služby Komise, že s ohledem na nabitý pořad jednání Národního shromáždění
         a na pozastavení jeho práce počínaje dnem 25. února 2007 se jeví, že návrh zákona z roku 2006 již v rámci stávajícího volebního
         období nemůže být přijat, takže se nyní uvažuje o rychlém přijetí podzákonných právních předpisů určených k zajištění provedení
         směrnice 2001/18.

      13      Vzhledem k tomu, že Komise měla za těchto podmínek za to, že Francouzská republika nevyhověla výše uvedenému rozsudku Komise
         v. Francie, podala dne 28. února 2007 projednávanou žalobu.

      14      Francouzské orgány téhož dne Komisi potvrdily obsah výše uvedeného rozhovoru a předložily jí dva návrhy nařízení. Podle Francouzské
         republiky bylo vyhlášení těchto nařízení a dalších opatření, která měla rovněž zajistit provedení směrnice 2001/18, plánováno
         na začátek dubna 2007.

       Vývoj v průběhu řízení v projednávané věci
      15      Sdělením ze dne 20. března 2007 oznámily francouzské orgány Komisi různé předpisy, které byly téhož dne vyhlášeny v Úředním věstníku Francouzské republiky (dále jen společně „prováděcí opatření z března 2007“), a sice:

      –        nařízení č. 2007-357 ze dne 19. března 2007, kterým se mění nařízení č. 93-774 ze dne 27. března 1993, stanovující seznam
         technik genetické modifikace a kritéria zařazení geneticky modifikovaných organismů;

      –        nařízení č. 2007-358 ze dne 19. března 2007 o záměrném uvolňování z důvodů jiných, než je uvedení výrobků zcela nebo částečně
         složených z geneticky modifikovaných organismů na trh;

      –        nařízení č. 2007-359 ze dne 19. března 2007 o postupu k udělení souhlasu k uvedení výrobků zcela nebo částečně složených z geneticky
         modifikovaných organismů, které nejsou určeny ke spotřebě jako potraviny, na trh;

      –        vyhláška ze dne 15. března 2007, kterou se mění vyhláška ze dne 2. června 1998 o technických pravidlech, která musejí splňovat
         zařízení podléhající povolení na základě položky 2680-2 nomenklatury zařízení určených k ochraně životního prostředí;

      –        vyhláška ze dne 15. března 2007, kterou se mění příloha I vyhlášky ze dne 2. června 1998 o obecných požadavcích použitelných
         na zařízení určená k ochraně životního prostředí podléhající ohlášení v položce 2680-1 geneticky modifikované organismy, a

      –        vyhláška ze dne 15. března 2007 o etiketách geneticky modifikovaných organismů poskytnutých třetím osobám k uzavřenému nakládání
         pro účely výzkumu, vývoje a výuky.

      16      Protože měla Komise za to, že prováděcí opatření z března 2007 nezajišťují vyhovění výše uvedenému rozsudku Komise v. Francie
         v plném rozsahu a že čl. 8 odst. 2, čl. 17 odst. 1, 2 a 9, článek 19 a článek 23 směrnice 2001/18 stále nebyly řádně provedeny,
         upravila ve své replice návrhová žádání své žaloby, pokud se jedná o peněžité sankce. V tomto ohledu Komise napříště Soudnímu
         dvoru navrhovala:

      –        snížit výši denního penále, kterou navrhla ve své žalobě, v rozsahu, v jakém bylo vyhověno výše uvedenému rozsudku Komise
         v. Francie;

      –        přizpůsobit výši paušální částky navrhovanou v její žalobě v rozsahu, v jakém byly splněny povinnosti vyplývající z dotčeného
         rozsudku, ale výhradně co se týče její části odpovídající období ode dne 21. března 2007 do dne:

      –        úplného vyhovění tomuto rozsudku Komise v. Francie, pokud se tak stane před vydáním rozsudku v projednávané věci;
      –        vydání rozsudku v projednávané věci, pokud k tomuto datu nebude úplně vyhověno výše uvedenému rozsudku Komise v. Francie.
      17      Komise nicméně na jednání uvedla, že má za to, že k článku 17 směrnice 2001/18 již ve Francii není třeba dodatečných prováděcích
         opatření.

      18      Přestože Francouzská republika připouští, že nevyhověla výše uvedenému rozsudku Komise v. Francie ke dni, ke kterému uplynula
         lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, je nicméně toho názoru, že prováděcí opatření z března 2007 zajistila od té doby
         úplné provedení směrnice 2001/18, a tudíž vyhovění uvedenému rozsudku v plném rozsahu. V důsledku toho se domnívá, že návrhy
         směřující k tomu, aby jí bylo uloženo zaplacení penále a paušální částky, jsou již bezpředmětné, nebo podpůrně, že jsou neopodstatněné,
         nebo v každém případě nepřiměřené. Francouzská republika proto navrhuje, aby byly tyto návrhy zamítnuty.

      19      Po skončení ústní části řízení Francouzská republika dopisy ze dne 27. června 2008 informovala Soudní dvůr a Komisi o přijetí
         zákona č. 2008-595 ze dne 25. června 2008 o geneticky modifikovaných organismech (JORF ze dne 26. června 2008, s. 10218, dále
         jen „zákon ze dne 25. června 2008“).

      20      Komise po přezkoumání tohoto předpisu informovala Soudní dvůr dopisem ze dne 30. července 2008, že má za to, že uvedený zákon
         od svého vstupu v platnost zajišťuje úplné provedení směrnice 2001/18, a tudíž vyhovění výše uvedenému rozsudku Komise v. Francie
         v plném rozsahu. V témže dopise Komise krom toho uvedla, že její návrh, aby bylo Francouzské republice uloženo zaplacení penále,
         se tím stal bezpředmětným.

       K nesplnění povinnosti
      21      Ačkoli článek 228 ES neupřesňuje lhůtu, v níž musí být rozsudku vyhověno, z ustálené judikatury vyplývá, že zájem na okamžitém
         a jednotném uplatňování práva Společenství vyžaduje, aby toto plnění povinností vyplývajících z rozsudku bylo započato okamžitě
         a bylo završeno v co nejkratší možné lhůtě (viz zejména rozsudek ze dne 25. listopadu 2003, Komise v. Španělsko, C‑278/01,
         Recueil, s. I‑14141, bod 27 a citovaná judikatura).

      22      Krom toho je datem rozhodným pro posouzení existence nesplnění povinnosti podle článku 228 ES uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném
         stanovisku vydaném podle tohoto ustanovení (viz zejména rozsudek ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo, C‑503/04, Sb. rozh.
         s. I‑6153, bod 19 a citovaná judikatura).

      23      V projednávaném případě je zjevné, že lhůta, ve které mělo být vyhověno výše uvedenému rozsudku Komise v. Francie, vyžadujícímu
         přijetí opatření k provedení směrnice 2001/18, ke dni uplynutí lhůty dvou měsíců, stanovené v odůvodněném stanovisku ze dne
         19. prosince 2005, již dávno uplynula, jelikož od vyhlášení tohoto rozsudku uplynulo téměř 19 měsíců.

      24      Krom toho je nesporné, že k tomuto dni uplynutí lhůty Francouzská republika nepřijala s výjimkou nařízení č. 2005-51 – což
         je opatření velice omezeného dosahu s ohledem na prováděcí povinnost, která jí tehdy příslušela – žádné z opatření, která
         vyplývají z uvedeného rozsudku.

      25      Za těchto okolností je třeba určit, že Francouzská republika, jak ostatně sama připouští, nesplnila povinnosti, které pro
         ni vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES.

       K peněžité sankci
       K penále
      26      Jak vyplývá z bodů 19 a 20 tohoto rozsudku, Komise uvedla, že má za to, že vstup zákona ze dne 25. června 2008 v platnost
         zajišťuje v plném rozsahu vyhovění výše uvedenému rozsudku Komise v. Francie a že její návrh, aby Francouzské republice bylo
         uloženo zaplacení penále, se v důsledku toho stal bezpředmětným.

      27      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že případné uložení zaplacení penále podle článku 228 ES,
         jehož donucující povaha s ohledem na trvající nesplnění povinnosti byla Soudním dvorem mnohokrát zdůrazněna (viz v tomto smyslu
         zejména rozsudek ze dne 4. července 2000, Komise v. Řecko, C‑387/97, Recueil, s. I‑5047, body 90 a 92), je v zásadě odůvodněno
         pouze v rozsahu, v němž přetrvává neplnění povinnosti vycházející z nevyhovění předchozímu rozsudku Soudního dvora (viz v tomto
         smyslu zejména rozsudek ze dne 18. července 2006, Komise v. Itálie, C‑119/04, Sb. rozh. s. I‑6885, body 45 a 46, jakož i výše
         uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 40).

      28      S ohledem na výše uvedené má Soudní dvůr za to, že uložení penále není nutné.

       K paušální částce
       Argumentace účastníků řízení
      29      Komise uvádí, že v případě zahájení řízení před Soudním dvorem podle článku 228 ES – a jak je uvedeno v bodě 10 jejího sdělení
         SEK (2005) 1658 ze dne 13. prosince 2005 (dále jen „sdělení z roku 2005“) – bude napříště systematicky navrhovat, aby bylo
         členskému státu, který je v prodlení s vyhověním rozsudku, uloženo zaplacení paušální částky, a že bude na takovém návrhu
         trvat, aniž by již brala svou žalobu zpět, a to i v případě, že předchozímu rozsudku Soudního dvora bude vyhověno v průběhu
         řízení.

      30      Podle Komise je tento nový přístup oprávněný s ohledem na účel zabránit ohrožení autority rozsudků Soudního dvora, zásad legality
         a právní jistoty, jakož i účinnosti práva Společenství. Naprostá neexistence peněžité sankce v případě opožděného vyhovění
         rozsudku v průběhu řízení totiž s sebou nese riziko, jak čím dál tím častěji praxe ukazuje, že členské státy budou podněcovány
         k tomu, aby s řádnou péčí neplnily povinnosti vyplývající z rozsudků Soudního dvora a systematicky se vyhýbaly plnění svých
         povinností.

      31      Komise k tomu zdůrazňuje, že v období od prosince 1996 do října 2005 zaslala 296 výzev dopisem na základě článku 228 ES, z nichž
         50 Francouzské republice, a 125 odůvodněných stanovisek, z nichž 25 tomuto členskému státu. Komise v průběhu tohoto období
         38krát rozhodla, že na základě tohoto ustanovení zahájí řízení před Soudním dvorem, přičemž se 7 z těchto rozhodnutí týkalo
         Francouzské republiky, a řízení před Soudním dvorem skutečně zahájila ve 23 případech, z čehož 6 zahájených řízení se týkalo
         uvedeného členského státu. Pouze v 6 takto zahájených řízeních byl vydán rozsudek Soudního dvora, neboť ve všech ostatních
         případech došlo před ukončením soudního řízení k opožděnému vyhovění rozsudku. Situace má navíc tendenci se zhoršovat, jelikož
         Komise byla v období od 1. ledna do 24. října 2005 nucena vydat 50 výzev dopisem na základě uvedeného článku 228 ES.

      32      Jakožto přesvědčovací nástroj by se proto mělo zvláštní soudní řízení za účelem vyhovění rozsudku stanovené ve čl. 228 odst. 2 ES
         přizpůsobit zvláštním okolnostem každého případu a zároveň obecnějším okolnostem, k nimž patří vývoj popsaný v předchozím
         bodě.

      33      Na rozdíl od penále, které plní přesvědčovací funkci, pokud jde o trvající nesplnění povinnosti, a které je určeno k předcházení
         jeho přetrvávání po vydání rozsudku Soudního dvora na základě článku 228 ES, je paušální částka, která je splatná nezávisle
         na přístupu dotyčného členského státu k uvedenému nesplnění povinnosti po vydání takového rozsudku, určena více k potrestání
         minulého jednání. Má tak odrazující a preventivní účinky na opakování podobného porušování předpisů. Hrozba jejího uložení
         může členský stát zejména přimět k tomu, aby vyhověl původnímu rozsudku, kterým bylo určeno nesplnění povinnosti, co nejdříve,
         a zvláště před druhým předložením věci Soudnímu dvoru.

      34      Komise navrhuje za účelem výpočtu paušální částky rozlišovat dvě období, a to jednak období, které uplynulo ode dne vyhlášení
         výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie do 20. března 2007, tedy dne vyhlášení prováděcích opatření z března 2007, a jednak
         období, které následovalo po dni 20. března 2007.

      35      Komise tak s odkazem na způsob výpočtu vyložený ve sdělení z roku 2005 navrhuje, zaprvé, uložit Francouzské republice zaplacení
         částky 43 660 eur denně za období od 15. července 2004 do 20. března 2007.

      36      Tato denní částka vychází, jak stanoví uvedený způsob výpočtu, z vynásobení jednotného základu 200 eur koeficientem závažnosti
         porušení, v projednávaném případě stanoveným na 10 na stupnici od 1 do 20, a faktorem n, který závisí na platební schopnosti
         každého členského státu, přičemž tento faktor byl, pokud jde o Francouzskou republiku, stanoven na 21,83. Celková výše paušální
         částky splatné za výše uvedené období tak dosahuje 42 743 140 eur (43 660 eur x 979 dní).

      37      Podle Komise je koeficient závažnosti porušení 10 v projednávaném případě odůvodněn s ohledem na zjevnou povahu porušení předpisů,
         které vyplývá z neprovedení směrnice, dlouhé trvání tohoto neprovedení, důležitost porušené právní normy, která je určena
         k ochraně lidského zdraví a životního prostředí a zároveň zajišťuje volný pohyb GMO, jakož i na opakující se povahu neplnění
         povinností Francouzskou republikou v oblasti GMO. Komise v posledně uvedeném ohledu odkazuje na rozsudky ze dne 20. listopadu
         2003, Komise v. Francie (C‑296/01, Recueil, s. I‑13909), a ze dne 27. listopadu 2003, Komise v. Francie (C‑429/01, Recueil,
         s. I‑14355), a pokud jde o druhý z těchto rozsudků, na skutečnost, že k vyhovění tomuto rozsudku došlo po zahájení řízení
         před Soudním dvorem na základě článku 228 ES (viz usnesení o vyškrtnutí ze dne 7. února 2007, Komise v. Francie, C‑79/06).
         Komise rovněž uvádí nedostatek loajální spolupráce a vůle zdárně vyhovět výše uvedenému rozsudku ze dne 15. července 2004
         Komise v. Francie ze strany francouzských orgánů.

      38      Pokud se jedná o zásahy do veřejných a soukromých zájmů vyplývající z nesplnění povinnosti Francouzské republiky, Komise zdůrazňuje
         konkrétněji právní nejistotu, která z tohoto nesplnění povinnosti vyplývá pro hospodářské subjekty, pokud jde o jejich práva
         a povinnosti. „Pokyny“ vydávané ministerstvem zemědělství pro potenciální žadatele o souhlas k experimentování s GMO, na něž
         ve své obraně odkazuje Francouzská republika, postrádají právní sílu a nemohou zejména zakládat taková práva a povinnosti,
         jaká by vznikla v případě řádného provedení směrnice 2001/18. Tuto právní nejistotu dokládá zejména rozsudek správního soudu
         v Clermont-Ferrand ze dne 4. května 2006, který zrušil oprávnění k experimentování z důvodu nedostatku právního základu, jelikož
         tato směrnice nebyla provedena.

      39      Komise také uvádí, že takové neprovedení způsobilo riziko, co se týče přeshraničního uvolňování GMO, které není trestně postižitelné,
         odrazování od biotechnologických výzkumů GMO, jakož i obchodování s nimi nebo také mezinárodně obchodních sporů souvisejících
         s tím, že právní úprava Společenství použitelná na GMO dovážené ze třetích zemí nespočívá na soudržném vnitřním právním rámci
         Společenství způsobilém k jejímu odůvodnění.

      40      Zadruhé a pokud jde o období po 20. březnu 2007, je Komise toho názoru, že opatření z března 2007 nezajistila vyhovění výše
         uvedenému rozsudku ze dne 15. července 2004, Komise v. Francie, v plném rozsahu, jelikož čl. 8 odst. 2, článek 19 a článek
         23 směrnice 2001/18 zůstávaly v tomto stadiu nesprávně provedeny, takže uložení zaplacení denní paušální částky přiměřené
         závažnosti přetrvávajícího neplnění povinnosti bylo ohledně uvedeného období nezbytné.

      41      Komise navrhuje, aby denní paušální částka, kterou má zaplatit Francouzská republika od 21. března 2007, byla vypočítána vynásobením
         koeficientu závažnosti porušení ponechaného na posouzení Soudního dvora, ale který bude přiměřený takto přetrvávajícímu porušení,
         základní částkou 200 eur a faktorem n zmíněnými v bodě 36 tohoto rozsudku. Tato denní částka by krom toho měla být uložena
         do dne, ke kterému bylo v plném rozsahu vyhověno výše uvedenému rozsudku ze dne 15. července 2004, Komise v. Francie.

      42      Tato metoda výpočtu zastávaná Komisí podle ní v okamžiku rozhodování Soudního dvora umožní dospět k celkové paušální částce
         přiměřené závažnosti porušení a zohledňující případnou opožděnou dobrou vůli dotčeného členského státu.

      43      Komise konečně uvádí, že paušální částka ve výši 20 milionů eur uložená rozsudkem ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie
         (C‑304/02, Sb. rozh. s. I‑6263), by neměla být referenčním bodem pro jiné věci, jelikož tato částka měla symbolický charakter,
         který lze vysvětlit zvláštními procesními okolnostmi uvedené věci.

      44      Francouzská republika má za to, že rozsudku ze dne 15. července 2004 Komise v. Francie bylo plně vyhověno přijetím prováděcích
         opatření z března 2007, a že návrh Komise týkající se uložení paušální částky se tudíž stal bezpředmětným.

      45      Jedinou funkcí takového uložení paušální částky je totiž přimět členský stát, aby vyhověl rozsudku Soudního dvora, kterým
         je určeno nesplnění povinnosti, a tím zajistit účinné uplatnění práva Společenství, a nikoli předcházet páchání případných
         budoucích porušení předpisů. Rozsudky, které byly dosud vydány Soudním dvorem na základě článku 228 ES, ostatně potvrzují,
         že bylo-li nesplnění povinnosti ukončeno, není již důvodné ukládat zaplacení takové paušální částky.

      46      Francouzská republika má podpůrně za to, že paušální částku nelze uložit na základě obecných úvah, ale že vyžaduje existenci
         zcela zvláštních okolností vlastních projednávanému případu takového druhu, jako byly okolnosti uvedené Soudním dvorem ve
         výše uvedeném rozsudku ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie, které se týkaly mimořádně dlouhé doby, po kterou nebylo
         rozsudku Soudního dvora vyhověno, a zvláště závažných důsledků tohoto nesplnění povinnosti.

      47      Takovéto podmínky se přitom v projednávané věci nevyskytují. Jednak doba, která uplynula od vydání výše uvedeného rozsudku
         ze dne 15. července 2004, Komise v. Francie, je v projednávané věci daleko kratší, a navíc bylo uvedenému rozsudku vyhověno
         velmi krátce po zahájení řízení před Soudním dvorem. Dále se nesplnění povinnosti týkalo pouze části ustanovení směrnice 2001/18,
         a sice těch ustanovení, která se odchylují nebo jdou nad rámec směrnice 90/220, a krom toho mělo pouze velmi omezené praktické
         důsledky. Projednávaná věc se proto podobá všem ostatním věcem, ve kterých Soudní dvůr nepovažoval za vhodné uložit zaplacení
         paušální částky.

      48      Francouzská republika má ještě podpůrněji za to, že navrhovaná výše paušální částky je v každém případě nepřiměřená. Předně
         je nepřiměřená v porovnání s částkou 20 milionů eur uloženou výše uvedeným rozsudkem ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie.

      49      Dále metoda výpočtu zkresluje paušální charakter sankce, jelikož navrhovaná denní částka se více podobá retroaktivnímu penále.

      50      A konečně navrhovaný koeficient závažnosti porušení je příliš vysoký.

      51      Zaprvé mělo totiž neprovedení směrnice 2001/18 pouze velmi omezené praktické důsledky. Na nejčastější užívání GMO se jednak
         vztahují jiné právní předpisy, jako je nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 ze dne 22. září 2003 o geneticky
         modifikovaných potravinách a krmivech (Úř. věst. L 268, s. 1; Zvl. vyd. 13/32, s. 432), zatímco žádosti o udělení souhlasu
         na základě směrnice 2001/18 jsou stále velmi málo početné. A jednak byl skutečně zaveden postup pro udělení souhlasu ke zkoumání
         geneticky modifikovaných vyšších rostlin, spočívající na dvou pokynech vydaných Ministerstvem zemědělství, a souhlasy vydané
         na tomto základě skutečně umožnily dosáhnout cílů směrnice 2001/18, co se týče žádostí o udělení souhlasu, informování a konzultace
         veřejnosti, jakož i omezení rizik zejména přeshraničního uvolňování mikroorganismů. Svědčí o tom zejména jak obsah uvedených
         pokynů či individuální rozhodnutí o udělení souhlasu, které předložila Francouzská republika, tak i různé rozsudky vydané
         Conseil d’État (nejvyšší správní soud).

      52      Zadruhé se Francie v letech 2003 až 2006 nacházela na druhém místě mezi členskými státy, jak co se týče žádostí o udělení
         souhlasu k uvolňování pro vědecké účely, tak pokud jde o produkci GMO pro obchodní účely, což svědčí o tom, že ani obchodování
         s GMO, ani biotechnologický výzkum nebyly bržděny skutečností, že směrnice 2001/18 nebyla provedena.

      53      Zatřetí otázka provedení uvedené směrnice nikdy nevyvstala v rámci mezinárodních obchodních jednání.

      54      Začtvrté ze strany Francouzské republiky nešlo ani o nedostatečnou spolupráci, ani o záměrné nevyhovění výše uvedenému rozsudku
         ze dne 15. července 2004, Komise v. Francie, jelikož zjištěná zpoždění souvisela zejména, jak již bylo vylíčeno v průběhu
         postupu před zahájením soudního řízení, se snahou zklidnit situaci vyznačující se narušováním veřejného pořádku kvůli plodinám
         GMO a usnadnit přijetí těchto plodin veřejným míněním díky ambicióznějším reformám než vyžadovalo pouhé provedení ustanovení
         směrnice 2001/18.

      55      Zapáté a konečně se Komise nemůže dovolávat okolností, které vedly k jiným řízením o nesplnění povinnosti, která jsou již
         uzavřena.

       Závěry Soudního dvora
      56      Na rozdíl od uložení zaplacení penále, které má především donucovací povahu ve vztahu k trvajícímu nesplnění povinnosti a které
         je nutné – jak vyplývá z bodu 27 tohoto rozsudku –, pouze pokud přetrvává nevyhovění rozsudku, kterým bylo toto nesplnění
         povinnosti původně určeno, nic nevyžaduje, aby totéž platilo, pokud jde o uložení paušální částky.

      57      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že cílem řízení stanoveného v čl. 228 odst. 2 ES je přimět členský stát, který je v prodlení,
         aby vyhověl rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o nesplnění povinnosti, a tím zajistit účinné používání práva Společenství a že
         obě opatření stanovená tímto ustanovením, totiž paušální částka a penále, směřují k tomuto samému cíli (výše uvedený rozsudek
         ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie, bod 80).

      58      Pokud se uložení penále jeví jako obzvláště vhodné, aby přimělo členský stát k tomu, aby co nejrychleji ustal v neplnění povinností,
         které by, nebýt takového opatření, mělo tendenci přetrvávat, uložení zaplacení paušální částky spočívá spíše na posouzení
         dopadů nesplnění povinností dotyčného členského státu na soukromé a veřejné zájmy, zejména pokud neplnění povinností trvalo
         po dlouhou dobu od rozsudku, jímž bylo původně určeno (výše uvedený rozsudek ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie,
         bod 81).

      59      Soudnímu dvoru přísluší v každé věci a v závislosti na okolnostech případu, který mu byl předložen, jakož i na stupni přesvědčování
         a odrazování, který se mu jeví jako potřebný, rozhodnout o peněžitých sankcích vhodných k zajištění co možná nejrychlejšího
         splnění povinností vyplývajících z rozsudku, kterým bylo dříve určeno nesplnění povinnosti, a k předejití tomu, aby se obdobná
         porušení práva Společenství opakovala (výše uvedený rozsudek ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie, bod 97).

      60      Okolnost uvedená Francouzskou republikou, že zaplacení paušální částky nebylo Soudním dvorem doposud uloženo v situacích,
         ve kterých bylo původnímu rozsudku vyhověno v plném rozsahu před ukončením řízení zahájeného na základě článku 228 ES, v tomto
         ohledu nemůže tvořit překážku tomu, aby o takovém uložení bylo rozhodnuto v rámci jiné věci, jeví-li se toto uložení nezbytným
         s ohledem na charakteristiky daného případu a na potřebný stupeň přesvědčování a odrazování.

      61      Pokud jde o návrhy, které obsahuje sdělení z roku 2005 v oblasti ukládání paušálních částek, kterého se Komise v projednávané
         věci dovolávala, je třeba připomenout, že mohou-li takové pokyny, jaké jsou obsaženy ve sděleních zveřejněných Komisí, skutečně
         přispívat k zaručení transparentnosti, předvídatelnosti a právní jistoty ohledně kroků přijímaných Komisí, nic to nemění na
         tom, že Soudní dvůr není při výkonu pravomoci, která je mu svěřena čl. 228 odst. 2 ES, takovými pravidly vázán (viz zejména
         výše uvedený rozsudek ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie, bod 85 a citovaná judikatura).

      62      Případné uložení paušální částky musí v každém jednotlivém případě záviset na všech relevantních skutečnostech souvisejících
         jak s charakteristikami zjištěného nesplnění povinnosti, tak s přístupem členského státu, jehož se řízení zahájené na základě
         článku 228 ES týká.

      63      V tomto ohledu je totiž třeba uvést, že stejně jako dříve připomenutý účel článku 228 ES, tak ani jeho znění nenasvědčuje
         tomu, že uložení paušální částky musí mít automatický charakter, jak navrhuje Komise ve sdělení z roku 2005. Tím, že uvedený
         článek stanoví, že Soudní dvůr „může“ uložit zaplacení penále nebo paušální částky členskému státu, který je v prodlení, svěřuje
         Soudnímu dvoru širokou posuzovací pravomoc rozhodnout, zda je třeba takové sankce uložit, či nikoli.

      64      Rozhodne-li Soudní dvůr o uložení penále nebo paušální částky, přísluší mu při výkonu jeho posuzovací pravomoci, aby stanovil
         toto penále nebo paušální částku takovým způsobem, aby byly jednak přizpůsobené okolnostem, a jednak přiměřené zjištěnému
         nesplnění povinností, jakož i platební schopnosti dotyčného členského státu (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko,
         bod 41 a citovaná judikatura). Pokud jde konkrétněji o uložení paušální částky, k relevantním faktorům v tomto ohledu náleží
         zejména doba přetrvávání neplnění povinnosti od rozsudku, kterým bylo toto nesplnění povinnosti určeno, jakož i dotčené veřejné
         a soukromé zájmy (viz výše uvedený rozsudek ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie, bod 114).

      65      Soudní dvůr má v projednávané věci za to, že je za účelem rozhodnutí o návrhu na uložení paušální částky podaného Komisí třeba
         zohlednit následující okolnosti.

      66      Zaprvé a pokud jde o postoj zastávaný Francouzskou republikou s ohledem na její povinnosti na základě práva Společenství ve
         specifické oblasti GMO, uvedený členský stát již byl – jak připomenula Komise – předmětem několika rozsudků vydaných na základě
         článku 226 ES, kterými bylo určeno, že nesplnil své povinnosti z toho důvodu, že řádně neprovedl směrnice přijaté v uvedené
         oblasti.

      67      Kromě neprovedení směrnice 2001/18, které bylo určeno ve výše uvedeném rozsudku ze dne 15. července 2004, Komise v. Francie,
         kterému nebylo vyhověno, což vedlo k tomuto řízení, bylo totiž nesplnění povinnosti Francouzskou republikou určeno rovněž
         rozsudky ze dne 20. listopadu 2003 a ze dne 27. listopadu 2003, Komise v. Francie, z důvodu neúplného provedení směrnice 90/220,
         jakož i směrnice Rady 90/219/EHS ze dne 23. dubna 1990 o uzavřeném nakládání s geneticky modifikovanými mikroorganismy (Úř. věst.
         L 117, s. 1; Zvl. vyd. 15/01, s. 381).

      68      Krom toho z výše uvedeného usnesení o vyškrtnutí ze dne 7. února 2007, Komise v. Francie, vyplývá, že Francouzská republika
         až poté, kdy Komise podala žalobu na určení, že nebylo vyhověno uvedenému rozsudku ze dne 27. listopadu 2003, přijala opatření,
         aby dostála svým povinnostem, na základě kterých vzala Komise svou žalobu zpět.

      69      Jak tvrdila Komise, takovéto opakované protiprávní jednání členského státu ve specifické oblasti činnosti Společenství může
         ukazovat na to, že účinná prevence obdobných porušování práva Společenství v budoucnu může vyžadovat přijetí takového odrazujícího
         opatření, jako je uložení paušální částky.

      70      Pokud jde zadruhé o dobu přetrvávání neplnění povinnosti od vyhlášení výše uvedeného rozsudku ze dne 15. července 2004, Komise
         v. Francie, je třeba konstatovat, že v projednávané věci nic neumožňuje odůvodnit značné zpoždění s účinným provedením směrnice
         2001/18 po vydání uvedeného rozsudku, přičemž šlo o provedení, které v zásadě vyžadovalo pouze přijetí vnitřních normativních
         ustanovení.

      71      K tomuto je třeba zejména uvést, že i když Francouzská republika nezpochybňuje, že nesplnila své povinnosti vyhovět uvedenému
         rozsudku ke dni, ke kterému uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, prováděcí opatření z března 2007, tedy první
         důsledná opatření, která byla přijata za účelem zajištění toho, aby bylo rozsudku vyhověno, byla přijata déle než rok po uvedeném
         dni uplynutí lhůty.

      72      Pokud jde o okolnost, která byla skutečně podložena spisem předloženým Soudnímu dvoru, že pěstování plodin obsahujících GMO
         na poli vyvolalo a nadále vyvolává ve Francii násilné demonstrace, zejména vytrhávání rostlin na poli, a o skutečnost, že
         opožděné vyhovění výše uvedenému rozsudku ze dne 15. července 2004, Komise v. Francie, lze vysvětlit zejména snahou poskytnout
         informace pro parlamentní činnost a provést ambicióznější reformu, než je reforma, kterou vyžaduje směrnice 2001/18, je třeba
         především připomenout, že se členský stát nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo situací svého vnitrostátního právního řádu
         coby důvodu, proč nesplnil povinnosti vyplývající z práva Společenství (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie,
         bod 25). Přesněji řečeno, a i kdyby byly obtíže uvedené Francouzskou republikou skutečně zčásti vyvolány uplatněním pravidel
         Společenství, nemůže členský stát namítat aplikační obtíže vzniklé při provádění aktu Společenství, včetně obtíží souvisejících
         s odporem jednotlivců, aby tím odůvodnil nesplnění povinností a nedodržení lhůt vyplývajících z právních předpisů Společenství
         (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Řecko, body 69 a 70).

      73      Pokud jde zatřetí o závažnost nesplnění povinnosti zejména s ohledem na její dopad na veřejné a soukromé zájmy, je třeba uvést,
         že jak vyplývá z článku 1 směrnice 2001/18, má tato směrnice za cíl sblížit právní a správní předpisy členských států v oblasti
         uvádění GMO na trh a záměrného uvolňování GMO do životního prostředí, jakož i chránit lidské zdraví a životní prostředí.

      74      Jak vyplývá z uvedeného článku 1 a ze šestého a osmého bodu odůvodnění zmíněné směrnice, vychází režim zavedený touto směrnicí
         mimo jiné ze zásad obezřetnosti a prevence, ke kterým je třeba připomenout, že představují základní zásady ochrany životního
         prostředí uvedené zejména v čl. 174 odst. 2 ES.

      75      Jak je v tomto ohledu připomenuto ve čtvrtém a pátém bodě odůvodnění směrnice 2001/18, živé organismy, které jsou ve velkých
         nebo malých množstvích uvolňovány do životního prostředí pro vědecké účely nebo jako produkty obchodního charakteru, se mohou
         v tomto prostředí rozmnožovat a překračovat hranice států. Tím může docházet k nevratným účinkům na životní prostředí. Ochrana
         lidského zdraví rovněž vyžaduje, aby byla věnována dostatečná pozornost kontrole rizik spojených se záměrným uvolňováním GMO
         do životního prostředí.

      76      Tím, že směrnice 2001/18, která byla přijata na základě článku 95 ES, sbližuje vnitrostátní právní předpisy, které provádí,
         směřuje mimoto rovněž k usnadnění volného pohybu GMO jako produktů nebo jako součástí produktů.

      77      Jak již přitom Soudní dvůr uvedl, může-li nevyhovění rozsudku Soudního dvora přivodit újmu životnímu prostředí a ohrozit lidské
         zdraví, jehož ochrana je součástí cílů politiky Společenství v oblasti životního prostředí, jak vyplývá z článku 174 ES, vykazuje
         takové nesplnění povinnosti zvláštní stupeň závažnosti (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Komise v. Řecko, bod 94,
         a Komise v. Španělsko, bod 57).

      78      Totéž v zásadě platí, jestliže porušení práva Společenství nadále brání volnému pohybu zboží bez ohledu na rozsudek Soudního
         dvora, kterým bylo v tomto ohledu shledáno nesplnění povinnosti.

      79      Přestože měla být ustanovení směrnice 2001/18 v projednávaném případě provedena nejpozději ke dni 17. října 2002, bylo výše
         uvedeno, že bez ohledu na výše uvedený rozsudek ze dne 15. července 2004, Komise v. Francie, Francouzská republika ke dni,
         ke kterému bylo zahájeno toto řízení před Soudním dvorem, stále nepřijala jakékoli důslednější opatření k vyhovění uvedenému
         rozsudku a k úplnému dosažení základních cílů sledovaných v této věci zákonodárcem.

      80      Výše uvedené úvahy postačí k tomu, aby bylo uložení paušální částky v projednávané věci odůvodněné.

      81      Za účelem stanovení výše paušální částky považuje Soudní dvůr za vhodné kromě úvah uvedených v bodech 66 až 79 tohoto rozsudku
         zohlednit rovněž následující okolnosti.

      82      Zaprvé – a jak vyplývá zejména z prvního a třetího bodu odůvodnění směrnice 2001/18 – nahradila tato směrnice směrnici 90/220,
         která měla obdobný předmět, přičemž tuto posledně uvedenou směrnici v různých ohledech zdokonalila a přeformulovala některá
         její ustanovení. Soudní dvůr tak ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 15. července 2004, Komise v. Francie, určil nesplnění
         povinnosti Francouzské republiky z důvodu neprovedení směrnice 2001/18 pouze v rozsahu, v němž se povinnosti uložené touto
         směrnicí členským státům odlišují nebo jdou nad rámec povinností, které vyplývají ze směrnice 90/220.

      83      Komise ve své žalobě v projednávané věci ostatně v tomto ohledu s odkazem na bod 5 uvedeného rozsudku Komise v. Francie zdůraznila,
         že ustanovení článků 1, a 2, článku 4 až čl. 6 odst. 1, 3 a 5, čl. 8 odst. 1, článků 10 až 12, čl. 15 odst. 1 a 3, článků
         21, 22, 24, 25, 27 až 34 a článků 36 až 38 směrnice 2001/18 posuzovaná samostatně nevyžadují opatření k vyhovění uvedenému
         rozsudku.

      84      Z výše uvedeného zejména vyplývá, že neexistence jakýchkoli důsledných opatření k provedení směrnice 2001/18 Francouzskou
         republikou až do přijetí prováděcích opatření z března 2007 nevykazuje tentýž stupeň závažnosti, zejména pokud jde o ochranu
         životního prostředí, lidského zdraví, volný pohyb zboží a dotčené veřejné a soukromé zájmy, jaký by vyplynul ze situace, ve
         které by nebylo do právního řádu dotčeného členského přijato žádné opatření k provedení právní úpravy Společenství sledující
         cíle takové důležitosti, jako jsou cíle, které charakterizují uvedenou směrnici, bez ohledu na existenci rozsudku Soudního
         dvora, kterým bylo určeno nesplnění povinností uvedeného členského státu.

      85      Zadruhé může být do jisté míry zohledněna skutečnost, že bez ohledu na svou opožděnost zajistila prováděcí opatření z března
         2007 dosti důsledné provedení směrnice 2001/18, jelikož pouhá tři ustanovení této směrnice zůstala podle Komise až do dne
         27. června 2008 provedena pouze nedokonale.

      86      Zatřetí má Soudní dvůr – podobně jako generální advokát v bodě 82 svého stanoviska – za to, že okolnosti připomenuté v bodě
         72 tohoto rozsudku a průběh postupu před zahájením soudního řízení, jak vyplývá zejména z bodů 6 až 13 tohoto rozsudku, neumožňují
         dospět k závěru, že uvedené vnitrostátní orgány vedle nesplnění povinnosti vyhovět výše uvedenému rozsudku ze dne 15. července
         2004, Komise v. Francie, konstatovaného výše v tomto rozsudku, rovněž – jak tvrdí Komise – nesplnily v období, které vedlo
         k vyhovění uvedenému rozsudku, svou povinnost loajální spolupráce a zaujaly vědomě zdržující přístup pouze s cílem vyhnout
         se rychlému splnění svých příslušných závazků.

      87      S ohledem na výše uvedené jsou okolnosti projednávaného případu správně zohledněny stanovením výše paušální částky, kterou
         Francouzská republika bude povinna uhradit, na 10 milionů eur.

      88      Je tudíž důvodné uložit Francouzské republice, aby zaplatila Komisi na účet „Vlastní zdroje Evropského společenství“ paušální
         částku ve výši 10 milionů eur.

       K nákladům řízení
      89      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a bylo
         určeno nesplnění povinnosti, je důvodné Francouzské republice uložit náhradu nákladů řízení.

      90      Česká republika, která vstoupila do řízení jako vedlejší účastník na podporu návrhových žádání Francouzské republiky, ponese
         v souladu s čl. 69 odst. 4 prvním pododstavcem jednacího řádu vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Francouzská republika tím, že ke dni, ke kterému uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, nepřijala všechna opatření,
            aby vyhověla rozsudku Soudního dvora ze dne 15. července 2004, Komise v. Francie (C‑419/03), týkajícímu se toho, že do svého
            vnitrostátního práva neprovedla ustanovení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/18/ES ze dne 12. března 2001 o záměrném
            uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/220/EHS, která se odlišují
            nebo jdou nad rámec ustanovení směrnice Rady 90/220/EHS ze dne 23. dubna 1990 o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných
            organismů do životního prostředí, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES.
      2)      Francouzské republice se ukládá, aby zaplatila Komisi Evropských společenství na účet „Vlastní zdroje Evropského společenství“
            paušální částku ve výši 10 milionů eur.
      3)      Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      4)      Česká republika ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 26. září 2014.#DK Recycling und Roheisen GmbH v. Evropská komise.#Životní prostředí – Směrnice 2003/87/ES – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek na emise platná od roku 2013 – Rozhodnutí 2011/278/EU – Vnitrostátní prováděcí opatření předložená Německem – Ustanovení týkající se případů zbytečných nesnází – Svoboda podnikání – Právo vlastnit majetek – Proporcionalita.#Věc T‑630/13.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 8. října 1986. # Anne-Marie Clemen a další proti Komisi Evropských společenství. # Věc 91/85.