title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 19. května 2011. # Tempus Vade, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství AIR FORCE - Starší národní slovní a obrazové ochranné známky a starší slovní a obrazové ochranné známky Společenství TIME FORCE - Relativní důvody zamítnutí - Absence nebezpečí záměny - Absence podobnosti označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení Rady (ES) č. 207/2009. # Věc T-81/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 19. května 2011 – Tempus Vade v. OHIM – Palacios Serrano (AIR FORCE)
      (Věc T-81/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství AIR FORCE – Starší národní slovní a obrazové ochranné známky a starší slovní a obrazové ochranné známky Společenství TIME FORCE – Relativní důvody zamítnutí – Absence nebezpečí záměny – Absence podobnosti označení – Článek 8 odst. 1 písm. b) a odst. 5 nařízení Rady (ES) č. 207/2009“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 38, 40–43)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 7. ledna 2010 (věc R 1114/2008-4) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společností Tempus Vade, SL a J. Palacios Serranem

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Juan Palacios Serrano

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               slovní ochranná známka AIR FORCE pro výrobky zařazené do třídy 14 – přihláška č. 5016704

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Tempus Vade, SL

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               slovní ochranná známka Společenství TIME FORCE (ochranná známka Společenství č. 395657) pro výrobky zařazené do tříd 14, 18
                  a 25, jakož i obrazové ochranné známky Společenství obsahující slovní prvek TIME FORCE pro výrobky zařazené do tříd 14, 18
                  a 25 (ochranná známka Společenství č. 398776) a pro výrobky zařazené do tříd 3, 8, 9, 14, 18, 25, 34, 35 a 37 (ochranná známka
                  Společenství č. 3112133)

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               vyhovění námitkám v plném rozsahu.

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zrušení rozhodnutí námitkového oddělení a zamítnutí odvolání.

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Tempus Vade, SL se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. září 1999. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-401/98.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. listopadu 2007. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2004/80/ES - Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech - Odškodňování obětí trestných činů - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-112/07.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. listopadu 2007 – Komise v. Itálie
      (Věc C‑112/07)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2004/80/ES – Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Odškodňování obětí trestných činů – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem –Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 6)
      Předmět

         Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí předpisů nezbytných pro dosažení souladu se směrnicí Rady 2004/80/ES ze dne 29. dubna
                  2004 o odškodňování obětí trestných činů (Úř. věst. L 261, s. 15; Zvl. vyd. 19/07, s. 65) ve stanovené lhůtě

            Výrok

                  Italská republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí
                     Rady 2004/80/ES ze dne 29. dubna 2004 o odškodňování obětí trestných činů, nesplnila své povinnosti, které pro ni vyplývají
                     z této směrnice.

                  Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 2. května 2006.#Evropský parlament proti Radě Evropské unie.#Žaloba na neplatnost - Nařízení (ES) č. 1435/2003 - Evropská družstevní společnost (SCE) - Volba právního základu - Článek 95 ES - Článek 308 ES.#Věc C-436/03.

text:
      Věc C-436/03
      Evropský parlament
      v.
      Rada Evropské unie
      „Žaloba na neplatnost – Nařízení (ES) č. 1435/2003 – Evropská družstevní společnost (SCE) – Volba právního základu – Článek 95 ES – Článek 308 ES“
      Stanovisko generální advokátky C. Stix-Hackl přednesené dne 12. července 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 2. května 2006
      Shrnutí rozsudku
      Akty orgánů – Volba právního základu – Kritéria – Článek 308 ES – Meze
      (Články95 ES a 308 ES; nařízení Rady č. 1435/2003)
      Náležitý právní základ, na kterém má být akt přijat, je třeba určit v závislosti na obsahu a hlavním účelu tohoto aktu.
      V tomto ohledu je použití článku 308 ES jako právního základu aktu oprávněné pouze tehdy, když žádné jiné ustanovení Smlouvy
         neposkytuje orgánům Společenství nezbytnou pravomoc pro přijetí tohoto aktu. Pokud jde o článek 95 ES, ten opravňuje zákonodárce
         Společenství k přijetí opatření určených ke zlepšení podmínek pro vytvoření a fungování vnitřního trhu, přičemž tato opatření
         musí skutečně mít tento účel a přispívat k odstranění překážek hospodářským svobodám zaručeným Smlouvou, mezi které patří
         svoboda usazování. Použití tohoto článku jako právního základu je rovněž možné za účelem předejití vzniku překážek obchodu
         v důsledku různorodého vývoje vnitrostátních právních předpisů, nicméně vznik takových překážek musí být pravděpodobný a účelem
         dotčeného opatření musí být jejich zabránění.

      Nařízení č. 1435/2003 o statutu Evropské družstevní společnosti (SCE) přitom sleduje zavedení nové právní formy překrývající
         se s vnitrostátními formami družstevních společností, jelikož SCE musí být považována za evropskou právní formu družstevních
         společností, která má zvláštní povahu jako subjekt práva Společenství. Právní forma SCE se totiž řídí přednostně uvedeným
         nařízením, podmínky jejího založení jsou vlastní pouze této společnosti a rovněž specifická pro SCE je možnost přemístit její
         sídlo z jednoho členského státu do druhého, aniž by toto přemístění vedlo ke zrušení nebo k vytvoření nové právnické osoby.
         Nadto forma evropské družstevní společnosti koexistuje s formami vnitrostátních družstevních společností.

      Za těchto podmínek nelze mít za to, že účelem tohoto nařízení, které ponechává beze změny jednotlivé stávající vnitrostátní
         právní předpisy, je sblížení práv členských států použitelných na družstevní společnosti. V důsledku toho článek 95 ES nemohl
         být náležitým právním základem pro přijetí uvedeného nařízení, které bylo tedy správně přijato na základě článku 308 ES.

      (viz body 35–36, 38–44, 46)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      2. května 2006 (*)

      „Žaloba na neplatnost – Nařízení (ES) č. 1435/2003 – Evropská družstevní společnost (SCE) – Volba právního základu – Článek 95 ES – Článek 308 ES“
      Ve věci C‑436/03,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES, podaná dne 14. října 2003,
      Evropský parlament, původně zastoupený J. L. Rufas Quintanou a E. Waldherr, poté posledně uvedenou a R. Passosem, jako zmocněnci, s adresou
         pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobce,
      podporovaný
      Komisí Evropských společenství, původně zastoupenou C. Schmidt, poté J.‑F. Pasquierem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejším účastníkem,
      proti
      Radě Evropské unie, zastoupené J.-P. Jacquém a M. C. Giorgi Fort, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      Španělským královstvím, zastoupeným E. Braquehais Conesou, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným R. Caudwell, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s Lordem  P. Goldsmithem a N. Painesem, QC, s adresou pro účely
         doručování v Lucemburku,

      vedlejšími účastníky,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas a J. Makarczyk, předsedové senátů, J.‑P. Puissochet
         (zpravodaj), R. Schintgen, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits a A. Ó Caoimh, soudci,

      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 12. července 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Evropský parlament se domáhá, aby bylo zrušeno nařízení Rady (ES) č. 1435/2003 ze dne 22. července 2003 o statutu Evropské
         družstevní společnosti (SCE) (Úř. věst. L 207, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 280, dále jen „napadené nařízení“).

       Právní rámec
      2       Napadené nařízení bylo přijato na základě článku 308 ES. Zavádí jednotný statut použitelný na Evropskou družstevní společnost
         (SCE), zejména s cílem odstranit překážky pro přeshraniční spolupráci společností při zohlednění zvláštností družstev.

      3       Druhý bod odůvodnění napadaného nařízení tak uvádí:
      „Dokončení vnitřního trhu a s tím spojené zlepšení hospodářské a sociální situace v celém Společenství znamená nejen odstraňování
         překážek odchodu, ale také přizpůsobení výrobních struktur rozměrům Společenství. Pro tento účel je podstatné, aby si společnosti
         všech typů, jejichž činnost není omezena na pouhé uspokojování místních potřeb, mohly plánovat a reorganizovat své činnosti
         na úrovni Společenství.“

      4       Podle jedenáctého až čtrnáctého bodu odůvodnění:
      „(11) Přeshraniční spolupráci mezi družstvy ve Společenství v současnosti brání právní a správní překážky, které by měly být
         na trhu bez hranic odstraněny.

      (12) Zavedení evropské právní formy pro družstva, založené na společných zásadách, avšak zároveň zohledňující jejich zvláštnosti,
         by mělo družstvům umožnit rozvinout činnost za hranicemi svých států, na celém území Společenství nebo jeho části.

      (13) Základním cílem tohoto nařízení je umožnit zřizování SCE fyzickými osobami s bydlištěm v různých členských státech nebo
         právnickými osobami zřízenými podle práva různých členských států. Nařízení také umožní založení SCE fúzí dvou stávajících
         družstev nebo přeměnou vnitrostátního družstva na novou právní formu bez nutnosti jeho předchozího zrušení, pokud má toto
         družstvo sídlo a správní ústředí v jednom členském státě a provozovnu nebo dceřinou společnost v jiném členském státě.

      (14) Vzhledem ke zvláštní povaze SCE jako subjektu práva Společenství nejsou pojetím ‚skutečného sídla‘ SCE podle tohoto nařízení
         dotčeny právní předpisy členských států, ani se tím nepředjímá vymezení tohoto pojmu, které bude zvoleno pro jiné akty Společenství
         v oblasti práva obchodních společností.“

      5       Napadené nařízení upravuje zejména pravidla pro založení SCE (článek 2), jakož i její minimální základní kapitál (článek 3)
         a stanovy (článek 5). Na základě čl. 1 odst. 5 napadeného nařízení je SCE právnickou osobou.

      6       Podle článku 6 napadeného nařízení:
      „Sídlo SCE se musí nacházet ve Společenství, ve stejném členském státě jako její správní ústředí. Členský stát může kromě
         toho uložit SCE zapsané do rejstříku na jeho území povinnost mít sídlo a správní ústředí na stejném místě.“

      7       Článek 7 napadeného nařízení upravuje přemístění sídla SCE, ke kterému dochází bez zániku jeho právní subjektivity:
      „1. Sídlo SCE lze přemístit do jiného členského státu v souladu s odstavci 2 až 16. Toto přemístění nevede ke zrušení SCE
         ani k vytvoření nové právnické osoby.“

      8       V souladu s čl. 8 odst. 1 napadeného nařízení:
      „SCE se řídí
      a)      tímto nařízením;
      b)      svými stanovami, pokud je to v tomto nařízení výslovně stanoveno;
      c)      pokud jde o oblasti, které toto nařízení neupravuje nebo [pokud] je upravuje pouze částečně, ve věcech, které upraveny nejsou,
      i)      právními předpisy přijatými členskými státy k provedení opatření Společenství, která se týkají konkrétně SCE;
      ii)      právními předpisy členských států, které by se vztahovaly na družstvo založené podle práva členského státu, ve kterém má SCE
         sídlo;

      iii)      svými stanovami stejným způsobem, jako u družstva založeného v souladu s právními předpisy členského státu, ve kterém má SCE
         sídlo.“

      9       Konečně napadené nařízení umožňuje přeshraniční fúze SCE (čl. 2 odst. 1 čtvrtá odrážka a články 19 až 34 napadeného nařízení).
       Legislativní proces vedoucí k přijetí napadeného rozhodnutí
      10     Komise Evropských společenství předložila Radě Evropské unie svůj původní návrh týkající se SCE dne 6. března 1992 (Úř. věst.
         1992, C 99, s. 14). Tento návrh byl založen na článku 100a Smlouvy o ES (nyní po změně článek 95 ES).

      11     V rámci změny smluv Maastrichtskou smlouvou a Amsterodamskou smlouvou byl právní základ tohoto návrhu nařízení upraven na
         článek 95 ES. Tento právní základ byl potvrzen Parlamentem v jeho stanovisku.

      12     V rámci diskusí v Radě došlo ke změně tohoto právního základu na článek 308 ES místo článku 95 ES. Z důvodu této změny se
         Rada rozhodla opětovně konzultovat Parlament.

      13     Ve stanovisku ze dne 14. května 2003 Parlament požádal o setrvání na článku 95 ES jako na právním základu. Komise se ve svém
         stanovisku k pozměňovacím návrhům Parlamentu připojila k tomuto názoru.

      14     Dne 22. července 2003 Rada formálně nařízení přijala, přičemž potvrdila volbu článku 308 ES jako právního základu.
       Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem
      15     Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr:
      –       zrušil napadené nařízení;
      –       uložil zachování platnosti nařízení až do vstupu v platnost nové právní úpravy pro tuto oblast přijaté během přiměřené lhůty
         na náležitém právním základě;

      –       uložil Radě náhradu nákladů řízení.
      16     Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.
      17     Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 9. března 2004 bylo povoleno vedlejší účastenství Komise na podporu návrhových žádání
         Parlamentu. Tímtéž usnesením bylo povoleno vedlejší účastenství Španělského království a Spojeného království Velké Británie
         a Severního Irska na podporu návrhových žádání Rady.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      18     Na podporu své žaloby Parlament uplatňuje jediný žalobní důvod, vycházející z nesprávné volby článku 308 ES jakožto právního
         základu pro napadené nařízení. Podle jeho názoru je náležitým právním základem článek 95 ES.

      19     V tomto ohledu připomíná, že rozdíly v právu společností členských států představují překážku pro činnost družstevních společností,
         zejména pokud jde o přemístění jejich sídla a přeshraniční fúze.

      20     Parlament se také domnívá, že nařízení mohou být velmi dobře založena na článku 95 ES. Sbližování práv členských států může
         být rovněž provedeno doplněním vnitrostátního práva vytvořením evropských právních forem. V případě SCE je sbližování práva
         členských států nezbytné pro vytvoření a správu transevropských družstev.

      21     Parlament dodává, že pojem „sbližování“ obsažený v článku 95 ES pokrývá nejen opatření, jejichž cílem je odstranit překážky
         vyplývající z rozdílů mezi jednotlivými vnitrostátními právními řády, ale také opatření určená k překonání územních omezení
         vnitrostátních právních řádů v rozsahu nezbytném pro vytvoření a fungování vnitřního trhu.

      22     V tomto ohledu Parlament popírá argument Rady, podle kterého musí sbližující opatření nezbytně zahrnovat úplné nebo částečné
         nahrazení vnitrostátních předpisů. Soudní dvůr ostatně připustil, že konvergence právních předpisů členských států sledovaná
         článkem 95 ES může být provedena i pokud v některých členských státech neexistují žádné právní předpisy v dané oblasti (rozsudek
         ze dne 9. října 2001, Nizozemsko v. Parlament a Rada, C‑377/98, Recueil, s. I‑7079, bod 15).

      23     Stejně tak tomu je pokud jde o názor Rady, podle kterého je předběžnou podmínkou sbližování právních předpisů pravomoc členského
         státu přijmout právní úpravu v dané oblasti, která má stejné účinky jako sbližování. Podle Parlamentu tuto podmínku nelze
         z článku 95 ES vyvodit tím spíše, že členský stát samotný nemůže dojít k výsledku totožnému se sblížením právních předpisů.

      24     Parlament také zdůrazňuje, že článek 308 ES nepředstavuje náležitý právní základ pro přijetí napadeného nařízení zejména proto,
         že použití tohoto ustanovení je podřízeno podmínce, že Smlouva o ES neposkytuje nezbytné pravomoci k dosažení sledovaného
         cíle, čemuž tak v daném případě není.

      25     Vytvoření evropské družstevní společnosti nelze zaměňovat s vytvořením nového institutu překrývajícího se s vnitrostátními
         instituty, jak tomu je v oblasti duševního vlastnictví [viz zejména nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné
         známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), a nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července
         1994 o odrůdových právech Společenství (Úř. věst. L 227, s. 1; Zvl. vyd. 03/16, s. 390)]. Parlament také uvádí, že tato nařízení
         založená na článku 308 ES zřídila správní instituce Společenství, které mají právní subjektivitu a finanční a správní nezávislost,
         což není případ napadeného nařízení.

      26     Evropská družstevní společnost není totiž novou formou společnosti, nezávislou na právu členských států, jelikož napadené
         nařízení neupravuje vyčerpávajícím způsobem její organizaci, ale spokojuje se s úpravou její struktury, přičemž systematicky
         odkazuje na právo použitelné v členském státě, kde má sídlo.

      27     Komise, jako vedlejší účastník, zastává stejný názor jako Parlament. Rovněž poukazuje na široké pojetí pojmu „harmonizace“
         obsaženého v článku 95 ES.

      28     Podle Komise je cílem napadeného nařízení zlepšit podmínky pro vytvoření a fungování vnitřního trhu tím, že přispěje k odstranění
         překážek volného pohybu služeb zřízením evropské právní formy, která umožní družstevním společnostem provozovat činnost za
         vnitrostátními hranicemi. V projednávaném případě zvláštní statut evropské družstevní společnosti jako subjektu práva Společenství
         doplňuje jednotlivé vnitrostátní statuty družstev s cílem usnadnit rozvoj jejich přeshraničních činností.

      29     Rada má za to, že napadené nařízení vytváří novou právní formu evropského rozměru, která se připojuje k družstevním společnostem
         podle vnitrostátního práva.

      30     Dodává, že pouhá skutečnost, že účelem aktu Společenství je vytvoření a fungování vnitřního trhu, nepostačuje k tomu, aby
         mu byl jako právní základ nezbytně přiřazen článek 95 ES. Článek 14 ES upřesňuje, že článek 95 ES je pouze jedním z ustanovení,
         kterými se uskutečňuje vnitřní trh.

      31     Aby mohl být založen na článku 95 ES, musel by tento akt sbližovat vnitrostátní právní předpisy a snažit se odstranit překážky,
         které rozdílnost nebo omezený územní účinek vnitrostátních právních úprav kladou uskutečnění cílů Smlouvy.

      32     Rada tvrdí, že harmonizační opatření musí nezbytně vést k výsledku, kterého by mohlo být dosaženo současným přijetím totožných
         právních předpisů v každém členském státě. V projednávaném případě však žádný členský stát uvažovaný individuálně nemá pravomoc
         upravit takový statut, jaký stanoví napadené nařízení.

      33     Z těchto důvodů a z důvodu neexistence jiného ustanovení, které by mohlo být použito, mohl sloužit jako právní základ uvedeného
         nařízení pouze článek 308 ES.

      34     Španělské království a vláda Spojeného království, vedlejší účastníci, se rovněž domnívají, že evropská družstevní společnost
         je nová právní forma. Napadené nařízení tedy mělo být přijato na základě článku 308 ES.

       Závěry Soudního dvora
      35     Náležitý právní základ, na kterém má být akt přijat, je třeba určit v závislosti na obsahu a hlavním účelu tohoto aktu (viz
         zejména rozsudek ze dne 17. března 1993, Komise v. Rada, C‑155/91, Recueil, s. I‑939, body 19 až 21, a výše uvedený rozsudek
         Nizozemsko v. Parlament a Rada, bod 27).

      36     V tomto ohledu je použití článku 308 ES jako právního základu aktu oprávněné pouze tehdy, když žádné jiné ustanovení Smlouvy
         neposkytuje orgánům Společenství nezbytnou pravomoc pro přijetí tohoto aktu (viz rozsudky ze dne 26. března 1987, Komise v. Rada,
         45/86, Recueil, s. 1493, bod 13, a ze dne 13. července 1995, Španělsko v. Rada, C‑350/92, Recueil, s. I‑1985, bod 26).

      37     Soudní dvůr tak již rozhodl, že se Společenství může opírat o článek 308 ES při vytváření nových institutů duševního vlastnictví
         překrývajících se s vnitrostátními instituty (viz posudek 1/94, ze dne 15. listopadu 1994, Recueil, s. I‑5267, bod 59, jakož
         i výše uvedené rozsudky Španělsko v. Rada, body 23 a 27, a Nizozemsko v. Parlament a Rada, bod 24). Použití článku 308 ES
         jako právního základu je oproti tomu vyloučeno, pokud dotčený akt Společenství nestanoví zavedení nového ochranného institutu
         na úrovni Společenství, ale pouze harmonizuje pravidla stanovená v právu členských států pro poskytování a ochranu uvedeného
         institutu (výše uvedený rozsudek Nizozemsko v. Parlament a Rada, bod 25).

      38     Pokud jde o článek 95 ES, ten opravňuje zákonodárce Společenství k přijetí opatření určených ke zlepšení podmínek pro vytvoření
         a fungování vnitřního trhu, přičemž tato opatření musí skutečně mít tento účel a přispívat k odstranění překážek hospodářským
         svobodám zaručeným Smlouvou, mezi které patří svoboda usazování [viz zejména rozsudky ze dne 5. října 2000, Německo v. Parlament
         a Rada, C‑376/98, Recueil, s. I‑8419, body 83, 84 a 95, jakož i ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments)
         a Imperial Tobacco, C‑491/01, Recueil, s. I‑11453, bod 60].

      39     Použití článku 95 ES jako právního základu je rovněž možné za účelem  předejití vzniku překážek obchodu v důsledku různorodého
         vývoje vnitrostátních právních předpisů, nicméně vznik takových překážek musí být pravděpodobný a účelem dotčeného opatření
         musí být jejich zabránění [viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Španělsko v. Rada, bod 35, Německo v. Parlament a Rada,
         bod 86, a Nizozemsko v. Parlament a Rada, bod 15, jakož i British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, bod 61].

      40     V projednávaném případě vyplývá z obsahu a cíle napadeného nařízení, že toto nařízení sleduje zavedení nové právní formy překrývající
         se s vnitrostátními formami družstevních společností, jak ostatně uvádějí dvanáctý a čtrnáctý bod odůvodnění napadeného nařízení,
         podle kterých evropská družstevní společnost musí být považována za evropskou právní formu družstevních společností, která
         má zvláštní povahu jako subjekt práva Společenství.

      41     Právní forma evropské družstevní společnosti se totiž v souladu s čl. 8 odst. 1 písm. a) napadeného nařízení řídí přednostně
         tímto nařízením. Jeho čl. 8 odst. 1 písm. b) stanoví, že evropská družstevní společnost se může rovněž řídit svými stanovami,
         pokud je to v napadeném nařízení výslovně stanoveno. Pouze podpůrně, pokud jde o oblasti, které toto nařízení nebo stanovy
         evropské družstevní společnosti neupravují, odkazuje čl. 8 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení zejména na právo členského
         státu, ve kterém má evropská družstevní společnost sídlo.

      42     Nadto jsou podmínky založení evropské družstevní společnosti, které jsou uvedeny v článku 2 napadeného nařízení, vlastní pouze
         této společnosti. Pro evropskou družstevní společnost je rovněž specifická možnost, stanovená v článku 7 napadeného nařízení,
         přemístit její sídlo z jednoho členského státu do druhého, aniž by toto přemístění vedlo ke zrušení nebo k vytvoření nové
         právnické osoby.

      43     Konečně z ustanovení článku 9 napadeného nařízení, podle kterého musí být s evropskou družstevní společností v každém členském
         státě zacházeno tak, jako by byla družstvem založeným v souladu s právními předpisy členského státu, ve kterém má sídlo, vyplývá,
         že forma evropské družstevní společnosti koexistuje s formami vnitrostátních družstevních společností.

      44     Za těchto podmínek nelze mít za to, že účelem napadeného nařízení, které ponechává beze změny jednotlivé stávající vnitrostátní
         právní předpisy, je sblížení práv členských států použitelných na družstevní společnosti, nýbrž jeho účelem je vytvořit novou
         formu družstevní společnosti, která se překrývá s vnitrostátními formami.

      45     Toto konstatování není dotčeno skutečností, že napadené nařízení nestanoví vyčerpávajícím způsobem všechna pravidla použitelná
         pro evropské družstevní společnosti a že v některých bodech odkazuje na právo členského státu, na jehož území má evropská
         družstevní společnost své sídlo, jelikož tento odkaz má, jak bylo uvedeno výše, podpůrný charakter.

      46     Z výše uvedeného vyplývá, že článek 95 ES nemohl být náležitým právním základem pro přijetí napadeného nařízení, které bylo
         správně přijato na základě článku 308 ES.

      47     Vzhledem k tomu, že jediný žalobní důvod je neopodstatněný, je nutno žalobu zamítnout.
       K nákladům řízení
      48     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a Parlament
         neměl ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení. V souladu s čl. 69 odst. 4 téhož jednacího
         řádu nesou Španělské království, Spojené království a Komise, jakožto vedlejší účastníci, vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Evropskému parlamentu se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Španělské království, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, jakož i Komise Evropských společenství nesou vlastní
            náklady.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 18. ledna 2007.#Estager SA proti Receveur principal de la recette des douanes de Brive.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde - Francie.#Hospodářská a měnová politika - Nařízení (ES) č. 1103/97 a č. 974/98 - Zavedení eura - Přepočet mezi národními měnovými jednotkami a jednotkou euro - Právní úprava členského státu o úpravě hodnoty některých částek vyjádřených v právních předpisech tohoto státu v národní měně na eura.#Věc C-359/05.

text:
      Věc C-359/05
      Estager SA
      v.
      Receveur principal de la recette des douanes de Brive
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde)
      „Hospodářská a měnová politika – Nařízení (ES) č. 1103/97 a č. 974/98 – Zavedení eura – Přepočet mezi národními měnovými jednotkami a jednotkou euro – Právní úprava členského státu o úpravě hodnoty některých částek vyjádřených v právních předpisech tohoto státu v národní
         měně na eura“

      Shrnutí rozsudku
      Hospodářská a měnová politika – Zavedení eura – Přepočet mezi národními měnovými jednotkami a jednotkou euro
      (Nařízení Rady č. 1103/97 a č. 974/98)
      Je sice pravda, že nařízení č. 1103/97 o některých ustanoveních týkajících se zavedení eura a nařízení č. 2866/98 o přepočítacích
         koeficientech mezi eurem a měnami členských států přijímajících euro nijak nezasáhla do daňové pravomoci členských států a
         jejich možnosti zvýšit částku svých daní, nic to však nemění na tom, že přepočet částky daně na eura musí být proveden v souladu
         s ustanoveními nařízení č. 1103/97, jakož i se zásadou trvání právních nástrojů a s cílem neutrality přechodu na eura. To
         zahrnuje zejména požadavky právní jistoty a transparentnosti umožňující chránit očekávání hospodářských subjektů při zavádění
         eura.

      Nařízení č. 1103/97 a č. 974/98 o zavedení eura je tedy třeba vykládat tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, kterou byla
         při přepočtu na eura částky daně uplatňované na produkci mouky, krupice a krupičky z měkké pšenice dodané nebo uváděné na
         trh za účelem lidské spotřeby tato částka převedena na částku vyšší, než by byla částka vyplývající z použití pravidel pro
         přepočet stanovených v těchto nařízeních, ledaže toto zvýšení splňuje požadavky právní jistoty a transparentnosti zaručené
         uvedenými nařízeními, což znamená, že dotčené právní předpisy umožňují jasně odlišit rozhodnutí orgánů členského státu o zvýšení
         této částky daně od postupu při přepočtu této částky na eura. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda je tomu tak ve věci,
         která mu byla předložena.

      (viz body 32, 33, 37 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      18. ledna 2007 (*)

      „Hospodářská a měnová politika – Nařízení (ES) č. 1103/97 a č. 974/98 – Zavedení eura – Přepočet mezi národními měnovými jednotkami a jednotkou euro – Právní úprava členského státu o úpravě hodnoty některých částek vyjádřených v právních předpisech tohoto státu v národní
         měně na eura“

      Ve věci C‑359/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím tribunal de grande
         instance de Brive-la-Gaillarde (Francie) ze dne 9. září 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 26. září 2005, v řízení

      Estager SA
      proti
      Receveur principal de la recette des douanes de Brive,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J. Klučka, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), J. Makarczyk a G. Arestis, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. září 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Estager SA F. Genot-Delbecque a N. Petrignet, avocates,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.‑C. Graciou, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství J.‑F. Pasquierem a P. Aaltem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. října 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Rady (ES) č. 1103/97 ze dne 17. června 1997 o některých ustanoveních
         týkajících se zavedení eura (Úř. věst. L 162, s. 1; Zvl. vyd. 10/01, s. 81) a nařízení Rady (ES) č. 974/98 ze dne 3. května
         1998 o zavedení eura (Úř. věst. L 139, s. 1; Zvl. vyd. 10/01, s. 111).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Estager SA (dále jen „Estager“) a receveur principal de la recette des douanes
         de Brive (dále jen „receveur principal“) ve věci zvýšení daně uplatňované na produkci mouky, krupice a krupičky z měkké pšenice
         dodanou nebo uváděnou na trh za účelem lidské spotřeby (dále jen „daň“) během přechodu na euro.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle článku 1 nařízení č. 1103/97:

      „Pro účely tohoto nařízení se:
      –        ,právními nástroji‘ rozumějí právní předpisy, správní akty, soudní rozhodnutí, smlouvy, jednostranné právní akty, platební
         nástroje jiné než bankovky a mince a ostatní nástroje mající právní účinek,

      […]“
      4        Článek 3 uvedeného nařízení stanoví:

      „Zavedení eura nepůsobí změnu jakýchkoli ustanovení právních nástrojů ani osvobození od dluhu, ani neopravňuje k nesplnění
         právních závazků, ani nepřiznává některé ze stran oprávnění takový právní nástroj jednostranně změnit či ukončit jeho platnost.
         Toto ustanovení se použije, nedohodnou-li se strany jinak.“

      5        Článek 4 téhož nařízení stanoví:

      „1. Přepočítací koeficienty budou přijaty v podobě jednoho eura vyjádřeného v jednotlivých národních měnách zúčastněných členských
         států. Budou vyjádřeny na šest platných číslic.

      2. Přepočítací koeficienty nebudou při přepočtech zaokrouhlovány ani upravovány na méně platných číslic.
      3. Přepočítací koeficienty se použijí pro přepočty mezi jednotkou euro a národními měnovými jednotkami v obou směrech. Inverzní
         koeficienty odvozené z přepočítacích koeficientů se nebudou používat.

      4. Peněžní částky, které mají být přepočteny z některé národní měnové jednotky na jinou, budou nejprve přepočteny na peněžní
         částku vyjádřenou v jednotce euro, přičemž tato částka smí být zaokrouhlena, avšak nejméně na tři desetinná místa, a poté
         budou přepočteny na druhou národní měnovou jednotku. Jiný způsob přepočtu lze použít jen tehdy, přinese-li stejné výsledky.“

      6        Článek 5 nařízení č. 1103/97 zní takto:

      „Peněžní částky, které mají být zaplaceny či vyúčtovány, budou při zaokrouhlování po přepočtu na jednotku euro podle článku
         4 zaokrouhleny nahoru nebo dolů na nejbližší cent. Při přepočtu na národní měnovou jednotku budou peněžní částky, které mají
         být zaplaceny nebo vyúčtovány, zaokrouhleny nahoru nebo dolů na nejbližší dílčí jednotku, nebo pokud taková dílčí jednotka
         neexistuje, na nejbližší existující jednotku, anebo podle vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí na násobek nebo
         zlomek dílčí jednotky nebo národní měnové jednotky. Vede-li použití přepočítacího koeficientu k výsledku nacházejícímu se
         přesně ve středu, zaokrouhlí se částka nahoru.“

      7        Článek 7 nařízení č. 974/98 stanoví, že nahrazení měny jednotlivých zúčastněných členských států eurem nemění samo o sobě
         denominaci právních nástrojů existujících ke dni nahrazení.

      8        Článek 14 téhož nařízení stanoví:

      „Odkazují-li právní nástroje existující ke konci přechodného období na národní měnové jednotky, považují se tyto odkazy za
         odkazy na jednotku euro podle příslušných přepočítacích koeficientů. Použijí se pravidla pro zaokrouhlování stanovená v nařízení
         […] č. 1103/97.“

      9        Na základě článku 1 nařízení Rady (ES) č. 2866/98 ze dne 31. prosince 1998 o přepočítacích koeficientech mezi eurem a měnami
         členských států přijímajících euro (Úř. věst. L 359, s. 1) je neodvolatelně stanovený přepočítací koeficient mezi eurem a francouzským
         frankem jedno euro za 6,55957 FRF.

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Daň byla zavedena článkem 1618f francouzského code général des impôts (všeobecný daňový zákoník). Před zavedením eura její
         výše činila 100 FRF za tunu mouky, krupice a krupičky z měkké pšenice.

      11      Článek 1 odst. 1 zákona č. 2000-517 ze dne 15. června 2000, kterým se vláda zmocňuje k vydání legislativního nařízení o úpravě
         hodnoty některých částek vyjádřených v právních předpisech ve francích na eura (JORF ze dne 16. června 2000, s. 9063), stanoví,
         že vláda je oprávněna legislativním nařízením přijmout nezbytná opatření k úpravě přechodu některých částek vyjádřených v právních
         předpisech ve francouzských francích na eura.

      12      Legislativní nařízení č. 2000-916 ze dne 19. září 2000 o úpravě výše některých částek vyjádřených v právních předpisech ve
         francích na eura (JORF ze dne 22. září 2000, s. 14877) přijaté na základě uvedeného zákona stanovilo částku daně na 16 eur
         od 1. ledna 2002.

      13      Článek 1 uvedeného legislativního nařízení stanoví:

      „V souladu s článkem 14 nařízení [č. 974/98] se částky vyjádřené ve francích obsažené v právních předpisech […] k 1. lednu
         2002 nahrazují částkami v eurech, přičemž se použije oficiální koeficient a pravidla Společenství pro zaokrouhlování.

      […]“
      14      Podle zprávy prezidentu republiky týkající se legislativního nařízení č. 2000-916 (JORF ze dne 22. září 2000, s. 14876):

      „Nařízení Společenství č. 1103/97 […] a č. 974/98 […] stanoví, že odkazují-li právní předpisy na národní měnové jednotky,
         považují se tyto odkazy od 1. ledna 2002 za odkazy na jednotku euro podle oficiálního přepočítacího koeficientu 6,55957 [FRF]
         za 1 euro, se zaokrouhlením na dvě desetinná místa.

      Výsledek získaný použitím těchto pravidel bude v některých případech málo čitelný a zapamatovatelný, což v důsledku způsobuje
         riziko obtížnějšího použití předpisů, ve kterých se dotčené měnové odkazy vyskytují.

      Pro zachování srozumitelnosti právní úpravy, a tím zjednodušení jejího správného použití se tedy jeví nezbytné stanovit měnové
         částky uvedené v některých předpisech v eurech bez desetinných míst nebo ve výraznějších hodnotách.

      […]
      Toto legislativní nařízení, přijaté na základě zmocnění [uděleného zákonem č. 2000-517], se řídí následujícími zásadami.
      Jelikož úpravu předpisů je třeba odůvodnit snahou o zachování jejich čitelnosti, jsou v první řadě změněny pouze peněžní částky,
         které mohou být v tomto ohledu pouze obtížně vyjádřeny hodnotami se dvěma desetinnými místy za čárkou.

      Prosté použití pravidel Společenství pro přepočet a zaokrouhlování musí zůstat zásadou a úpravy výjimkou. Z toho vyplývá,
         že částky již vyjádřené v centech nejsou v zásadě měněny.

      […]
      Veškeré úpravy vstupují v platnost dne 1. ledna 2002, dnem konečného a úplného nahrazení franku eurem.
      […]“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      15      Jelikož Estager měla za to, že použití nařízení č. 1103/97, č. 974/98 a č. 2866/98 mělo vést ke stanovení částky daně ve výši
         15,24 eur, a nikoli ve výši 16 eur, požádala dopisem ze dne 12. března 2002 receveur principal o vrácení části daně zaplacené
         touto společností od 1. ledna 2002.

      16      Rozhodnutím ze dne 26. března 2002 receveur principal tuto žádost o vrácení zamítl.

      17      Dne 24. března 2002 podala Estager u předkládajícího soudu žalobu proti receveur principal za účelem vrácení částek, které
         byly podle ní zaplaceny neprávem.

      18      Za tohoto stavu tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžnou otázku:

      „Jsou ustanovení legislativního nařízení č. 2000-916 […] týkající se přepočtu daně […] uplatňované na produkci mouky, krupice
         a krupičky z měkké pšenice ze 100 [FRF] na 16 eur v souladu s nařízeními Společenství týkajícími se zavedení eura?“

       K předběžné otázce
      19      Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda nařízení č. 1103/97 a č. 974/98 brání vnitrostátní právní úpravě,
         kterou byla při přepočtu na eura částky takové daně, jako je daň dotčená v původním řízení, tato částka převedena na částku
         vyšší, než by byla částka vyplývající z použití pravidel pro přepočet stanovených v uvedených nařízeních.

      20      Pro zodpovězení této otázky je třeba vycházet jak ze znění ustanovení uvedených nařízení, tak i z jejich účelu.

      21      V tomto ohledu je namístě připomenout, že Soudní dvůr již měl v bodech 30 až 34 svého rozsudku ze dne 14. září 2004, Verbraucher-Zentrale
         Hamburg (C‑19/03, Sb. rozh. s. I‑8183), příležitost přezkoumat účel nařízení č. 1103/97.

      22      Z tohoto přezkumu vyplývá, že cílem tohoto nařízení je zajistit, že přechod na jednotnou měnu se uskuteční, aniž by byly dotčeny
         závazky, které na sebe již dříve vzali občané a podniky. Z tohoto hlediska čtvrtý bod jeho odůvodnění stanoví, že „[...] právní
         jistota v raném stadiu umožní občanům a podnikům optimální přípravu“. Podle sedmého bodu jeho odůvodnění „[...] je všeobecně
         přijímanou právní zásadou, že zavedení nové měny neovlivňuje trvání smluv a jiných právních nástrojů“. Tentýž bod odůvodnění
         dále uvádí, že cílem ustanovení nařízení č. 1103/97, která se týkají uvedeného trvání, je „poskytnout právní jistotu a transparentnost
         hospodářským subjektům, a zejména spotřebitelům [...]“. Článek 3 první věta uvedeného nařízení stanoví, že „[z]avedení eura
         nepůsobí změnu jakýchkoli ustanovení právních nástrojů, ani osvobození od dluhu, ani neopravňuje k nesplnění právních závazků,
         ani nepřiznává některé ze stran oprávnění takový právní nástroj jednostranně změnit či ukončit jeho platnost“ (výše uvedený
         rozsudek Verbraucher-Zentrale Hamburg, bod 31).

      23      Mimoto je třeba připomenout, že podle článku 7 nařízení č. 974/98 „[n]ahrazení měny jednotlivých zúčastněných členských států
         eurem nemění samo o sobě denominaci právních nástrojů existujících ke dni nahrazení“.

      24      K dosažení cíle neutrality přechodu na euro rovněž přispívá i stanovení pravidel týkajících se přepočtů. Snaha o co možná
         největší neutralitu těchto postupů pro občany i podniky totiž předpokládá, jak uvádí dvanáctý bod odůvodnění nařízení č. 1103/97,
         že bude zabezpečena „vysoká míra přesnosti při přepočtech“. Článek 4 odst. 1 téhož nařízení stanoví, že přepočítací koeficienty
         jsou „vyjádřeny na šest platných číslic“. Tentýž článek ve svém odstavci 2 dále stanoví, že „[p]řepočítací koeficienty nebudou
         při přepočtech zaokrouhlovány ani upravovány […]“, a ve svém odstavci 3, že „[i]nverzní koeficienty odvozené z přepočítacích
         koeficientů se nebudou používat“, přičemž toto posledně uvedené ustanovení podle desátého bodu odůvodnění téhož nařízení směřuje
         k tomu, aby bylo zamezeno „závažným nepřesnostem, zejména v případě vysokých částek“ (výše uvedený rozsudek Verbraucher-Zentrale
         Hamburg, bod 32).

      25      Zásada trvání právních nástrojů a cíl neutrality přechodu na euro se použijí na „ustanovení“ nebo „denominaci“ „právních nástrojů“
         ve smyslu nařízení č. 1103/97 a č. 974/98.

      26      Je přitom nepochybné, že částka takové daně, jako je daň dotčená v původním řízení, představuje „ustanovení právního nástroje“
         ve smyslu článku 3 nařízení č. 1103/97.

      27      Je tudíž třeba přezkoumat, zda nařízení č. 1103/97 a č. 974/98 brání vnitrostátní právní úpravě, kterou byl při přechodu na
         euro současně proveden přepočet na eura a zvýšení částky takové daně.

      28      Ve věci v původním řízení je nesporné, že francouzský zákonodárce přijetím legislativního nařízení č. 2000-916 zamýšlel při
         stanovení částky daně uplatnit právní předpisy Společenství týkající se zavedení eura.

      29      Jak totiž vyplývá jak ze zprávy prezidentu republiky týkající se legislativního nařízení č. 2000‑916, tak z jasného znění
         jeho čl. 1 odst. 1, toto legislativní nařízení má podle nařízení č. 1103/97 a č. 974/98, jakož i podle oficiálního přepočítacího
         koeficientu od 1. ledna 2002 nahradit částky vyjádřené v právních předpisech ve francouzských francích částkami v eurech.

      30      Z této zprávy a z článku 2 legislativního nařízení č. 2000-916 rovněž vyplývá, že pro zachování srozumitelnosti právní úpravy
         a zjednodušení jejího použití je cílem některých ustanovení tohoto legislativního nařízení upravit některé částky v eurech
         vypočítané na základě pravidel Společenství pro přepočet uvedených v článku 1 téhož legislativního nařízení.

      31      Francouzská vláda a Komise Evropských společenství přitom ve svých písemných vyjádřeních nezpochybňují, že ke zvýšení částky
         daně skutečně došlo, jelikož jak posledně uvedené, tak Estager společně uznávají, že striktní použití jednak přepočítacího
         koeficientu mezi eurem a francouzským frankem neodvolatelně stanoveného článkem 1 nařízení č. 2866/98, a jednak pravidel pro
         zaokrouhlování stanovených v článku 5 nařízení č. 1103/97 by muselo vést ke stanovení částky daně ve výši 15,24 eur, a nikoli
         16 eur.

      32      V tomto ohledu je sice pravda, že jak uvádí francouzská vláda, nařízení č. 1103/97 a č. 2866/98 nijak nezasáhla do daňové
         pravomoci členských států a jejich možnosti zvýšit částku svých daní, nic to však nemění na tom, že přepočet částky daně na
         eura musí za okolností, jako jsou okolnosti sporu v původním řízení, být proveden v souladu s ustanoveními nařízení č. 1103/97,
         jakož i se zásadou trvání právních nástrojů a s cílem neutrality přechodu na eura.

      33      To zahrnuje zejména požadavky právní jistoty a transparentnosti umožňující chránit očekávání hospodářských subjektů při zavádění
         eura. Jak totiž vyplývá ze sedmého bodu odůvodnění nařízení č. 1103/97, cílem ustanovení téhož nařízení týkajících se trvání
         smluv a jiných právních nástrojů je zajistit právní jistotu a transparentnost pro hospodářské subjekty.

      34      Z toho vyplývá, že pokud členský stát současně provede přepočet na eura a zvýší částku daně, jak je tomu ve věci v původním
         řízení, musí zajistit, aby byla pro hospodářské subjekty zachována právní jistota a transparentnost.

      35      Dodržování těchto požadavků předpokládá zejména, že uvedené subjekty mohou v dotčených právních předpisech jasně odlišit rozhodnutí
         orgánů tohoto členského státu o zvýšení částky daně od postupu při přepočtu této částky na eura.

      36      Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda je tomu tak ve věci v původním řízení.

      37      S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že nařízení č. 1103/97 a č. 974/98 je
         třeba vykládat tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, kterou byla při přepočtu na eura částky takové daně, jako je daň
         dotčená v původním řízení, tato částka převedena na částku vyšší, než by byla částka vyplývající z použití pravidel pro přepočet
         stanovených v těchto nařízeních, ledaže toto zvýšení splňuje požadavky právní jistoty a transparentnosti zaručené uvedenými
         nařízeními, což znamená, že dotčené právní předpisy umožňují jasně odlišit rozhodnutí orgánů členského státu o zvýšení této
         částky daně od postupu při přepočtu této částky na eura. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda je tomu tak ve věci, která
         mu byla předložena.

       K nákladům řízení
      38      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Nařízení Rady (ES) č. 1103/97 ze dne 17. června 1997 o některých ustanoveních týkajících se zavedení eura a nařízení Rady
            (ES) č. 974/98 ze dne 3. května 1998 o zavedení eura je třeba vykládat tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, kterou byla
            při přepočtu na eura částky takové daně uplatňované na produkci mouky, krupice a krupičky z měkké pšenice dodanou nebo uváděnou
            na trh za účelem lidské spotřeby, jako je daň dotčená v původním řízení, tato částka převedena na částku vyšší, než by byla
            částka vyplývající z použití pravidel pro přepočet stanovených v těchto nařízeních, ledaže toto zvýšení splňuje požadavky
            právní jistoty a transparentnosti zaručené uvedenými nařízeními, což znamená, že dotčené právní předpisy umožňují jasně odlišit
            rozhodnutí orgánů členského státu o zvýšení částky daně od postupu při přepočtu této částky na eura. Předkládajícímu soudu
            přísluší ověřit, zda je tomu tak ve věci, která mu byla předložena.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 9. října 2008. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2002/22/ES - Elektronické komunikace - Jednotné evropské číslo tísňového volání - Lokalizace volajícího - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-230/07.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 9. října 2008 – Komise v. Nizozemsko
      (Věc C‑230/07)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2002/22/ES – Elektronické komunikace – Jednotné evropské číslo tísňového volání – Lokalizace volajícího – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Členské státy – Povinnosti – Provedení směrnic – Nesplnění povinnosti – Odůvodnění – Nepřípustnost (Článek 226 ES) (viz body 16–21)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí právních a správních předpisů nezbytných pro dosažení souladu s čl. 26 odst. 3 směrnice
                  Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí
                  a služeb elektronických komunikací (směrnice „o univerzální službě“) (Úř. věst. L 108, s. 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 367) ve
                  stanovené lhůtě

            Výrok

                  1)

                  	Nizozemské království tím, že nezajistilo, aby podniky, které zajišťují veřejné telefonní sítě, zpřístupnily orgánům, které
                     zasahují v případě tísňové situace, u všech volání na jednotné evropské číslo tísňového volání „112“ údaj o tom, kde se volající
                     nachází, pokud je to technicky proveditelné, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 26 odst. 3 směrnice Evropského
                     parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických
                     komunikací (směrnice „o univerzální službě“).

                  2)

                  	Nizozemskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.

                  3)

                  	Litevská republika ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 24. května 2005. # Francouzská republika proti Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie. # Kosmetické prostředky - Zkoušky na zvířatech - Směrnice 2003/15/ES - Částečné zrušení - Článek 1 bod 2 - Neoddělitelnost - Nepřípustnost. # Věc C-244/03.

text:
      Věc C-244/03
      Francouzská republika
      v.
      Evropský parlament
      a
      Rada Evropské unie
      „Kosmetické prostředky – Zkoušky na zvířatech – Směrnice 2003/15/ES – Částečné zrušení – Článek 1 bod 2 – Neoddělitelnost – Nepřípustnost“
      Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 17. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 24. května 2005
      Shrnutí rozsudku
      Žaloba na neplatnost – Cíl – Částečné zrušení – Podmínka – Oddělitelná povaha napadených ustanovení – Objektivní kritérium
            – Nesplněná podmínka – Nepřípustnost
      (Čl. 230 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/15, čl. 1 body 1 a 2)
      Částečné zrušení aktu Společenství je možné, pouze pokud části, jejichž zrušení je požadováno, jsou oddělitelné od zbývající
         části aktu. Požadavek oddělitelnosti není splněn, pokud by částečné zrušení aktu způsobilo změnu jeho podstaty. Otázka, zda
         by částečné zrušení mělo takový účinek představuje objektivní kritérium, a nikoliv subjektivní kritérium spojené s politickou
         vůlí orgánu, který sporný akt přijal.

      Musí být tedy považována za nepřípustnou žaloba členského státu směřující ke zrušení čl. 1 bodu 2 směrnice 2003/15, kterou
         se mění směrnice 76/768 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se kosmetických prostředků v rozsahu, v
         němž toto ustanovení zavádí do směrnice 76/768 článek 4a, jehož cílem je především stanovit podmínky zákazu uvádět na trh
         kosmetické prostředky obsahující přísady nebo kombinace přísad zkoušených na zvířatech, zatímco by byl nadále použitelný čl.
         1 bod 1 směrnice 2003/15, jehož zrušení členský stát, byť i podpůrně, nepožadoval, který stanoví zrušení čl. 4 odst. 1 písm.
         i) směrnice 76/768, který má stejný cíl a který má být totiž článkem 4a nahrazen, jak vyplývá z osmnáctého bodu odůvodnění
         směrnice 2003/15.

      Jelikož jsou čl. 1 bod 1 a čl. 1 bod 2 směrnice 2003/15 neoddělitelnými ustanoveními, částečné zrušení požadované členským
         státem by objektivně změnilo samotnou podstatu ustanovení přijatých zákonodárcem Společenství, pokud jde o zkoušení na zvířatech
         za účelem vývoje kosmetických prostředků.

      (viz body 12–16, 20–21)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      24. května 2005(*)

      „Kosmetické prostředky – Zkoušky na zvířatech – Směrnice 2003/15/ES – Částečné zrušení – Článek 1 bod 2 – Neoddělitelnost – Nepřípustnost“
      Ve věci C‑244/03,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 230 ES, podaná dne 3. června 2003,
      Francouzská republika, zastoupená původně F. Alabrunem, C. Lemairem a G. de Bergues, poté G. de Bergues, J.‑L. Florentem a D. Petrauschem, jako
         zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Evropskému parlamentu, zastoupenému původně J. L. Rufasem Quintanou a M. Moorem, poté M. Moorem a K. Bradleyem, jako zmocněnci, s adresou pro účely
         doručování v Lucemburku,

      a
      Radě Evropské unie, zastoupené J.‑P. Jacquém a C. Giorgi Fort, jako zmocněnci,

      žalovaným,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann a C. W. A. Timmermans, předsedové senátu, C. Gulmann, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet,
         R. Schintgen, K. Schiemann (zpravodaj), J. Makarczyk, P. Kūris, U. Lõhmus, E. Levits a A. Ó Caoimh, soudci,

      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. ledna 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Francouzská republika domáhá zrušení čl. 1 bodu 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/15/ES ze dne
         27. února 2003, kterou se mění směrnice Rady 76/768/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se kosmetických
         prostředků (Úř. věst. L 66, s. 26; Zvl. vyd. 13/31, s. 144), v rozsahu, v němž toto ustanovení zavádí do směrnice 76/768/EHS
         článek 4a (dále jen „napadené ustanovení“).

      2       Uvedený článek 4a (dále jen „sporné ustanovení“) zní následovně:
      „1. Aniž jsou dotčeny obecné povinnosti vyplývající z článku 2, členské státy zakáží:
      a)      uvádět na trh kosmetické prostředky, jejichž konečné složení bylo za účelem splnění požadavků této směrnice podrobeno zkoušení
         na zvířatech, a to jinou než alternativní metodou poté, co taková alternativní metoda byla s patřičným ohledem na rozvoj validace
         na úrovni OECD validována a přijata na úrovni Společenství;

      b)      uvádět na trh kosmetické prostředky obsahující přísady nebo kombinace přísad, které byly za účelem splnění požadavků této
         směrnice podrobeny zkoušení na zvířatech, a to jinou než alternativní metodou poté, co taková alternativní metoda byla s patřičným
         ohledem na rozvoj validace na úrovni OECD validována a přijata na úrovni Společenství;

      c)      provádět na svém území zkoušky konečných kosmetických výrobků na zvířatech za účelem splnění požadavků této směrnice;
      d)      provádět na svém území zkoušky přísad nebo kombinací přísad na zvířatech za účelem splnění požadavků této směrnice, a to nejpozději
         do data, do něhož mají být takové zkoušky nahrazeny jednou nebo více validovanými alternativními metodami uvedenými v příloze
         V směrnice Rady 67/548/EHS ze dne 27. června 1967 o sbližování právních a správních předpisů týkajících se klasifikace, balení
         a označování nebezpečných látek […] nebo v příloze IX této směrnice.

      Nejpozději do 11. září 2004 Komise postupem podle čl. 10 odst. 2 a po konzultaci s Vědeckým výborem pro kosmetické prostředky
         a nepotravinové výrobky určené spotřebiteli (SCCNFP) stanoví obsah přílohy IX.

      2.      Komise po konzultaci se SCCNFP a s Evropským střediskem pro validaci alternativních metod (ECVAM) a s patřičným ohledem na
         rozvoj validace v rámci OECD stanoví harmonogram provádění ustanovení odst. 1 písm. a), b) a d), včetně lhůt pro postupné
         vyřazování různých zkoušek. Harmonogram musí být zveřejněn nejpozději do 11. září 2004 a musí být zaslán Evropskému parlamentu
         a Radě. Lhůta pro provádění ustanovení odst. 1 písm. a), b) a d) musí být omezena na období maximálně šesti let od vstupu
         směrnice 2003/15/ES v platnost.

      2.1.      Pokud jde o zkoušky toxicity po opakované dávce, toxicity pro reprodukci a toxikokinetiky, pro něž dosud nejsou zvažovány
         žádné alternativy, musí být období pro provedení odst. 1 písm. a) a b) omezeno na dobu maximálně 10 let od vstupu směrnice
         2003/15/ES v platnost.

      2.2.      Komise studuje možné technické obtíže při dodržování zákazu týkajícího se zkoušek, zejména zkoušek týkajících se toxicity
         po opakované dávce, toxicity pro reprodukci a toxikokinetiky, pro něž dosud nejsou zvažovány žádné alternativy. Informace
         o průběžných a konečných výsledcích těchto studií by měly být součástí každoročních zpráv podle článku 9.

      Na základě těchto každoročních zpráv mohou být harmonogramy stanovené podle odstavce 2 upraveny v rámci maximální lhůty šesti
         let podle odstavce 2, nebo 10 let podle odstavce 2.1, a to po konzultaci s institucemi uvedenými v odstavci 2.

      2.3.      Komise zkoumá pokrok a dodržování lhůt a rovněž možné technické obtíže při dodržování zákazu. Informace o průběžných a konečných
         výsledcích studií Komise by měly být součástí každoročních zpráv předkládaných podle článku 9. Jestliže se nejpozději dva
         roky před uplynutím maximálních lhůt podle odstavce 2.1 dospěje ve studiích k závěru, že z technických důvodů nebudou jedna
         nebo více zkoušek podle odstavce 2.1 vyvinuty a validovány do uplynutí lhůt podle odstavce 2.1, bude o tom Komise informovat
         Evropský parlament a Radu a postupem podle článku 251 Smlouvy předloží legislativní návrh.

      2.4.      Ve výjimečných případech, kdy se vyskytnou vážné obavy, pokud jde o bezpečnost existujících přísad do kosmetických prostředků,
         může členský stát požádat Komisi o udělení odchylky od ustanovení odstavce 1. Žádost musí obsahovat hodnocení situace a uvést
         nezbytná opatření. Na tomto základě může Komise po konzultaci se SCCNFP povolit formou odůvodněného rozhodnutí odchylku postupem
         podle čl. 10 odst. 2. V tomto povolení stanoví podmínky spojené s odchylkou, pokud jde o zvláštní cíle, trvání a sdělování
         výsledků.

      Odchylka může být udělena pouze tehdy, pokud:
      a)      se přísada široce používá a nelze ji nahradit jinou přísadou s podobnou funkcí;
      b)      je prokázán zvláštní problém ve vztahu k lidskému zdraví a je odůvodněna potřeba provést zkoušky na zvířatech doložená podrobným
         protokolem pokusu navrženým jako základ pro hodnocení.

      […]“
      3       Článek 1 bod 1 směrnice 2003/15 stanoví zrušení čl. 4 odst. 1 písm. i) směrnice 76/768. Uvedený čl. 4 odst. 1 písm. i), zavedený
         do směrnice 76/768 směrnicí Rady 93/35/EHS ze dne 14. června 1993, kterou se po šesté mění směrnice 76/768 (Úř. věst. L 151,
         s. 32; Zvl. vyd. 13/12, s. 75), stanovoval:

      „Bez dotčení obecných povinností vyplývajících z článku 2 členské státy zakážou uvádět na trh kosmetické prostředky obsahující:
      […]
      i)      přísady nebo kombinace přísad, které byly po 1. lednu 1998 zkoušené na zvířatech za účelem dodržení požadavků této směrnice.
      Jestliže nebyl učiněn dostatečný pokrok při vytváření uspokojivých metod pro nahrazení zkoušek na zvířatech, a zejména v případech,
         kdy alternativní zkušební metody nebyly i přes veškeré přiměřené úsilí vědecky validovány s tím, že poskytují rovnocennou
         úroveň ochrany spotřebitele s přihlédnutím k metodikám OECD pro zkoušení toxicity, předloží Komise postupem podle článku 10
         do 1. ledna 1997 návrhy opatření pro odklad termínu provedení tohoto ustanovení o dostatečnou dobu, a v každém případě nejméně
         o dva roky. […]

      […]“
      4       Datum provedení posledně uvedeného ustanovení bylo nejprve odloženo na 30. června 2000 směrnicí Komise 97/18/ES ze dne 17.
         dubna 1997 (Úř. věst. L 114, s. 43), poté na 30. června 2002 směrnicí Komise 2000/41/ES ze dne 19. června 2000 (Úř. věst.
         L 145, s. 25; Zvl. vyd. 13/25, s. 278).

      5       Podle osmnáctého bodu odůvodnění směrnice 2003/15 „[u]stanovení směrnice 93/35/EHS, kterými se zakazuje prodej kosmetických
         prostředků obsahujících přísady nebo kombinace přísad zkoušených na zvířatech, by měla být nahrazena ustanoveními této směrnice.
         V zájmu právní jistoty je vhodné používat čl. 1 odst. 1 této směrnice s účinkem od 1. července 2002 při úplném respektování
         oprávněných očekávání“.

      6       Článek 4 odst. 2 směrnice 2003/15 stanoví, že čl. 1 bod 1 této směrnice se použije od 1. července 2002.
       K žalobě
      7       Francouzská republika se na podporu své žaloby dovolává pěti důvodů. Tvrdí, že sporné ustanovení porušuje zásadu právní jistoty.
         Podpůrně uplatňuje, že uvedené ustanovení porušuje právo na svobodný výkon podnikatelské činnosti, jakož i zásady proporcionality,
         obezřetnosti a nediskriminace. Krom toho požaduje uložit žalovaným náhradu nákladů řízení.

      8       Parlament a Rada zpochybňují jak přípustnost, tak opodstatněnost žaloby a navrhují odmítnout případně žalobu a uložit žalobkyni
         náhradu nákladů řízení.

      9       Podle Parlamentu článek 1 směrnice 2003/15 tím, že stanoví ve svém bodě 1 zrušení zákazu uvádění na trh až do té doby stanoveného
         čl. 4 odst. 1 písm. i) směrnice 76/768 a ve svém bodě 2 nahrazení uvedeného zákazu režimem zákazů, který obsahuje sporné ustanovení,
         představuje nedílný celek. Vyhovění návrhu na částečné zrušení požadované žalobkyní by ve svém důsledku znamenalo vydání právního
         předpisu soudním rozhodnutím. V tomto ohledu Parlament zdůrazňuje, že část směrnice 2003/15 týkající se zkoušení na zvířatech
         je výsledkem obecného kompromisu dosaženého ve smírčím výboru na základě zvláště složitých a choulostivých diskuzí mezi Radou,
         Komisí a Parlamentem. Je zjevné, zejména s ohledem na právní kontext, v němž se napadené ustanovení vyskytuje, že čl. 1 bod
         1 směrnice 2003/15 by nebyl nikdy přijat, aniž by bylo současně přijato sporné ustanovení, takže tato dvě ustanovení tvoří
         nerozlučný celek.

      10     Rada během jednání uvedla, že sdílí stanovisko vyjádřené Parlamentem ohledně nemožnosti požadovaného částečného zrušení. Podle
         ní by totiž takové zrušení zasahovalo podstatu směrnice 2003/15, jakož i základní cíle sledované zákonodárcem Společenství
         tím, že by vedlo k režimu zcela bránícímu těmto cílům.

      11     Francouzská vláda tvrdí, že napadené ustanovení je oddělitelné od ostatních ustanovení směrnice 2003/15, jež budou i nadále
         mít právní účinky. Tak tomu je jak v případě ustanovení této směrnice týkajících se bezpečnosti kosmetických prostředků a informování
         spotřebitelů, tak v případě čl. 1 bod 1 této směrnice, který stanoví zrušení čl. 4 odst. 1 písm. i) směrnice 76/768 s účinností
         od 30. června 2002.

      12     V tomto ohledu je třeba připomenout, že jak vyplývá z ustálené judikatury, částečné zrušení aktu Společenství je možné, pouze
         pokud části, jejichž zrušení je požadováno, jsou oddělitelné od zbývající části aktu (viz zejména rozsudky ze dne 10. prosince
         2002, Komise v. Rada, C‑29/99, Recueil, s. I‑11221, body 45 a 46; ze dne 21. ledna 2003, Komise v. Parlament a Rada, C‑378/00,
         Recueil, s. I‑937, bod 30, a ze dne 30. září 2003, Německo v. Komise, C‑239/01, Recueil, s. I‑10333, bod 33).

      13     Soudní dvůr rovněž opakovaně rozhodl, že tento požadavek oddělitelnosti není splněn, pokud by částečné zrušení aktu způsobilo
         změnu jeho podstaty (rozsudky ze dne 31. března 1998, Francie a další v. Komise, C‑68/94 a C‑30/95, Recueil, s. I‑1375, bod
         257; výše uvedený rozsudek Komise v. Rada, bod 46, a výše uvedený rozsudek Německo v. Komise, bod 34).

      14     Jistě, jak připomíná francouzská vláda, Soudní dvůr rozhodl ohledně prováděcího nařízení přijatého Komisí, že otázka, zda
         by částečné zrušení měnilo podstatu napadeného aktu, představuje objektivní kritérium, a nikoliv subjektivní kritérium spojené
         s politickou vůlí orgánu, který sporný akt přijal (výše uvedený rozsudek Německo v. Komise, bod 37).

      15     V projednávané věci je však nutné shledat, že zrušení napadeného ustanovení, zatímco čl. 1 bod 1 směrnice 2003/15 by byl i nadále
         použitelný, by objektivně změnilo samotnou podstatu ustanovení přijatých zákonodárcem Společenství, pokud jde o zkoušení na
         zvířatech za účelem vývoje kosmetických prostředků, neboť tato ustanovení představují krom toho jednu z hlavních os uvedené
         směrnice.

      16     Sporné ustanovení, jehož důvody pro přijetí jsou vysvětleny v prvních deseti bodech odůvodnění směrnice 2003/15, má totiž,
         jak vyplývá z osmnáctého bodu odůvodnění této směrnice, „nahradit“ čl. 4 odst. 1 písm. i) směrnice 76/768.

      17     Tato dvě ustanovení, která mají částečně stejný cíl, a to zpřesnit podmínky zákazu prodeje kosmetických prostředků obsahujících
         přísady nebo kombinace přísad zkoušených na zvířatech, jak Parlament právem zdůraznil, by nemohla koexistovat. Zrušení dřívějšího
         ustanovení se za těchto okolností jeví jako důsledek přijetí nového ustanovení, což je v osmnáctém bodě odůvodnění směrnice
         2003/15 bráno na vědomí.

      18     Navíc je souvislost existující mezi sporným ustanovením a ustanovením, jež nahrazuje, rovněž zdůrazňována čtvrtým bodem odůvodnění
         směrnice 2003/15, podle něhož „[v] souladu se směrnicí 86/609/EHS a směrnicí 93/35/EHS je nezbytné sledovat cíl, jímž je upuštění
         od pokusů na zvířatech při zkoušení kosmetických prostředků a zákaz takových pokusů na území členských států“.

      19     Za těchto podmínek je namístě se domnívat, že vložení sporného ustanovení do směrnice 76/768 a zrušení čl. 4 odst. 1 písm.
         i) této směrnice představují nerozlučný celek.

      20     Jelikož je tedy napadené ustanovení neoddělitelné od čl. 1 bodu 1 směrnice 2003/15, vyplývá z toho, že částečné zrušení požadované
         žalobkyní je nemožné.

      21     Jelikož žalobkyně nepožadovala, byť i podpůrně, zrušení uvedeného čl. 1 bodu 1 a jelikož bylo navíc zdůrazněno v její replice
         a připomenuto na jednání, že takový návrh by byl z její strany inkoherentní a že si nepřeje zrušení tohoto ustanovení, je
         tedy nutno shledat, že žaloba je nepřípustná (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Rada, body 45 až 51; Komise v. Parlament
         a Rada, body 29 a 30, jakož i Německo v. Komise, body 33 až 38).

       K nákladům řízení
      22     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament a Rada
         požadovaly po Francouzské republice náhradu nákladů řízení a Francouzská republika byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit
         jí náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se odmítá.
      2)      Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. ledna 2002. # Canal Satélite Digital SL proti Adminstración General del Estado, za přítomnosti Distribuidora de Televisión Digital SA (DTS). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Supremo - Španělsko. # Věc C-390/99.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 8. června 2000. # Commissioners of Customs and Excise proti Midland Bank plc. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice, Queen's Bench Division (Divisional Court) - Spojené království. # Daň z přidané hodnoty. # Věc C-98/98.