title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. dubna 2005.#Pierre Housieaux proti Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Belgie.#Směrnice 90/313/EHS - Svoboda přístupu k informacím o životním prostředí - Žádost o poskytnutí informací - Povinnost uvést odůvodnění v případě odmítnutí - Závazná lhůta - Nečinnost orgánu veřejné moci během lhůty pro odpověď - Implicitní zamítnutí - Základní právo na účinnou soudní ochranu.#Věc C-186/04.

text:
      Věc C-186/04
      Pierre Housieaux
      v.
      Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Belgie)]
      „Směrnice 90/313/EHS – Svoboda přístupu k informacím o životním prostředí – Žádost o poskytnutí informací – Povinnost uvést odůvodnění v případě odmítnutí – Závazná lhůta – Nečinnost orgánu veřejné moci během lhůty pro odpověď – Implicitní zamítnutí – Základní právo na účinnou soudní ochranu“
      Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 27. ledna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. dubna 2005.
      Shrnutí rozsudku
      1.     Životní prostředí – Svoboda přístupu k informacím – Směrnice 90/313 – Žádost o poskytnutí informací – Lhůta dvou měsíců pro
            odpověď poskytnutá veřejnému orgánu – Závaznost
      (Směrnice Rady  90/313, čl. 3 odst.4)
      2.     Životní prostředí – Svoboda přístupu k informacím – Směrnice 90/313 – Implicitní zamítnutí žádosti o informace – Neexistence
            odůvodnění po uplynutí lhůty dvou měsíců pro odpověď – Protiprávnost rozhodnutí
      (Směrnice Rady  90/313, čl. 3 odst. 4, a článek 4)
      3.     Životní prostředí – Svoboda přístupu k informacím – Směrnice 90/313 – Soudní ochrana – Rozhodnutí, proti kterému lze podat
            opravný prostředek – Implicitní zamítnutí žádosti o informace
      (Směrnice Rady 90/313, článek 4)
      1.     Lhůta dvou měsíců, během které musí veřejný orgán odpovědět na žádost o přístup k informacím, stanovená v čl. 3 odst. 4 směrnice
         90/313 o svobodě přístupu k informacím o životním prostředí, je lhůtou závaznou.

       (viz bod 29, výrok 1)
      2.     Článek 3 odst. 4 směrnice 90/313 o svobodě přístupu k informacím o životním prostředí, ve spojení s jejím článkem 4 není překážkou
         v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, vnitrostátní právní úpravě, podle které se má za to, že pro účely
         poskytnutí účinné soudní ochrany nečinnost orgánu veřejné moci během lhůty dvou měsíců vede ke vzniku implicitního zamítavého
         rozhodnutí, které může být předmětem soudního či správního přezkoumání v souladu s vnitrostátním právním řádem. Článek 3 odst.
         4 však brání tomu, aby takové rozhodnutí nebylo doplněno odůvodněním v okamžiku uplynutí lhůty dvou měsíců. Za těchto podmínek
         musí být implicitní zamítavé rozhodnutí považováno za stižené protiprávností.

      (viz bod 36, výrok 3)
      3.     Rozhodnutí uvedené v článku 4 směrnice 90/313 o svobodě přístupu k informacím o životním prostředí, ohledně kterého může žadatel
         o poskytnutí informací požádat o soudní či správní přezkoumání, je implicitní zamítavé rozhodnutí vyplývající z nečinnosti
         orgánu veřejné moci příslušného k rozhodnutí o žádosti během lhůty dvou měsíců.

       (viz bod 39, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      21. dubna 2005 (*)

      „Směrnice 90/313/EHS – Svoboda přístupu k informacím o životním prostředí – Žádost o poskytnutí informací – Povinnost uvést odůvodnění v případě odmítnutí – Závazná lhůta – Nečinnost orgánu veřejné moci během lhůty pro odpověď – Implicitní zamítnutí – Základní právo na účinnou soudní ochranu“
      Ve věci C‑186/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES podaná rozhodnutím Conseil d‘État (Belgie)
         ze dne 1. dubna 2004, došlým Soudním dvoru dne 22. dubna 2004, v řízení

      Pierre Housieaux
      proti
      Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale,

      za přítomnosti:
      Société de développement régional de Bruxelles (SDRB),
      Bâtipont Immobilier SA (BPI),
      Immomills Louis de Waele Development SA (ILDWD),
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, P. Kūris, G. Arestis a J. Klučka (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. ledna 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Pierra Housieaux J. Sambonem a P. Reyniers, avocats,
      –       za délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale P. Coenraetsem a C. Lepinoisem, avocats,
      –       za société de développement régional de Bruxelles (SDRB) F. Krencem a P. Lambertem, avocats,
      –       za Komisi Evropských společenství U. Wölkerem a F. Simonetti, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 27. ledna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 4 a článku 4 směrnice Rady 90/313/EHS ze dne 7. června
         1990 o svobodě přístupu k informacím o životním prostředí (Úř. věst. L 158, s. 56; Zvl. vyd. 15/01, s. 402).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Pierrem Housieaux a Collège des délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale
         (dále jen „Collège”) ve věci rozhodnutí Collège ohledně přístupu k dokumentům týkajícím se dohody o územním plánování.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 3 odst. 1 směrnice 90/313 stanoví:
      „S výhradou ustanovení tohoto článku zajistí členské státy, aby orgány veřejné moci byly povinny zpřístupnit informace o životním
         prostředí všem fyzickým osobám či právnickým osobám, aniž by tyto osoby musely svůj zájem odůvodnit.

      Členské státy stanoví náležitosti pro poskytování těchto informací.“
      4       Článek 3 odst. 2 a 3 téže směrnice obsahuje výčet důvodů, které mohou odůvodnit odmítnutí žádosti o informace.
      5       Článek 3 odst. 4 uvedené směrnice je následujícího znění :
      „Orgán veřejné moci odpoví žadateli co nejdříve, nejpozději však do dvou měsíců. Pokud je žádost zamítnuta, musí být uveden
         důvod zamítnutí.“

      6       Článek 4 směrnice 90/313 stanoví :
      „Osoba, která se domnívá, že její žádost o informace byla bezdůvodně zamítnuta anebo ignorována anebo odpověď nebyla dostatečná,
         může požádat o soudní či správní přezkoumání příslušného rozhodnutí ve shodě s platnými vnitrostátními právními předpisy.“

       Vnitrostátní právní úprava
      7       Nařízením ze dne 29. srpna 1991 o přístupu k informacím o životním prostředí v regionu Hlavní město Brusel (Moniteur belge ze dne 1. října 1991, s. 21505, dále jen „nařízení z roku 1991“) byla relevantní ustanovení směrnice 90/313 provedena do
         právního řádu tohoto regionu.

      8       Článek 7 nařízení z roku 1991 stanoví:
      „Výkonná moc stanoví seznam kategorií písemných dokumentů, jež příslušné správní orgány ponechají k přímé konzultaci na místě.“
      9       Článek 8 uvedeného nařízení je následujícího znění:
      „Co se týče jiných údajů než těch, které jsou uvedeny v článku 7, a aniž by byla dotčena možnost správního orgánu nechat je
         konzultovat přímo na místě, má správní orgán, kterému je žádost určena, jeden měsíc na to, aby písemně žadateli odpověděl.

      Pokud po uplynutí uvedené lhůty nebylo na žádost odpovězeno, je nečinnost správního orgánu považována za rozhodnutí o zamítnutí
         přístupu. V tomto případě se může žadatel odchylně od článku 12 odst. 2 obrátit přímo na delegáty Conseil, kteří o žádosti
         rozhodnou.“

      10     Podle článku 12 téhož nařízení:
      „Odstavec 1. Pouze delegáti Conseil mají pravomoc zamítnout přístup k informaci, kterou má správní orgán k dispozici […].
         Tuto pravomoc vykonávají ve sboru a za podmínek uvedených v článku 9.

      Odstavec 2. […] každý správní orgán, který zamítne zpřístupnit informaci, která je předmětem žádosti o přístup, o tom musí
         vyrozumět žadatele a obrátit se zároveň na delegáty Conseil. Na delegáty Conseil se obrátí předáním žádosti o přístup, spolu
         s jedním vyhotovením nebo opisem informace a důvodů, které podle správního orgánu směřují k odůvodnění zamítnutí přístupu.
         Lhůta uvedená v čl. 8 odst. 1 je prodloužena o jeden měsíc ode dne oznámení žadateli, že se správní orgán obrátil na delegáty
         Conseil.“

      11     Článek 13 nařízení z roku 1991 stanoví:
      „Každé rozhodnutí o úplném nebo částečném zamítnutí přístupu musí uvádět jasně, přesně, úplně a pravdivě důvody, které směřují
         k jeho odůvodnění.“

      12     Článek 14 uvedeného nařízení stanoví:
      „Delegáti Conseil zpřístupní žadateli požadovaný dokument nebo mu oznámí zamítnutí přístupu do dvou měsíců od podání žádosti.
         Po této lhůtě je nečinnost považována za rozhodnutí o zamítnutí přístupu. Jejich rozhodnutí je sděleno rovněž správnímu orgánu,
         kterému byla žádost o přístup podána.“

      13     Nařízení z roku 1991 nezavádí, pokud jde o přístup k informacím týkajícím se životního prostředí, žádný specifický postup
         přezkoumání rozhodnutí Collège, a v této věci se tedy použijí běžné opravné prostředky soudního správního řízení.

      14     Podle čl. 14 odst. 1 základních zákonů o Conseil d’État (Moniteur belge ze dne 21. března 1973, s. 3459), „[správní] sekce [Conseil d’État] rozhoduje rozsudky o žalobách na zrušení pro porušení
         buď podstatných formálních náležitostí, nebo formálních náležitostí předepsaných pod sankcí neplatnosti, překročení, nebo
         zneužití pravomoci, podané proti aktům a nařízením různých orgánů veřejné moci“.

      15     Vyhláška Regenta ze dne 23. srpna 1948 o řízení před správní sekcí Conseil d’État ve svém čl. 4 třetím pododstavci upřesňuje,
         že „žaloby uvedené v čl. [14] zákona se promlčují šedesát dní po zveřejnění nebo oznámení předmětného aktu, nařízení nebo
         rozhodnutí. Pokud nejsou ani zveřejňovány, ani oznamovány, běží lhůta ode dne, kdy se o nich žalobce dozvěděl“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      16     Region Hlavní město Brusel v únoru 1991 vyvlastnil areál bývalé vojenské nemocnice ve prospěch společnosti regionálního rozvoje
         Bruselu (dále jen „SDRB“), která byla určena jako subjekt, který uskuteční rekonverzi tohoto areálu. SDRB poté uzavřela dohodu
         (dále je „dohoda“) se sdružením pro tento účel tvořeným společnostmi Batipont Immobilier SA. A Immomills Louis de Waele Development
         (dále jen „Batipont“). Touto dohodou se Batipont zavázala vybudovat v tomto areálu soubor staveb a provést práce v souladu
         s programem předem stanoveným SDRB.

      17     Dopisem ze dne 21. března 1993 adresovaným předsedovi SDRB Pierre Housieaux požádal o nahlédnutí do dohody a o získání její
         kopie. Rozhodnutím ze dne 5. dubna 1994 SDRB žádost zamítla z důvodu, že podle nařízení z roku 1991 výkonná moc „nařizuje
         způsob organizace přístupu k informacím pro každý konkrétní orgán“.

      18     Dne 22. dubna 1994 Pierre Housieaux podal Collège žádost o přezkoumání tohoto rozhodnutí a opětovně požádal o přístup k dohodě.
      19     Po různých výměnách dopisů s Pierrem Housieaux Collège dne 1. února 1995 přijal rozhodnutí zpřístupnit žadateli přílohy H
         a I dohody, které se týkají životního prostředí a jejichž zpřístupnění nepoškozuje žádný obchodní nebo průmyslový zájem. Dopisem
         ze dne 3. února 1995 Collège informoval Pierra Housieaux a SDRB o tomto rozhodnutí.

      20     Vzhledem k tomu, že Pierre Housieaux nebyl s tímto rozhodnutím spokojen, podal dne 31. března 1995 ke Conseil d’État žalobu
         směřující ke zrušení tohoto rozhodnutí.

      21     Collège před tímto soudem vznesl námitku nepřípustnosti žaloby, založenou na skutečnosti, že rozhodnutí z 1. února 1995 je
         pouze potvrzujícím rozhodnutím, které jako takové nemůže být napadeno. Collège uplatnil, že kromě příloh H a I dohody toto
         rozhodnutí pouze potvrzuje implicitní rozhodnutí o odmítnutí, ke kterému došlo dříve z důvodu nečinnosti Collège po dobu více
         než dvou měsíců od žádosti o informace podané dne 22. dubna 1994 Pierrem Housieaux. Toto implicitní rozhodnutí o zamítnutí
         se stalo konečným, neboť nebylo napadeno ve lhůtě 60 dní stanovené v čl. 14 odst. 1 základních zákonů o Conseil d’État. V důsledku
         toho Collège tvrdí, že ke dni 31. března 1995 došlo k prekluzi práva Pierra Housieaux na podání žaloby směřující ke zrušení
         rozhodnutí o zamítnutí ze dne 1. února 1995.

      22     Za těchto podmínek se Conseil d’État rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)      Je lhůta dvou měsíců v čl. 3 odst. 4 směrnice 90/313 […] lhůtou pořádkovou, tedy pouze indikativní pro orgán, kterému je adresována
         žádost o poskytnutí informací, nebo lhůtou závaznou, kterou musí tento orgán respektovat?

      2)      V případě, že lhůta dvou měsíců je lhůtou závaznou a že po uplynutí této lhůty orgán, kterému byla žádost o poskytnutí informací
         adresována, nepřijal žádné rozhodnutí, jaké je rozhodnutí uvedené v článku 4 in fine výše uvedené směrnice, ohledně kterého může být požádáno o soudní či správní přezkoumání ,ve shodě s platnými vnitrostátními
         právními předpisy‘?

      3)      Zakazují čl. 3 odst. 4 a článek 4 výše uvedené směrnice, aby ,platné vnitrostátní právní předpisy‘ vykládaly nečinnost orgánu,
         kterému byla žádost o poskytnutí informací podána, a to nečinnost po dobu dvou měsíců uvedených v čl. 3 odst. 4 směrnice,
         jako implicitní rozhodnutí o zamítnutí žádosti, tedy rozhodnutí, které není odůvodněno, ale které může být předmětem soudního
         či správního přezkoumání podle článku 4?

      4)      V případě, že lhůta dvou měsíců uvedená v čl. 3 odst. 4 směrnice je lhůtou pořádkovou, brání čl. 3 odst. 4 a článek 4 směrnice
         tomu, aby ,platné vnitrostátní právní předpisy‘ mohly stanovit možnost pro žadatele o poskytnutí informací vyzvat orgán veřejné
         moci, aby odpověděl na její žádost o poskytnutí informací v určité lhůtě, přičemž jinak bude přetrvávající nečinnost orgánu
         považována za implicitní rozhodnutí o zamítnutí sdělení informací, kteréžto rozhodnutí může být předmětem soudního či správního
         přezkoumání?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      23     Svou první otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda lhůta stanovená v čl. 3 odst. 4 směrnice 90/313 má indikativní,
         či závazný charakter.

      24     V tomto ohledu je třeba uvést, jak to učinila generální advokátka v bodech 23 a 24 svého stanoviska, že jak ze znění, tak
         ze smyslu uvedeného ustanovení vyplývá, že lhůta dvou měsíců jím stanovená musí být považována za lhůtu závazného charakteru.

      25     Užití výrazu „co nejdříve, nejpozději však do dvou měsíců“ totiž jednak jasně znamená, že orgán veřejné moci příslušný k rozhodnutí
         o žádosti o poskytnutí informací (dále jen „orgán veřejné moci“) musí respektovat takto stanovenou lhůtu pro přezkoumání žádosti
         a pro odpověď na tuto žádost.

      26     Krom toho, pokud by tato lhůta měla nikoliv závazný, ale pouze indikativní charakter, článek 4 směrnice 90/313, který upravuje
         soudní ochranu jednotlivce, by byl zbaven užitečného účinku. Osoba, která podala žádost o informace by totiž přesně nevěděla,
         od kterého data může podat žádost o přezkoumání.

      27     Tento výklad čl. 3 odst. 4 směrnice 90/313 je potvrzen jejím účelem, tak jak vyplývá zejména z jejího jedenáctého bodu odůvodnění,
         kterým je aktivní přístup k informování veřejnosti o stavu životního prostředí.

      28     Přitom, jak generální advokátka uvedla v bodě 24 svého stanoviska, význam těchto informací závisí z velké části na skutečnosti,
         že je jednotlivci mají k dispozici co nejdříve.

      29     S ohledem na tyto úvahy je třeba na první položenou otázku odpovědět tak, že lhůta dvou měsíců stanovená v čl. 3 odst. 4 směrnice
         90/313 je lhůtou závaznou.

       Ke třetí otázce
      30     Svou třetí otázkou, kterou je třeba se zabývat před druhou otázkou, se předkládající soud v podstatě táže, zda čl. 3 odst.
         4 a článek 4 směrnice 90/313 brání vnitrostátní právní úpravě, podle které nečinnost orgánu veřejné moci k žádosti o poskytnutí
         informací během lhůty dvou měsíců je považována za vedoucí ke vzniku, po uplynutí této lhůty, implicitního rozhodnutí o zamítnutí
         této žádosti, tedy rozhodnutí, které zajisté není odůvodněno, které však může být předmětem soudního či správního přezkoumání
         na základě článku 4 uvedené směrnice.

      31     V tomto ohledu je namístě připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že právní fikce, podle které nečinnost správního orgánu
         znamená implicitní rozhodnutí o zamítnutí, nemůže být jako taková považována za neslučitelnou s požadavky směrnice 90/313
         pouze z důvodu, že zamítavé rozhodnutí učiněné konkludentně již pojmově neobsahuje žádné odůvodnění (rozsudek ze dne 26. června
         2003, Komise v. Francie, C‑233/00, Recueil, s. I‑6625, bod 111).

      32     Soudní dvůr naproti tomu shledal, že v případě implicitního zamítnutí žádosti o poskytnutí informací týkajících se životního
         prostředí musí být důvody tohoto zamítnutí sděleny i k pozdějšímu datu, než je datum implicitního zamítnutí, do dvou měsíců
         od podání původní žádosti, přičemž toto sdělení musí v takovém případě být považováno za „odpověď“ ve smyslu čl. 3 odst. 4
         uvedené směrnice (výše uvedený rozsudek Komise v. Francie, bod 118).

      33     Pouze takový výklad čl. 3 odst. 4 směrnice 90/313 umožňuje zachovat užitečný účinek tohoto ustanovení, z jehož samotného znění
         vyplývá, že orgán veřejné moci musí každé rozhodnutí o zamítnutí žádosti o poskytnutí informací odůvodnit.

      34     Na rozdíl od vnitrostátní právní úpravy, která byla předmětem výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie, podle níž je nečinnost
         orgánu veřejné moci ohledně žádosti o poskytnutí informací po dobu jednoho měsíce považována za zakládající implicitní rozhodnutí
         o zamítnutí této žádosti, právní úprava dotčená ve věci v původním řízení stanoví, že ke konkludentnímu zamítavému rozhodnutí
         dochází nečinností po dobu dvou měsíců následujících po podání žádosti.

      35     Z výše uvedeného rozsudku Komise v. Francie tedy vyplývá, že směrnice 90/313 sice není pro účely poskytnutí účinné soudní
         ochrany v souladu s článkem 4 uvedené směrnice na překážku právní fikci implicitního rozhodnutí o zamítnutí žádosti o přístup
         k informacím na základě nečinnosti po dobu dvou měsíců, avšak čl. 3 odst. 4 uvedené směrnice brání tomu, aby takové rozhodnutí
         nebylo doplněno odůvodněním v okamžiku uplynutí lhůty dvou měsíců. Za těchto podmínek je implicitní zamítavé rozhodnutí zajisté
         „odpovědí“ ve smyslu výše uvedeného ustanovení, ale musí být považováno za stižené protiprávností.

      36     Na třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 3 odst. 4 směrnice 90/313 ve spojení s jejím článkem 4 není překážkou
         v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, vnitrostátní právní úpravě, podle které se má za to, že pro účely
         poskytnutí účinné soudní ochrany nečinnost orgánu veřejné moci během lhůty dvou měsíců vede ke vzniku implicitního zamítavého
         rozhodnutí, které může být předmětem soudního či správního přezkoumání v souladu s vnitrostátním právním řádem. Článek 3 odst.
         4 však brání tomu, aby takové rozhodnutí nebylo doplněno odůvodněním v okamžiku uplynutí lhůty dvou měsíců. Za těchto podmínek
         musí být implicitní zamítavé rozhodnutí považováno za stižené protiprávností.

       Ke druhé otázce
      37     Svou druhou otázkou se předkládající soud táže, jaké je „rozhodnutí“, které může být předmětem přezkoumání ve smyslu článku
         4 směrnice 90/313, pokud orgán veřejné moci neučinil do uplynutí lhůty dvou měsíců uvedené v čl. 3 odst. 4 této směrnice žádné
         rozhodnutí.

      38     Odpověď na tuto otázku vyplývá z toho, co bylo uvedeno ke třetí otázce, tedy že se má za to, že nečinnost orgánu veřejné moci
         během lhůty dvou měsíců vede ke vzniku rozhodnutí, o jehož přezkoumání lze požádat v souladu s vnitrostátním právním řádem.

      39     V důsledku toho je namístě odpovědět na druhou otázku tak, že rozhodnutím uvedeným v článku 4 směrnice 90/313, ohledně kterého
         může žadatel o poskytnutí informací požádat o soudní či správní přezkoumání, je implicitní zamítavé rozhodnutí vyplývající
         z nečinnosti orgánu veřejné moci příslušného k rozhodnutí o žádosti během lhůty dvou měsíců.

       Ke čtvrté otázce
      40     S přihlédnutím k odpovědi na první otázku, tedy že lhůta stanovená v čl. 3 odst. 4 směrnice 90/313 je lhůtou závaznou, již
         není nezbytné odpovědět na čtvrtou otázku.

       K nákladům řízení
      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Lhůta dvou měsíců stanovená v čl. 3 odst. 4 směrnice Rady 90/313/EHS ze dne 7. června 1990 o svobodě přístupu k informacím
            o životním prostředí je lhůtou závaznou.
      2)      Rozhodnutím uvedeným v článku 4 směrnice 90/313, ohledně kterého může žadatel o poskytnutí informací požádat o soudní či správní
            přezkoumání, je implicitní zamítavé rozhodnutí vyplývající z nečinnosti orgánu veřejné moci příslušného k rozhodnutí o žádosti
            během lhůty dvou měsíců.
      3)      Článek 3 odst. 4 směrnice 90/313 ve spojení s jejím článkem 4 není překážkou v takové situaci, jako je situace ve věci v původním
            řízení, vnitrostátní právní úpravě, podle které se má za to, že pro účely poskytnutí účinné soudní ochrany nečinnost orgánu
            veřejné moci během lhůty dvou měsíců vede ke vzniku implicitního zamítavého rozhodnutí, které může být předmětem soudního
            či správního přezkoumání v souladu s vnitrostátním právním řádem. Článek 3 odst. 4 však brání tomu, aby takové rozhodnutí
            nebylo doplněno odůvodněním v okamžiku uplynutí lhůty dvou měsíců. Za těchto podmínek musí být implicitní zamítavé rozhodnutí
            považováno za stižené protiprávností.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 12. června 2008.#O2 Holdings Limited a O2 (UK) Limited proti Hutchison 3G UK Limited.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené království.#Ochranné známky - Směrnice 89/104/EHS - Článek 5 odst. 1 - Výlučné právo majitele ochranné známky - Užívání označení totožného nebo podobného ochranné známce ve srovnávací reklamě - Omezení účinků ochranné známky - Srovnávací reklama - Směrnice 84/450/EHS a 97/55/ES - Článek 3a odst. 1 - Podmínky přípustnosti srovnávací reklamy - Použití ochranné známky soutěžitele nebo označení podobného této ochranné známce.#Věc C-533/06.

text:
      Věc C-533/06
      O2 Holdings Limited a O2 (UK) Limited
      v.
      Hutchison 3G UK Limited
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]
      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Článek 5 odst. 1 – Výlučné právo majitele ochranné známky – Užívání označení totožného nebo podobného ochranné známce ve srovnávací reklamě – Omezení účinků ochranné známky – Srovnávací reklama – Směrnice 84/450/EHS a 97/55/ES – Článek 3a odst. 1 – Podmínky přípustnosti srovnávací reklamy – Použití ochranné známky soutěžitele nebo označení podobného této ochranné známce“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Právo majitele ochranné známky bránit užívání totožného
            nebo podobného označení třetí osobou pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      (Směrnice Rady 89/104, čl. 5 odst. 1 a 2)
      2.        Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Právo majitele ochranné známky bránit užívání totožného
            nebo podobného označení třetí osobou pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      (Směrnice Rady 89/104, čl. 5 odst. 1 a 2, a 84/450, čl. 3a odst. 1)
      3.        Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Zápis nové ochranné známky – Existence totožné nebo podobné
            starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Právo majitele ochranné známky bránit užívání
            totožného nebo podobného označení třetí osobou pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny
      [Směrnice Rady 89/104, čl. 4 odst. 1 písm. b) a čl. 5 odst. 1 písm. b)]
      4.        Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Právo majitele ochranné známky bránit užívání totožného
            nebo podobného označení třetí osobou pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Směrnice Rady 89/104, čl. 5 odst. 1 písm. b), a 84/450, článek 3a]
      1.        Použití označení totožného nebo podobného ochranné známce soutěžitele inzerentem ve srovnávací reklamě pro účely označení
         zboží nebo služeb nabízených tímto soutěžitelem je třeba považovat za užití pro vlastní zboží nebo služby inzerenta ve smyslu
         čl. 5 odst. 1 a 2 směrnice 89/104 o ochranných známkách.

      Jednak je totiž čl. 5 odst. 1 a 2 směrnice 89/104 třeba vykládat tak, že upravuje užití označení totožného nebo podobného
         ochranné známce pro zboží uváděné do oběhu nebo služby poskytované třetí osobou.

      Krom toho reklama, kterou inzerent srovnává zboží nebo služby, které uvádí na trh, se zbožím nebo službami soutěžitele, je
         určena zjevně na podporu zboží a služeb tohoto inzerenta. Takovou reklamou se inzerent snaží odlišit své zboží a služby tak,
         že porovná jejich vlastnosti s vlastnostmi zboží a služeb soutěžitelů. Toto posouzení je potvrzeno patnáctým bodem odůvodnění
         směrnice 97/55, ve kterém zákonodárce Společenství zdůraznil, že cílem srovnávací reklamy je rozlišit zboží a služby inzerenta
         od zboží a služeb jeho soutěžitele.

      (viz body 34–36)
      2.        Článek 5 odst. 1 a 2 první směrnice 89/104 o ochranných známkách a čl. 3a odst. 1 směrnice 84/450 týkající se klamavé a srovnávací
         reklamy, ve znění směrnice 97/55, je nutno vykládat tak, že majitel zapsané ochranné známky není oprávněn zakázat ve srovnávací
         reklamě, která splňuje všechny podmínky přípustnosti stanovené ve výše uvedeném čl. 3a odst. 1, užívání označení totožného
         nebo podobného jeho ochranné známce třetími osobami.

      Nicméně, jestliže jsou splněny podmínky vyžadované v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 pro zákaz použití označení totožného
         nebo podobného zapsané ochranné známce, je vyloučeno, aby srovnávací reklama, ve které je zmiňované označení použito, splňovala
         podmínku přípustnosti upravenou v čl. 3a odst. 1 písm. d) směrnice 84/450, ve znění směrnice 97/55.

      Jednak totiž představuje nebezpečí záměny v případě podobnosti mezi ochrannou známkou a označením a mezi zbožím nebo službami
         specifickou podmínku ochrany. Článek 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 se tak použije pouze tehdy, existuje-li z důvodu totožnosti
         nebo podobnosti jak ochranných známek, tak označených výrobků nebo služeb u veřejnosti nebezpečí záměny. Krom toho z čl. 3a
         odst. 1 písm. d) směrnice 84/450 vyplývá, že srovnávací reklama není přípustná, pokud existuje nebezpečí záměny mezi inzerentem
         reklamy a soutěžitelem nebo mezi ochrannými známkami, zbožím nebo službami inzerenta reklamy a soutěžitele. Ve světle třináctého
         až patnáctého bodu odůvodnění směrnice 97/55 je třeba stejným způsobem vykládat pojem „záměna“, jenž je použit jak v čl. 5
         odst. 1 písm. b) směrnice 89/104, tak v čl. 3a odst. 1 písm. d) směrnice 84/450.

      (viz body 45–49, 51, výrok 1)
      3.        Pojem „nebezpečí záměny“ je totožný v čl. 4 odst. 1 písm. b) a čl. 5 odst. 1 písm. b) první směrnice 89/104 o ochranných známkách.

      Článek 4 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 se nicméně dotýká přihlášky k zápisu ochranné známky. V okamžiku zápisu ochranné
         známky má majitel této ochranné známky právo ji používat podle svého uvážení, takže pro účely posouzení, zda se na přihlášku
         k zápisu uplatní důvod pro zamítnutí zakotvený v tomto ustanovení, je třeba přezkoumat, zda existuje nebezpečí záměny se starší
         ochrannou známkou osoby, která podává námitky, ve všech situacích, ve kterých by přihlašovaná ochranná známka, pokud by byla
         zapsána, mohla být používána.

      Naproti tomu v případě uvedeném v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 si třetí osoba používající označení totožné nebo
         podobné zapsané ochranné známce nenárokuje žádné právo duševního vlastnictví k tomuto označení, nýbrž užívá jej nepravidelně.
         Za těchto podmínek, pro účely posouzení, zda majitel zapsané ochranné známky má právo zabránit takovému zvláštnímu užívání,
         je třeba se omezit na okolnosti charakterizující uvedené užívání, aniž by bylo třeba zkoumat, zda jiné užívání téhož označení
         za jiných okolností může rovněž způsobit nebezpečí záměny.

      (viz body 65–67)
      4.        Článek 5 odst. 1 písm. b) první směrnice 89/104 o ochranných známkách je nutno vykládat tak, že majitel zapsané ochranné známky
         není oprávněn zakázat, aby třetí osoby ve srovnávací reklamě užívaly označení podobné této ochranné známce pro zboží nebo
         služby totožné s těmi, pro něž byla zmiňovaná ochranná známka zapsána, nebo jim podobné, jestliže toto užívání nezpůsobí u
         veřejnosti nebezpečí záměny, a to bez ohledu na skutečnost, zda srovnávací reklama splňuje všechny podmínky přípustnosti uvedené
         v článku 3a směrnice 84/450 týkající se klamavé a srovnávací reklamy, ve znění směrnice 97/55.

      (viz bod 69, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      12. června 2008 (*)

      „Ochranné známky – Směrnice 89/104/EHS – Článek 5 odst. 1 – Výlučné právo majitele ochranné známky – Užívání označení totožného nebo podobného ochranné známce ve srovnávací reklamě – Omezení účinků ochranné známky – Srovnávací reklama – Směrnice 84/450/EHS a 97/55/ES – Článek 3a odst. 1 – Podmínky přípustnosti srovnávací reklamy – Použití ochranné známky soutěžitele nebo označení podobného této ochranné známce“
      Ve věci C‑533/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Spojené království) ze dne 14. prosince 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 28. prosince 2006, v řízení

      O2 Holdings Limited,
      O2 (UK) Limited
      proti
      Hutchison 3G UK Limited,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Swedenborg, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. listopadu 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za O2 Holdings Limited a O2 (UK) Limited R. Arnoldem, QC, M. Vanhegenem, barrister, a J. Stobbsem, attorney, zmocněnými S. Tierney,
         A. Brodie a S. Magee, solicitors,

      –        za Hutchison 3G UK Limited G. Hobbsem, QC, a E. Hinsworth, barrister, zmocněnými L. Silkinem, G. Crownem, N. Walkerem a S.
         Jonesem, solicitors,

      –        za Komisi Evropských společenství W. Wilsem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 31. ledna 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 1 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1989,
         kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s.
         92), jakož i čl. 3a odst. 1 směrnice Rady 84/450/EHS ze dne 10. září 1984 o sbližování právních a správních předpisů členských
         států týkajících se klamavé reklamy (Úř. věst. L 250, s. 17; Zvl. vyd. 15/01, s. 227), ve znění směrnice Evropského parlamentu
         a Rady 97/55/ES ze dne 6. října 1997 (Úř. věst. L 290, s. 18; Zvl. vyd. 15/03, s. 365, dále jen „směrnice 84/450“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společnostmi O2 Holdings Limited a O2 (UK) Limited [dále společně „O2 a O2
         (UK)“] na jedné straně a Hutchison 3G UK Limited (dále „H3G“) na straně druhé ve věci použití ochranných známek, jejichž majiteli
         jsou O2 a O2 (UK), v rámci srovnávací reklamy společností H3G.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 5 směrnice 89/104, nazvaný „Práva z ochranné známky“, stanoví:

      „1.      Ze zapsané ochranné známky vyplývají pro jejího majitele výlučná práva. Majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které
         nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly:

      a)      označení totožné s ochrannou známkou pro zboží nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je známka zapsána;
      b)      označení, u něhož z důvodu jeho totožnosti nebo podobnosti s ochrannou známkou a totožnosti či podobnosti zboží nebo služeb
         označovaných ochrannou známkou a označením existuje nebezpečí záměny u veřejnosti, včetně nebezpečí asociace označení s ochrannou
         známkou.

      2.      Každý členský stát může rovněž stanovit, že majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby
         užívaly v obchodním styku označení totožné s ochrannou známkou nebo jí podobné pro zboží nebo služby, které nejsou podobné
         těm, pro něž byla ochranná známka zapsána, jestliže tato ochranná známka získala v členském státě dobré jméno a užívání takového
         označení bez řádného důvodu by protiprávně těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména ochranné známky nebo jim působilo
         újmu.

      3.      Pokud jsou splněny podmínky uvedené v odstavcích 1 a 2, může být zakázáno zejména:
      a)      umísťovat označení na zboží nebo jeho obaly;
      b)      nabízet zboží pod tímto označením, uvádět je na trh nebo skladovat za tímto účelem anebo nabízet či poskytovat pod tímto označením
         služby;

      c)      dovážet či vyvážet pod tímto označením zboží;
      d)      užívat toto označení v obchodních listinách a v reklamě.
      […]
      5.      Odstavce 1 až 4 se nedotknou těch ustanovení členského státu, která se týkají ochrany proti užívání označení k jinému účelu,
         než je rozlišování zboží nebo služeb, pokud užívání tohoto označení bez řádného důvodu protiprávně těží z rozlišovací způsobilosti
         nebo dobrého jména ochranné známky nebo jim působí újmu.“

      4        Článek 6 směrnice 89/104, nazvaný „Omezení účinků ochranné známky“, ve svém odstavci 1 stanoví:

      „Ochranná známka neopravňuje majitele, aby zakázal třetí osobě užívat v obchodním styku:
      a)      své jméno a adresu;
      b)      údaje týkající se druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu, doby výroby zboží nebo poskytnutí služby anebo
         jiných jejich vlastností;

      c)      ochrannou známku, je-li to nezbytné k označení účelu zboží nebo služby, zejména v případě příslušenství nebo náhradních dílů;

      pokud je užívá v souladu s poctivými zvyklostmi v průmyslu nebo v obchodě.“
      5        Ustanovení týkající se srovnávací reklamy byla do směrnice 84/450 zavedena směrnicí 97/55.

      6        Třináctý až patnáctý bodu odůvodnění směrnice 97/55 znějí následovně:

      „(13) vzhledem k tomu, že článek 5 […] směrnice […] 89/104 […] přiznává majiteli zapsané známky výlučné právo, které obsahuje
         zejména právo zakázat všem třetím osobám používat v obchodním styku označení totožné s ochrannou známkou nebo jí podobné pro
         zboží nebo služby stejného druhu nebo popřípadě pro další zboží;

      (14)      vzhledem k tomu, že však může být nezbytné, ve snaze učinit srovnávací reklamu účinnou, identifikovat zboží nebo služby soutěžitele
         odvolávkou na jeho ochrannou známku nebo jeho obchodní firmu;

      (15) vzhledem k tomu, že takové použití ochranné známky, obchodní firmy nebo jiného rozlišovacího znaku jiného soutěžitele
         neporušuje toto výlučné právo v případech, že jsou dodrženy podmínky stanovené touto směrnicí a je-li jeho cílem pouze mezi
         nimi rozlišit a objektivně tak vyzdvihnout rozdíly“.

      7        Podle článku 1 je účelem směrnice 84/450 zejména stanovit podmínky, za nichž je dovolena srovnávací reklama.

      8        Článek 2 bod 2a této směrnice vymezuje srovnávací reklamu jako „každou reklamu, která výslovně nebo nepřímo označuje soutěžitele
         nebo zboží či služby nabízené soutěžitelem“.

      9        Článek 3a odst. 1 uvedené směrnice stanoví:

      „Srovnávací reklama, pokud jde o srovnání, je dovolena při splnění následujících podmínek:
      a)      není klamavá ve smyslu čl. 2 bodu 2, čl. 3 a čl. 7 odst. 1;
      […]
      d)      nevyvolává na trhu nejasnost v rozlišení mezi inzerentem reklamy a soutěžitelem anebo mezi ochrannými známkami, obchodními
         firmami, jinými rozlišovacími znaky, zbožím nebo službami inzerenta reklamy a soutěžitele;

      e)      nemá za následek oslabení důvěry nebo hanobení ochranné známky, obchodní firmy, jiného rozlišovacího znaku, zboží, služeb,
         činností nebo postavení soutěžitele;

      […]
      g)      protiprávně netěží z dobré pověsti ochranné známky, obchodní firmy nebo jiných rozlišovacích znaků soutěžitele anebo označení
         původu konkurujících výrobků;

      h)      nepředstavuje zboží nebo službu jako napodobeninu nebo reprodukci jiného zboží či služby, nesoucích chráněnou známku nebo
         chráněná obchodní firma.“

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Ustanovení směrnice 89/104 byla do vnitrostátního právního řádu provedena zákonem z roku 1994 o ochranných známkách (Trade
         Marks Act 1994).

      11      Ustanovení směrnice 84/450 byla do vnitrostátního právního řádu provedena nařízením z roku 1988 o kontrole klamavé reklamy
         (Control of Misleading Advertisements Regulations 1988, SI 1988/915), ve znění nařízení z roku 2003 (SI 2003/3183, dále jen
         „UK Regulations“).

      12      Boj proti klamavé reklamě a dodržování předpisů v oblasti srovnávací reklamy stanovených v článku 4 směrnice 84/450 v souladu
         s UK Regulations provádí Director General of Fair Trading, správní úřad, který má pravomoc rozhodovat o stížnostech nebo zahájit
         příslušné soudní řízení.

      13      Pravidlo 4A UK Regulations v odstavci 3 upřesňuje:

      „Ustanovení tohoto pravidla nelze vykládat tak, že
      a)      udělují právo na zahájení občanskoprávního řízení ohledně jakéhokoli porušení tohoto pravidla (s výjimkou výslovných ustanovení
         v těchto Regulations);

      b)      tvoří výjimku z jakéhokoli práva na zahájení řízení nebo na využití jiného opravného prostředku (občanskoprávního nebo trestněprávního)
         v řízení zahájeném z titulu jiného než na základě těchto Regulations“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      O2 a O2 (UK) poskytují služby mobilní telefonie.

      15      Pro účely podpory prodeje svých služeb používají obrázky bublin v mnoha různých podobách. Je nesporné, že v oblasti mobilní
         telefonie si spotřebitelé spojují obraz bublin ve vodě, zejména na odstupňovaném modrém pozadí, se službami poskytovanými
         O2 a O2 (UK).

      16      O2 a O2 (UK) jsou zejména majitelkami dvou národních obrazových ochranných známek, jež každá představuje statický obrázek
         bublin, které jsou zapsány ve Spojeném království pro telekomunikační zařízení a telekomunikační služby (dále jen „ochranné
         známky s bublinami“).

      17      H3G rovněž poskytuje služby mobilní telefonie, které prodává pod označením „3“. Nabízí zejména předplacenou službu („pay-as-you-go“)
         nazvanou „Threepay“.

      18      Během roku 2004 zahájila H3G reklamní kampaň. Za tímto účelem zejména dala v televizi odvysílat reklamu, ve které srovnávala
         cenu svých služeb s cenou služeb nabízených O2 a O2 (UK). Tato v televizi vysílaná reklama (dále jen „sporná reklama“) začínala
         použitím jména „O2“ a obrázku černobílých bublin v pohybu, dále pokračovala obrázky „Threepay“ a „3“, jakož i sdělením uvádějícím,
         že služby H3G byly určitým způsobem levnější.

      19      O2 a O2 (UK) zahájily proti H3G u High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, řízení o porušení svých ochranných
         známek s bublinami.

      20      Pro účely původního řízení připustily, že srovnání cen ve sporné reklamě bylo přesné, a že tato reklama nebyla jako celek
         klamavá. Zejména nenaznačovala, že existovalo jakékoli obchodní pouto mezi jednak O2 a O2 (UK), a jednak H3G.

      21      Tato žaloba na porušení ochranných známek byla zamítnuta rozsudkem ze dne 23. března 2006. High Court měl v podstatě za to,
         že použití obrázků bublin ve sporné reklamě spadalo do čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104, ale jelikož tato reklama byla
         v souladu s článkem 3a směrnice 84/450, tento soulad poskytl H3G důvod na obranu na základě čl. 6 odst. 1 písm. b) směrnice
         89/104.

      22      O2 a O2 (UK) podaly proti tomuto rozsudku odvolání u Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

      23      Předkládající soud nejprve požaduje výklad čl. 5 odst. 1 směrnice 89/104.

      24      Krom toho chce vědět, zda použitím zmíněným v tomto ustanovení je výlučně použití, jehož cílem je rozlišení obchodního původu
         zboží nebo služeb uváděných do oběhu třetími osobami. Kladná odpověď by podle něho vedla k tomu, že použití ochranné známky
         soutěžitele v rámci srovnávací reklamy nespadá do působnosti čl. 5 odst. 1 směrnice 89/104, jelikož ochranná známka se nepoužívá
         pro označení původu zboží inzerenta.

      25      Krom toho si klade otázku, zda pro účely posouzení existence nebezpečí záměny ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104
         je třeba provést srovnání výlučně mezi ochrannou známkou a sporným označením a mezi výrobky nebo službami, pro které je ochranná
         známka zapsána a výrobky nebo službami, pro které je užíváno označení, nebo, naopak, je třeba vzít v úvahu skutkové souvislosti,
         ve kterých je označení používáno.

      26      Předkládající soud se zadruhé domnívá, že soulad srovnávací reklamy, ve které je použita ochranná známka soutěžitele, s článkem
         3a směrnice 84/450 představuje důvod na obranu proti žalobě podané soutěžitelem proti takovému použití jeho ochranné známky.

      27      Proto v případě, že by Soudní dvůr vykládal čl. 5 odst. 1 směrnice 89/104 tak, že v situaci, jako je situace v původním řízení,
         toto ustanovení umožňuje majiteli zapsané ochranné známky zakázat použití jeho ochranné známky ve srovnávací reklamě, předkládající
         soud požaduje výklad čl. 3a odst. 1 směrnice 84/450 pro objasnění toho, zda k tomu, aby byla srovnávací reklama, ve které
         je použito označení totožné nebo podobné ochranné známce soutěžitele, dovolena, musí být použití tohoto označení „nezbytné“
         pro provedení srovnání mezi zbožím nebo službami soutěžitele a zbožím nebo službami inzerenta.

      28      Za těchto podmínek se Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžné otázky:

      „1)      Užívá-li obchodník v reklamě na vlastní zboží nebo služby zapsanou ochrannou známku, jejímž majitelem je soutěžitel, pro účely
         srovnání vlastností (a zvláště ceny) zboží nebo služeb, které uvádí na trh, s vlastnostmi (a zvláště cenou) zboží nebo služeb
         uváděných na trh soutěžitelem pod touto ochrannou známkou, způsobem, který nevede k záměně nebo jinak neohrožuje základní
         funkci ochranné známky jakožto údaje o původu, spadá takové užívání do působnosti čl. 5 [odst. 1] písm. a) nebo čl. 5 [odst.
         1] písm. b) směrnice 89/104/[…]?

      2)      Užívá-li obchodník ve srovnávací reklamě zapsanou ochrannou známku soutěžitele, musí být takové použití ‚nezbytné‘, aby bylo
         v souladu s čl.[...] 3a [odst. 1] směrnice 84/450/[...], a pokud ano, jaká jsou kritéria, podle nichž má být tato nezbytnost
         posuzována?

      3)      Konkrétněji, kdyby existoval požadavek nezbytnosti, vylučoval by jakékoli použití označení, které není totožné se zapsanou
         ochrannou známkou, ale je jí velmi podobné?“

       K předběžným otázkám
       Úvodní poznámky
      29      Podstatou otázek předkládajícího soudu položených Soudnímu dvoru je žádost o výklad jak čl. 5 odst. 1 směrnice 89/104, tak
         čl. 3a odst. 1 směrnice 84/450.

      30      Věc v původním řízení se totiž vyznačuje skutečností, že O2 a O2 (UK) tvrdí, že použití označení podobného jejich ochranným
         známkám s bublinami společností H3G ve srovnávací reklamě zasahuje do výlučných práv, která jsou jim udělena zmíněnými ochrannými
         známkami.

      31      Je proto před přezkumem předběžných otázek nezbytné vymezit vztah mezi směrnicí 89/104 a směrnicí 84/450.

      32      V souladu s čl. 5 odst. 1 a 2 směrnice 89/104 vyplývají ze zapsané ochranné známky pro jejího majitele výlučná práva, na jejichž
         základě je tento oprávněn za určitých podmínek zakázat všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku
         užívaly označení totožné nebo podobné jeho ochranné známce. Podle čl. 5 odst. 3 písm. d) této směrnice může zejména zakázat
         jakékoli třetí osobě užití takového označení v reklamě.

      33      Použití označení totožného nebo podobného ochranné známce soutěžitele inzerentem ve srovnávací reklamě může být užitím ve
         smyslu čl. 5 odst. 1 a 2 směrnice 89/104.

      34      Jednak je totiž čl. 5 odst. 1 a 2 směrnice 89/104 třeba vykládat tak, že upravuje užití označení totožného nebo podobného
         ochranné známce pro zboží uváděné do oběhu nebo služby poskytované třetí osobou [viz v tomto smyslu, pokud jde o čl. 5 odst. 1
         písm. a) směrnice 89/104, rozsudek ze dne 25. ledna 2007, Adam Opel, C‑48/05, Sb. rozh. s. I‑1017, bod 28].

      35      Krom toho reklama, kterou inzerent srovnává zboží nebo služby, které uvádí na trh, se zbožím nebo službami soutěžitele, je
         určena zjevně na podporu zboží a služeb tohoto inzerenta. Takovou reklamou se inzerent snaží odlišit své zboží a služby tak,
         že porovná jejich vlastnosti s vlastnostmi zboží a služeb soutěžitelů. Toto posouzení je potvrzeno patnáctým bodem odůvodnění
         směrnice 97/55, ve kterém zákonodárce Společenství zdůraznil, že cílem srovnávací reklamy je rozlišit zboží a služby inzerenta
         od zboží a služeb jeho soutěžitele (viz rozsudek ze dne 25. října 2001, Toshiba Europe, C‑112/99, Recueil, s. I‑7945, bod
         53).

      36      Použití označení totožného nebo podobného ochranné známce soutěžitele inzerentem ve srovnávací reklamě pro účely označení
         zboží nebo služeb nabízených tímto soutěžitelem je proto třeba považovat za užití pro vlastní zboží nebo služby inzerenta
         ve smyslu čl. 5 odst. 1 a 2 směrnice 89/104.

      37      Takové užití je proto případně možné zakázat na základě výše uvedených ustanovení.

      38      Nicméně, jak vyplývá z druhého až šestého bodu odůvodnění směrnice 97/55, záměrem zákonodárce Společenství bylo podpořit srovnávací
         reklamu, když zejména zdůraznil, ve druhém bodě odůvodnění, že srovnávací reklama „může také podněcovat soutěžení mezi dodavateli
         zboží a služeb ku prospěchu spotřebitelů “, a v pátém bodě odůvodnění, že „může být oprávněným prostředkem k informování spotřebitele
         v jeho zájmu“.

      39      Podle třináctého až patnáctého bodu odůvodnění směrnice 97/55 měl zákonodárce Společenství za to, že nezbytnost podpořit srovnávací
         reklamu vyžadovala omezit v určitém rozsahu práva udělená ochrannou známkou.

      40      Takové omezení účinků ochranné známky pro účely podpoření srovnávací reklamy se jevilo nezbytným nejen v případě, že inzerent
         použil samotnou ochrannou známku soutěžitele, ale rovněž v případě, že použil označení podobné této ochranné známce.

      41      Podle čl. 2 bodu 2a směrnice 84/450 se „srovnávací reklamou“ totiž rozumí každá reklama, která výslovně nebo nepřímo označuje
         soutěžitele nebo zboží či služby nabízené soutěžitelem.

      42      Podle ustálené judikatury se jedná o širokou definici umožňující pokrýt všechny formy srovnávací reklamy, takže aby šlo o srovnávací
         reklamu, stačí, že existuje sdělení odkazující, byť i nepřímo, na soutěžitele nebo na zboží či služby, které nabízí (viz výše
         uvedený rozsudek Toshiba Europe, body 30 a 31; rozsudek ze dne 8. dubna 2003, Pippig Augenoptik, C‑44/01, Recueil, s. I‑3095,
         bod 35, jakož i rozsudek ze dne 19. dubna 2007, De Landtsheer Emmanuel, C‑381/05, Sb. rozh. s. I‑3115, bod 16).

      43      Prvkem vyžadovaným k určení, že reklamní sdělení má srovnávací charakter, je tak výslovná nebo nepřímá identifikace soutěžitele
         inzerenta reklamy nebo zboží či služeb, které nabízí (výše uvedené rozsudky Toshiba Europe, bod 29, a De Landtsheer Emmanuel,
         bod 17).

      44      Jestliže je tedy použití označení podobného ochranné známce soutěžitele inzerenta reklamy ve srovnávací reklamě vnímáno průměrným
         spotřebitelem jako odkaz na tohoto soutěžitele nebo na zboží a služby, které nabízí, jako je tomu ve věci v původním řízení,
         jedná se o srovnávací reklamu ve smyslu čl. 2 bodu 2a směrnice 84/450.

      45      V důsledku toho je za účelem nalezení rovnováhy mezi ochranou zapsaných ochranných známek a použitím srovnávací reklamy třeba
         čl. 5 odst. 1 a 2 směrnice 89/104 a čl. 3a odst. 1 směrnice 84/450 vykládat tak, že majitel zapsané ochranné známky není oprávněn
         zakázat užívání označení totožného nebo podobného jeho ochranné známce třetí osobou ve srovnávací reklamě, která splňuje všechny
         podmínky přípustnosti stanovené ve výše uvedeném čl. 3a odst. 1.

      46      Je třeba nicméně uvést, že jestliže jsou splněny podmínky vyžadované v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 pro zákaz použití
         označení totožného nebo podobného zapsané ochranné známce, je vyloučeno, aby srovnávací reklama, ve které je toto označení
         použito, splňovala podmínku přípustnosti upravenou v čl. 3a odst. 1 písm. d) směrnice 84/450.

      47      Jednak totiž představuje nebezpečí záměny v případě podobnosti mezi ochrannou známkou a označením a mezi zbožím nebo službami
         specifickou podmínku ochrany. Článek 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 se tak použije pouze tehdy, existuje-li z důvodu totožnosti
         nebo podobnosti jak ochranných známek, tak označených výrobků nebo služeb u veřejnosti nebezpečí záměny (rozsudek ze dne 6. prosince
         2005, Medion, C.120/04, Sb. rozh. s. I‑8551, body 24 a 25).

      48      Krom toho z čl. 3a odst. 1 písm. d) směrnice 84/450 vyplývá, že srovnávací reklama není přípustná, pokud existuje nebezpečí
         záměny mezi inzerentem reklamy a soutěžitelem nebo mezi ochrannými známkami, zbožím nebo službami inzerenta reklamy a soutěžitele.

      49      Ve světle třináctého až patnáctého bodu odůvodnění směrnice 97/55 je třeba stejným způsobem vykládat pojem „záměna“, jenž
         je použit jak v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104, tak v čl. 3a odst. 1 písm. d) směrnice 84/450.

      50      V případě použití označení totožného nebo podobného ochranné známce soutěžitele inzerentem reklamy ve srovnávací reklamě tak
         soutěžitel buď neprokáže existenci nebezpečí záměny, a tudíž není oprávněn zakázat použití tohoto označení na základě čl. 5
         odst. 1 písm. b) směrnice 89/104, nebo prokáže existenci nebezpečí záměny, a pak se inzerent reklamy nemůže bránit takovému
         zákazu na základě čl. 3a odst. 1 směrnice 84/450, jelikož dotčená reklama nesplňuje všechny podmínky uvedené v tomto ustanovení.

      51      Úvodem je tedy třeba odpovědět, že čl. 5 odst. 1 a 2 směrnice 89/104 a čl. 3a odst. 1 směrnice 84/450 je nutno vykládat tak,
         že majitel zapsané ochranné známky není oprávněn zakázat ve srovnávací reklamě, která splňuje všechny podmínky přípustnosti
         stanovené ve výše uvedeném čl. 3a odst. 1, užívání označení totožného nebo podobného jeho ochranné známce třetími osobami.

      Nicméně, jestliže jsou splněny podmínky vyžadované v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 pro zákaz použití označení totožného
         nebo podobného zapsané ochranné známce, je vyloučeno, aby srovnávací reklama, ve které je zmiňované označení použito, splňovala
         podmínku přípustnosti upravenou v čl. 3a odst. 1 písm. d) směrnice 84/450.

       K první otázce týkající se výkladu čl. 5 odst. 1 směrnice 89/104
      52      Je nesporné, že ve věci v původním řízení H3G nepoužila ochranné známky s bublinami, jak byly zapsány O2 a O2 (UK), nýbrž
         označení podobné těmto ochranným známkám.

      53      Přitom se čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 89/104 použije výlučně v případě užívání označení totožného s ochrannou známkou
         pro zboží nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je ochranná známka zapsána.

      54      Jelikož se toto ustanovení nepoužije ve věci v původním řízení, není namístě jej vykládat.

      55      V důsledku toho je třeba chápat první otázku tím způsobem, že se předkládající soud táže, zda čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice
         89/104 je třeba vykládat tak, že majitel zapsané ochranné známky je oprávněn zakázat, aby třetí osoby ve srovnávací reklamě
         užívaly označení podobné této ochranné známce pro zboží nebo služby totožné s těmi, pro něž byla zmiňovaná ochranná známka
         zapsána, nebo jim podobné, jestliže toto užívání nezpůsobí u veřejnosti nebezpečí záměny.

      56      Podle ustálené judikatury za účelem zabránění tomu, aby se ochrana přiznaná majiteli ochranné známky v jednotlivých členských
         státech lišila, přísluší Soudnímu dvoru, aby poskytl jednotný výklad čl. 5 odst. 1 směrnice, zvláště pak pojmu „užívaly“,
         který je v něm uveden (rozsudky ze dne 12. listopadu 2002, Arsenal Football Club, C‑206/01, Recueil, s. I‑10273, bod 45; výše
         uvedený rozsudek Adam Opel, bod 17, a rozsudek ze dne 11. září 2007, Céline, C‑17/06, Sb. rozh. s. I‑7041, bod 15).

      57      Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora (výše uvedený rozsudek Arsenal Football Club; rozsudek ze dne 16. listopadu 2004,
         Anheuser-Busch, C‑245/02, Sb. rozh. s. I‑10989; výše uvedený rozsudek Medion; výše uvedený rozsudek Adam Opel a výše uvedený
         rozsudek Céline), může majitel zapsané ochranné známky podle čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice zakázat užívání označení totožného
         s jeho ochrannou známkou nebo jí podobného třetí osobou, pouze jsou-li splněny následující čtyři podmínky:

      –        k tomuto užívání musí docházet v obchodním styku;
      –        musí k němu docházet bez souhlasu majitele ochranné známky;
      –        musí k němu docházet pro zboží nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž byla známka zapsána, nebo jim podobné, a
      –        musí zasahovat nebo musí být schopné zasáhnout do funkcí ochranné známky, a zejména do její základní funkce, jíž je zaručit
         spotřebitelům původ výrobků nebo služeb, z důvodu nebezpečí záměny u veřejnosti.

      58      Pokud jde konkrétněji o čtvrtou podmínku, jednak se, jak bylo uvedeno v bodu 47 tohoto rozsudku, čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice
         89/104 použije, pouze existuje-li z důvodu totožnosti nebo podobnosti jak ochranných známek, tak označených výrobků nebo služeb
         u veřejnosti nebezpečí záměny.

      59      Krom toho podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny ve smyslu tohoto ustanovení nebezpečí, že se veřejnost může
         domnívat, že dotčené výrobky nebo služby pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených (viz zejména
         rozsudky ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 17, a výše uvedený rozsudek Medion,
         bod 26). Užívání označení totožného nebo podobného ochranné známce, jež způsobuje nebezpečí záměny u veřejnosti, tak zasahuje
         nebo je schopné zasáhnout do základní funkce ochranné známky.

      60      Ve věci v původním řízení je nesporné, že k užívání označení podobného ochranným známkám s bublinami docházelo ze strany společnosti
         H3G v kontextu obchodní činnosti, jejímž cílem bylo dosažení hospodářských výhod, a nikoli v soukromé oblasti. V důsledku
         toho docházelo k užívání tohoto označení v obchodním styku (viz obdobně výše uvedený rozsudek Céline, bod 17).

      61      Je rovněž nesporné, že H3G použila toto označení bez souhlasu O2 a O2 (UK), majitelů ochranných známek s bublinami.

      62      Mimoto se jedná o užívání pro služby totožné se službami, pro které byly tyto ochranné známky zapsány.

      63      Naproti tomu je nutno konstatovat, že podle vlastních vyjádření předkládajícího soudu užívání obrázků bublin podobných ochranným
         známkám s bublinami společností H3G ve sporné reklamě nezpůsobilo u spotřebitelů nebezpečí záměny. Sporná reklama totiž jako
         celek nebyla klamavá a zejména nenaznačovala, že existovalo jakékoli obchodní pouto mezi jednak O2 a O2 (UK), a jednak H3G.

      64      V tomto ohledu na rozdíl od toho, co tvrdí O2 a O2 (UK), předkládající soud pro účely posouzení existence nebezpečí záměny
         správně omezil svůj přezkum na kontext, ve kterém H3G použila označení podobné ochranným známkám s bublinami.

      65      Jistěže, pojem „nebezpečí záměny“ je totožný v čl. 4 odst. 1 písm. b) a čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 22. června 2000, Marca Mode, C‑425/98, Recueil, s. I‑4861, body 25 až 28).

      66      Článek 4 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 se nicméně dotýká přihlášky k zápisu ochranné známky. V okamžiku zápisu ochranné
         známky má majitel této ochranné známky právo ji používat podle svého uvážení, takže pro účely posouzení, zda se na přihlášku
         k zápisu uplatní důvod pro zamítnutí zakotvený v tomto ustanovení, je třeba přezkoumat, zda existuje nebezpečí záměny se starší
         ochrannou známkou osoby, která podává námitky, ve všech situacích, ve kterých by přihlašovaná ochranná známka, pokud by byla
         zapsána, mohla být používána.

      67      Naproti tomu v případě uvedeném v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 si třetí osoba používající označení totožné nebo
         podobné zapsané ochranné známce nenárokuje žádné právo duševního vlastnictví k tomuto označení, nýbrž užívá jej nepravidelně.
         Za těchto podmínek, pro účely posouzení, zda majitel zapsané ochranné známky má právo zabránit takovému zvláštnímu užívání,
         je třeba se omezit na okolnosti charakterizující uvedené užívání, aniž by bylo třeba zkoumat, zda jiné užívání téhož označení
         za jiných okolností může rovněž způsobit nebezpečí záměny.

      68      V důsledku toho není ve věci v původním řízení splněna čtvrtá podmínka vyžadovaná pro to, aby majitel zapsané ochranné známky
         byl oprávněn zakázat použití označení podobného své ochranné známce pro zboží nebo služby totožné s těmi, pro něž je zmíněná
         ochranná známka zapsána, nebo jim podobné.

      69      Na první otázku je proto třeba odpovědět, že čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 je nutno vykládat tak, že majitel zapsané
         ochranné známky není oprávněn zakázat, aby třetí osoby ve srovnávací reklamě užívaly označení podobné této ochranné známce
         pro zboží nebo služby totožné s těmi, pro něž byla zmiňovaná ochranná známka zapsána, nebo jim podobné, jestliže toto užívání
         nezpůsobí u veřejnosti nebezpečí záměny, a to bez ohledu na skutečnost, zda srovnávací reklama splňuje všechny podmínky přípustnosti
         uvedené v článku 3a směrnice 84/450.

       Ke druhé a třetí otázce týkajícím se výkladu čl. 3a odst. 1 směrnice 84/450
      70      Ve druhé a třetí otázce se předkládající soud táže, zda čl. 3a odst. 1 směrnice 84/450 je nutno vykládat tak, že srovnávací
         reklama, ve které inzerent reklamy použije ochrannou známku soutěžitele nebo označení podobné této ochranné známce, je přípustná,
         pouze je-li toto použití nezbytné pro srovnání mezi zbožím a službami inzerenta reklamy a zbožím a službami soutěžitele, a případně
         zda lze použití označení podobného ochranné známce soutěžitele považovat za nezbytné.

      71      Předkládající soud nicméně požadoval výklad tohoto ustanovení pouze v případě, když by Soudní dvůr odpověděl kladně na první
         předběžnou otázku.

      72      Druhou a třetí předběžnou otázku proto není třeba přezkoumat.

       K nákladům řízení
      73      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 5 odst. 1 a 2 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1989, kterou se sbližují právní předpisy členských
            států o ochranných známkách a čl. 3a odst. 1 směrnice Rady 84/450/EHS ze dne 10. září 1984 o sbližování právních a správních
            předpisů členských států týkajících se klamavé reklamy, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/55/ES ze dne 6.
            října 1997, je nutno vykládat tak, že majitel zapsané ochranné známky není oprávněn zakázat ve srovnávací reklamě, která splňuje
            všechny podmínky přípustnosti stanovené ve výše uvedeném čl. 3a odst. 1, užívání označení totožného nebo podobného jeho ochranné
            známce třetími osobami.
      Nicméně, jestliže jsou splněny podmínky vyžadované v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 pro zákaz použití označení totožného
            nebo podobného zapsané ochranné známce, je vyloučeno, aby srovnávací reklama, ve které je zmiňované označení použito, splňovala
            podmínku přípustnosti upravenou v čl. 3a odst. 1 písm. d) směrnice 84/450, ve znění směrnice 97/55.
      2)      Článek 5 odst. 1 písm. b) směrnice 89/104 je nutno vykládat tak, že majitel zapsané ochranné známky není oprávněn zakázat,
            aby třetí osoby ve srovnávací reklamě užívaly označení podobné této ochranné známce pro zboží nebo služby totožné s těmi,
            pro něž byla zmiňovaná ochranná známka zapsána, nebo jim podobné, jestliže toto užívání nezpůsobí u veřejnosti nebezpečí záměny,
            a to bez ohledu na skutečnost, zda srovnávací reklama splňuje všechny podmínky přípustnosti uvedené v článku 3a směrnice 84/450,
            ve znění směrnice 97/55.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 9. listopadu 2000. # Josef Plum proti Allgemeine Ortskrankenkasse Rheinland, Regionaldirektion Köln. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Sociální zabezpečení migrujících pracovníků. # Věc C-404/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. února 1991.#Komise Evropských společenství proti Italské republice.#Nesplnění povinnosti - Volný pohyb služeb.#Věc C-180/89.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. června 1972. # Monique Bauduin, provdaná za José Abel Cholleta, proti Komisi Evropských společenství. # Věc 32-71.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. září 1994. # Španělské království proti Komisi Evropských společenství. # Věc C-42/93.