title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 16. ledna 2014. # UAB "Juvelta" proti VĮ "Lietuvos prabavimo rūmai". # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas - Litva. # Volný pohyb zboží - Článek 34 SFEU - Množstevní omezení dovozu - Opatření s rovnocenným účinkem - Uvádění předmětů z drahých kovů na trh - Puncovní značka - Požadavky uložené právní úpravou členského státu dovozu. # Věc C-481/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      16. ledna 2014 (
            *1
         )
      „Volný pohyb zboží — Článek 34 SFEU — Množstevní omezení dovozu — Opatření s rovnocenným účinkem — Uvádění předmětů z drahých kovů na trh — Puncovní značka — Požadavky uložené právní úpravou členského státu dovozu“
      Ve věci C‑481/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva) ze dne 27. září 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 25. října 2012, v řízení

         UAB „Juvelta“

      proti

         VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), předsedkyně senátu, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za UAB „Juvelta“ A. Astauskienė, advokatė,

               —

               za litevskou vládu D. Kriaučiūnasem a R. Krasuckaitė, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi A. Steiblytė a G. Wilmsem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 34 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi UAB „Juvelta“ (dále jen „společnost Juvelta“) a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai (litevský kontrolní úřad) ve věci rozhodnutí posledně uvedeného úřadu, na jehož základě bylo společnosti Juvelta uloženo, aby předměty ze zlata, které uvádí na trh, nechala na nezávislém pověřeném veřejném úřadu označit puncovními značkami v souladu s požadavky litevské právní úpravy.

         Právní rámec

               3

               Podle čl. 3 odst. 21 zákona Litevské republiky o kontrole drahých kovů a drahých kamenů (Lietuvos Respublikos tauriųjų metalų ir brangakmenių valstybinės priežiūros įstatymas), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „zákon o kontrole“), je vnitrostátní puncovní značkou VĮ Lietuvos prabavimo rūmai puncovní značka zavedená státy Evropského hospodářského prostoru (EHP) a Tureckou republikou, která potvrzuje, že jí označené předměty byl zkontrolovány a opuncovány nezávislým kontrolním úřadem pověřeným dotčeným státem a odpovídají ryzosti vyjádřené v takové značce arabskými číslicemi, a uvádí obsah drahých kovů v tisícinách hmotnosti slitiny.

               4

               Na základě čl. 17 odst. 1 tohoto zákona musí VĮ Lietuvos prabavimo rūmai předměty z drahých kovů a drahé kameny dovezené do Litvy označit vnitrostátní puncovní značkou tohoto státu.

               5

               Článek 17 odst. 2 bod 2 uvedeného zákona stanoví, že předměty z drahých kovů a drahé kameny dovezené z jiného státu, a sice ze státu EHP nebo z Turecké republiky, kde je povoleno jejich uvádění na trh, mohou být uváděny na trh bez puncovní značky VĮ Lietuvos prabavimo rūmai nebo bez osvědčení o jakosti, pokud byly tyto předměty zkontrolovány a označeny puncovní značkou nezávislého kontrolního úřadu pověřeného takovým státem, a je na nich uvedena povinná puncovní značka o odpovědnosti, zapsaná v takovém státě a vyražená při jejich výrobě.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               6

               Juvelta je společnost, která vykonává zejména činnost maloobchodu s klenotnickým zbožím vyráběným z drahých kovů.

               7

               V návaznosti na inspekční misi úředníci VĮ Lietuvos prabavimo rūmai stanovili, že část (355 kusů) kontrolovaných předmětů ze zlata není v souladu s požadavky čl. 17 odst. 2 bodu 2 zákona o kontrole.

               8

               VĮ Lietuvos prabavimo rūmai v inspekčním protokolu č. 04-13-41 ze dne 15. března 2011, v němž byly zaznamenány výsledky uvedené inspekční mise, uložil společnosti Juvelta, aby předměty ze zlata, které uvádí na trh, nechala na nezávislém pověřeném veřejném úřadu označit puncovními značkami v souladu s požadavky litevské právní úpravy.

               9

               Z tohoto protokolu vyplývá, že na dotčených předmětech byla vyražena puncovní značka nezávislým kontrolním úřadem pověřeným Polskou republikou, avšak podle VĮ Lietuvos prabavimo rūmai tato puncovní značka není v souladu s požadavky čl. 17 odst. 2 bodu 2 zákona o kontrole, vykládaného ve spojení s čl. 3 odst. 21 tohoto zákona, z důvodu, že arabská číslice „3“, uvedená na této puncovní značce, neoznačuje obsah označeného drahého kovu, vyjádřený v tisícinách hmotnosti slitiny.

               10

               V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že není zpochybňováno, že v Polské republice použití číslice „3“ na takové puncovní značce slouží k označení předmětů z drahých kovů, jejichž ryzost, vyjádřená v tisícinách hmotnosti slitiny, je 585.

               11

               Kromě toho tento soud uvádí, že společnost Juvelta provedla dodatečné označení dotčených předmětů, když na ně umístila poznámku „585“, sloužící k uvedení ryzosti těchto předmětů ve formě, která je pro litevské spotřebitele srozumitelná.

               12

               Společnost Juvelta se poté, co proti tomuto protokolu podala opravný prostředek u ředitele VĮ Lietuvos prabavimo rūmai, který rozhodnutím č. 1.5-264 ze dne 15. dubna 2011 tento opravný prostředek zamítl a platnost uvedeného protokolu potvrdil, domáhala zrušení posledně uvedeného protokolu a tohoto rozhodnutí u Vilniaus apygardos administracinis teismas, který tento návrh rozsudkem ze dne 18. srpna 2011 zamítl.

               13

               Společnost Juvelta podala proti tomuto rozsudku u předkládajícího soudu odvolání.

               14

               V tomto kontextu se Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba článek 34 SFEU vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž je k tomu, aby bylo možné na trh členského státu Evropské unie uvádět předměty ze zlata dovezené z jiného členského státu, jejichž uvádění na trh je v takovém členském státu (vývozu) povoleno, nezbytné, aby tyto předměty byly opatřeny značkou nezávislého kontrolního úřadu pověřeného členským státem, kterou se potvrzuje, že předmět ji nesoucí byl zkontrolován uvedeným úřadem, a která uvádí informace srozumitelné pro spotřebitele členského státu dovozu, pokud jde o ryzost předmětu, jsou-li tyto informace týkající se ryzosti uvedeny v odlišné a dodatečné značce nebo označení umístěném na tomtéž předmětu ze zlata?

                        2)

                        Má pro odpověď na první otázku význam skutečnost, že v projednávané věci nebylo dodatečné označení týkající se ryzosti předmětů ze zlata uvedené na těchto předmětech, které je srozumitelné pro spotřebitele v členském státu dovozu (například označení třemi arabskými číslicemi ‚585‘), provedeno nezávislým kontrolním úřadem pověřeným členským státem Evropské unie, ale informace poskytnuté na základě označení odpovídají svým obsahem informacím uvedeným na puncovní značce nezávislého kontrolního úřadu pověřeného členským státem vývozu uvedené na tomtéž předmětu (například označení státu vývozu ve formě arabské číslice ‚3‘ podle právních předpisů takového státu vyjadřuje konkrétně ryzost 585)?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               15

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 34 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž je k tomu, aby bylo možné na trh členského státu uvádět předměty z drahých kovů dovezené z jiného členského státu, v němž je jejich uvádění na trh povoleno a které byly označeny puncovní značkou v souladu s právní úpravou druhého členského státu, nezbytné, aby je v případě, že údaje týkající se ryzosti těchto předmětů uvedené na této puncovní značce nejsou v souladu s požadavky právní úpravy prvního členského státu, nezávislý kontrolní orgán pověřený posledně uvedeným členským státem označil znovu prostřednictvím puncovní značky, která potvrzuje, že uvedené předměty byly zkontrolovány a uvádí jejich ryzost v souladu s uvedenými požadavky.

               16

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je třeba veškerou obchodní právní úpravu členských států, která by mohla ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Unie, považovat za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením ve smyslu článku 34 SFEU (viz zejména rozsudky ze dne 11. července 1974, Dassonville, 8/74, Recueil, s. 837, bod 5 a ze dne 2. prosince 2010, Ker-Optika, C-108/09, Sb. rozh. s. I-12213, bod 47).

               17

               Překážky volnému pohybu zboží vyplývající v případě, že neexistuje harmonizace právních předpisů, z použití pravidel týkajících se podmínek, které musí toto zboží splňovat, na zboží pocházející z jiných členských států, kde je legálně vyráběno a uváděno na trh, i když se tato pravidla použijí bez rozdílu na všechny výrobky, tak představují opatření s rovnocenným účinkem, která jsou zakázána článkem 34 SFEU, pokud toto použití nelze odůvodnit cílem obecného zájmu způsobilým převážit nad požadavky volného pohybu zboží (viz rozsudky ze dne 22. června 1982, Robertson a další, 220/81, Recueil, s. 2349, bod 9; ze dne 15. září 1994, Houtwipper, C-293/93, Recueil, s. I-4249, bod 11, jakož i ze dne 21. června 2001, Komise v. Irsko, C-30/99, Recueil, s. I-4619, bod 26).

               18

               V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že účinkem vnitrostátní právní úpravy, která vyžaduje, aby předměty z drahých kovů dovezené z jiných členských států, v nichž jsou legálně uváděny na trh a opuncovány v souladu s právními předpisy těchto států, byly nově puncovány v členském státě dovozu, je činit dovozy obtížnějšími a nákladnějšími (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Robertson a další, bod 10; Houtwipper, bod 13, jakož i Komise v. Irsko, bod 27).

               19

               Tak je tomu v případě právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení. Na základě této právní úpravy totiž předměty z drahých kovů a drahé kameny označené puncovní značkou, jejíž údaje nejsou v souladu s požadavky uvedené právní úpravy, mohou být v Litvě uvedeny na trh až poté, co jsou v tomto členském státě nově puncovány.

               20

               V důsledku toho taková právní úprava představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu, zakázané článkem 34 SFEU.

               21

               Pokud jde o možnost takové opatření odůvodnit, Soudní dvůr již rozhodl, že povinnost dovozce nechat na předmětech z drahých kovů vyrazit puncovní značku uvádějící ryzost je principiálně způsobilá zajistit účinnou ochranu spotřebitelů a podporovat poctivost obchodních transakcí (viz výše uvedené rozsudky Robertson a další, bod 11; Houtwipper, bod 14, jakož i Komise v. Irsko, bod 29).

               22

               V tomto kontextu však Soudní dvůr rovněž rozhodl, že členský stát nemůže s ohledem na výrobky dovezené z jiného členského státu, ve kterém byly legálně uvedeny na trh a opuncovány v souladu s právními předpisy tohoto státu, ukládat nové puncování, jsou-li údaje poskytnuté na základě původní puncovní značky, bez ohledu na její formu, rovnocenné údajům požadovaným členským státem dovozu a pro spotřebitele posledně uvedeného státu srozumitelné (viz výše uvedené rozsudky Robertson a další, bod 12; Houtwipper, bod 15, jakož i Komise v. Irsko, body 30 a 69).

               23

               K určení, zda údaj o ryzosti, který není stanoven v právní úpravě členského státu, poskytuje rovnocenné informace, které jsou pro spotřebitele tohoto státu srozumitelné, je třeba zohlednit předpokládané očekávání průměrného běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného spotřebitele (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko, bod 32).

               24

               Pokud jde o spor, který byl předložen předkládajícímu soudu, je třeba uvést, že je prokázáno, že předměty dotčené ve věci v původním řízení byly opuncovány nezávislým kontrolním úřadem pověřeným Polskou republikou, a to v souladu s právními předpisy tohoto státu.

               25

               Rovněž tak předkládající soud uvádí, že není zpochybňováno, že puncovní značka uvedená na zmíněných předmětech označuje jejich ryzost prostřednictvím číslice „3“ a že v Polsku tato číslice slouží k označení předmětů z drahých kovů, jejichž ryzost, vyjádřená v tisícinách hmotnosti slitiny, je 585.

               26

               Z toho vyplývá, že údaj poskytnutý v uvedené zmínce je, pokud jde o předměty z drahých kovů opuncované v Polsku, rovnocenný údaji poskytnutému číslicí „585“ uvedenou na puncovní značce vyražené nezávislým pověřeným veřejným kontrolním úřadem v Litvě v souladu s právní úpravou posledně uvedeného státu.

               27

               Po tomto upřesnění je však třeba rovněž ověřit, zda číslice „3“ uvedená na puncovních značkách vyražených na předmětech dotčených ve věci v původním řízení poskytuje průměrnému litevskému běžně informovanému a přiměřeně pozornému a obezřetnému spotřebiteli srozumitelný údaj.

               28

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že je pravděpodobné, že uvedená číslice pro takového spotřebitele srozumitelná není, jelikož tento spotřebitel v zásadě nemusí znát polský systém označování ryzosti předmětů z drahých kovů.

               29

               Avšak jakkoli mohou být omezující účinky právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení odůvodněny cílem zajistit účinnou ochranu litevských spotřebitelů tím, že jim tato právní úprava poskytne údaje týkající se ryzosti předmětů z drahých kovů dovezených do Litvy, které jsou pro ně srozumitelné, takové odůvodnění lze připustit, pouze je-li tato právní úprava přiměřená s ohledem na cíl, který sleduje, tedy nepřekračuje-li – třebaže je způsobilá tento cíl uskutečnit – meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

               30

               Je tedy třeba přezkoumat, zda lze uvedeného cíle dosáhnout opatřeními, která omezují obchod s předměty z drahých kovů uvnitř Unie méně než ukládání nového puncování v členském státě dovozu, které je stanoveno v uvedené právní úpravě.

               31

               V tomto kontextu je třeba připomenout, jak uvádí předkládající soud, že společnost Juvelta za účelem vyjádření ryzosti předmětů dotčených ve věci v původním řízení ve formě srozumitelné pro litevské spotřebitele provedla dodatečné označení těchto předmětů tak, že na ně uvedla zmínku „585“, přičemž toto číslo odpovídá ryzosti uvedených předmětů, vyjádřené v tisícinách hmotnosti slitiny.

               32

               Je přitom třeba konstatovat, že takové označení je způsobilé dosáhnout cíle sledovaného právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení a představuje opatření, které omezuje pohyb předmětů z drahých kovů uvnitř Unie méně než nové puncování uložené touto právní úpravou, za podmínky, že údaje poskytnuté na základě tohoto označení odpovídají údajům uvedeným na puncovní značce, kterou na dotčených předmětech vyrazil nezávislý kontrolní orgán pověřený členským státem vývozu těchto předmětů.

               33

               Navíc je třeba uvést, že kromě takového dodatečného označení, jako je označení dotčené ve věci v původním řízení, by i jiná opatření, tkvící například v povinnosti zajistit, že na místě uvádění předmětů z drahých kovů, pocházejících z jiných členských států, na trh, budou přítomny korespondenční tabulky schválené nezávislým kontrolním orgánem členského státu dovozu, které spotřebitele informují o puncovních značkách jiných členských států uvádějících ryzost a jejich ekvivalentech v uvedeném členském státě nebo v povinnosti na tyto předměty umisťovat etiketu uvádějící všechny údaje vyžadované právní úpravou téhož členského státu, mohla představovat opatření, která jsou dostatečná k dosažení účinné ochrany spotřebitelů.

               34

               Za těchto podmínek je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 34 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž je k tomu, aby bylo možné na trh členského státu uvádět předměty z drahých kovů dovezené z jiného členského státu, v němž je jejich uvádění na trh povoleno a které byly označeny puncovní značkou v souladu s právní úpravou tohoto druhého členského státu, nezbytné, aby je v případě, že údaje týkající se ryzosti těchto předmětů uvedené na této puncovní značce nejsou v souladu s požadavky právní úpravy prvního členského státu, nezávislý kontrolní orgán pověřený posledně uvedeným členským státem označil znovu prostřednictvím puncovní značky, která potvrzuje, že uvedené předměty byly zkontrolovány a uvádí jejich ryzost v souladu s uvedenými požadavky.

         Ke druhé otázce

               35

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda má na odpověď poskytnutou na první otázku dopad okolnost, že dodatečné označení dovezených předmětů z drahých kovů, sloužící k poskytnutí údajů týkajících se ryzosti těchto předmětů ve formě srozumitelné pro spotřebitele v členském státu dovozu, nebylo provedeno nezávislým kontrolním orgánem pověřeným členským státem.

               36

               V tomto ohledu je třeba uvést, že jelikož byly předměty dotčené ve věci v původním řízení označeny dodatečně pouze jako doplněk puncovní značky uvádějící ryzost vyražené nezávislým kontrolním úřadem pověřeným členským státem vývozu, v daném případě Polskou republikou, je funkce této puncovní značky jako záruky splněna (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Houtwipper, bod 19).

               37

               Situaci dotčenou ve věci v původním řízení je totiž třeba odlišit od situace, kdy jsou předměty z drahých kovů puncovány samotnými výrobci v členském státě vývozu. V rámci posledně uvedené situace mohou vznikat podvody, přičemž v případě neexistence unijní právní úpravy přísluší členským státům, které mají širokou posuzovací pravomoc, aby jim čelily tak, že přijmou opatření, o kterých mají za to, že jsou v tomto ohledu adekvátní (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Houtwipper, body 20 až 22).

               38

               Údaje poskytnuté na základě takového dodatečného označení, jako je označení dotčené ve věci v původním řízení, však musejí v každém případě odpovídat údajům, které jsou uvedeny na puncovní značce, kterou na dotčených předmětech vyrazil nezávislý kontrolní orgán pověřený členským státem vývozu.

               39

               Jak přitom vyplývá z předkládacího rozhodnutí, jakož i z bodů 25 a 26 tohoto rozsudku, ve věci v původním řízení tomu tak je.

               40

               Za těchto podmínek je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že okolnost, že dodatečné označení dovezených předmětů z drahých kovů, sloužící k tomu, aby byly poskytnuty údaje týkající se ryzosti těchto předmětů ve formě srozumitelné pro spotřebitele v členském státu dovozu, nebylo provedeno nezávislým kontrolním orgánem pověřeným členským státem, na odpověď poskytnutou na první otázku dopad nemá, jelikož na uvedené předměty předem vyrazil puncovní značku označující ryzost nezávislý kontrolní úřad pověřený členským státem vývozu a údaje poskytnuté na základě tohoto označení odpovídají údajům uvedeným na této puncovní značce.

         K nákladům řízení

               41

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 34 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž je k tomu, aby bylo možné na trh členského státu uvádět předměty z drahých kovů dovezené z jiného členského státu, v němž je jejich uvádění na trh povoleno a které byly označeny puncovní značkou v souladu s právní úpravou tohoto druhého členského státu, nezbytné, aby je v případě, že údaje týkající se ryzosti těchto předmětů uvedené na této puncovní značce nejsou v souladu s požadavky právní úpravy prvního členského státu, nezávislý kontrolní orgán pověřený posledně uvedeným členským státem označil znovu prostřednictvím puncovní značky, která potvrzuje, že uvedené předměty byly zkontrolovány a uvádí jejich ryzost v souladu s uvedenými požadavky.

                           2)

                           Okolnost, že dodatečné označení dovezených předmětů z drahých kovů, sloužící k tomu, aby byly poskytnuty údaje týkající se ryzosti těchto předmětů ve formě srozumitelné pro spotřebitele v členském státu dovozu, nebylo provedeno nezávislým kontrolním orgánem pověřeným členským státem, na odpověď poskytnutou na první otázku dopad nemá, jelikož na uvedené předměty předem vyrazil puncovní značku označující ryzost nezávislý kontrolní úřad pověřený členským státem vývozu a údaje poskytnuté na základě tohoto označení odpovídají údajům uvedeným na této puncovní značce.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: litevština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 28. února 1989. # Erik van der Stijl a Geoffrey Cullington proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Spojené věci 341/85, 251, 258, 259, 262 a 266/86, 222 a 232/87.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 6. října 1993. # Gerardus Cornelis Ten Oever proti Stichting Bedrijfspensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Kantongerecht Utrecht - Nizozemsko. # Věc C-109/91.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. prosince 1970. # Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel proti Köster a Berodt & Co. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Německo. # Věc 25-70.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 27. června 2013.#Vodafone Malta ltd. a Mobisle Communications ltd. v. Avukat Ġenerali a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Qorti Kostituzzjonali.#Sítě a služby elektronických komunikací – Směrnice 2002/20/ES – Články 12 a 13 – Správní poplatky a poplatky za práva na užívání – Povinný odvod vztahující se na operátory mobilních sítí – Vnitrostátní právní předpisy – Metoda výpočtu povinného odvodu – Procentní podíl z nákladů placených uživateli.#Věc C‑71/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-71/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Qorti Kostituzzjonali (Malta) ze dne 17. ledna 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 10. února 2012, v řízení
            Vodafone Malta ltd.,
            Mobisle Communications ltd.
            proti
            Avukat Ġenerali,
            Kontrollur tad-Dwana,
            Ministru tal-Finanzi,
            Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni,
            SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
            ve složení M. Ilešič, předseda senátu, K. Lenaerts, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce třetího senátu, E. Jarašiūnas (zpravodaj), A. Ó Caoimh a C. G. Fernlund, soudci,
            generální advokát: N. Jääskinen,
            vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. ledna 2013,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Vodafone Malta ltd. I. Refalem, M. Refalem, L. Hurstem a J. Paviou a M. Borg, avukati, jakož i M. Hall, QC,
            – za Mobisle Communications ltd. F. Galea Salomonem, jako zmocněncem, ve spolupráci s I. Gaucim a R. Tufignem, avukati,
            – za Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni L. Cassar Pullicinem a P. Micallefem, avukati,
            – za maltskou vládu P. Grechem, jakož i D. Mangion a V. Buttigieg, jako zmocněnci,
            – za španělskou vládu N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní,
            – za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.-S. Pilczerem, jako zmocněnci,
            – za Maďarsko M. Z. Fehérem, jakož i K. Szíjjártó a Á. Szílágyi, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi G. Braunem a K. Mifsud-Bonnicim, jakož i L. Nicolae, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 12 a 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací („autorizační“ směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 21).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Vodafone Malta ltd. (dále jen „Vodafone Malta“) a Mobisle Communications ltd. (dále jen „Mobisle Communications“) na jedné straně a Avukat Ġenerali (generální prokurátor), Kontrollur tad-Dwana (celní kontrolní orgán), Ministru tal-Finanzi (ministr financí) a Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (maltský telekomunikační úřad) na straně druhé ohledně uložení spotřební daně.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Body 30 až 31 odůvodnění „autorizační“ směrnice uvádějí:
            „(30)	Poskytovatelům služeb elektronických komunikací lze uložit správní poplatky, z nichž jsou financovány činnosti vnitrostátního regulačního orgánu spojené s řízením systému oprávnění a udělováním práv na užívání. Takové poplatky by se měly omezovat jen na pokrytí skutečných správních nákladů na tyto činnosti. Za tímto účelem by měla být zajištěna průhlednost příjmů a výdajů vnitrostátních regulačních orgánů prostřednictvím každoročního zveřejnění celkové částky vybraných poplatků a vzniklých správních nákladů. To umožní podnikům ověřit si, zda jsou správní náklady a poplatky v rovnováze.
            (31) Systémy správních poplatků by neměly narušovat hospodářskou soutěž ani vytvářet překážky vstupu na trh. V systému obecného oprávnění již nebude nadále možné ukládat úhradu správních nákladů, a tedy ani poplatků, jednotlivým podnikům, s výjimkou udělování práv na užívání čísel a rádiových frekvencí a práv na instalování zařízení. Jakékoli použitelné správní poplatky by měly odpovídat zásadám systému obecného oprávnění. Příkladem spravedlivé, jednoduché a průhledné alternativy k těmto kritériím ukládání poplatků může být rozdělovací klíč založený na obratu. Pokud jsou správní poplatky velmi nízké, mohly by být rovněž vhodné paušální poplatky nebo poplatky skládající se z paušálu a složky závisející na obratu.“
            4. Článek 1 „autorizační“ směrnice, nadepsaný „Cíl a oblast působnosti“, stanoví:
            „1. Cílem této směrnice je prostřednictvím harmonizace a zjednodušení pravidel a podmínek pro udělování oprávnění zavést vnitřní trh v oblasti sítí a služeb elektronických komunikací, aby se usnadnilo jejich zajišťování a poskytování v celém Společenství.
            2. Tato směrnice se vztahuje na oprávnění pro zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací.“
            5. V článku 2 odst. 2 písm. e) této směrnice je uvedena následující definice:
            „ ,obecným oprávněním‘ se rozumí právní rámec zřízený členským státem v souladu s touto směrnicí, který zaručuje práva na zajišťování sítí nebo poskytování služeb elektronických komunikací a který stanoví povinnosti zvláštní pro tuto oblast, které se mohou vztahovat na všechny nebo na určité druhy sítí a služeb elektronických komunikací“.
            6. Článek 12 uvedené směrnice, nadepsaný „Správní poplatky“, zní takto:
            „1. Jakékoli správní poplatky ukládané podnikům, které poskytují službu nebo zajišťují síť podle obecného oprávnění nebo kterým bylo uděleno právo na užívání:
            a) souhrnně pokrývají jen ty správní náklady, které vzniknou při řízení, kontrole a prosazování systému obecného oprávnění, práv na užívání a zvláštních povinností uvedených v čl. 6 odst. 2, které mohou zahrnovat náklady na mezinárodní spolupráci, harmonizaci a normalizaci, analýzu trhu, sledování plnění a na další kontrolu trhu, jakož i na regulační činnost zahrnující přípravu a prosazování sekundárního práva a správních rozhodnutí, jako jsou rozhodnutí o přístupu a propojení, a
            b) jsou ukládány jednotlivým podnikům objektivním, průhledným a přiměřeným způsobem, který minimalizuje dodatečné správní náklady a související poplatky.
            2. Pokud vnitrostátní regulační orgány ukládají správní poplatky, zveřejní každoročně přehled svých správních nákladů a celkovou částku vybraných poplatků. 	Podle rozdílu mezi celkovou částkou poplatků a správními náklady budou provedeny odpovídající úpravy.“
            7. Článek 13 „autorizační“ směrnice, nadepsaný „Poplatky za práva na užívání a za práva na instalování zařízení“, stanoví:
            „Členské státy mohou povolit příslušnému orgánu ukládat poplatky za práva na užívání rádiových frekvencí nebo čísel nebo za práva na instalování zařízení na veřejném nebo soukromém majetku, přes něj nebo pod ním tak, aby odrážely potřebu zajistit optimální využití těchto zdrojů. Členské státy zajistí, aby takové poplatky byly objektivně odůvodněné, průhledné, nediskriminační a přiměřené z hlediska jejich zamýšleného účelu, a vezmou v úvahu cíle uvedené v článku 8 směrnice [Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349)].“
            Maltské právo
            8. Zákon č. II z roku 2005 – zákon k provedení různých rozpočtových opatření a jiných správních opatření (Att Numru II ta’1 – 2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) ( Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta č. 17,734, ze dne 1. března 2005, dále jen „zákon č. II z roku 2005“), zavádí v článku 40 spotřební daň ve výši 3 % z mobilních telefonních služeb (paušální tarify a předplacené dobíjecí karty) a v článku 41 stanoví pravidla pro tyto služby.
            9. Článek 41 zákona č. II z roku 2005, týkající se těchto pravidel, zní takto:
            „Část G
            Pravidla pro mobilní telefonní služby
            1. Tato pravidla se nazývají ,Pravidla pro mobilní telefonní služby‘.
            2. Tato pravidla se vztahují na veškeré příjmy z mobilních telefonních služeb v souladu s pravidlem 4.
            3. Operátoři mobilních sítí jsou povinni zaregistrovat se u kontrolního orgánu za podmínek stanovených zákonem o spotřební dani, dále jen ,zákon‘.
            4. Spotřební daň se vyměří ze všech plateb účtovaných operátory mobilních sítí za jejich služby, včetně paušálních tarifů a předplacených dobíjecích karet;
            výrazem ,operátor‘ se rozumí operátor ve smyslu článku 2 zákona o (regulaci) elektronických komunikací;
            spotřební daň se nevybírá z následujících služeb:
            a) příchozí roaming;
            b) příjmy z propojení;
            c) dary peněžité povahy převedené dárcem na obdarovaného prostřednictvím služeb nabízených operátorem mobilních sítí;
            d) volné minuty.
            5. Osoba, podnik nebo společnost, řádně zaregistrované u kontrolního orgánu, odpovídají za platbu spotřební daně podle článku 3 zákona, v okamžiku její splatnosti.
            6. (1) Záznamy příjmů ze služeb, které jsou předmětem spotřební daně podle těchto pravidel, jsou kontrolnímu orgánu k dispozici pro účely nezbytných kontrol.
            (2) Kontrolnímu orgánu jsou poskytovány pravidelné výpisy uvádějící podrobnosti o příjmech ze služeb, které jsou předmětem spotřební daně podle těchto pravidel, a to za jakékoliv období, které stanoví kontrolní orgán.
            (3) Délka zúčtovacího období je tři měsíce, delší období může povolit kontrolní orgán, nebo může být stanoveno jinak, a daňové přiznání musí být kontrolnímu orgánu předloženo ve lhůtě třiceti dnů po skončení každého zúčtovacího období, ke kterému se daňové přiznání vztahuje.
            (4) Každý, kdo nesplní ustanovení těchto pravidel, se dopustí deliktu a bude mu uložen peněžitý trest v maximální výši pěti set lir.“
            Spor v původním řízení a předběžná otázka
            10. Vodafone Malta a Mobisle Communications jsou operátoři v odvětví telekomunikací na Maltě, kde jsou držiteli obecného oprávnění poskytovat mobilní telefonní služby.
            11. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že dne 19. dubna 2005 společnosti Vodafone Malta a Mobisle Communications zahájily u Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (první senát soudu pro občanskoprávní věci) řízení směřující ke zrušení článků 40 a 41 zákona č. II z roku 2005, jelikož podle nich tyto články tím, že zavádějí spotřební daň z některých mobilních telefonních služeb, odporují článkům 12 a 13 „autorizační“ směrnice.
            12. Soud prvního stupně žalobu společností Vodafone Malta a Mobisle Communications zamítl. Měl za to, že napadené uložení spotřební daně není v rozporu s „autorizační“ směrnicí, jelikož tato směrnice nezbavuje členské státy možnosti uvalit na služby poskytované telekomunikačními operátory jiné daně, než které stanoví uvedená směrnice. Soud prvního stupně dále dospěl k závěru, že vzhledem k tomu, že uvedená daň není vypočítávána na základě obratu operátora, ale pouze na základě ceny některých spotřebních služeb poskytovaných operátory uživatelům, není skutečností vedoucí ke vzniku povinnosti ke spotřební dani oprávnění poskytovat služby udělené operátorovi, nýbrž využití této služby.
            13. Dne 10. prosince 2008 podaly společnosti Vodafone Malta a Mobisle Communications proti tomuto rozsudku odvolání ke Qorti Kostituzzjonali. Před uvedeným soudem opět tvrdí, že dotčená spotřební daň musí být zrušena, jelikož je v rozporu s „autorizační“ směrnicí, neboť členské státy nemohou ukládat jiné daně nebo odvody, než které stanoví tato směrnice a všeobecné daně.
            14. Spotřební daň z mobilních telefonních služeb přitom podle nich není všeobecnou daní, ale jde o specifickou daň, která se týká pouze operátorů mobilních sítí.
            15. Žalovaní v původním řízení tvrdí, že spotřební daň, kterou stanoví zákon č. II z roku 2005, se liší od správních poplatků popsaných v článcích 12 a 13 „autorizační“ směrnice. Mají za to, že se jedná o daň založenou na spotřebě služeb uživatelem, která je vybírána dotyčným podnikem, a že se tato spotřební daň liší od daní zkoumaných v rozsudku ze dne 18. září 2003, Albacom a Infostrada (C-292/01 a C-293/01, Recueil, s. I-9449).
            16. Ve světle rozsudku ze dne 8. září 2005, Mobistar a Belgacom Mobile (C-544/03 a C-545/03, Sb. rozh. s. I-7723), vyjádřil Qorti Kostituzzjonali pochybnosti o působnosti „autorizační“ směrnice a klade si otázku, zda tato směrnice vylučuje uložení daně zatěžující přímo některé služby poskytované operátory mobilních sítí, či nikoliv.
            17. Za těchto podmínek se Qorti Kostituzzjonali rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Brání ustanovení [,autorizační‘] směrnice […], a zejména její články 12 a 13, členským státům ukládat operátorům mobilních sítí daňovou povinnost, která:
            a) představuje tzv. spotřební daň zavedenou vnitrostátními právními předpisy;
            b) je vyčíslena proce ntním podílem z plateb vybíraných operátory mobilních sítí od jejich uživatelů za služby, které jim tito operátoři poskytují, s výjimkou služeb, které jsou ze zákona od daně osvobozeny;
            c) je individuálně placena operátorům mobilních sítí jejich uživateli a následně odváděna kontrolnímu celnímu orgánu všemi operátory nabízejícími mobilní telefonní služby, přičemž tuto daň platí pouze tito operátoři a žádné jiné podniky, a to ani podniky zajišťující sítě nebo poskytující jiné služby elektronických komunikací?“
            K předběžné otázce
            18. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 12 a 13 „autorizační“ směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, o jakou jde v původním řízení, podle níž jsou operátoři nabízející mobilní telefonní služby plátci tzv. „spotřební“ daně odpovídající procentnímu podílu plateb, které obdrží od uživatelů těchto služeb.
            19. Nejprve je třeba poukázat na to, že článek 13 „autorizační“ směrnice se týká pravidel ukládání poplatků za práva na užívání rádiových frekvencí nebo čísel nebo za práva na instalování zařízení na veřejném nebo soukromém majetku, přes něj nebo pod ním. Naproti tomu, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, výběr povinné platby nazvané „spotřební daň“, zatěžující všechny úhrady, které operátoři mobilních sítí obdrží za své služby, která je předmětem věci v původním řízení, je vázán na „poskytování mobilních telefonních služeb“. Článek 13 „autorizační“ směrnice tedy není ve věci v původním řízení relevantní.
            20. Co se týče článku 12 „autorizační“ směrnice, je třeba připomenout, že tato směrnice stanoví nejenom pravidla týkající se řízení o udělení obecných oprávnění nebo práv na užívání rádiových frekvencí nebo čísel a obsahu uvedených oprávnění, ale rovněž pravidla týkající se povahy či rozsahu peněžních poplatků souvisejících s uvedenými řízeními, které členské státy mohou ukládat podnikům v odvětví elektronických komunikací (obdobně viz výše uvedený rozsudek Albacom a Infostrada, body 35 a 36, jakož i rozsudek ze dne 21. července 2011, Telefónica de España, C-284/10, Sb. rozh. I-6991, bod 18).
            21. Ze znění článku 12 „autorizační“ směrnice v tomto ohledu vyplývá, že členské státy mohou podnikům, které poskytují službu nebo zajišťují síť podle obecného oprávnění, nebo kterým bylo uděleno právo na užívání rádiových frekvencí nebo čísel, ukládat pouze správní poplatky, které souhrnně pokrývají správní náklady, které vzniknou při řízení, kontrole a prosazování systému obecného oprávnění, práv na užívání a zvláštních povinností uvedených v čl. 6 odst. 2 této směrnice.
            22. Správní poplatky uvedené v článku 12 „autorizační“ směrnice mají tedy charakter odměny, neboť zaprvé mohou být uloženy pouze za správní služby poskytnuté vnitrostátními regulačními orgány ve prospěch operátorů v odvětví elektronických komunikací z titulu zejména obecného oprávnění nebo udělení práva na užívání rádiových frekvencí nebo čísel a zadruhé musí pokrývat správní náklady vzniklé v důsledku uvedených služeb.
            23. Podle ustálené judikatury Soudního dvora tak konkrétně v případě správních poplatků ukládaných členskými státy operátorům, kteří jsou držiteli obecného oprávnění, na základě článku 12 „autorizační“ směrnice, platí, že jejich účelem může být pouze pokrýt správní náklady související se čtyřmi správními činnostmi, totiž s vydáváním, správou, kontrolou a uplatňováním příslušného systému obecného oprávnění (obdobně viz výše uvedený rozsudek Telefónica de España, bod 22).
            24. Z výše uvedených skutečností vyplývá, že poplatek, u něhož je vznik platební povinnosti vázán na řízení o udělení obecného oprávnění umožňujícího přístup na trh se službami elektronických komunikací, spadá do působnosti článku 12 „autorizační“ směrnice. Členské státy musí zajistit, aby takový poplatek byl uložen pouze pro účely popsané v článku 12 „autorizační“ směrnice a respektoval v něm uvedené podmínky.
            25. Naproti tomu poplatek, u něhož není vznik platební povinnosti vázán na řízení o udělení obecného oprávnění umožňujícího přístup na trh se službami elektronických komunikací, ale souvisí s využitím mobilních telefonních služeb poskytovaných operátory, a který v konečném důsledku nese uživatel těchto služeb, nespadá do působnosti článku 12 „autorizační“ směrnice.
            26. Je totiž třeba uvést, že Soudní dvůr v bodech 35 a 36 usnesení ze dne 15. prosince 2010, Agricola Esposito (C-492/09), dospěl k závěru, že „autorizační“ směrnice se nevztahuje na poplatek za užívání koncových zařízení veřejné pozemní mobilní radiokomunikace, jelikož jeho základem není zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací a jelikož soukromé využití mobilní telefonní služby ze strany předplatitele nevyžaduje zajištění sítě nebo poskytnutí služby elektronických komunikací ve smyslu této směrnice.
            27. V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že odvod dotčený ve věci v původním řízení se nazývá „spotřební daň“, není uložen všem operátorům v odvětví elektronických komunikací, kteří jsou držiteli obecného oprávnění, ale pouze operátorům poskytujícím mobilní telefonní služby, a odpovídá procentnímu podílu plateb, které tito operátoři obdrží od uživatelů těchto služeb. Předkládající soud kromě toho uvádí, že „tato daň je individuálně placena operátorům mobilních sítí jejich uživateli a následně odváděna orgánu celní kontroly všemi operátory nabízejícími mobilní telefonní služby, přičemž tuto daň platí pouze operátoři a žádné jiné podniky, a to ani podniky zajišťující sítě nebo poskytující jiné služby elektronických komunikací“.
            28. Ve světle těchto skutečností se zdá, že povinný odvod dotčený v původním řízení se podobá dani ze spotřeby, ověření čehož je na předkládajícím soudu. Pokud tomu tak skutečně je, nespadá uvedený povinný odvod do působnosti článku 12 „autorizační“ směrnice.
            29. S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 12 „autorizační“ směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, podle níž jsou operátoři nabízející mobilní telefonní služby plátci tzv. „spotřební daně“ odpovídající procentnímu podílu plateb, které obdrží od uživatelů těchto služeb, za předpokladu, že vznik platební povinnosti v případě této daně není vázán na řízení o udělení obecného oprávnění umožňujícího přístup na trh se službami elektronických komunikací, ale souvisí s využitím mobilních telefonních služeb poskytovaných operátory, a že ji v konečném důsledku nese uživatel těchto služeb, ověření čehož je na předkládajícím soudu.
            K nákladům řízení
            30. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
            Článek 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací („autorizační“ směrnice) musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, podle níž jsou operátoři nabízející mobilní telefonní služby plátci tzv. „spotřební daně“ odpovídající procentnímu podílu úhrad, které obdrží od uživatelů těchto služeb, za předpokladu, že vznik platební povinnosti v případě této daně není vázán na řízení o udělení obecného oprávnění umožňujícího přístup na trh se službami elektronických komunikací, ale souvisí s využitím mobilních telefonních služeb poskytovaných operátory, a že ji v konečném důsledku nese uživatel těchto služeb, ověření čehož je na předkládajícím soudu.

    ---documentbreak---

         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      27. června 2013 (
            *1
         )
      „Sítě a služby elektronických komunikací — Směrnice 2002/20/ES — Články 12 a 13 — Správní poplatky a poplatky za práva na užívání — Povinný odvod vztahující se na operátory mobilních sítí — Vnitrostátní právní předpisy — Metoda výpočtu povinného odvodu — Procentní podíl z nákladů placených uživateli“
      Ve věci C-71/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Qorti Kostituzzjonali (Malta) ze dne 17. ledna 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 10. února 2012, v řízení

         Vodafone Malta ltd.,

         Mobisle Communications ltd.

      proti

         Avukat Ġenerali,

         Kontrollur tad-Dwana,

         Ministru tal-Finanzi,

         Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, K. Lenaerts, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce třetího senátu, E. Jarašiūnas (zpravodaj), A. Ó Caoimh a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. ledna 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Vodafone Malta ltd. I. Refalem, M. Refalem, L. Hurstem a J. Paviou a M. Borg, avukati, jakož i M. Hall, QC,

               —

               za Mobisle Communications ltd. F. Galea Salomonem, jako zmocněncem, ve spolupráci s I. Gaucim a R. Tufignem, avukati,

               —

               za Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni L. Cassar Pullicinem a P. Micallefem, avukati,

               —

               za maltskou vládu P. Grechem, jakož i D. Mangion a V. Buttigieg, jako zmocněnci,

               —

               za španělskou vládu N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.-S. Pilczerem, jako zmocněnci,

               —

               za Maďarsko M. Z. Fehérem, jakož i K. Szíjjártó a Á. Szílágyi, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi G. Braunem a K. Mifsud-Bonnicim, jakož i L. Nicolae, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 12 a 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací („autorizační“ směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 21).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Vodafone Malta ltd. (dále jen „Vodafone Malta“) a Mobisle Communications ltd. (dále jen „Mobisle Communications“) na jedné straně a Avukat Ġenerali (generální prokurátor), Kontrollur tad-Dwana (celní kontrolní orgán), Ministru tal-Finanzi (ministr financí) a Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (maltský telekomunikační úřad) na straně druhé ohledně uložení spotřební daně.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 30 až 31 odůvodnění „autorizační“ směrnice uvádějí:

                        „(30)

                        Poskytovatelům služeb elektronických komunikací lze uložit správní poplatky, z nichž jsou financovány činnosti vnitrostátního regulačního orgánu spojené s řízením systému oprávnění a udělováním práv na užívání. Takové poplatky by se měly omezovat jen na pokrytí skutečných správních nákladů na tyto činnosti. Za tímto účelem by měla být zajištěna průhlednost příjmů a výdajů vnitrostátních regulačních orgánů prostřednictvím každoročního zveřejnění celkové částky vybraných poplatků a vzniklých správních nákladů. To umožní podnikům ověřit si, zda jsou správní náklady a poplatky v rovnováze.

                        (31)

                        Systémy správních poplatků by neměly narušovat hospodářskou soutěž ani vytvářet překážky vstupu na trh. V systému obecného oprávnění již nebude nadále možné ukládat úhradu správních nákladů, a tedy ani poplatků, jednotlivým podnikům, s výjimkou udělování práv na užívání čísel a rádiových frekvencí a práv na instalování zařízení. Jakékoli použitelné správní poplatky by měly odpovídat zásadám systému obecného oprávnění. Příkladem spravedlivé, jednoduché a průhledné alternativy k těmto kritériím ukládání poplatků může být rozdělovací klíč založený na obratu. Pokud jsou správní poplatky velmi nízké, mohly by být rovněž vhodné paušální poplatky nebo poplatky skládající se z paušálu a složky závisející na obratu.“

               4

               Článek 1 „autorizační“ směrnice, nadepsaný „Cíl a oblast působnosti“, stanoví:
               „1.   Cílem této směrnice je prostřednictvím harmonizace a zjednodušení pravidel a podmínek pro udělování oprávnění zavést vnitřní trh v oblasti sítí a služeb elektronických komunikací, aby se usnadnilo jejich zajišťování a poskytování v celém Společenství.
               2.   Tato směrnice se vztahuje na oprávnění pro zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací.“

               5

               V článku 2 odst. 2 písm. e) této směrnice je uvedena následující definice:
               „‚obecným oprávněním‘ se rozumí právní rámec zřízený členským státem v souladu s touto směrnicí, který zaručuje práva na zajišťování sítí nebo poskytování služeb elektronických komunikací a který stanoví povinnosti zvláštní pro tuto oblast, které se mohou vztahovat na všechny nebo na určité druhy sítí a služeb elektronických komunikací“.

               6

               Článek 12 uvedené směrnice, nadepsaný „Správní poplatky“, zní takto:
               „1.   Jakékoli správní poplatky ukládané podnikům, které poskytují službu nebo zajišťují síť podle obecného oprávnění nebo kterým bylo uděleno právo na užívání:

                        a)

                        souhrnně pokrývají jen ty správní náklady, které vzniknou při řízení, kontrole a prosazování systému obecného oprávnění, práv na užívání a zvláštních povinností uvedených v čl. 6 odst. 2, které mohou zahrnovat náklady na mezinárodní spolupráci, harmonizaci a normalizaci, analýzu trhu, sledování plnění a na další kontrolu trhu, jakož i na regulační činnost zahrnující přípravu a prosazování sekundárního práva a správních rozhodnutí, jako jsou rozhodnutí o přístupu a propojení, a

                        b)

                        jsou ukládány jednotlivým podnikům objektivním, průhledným a přiměřeným způsobem, který minimalizuje dodatečné správní náklady a související poplatky.

                  2.   Pokud vnitrostátní regulační orgány ukládají správní poplatky, zveřejní každoročně přehled svých správních nákladů a celkovou částku vybraných poplatků. Podle rozdílu mezi celkovou částkou poplatků a správními náklady budou provedeny odpovídající úpravy.“

               7

               Článek 13 „autorizační“ směrnice, nadepsaný „Poplatky za práva na užívání a za práva na instalování zařízení“, stanoví:
               „Členské státy mohou povolit příslušnému orgánu ukládat poplatky za práva na užívání rádiových frekvencí nebo čísel nebo za práva na instalování zařízení na veřejném nebo soukromém majetku, přes něj nebo pod ním tak, aby odrážely potřebu zajistit optimální využití těchto zdrojů. Členské státy zajistí, aby takové poplatky byly objektivně odůvodněné, průhledné, nediskriminační a přiměřené z hlediska jejich zamýšleného účelu, a vezmou v úvahu cíle uvedené v článku 8 směrnice [Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349)].“

         Maltské právo

               8

               Zákon č. II z roku 2005 – zákon k provedení různých rozpočtových opatření a jiných správních opatření (Att Numru II ta’1 – 2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) (Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta č. 17,734, ze dne 1. března 2005, dále jen „zákon č. II z roku 2005“), zavádí v článku 40 spotřební daň ve výši 3 % z mobilních telefonních služeb (paušální tarify a předplacené dobíjecí karty) a v článku 41 stanoví pravidla pro tyto služby.

               9

               Článek 41 zákona č. II z roku 2005, týkající se těchto pravidel, zní takto:
               „Část G
               Pravidla pro mobilní telefonní služby
               1.   Tato pravidla se nazývají ‚Pravidla pro mobilní telefonní služby‘.
               2.   Tato pravidla se vztahují na veškeré příjmy z mobilních telefonních služeb v souladu s pravidlem 4.
               3.   Operátoři mobilních sítí jsou povinni zaregistrovat se u kontrolního orgánu za podmínek stanovených zákonem o spotřební dani, dále jen ‚zákon‘.
               4.   Spotřební daň se vyměří ze všech plateb účtovaných operátory mobilních sítí za jejich služby, včetně paušálních tarifů a předplacených dobíjecích karet;
               výrazem ‚operátor‘ se rozumí operátor ve smyslu článku 2 zákona o (regulaci) elektronických komunikací;
               spotřební daň se nevybírá z následujících služeb:

                        a)

                        příchozí roaming;

                        b)

                        příjmy z propojení;

                        c)

                        dary peněžité povahy převedené dárcem na obdarovaného prostřednictvím služeb nabízených operátorem mobilních sítí;

                        d)

                        volné minuty.

                  5.   Osoba, podnik nebo společnost, řádně zaregistrované u kontrolního orgánu, odpovídají za platbu spotřební daně podle článku 3 zákona, v okamžiku její splatnosti.

                        (1)

                        Záznamy příjmů ze služeb, které jsou předmětem spotřební daně podle těchto pravidel, jsou kontrolnímu orgánu k dispozici pro účely nezbytných kontrol.

                        (2)

                        Kontrolnímu orgánu jsou poskytovány pravidelné výpisy uvádějící podrobnosti o příjmech ze služeb, které jsou předmětem spotřební daně podle těchto pravidel, a to za jakékoliv období, které stanoví kontrolní orgán.

                        (3)

                        Délka zúčtovacího období je tři měsíce, delší období může povolit kontrolní orgán, nebo může být stanoveno jinak, a daňové přiznání musí být kontrolnímu orgánu předloženo ve lhůtě třiceti dnů po skončení každého zúčtovacího období, ke kterému se daňové přiznání vztahuje.

                        (4)

                        Každý, kdo nesplní ustanovení těchto pravidel, se dopustí deliktu a bude mu uložen peněžitý trest v maximální výši pěti set lir.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Vodafone Malta a Mobisle Communications jsou operátoři v odvětví telekomunikací na Maltě, kde jsou držiteli obecného oprávnění poskytovat mobilní telefonní služby.

               11

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že dne 19. dubna 2005 společnosti Vodafone Malta a Mobisle Communications zahájily u Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (první senát soudu pro občanskoprávní věci) řízení směřující ke zrušení článků 40 a 41 zákona č. II z roku 2005, jelikož podle nich tyto články tím, že zavádějí spotřební daň z některých mobilních telefonních služeb, odporují článkům 12 a 13 „autorizační“ směrnice.

               12

               Soud prvního stupně žalobu společností Vodafone Malta a Mobisle Communications zamítl. Měl za to, že napadené uložení spotřební daně není v rozporu s „autorizační“ směrnicí, jelikož tato směrnice nezbavuje členské státy možnosti uvalit na služby poskytované telekomunikačními operátory jiné daně, než které stanoví uvedená směrnice. Soud prvního stupně dále dospěl k závěru, že vzhledem k tomu, že uvedená daň není vypočítávána na základě obratu operátora, ale pouze na základě ceny některých spotřebních služeb poskytovaných operátory uživatelům, není skutečností vedoucí ke vzniku povinnosti ke spotřební dani oprávnění poskytovat služby udělené operátorovi, nýbrž využití této služby.

               13

               Dne 10. prosince 2008 podaly společnosti Vodafone Malta a Mobisle Communications proti tomuto rozsudku odvolání ke Qorti Kostituzzjonali. Před uvedeným soudem opět tvrdí, že dotčená spotřební daň musí být zrušena, jelikož je v rozporu s „autorizační“ směrnicí, neboť členské státy nemohou ukládat jiné daně nebo odvody, než které stanoví tato směrnice a všeobecné daně.

               14

               Spotřební daň z mobilních telefonních služeb přitom podle nich není všeobecnou daní, ale jde o specifickou daň, která se týká pouze operátorů mobilních sítí.

               15

               Žalovaní v původním řízení tvrdí, že spotřební daň, kterou stanoví zákon č. II z roku 2005, se liší od správních poplatků popsaných v článcích 12 a 13 „autorizační“ směrnice. Mají za to, že se jedná o daň založenou na spotřebě služeb uživatelem, která je vybírána dotyčným podnikem, a že se tato spotřební daň liší od daní zkoumaných v rozsudku ze dne 18. září 2003, Albacom a Infostrada (C-292/01 a C-293/01, Recueil, s. I-9449).

               16

               Ve světle rozsudku ze dne 8. září 2005, Mobistar a Belgacom Mobile (C-544/03 a C-545/03, Sb. rozh. s. I-7723), vyjádřil Qorti Kostituzzjonali pochybnosti o působnosti „autorizační“ směrnice a klade si otázku, zda tato směrnice vylučuje uložení daně zatěžující přímo některé služby poskytované operátory mobilních sítí, či nikoliv.

               17

               Za těchto podmínek se Qorti Kostituzzjonali rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání ustanovení [‚autorizační‘] směrnice […], a zejména její články 12 a 13, členským státům ukládat operátorům mobilních sítí daňovou povinnost, která:

                        a)

                        představuje tzv. spotřební daň zavedenou vnitrostátními právními předpisy;

                        b)

                        je vyčíslena procentním podílem z plateb vybíraných operátory mobilních sítí od jejich uživatelů za služby, které jim tito operátoři poskytují, s výjimkou služeb, které jsou ze zákona od daně osvobozeny;

                        c)

                        je individuálně placena operátorům mobilních sítí jejich uživateli a následně odváděna kontrolnímu celnímu orgánu všemi operátory nabízejícími mobilní telefonní služby, přičemž tuto daň platí pouze tito operátoři a žádné jiné podniky, a to ani podniky zajišťující sítě nebo poskytující jiné služby elektronických komunikací?“

         K předběžné otázce

               18

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 12 a 13 „autorizační“ směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, o jakou jde v původním řízení, podle níž jsou operátoři nabízející mobilní telefonní služby plátci tzv. „spotřební“ daně odpovídající procentnímu podílu plateb, které obdrží od uživatelů těchto služeb.

               19

               Nejprve je třeba poukázat na to, že článek 13 „autorizační“ směrnice se týká pravidel ukládání poplatků za práva na užívání rádiových frekvencí nebo čísel nebo za práva na instalování zařízení na veřejném nebo soukromém majetku, přes něj nebo pod ním. Naproti tomu, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, výběr povinné platby nazvané „spotřební daň“, zatěžující všechny úhrady, které operátoři mobilních sítí obdrží za své služby, která je předmětem věci v původním řízení, je vázán na „poskytování mobilních telefonních služeb“. Článek 13 „autorizační“ směrnice tedy není ve věci v původním řízení relevantní.

               20

               Co se týče článku 12 „autorizační“ směrnice, je třeba připomenout, že tato směrnice stanoví nejenom pravidla týkající se řízení o udělení obecných oprávnění nebo práv na užívání rádiových frekvencí nebo čísel a obsahu uvedených oprávnění, ale rovněž pravidla týkající se povahy či rozsahu peněžních poplatků souvisejících s uvedenými řízeními, které členské státy mohou ukládat podnikům v odvětví elektronických komunikací (obdobně viz výše uvedený rozsudek Albacom a Infostrada, body 35 a 36, jakož i rozsudek ze dne 21. července 2011, Telefónica de España, C-284/10, Sb. rozh. I-6991, bod 18).

               21

               Ze znění článku 12 „autorizační“ směrnice v tomto ohledu vyplývá, že členské státy mohou podnikům, které poskytují službu nebo zajišťují síť podle obecného oprávnění, nebo kterým bylo uděleno právo na užívání rádiových frekvencí nebo čísel, ukládat pouze správní poplatky, které souhrnně pokrývají správní náklady, které vzniknou při řízení, kontrole a prosazování systému obecného oprávnění, práv na užívání a zvláštních povinností uvedených v čl. 6 odst. 2 této směrnice.

               22

               Správní poplatky uvedené v článku 12 „autorizační“ směrnice mají tedy charakter odměny, neboť zaprvé mohou být uloženy pouze za správní služby poskytnuté vnitrostátními regulačními orgány ve prospěch operátorů v odvětví elektronických komunikací z titulu zejména obecného oprávnění nebo udělení práva na užívání rádiových frekvencí nebo čísel a zadruhé musí pokrývat správní náklady vzniklé v důsledku uvedených služeb.

               23

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora tak konkrétně v případě správních poplatků ukládaných členskými státy operátorům, kteří jsou držiteli obecného oprávnění, na základě článku 12 „autorizační“ směrnice, platí, že jejich účelem může být pouze pokrýt správní náklady související se čtyřmi správními činnostmi, totiž s vydáváním, správou, kontrolou a uplatňováním příslušného systému obecného oprávnění (obdobně viz výše uvedený rozsudek Telefónica de España, bod 22).

               24

               Z výše uvedených skutečností vyplývá, že poplatek, u něhož je vznik platební povinnosti vázán na řízení o udělení obecného oprávnění umožňujícího přístup na trh se službami elektronických komunikací, spadá do působnosti článku 12 „autorizační“ směrnice. Členské státy musí zajistit, aby takový poplatek byl uložen pouze pro účely popsané v článku 12 „autorizační“ směrnice a respektoval v něm uvedené podmínky.

               25

               Naproti tomu poplatek, u něhož není vznik platební povinnosti vázán na řízení o udělení obecného oprávnění umožňujícího přístup na trh se službami elektronických komunikací, ale souvisí s využitím mobilních telefonních služeb poskytovaných operátory, a který v konečném důsledku nese uživatel těchto služeb, nespadá do působnosti článku 12 „autorizační“ směrnice.

               26

               Je totiž třeba uvést, že Soudní dvůr v bodech 35 a 36 usnesení ze dne 15. prosince 2010, Agricola Esposito (C-492/09), dospěl k závěru, že „autorizační“ směrnice se nevztahuje na poplatek za užívání koncových zařízení veřejné pozemní mobilní radiokomunikace, jelikož jeho základem není zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací a jelikož soukromé využití mobilní telefonní služby ze strany předplatitele nevyžaduje zajištění sítě nebo poskytnutí služby elektronických komunikací ve smyslu této směrnice.

               27

               V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že odvod dotčený ve věci v původním řízení se nazývá „spotřební daň“, není uložen všem operátorům v odvětví elektronických komunikací, kteří jsou držiteli obecného oprávnění, ale pouze operátorům poskytujícím mobilní telefonní služby, a odpovídá procentnímu podílu plateb, které tito operátoři obdrží od uživatelů těchto služeb. Předkládající soud kromě toho uvádí, že „tato daň je individuálně placena operátorům mobilních sítí jejich uživateli a následně odváděna orgánu celní kontroly všemi operátory nabízejícími mobilní telefonní služby, přičemž tuto daň platí pouze operátoři a žádné jiné podniky, a to ani podniky zajišťující sítě nebo poskytující jiné služby elektronických komunikací“.

               28

               Ve světle těchto skutečností se zdá, že povinný odvod dotčený v původním řízení se podobá dani ze spotřeby, ověření čehož je na předkládajícím soudu. Pokud tomu tak skutečně je, nespadá uvedený povinný odvod do působnosti článku 12 „autorizační“ směrnice.

               29

               S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 12 „autorizační“ směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, podle níž jsou operátoři nabízející mobilní telefonní služby plátci tzv. „spotřební daně“ odpovídající procentnímu podílu plateb, které obdrží od uživatelů těchto služeb, za předpokladu, že vznik platební povinnosti v případě této daně není vázán na řízení o udělení obecného oprávnění umožňujícího přístup na trh se službami elektronických komunikací, ale souvisí s využitím mobilních telefonních služeb poskytovaných operátory, a že ji v konečném důsledku nese uživatel těchto služeb, ověření čehož je na předkládajícím soudu.

         K nákladům řízení

               30

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací („autorizační“ směrnice) musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, podle níž jsou operátoři nabízející mobilní telefonní služby plátci tzv. „spotřební daně“ odpovídající procentnímu podílu úhrad, které obdrží od uživatelů těchto služeb, za předpokladu, že vznik platební povinnosti v případě této daně není vázán na řízení o udělení obecného oprávnění umožňujícího přístup na trh se službami elektronických komunikací, ale souvisí s využitím mobilních telefonních služeb poskytovaných operátory, a že ji v konečném důsledku nese uživatel těchto služeb, ověření čehož je na předkládajícím soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: maltština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 27. října 2011.#Finanzamt Essen-NordOst proti GFKL Financial Services AG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo.#Šestá směrnice o DPH - Článek 2 bod 1 a článek 4 - Oblast působnosti - Pojmy ‚poskytování služeb za protiplnění‘ a ,hospodářská činnost‘ - Prodej (odkoupení) rizikových pohledávek - Kupní cena nižší než jmenovitá hodnota těchto pohledávek - Převzetí operací vymáhání uvedených pohledávek a rizika neplacení ze strany dlužníků kupcem.#Věc C-93/10.

text:
      Věc C-93/10
      Finanzamt Essen-NordOst
      v.
      GFKL Financial Services AG
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 2 bod 1 a článek 4 – Oblast působnosti – Pojmy ‚poskytování služeb za protiplnění‘ a ,hospodářská činnost‘ – Prodej (odkoupení) rizikových pohledávek – Kupní cena nižší než jmenovitá hodnota těchto pohledávek – Převzetí operací vymáhání uvedených pohledávek a rizika neplacení ze strany dlužníků kupcem“
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb
            za protiplnění – Pojem
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 2 bod 1 a článek 4)
      Článek 2 bod 1 a článek 4 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
         musí být vykládány v tom smyslu, že subjekt, který odkoupí na své riziko rizikové pohledávky za nižší cenu, než je jejich
         jmenovitá hodnota, neposkytuje služby za protiplnění ve smyslu uvedeného čl. 2 bodu 1 a neprovádí hospodářskou činnost spadající
         do působnosti této směrnice, pokud rozdíl mezi jmenovitou hodnotou uvedených pohledávek a kupní cenou těchto pohledávek odráží
         skutečnou hospodářskou hodnotu dotčených pohledávek v okamžiku jejich postoupení.

      Za těchto okolností totiž postupník pohledávek nezíská od postupitele žádné protiplnění, jelikož rozdíl mezi jmenovitou hodnotou
         postoupených pohledávek a kupní cenou těchto pohledávek odráží skutečnou hospodářskou hodnotu uvedených pohledávek v okamžiku
         jejich postoupení, která se odvíjí od rizikovosti těchto pohledávek a zvýšeného rizika nesplácení ze strany dlužníků.

      (viz body 22, 25–26 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      27. října 2011(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 2 bod 1 a článek 4 – Oblast působnosti – Pojmy ‚poskytování služeb za protiplnění‘ a ,hospodářská činnost‘ – Prodej (odkoupení) rizikových pohledávek – Kupní cena nižší než jmenovitá hodnota těchto pohledávek – Převzetí operací vymáhání uvedených pohledávek a rizika neplacení ze strany dlužníků kupcem“
      Ve věci C‑93/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof
         (Německo) ze dne 10. prosince 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 17. února 2010, v řízení

      Finanzamt Essen-NordOst
      proti
      GFKL Financial Services AG,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), G. Arestis a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. května 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za GFKL Financial Services AG A. Bartschem a B. Kellerem, Rechtsanwälte,
      –        za německou vládu T. Henzem a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za Irsko D. O’Haganem a G. Clohessy, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi D. Triantafyllouem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. července 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 bodu 1, článku 4, čl. 11 části A odst. 1 písm. a) a čl. 13 části
         B písm. d) bodů 2 a 3 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států
         týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1, Zvl. vyd.
         09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Finanzamt Essen-NordOst (dále jen „Finanzamt“) a společností GFKL Financial
         Services AG (dále jen „společnost GFKL“) ve věci uložení daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), této společnosti z důvodu
         nákupu pohledávek týkajících se 70 vypovězených a splatných úvěrových smluv jednou z jejích dceřiných společností.

       Právní rámec
      3        Článek 2 bod 1 šesté směrnice stanoví:

      „Předmětem [DPH] je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.“

      4        Článek 4 odst. 1 a 2 této směrnice zní následovně:

      „1 ,Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně některou z hospodářských
         činností vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.

      2. Mezi hospodářské činnosti uvedené v odstavci 1 náleží veškerá činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb včetně
         těžební a zemědělské činnosti a činnosti při výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za hospodářskou činnost se rovněž
         považuje využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      5        Společnost GFKL je jediným společníkem a mateřskou společností dle německého práva, která dne 26. října 2004 koupila od jedné
         banky zástavní práva a pohledávky ze 70 vypovězených a splatných úvěrových smluv.

      6        K referenčnímu datu 29. dubna 2004 jmenovitá hodnota těchto pohledávek činila 15 500 915,16 eur.

      7        Smlouva o odkupu pohledávek zejména stanovila, že od tohoto data uvedená práva a uvedené pohledávky byly považovány za spravované
         nebo držené na účet a riziko kupce, že platby týkající se těchto práv a pohledávek budou patřit kupci a že odpovědnost prodejce
         za vymáhání dotčených pohledávek se vylučuje.

      8        Nicméně na základě dopisu spolkového ministerstva financí ze dne 3. června 2004, týkajícího se provedení rozsudku Soudního
         dvora ze dne 26. června 2003, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring (C‑305/01, Recueil, s. I‑6729), strany smlouvy o odkupu pohledávek
         měly za to, že s přihlédnutím k vysoké míře nesplácení se vymahatelná část dotčených pohledávek pohybuje výrazně pod jejich
         jmenovitou hodnotou, a určily jejich hospodářskou hodnotu na 8 956 101 eur.

      9        Vzhledem k tomu, že strany byly názoru, že vymáhání těchto pohledávek mělo probíhat přibližně tři roky, dohodly se na základě
         úrokové sazby určené společnou dohodou na 5,97 % na poskytnutí úvěru kupcem prodejci včetně úroků ve výši 556 293 eur, takže
         po odečtení těchto úroků byla hospodářská hodnota uvedených pohledávek 8 399 808 eur.

      10      Konečná kupní cena dotčených pohledávek byla určena na 8 034 883 eur a smlouva o odkupu pohledávek nestanovila možnost dodatečné
         úpravy této ceny.

      11      Strany měly dále za to, že odkupem těchto pohledávek kupce neposkytl prodejci zdanitelné plnění. Zakotvily však, že v případě,
         že by finanční správa nesdílela tento názor, rozdíl o výši 364 925 eur mezi hospodářskou hodnotou bez úroků a konečnou kupní
         cenou uvedených pohledávek by měl být považován za protiplnění tohoto plnění.

      12      Poté, co společnost GFKL podala předběžné přiznání k dani z obratu, v němž uvedla, že tento rozdíl představoval odměnu za
         zdanitelné plnění poskytnutou prodejci dotčených pohledávek, podala proti svému předběžnému přiznání stížnost, kterou Finanzamt
         zamítl jako neopodstatněnou.

      13      Společnost GFKL následně podala žalobu k Finanzgericht, který této žalobě vyhověl, když shledal, že na rozdíl od pravého faktoringu
         nevede postoupení rizikových pohledávek k poskytnutí prodejci těchto pohledávek plnění, jež by podléhalo dani z obratu.

      14      Finanzamt podal k předkládajícímu soudu opravný prostředek „Revision“ proti rozsudku Finanzgericht.

      15      Za těchto podmínek se Bundesfinanzhof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      K výkladu čl. 2 bodu 1 a článku 4 šesté směrnice [...]:
      Jedná se při prodeji (odkoupení) rizikových pohledávek na základě převzetí jejich vymáhání a rizika jejich nesplacení o plnění
         za protiplnění a hospodářskou činnost kupce pohledávek, i když je kupní cena stanovena

      –        nikoliv podle jmenovité hodnoty pohledávek na základě dohody o paušální srážce za převzetí úkolu jejich vymáhání a rizika
         jejich nesplacení, ale

      –        na základě hodnocení rizika nesplacení u každé jednotlivé pohledávky, přičemž vymáhání pohledávky ve vztahu ke srážce náležející
         za riziko nesplacení je přiznán pouze druhořadý význam?

      2)      K výkladu čl. 13 části B písm. d) bodů 2 a 3 šesté směrnice [...], v případě kladné odpovědi na první otázku:
      a)      Je převzetí rizika nesplacení ze strany kupce pohledávek při nabytí rizikových pohledávek za kupní cenu, která je výrazně
         nižší, než kolik činí jmenovitá hodnota pohledávek, osvobozeno od daně jakožto poskytnutí jiné jistoty nebo záruky?

      b)      Jedná-li se o převzetí rizika osvobozené od daně:
      Je vymáhání pohledávek jakožto část jediného plnění nebo jakožto vedlejší plnění osvobozeno od daně, nebo jakožto samostatné
         plnění dani podléhá?

      3)      K výkladu čl. 11 části A [odst. 1] písm. a) šesté směrnice [...], v případě kladné odpovědi na první otázku a nejedná-li se
         o osvobozené plnění:

      Určí se protihodnota za zdanitelné plnění podle nákladů na vymáhání odhadovaných smluvními stranami nebo podle skutečných
         nákladů na vymáhání?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      16      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je to, zda čl. 2 bod 1 a článek 4 šesté směrnice musí být vykládány v tom smyslu,
         že subjekt, který na své riziko odkoupil rizikové pohledávky za nižší cenu, než je jejich jmenovitá hodnota, poskytuje služby
         za protiplnění a provádí hospodářskou činnost.

      17      Úvodem je třeba připomenout, že v rámci systému DPH je předpokladem zdanitelných plnění skutečnost, že dojde k plnění mezi
         stranami, které zahrnuje ujednání o ceně nebo protihodnotě. Pokud tedy činnost poskytovatele spočívá výlučně v plnění bez
         přímého protiplnění, neexistuje zdanitelný základ, a tato plnění tedy nepodléhají DPH (viz rozsudek ze dne 29. října 2009,
         Komise v. Finsko, C‑246/08, Sb. rozh. s. I‑10605, bod 43).

      18      V tomto kontextu je poskytování služeb uskutečněné „za protiplnění“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 šesté směrnice, a tudíž zdanitelné
         pouze tehdy, pokud mezi poskytovatelem a příjemcem existuje právní vztah, v rámci něhož jsou vzájemně poskytnuta plnění, přičemž
         odměna obdržená poskytovatelem představuje skutečnou protihodnotu služby poskytnuté příjemci (výše uvedený rozsudek MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring,
         bod 47).

      19      V tomto ohledu podle ustálené judikatury předpokládá pojem „poskytování služeb za protiplnění“ ve smyslu výše uvedeného čl. 2
         bodu 1 existenci přímé souvislosti mezi poskytnutou službou a získanou protihodnotou (rozsudek ze dne 29. července 2010, Astra
         Zeneca UK, C‑40/09, Sb. rozh. s. I-07505, bod 27 a citovaná judikatura).

      20      Ve výše uvedeném rozsudku MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že faktor zaručuje zákazníkovi
         úhradu pohledávek převzetím rizika nesplácení dlužníků, musí být posuzována jako využívání dotčeného majetku za účelem získávání
         pravidelného příjmu z něj ve smyslu čl. 4 odst. 2 šesté směrnice, je-li tato operace uskutečňována za odměnu po určité období
         (viz výše uvedený rozsudek MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, bod 50).

      21      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci operace postoupení pohledávek dotčených ve věci, která vedla k vydání tohoto
         rozsudku, postupník pohledávek se zavázal postupiteli poskytnout faktoringové služby a jako protiplnění získal odměnu, a sice
         faktoringový poplatek a poplatek za nesplacení.

      22      Pokud jde o spor v původním řízení, je třeba uvést, že na rozdíl od skutečností ve sporu, ve kterém byl vydán výše uvedený
         rozsudek MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, postupník pohledávek nezískává od postupitele žádnou protihodnotu, takže neprovádí
         hospodářskou činnost ve smyslu článku 4 šesté směrnice, ani neposkytuje služby ve smyslu čl. 2 bodu 1 této směrnice.

      23      Mezi jmenovitou hodnotou postoupených pohledávek a kupní cenou těchto pohledávek existuje rozdíl.

      24      Nicméně na rozdíl od faktoringového poplatku a poplatku za nesplacení, které ve sporu, který vedl k vydání výše uvedeného
         rozsudku MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, obdržel faktor, nepředstavuje tento rozdíl ve sporu v původním řízení odměnu, jejímž
         účelem je přímo odměnit službu poskytnutou nabyvatelem postoupených pohledávek.

      25      Rozdíl mezi jmenovitou hodnotou postoupených pohledávek a kupní cenou těchto pohledávek totiž nepředstavuje protiplnění za
         takovou službu, ale odráží skutečnou hospodářskou hodnotu uvedených pohledávek v okamžiku jejich postoupení, která se odvíjí
         od rizikovosti těchto pohledávek a zvýšeného rizika nesplácení ze strany dlužníků.

      26      Za těchto podmínek je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 2 bod 1 a článek 4 šesté směrnice musí být vykládány v tom
         smyslu, že subjekt, který odkoupí na své riziko rizikové pohledávky za nižší cenu, než je jejich jmenovitá hodnota, neposkytuje
         služby za protiplnění ve smyslu uvedeného čl. 2 bodu 1 a neprovádí hospodářskou činnost spadající do působnosti této směrnice,
         pokud rozdíl mezi jmenovitou hodnotou uvedených pohledávek a kupní cenou těchto pohledávek odráží skutečnou hospodářskou hodnotu
         dotčených pohledávek v okamžiku jejich postoupení.

       Ke druhé a třetí otázce
      27      Vzhledem k odpovědi podané na první otázku není třeba na druhou a třetí otázku odpovídat.

       K nákladům řízení
      28      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 2 bod 1 a článek 4 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských
            států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně musí být vykládány v tom
            smyslu, že subjekt, který odkoupí na své riziko rizikové pohledávky za nižší cenu, než je jejich jmenovitá hodnota, neposkytuje
            služby za protiplnění ve smyslu uvedeného čl. 2 bodu 1 a neprovádí hospodářskou činnost spadající do působnosti této směrnice,
            pokud rozdíl mezi jmenovitou hodnotou uvedených pohledávek a kupní cenou těchto pohledávek odráží skutečnou hospodářskou hodnotu
            dotčených pohledávek v okamžiku jejich postoupení.
      Podpisy.
      *                      Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. března 2002. # H. Lommers proti Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Centrale Raad van Beroep - Nizozemsko. # Sociální politika. # Věc C-476/99.