title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. prosince 2010.#Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG proti BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Berlin - Německo.#Státní podpory - Podpory poskytnuté Spolkovou republikou Německo pro nabývání ploch - Program privatizace zemědělských ploch a restrukturalizace zemědělství v německých nových zemích.#Věc C-239/09.

text:
      Věc C-239/09
      Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG
      v.
      BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Berlin)
      „Státní podpory – Podpory poskytnuté Spolkovou republikou Německo pro nabývání ploch – Program privatizace zemědělských ploch a restrukturalizace zemědělství v německých nových zemích “
      Shrnutí rozsudku
      Podpory poskytované státy – Pojem – Prodej zemědělských a lesních pozemků veřejnými orgány – Vnitrostátní právní úprava, která
            stanoví metody výpočtu pro určení hodnoty pozemků – Přípustnost – Podmínky
      (Článek 87 ES)
      Pojem „podpora“ může zahrnovat nejen pozitivní plnění, ale rovněž různé formy zásahů, které snižují náklady, jež obvykle zatěžují
         rozpočet podniku, a které tak, aniž by byly dotacemi v užším slova smyslu, mají tutéž povahu a stejné účinky. Nelze tedy v
         zásadě vyloučit, že prodej veřejných ploch za cenu nižší, než je tržní cena, může představovat státní podporu.

      Prodej pozemků nebo budov uskutečněného veřejnými orgány podniku nebo jednotlivci, který vykonává hospodářskou činnost, jako
         je zemědělství nebo lesnictví, tak může zahrnovat prvky státní podpory, zejména pokud se tento prodej neuskuteční za tržní
         hodnotu, tj. za cenu, kterou by mohl stanovit soukromý investor, jenž jedná za podmínek obvyklé hospodářské soutěže. Z toho
         vyplývá, že pokud vnitrostátní právní úprava stanoví pravidla výpočtu tržní hodnoty ploch určených na prodej veřejnými orgány,
         použití uvedených pravidel musí, za účelem jejich souladu s článkem 87 ES, vést ve všech případech k ceně, která se co nejvíce
         blíží tržní hodnotě. Jelikož tato tržní hodnota je s výjimkou prodejů uchazeči s nejlepší nabídkou teoretická, musí být nezbytně
         povoleno rozpětí, v jehož rámci se dosažená cena odchyluje od teoretické ceny.

      Je však třeba poznamenat, že v kontextu společné zemědělské politiky nemusí být každý prodej veřejných ploch za cenu nižší,
         než je tržní cena, nutně považován za neslučitelný se Smlouvou. V rámci široké posuzovací pravomoci v oblasti společné zemědělské
         politiky, kterou disponuje zákonodárce Unie, totiž posledně uvedený stanovil nová zvláštní pravidla o poskytování podpor v
         oblasti zemědělské politiky, zejména podpor poskytovaných investicím v zemědělských podnicích, nejprve na základě nařízení
         č. 950/97 o zlepšení účinnosti zemědělských struktur, které je použitelné ratione temporis na skutkový stav ve sporu v původním řízení, poté na základě nařízení č. 1257/99 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského
         zemědělského orientačního a záručního fondu.

      V každém případě článek 87 ES nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví metody výpočtu pro určení hodnoty zemědělských
         a lesních pozemků prodávaných veřejnými orgány v rámci programu privatizace, pokud uvedené metody stanoví aktualizaci cen
         v případě jejich rychlého růstu tak, aby se cena skutečně zaplacená kupujícím co nejvíce blížila tržní hodnotě těchto pozemků.

      (viz body 30, 35, 43, 54 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      16. prosince 2010(*)

      „Státní podpory – Podpory poskytnuté Spolkovou republikou Německo pro nabývání ploch – Program privatizace zemědělských ploch a restrukturalizace zemědělství v německých nových zemích“
      Ve věci C‑239/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Landgericht Berlin
         (Německo) ze dne 18. června 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 1. července 2009, v řízení

      Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG
      proti
      BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A Tizzano (zpravodaj), předseda senátu, J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits a M. Safjan, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG G. Korthem, Rechtsanwalt,
      –        za BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH C. von Donatem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a B. Kleinem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství B. Stromskym a B. Martenczukem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. září 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 87 ES.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG (dále jen „Seydaland“)
         a společností BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (dále jen „BVVG“), jehož předmětem jsou metody výpočtu použité
         posledně jmenovanou pro stanovení kupní ceny zemědělských ploch.

       Právní rámec
       Právo Unie
       Pravidla týkající se státních podpor
      3        Oddíl II bod 1 první pododstavec sdělení Komise ze dne 10. července 1997 o prvcích státní podpory při prodejích pozemků a staveb
         orgány veřejné moci (Úř. věst. C 209, s. 3, dále jen „sdělení“) zní takto:

      „Prodej pozemků a staveb, který následuje po dostatečně zveřejněném, otevřeném a nepodmíněném nabídkovém řízení srovnatelném
         s veřejnou dražbou, a který přijímá nejlepší nebo jedinou nabídku, je podle definice za tržní cenu, a tudíž neobsahuje státní
         podporu. […]“

      4        Oddíl II bod 2 písm. a) první pododstavec sdělení stanoví, že pokud „orgány veřejné moci nechtějí použít postupu popsaného
         v [oddílu II bodě 1]“, existenci prvků státní podpory může vyloučit pouze „[…] před jednáními o prodeji […] nezávislé ocenění
         [provedené] jedním nebo více nezávislými majetkovými odhadci, aby byla stanovena tržní hodnota na základě obecně uznávaných
         tržních ukazatelů a oceňovacích norem“.

      5        Podle oddílu II bodu 2 písm. a) pátého pododstavce sdělení:

      „ ‚Tržní cenou‘ se rozumí cena, za kterou by mohly být pozemky a stavby prodány na základě soukromé smlouvy mezi dobrovolným
         prodávajícím a kupujícím ‚na vzdálenost paže‘ v den ocenění za předpokladu, že je majetek veřejně obchodovatelný, že tržní
         podmínky umožňují řádné dispoziční právo a že je s ohledem na povahu majetku k dispozici běžná doba pro sjednání prodeje [...]“

      6        Rozhodnutím 1999/268/ES ze dne 20. ledna 1999 o nabývání půdy podle zákona o vyrovnání (Úř. věst. L 107, s. 21, dále jen „rozhodnutí
         ze dne 20. ledna 1999“) prohlásila Komise Evropských společenství režim zavedený programem Spolkové republiky Německo, který
         se týkal reprivatizace ploch na území nových zemí, za částečně neslučitelný se společným trhem.

      7        Článek 2 druhý pododstavec tohoto rozhodnutí stanovil:

      „Podpory [...], které překračují maximální míru podpor ve výši 35 % pro zemědělsky využívané plochy v oblastech, které nejsou
         znevýhodněné podle nařízení [Rady] (ES) č. 950/97 [ze dne 20. května 1997 o zlepšení účinnosti zemědělských struktur (Úř.
         věst. L 142, s. 1)], nejsou slučitelné se společným trhem.“ (neoficiální překlad)
      8        Poté, co Komise přezkoumala změny, které Spolková republika Německo zavedla do uvedeného programu následně po rozhodnutí ze
         dne 20. ledna 1999, přijala rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999 o povolení státních podpor v rámci ustanovení článků 87 a 88
         Smlouvy o ES (bývalé články 92 a 93) (Úř. věst. 2000, C 46, s. 2, dále jen „rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999“), které bylo
         Spolkové republice Německo oznámeno dopisem Komise ze dne 19. ledna 2000 a které se týkalo stejného programu v pozměněném
         znění.

      9        Toto poslední rozhodnutí konkrétně nevzneslo námitky proti změně dotčeného režimu, která se týkala kritéria použitého pro
         výpočet kupní ceny zemědělských ploch. Podle tohoto kritéria měly německé orgány napříště vycházet z tržní hodnoty prodávaných
         ploch snížené o 35 %.

       Zvláštní pravidla týkající se podpor v oblasti zemědělské politiky
      10      Nařízení č. 950/97 stanovilo v čl. 7 odst. 2:

      „Celková výše podpory vyjádřená jako procentuální podíl z objemu investic je omezena:
      […]
      b) co se týče […] oblastí, které [nejsou znevýhodněné] :
      –        na 35 % pro investice do nemovitostí,
      […]“ (neoficiální překlad)
      11      Článek 12 odst. 2 tohoto nařízení stanovil:

      „(Obecně schválené podpory) Členské státy mohou poskytnout podpory investicím, které jsou zaměřeny na:
      a)       koupi půdy;
      […]“ (neoficiální překlad)
      12      Uvedené nařízení bylo následně zrušeno a nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj
         venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení (Úř. věst.
         L 160, s. 80; Zvl. vyd. 03/25, s. 391), které je v platnosti od 3. července 1999. Znění článku 7 druhého pododstavce tohoto
         nařízení je následující:

      „Celková výše podpory vyjádřená jako procentuální podíl z objemu investic způsobilých pro podporu je omezena na maximálně
         40 % […]“

       Vnitrostátní právo
      13      Za účelem přizpůsobení režimu vlastnictví zemědělských nebo lesních pozemků nových spolkových zemí právnímu řádu Spolkové
         republiky Německo přijala posledně uvedená zákon o vyrovnání (Ausgleichleistungsgesetz) ze dne 27. září 1994 (BGBl. I 1994,
         s. 2624, dále jen „AusglLeistG“). Tento zákon zahrnoval program nabývání ploch, který byl později proveden nařízením o nabývání
         ploch (Flächenerwerbsverordnung) ze dne 20. prosince 1995 (BGBl. I 1995, s. 2072, dále jen „FlErwV“).

      14      Za účelem dosažení souladu s rozhodnutím ze dne 20. ledna 1999 přijala Spolková republika Německo následně některé změny jak
         v AusglLeistG, tak i v FlErwV, na které odkazuje rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999.

      15      AusglLeistG tak změnil referenční hodnotu zemědělských ploch, která musí být napříště vypočtena na základě tržní hodnoty snížené
         o 35 %, a nikoli, jak bylo původně stanoveno, trojnásobkem některých jednotkových hodnot stanovených v roce 1935.

      16      Ustanovení § 5 odst. 1 FlErwV zavádí metodu výpočtu uvedené referenční hodnoty, která již není založena na tržní hodnotě zemědělských
         ploch, nýbrž na znaleckých posudcích vypracovaných místními znalci v oboru nemovitostí. Znění tohoto ustanovení je následující:

      „Tržní hodnota pro zemědělské plochy podle § 3 odst. 7 […] AusglLeistG se určí podle pravidel nařízení o určení ceny ze dne
         6. prosince 1988 […]. Pokud je k dispozici regionální referenční hodnota pro ornou půdu a travní porosty, určí se tržní hodnota
         podle této ceny. Regionální referenční hodnoty zveřejňuje spolkový ministr financí v Bundesanzeiger (ve věstníku spolkové vlády). Uchazeč o koupi nebo privatizační agentura mohou požadovat odchylné určení tržní hodnoty prostřednictvím
         znaleckého posudku o tržní hodnotě vypracovaného místně příslušným výborem znalců zřízeným podle § 192 stavebního zákona,
         pokud existují skutečné důvody pro to, že regionální referenční hodnoty nejsou vhodné jako podklad pro stanovení ceny.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      17      Seydaland je společností činnou v zemědělsko-průmyslovém odvětví. BVVG je stoprocentní dceřinou společností Bundesanstalt
         für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (Spolkový ústav pro zvláštní úkoly podmíněné sjednocením Německa), který je pověřen
         privatizací zemědělských a lesních ploch.

      18      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že smlouvou ze dne 18. prosince 2007 prodala BVVG společnosti Seydaland zemědělsky využívané
         plochy. Kupní cena činila celkem 245 907,91 eur, z čehož na zemědělské plochy připadalo 210 810,18 eur.

      19      Seydaland požadovala vrácení části kupní ceny za tyto plochy, jelikož měla za to, že zaplacená cena byla příliš vysoká, a uvedla,
         že kupní cena vypočtená na základě regionálních referenčních hodnot činí pouze 146 850,24 eur.

      20      BVVG s tímto požadavkem nesouhlasila, proto podala Seydaland u Landgericht Berlin žalobu na vrácení této částky. Na podporu
         své žaloby Seydaland uvedla, že § 2 bod 5 smlouvy ze dne 18. prosince 2007 výslovně umožňuje kupujícímu ověřit kupní cenu
         a způsob jejího stanovení, jakož i uplatnit soudně nárok na úpravu této ceny.

      21      Podle společnosti Seydaland totiž BVVG měla buď stanovit kupní cenu dotčených ploch na základě regionálních referenčních hodnot,
         nebo se měla obrátit na výbor znalců uvedený v § 5 odst. 1 FlErwV. Seydaland rovněž uvedla, že v každém případě nemůže být
         tato kupní cena určena na základě aktuální situace na trhu, jak učinila BVVG.

      22      Naproti tomu BVVG uvedla, že při stanovení kupní ceny dotčených ploch nebylo namístě zohlednit regionální referenční hodnoty,
         jelikož tyto hodnoty zpravidla neodrážejí aktuální situaci na trhu, nýbrž spíše situaci před jedním až dvěma lety. Stanovení
         ceny založené na uvedených hodnotách by tak vedlo k poskytnutí podpory, která je v rozporu s právem Unie.

      23      V tomto ohledu BVVG vysvětlila, že spolkový ministr financí tuto odchylku zjistil a dne 10. července 2007 jí udělil pokyn,
         aby řádně přezkoumala regionální referenční hodnoty zveřejněné v Bundesanzeiger, jelikož tyto hodnoty již nemohly sloužit jako podklad pro určení tržní hodnoty zemědělských ploch, pokud se odchylovaly
         o více než 20 % od průměrné kupní ceny srovnatelných pozemků. Podle výpočtu žalované v původním řízení tomu tak v projednávaném
         případě bylo.

      24      Za těchto okolností měl Landgericht Berlin za to, že výsledek sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu použitelného
         práva Unie, a proto se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je § 5 odst. 1 druhá a třetí věta FlErwV vydaného k provedení § 4 odst. 3 bodu 1 AusglLeistG neslučitelný s článkem 87 ES?“
       K předběžné otázce
      25      Svou otázkou žádá předkládající soud Soudní dvůr, aby posoudil, zda je § 5 odst. 1 FlErwV slučitelný s článkem 87 ES.

      26      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se postup podle článku 267 SFEU zakládá na jasné dělbě činností
         mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, přičemž Soudní dvůr je oprávněn rozhodovat pouze o výkladu nebo platnosti aktů
         Unie uvedených v tomto článku, aniž mu přísluší posuzovat výklad vnitrostátních ustanovení (viz zejména rozsudky ze dne 18. ledna
         2007, Auroux a další, C‑220/05, Sb. rozh. s. I‑385, bod 25, jakož i ze dne 7. října 2010, Dos Santos Palhota a další, C‑515/08,
         Sb. rozh. s. I‑0000, bod 18).

      27      S ohledem na potřebu poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen,
         přísluší nicméně Soudnímu dvoru případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (rozsudky ze dne 4. května 2006, Haug,
         C‑286/05, Sb. rozh. s. I‑4121, bod 17, a ze dne 11. března 2008, Jager, C‑420/06, Sb. rozh. s. I‑1315, bod 46).

      28      S ohledem na tuto judikaturu je třeba položenou otázku chápat tak, že se předkládající soud v podstatě táže, zda článek 87 ES
         musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví takové metody výpočtu pro určení hodnoty
         zemědělských a lesních pozemků, které jsou prodávány veřejnými orgány v rámci programu privatizace, jako jsou metody upravené
         v § 5 odst. 1 druhé a třetí větě FlErwV.

      29      Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi vnitrostátním soudu je třeba dále mít za to, jak žádá německá vláda, že se otázka vztahuje
         na uvedený § 5 odst. 1 v plném rozsahu, tj. rovněž na první a čtvrtou větu tohoto odstavce.

      30      Po tomto upřesnění je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora může pojem „podpora“ zahrnovat nejen
         pozitivní plnění, jako jsou dotace, půjčky nebo účasti na kapitálu podniků, ale rovněž různé formy opatření, které snižují
         náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet podniku, a které aniž jsou dotacemi v užším slova smyslu, mají tutéž povahu a stejné
         účinky (viz zejména rozsudky ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise, C‑156/98, Recueil, s. I‑6857, bod 25; ze dne 1. července
         2008, Chronopost a La Poste v. UFEX a další, C‑341/06 P a C‑342/06 P, Sb. rozh. s. I‑4777, bod 123, jakož i ze dne 17. listopadu
         2009, Presidente del Consiglio dei Ministri, C‑169/08, Sb. rozh. s. I‑10821, bod 56).

      31      Nelze tedy v zásadě vyloučit, že prodej veřejných ploch za cenu nižší, než je tržní cena, může představovat státní podporu.

      32      Je však třeba rovněž uvést, že v kontextu společné zemědělské politiky nemusí být každý prodej veřejných ploch za cenu nižší,
         než je tržní cena, nutně považován za neslučitelný se Smlouvou o ES. V rámci široké posuzovací pravomoci v oblasti společné
         zemědělské politiky, kterou disponuje zákonodárce Unie (rozsudky ze dne 29. října 1980, Maizena v. Rada, 139/79, Recueil,
         s. 3393, bod 23, a ze dne 20. května 2010, Agrana Zucker, C‑365/08, Sb. rozh. s. I‑4341, bod 30), totiž posledně uvedený stanovil
         nová zvláštní pravidla o poskytování podpor v oblasti zemědělské politiky, zejména podpor poskytovaných investicím v zemědělských
         podnicích, nejprve na základě nařízení č. 950/97, které je použitelné ratione temporis na skutkový stav ve sporu v původním řízení a které bylo následně zrušeno nařízením č. 1257/1999.

      33      Podle čl. 7 odst. 2 písm. b) nařízení č. 950/97 byla celková výše podpory vyjádřená jako procentuální podíl z objemu investic
         omezena na 35 % pro investice do nemovitostí, přičemž toto omezení bylo zvýšeno na 40 % v rámci nařízení č. 1257/1999.

      34      Co se týče prodeje pozemků nebo budov uskutečněného veřejnými orgány podniku nebo jednotlivci, který vykonává hospodářskou
         činnost, jako je zemědělství nebo lesnictví, je třeba uvést, že Soudní dvůr rozhodl, že takový prodej může zahrnovat prvky
         státní podpory, zejména pokud se neuskuteční za tržní hodnotu, tj. za cenu, kterou by mohl stanovit soukromý investor, jenž
         jedná za podmínek obvyklé hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott, C‑230/07
         P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 68).

      35      Z výše uvedených úvah vyplývá, že pokud vnitrostátní právní úprava stanoví pravidla výpočtu tržní hodnoty ploch určených na
         prodej veřejnými orgány, použití uvedených pravidel musí, za účelem jejich souladu s článkem 87 ES, vést ve všech případech
         k ceně, která se co nejvíce blíží tržní hodnotě. Jelikož tato tržní hodnota je s výjimkou prodejů uchazeči s nejlepší nabídkou
         teoretická, musí být nezbytně povoleno rozpětí, v jehož rámci se dosažená cena odchyluje od teoretické ceny, jak správně uvádí
         Komise v oddílu II bodě 2 písm. b) sdělení.

      36      Co se týče ustanovení dotčeného ve věci v původním řízení, je třeba nejprve konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí Seydaland
         a německá vláda, rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999 neprohlásilo uvedené ustanovení za slučitelné s článkem 87 ES. Jak totiž
         uvádí Seydaland, z tohoto rozhodnutí vyplývá, že Komise odkázala na dotčené ustanovení pouze proto, aby popsala změny přijaté
         ve FlErwV ve srovnání se stejným režimem podpor, který přezkoumala v rozhodnutí ze dne 20. ledna 1999.

      37      Ustanovení § 5 odst. 1 FlErwV není ostatně v rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999 předmětem posouzení po meritorní stránce,
         jelikož Komise pouze posoudila míru podpor poskytnutých německým programem privatizace a aspekty, které považovala v rozhodnutí
         ze dne 20. ledna 1999 za diskriminační.

      38      Dále je třeba poznamenat, že předkládající soud má za to, že k určení tržní hodnoty pozemku může vést pouze prodej uchazeči
         s nejlepší nabídkou a určení ceny znalcem. Z tohoto důvodu se domnívá, že metody stanovené v § 5 odst. 1 druhé a čtvrté větě
         FlErwV neumožňují správně určit uvedenou hodnotu.

      39      V tomto ohledu je třeba upřesnit, že i když je nesporné, že metody prodeje uchazeči s nejlepší nabídkou a určení ceny znalcem
         mohou poskytnout ceny, které odpovídají skutečným tržním hodnotám, jak uvádí Komise v oddílu II bodě 1 a 2 písm. a) sdělení,
         není vyloučeno, že další metody mohou rovněž dospět ke stejnému výsledku.

      40      Ustanovení § 5 odst. 1 FlErwV se týká právě některých z těchto metod.

      41      Zaprvé toto ustanovení upravuje metodu výpočtu, která spočívá v určení hodnoty zemědělských ploch ve vztahu k regionálním
         referenčním hodnotám. Předkládající soud se domnívá, že tato metoda umožňuje stanovit tržní hodnotu prodávaných ploch pouze
         nepřesně, zejména proto, že neodráží významný růst cen zemědělských ploch ve východním Německu od roku 2007.

      42      V tomto ohledu německá vláda ve svém vyjádření uznává, že se tento vývoj tržních cen odráží v hodnotách pozemků využitých
         v rámci tohoto postupu posouzení s určitým zpožděním. Jak krom toho uvádí BVVG a tato vláda, je třeba zohlednit skutečnost,
         že uvedené hodnoty jsou zpravidla aktualizovány pouze jednou za dva roky.

      43      Za těchto podmínek je třeba konstatovat – jak uvedl generální advokát v bodě 47 svého stanoviska – že v případě, že metoda
         založená na regionálních referenčních hodnotách nezahrnuje mechanismus aktualizace, který umožňuje přiblížit se co nejvíce
         tržní hodnotě kupní ceny ploch, zejména v období rychle rostoucích cen, nemůže odrážet dotčené skutečné tržní ceny. Jelikož
         toto posouzení vyžaduje výklad vnitrostátního práva, přísluší předkládajícímu soudu, aby jej provedl.

      44      Krom toho je irelevantní tvrzení společnosti Seydaland, že by metoda založená na regionálních referenčních hodnotách stanovená
         v ustanovení dotčeném ve věci v původním řízení vedla k ceně nacházející se mezi tržní cenou a cenou po odečtení 35 %, což
         odpovídá míře podpory stanovené vnitrostátní právní úpravou v souladu s nařízením č. 950/97.

      45      Takové tvrzení totiž přehlíží skutečnost, že výpočet tržní hodnoty pozemku nebo budovy představuje předchozí a nezbytnou podmínku,
         která musí být splněna před tím, než se na tuto hodnotu použije index míry podpory podle zvláštních předpisů Unie uvedených
         v bodech 32 a 33 tohoto rozsudku.

      46      Zadruhé, pokud existují skutečné důvody pro to, že regionální referenční hodnoty nejsou vhodné jako podklad pro stanovení
         hodnoty dotčené nemovitosti, stanoví § 5 odst. 1 FlErwV další metodu, podle níž může uchazeč o koupi nebo privatizační agentura
         požádat, aby výbor znalců v oboru nemovitostí vypracoval znalecký posudek za účelem stanovení uvedené hodnoty podle § 192
         stavebního zákona.

      47      Co se týče tohoto posledně uvedeného ustanovení, německá vláda v odpovědi na písemnou otázku položenou Soudním dvorem uvedla,
         že znalci uvedeného výboru využívají kancelář, která připravuje znalecký posudek, v němž je zohledněno několik ukazatelů relevantních
         pro posouzení pozemků, jako jsou referenční hodnoty pozemků, referenční hodnoty vyplývající z koše kupních cen, nájmy, úrokové
         míry, obvyklé náklady na výstavbu a další faktory týkající se trhu.

      48      V tomto ohledu je třeba z důvodů uvedených v bodě 43 tohoto rozsudku konstatovat, že pouze způsob práce uvedeného výboru znalců
         v oboru nemovitostí, který vede ke stanovení ceny, která odpovídá tržní ceně, bude moci splnit kritéria slučitelnosti s ustanoveními
         Smlouvy v oblasti státních podpor.

      49      Zatřetí, pokud lze tvrdit, jak činí německá vláda, že § 5 odst. 1 FlErwV stanoví třetí metodu výpočtu, když odkazuje na nařízení
         o určení ceny ze dne 6. prosince 1988, je třeba připomenout, že předkládající soud musí ve věcech, které mu byly předloženy,
         určit, který výklad vnitrostátního práva je správný (rozsudek ze dne 22. června 2010, Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10,
         Sb. rozh. s. I‑0000, bod 49).

      50      Krom toho zásada výkladu vnitrostátního práva v souladu s právem Společenství – která je inherentní systému Smlouvy v tom,
         že umožňuje, aby vnitrostátní soud v rámci svých pravomocí zajistil plnou účinnost práva Unie při rozhodování sporu, který
         mu byl předložen (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. května 2003, Mau, C‑160/01, Recueil, s. I‑4791, bod 34) – vyžaduje,
         aby vnitrostátní soud vzal v úvahu celé vnitrostátní právo za účelem posouzení, nakolik může být uplatněno způsobem, který
         nevede k výsledku, jenž je v rozporu s právem Unie (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 25. února 1999, Carbonari a další,
         C‑131/97, Recueil, s. I‑1103, body 49 a 50, jakož i ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, Sb. rozh.
         s. I‑8835, bod 115).

      51      V projednávaném případě tedy přísluší předkládajícímu soudu, aby přezkoumal, zda § 5 odst. 1 FlErwV může být vykládán v souladu
         s článkem 87 ES, zejména ve světle dalších případně použitelných vnitrostátních ustanovení, jako je nařízení o určení ceny
         ze dne 6. prosince 1988 a – jak uvádí BVVG – případně § 404 odst. 2 německého občanského soudního řádu.

      52      Krom toho je třeba dále poznamenat, že i když předkládající soud rozhodne, že § 5 odst. 1 FlErwV je v souladu s článkem 87 ES,
         nelze vyloučit, že v některých případech může vést metoda stanovená v tomto ustanovení vnitrostátní právní úpravy k výsledku,
         který se odchyluje od tržní hodnoty. Za takových okolností, na základě povinnosti – která přísluší všem státním orgánům, včetně
         vnitrostátních soudů a správních orgánů – nepoužít ustanovení vnitrostátní právní úpravy, které je v rozporu s právem Unie,
         musí uvedený soud a správní orgány pověřené jeho použitím upustit od použití uvedeného vnitrostátního ustanovení (viz v tomto
         smyslu rozsudky ze dne 22. června 1989, Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, s. 1839, bod 31, jakož i ze dne 9. září 2003,
         CIF, C‑198/01, Recueil, s. I‑8055, body 48 a 49).

      53      V tomto ohledu musí vnitrostátní soud zejména vzít v úvahu, že to případně implikuje povinnost přijmout všechna opatření,
         která usnadní použití práva Unie v plném rozsahu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 13. července 1972, Komise v. Itálie,
         48/71, Recueil, s. 529, bod 7, a výše uvedený rozsudek CIF, bod 49).

      54      Za těchto podmínek je třeba položenou otázku zodpovědět tak, že článek 87 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní
         právní úpravě, která stanoví takové metody výpočtu pro určení hodnoty zemědělských a lesních pozemků prodávaných veřejnými
         orgány v rámci programu privatizace, jako jsou metody upravené v § 5 odst. 1 FlErwV, pokud uvedené metody stanoví aktualizaci
         cen v případě jejich rychlého růstu tak, aby se cena skutečně zaplacená kupujícím  co nejvíce blížila tržní hodnotě těchto
         pozemků.

       K nákladům řízení
      55      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 87 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví takové metody výpočtu pro
            určení hodnoty zemědělských a lesních pozemků prodávaných veřejnými orgány v rámci programu privatizace, jako jsou metody
            upravené v § 5 odst. 1 nařízení o nabývání ploch (Flächenerwerbsverordnung) ze dne 20. prosince 1995, pokud uvedené metody
            stanoví aktualizaci cen v případě jejich rychlého růstu tak, aby se cena skutečně zaplacená kupujícím co nejvíce blížila tržní
            hodnotě těchto pozemků.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 18. března 2004. # Léopold Radauer proti Radě Evropské unie. # Úředníci - Volný pohyb pracovníků. # Věc T-67/02.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 4. května 1988. # Fernand Watgen proti Caisse de pension des employés privés. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil supérieur des assurances sociales - Lucemburské velkovévodství. # Věc 64/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. června 2013. # Syndicat OP 84 proti Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Francie. # Zemědělství - Evropský zemědělský orientační a záruční fond - Pojem ‚kontrolní období‘ - Možnost členského státu prodloužit kontrolní období v případě, že kontrolu nelze fakticky provést ve stanovené lhůtě - Vrácení vyplacených podpor - Sankce. # Věc C-3/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-3/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d'État (Francie) ze dne 28. listopadu 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 2. ledna 2012, v řízení
            Syndicat OP 84
            proti
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), právnímu nástupci Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), který byl právním nástupcem Office national interprofessionnel des fruits et légumes et de l’horticulture (Oniflhor),
            SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
            ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
            generální advokát: N. Jääskinen,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Établissement national des produits de l’agriculture a de la mer (FranceAgriMer) J.-C. Balatem, advokátem,
            – za francouzskou vládu G. de Berguesem a N. Rouam, jako zmocněnci,
            – za polskou vládu M. Szpunarem a B. Majczynou, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi P. Rossim a D. Bianchim, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. března 2013,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 4 a článku 6 nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS (Úř. věst. L 388, s. 18), ve znění nařízení Rady (ES) č. 3094/94 ze dne 12. prosince 1994 (Úř. věst. L 328, s. 1, dále jen „nařízení č. 4045/89“).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi zemědělskou organizací Syndicat OP 84 a Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) (národní ústav zemědělských a mořských produktů), právním nástupcem Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu, víno a zahradnictví), který byl sám právním nástupcem Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu a zahradnictví), ve věci legality vrácení podpory Společenství poskytnuté záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF).
            Právní rámec
            3. Článek 8 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 729/70 ze dne 21. dubna 1970 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. L 94, s. 13) ( neoficiální překlad ) stanoví:
            „Členské státy přijmou v souladu se svými právními a správními předpisy opatření nezbytná k:
            – zajištění toho, že operace financované [EZOZF] jsou skutečně a řádně prováděny,
            – předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání,
            – zpětnému získání částek ztracených v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti.
            [...]“ ( neoficiální překlad )
            4. První až čtvrtý a desátý bod odůvodnění nařízení č. 4045/89 uvádí:
            „[...] článek 8 nařízení [...] č. 729/70 [...] stanoví, že členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění, že operace financované [EZOZF] jsou prováděny skutečně a řádně, k předcházení nesrovnalostem a jejich potírání a ke zpětnému získání ztrát, které nastaly v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti;
            [...] tímto nařízením nejsou dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se kontroly, které jsou širší než ustanovení tohoto nařízení;
            [...] členské státy je třeba vyzvat k posílení kontroly obchodní dokumentace podniků, které přijímají nebo provádějí platby v rámci uplatňování směrnice [Rady] 77/435/EHS [ze dne 27. června 1977 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy (Úř. věst. L 172, s. 17) ( neoficiální překlad )];
            [...] zavádění úpravy vyplývající ze směrnice 77/435 [...] členskými státy odhalilo potřebu změnit stávající systém na základě získaných zkušeností; že s přihlédnutím k povaze potřebných opatření je třeba vtělit tyto změny do nařízení;
            [...]
            [...] zatímco přijímání programů kontroly náleží na prvním místě členským státům, je nutné sdělovat tyto programy Komisi, aby mohla převzít koordinační a dohlížecí úlohu a zajistit, že tyto programy jsou přijímány na základě vhodných kritérií; že kontroly lze tudíž soustředit na odvětví [nebo] podniky, u nichž je nebezpečí zpronevěr vysoké“.
            5. Článek 1 odst. 2 nařízení č. 4045/89 stanoví:
            „Pro potřeby tohoto nařízení se ,obchodní dokumentací‘ rozumějí všechny účetní knihy, evidence, záznamy a související podpůrné dokumenty, účetnictví a korespondence související s obchodní činností podniku, jakož i obchodní údaje v jakékoli podobě včetně elektronické, pokud tyto dokumenty [nebo] údaje souvisejí přímo anebo nepřímo s operacemi uvedenými v odstavci 1.“
            6. Článek 2 uvedeného nařízení stanoví:
            „1. Členské státy provádějí kontroly obchodní dokumentace podniků, s přihlédnutím k povaze operací, jichž se kontrola týká. Členské státy zajistí, aby výběr podniků ke kontrole poskytoval nejlepší záruku účinnosti opatření pro předcházení nesrovnalostí v systému financování záruční sekcí EZOZF a jejich vyšetřování. Výběr přihlíží mimo jiné k finančnímu významu podniků v této oblasti a k ostatním rizikovým faktorům.
            [...]
            4. Kontrolní období trvá od 1. července do 30. června následujícího roku.
            Kontrola se týká období alespoň dvanácti měsíců, které končí v průběhu předcházejícího kontrolního období; může být rozšířena na období stanovená členským státem, která předcházejí nebo následují to[mu]to dvanáctiměsíční[mu] období.
            [...]“
            7. Článek 4 téhož nařízení zní:
            „Podniky uchovávají obchodní dokumentaci uvedenou v čl. 1 odst. 2 a článku 3 po dobu minimálně tří let od konce roku, v němž byla vystavena.
            Členské státy mohou stanovit delší dobu uchovávání této dokumentace.“
            8. Článek 5 odst. 1 nařízení č. 4045/89 zní:
            „Osoby odpovědné za chod podniků nebo třetí osoba zajistí, aby byly úředníkům pověřeným prováděním kontroly anebo osobám k tomu zmocněným předána veškerá obchodní dokumentace a doplňující informace. Informaticky uchovávané údaje se poskytují na vhodném nosiči.“
            9. Článek 6 uvedeného nařízení stanoví:
            „1.  Členské státy zajistí, aby úředníci pověření prováděním kontroly byli též oprávněni zabavit nebo dát zabavit obchodní dokumentaci. Toto právo je třeba vykonávat v souladu s odpovídajícími vnitrostátními předpisy a není jím dotčeno použití předpisů trestního řízení o zajištění dokumentů.
            2. Členské státy přijmou přiměřená opatření umožňující potrestání fyzických anebo právnických osob, které neplní své povinnosti vyplývající z tohoto nařízení.“
            10. Článek 9 odst. 1 téhož nařízení stanoví:
            „Do 1. ledna roku následujícího po kontrolním období zašlou členské státy Komisi podrobnou zprávu o uplatňování tohoto nařízení.“
            11. Příloha II bod 4 písm. g) nařízení Komise (EHS) č. 1863/90 ze dne 29. června 1990, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 4045/89 (Úř. věst. L 170, s. 23) ( neoficiální překlad ), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2278/96 ze dne 28. listopadu 1996 (Úř. věst. L 308, s. 30, dále jen „nařízení č. 1863/90“), stanoví, že členské státy ve výroční zprávě předložené podle čl. 9 odst. 1 nařízení č. 4045/89 sdělí „výsledky kontrol provedených v kontrolním období předcházejícím období, kterého se týká tato zpráva, jejichž výsledky nebyly k dispozici při zaslání zprávy za toto období“ ( neoficiální překlad ).
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            12. Zemědělská organizace Syndicat OP 84, jejímiž členy je 48 producentů ovoce a zeleniny, využívala operační program týkající se období od 1. července 1997 do 31. prosince 1998. Z tohoto důvodu obdržela podpory Společenství poskytované záruční sekcí EZOZF.
            13. Dopisem ze dne 30. května 2000 příslušné vnitrostátní orgány oznámily Syndicat OP 84 zahájení kontroly na místě podle ustanovení nařízení č. 4045/89. Kontroly však mohly být provedeny až v období od 22. ledna 2001 do 24. ledna 2001.
            14. Vzhledem k tomu, že na základě této kontroly bylo možné konstatovat, že některé činnosti, v jejichž případě Syndicat OP 84 tvrdila, že má nárok na podporu Společenství, nebyly pro tuto podporu způsobilé z důvodu své čistě individuální povahy, a že postupy pro financování provozního fondu členy Syndicat OP 84 nebyly v souladu s článkem 15 nařízení Rady (ES) č. 2200/96 ze dne 28. října 1996 o společné organizaci trhu s ovocem a zeleninou (Úř. věst. L 297, s. 1), požádal Oniflhor dopisem ze dne 30. října 2001 Syndicat OP 84 o vrácení veškerých částek získaných za roky 1997 a 1998 a poté vydal exekuční titul na částky, které měly být vráceny.
            15. Rozsudkem ze dne 7. listopadu 2006 tribunal administratif de Marseille (správní soud v Marseille) zrušil exekuční titul vydaný proti Syndicat OP 84. Cour administrative d’appel de Marseille (odvolací správní soud v Marseille) však rozsudkem ze dne 8. prosince 2008 tento rozsudek zrušil a zamítl návrhy, které Syndicat OP 84 předložila tribunal administratif de Marseille. Syndicat OP 84 proto podala kasační opravný prostředek ke Conseil d’État (státní rada).
            16. Na podporu svého kasačního opravného prostředku Syndicat OP 84 uplatňuje mimo jiné důvod kasačního opravného prostředku vycházející z nesprávného právního posouzení, jehož se dopustil cour administrative d’appel de Marseille, když rozhodl, že správní orgán mohl zahájit kontrolu v průběhu kontrolního období od 1. července 1999 do 30. června 2000 a pokračovat v této kontrole v průběhu kontrolního období od 1. července 2000 do 30. června 2001, aniž porušil článek 2 nařízení č. 4045/89, a to z toho důvodu, že účinnou kontrolu nebylo možné provést v průběhu prvního období v důsledku jednání Syndicat OP 84.
            17. Conseil d’État, která měla za to, že odpověď na tento důvod kasačního opravného prostředku vyvolává otázky týkající se výkladu příslušných ustanovení nařízení č. 4045/89, rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Je třeba kontrolní období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, které je uvedeno v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 [...], chápat jako období, během kterého správní orgán pověřený kontrolou musí organizaci producentů uvědomit o zamýšlené kontrole, zahájit a ukončit veškerá kontrolní opatření prováděná na místě a na základě dokumentů a sdělit výsledky kontroly, nebo jako období, během kterého musejí být učiněny pouze některé z těchto procesních úkonů?
            2) Může správní orgán v případě, že jednání nebo nečinnost organizace producentů znemožní účinné provedení kontroly zahájené během jednoho kontrolního období, pokračovat v kontrole během následujícího kontrolního období navzdory neexistenci výslovných ustanovení v tomto smyslu v [uvedeném] nařízení [...], aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly?
            3) V případě záporné odpovědi na předchozí otázku, může správní orgán požadovat vrácení vyplacené podpory, znemožní-li jednání nebo nečinnost organizace producentů účinné provedení kontroly? Představuje takové opatření jednu ze sankcí, které lze uložit na základě ustanovení článku 6 [téhož] nařízení?“
            K předběžným otázkám
            K první a druhé otázce
            18. Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 4 první pododstavec nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že správní orgán může kontroly, jež byly oznámeny během kontrolního období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, provést i po uplynutí uvedeného období, aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly.
            19. Je pravda, že čl. 2 odst. 4 první pododstavec nařízení č. 4045/89, podle kterého „[k]ontrolní období trvá od 1. července [jednoho roku] do 30. června následujícího roku“, výslovně nestanoví, byť by příčinou byla nedostatečná spolupráce kontrolovaného subjektu, možnost pokračovat v kontrolách, jež byly subjektu oznámeny během uvedeného období, po jeho uplynutí.
            20. Za účelem výkladu uvedeného ustanovení je proto třeba zohlednit nejen jeho znění a obecnou systematiku, ale i jeho kontext a cíle, které nařízení č. 4045/89 sleduje jako celek.
            21. Pokud jde o uvedené cíle, ze znění prvního bodu odůvodnění nařízení č. 4045/89 ve spojení s jeho třetím a čtvrtým bodem odůvodnění vyplývá, že toto nařízení má posílit účinnost kontrol, kterými jsou pověřeny členské státy, s cílem zabránit nesrovnalostem, které mohou existovat v oblasti EZOZF (viz rozsudek ze dne 13. června 2013, Unanimes a další, C-671/11 až C-676/11, zveřejněný v této Sbírce rozhodnutí, bod 17).
            22. K zajištění skutečného a účinného provádění vnitrostátních kontrol, a tudíž k zajištění po žadavku ochrany finančních zájmů Evropské unie vykonává Komise podle nařízení č. 4045/89 nad uvedenými kontrolami dohled a koordinaci, o níž hovoří desátý bod odůvodnění tohoto nařízení. Právě článek 2 tohoto nařízení má vytvořit jednotný kontrolní systém fungující pod dohledem Komise. Ve svém odstavci 4 tento článek zajišťuje mimo jiné určitou systematičnost a určitou pravidelnost kontroly (viz výše uvedený rozsudek Unanimes a další, bod 18).
            23. Vzhledem k tomu, že článek 2 nařízení č. 4045/89 má upravit kontrolní činnost členských států za účelem ochrany unijních finančních zájmů, je třeba pojem „kontrolní období“ vykládat s ohledem na cíl účinnosti kontrol, kterou tento článek vyžaduje.
            24. Dodržování uvedeného cíle však znamená, že kontrola může pokračovat i po uplynutí kontrolního období, jak je vymezeno v čl. 2 odst. 4 uvedeného nařízení, pokud nebylo fakticky možné provést všechny úkony ve stanovené lhůtě.
            25. Tak tomu může být i v případě, že dokončení kontroly ve stanovené lhůtě nebylo znemožněno kontrolovaným subjektem.
            26. Je však třeba upřesnit, že v případě, kdy je skutečnost, že není možné provést kontrolu, a tudíž zaslat výsledky Komisi před uplynutím lhůty stanovené k provedení tohoto úkonu a k tomuto zaslání, přičitatelná kontrolním orgánům, se dotyčný členský stát nemůže vůči Unii dovolávat cíle účinnosti, aby odůvodnil nedodržení pravidelnosti kontrol stanovené v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89.
            27. Je ostatně zřejmé, že možnost pokračovat v kontrolách v případě potřeby byla předvídána již při přijetí nařízení č. 1863/90. Jak Komise připomněla ve svém písemném vyjádření, příloha II bod 4 písm. g) uvedeného nařízení umožňuje zahrnout výsledky kontrol provedených v předcházejícím kontrolním období, jež nebyly k dispozici v okamžiku zaslání zprávy týkající se tohoto období. Vzhledem k tomu, že tato zpráva musí být podle článku 9 nařízení č. 4045/89 zaslána Komisi do 1. ledna roku následujícího po kontrolním období, nařízení č. 1863/90 uznává přinejmenším možnost dokončit kontrolní úkony, jež byly zahájeny během předcházejícího kontrolního období, po jeho uplynutí.
            28. Je však třeba uvést, že ve vztahu ke kontrolovaným subjektům nemůže řádnost prováděných kontrol záviset na otázce, do jaké míry provedení uvedených kontrol odpovídá pravidlům stanoveným v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89.
            29. Uvedené ustanovení totiž stanoví pouze organizační pravidla s cílem zaručit účinnost kontrol a omezuje se, jak vyplývá z bodu 22 tohoto rozsudku, na úpravu vztahů mezi členskými státy a Unií za účelem ochrany unijních finančních zájmů. Totéž ustanovení se naproti tomu netýká vztahů mezi kontrolními orgány a kontrolovanými subjekty.
            30. Článek 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 tak nelze vykládat v tom smyslu, že dotčeným subjektům přiznává právo, na základě kterého mohou bránit jiným nebo rozsáhlejším kontrolám, než jsou kontroly uvedené v tomto ustanovení. Pokud by takové právo mohlo případně vést ke znemožnění vymáhání podpor, jež byly neoprávněně získány nebo použity, ohrozilo by mimo jiné ochranu unijních finančních zájmů (viz výše uvedený rozsudek Unanimes a další, bod 29).
            31. Kontroly vyžadované nařízením č. 4045/89 se v každém případě týkají subjektů, které se dobrovolně připojily k režimu podpor stanovenému záruční sekcí EZOZF a které za účelem získání podpory souhlasily se zavedením kontrol k ověření řádného využívání unijních prostředků. Tyto subjekty nemohou platně zpochybnit řádnost takové kontroly pouze z toho důvodu, že tato kontrola neprobíhala podle organizačních pravidel týkajících se vztahů mezi členskými státy a Komisí (viz výše uvedený rozsudek Unanimes a další, bod 30).
            32. Nic to nemění na tom, že právní jistota kontrolovaných subjektů ve vztahu k veřejným orgánům, které provádí tyto kontroly a případně rozhodují o zahájení stíhání, je zaručena promlčecí dobou pro zahájení stíhání, jež je v článku 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1) v zásadě stanovena na čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k porušení ustanovení unijního práva vyplývajícímu z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, jehož důsledkem je nebo by bylo poškození unijního rozpočtu. Soudní dvůr již uvedl, že účelem promlčecích lhůt je obecně zajistit právní jistotu (viz rozsudek ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C-278/02, Sb. rozh. s. I-6171, bod 40 a citovaná judikatura).
            33. Možnost, že příjemce podpory poskytnuté v rámci režimu podpory zavedeného záruční sekcí EZOZF musí být podroben kontrole i po uplynutí lhůty stanovené v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89, nelze považovat za porušení zásady právní jistoty, pokud promlčecí doba ještě neuplynula.
            34. Z výše uvedeného vyplývá, že na první a druhou otázku je třeba odpovědět, že čl. 2 odst. 4 první pododstavec nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že správní orgán může v případě potřeby pokračovat v kontrolách, jež byly oznámeny v období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, i po uplynutí uvedeného období, aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly.
            Ke třetí otázce
            35. Vzhledem k odpovědi na první a druhou otázku není třeba odpovědět na třetí otázku.
            K nákladům řízení
            36. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
            Článek 2 odst. 4 první pododstavec nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS, ve znění nařízení Rady (ES) č. 3094/94 ze dne 12. prosince 1994, musí být vykládán v tom smyslu, že správní orgán může v případě potřeby pokračovat v kontrolách, jež byly oznámeny v období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, i po uplynutí uvedeného období, aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly.

    ---documentbreak---

         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      13. června 2013 (
            *1
         )
      „Zemědělství — Evropský zemědělský orientační a záruční fond — Pojem ‚kontrolní období‘ — Možnost členského státu prodloužit kontrolní období v případě, že kontrolu nelze fakticky provést ve stanovené lhůtě — Vrácení vyplacených podpor — Sankce“
      Ve věci C-3/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d’État (Francie) ze dne 28. listopadu 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 2. ledna 2012, v řízení

         Syndicat OP 84

      proti

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), právnímu nástupci Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), který byl právním nástupcem Office national interprofessionnel des fruits et légumes et de l’horticulture (Oniflhor),
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Établissement national des produits de l’agriculture a de la mer (FranceAgriMer) J.-C. Balatem, advokátem,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a N. Rouam, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem a B. Majczynou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi P. Rossim a D. Bianchim, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. března 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 4 a článku 6 nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS (Úř. věst. L 388, s. 18), ve znění nařízení Rady (ES) č. 3094/94 ze dne 12. prosince 1994 (Úř. věst. L 328, s. 1, dále jen „nařízení č. 4045/89“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi zemědělskou organizací Syndicat OP 84 a Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) (národní ústav zemědělských a mořských produktů), právním nástupcem Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu, víno a zahradnictví), který byl sám právním nástupcem Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu a zahradnictví), ve věci legality vrácení podpory Společenství poskytnuté záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF).

         Právní rámec

               3

               Článek 8 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 729/70 ze dne 21. dubna 1970 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. L 94, s. 13) (neoficiální překlad) stanoví:
               „Členské státy přijmou v souladu se svými právními a správními předpisy opatření nezbytná k:

                        —

                        zajištění toho, že operace financované [EZOZF] jsou skutečně a řádně prováděny,

                        —

                        předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání,

                        —

                        zpětnému získání částek ztracených v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti.

                  [...]“ (neoficiální překlad)

               4

               První až čtvrtý a desátý bod odůvodnění nařízení č. 4045/89 uvádí:
               „[...] článek 8 nařízení [...] č. 729/70 [...] stanoví, že členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění, že operace financované [EZOZF] jsou prováděny skutečně a řádně, k předcházení nesrovnalostem a jejich potírání a ke zpětnému získání ztrát, které nastaly v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti;
               [...] tímto nařízením nejsou dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se kontroly, které jsou širší než ustanovení tohoto nařízení;
               [...] členské státy je třeba vyzvat k posílení kontroly obchodní dokumentace podniků, které přijímají nebo provádějí platby v rámci uplatňování směrnice [Rady] 77/435/EHS [ze dne 27. června 1977 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy (Úř. věst. L 172, s. 17) (neoficiální překlad)];
               [...] zavádění úpravy vyplývající ze směrnice 77/435 [...] členskými státy odhalilo potřebu změnit stávající systém na základě získaných zkušeností; že s přihlédnutím k povaze potřebných opatření je třeba vtělit tyto změny do nařízení;
               [...]
               [...] zatímco přijímání programů kontroly náleží na prvním místě členským státům, je nutné sdělovat tyto programy Komisi, aby mohla převzít koordinační a dohlížecí úlohu a zajistit, že tyto programy jsou přijímány na základě vhodných kritérií; že kontroly lze tudíž soustředit na odvětví [nebo] podniky, u nichž je nebezpečí zpronevěr vysoké“.

               5

               Článek 1 odst. 2 nařízení č. 4045/89 stanoví:
               „Pro potřeby tohoto nařízení se ‚obchodní dokumentací‘ rozumějí všechny účetní knihy, evidence, záznamy a související podpůrné dokumenty, účetnictví a korespondence související s obchodní činností podniku, jakož i obchodní údaje v jakékoli podobě včetně elektronické, pokud tyto dokumenty [nebo] údaje souvisejí přímo anebo nepřímo s operacemi uvedenými v odstavci 1.“

               6

               Článek 2 uvedeného nařízení stanoví:
               „1.   Členské státy provádějí kontroly obchodní dokumentace podniků, s přihlédnutím k povaze operací, jichž se kontrola týká. Členské státy zajistí, aby výběr podniků ke kontrole poskytoval nejlepší záruku účinnosti opatření pro předcházení nesrovnalostí v systému financování záruční sekcí EZOZF a jejich vyšetřování. Výběr přihlíží mimo jiné k finančnímu významu podniků v této oblasti a k ostatním rizikovým faktorům.
               [...]
               4.   Kontrolní období trvá od 1. července do 30. června následujícího roku.
               Kontrola se týká období alespoň dvanácti měsíců, které končí v průběhu předcházejícího kontrolního období; může být rozšířena na období stanovená členským státem, která předcházejí nebo následují to[mu]to dvanáctiměsíční[mu] období.
               [...]“

               7

               Článek 4 téhož nařízení zní:
               „Podniky uchovávají obchodní dokumentaci uvedenou v čl. 1 odst. 2 a článku 3 po dobu minimálně tří let od konce roku, v němž byla vystavena.
               Členské státy mohou stanovit delší dobu uchovávání této dokumentace.“

               8

               Článek 5 odst. 1 nařízení č. 4045/89 zní:
               „Osoby odpovědné za chod podniků nebo třetí osoba zajistí, aby byly úředníkům pověřeným prováděním kontroly anebo osobám k tomu zmocněným předána veškerá obchodní dokumentace a doplňující informace. Informaticky uchovávané údaje se poskytují na vhodném nosiči.“

               9

               Článek 6 uvedeného nařízení stanoví:
               „1.   Členské státy zajistí, aby úředníci pověření prováděním kontroly byli též oprávněni zabavit nebo dát zabavit obchodní dokumentaci. Toto právo je třeba vykonávat v souladu s odpovídajícími vnitrostátními předpisy a není jím dotčeno použití předpisů trestního řízení o zajištění dokumentů.
               2.   Členské státy přijmou přiměřená opatření umožňující potrestání fyzických anebo právnických osob, které neplní své povinnosti vyplývající z tohoto nařízení.“

               10

               Článek 9 odst. 1 téhož nařízení stanoví:
               „Do 1. ledna roku následujícího po kontrolním období zašlou členské státy Komisi podrobnou zprávu o uplatňování tohoto nařízení.“

               11

               Příloha II bod 4 písm. g) nařízení Komise (EHS) č. 1863/90 ze dne 29. června 1990, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 4045/89 (Úř. věst. L 170, s. 23) (neoficiální překlad), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2278/96 ze dne 28. listopadu 1996 (Úř. věst. L 308, s. 30, dále jen „nařízení č. 1863/90“), stanoví, že členské státy ve výroční zprávě předložené podle čl. 9 odst. 1 nařízení č. 4045/89 sdělí „výsledky kontrol provedených v kontrolním období předcházejícím období, kterého se týká tato zpráva, jejichž výsledky nebyly k dispozici při zaslání zprávy za toto období“ (neoficiální překlad).

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               12

               Zemědělská organizace Syndicat OP 84, jejímiž členy je 48 producentů ovoce a zeleniny, využívala operační program týkající se období od 1. července 1997 do 31. prosince 1998. Z tohoto důvodu obdržela podpory Společenství poskytované záruční sekcí EZOZF.

               13

               Dopisem ze dne 30. května 2000 příslušné vnitrostátní orgány oznámily Syndicat OP 84 zahájení kontroly na místě podle ustanovení nařízení č. 4045/89. Kontroly však mohly být provedeny až v období od 22. ledna 2001 do 24. ledna 2001.

               14

               Vzhledem k tomu, že na základě této kontroly bylo možné konstatovat, že některé činnosti, v jejichž případě Syndicat OP 84 tvrdila, že má nárok na podporu Společenství, nebyly pro tuto podporu způsobilé z důvodu své čistě individuální povahy, a že postupy pro financování provozního fondu členy Syndicat OP 84 nebyly v souladu s článkem 15 nařízení Rady (ES) č. 2200/96 ze dne 28. října 1996 o společné organizaci trhu s ovocem a zeleninou (Úř. věst. L 297, s. 1), požádal Oniflhor dopisem ze dne 30. října 2001 Syndicat OP 84 o vrácení veškerých částek získaných za roky 1997 a 1998 a poté vydal exekuční titul na částky, které měly být vráceny.

               15

               Rozsudkem ze dne 7. listopadu 2006 tribunal administratif de Marseille (správní soud v Marseille) zrušil exekuční titul vydaný proti Syndicat OP 84. Cour administrative d’appel de Marseille (odvolací správní soud v Marseille) však rozsudkem ze dne 8. prosince 2008 tento rozsudek zrušil a zamítl návrhy, které Syndicat OP 84 předložila tribunal administratif de Marseille. Syndicat OP 84 proto podala kasační opravný prostředek ke Conseil d’État (státní rada).

               16

               Na podporu svého kasačního opravného prostředku Syndicat OP 84 uplatňuje mimo jiné důvod kasačního opravného prostředku vycházející z nesprávného právního posouzení, jehož se dopustil cour administrative d’appel de Marseille, když rozhodl, že správní orgán mohl zahájit kontrolu v průběhu kontrolního období od 1. července 1999 do 30. června 2000 a pokračovat v této kontrole v průběhu kontrolního období od 1. července 2000 do 30. června 2001, aniž porušil článek 2 nařízení č. 4045/89, a to z toho důvodu, že účinnou kontrolu nebylo možné provést v průběhu prvního období v důsledku jednání Syndicat OP 84.

               17

               Conseil d’État, která měla za to, že odpověď na tento důvod kasačního opravného prostředku vyvolává otázky týkající se výkladu příslušných ustanovení nařízení č. 4045/89, rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba kontrolní období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, které je uvedeno v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 [...], chápat jako období, během kterého správní orgán pověřený kontrolou musí organizaci producentů uvědomit o zamýšlené kontrole, zahájit a ukončit veškerá kontrolní opatření prováděná na místě a na základě dokumentů a sdělit výsledky kontroly, nebo jako období, během kterého musejí být učiněny pouze některé z těchto procesních úkonů?

                        2)

                        Může správní orgán v případě, že jednání nebo nečinnost organizace producentů znemožní účinné provedení kontroly zahájené během jednoho kontrolního období, pokračovat v kontrole během následujícího kontrolního období navzdory neexistenci výslovných ustanovení v tomto smyslu v [uvedeném] nařízení [...], aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly?

                        3)

                        V případě záporné odpovědi na předchozí otázku, může správní orgán požadovat vrácení vyplacené podpory, znemožní-li jednání nebo nečinnost organizace producentů účinné provedení kontroly? Představuje takové opatření jednu ze sankcí, které lze uložit na základě ustanovení článku 6 [téhož] nařízení?“

         K předběžným otázkám

         K první a druhé otázce

               18

               Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 4 první pododstavec nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že správní orgán může kontroly, jež byly oznámeny během kontrolního období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, provést i po uplynutí uvedeného období, aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly.

               19

               Je pravda, že čl. 2 odst. 4 první pododstavec nařízení č. 4045/89, podle kterého „[k]ontrolní období trvá od 1. července [jednoho roku] do 30. června následujícího roku“, výslovně nestanoví, byť by příčinou byla nedostatečná spolupráce kontrolovaného subjektu, možnost pokračovat v kontrolách, jež byly subjektu oznámeny během uvedeného období, po jeho uplynutí.

               20

               Za účelem výkladu uvedeného ustanovení je proto třeba zohlednit nejen jeho znění a obecnou systematiku, ale i jeho kontext a cíle, které nařízení č. 4045/89 sleduje jako celek.

               21

               Pokud jde o uvedené cíle, ze znění prvního bodu odůvodnění nařízení č. 4045/89 ve spojení s jeho třetím a čtvrtým bodem odůvodnění vyplývá, že toto nařízení má posílit účinnost kontrol, kterými jsou pověřeny členské státy, s cílem zabránit nesrovnalostem, které mohou existovat v oblasti EZOZF (viz rozsudek ze dne 13. června 2013, Unanimes a další, C-671/11 až C-676/11, zveřejněný v této Sbírce rozhodnutí, bod 17).

               22

               K zajištění skutečného a účinného provádění vnitrostátních kontrol, a tudíž k zajištění požadavku ochrany finančních zájmů Evropské unie vykonává Komise podle nařízení č. 4045/89 nad uvedenými kontrolami dohled a koordinaci, o níž hovoří desátý bod odůvodnění tohoto nařízení. Právě článek 2 tohoto nařízení má vytvořit jednotný kontrolní systém fungující pod dohledem Komise. Ve svém odstavci 4 tento článek zajišťuje mimo jiné určitou systematičnost a určitou pravidelnost kontroly (viz výše uvedený rozsudek Unanimes a další, bod 18).

               23

               Vzhledem k tomu, že článek 2 nařízení č. 4045/89 má upravit kontrolní činnost členských států za účelem ochrany unijních finančních zájmů, je třeba pojem „kontrolní období“ vykládat s ohledem na cíl účinnosti kontrol, kterou tento článek vyžaduje.

               24

               Dodržování uvedeného cíle však znamená, že kontrola může pokračovat i po uplynutí kontrolního období, jak je vymezeno v čl. 2 odst. 4 uvedeného nařízení, pokud nebylo fakticky možné provést všechny úkony ve stanovené lhůtě.

               25

               Tak tomu může být i v případě, že dokončení kontroly ve stanovené lhůtě nebylo znemožněno kontrolovaným subjektem.

               26

               Je však třeba upřesnit, že v případě, kdy je skutečnost, že není možné provést kontrolu, a tudíž zaslat výsledky Komisi před uplynutím lhůty stanovené k provedení tohoto úkonu a k tomuto zaslání, přičitatelná kontrolním orgánům, se dotyčný členský stát nemůže vůči Unii dovolávat cíle účinnosti, aby odůvodnil nedodržení pravidelnosti kontrol stanovené v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89.

               27

               Je ostatně zřejmé, že možnost pokračovat v kontrolách v případě potřeby byla předvídána již při přijetí nařízení č. 1863/90. Jak Komise připomněla ve svém písemném vyjádření, příloha II bod 4 písm. g) uvedeného nařízení umožňuje zahrnout výsledky kontrol provedených v předcházejícím kontrolním období, jež nebyly k dispozici v okamžiku zaslání zprávy týkající se tohoto období. Vzhledem k tomu, že tato zpráva musí být podle článku 9 nařízení č. 4045/89 zaslána Komisi do 1. ledna roku následujícího po kontrolním období, nařízení č. 1863/90 uznává přinejmenším možnost dokončit kontrolní úkony, jež byly zahájeny během předcházejícího kontrolního období, po jeho uplynutí.

               28

               Je však třeba uvést, že ve vztahu ke kontrolovaným subjektům nemůže řádnost prováděných kontrol záviset na otázce, do jaké míry provedení uvedených kontrol odpovídá pravidlům stanoveným v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89.

               29

               Uvedené ustanovení totiž stanoví pouze organizační pravidla s cílem zaručit účinnost kontrol a omezuje se, jak vyplývá z bodu 22 tohoto rozsudku, na úpravu vztahů mezi členskými státy a Unií za účelem ochrany unijních finančních zájmů. Totéž ustanovení se naproti tomu netýká vztahů mezi kontrolními orgány a kontrolovanými subjekty.

               30

               Článek 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 tak nelze vykládat v tom smyslu, že dotčeným subjektům přiznává právo, na základě kterého mohou bránit jiným nebo rozsáhlejším kontrolám, než jsou kontroly uvedené v tomto ustanovení. Pokud by takové právo mohlo případně vést ke znemožnění vymáhání podpor, jež byly neoprávněně získány nebo použity, ohrozilo by mimo jiné ochranu unijních finančních zájmů (viz výše uvedený rozsudek Unanimes a další, bod 29).

               31

               Kontroly vyžadované nařízením č. 4045/89 se v každém případě týkají subjektů, které se dobrovolně připojily k režimu podpor stanovenému záruční sekcí EZOZF a které za účelem získání podpory souhlasily se zavedením kontrol k ověření řádného využívání unijních prostředků. Tyto subjekty nemohou platně zpochybnit řádnost takové kontroly pouze z toho důvodu, že tato kontrola neprobíhala podle organizačních pravidel týkajících se vztahů mezi členskými státy a Komisí (viz výše uvedený rozsudek Unanimes a další, bod 30).

               32

               Nic to nemění na tom, že právní jistota kontrolovaných subjektů ve vztahu k veřejným orgánům, které provádí tyto kontroly a případně rozhodují o zahájení stíhání, je zaručena promlčecí dobou pro zahájení stíhání, jež je v článku 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1) v zásadě stanovena na čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k porušení ustanovení unijního práva vyplývajícímu z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, jehož důsledkem je nebo by bylo poškození unijního rozpočtu. Soudní dvůr již uvedl, že účelem promlčecích lhůt je obecně zajistit právní jistotu (viz rozsudek ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C-278/02, Sb. rozh. s. I-6171, bod 40 a citovaná judikatura).

               33

               Možnost, že příjemce podpory poskytnuté v rámci režimu podpory zavedeného záruční sekcí EZOZF musí být podroben kontrole i po uplynutí lhůty stanovené v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89, nelze považovat za porušení zásady právní jistoty, pokud promlčecí doba ještě neuplynula.

               34

               Z výše uvedeného vyplývá, že na první a druhou otázku je třeba odpovědět, že čl. 2 odst. 4 první pododstavec nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že správní orgán může v případě potřeby pokračovat v kontrolách, jež byly oznámeny v období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, i po uplynutí uvedeného období, aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly.

         Ke třetí otázce

               35

               Vzhledem k odpovědi na první a druhou otázku není třeba odpovědět na třetí otázku.

         K nákladům řízení

               36

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 2 odst. 4 první pododstavec nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS, ve znění nařízení Rady (ES) č. 3094/94 ze dne 12. prosince 1994, musí být vykládán v tom smyslu, že správní orgán může v případě potřeby pokračovat v kontrolách, jež byly oznámeny v období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, i po uplynutí uvedeného období, aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 15. června 2011. # Graf-Syteco GmbH & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství SYTECO - Starší národní obrazové ochranné známky a obrazová ochranná známka Benelux TECO - Relativní důvody pro zamítnutí - Neexistence nebezpečí záměny - Neexistence podobnosti označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 - Částečné zamítnutí zápisu. # Věc T-229/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 15. června 2011 – Graf-Syteco v. OHIM – Teco Electric & Machinery (SYTECO)
      (Věc T-229/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství SYTECO – Starší národní obrazové ochranné známky a obrazová ochranná známka Benelux TECO – Relativní důvody pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Neexistence podobnosti označení – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Částečné zamítnutí zápisu“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [nařízení Rady (ES) č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b) (viz body 24–27, 41)]
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 18. února 2010 (věc R 230/2009-1) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společnostmi Teco Electric & Machinery Co. Ltd a Graf-Syteco GmbH & Co. KG

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Graf-Syteco GmbH &Co. KG

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               slovní ochranná známka SYTECO pro výrobky a služby zařazené do tříd 9, 37 a 42 – přihláška č. 5061494

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Teco Electric &Machinery Co. Ltd

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               čtyři národní obrazové ochranné známky, které obsahují slovní prvek TECO, pro výrobky zařazené do tříd 7, 9 a 11

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               částečné vyhovění námitkám

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zamítnutí námitek

         Rozhodnutí

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Graf-Syteco GmbH & Co. KG se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. června 2017.#Řízení zahájené Ilves Jakelu Oy.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Korkein hallinto-oikeus.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 97/67/ES – Článek 9 – Volný pohyb služeb – Poštovní služby – Pojmy všeobecné služby a základní požadavky – Všeobecná a individuální oprávnění – Oprávnění k poskytování poštovních služeb na základě individuálně sjednaných smluv – Stanovené podmínky.#Věc C-368/15.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
15. června 2017(*)
„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 97/67/ES – Článek 9 – Volný pohyb služeb – Poštovní služby – Pojmy všeobecné služby a základní požadavky – Všeobecná a individuální oprávnění – Oprávnění k poskytování poštovních služeb na základě individuálně sjednaných smluv – Stanovené podmínky“
Ve věci C‑368/15,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud, Finsko) ze dne 10. července 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 14. července 2015, v řízení zahájeném

Ilves Jakelu Oy

za přítomnosti:

Liikenne- ja viestintäministeriö,

SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení E. Regan, předseda senátu, A. Arabadžev (zpravodaj) a C. G. Fernlund, soudci,
generální advokát: P. Mengozzi,
vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření předložená:
–        za Ilves Jakelu Oy H. Piekkala a I. Aalto-Setälä, asianajajat,
–        za finskou vládu H. Leppo, jako zmocněnkyní,
–        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci se S. Fiorentino, avvocato dello Stato,
–        za polskou vládu par B. Majczynou, jako zmocněncem,
–        za norskou vládu I. Thue a C. Rydningem, jako zmocněnci,
–        za Evropskou komisi P. Costa de Oliveira a P. Aaltem, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento

Rozsudek

1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (Úř. věst. 1998, L 15, s. 14; Zvl. vyd. 06/03, s. 71), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/6/ES ze dne 20. února 2008 (Úř. věst. 2008, L 52, s. 3) (dále jen „směrnice 97/67“).

2        Tato žádost byla předložena v rámci žaloby podané společností Ilves Jakelu Oy proti rozhodnutí valtioneuvosto (rada ministrů, Finsko) ze dne 30. ledna 2017, podmiňujícímu oprávnění k poskytování poštovních služeb dodržením některých požadavků.
 Právní rámec

 Unijní právo

3        Bod 15 odůvodnění směrnice 97/67 zní takto:
„vzhledem k tomu, že ustanoveními této směrnice týkajícími se poskytování všeobecných služeb nejsou dotčena práva provozovatelů všeobecných služeb individuálně sjednávat smlouvy se zákazníky;“.

4        Podle článku 2 uvedené směrnice:
„Pro účely této směrnice se:
[…]
13.      poskytovatelem všeobecných služeb se rozumí veřejný nebo soukromý poskytovatel poštovních služeb poskytující všeobecné poštovní služby nebo jejich část v členském státě, jehož totožnost byla sdělena Komisi v souladu s článkem 4.
14.       oprávněními se rozumí každé povolení ve formě „všeobecného oprávnění“ nebo „individuální licence“ podle níže uvedených definic, které stanoví práva a povinnosti specifické pro poštovní odvětví a dovoluje podnikům poskytovat poštovní služby a případně vytvářet nebo provozovat své sítě pro poskytování těchto služeb:
–        ,všeobecným oprávněním‘ se rozumí oprávnění bez ohledu na to, zda je regulováno ‚hromadnou licencí‘ nebo obecnými právními předpisy, a bez ohledu na to, zda tato regulace vyžaduje registrační nebo deklarační postupy, které neukládá danému poskytovateli poštovních služeb povinnost obdržet výslovné rozhodnutí národního regulačního orgánu před uplatněním práv z oprávnění plynoucích,
–        ,individuální licencí‘ se rozumí oprávnění udělené národním regulačním orgánem, které dává poskytovateli poštovních služeb specifická práva nebo které podřizuje provoz tohoto podniku zvláštním povinnostem podle potřeby doplňujícím všeobecné oprávnění, pokud poskytovatel poštovních služeb nemá právo uplatňovat daná práva, dokud neobdrží rozhodnutí národního regulačního orgánu;
[…]
19.      základními požadavky se rozumí obecné neekonomické aspekty, které mohou členský stát přimět k zavedení podmínek pro poskytování poštovních služeb. Těmito aspekty jsou listovní tajemství, bezpečnost sítě s ohledem na přepravu nebezpečných předmětů, dodržování pracovních podmínek a podmínek zaměstnání, systémy sociálního zabezpečení stanovené právními či správními předpisy nebo kolektivními smlouvami uzavřenými mezi vnitrostátními sociálními partnery v souladu s právem Společenství a s vnitrostátním právem a v odůvodněných případech ochrana dat, ochrana životního prostředí a územní plánování. Ochrana dat může zahrnovat ochranu osobních údajů, utajení předávaných nebo uložených informací a ochranu soukromí;
[…]“

5        Kapitola 2 směrnice 97/67 se zabývá všeobecnými službami. Článek 3 této směrnice stanoví:
„1. Členské státy zajistí, aby uživatelé mohli využívat práva na všeobecnou službu zahrnující trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě ve všech místech na jejich území za dostupné ceny pro všechny uživatele.
[…]
4. Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby všeobecné služby obsahovaly přinejmenším
–        výběr, třídění, přepravu a dodání poštovních zásilek do 2 kg,
–        výběr, třídění, přepravu a dodání poštovních balíků do 10 kg,
–        služby doporučených a cenných zásilek.“

6        Článek 9 uvedené směrnice stanoví:
„1. Pro služby, které nespadají do oblasti všeobecných služeb, mohou členské státy zavést všeobecná oprávnění v rozsahu nezbytném pro zaručení souladu se základními požadavky.
2. Pro služby, které spadají do oblasti všeobecných služeb, mohou členské státy zavést schvalovací postupy včetně individuálních licencí v rozsahu nezbytném pro zaručení souladu se základními požadavky a k zajištění poskytování všeobecných služeb.
Udělení oprávnění může
–        být podmíněno povinnostmi všeobecných služeb,
–        pokud je to nezbytné a opodstatněné, uložit požadavky na kvalitu, dostupnost a výkon odpovídajících služeb,
–        být ve vhodných případech vázáno na povinnost finančního příspěvku do mechanismu rozdělení nákladů uvedeného v článku 7, je-li poskytování všeobecných služeb spojeno s čistými náklady a představuje pro poskytovatele všeobecných služeb určeného či určené podle článku 4 nespravedlivou zátěž,
–        být ve vhodných případech vázáno na povinnost finančního příspěvku na provozní náklady národního regulačního orgánu podle článku 22,
–        ve vhodných případech podléhat povinnosti dodržovat pracovní podmínky stanovené vnitrostátními právními předpisy nebo tuto povinnost uložit.
Povinnosti a požadavky uvedené v první odrážce a v článku 3 lze stanovit pouze určeným poskytovatelům všeobecných služeb.
S výjimkou podniků, jež byly určeny provozovateli všeobecných služeb v souladu s článkem 4, oprávnění nesmí:
–        být omezena, pokud jde o počet,
–        pro stejné prvky všeobecných služeb nebo části území daného státu ukládat povinnosti všeobecných služeb a současně finanční příspěvky do mechanismu rozdělení nákladů,
–        zdvojovat podmínky uložené podnikům na základě jiných vnitrostátních předpisů, které neupravují zvlášť příslušné odvětví,
–        ukládat jiné technické nebo provozní podmínky než ty, které jsou nezbytné pro splnění povinností podle této směrnice.
3. Postupy, povinnosti a požadavky uvedené v odstavcích 1 a 2 jsou transparentní, přístupné, nediskriminační, přiměřené, přesné a jednoznačné, jsou předem zveřejňovány a založeny na objektivních kritériích. Členské státy zajistí, aby důvody pro odmítnutí vydání nebo odnětí oprávnění jako celku nebo jeho části byly sděleny žadateli, a zavedou opravné prostředky.“

7        Bod 33 odůvodnění směrnice 2008/6 uvádí:
„Členským státům by mělo být umožněno používat všeobecná oprávnění a individuální licence, pokud je to odůvodněné a úměrné sledovanému cíli […]“
 Finské právo

8        Podle § 1 prvního pododstavce postilaki (415/2011), ve znění platném v době skutkových okolností dotčených v původním řízení (dále jen „zákon 415/2011“), je účelem tohoto zákona zaručit dostupnost poštovních služeb, zejména všeobecných služeb, za stejných podmínek v celé zemi.

9        Podle § 3 zákona 415/2011 je pro veškerou poštovní činnost, která se týká listovních zásilek, nezbytná licence. Podle § 4 odst. 1 tohoto zákona je třeba požádat o licenci pro nabízení poštovní služby u valtioneuvosto. Její udělení nevede ke zveřejnění oznámení.

10      Podle § 6 zákona 415/2011 licence musí být udělena, pokud:
„1) je žadatel společností nebo sdružením disponujícím dostatečnými hospodářskými zdroji k plnění povinností poštovního podniku;
2)      není žádný rozumný důvod k pochybnostem o žadateli, pokud jde o dodržování povinností a předpisů týkajících se poštovní činnosti;
3)      je žadatel schopen zajistit řádný provoz v souladu s licencí;
4)      území, na něž se licence vztahuje, splňuje podmínky obsažené v § 7;
5)      vláda nemá konkrétní důvody obávat se, že poskytnutí licence může způsobit zjevné riziko pro vnitrostátní bezpečnost.“

11      Paragraf 9 zákona 415/2011 obsahuje ustanovení o obsahu licence. Podle tohoto § 9 druhého pododstavce bodu 5 musí valtioneuvosto v licenci stanovit povinnosti doplňující ustanovení tohoto zákona nebo ustanovení přijatá na základě posledně uvedeného zákona, a pokud jde o všechny ostatní požadavky, obdobné požadavkům vyjmenovaných v uvedeném § 9 druhém pododstavci bodech 1 až 4, nezbytné pro zaručení kvality, dostupnosti a účinnosti služeb.
 Spor v původním řízení a předběžné otázky

12      Rozhodnutím ze dne 30. ledna 2014 valtioneuvosto udělila společnosti Ilves Jakelu licenci pro poštovní činnost zahrnující listovní zásilky podle § 3 zákona 415/2011. První ustanovení této licence vyjmenovává obce na finském území, na které se požadovaná licence vztahuje. Podle druhého ustanovení uvedené licence týkajícího se rozsahu činnosti byla Ilves Jakelu oprávněna vykonávat neomezenou poštovní činnost určenou zákazníkům se kterými uzavřela smlouvu, na tomto území.

13      Ustanovení 4 až 8 uvedené licence se týkají kvality, dostupnosti a účinnosti služeb. Podle ustanovení 4 téže licence musí Ilves Jakelu vytvořit nezbytnou organizaci pro dodržování podmínek doručování před tím, než zahájí službu doručování listovních zásilek. Podle ustanovení 5 licence udělené dne 30. ledna 2014 musí Ilves Jakelu dbát o to, aby služby byly organizovány tak, aby podané listovní zásilky byly doručovány minimálně jedenkrát týdně vyjma svátků. Podle ustanovení 6 této licence Ilves Jakelu musí zřídit službu přerušení doručování a službu pro změnu adresy. Podle ustanovení 7 uvedené licence musí Ilves Jakelu označit své zásilky tak, aby byly identifikovatelné a bylo je možno odlišit od podobných zásilek jiných držitelů licence. Podle ustanovení 8 téže licence musí Ilves Jakelu v každé obci území, pro které jí byla udělena licence, zřídit alespoň jedno místo k vyzvedávání zásilek, jichž se týká § 47 zákona 415/2011, a vracení nesprávně doručených zásilek.

14      Podle společnosti Ilves Jakelu je § 9 zákona 415/2011 v rozporu se směrnicí 97/67, jelikož nestanoví postup všeobecného oprávnění a jelikož umožňuje podřídit udělení licencí pro služby nespadající do všeobecných služeb jiným podmínkám, než které odpovídají základním požadavkům.

15      Věc v původním řízení se týká otázky, zda valtioneuvosto mohla podřídit udělení licence poskytnuté společnosti Ilves Jakelu dodržení ustanovení 4 až 8 této licence. Podle finské vlády jsou tato ustanovení nezbytná pro zaručení kvality, dostupnosti a účinnosti poštovních služeb, které jsou předmětem licence.

16      Za těchto podmínek se Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je třeba při výkladu článku 9 [směrnice 97/67] považovat doručování poštovních zásilek smluvních zákazníků za službu, která nespadá do oblasti všeobecných služeb, ve smyslu odst. 1 tohoto ustanovení nebo za službu, která je součástí všeobecných služeb ve smyslu [jeho] odst. 2, pokud poštovní podnik sjednává podmínky doručení se svými zákazníky a účtuje zákazníkům s nimi zvlášť sjednaný poplatek?
2)      Jedná-li se u takového doručování poštovních zásilek smluvních zákazníků o službu, která nespadá do oblasti všeobecných služeb, je pak třeba vykládat čl. 9 odst. 1 a čl. 2 bod 14 [směrnice 97/67] v tom smyslu, že nabízení takových poštovních služeb může být za okolností, jako jsou okolnosti původního řízení, vázáno na individuální licenci, jak je stanovena ve vnitrostátním zákoně o poštovních službách?
3)      Jedná-li se u takového doručování poštovních zásilek smluvních zákazníků o službu, která nespadá do oblasti všeobecných služeb, je třeba vykládat čl. 9 odst. 1 v tom smyslu, že licence, která se týká těchto služeb, může být vázána pouze na povinnosti splnit základní požadavky ve smyslu čl. 2 bodu 19 [směrnice 97/67] a že poskytnutí licencí, které se týkají těchto služeb, nemůže být podmíněno žádnou povinností týkající se kvality, dostupnosti a účinnosti dotčených služeb ve smyslu čl. 9 odst. 2 této směrnice?
4)      Mohou-li být licence, které se týkají […] doručování poštovních zásilek smluvních zákazníků, vázány pouze na povinnosti zaručit splnění základních požadavků, mohou být uložené povinnosti, jako jsou povinnosti dotčené v původním řízení, které se týkají podmínek doručování poštovní služby, četnosti doručování zásilek, služby pro změnu adresy nebo přerušení doručování, označování zásilek a míst pro vyzvedávání zásilek, považovány za odpovídající základním požadavkům ve smyslu čl. 2 bodu 19 [směrnice 97/67] a nezbytné pro zaručení splnění základních požadavků, ve smyslu čl. 9 odst. 1 [této směrnice]?“
 Závěry Soudního dvora

 K první a druhé otázce

17      Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 9 odst. 1 směrnice 97/67 musí být vykládán v tom smyslu, že služba poštovních zásilek, jako je služba dotčená v původním řízení, nespadá do všeobecných služeb, pokud poštovní podnik, který ji poskytuje, sjednává podmínky doručení se svými zákazníky, kterým účtuje částku, která je předmětem této dohody. Případně se soud táže, zda poskytování takových poštovních služeb za okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, může být podmíněno udělením individuální licence.

18      K určení toho, zda zaprvé poskytování služby doručování poštovních zásilek smluvních zákazníků, jako je služba dotčená v původním řízení, spadá pod toto ustanovení nebo naopak pod čl. 9 odst. 2 uvedené směrnice, je třeba nejprve určit, zda tato služba spadá pod pojem „všeobecných služeb“ ve smyslu článku 3 téže směrnice. Předkládajícímu soudu tedy přísluší zkoumat, zda činnosti vykonávané společností Ilves Jakelu, které byly předmětem její žádosti o oprávnění, odpovídají kritériím stanoveným v tomto ohledu směrnicí 97/67.

19      Na jedné straně z čl. 2 bodu 13 této směrnice vyplývá, že poskytovatelem všeobecných služeb se rozumí veřejný nebo soukromý subjekt poskytující všeobecné poštovní služby nebo jejich část v členském státě, jehož totožnost byla sdělena Komisi.

20      Na druhé straně podle čl. 3 odst. 1 směrnice 97/67 všeobecná služba zahrnuje trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě ve všech místech na jejich území za dostupné ceny pro všechny uživatele.

21      Mezi skutečnostmi, které mohou být v tomto ohledu zohledněny, je obsažena okolnost, zmíněná předkládajícím soudem, že společnosti nebyla uložena žádná povinnost poskytovat všeobecné služby. Toto konstatování vyplývá rovněž z písemných vyjádření finské vlády, podle kterých Ilves Jakelu nebyla poskytovatelem všeobecných služeb ve smyslu čl. 2 bodu 13 směrnice 97/67, jejíž jméno bylo sděleno Komisi.

22      Totéž platí pro okolnost, podle které Ilves Jakelu požádala o licenci k poskytování poštovních služeb na území některých obcí. Jak totiž bylo připomenuto v bodě 20 tohoto rozsudku, všeobecné poštovní služby musí být poskytovány ve všech místech území.

23      Kromě toho finská vláda v písemných vyjádřeních uvedla, že Ilves Jakelu nabízí své služby výlučně zákazníkům, se kterými uzavřela obchodní dohody. Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce totiž vyplývá, že částka za poštovní služby nabízené touto společností se dojednává vždy individuálně a je placena na základě faktury.

24      V tomto ohledu je třeba připomenout, že kurýrní služby se odlišují od všeobecné poštovní služby přidanou hodnotou poskytovanou zákazníkům, pro niž zákazníci souhlasí s vyšší cenou. Takové poskytování služeb odpovídá specifickým službám, které lze oddělit od služeb ve veřejném zájmu, které odpovídají zvláštním potřebám hospodářských subjektů a vyžadují některé dodatečné služby, jež tradiční poštovní služba nenabízí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. května 1993, Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198, bod 19).

25      Kromě toho z bodu 15 odůvodnění směrnice 97/67 vyplývá, že možnost individuálně sjednávat smlouvy se zákazníky neodpovídá a priori pojmu poskytování všeobecných služeb (rozsudek ze dne 23. dubna 2009, TNT Post UK, C‑357/07, EU:C:2009:248, bod 48).

26      Proto musí být čl. 9 odst. 1 této směrnice vykládán v tom smyslu, že činnost poštovních zásilek, jako je činnost dotčená v původním řízení, musí být považována za službu nespadající do všeobecných služeb, pokud neodpovídá trvalému poskytování poštovních služeb ve stanovené kvalitě na příslušných místech celého území za dostupné ceny pro všechny uživatele, což musí ověřit předkládající soud.

27      Pokud jde zadruhé o otázku, zda činnost dotčená v původním řízení může být podmíněna udělením individuální licence, je třeba připomenout, že čl. 9 odst. 1 uvedené směrnice umožňuje členským státům podřídit podniky v poštovním odvětví všeobecným oprávněním pro služby, které nespadají do oblasti všeobecných služeb, zatímco odst. 2 první pododstavec tohoto článku stanoví možnost, že členské státy zavedou schvalovací postupy, včetně individuálních licencí, pro služby, které spadají do oblasti všeobecných služeb [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. listopadu 2016, DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, bod 20].

28      Je třeba uvést, že i když z bodu 33 směrnice 2008/6 vyplývá, že členským státům by mělo být umožněno používat všeobecná oprávnění a individuální licence, pokud je to odůvodněné a úměrné sledovanému cíli, nic to nemění na tom, že čl. 9 odst. 1 směrnice 97/67, na rozdíl od odstavce 2 tohoto článku, nestanoví možnost podmínit poskytování poštovních služeb udělením individuální licence.

29      Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že poskytování takových služeb lze podmiňovat pouze vydáním všeobecného oprávnění ve smyslu čl. 2 bodu 14 téže směrnice.

30      Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že čl. 9 odst. 1 směrnice 97/67 musí být vykládán v tom smyslu, že služba poštovních zásilek, jakou je služba dotčená v původním řízení, nespadá do všeobecných služeb, pokud neodpovídá trvalému poskytování poštovních služeb ve stanovené kvalitě na příslušných místech celého území za dostupné ceny pro všechny uživatele. Poskytování poštovních služeb nespadající do oblasti všeobecných služeb lze podmiňovat pouze vydáním všeobecného oprávnění.
 K třetí otázce

31      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 9 odst. 1 směrnice 97/67 lze vykládat v tom smyslu, že poskytování poštovních služeb nespadající do oblasti všeobecných služeb lze podřídit takovým požadavkům, jako jsou požadavky uvedené v čl. 9 odst. 2 druhém pododstavci druhé odrážce této směrnice.

32      Soudní dvůr byl však již vyzván k rozhodnutí o této otázce v rozsudku ze dne 16. listopadu 2016, DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880) a odpověď, kterou poskytl, platí i v projednávaném případě.

33      V bodě 26 uvedeného rozsudku Soudní dvůr uvedl, že čl. 9 odst. 2 druhý pododstavec druhá odrážka uvedené směrnice umožňuje členským státům podmínit udělení oprávnění dodržením požadavků týkajících se kvality, dostupnosti a výkonu odpovídajících služeb. Měl za to, že při neexistenci upřesnění služeb dotčených touto povinností, je třeba zdůraznit, že z přípravných prací týkajících se směrnice 2008/6 vyplývá, že unijní normotvůrce zamýšlel odstranit nejen poslední překážky úplného otevření trhu pro některé poskytovatele všeobecných služeb, nýbrž i všechny ostatní překážky poskytování poštovních služeb. Soudní dvůr došel k závěru, že jelikož není stanoveno jinak a s ohledem na povahu dotčené povinnosti je patrné, že povinnosti uvedené v čl. 9 odst. 2 druhém pododstavci druhé odrážce směrnice 97/67 mohou podléhat všichni poskytovatelé poštovních služeb.

34      Za těchto podmínek je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že čl. 9 odst. 1 směrnice 97/67 musí být vykládán v tom smyslu, že poskytování poštovních služeb nespadající do oblasti všeobecných služeb lze podřídit takovým požadavkům, jako jsou požadavky uvedené v čl. 9 odst. 2 druhém pododstavci druhé odrážce této směrnice.
 K čtvrté otázce

35      Čtvrtou otázku je třeba chápat tak, že je pokládána pouze pro případ, že by byl čl. 9 odst. 1 směrnice 97/67 vyložen v tom smyslu, že oprávnění pro poskytování poštovních služeb nespadající do oblasti všeobecných služeb může být podřízeno pouze povinnostem pro zaručení splnění základních požadavků, ve smyslu čl. 2 odst. 19 této směrnice. S ohledem na odpověď na třetí otázku není třeba odpovídat na čtvrtou otázku.
 K nákladům řízení

36      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
1)      Článek 9 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/6/ES ze dne 20. února 2008, musí být vykládán v tom smyslu, že služba poštovních zásilek, jako je služba dotčená v původním řízení, nespadá do všeobecných služeb, pokud neodpovídá trvalému poskytování poštovních služeb ve stanovené kvalitě na příslušných místech celého území za dostupné ceny pro všechny uživatele. Poskytování poštovních služeb nespadající do oblasti všeobecných služeb lze podmiňovat pouze vydáním všeobecného oprávnění.

2)      Článek 9 odst. 1 směrnice 97/67, ve znění směrnice 2008/6, musí být vykládán v tom smyslu, že poskytování poštovních služeb nespadající do oblasti všeobecných služeb lze podřídit takovým požadavkům, jako jsou požadavky uvedené v čl. 9 odst. 2 druhém pododstavci druhé odrážce uvedené směrnice, v platném znění.
Podpisy.

*      Jednací jazyky: finština.