title: Věc C-42/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Gericht Erster Instanz Eupen (Belgie) dne 28. ledna 2020 – FS v. Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/12

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Gericht Erster Instanz Eupen (Belgie) dne 28. ledna 2020 – FS v. Wallonische Region
      (Věc C-42/20)
      (2021/C 19/16)
      Jednací jazyk: němčina

         Předkládající soud

      Gericht Erster Instanz Eupen

         Účastníci původního řízení

         Žalobce: FS

         Žalovaný: Wallonische Region

         Předběžné otázky

                  1.

                  Je taková vnitrostátní právní úprava, tak jak je uplatňována příslušnými orgány, a to úprava, podle níž je užívání zahraničního vozidla, bez opětovné povinné registrace, které občan usazený v jiném členském státě EU ojediněle a krátkodobě poskytne občanu s bydlištěm v Belgii, podmíněno tím, že tento občan s bydlištěm v Belgii musí mít v dotčeném vozidle u sebe potvrzení o užívání pro soukromé účely, tj. potvrzení ve smyslu čl. 3 § 2 bodu 6 královského nařízení ze dne 20. července 2001 o registraci vozidel, v rozporu s příslušnými ustanoveními unijního práva, a to zejména s články 20 a 21 Smlouvy o fungování Evropské unie o volném pohybu osob, článkem 45 SFEU (volný pohyb pracovníků), článkem 49 [SFEU] (svoboda usazování) a článkem 56 SFEU (volný pohyb služeb)?

                  2.

                  Je taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava, která je popsána výše a která je uplatňována Valonským regionem, odůvodněna požadavky veřejné bezpečnosti nebo jiných ochranných opatření a je dodržování vnitrostátní právní úpravy, která je vykládána tak, že kogentně stanoví, že je nutno u sebe mít dokument vystavený zahraničním majitelem vozidla, obsahující časově omezené povolení k používání daného vozidla a uvádějící dobu platnosti, nezbytné pro dosažení sledovaného cíle, nebo by bylo možno tohoto cíle dosáhnout rovněž jinak a méně striktními a formalistickými prostředky?

            Soudní dvůr Evropské unie (šestý senát) rozhodl usnesením ze dne 10. září 2020 takto:
      Článek 63 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, podle které se rezident tohoto členského státu může dovolávat výjimky z povinnosti registrovat vozidla, která je stanovena v daném členském státě, v případě vozidla, které je registrováno v jiném členském státě a které mu jeho majitel, který má bydliště v tomto jiném členském státě, poskytl bezúplatně na krátkou dobu, pouze tehdy, pokud se doklady prokazující, že dotyčný splňuje podmínky pro uplatnění této výjimky, nacházejí neustále v tomto vozidle, a to bez možnosti pozdější nápravy.


title: Věc C-43/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Gericht Erster Instanz Eupen (Belgie) dne 28. ledna 2020 – HU v. Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/13

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Gericht Erster Instanz Eupen (Belgie) dne 28. ledna 2020 – HU v. Wallonische Region
      (Věc C-43/20)
      (2021/C 19/17)
      Jednací jazyk: němčina

         Předkládající soud

      Gericht Erster Instanz Eupen

         Účastníci původního řízení

         Žalobce: HU

         Žalovaný: Wallonische Region

         Předběžné otázky

                  1.

                  Je taková vnitrostátní právní úprava, tak jak je uplatňována příslušnými orgány, a to úprava, podle níž je užívání zahraničního vozidla, bez opětovné povinné registrace, které občan usazený v jiném členském státě EU ojediněle a krátkodobě poskytne občanu s bydlištěm v Belgii, podmíněno tím, že tento občan s bydlištěm v Belgii musí mít v dotčeném vozidle u sebe potvrzení o užívání pro soukromé účely, tj. potvrzení ve smyslu čl. 3 § 2 bodu 6 královského nařízení ze dne 20. července 2001 o registraci vozidel, v rozporu s příslušnými ustanoveními unijního práva, a to zejména s články 20 a 21 Smlouvy o fungování Evropské unie o volném pohybu osob, článkem 45 SFEU (volný pohyb pracovníků), článkem 49 [SFEU] (svoboda usazování) a článkem 56 SFEU (volný pohyb služeb)?

                  2.

                  Je taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava, která je popsána výše a která je uplatňována Valonským regionem, odůvodněna požadavky veřejné bezpečnosti nebo jiných ochranných opatření a je dodržování vnitrostátní právní úpravy, která je vykládána tak, že kogentně stanoví, že je nutno u sebe mít dokument vystavený zahraničním majitelem vozidla, obsahující časově omezené povolení k používání daného vozidla a uvádějící dobu platnosti, nezbytné pro dosažení sledovaného cíle, nebo by bylo možno tohoto cíle dosáhnout rovněž jinak a méně striktními a formalistickými prostředky?

            Soudní dvůr Evropské unie (šestý senát) rozhodl usnesením ze dne 10. září 2020 takto:
      Článek 63 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, podle které se rezident tohoto členského státu může dovolávat výjimky z povinnosti registrovat vozidla, která je stanovena v daném členském státě, v případě vozidla, které je registrováno v jiném členském státě a které mu jeho majitel, který má bydliště v tomto jiném členském státě, poskytl bezúplatně na krátkou dobu, pouze tehdy, pokud se doklady prokazující, že dotyčný splňuje podmínky pro uplatnění této výjimky, nacházejí neustále v tomto vozidle, a to bez možnosti pozdější nápravy.


title: Věc C-173/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato (Itálie) dne 23. dubna 2020 – AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ v. Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/14

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato (Itálie) dne 23. dubna 2020 – AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ v. Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia
      (Věc C-173/20)
      (2021/C 19/18)
      Jednací jazyk: italština

         Předkládající soud

      Consiglio di Stato

         Účastníci původního řízení

         Navrhovatelé: AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ

         Odpůrci: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

         Předběžné otázky

                  1)

                  Brání ustanovení 5 rámcové dohody uvedené ve směrnici 1999/70/ES (směrnice Rady o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, dále jen „směrnice“) (1), nadepsané „Opatření k předcházení zneužití“, ve spojení s body 6 a 7 odůvodnění a s ustanovením 4 rámcové dohody („Zásada zákazu diskriminace“), jakož i ve světle zásad rovnocennosti, efektivity a užitečného účinku [unijního] práva, takové vnitrostátní právní úpravě, v projednávané věci čl. 24 odst. 3 písm. a) a čl. 22 odst. 9 zákona 240/2010, která umožňuje univerzitám využívat, bez kvantitativních limitů, ve vztahu k vědeckým pracovníkům smlouvy na dobu určitou v délce tří let a prodloužitelné o dva roky, aniž by uzavření a prodloužení bylo podřízeno jakémukoli objektivnímu důvodu spojenému s dočasnými nebo výjimečnými potřebami univerzity, která je uzavírá, a která stanoví jako jediné omezení využití vícero pracovních poměrů na dobu určitou se stejnou osobou pouze délku nepřesahující dvanáct let, a to i nesouvisejících?

                  2)

                  Brání uvedené ustanovení 5 rámcové dohody ve spojení s body 6 a 7 odůvodnění směrnice a s uvedeným ustanovením 4 rámcové dohody, jakož i s ohledem na užitečný účinek unijního práva, takové vnitrostátní právní úpravě (v projednávané věci článek 24 a čl. 29 odst. 1 zákona 240/2010) v rozsahu, v němž univerzitám umožňuje přijímat pouze vědecké pracovníky na dobu určitou, aniž by příslušné rozhodnutí záviselo na existenci dočasných nebo výjimečných potřeb a aniž by stanovila jakékoli limity, prostřednictvím potenciálně neomezených po sobě jdoucích smluv na dobu určitou, běžných potřeb výuky a výzkumu těchto univerzit?

                  3)

                  Brání ustanovení 4 rámcové dohody takové vnitrostátní právní úpravě, jako je čl. 20 odst. 1 legislativního nařízení 75/2017 (jak je vykládán ve výše uvedeném ministerském oběžníku č. 3/2017), která sice uznává možnost stabilizovat vědecké pracovníky na dobu určitou zaměstnané ve veřejných výzkumných institucích – ale pouze pokud byli zaměstnáni ve službě alespoň tři roky do 31. prosince 2017 – nicméně tuto možnost neposkytuje univerzitním vědeckým pracovníkům na dobu určitou, a to pouze z důvodu, že čl. 22 odst. 16 legislativního nařízení 75/2017 navrátil pracovní poměr, byť zákonem založený na pracovní smlouvě, do „režimu podle veřejného práva“, navzdory tomu, že čl. 22 odst. 9 zákona 240/2010 podřizuje vědecké pracovníky výzkumných institucí a univerzit stejnému pravidlu maximální délky trvání, kterou mohou mít pracovní poměry na dobu určitou uzavřené, ve formě smluv uvedených v následujícím článku 24 nebo výzkumných grantů uvedených v tomtéž článku 22, s univerzitami a výzkumnými institucemi?

                  4)

                  Brání zásady rovnocennosti, efektivity a užitečného účinku unijního práva, s ohledem na výše uvedenou rámcovou dohodu, jakož i zásada zákazu diskriminace obsažená v ustanovení 4 této dohody, takové vnitrostátní právní úpravě [čl. 24 odst. 3 písm. a) zákona 240/2010 a čl. 29 odst. 2 písm. d) a čl. 29 odst. 4 legislativního nařízení 81/2015], která, i při existenci právní úpravy použitelné na všechny veřejné a soukromé pracovníky, jež byla naposledy zahrnuta do tohoto nařízení č. 81 a která stanoví (počínaje rokem 2018) maximální délku trvání pracovního poměru na dobu 24 měsíců (včetně prodloužení a obnovení) a podřizuje využití zaměstnaneckého poměru na dobu určitou u veřejné správy existencí „dočasných a výjimečných potřeb“, umožňuje univerzitám přijímat vědecké pracovníky na základě pracovní smlouvy na dobu určitou v délce tří let, která může být prodloužena o dva roky v případě pozitivního hodnocení výukových a vědeckých činností vykonaných v tomto tříletém období, aniž by uzavření první smlouvy nebo prodloužení podřizovala existenci těchto dočasných nebo výjimečných potřeb univerzity, přičemž jí dokonce umožňuje na konci pětiletého období uzavřít s touto nebo jinými osobami ještě jinou smlouvu na dobu určitou stejného typu, a to za účelem naplnění těchto výukových a vědeckých potřeb souvisejících s předchozí smlouvou?

                  5)

                  Brání ustanovení 5 výše uvedené rámcové dohody, také s ohledem na zásady efektivity a rovnocennosti a výše uvedené ustanovení 4, aby takováto vnitrostátní právní úprava [čl. 29 odst. 2 písm. d) a čl. 29 odst. 4 legislativního nařízení 81/2015 a čl. 36 odst. 2 a 5 legislativního nařízení 165/2001] neumožňovala univerzitním vědeckým pracovníkům přijatým do zaměstnání prostřednictvím smlouvy na dobu určitou v délce tří let, kterou lze prodloužit o další dva roky [podle výše uvedeného čl. 24 odst. 3 písm. a) zákona 240/2010], následné založení pracovního poměru na dobu neurčitou, přičemž v italském právním řádu neexistuje jiné účinné opatření způsobilé zabránit a sankcionovat zneužití využívání po sobě jdoucích pracovních poměrů na dobu určitou ze strany univerzity?

         (1)  Směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. L 175, 10.7.1999, s. 43).


title: Věc C-488/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Wojewódzkim Sądem Administracyjnym w Warszawie (Polsko) dne 2. října 2020 – Delfarma Sp. z o.o. v. Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/16

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Wojewódzkim Sądem Administracyjnym w Warszawie (Polsko) dne 2. října 2020 – Delfarma Sp. z o.o. v. Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych
      (Věc C-488/20)
      (2021/C 19/20)
      Jednací jazyk: polština

         Předkládající soud:

      Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie

         Účastníci původního řízení

         Žalobkyně: Delfarma Sp. z o.o.

         Žalovaný: Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

         Předběžné otázky

                  1)

                  Brání článek 34 SFEU takové vnitrostátní právní úpravě, podle které platnost povolení k paralelnímu dovozu končí uplynutím jednoho roku od data, kdy končí platnost registrace referenčního léčivého přípravku?

                  2)

                  Může vnitrostátní orgán s ohledem na články 34 a 36 SFEU přijmout deklaratorní rozhodnutí, kterým konstatuje, že platnost registrace léčivého přípravku uváděného na trh v rámci paralelního dovozu ze zákona končí, a to jen z důvodu uplynutí doby stanovené zákonem a počítané od data, kdy končí platnost registrace referenčního léčivého přípravku, aniž posoudí důvody skončení platnosti [registrace] uvedeného přípravku a další podmínky uvedené v článku 36 SFEU a související s ochranou zdraví a života lidí?

                  3)

                  Postačuje k přijetí deklaratorního rozhodnutí konstatujícího konec platnosti povolení k paralelnímu dovážení léčivého přípravku skutečnost, že paralelní dovozci jsou osvobozeni od povinnosti periodicky předkládat aktualizované zprávy o bezpečnosti, takže dotyčný orgán nemá k dispozici aktuální údaje o posouzení poměru prospěšnosti a rizik plynoucích z farmakoterapie?


title: Věc C-500/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof (Rakousko) dne 6. října 2020 – ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft v. Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/16

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof (Rakousko) dne 6. října 2020 – ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft v. Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH
      (Věc C-500/20)
      (2021/C 19/21)
      Jednací jazyk: němčina

         Předkládající soud

      Oberster Gerichtshof

         Účastnice původního řízení

         Navrhovatelka v řízení o opravném prostředku: ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft

         Odpůrkyně v řízení o opravném prostředku: Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH

         Předběžné otázky

                  1.

                  Je Soudní dvůr Evropské unie příslušný pro výklad Jednotných právních předpisů pro smlouvu o užívání infrastruktury v mezinárodní železniční přepravě (CUI; příloha E k Úmluvě o mezinárodní železniční přepravě [COTIF]) (1)?

                  2.

                  V případě kladné odpovědi na první otázku:
                  Je třeba vykládat čl. 8 § 1 písm. b) CUI v tom smyslu, že do odpovědnosti provozovatele za škody uvedené v ustanovení spadají i náklady, které vznikají dopravci tím, že si musí z důvodu poškození svých lokomotiv pronajmout náhradním způsobem jiné lokomotivy?

                  3.

                  V případě kladné odpovědi na první otázku a záporné odpovědi na druhou otázku:
                  Je třeba vykládat článek 4 a článek 19 § 1 CUI v tom smyslu, že strany smlouvy mohou účinně rozšířit svou odpovědnost paušálním odkazem na vnitrostátní právní předpisy, pokud je podle nich rozsah odpovědnosti sice širší, avšak – na rozdíl od odpovědnosti bez zavinění podle CUI – je podmínkou odpovědnosti zavinění?

         (1)  2013/103/EU: Rozhodnutí Rady ze dne 16. června 2011 o podpisu a uzavření Dohody mezi Evropskou unií a Mezivládní organizací pro mezinárodní železniční přepravu o přistoupení Evropské unie k Úmluvě o mezinárodní železniční přepravě (COTIF) ze dne 9. května 1980 ve znění Vilniuského protokolu ze dne 3. června 1999 (Úř. věst. L 51, 23.2.2013, s. 1).


title: Věc C-514/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesarbeitsgericht (Německo) dne 13. října 2020 – DS v. Koch Personaldienstleistungen GmbH

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/18

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesarbeitsgericht (Německo) dne 13. října 2020 – DS v. Koch Personaldienstleistungen GmbH
      (Věc C-514/20)
      (2021/C 19/23)
      Jednací jazyk: němčina

         Předkládající soud

      Bundesarbeitsgericht

         Účastníci původního řízení

         Navrhovatel v řízení o opravném prostředku: DS

         Odpůrkyně v řízení o opravném prostředku: Koch Personaldienstleistungen GmbH

         Předběžná otázka

      Brání čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie a článek 7 směrnice 2003/88/ES ustanovení v kolektivní smlouvě, podle kterého se při výpočtu, zda a kolik hodin má pracovník nárok na příplatek za práci přesčas, zohledňují pouze skutečně odpracované hodiny, a nikoli rovněž hodiny, kdy pracovník čerpá minimální placenou dovolenou za kalendářní rok (1)?

         (1)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 299, 18.11.2003, s. 9).


title: Věc C-519/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Amtsgericht Hannover (Německo) dne 15. října 2020 – K

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/19

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Amtsgericht Hannover (Německo) dne 15. října 2020 – K
      (Věc C-519/20)
      (2021/C 19/25)
      Jednací jazyk: němčina

         Předkládající soud

      Amtsgericht Hannover

         Účastníci původního řízení

         Stěžovatel: K

         Další účastník řízení: Landkreis Gifhorn

         Předběžné otázky

                  1.

                  Musí být unijní právo, zejména čl. 18 odst. 1 a odst. 3 směrnice 2008/115/ES (1) , vykládáno v tom smyslu, že vnitrostátní soud, který rozhoduje o zajištění pro účely vyhoštění, musí v každém konkrétním případě přezkoumat podmínky tohoto ustanovení, zejména trvání mimořádné situace, jestliže se vnitrostátní zákonodárce s odvoláním na čl. 18 odst. 1 ve vnitrostátním právu odchýlil od podmínek čl. 16 odst. 1?

                  2.

                  Musí být unijní právo, zejména čl. 16 odst. 1 směrnice 2008/115/ES vykládáno v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která dočasně do 1. července 2022 umožňuje umístění osob zadržených pro účely vyhoštění ve věznici, ačkoliv jsou v členském státě k dispozici zvláštní zajišťovací zařízení a nutně to nevyžaduje mimořádná situace ve smyslu čl. 18 odst. 1 směrnice 2008/115/ES?

                  3.

                  Musí být čl. 16 odst. 1 směrnice 2008/115/ES vykládán v tom smyslu, že se o „zvláštní zajišťovací zařízení“ pro zajištění osob zajištěných za účelem vyhoštění nejedná, pokud je:

                              —

                              „zvláštní zajišťovací zařízení“ nepřímo podřízeno stejnému členovi vlády jako zajišťovací zařízení pro vězně, totiž ministryni spravedlnosti,

                              —

                              „zvláštní zajišťovací zařízení“ zřízeno jako oddělení věznice a má tedy sice vlastní vedoucí, avšak jako jedno z několika oddělení věznice je celkově podřízeno vedení věznice?

                  4.

                  V případě záporné odpovědi na třetí otázku:
                  Musí být čl. 16 odst. 1 směrnice 2008/115/ES vykládán v tom smyslu, že se jedná o umístění ve „zvláštním zajišťovacím zařízení“ pro osoby zajištěné za účelem vyhoštění, jestliže věznice zřídí zvláštní oddělení pro zajištění těchto osob, toto oddělení disponuje pro osoby zajištěné za účelem vyhoštění zvláštním pozemkem se třemi budovami za oplocením a z těchto tří budov je jedna budova dočasně obsazena výlučně vězni, kteří vykonávají náhradní trest odnětí svobody nebo krátký trest odnětí svobody, přičemž věznice dbá na oddělení osob zajištěných za účelem vyhoštění od vězňů, zejména každý dům disponuje vlastními zařízeními (vlastním skladem oblečení, vlastním zdravotním oddělením, vlastní tělocvičnou) a dvůr/venkovní prostory jsou sice viditelné ze všech domů, ale každý dům má vlastní prostor ohraničený drátěným plotem pro zajištěné osoby a mezi domy tak není přímý přístup?

         (1)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2008, L 348, s. 98).


title: Věc C-537/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof (Německo) dne 21. října 2020 – L Fund v. Finanzamt D

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/21

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof (Německo) dne 21. října 2020 – L Fund v. Finanzamt D
      (Věc C-537/20)
      (2021/C 19/27)
      Jednací jazyk: němčina

         Předkládající soud

      Bundesfinanzhof

         Účastníci původního řízení

         Navrhovatel v řízení o opravném prostředku „Revision“: L Fund

         Odpůrce v řízení o opravném prostředku „Revision“: Finanzamt D

         Další účastník řízení: Bundesministerium der Finanzen

         Předběžná otázka

      Brání článek 56 ES (nyní článek 63 SFEU) právní úpravě členského státu, podle níž jsou tuzemské speciální nemovitostní fondy s výlučně zahraničními investory osvobozeny od korporační daně, zatímco zahraniční speciální nemovitostní fondy s výlučně zahraničními investory podléhají ohledně svých příjmů z pronájmu dosažených v tuzemsku omezené povinnosti ke korporační dani?


title: Věc C-541/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Litevská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/21

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Litevská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie
      (Věc C-541/20)
      (2021/C 19/28)
      Jednací jazyk: litevština

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Litevská republika (zástupci: K. Dieninio, V. Kazlauskaitės Švenčionienės, R. Dzikovič, A. Kisieliauskaitės, G. Taluntytės a R. Petravičiaus, zmocněnci)

         Žalovaní: Evropský parlament, Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

      Žalobkyně navrhuje, aby Soudní dvůr

                  1.

                  zrušil čl. 1 odst. 3 a 7 směrnice 2020/1057 (1), kterou se stanoví požadavek na použití pravidel o vysílání pracovníků na mezinárodní (přeshraniční) přepravu a kabotáž pro účely směrnice 96/71/ES. Pokud nelze zrušit čl. 1 odst. 3 a 7 směrnice 2020/1057, aniž dojde ke změně její podstaty, Litevská republika navrhuje, aby byla směrnice 2020/1057 zrušena v plném rozsahu;

                  2.

                  zrušil čl. 1 odst. 6 písm. d) nařízení 2020/1054 (2) v rozsahu, v němž povinnost, kterou stanoví, vyžaduje, aby dopravci zajistili každé čtyři týdny návrat řidičů do místa jejich bydliště nebo provozovny zaměstnavatele. Pokud nelze tuto část uvedeného ustanovení zrušit, Litevská republika navrhuje, aby bylo uvedené ustanovení zrušeno v plném rozsahu.

                  3.

                  zrušil článek 3 nařízení 2020/1054 v rozsahu, v němž stanoví, že změny nařízení (ES) č. 561/2006 vstupují v platnost dvacátým dnem po vyhlášení nařízení 2020/1054 (20. srpna 2020). Pokud nelze článek 3 nařízení 2020/1054 zrušit, aniž budou dotčena ostatní ustanovení uvedeného nařízení, Litevská republika navrhuje, aby bylo nařízení 2020/1054 zrušeno v plném rozsahu;

                  4.

                  uložil Evropskému parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Litevská republika předkládá na podporu žaloby následující žalobní důvody:

                  1.

                     Článek 1 odst. 3 a odst. 7 směrnice 2020/1057 je v rozsahu, v němž stanoví požadavek na použití pravidel o vysílání pracovníků na mezinárodní jinou než dvoustrannou (přeshraniční) přepravu a kabotáž, v rozporu se:

                              1.1

                                 zásadou rovného zacházení, jelikož selektivní rozdělení přepravních činností postrádá jakýkoli základ a vede k dvojím standardům v odměňování pracovníků zaměstnaných ve stejném podniku, ačkoli povaha jejich práce je stejná. Pravidla upravující vysílání byla tedy zavedena při absenci objektivních kritérií, takže je porušena zásada „stejné odměny za stejnou práci“ a zásada rovného zacházení zakotvená v článku 20 Listiny základních práv Evropské unie;

                              1.2

                                 zásadou proporcionality, jelikož unijní orgány i) zavedly rozdílné mzdové úpravy pro řidiče vykonávající stejnou práci; ii) nezohlednily zvláštní charakteristiky činností v mezinárodní přepravě; iii) nezohlednily mimořádně vysokou míru mobility pracovníků v odvětví mezinárodní přepravy; iv) uložily na základě kritérií, která stanovily, neodůvodněně vysokou administrativní zátěž malým a středním podnikům, čímž se dopustily zjevného pochybení a přijaly opatření, které je nepřiměřené ve vztahu ke sledovanému cíli;

                              1.3

                                 zásadou řádného legislativního postupu, jelikož unijní orgány měly provést posouzení dopadu napadených ustanovení nebo odůvodnit, proč takové posouzení nebylo nezbytné.

                  2.

                     Článek 1 odst. 6 písm. d) nařízení 2020/1054, který ukládá povinnost dopravcům zajistit, aby se jejich řidiči vraceli každé čtyři týdny do místa svého bydliště nebo do místa provozovny zaměstnavatele, je v rozporu s:

                              2.1

                                 článkem 45 SFEU, jelikož povinnost návratu řidičů do místa svého bydliště nebo do místa provozovny zaměstnavatele, bez možnosti, aby si sami zvolili, kde chtějí trávit dobu odpočinku, porušuje jejich svobodu volného pohybu pracovníků;

                              2.2

                                 článkem 26 SFEU a obecnou zásadou zákazu diskriminace, jelikož omezuje volný pohyb pracovníků a diskriminuje ty, kdo pracují pro dopravce v okrajových členských státech, tím, že se musejí vracet do místa svého bydliště nebo místa provozovny zaměstnavatele za účelem strávení doby odpočinku, protože jsou tak nuceni absolvovat značné vzdálenosti a plýtvat značně větším množstvím času než řidiči, kteří pracují pro přepravce v členských státech, které se nacházejí v blízkosti centra Evropské unie; aby splnili ustanovení o návratu pracovníků, budou dopravci v okrajových členských státech postaveni do nepříznivé situace ve srovnání se situací ostatních podniků působících na vnitřním trhu;

                              2.3

                                 článkem 3 odst. 3 SEU, články 11 a 191 SFEU a politikou Unie v oblasti životního prostředí a změn klimatu, neboť požadavek zajistit povinný návrat řidičů každé čtyři týdny způsobí umělé zvýšení dopravy na silnicích v Evropské unii a počtu řidičů vracejících se s vozidly bez nákladu, počtu dalších organizovaných přeprav, množství spotřebovaného paliva a emisí CO2 do životního prostředí

                              2.4

                                 zásadou proporcionality, jelikož povinné pravidelné návraty řidičů stanovené tímto ustanovením je opatřením, které je zjevně nepřiměřené a nevhodné k dosažení veřejně deklarovaného cíle zlepšování podmínek doby odpočinku pracovníků.

                  3.

                     Článek 3 nařízení 2020/1054, který stanoví datum, k němuž uvedené nařízení vstupuje v platnost (20. srpna 2020), aniž upravuje jakékoli přechodné období zejména s ohledem na skutečnost, že zavádí povinnost okamžitě uplatňovat i) změny provedené v čl. 8 odst. 8 nařízení č. 561/2006, který zakazuje čerpat dobu odpočinku v kabině vozidla, a ii) změny provedené v čl. 8 odst. 8a) nařízení č. 561/2006 týkající se povinnosti zajistit návrat řidičů do místa jejich bydliště každé čtyři týdny, je v rozporu se:

                              3.1

                                 zásadou proporcionality, jelikož tím, že stanoví vstup v platnost dvacátým dnem po vyhlášení, unijní orgány i) nezohlednily skutečnost, že z objektivních důvodů a při neexistenci přechodného období nejsou členské státy a přepravci schopni přizpůsobit se povinnostem, které byly změněny, a ii) nepředložily žádné argumenty k odůvodnění naléhavosti zavedení těchto nových požadavků;

                              3.2

                                 povinností uvést odůvodnění stanovenou v článku 296 SFEU, jelikož unijní orgány si byly při posuzování návrhu vědomy z důvodu analýzy dopadu a z dalších zdrojů, že i) zákaz trávení doby spánku v kabině během dotčené doby nebude v praxi schopna dodržet většina členských států (z důvodu nedostatku alternativního vhodného ubytování) a přepravců, ii) povinnost zajistit návrat řidičů do místa jejich bydliště nebo provozovny podniku, který je zaměstnává, povede k praktickým obtížím, jelikož pravidla ke splnění uvedené povinnosti nejsou jasná, s tím výsledkem, že unijní orgány měly povinnost předložit argumenty k odůvodnění neexistujícího přechodného období a neodložení vstupu v platnost uvedené právní úpravy;

                              3.3

                                 zásadou loajální spolupráce, jelikož unijní orgány nejen, že nijak neodůvodnily nezbytnost zajistit okamžitý vstup v platnost zákazu trávit noc ve vozidle během dotčené doby a povinnost zajistit návrat řidičů do jejich místa bydliště, ale nezohlednily ani údaje předložené členskými státy a dotčenými subjekty týkající se objektivních překážek a potřebu stanovit přechodné období, které by umožnilo připravit se na změnu pravidel.

         (1)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1057 ze dne 15. července 2020, kterou se stanoví zvláštní pravidla o vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy, pokud jde o směrnice 96/71/ES a 2014/67/EU, a kterou se mění směrnice 2006/22/ES, pokud jde o požadavky na prosazování, a nařízení (EU) č. 1024/2012 (Úř. věst. 2020, L 249, s. 49).

         (2)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1054 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 561/2006, pokud jde o minimální požadavky na maximální denní a týdenní dobu řízení, minimální přestávky v řízení a týdenní doby odpočinku, a nařízení (EU) č. 165/2014, pokud jde o určování polohy pomocí tachografů (Úř. věst. 2020, L 249, s. 1).


title: Věc C-542/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Litevská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/23

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Litevská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie
      (Věc C-542/20)
      (2021/C 19/29)
      Jednací jazyk: litevština

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Litevská republika (zástupci: K. Dieninio, V. Kazlauskaitės Švenčionienės, R. Dzikovič, A. Kisieliauskaitės, G. Taluntytės a R. Petravičiaus, zmocněnci)

         Žalovaní: Evropský parlament, Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

      Žalobkyně navrhuje, aby Soudní dvůr:

                  1.

                  zrušil čl. 1 odst. 3 nařízení 2020/1055 (1) v rozsahu, v němž do nařízení (ES) č. 1071/2009 (2) vkládá čl. 5 odst. 1 písm. b), který stanoví, že „podnik musí v členském státě usazení organizovat činnosti svého vozového parku způsobem, který zajistí, aby se vozidla, jež tento podnik má k dispozici a jež jsou používána v mezinárodní přepravě, vrátila do některé z provozoven v daném členském státě nejpozději osm týdnů poté, co jej opustila“;

                  2.

                  zrušil čl. 2 odst. 4 písm. a) nařízení 2020/1055, který pozměňuje článek 8 nařízení (ES) č. 1072/2009 (3) tím, že do něj vkládá odstavec 2a, který stanoví, že „podnikatelé v silniční nákladní dopravě nesmějí provádět s týmž vozidlem nebo, v případě soupravy, s týmž motorovým vozidlem kabotáž ve stejném členském státě po dobu čtyř dnů poté, co v tomto členském státě kabotáž dokončily“;

                  3.

                  uložil Evropskému parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení

            Litevská republika předkládá na podporu žaloby následující žalobní důvody:

                  1.

                     Článek 1 odst. 3 nařízení 2020/1055 v rozsahu, v němž do nařízení (ES) č. 1071/2009 vkládá čl. 5 odst. 1 písm. b), který stanoví, že „podnik musí v členském státě usazení organizovat činnosti svého vozového parku způsobem, který zajistí, aby se vozidla, jež tento podnik má k dispozici a jež jsou používána v mezinárodní přepravě, vrátila do některé z provozoven v daném členském státě nejpozději osm týdnů poté, co jej opustila“, je v rozporu s:

                              1.1

                                 článkem 3 odst. 3 SEU, články 11 a 191 SFEU a politikou Unie v oblasti životního prostředí a změny klimatu. Požadavek návratu do místa provozovny zaměstnavatele zvýší na evropských silnicích počet vozidel bez nákladu, jakož i množství emisí CO2 a znečištění životního prostředí. Unijní orgány při přijetí napadeného ustanovení nezohlednily opatření týkající se politiky Unie v oblasti životního prostředí a změny klimatu a především požadavky na ochranu životního prostředí a cíle ochrany životního prostředí sledované Zelenou dohodou pro Evropu, které potvrdila Evropská rada;

                              1.2

                                 článkem 26 SFEU a obecnou zásadou zákazu diskriminace. Napadené ustanovení je ochranářským opatřením, jímž je rozdělen trh přepravy EU, omezena hospodářská soutěž a zaveden diskriminační režim ve vztahu k podnikatelům v silniční nákladní dopravě v členských státech, které se nacházejí na geografickém okraji Evropské unie (okrajové členské státy). Na základě tohoto ustanovení je odvětví mezinárodní silniční přepravy diskriminováno také ve vztahu k ostatním odvětvím přepravy;

                              1.3

                                 články 91 odst. 2 a 94 SFEU. Unijní orgány měly také povinnost zohlednit skutečnost, že napadené ustanovení bude mít zvláště významný dopad na životní úroveň a úroveň zaměstnanosti v okrajových členských státech Evropské unie a bude mít obzvláště negativní dopad na ekonomickou situaci podnikatelů v silniční nákladní dopravě, kteří jsou usazeni v těchto okrajových státech; unijní orgány však tuto povinnost nesplnily;

                              1.4

                                 zásadami řádného legislativního postupu, jelikož napadené ustanovení bylo přijato bez jakéhokoli posouzení jeho dopadu a bez řádného zkoumání jeho negativních sociálních a ekonomických důsledků a dopadu na životní prostředí;

                              1.5

                                 zásadou proporcionality, jelikož stanovený požadavek pravidelného návratu vozidel je zjevně nepřiměřeným opatřením a nevhodným pro dosažení veřejně deklarovaného cíle, a to boje proti společnostem s fiktivním sídlem typu „poštovní schránky“.

                  2.

                     Článek 2 odst. 4 písm. a) nařízení 2020/1055, který pozměňuje článek 8 nařízení (ES) č. 1072/2009 tím, že do něj vkládá odstavec 2a, který stanoví, že „podnikatelé v silniční nákladní dopravě nesmějí provádět s týmž vozidlem nebo, v případě soupravy, s týmž motorovým vozidlem kabotáž ve stejném členském státě po dobu čtyř dnů poté, co v tomto členském státě kabotáž dokončily“, je v rozporu s:

                              2.1

                                 článkem 3 odst. 3 SEU, články 11 a 191 SFEU, jelikož povinná čtyřdenní doba, po kterou nelze provádět kabotáž, zvýší na silnicích v EU pohyb velkého počtu vozidel bez nákladu a povede ke zvýšeným emisím CO2 a znečištění životního prostředí. Z tohoto důvodu je napadené ustanovení v rozporu s požadavkem potvrzeným ve Smlouvách, aby byly při provádění dopravní politiky Unie zohledňovány požadavky na ochranu životního prostředí a cíle Zelené dohody pro Evropu;

                              2.2

                                 článkem 26 SFEU a zásadou zákazu diskriminace. Čtyřdenní doba, po kterou nelze provádět kabotáž, vytváří omezení pro fungování vnitřního trhu a pro účinnost logistického řetězce. Rozdělení trhu nákladní přepravy vede k diskriminaci malých členských států a těch, které se nacházejí na geografickém okraji Evropské unie a zároveň zajišťuje neoprávněnou a neodůvodněnou výhodu velkým centrálně položeným členským státům EU pouze z důvodu jejich geografické polohy;

                              2.3

                                 články 91 odst. 2 a 94 SFEU, jelikož napadené ustanovení bylo přijato bez zohlednění negativních dopadů na ekonomickou situaci podnikatelů v silniční nákladní dopravě z malých členských států a ze států, které se nacházejí na geografickém okraji Evropské unie, a na životní úroveň a úroveň zaměstnanosti v těchto členských státech;

                              2.4

                                 zásadami řádného legislativního postupu, jelikož napadené ustanovení bylo přijato bez jakéhokoli posouzení jeho dopadu a řádného zkoumání jeho negativních sociálních a ekonomických důsledků a jeho dopadu na životní prostředí;

                              2.5

                                 zásadou proporcionality, jelikož čtyřdenní doba, po kterou nelze provádět kabotáž, je nevhodným opatřením, které není přiměřené ve vztahu k zamýšleným cílům objasnění zásad upravujících kabotáž a rozšíření účinnosti jejich provádění.

         (1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1055 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 1071/2009, (ES) č. 1072/2009 a (EU) č. 1024/2012 za účelem jejich přizpůsobení vývoji v odvětví silniční dopravy (Úř. věst. 2020, L 249, s. 17).

         (2)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1071/2009 ze dne 21. října 2009, kterým se zavádějí společná pravidla týkající se závazných podmínek pro výkon povolání podnikatele v silniční dopravě a zrušuje směrnice Rady 96/26/ES (Úř. věst. 2009, L 300, s. 51).

         (3)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1072/2009 ze dne 21. října 2009 o společných pravidlech pro přístup na trh mezinárodní silniční nákladní dopravy (Úř. věst. 2009, L 300, s. 72).


title: Věc C-543/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Bulharská republika v. Evropský parlament, Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/25

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Bulharská republika v. Evropský parlament, Rada Evropské unie
      (Věc C-543/20)
      (2021/C 19/30)
      Jednací jazyk: bulharština

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Bulharská republika (zástupkyně: L. Zaharieva, T. Mitova, M. Georgieva, zmocněnkyně)

         Žalovaní: Evropský parlament, Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

      Žalobkyně navrhuje, aby Soudní dvůr:

                  —

                  zrušil čl. 1 odst. 6 písm. c) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1054 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 561/2006, pokud jde o minimální požadavky na maximální denní a týdenní dobu řízení, minimální přestávky v řízení a týdenní doby odpočinku, a nařízení (EU) č. 165/2014, pokud jde o určování polohy pomocí tachografů (1);

                  —

                  podpůrně – v případě, že Soudní dvůr rozhodne, že této žalobě na částečné zrušení sporného nařízení nevyhoví – zrušil celé nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1054 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 561/2006, pokud jde o minimální požadavky na maximální denní a týdenní dobu řízení, minimální přestávky v řízení a týdenní doby odpočinku, a nařízení (EU) č. 165/2014, pokud jde o určování polohy pomocí tachografů;

                  —

                  uložil Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu své žaloby uplatňuje žalobkyně pět žalobních důvodů.

                  1.

                  Porušení čl. 21 odst. 1 a článku 45 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU), jakož i čl. 45 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (Listina).

                  2.

                  Porušení zásady proporcionality zakotvené v čl. 5 odst. 4 Smlouvy o Evropské unii (SEU) a v článku 1 Protokolu č. 2 o používání zásad subsidiarity a proporcionality, který je připojen k SEU a SFEU.

                  3.

                  Porušení zásady právní jistoty.

                  4.

                  Porušení zásady proporcionality zakotvené v čl. 5 odst. 4 SEU a v článku 1 Protokolu č. 2 o používání zásad subsidiarity a proporcionality, který je připojen k SEU a SFEU.

                  5.

                  Porušení zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace zakotvené v článku 18 SFEU a v článcích 20 a 21 Listiny, jakož i zásady rovnosti členských států před Smlouvami zakotvené v čl. 4 odst. 2 SEU a – pokud to Soudní dvůr bude považovat za nezbytné – čl. 95 odst. 1 SFEU.

         (1)  Úř. věst. 2020, L 249, s. 1.


title: Věc C-544/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Bulharská republika v. Evropský parlament, Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/26

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Bulharská republika v. Evropský parlament, Rada Evropské unie
      (Věc C-544/20)
      (2021/C 19/31)
      Jednací jazyk: bulharština

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Bulharská republika (zástupkyně: L. Zaharieva, T. Mitova, M. Georgieva, zmocněnkyně)

         Žalovaní: Evropský parlament, Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

      Žalobkyně navrhuje, aby Soudní dvůr:

                  —

                  zrušil směrnici Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1057 ze dne 15. července 2020, kterou se stanoví zvláštní pravidla o vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy, pokud jde o směrnice 96/71/ES a 2014/67/EU, a kterou se mění směrnice 2006/22/ES, pokud jde o požadavky na prosazování, a nařízení (EU) č. 1024/2012 (1);

                  —

                  uložil Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu své žaloby uplatňuje žalobkyně pět žalobních důvodů.

                  1.

                  Porušení zásady proporcionality zakotvené v čl. 5 odst. 4 Smlouvy o Evropské unii (SEU) a v článku 1 Protokolu č. 2 o používání zásad subsidiarity a proporcionality, který je připojen k SEU a ke Smlouvě o fungování Evropské unie (SFEU).

                  2.

                  Porušení zásady rovnosti a zákazu diskriminace zakotvené v článku 18 SFEU a v článcích 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie, jakož i zásady rovnosti členských států před Smlouvami zakotvené v čl. 4 odst. 2 SEU a – pokud to Soudní dvůr bude považovat za nezbytné – čl. 95 odst. 1 SFEU.

                  3.

                  Porušení čl. 91 odst. 1 SFEU.

                  4.

                  Porušení čl. 91 odst. 2 a článku 90 SFEU ve spojení s čl. 3 odst. 3 SEU a článkem 94 SFEU.

                  5.

                  Porušení článků 34 a 35 SFEU, které není odůvodněno článkem 36 SFEU, a porušení čl. 58 odst. 1 ve spojení s článkem 91 SFEU nebo podpůrně s článkem 56 SFEU.

         (1)  Úř. věst. 2020, L 249, s. 49.


title: Věc C-545/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Bulharská republika v. Evropský parlament, Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/27

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Bulharská republika v. Evropský parlament, Rada Evropské unie
      (Věc C-545/20)
      (2021/C 19/32)
      Jednací jazyk: bulharština

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Bulharská republika (zástupkyně: L. Zaharieva, T. Mitova, M. Georgieva, zmocněnkyně)

         Žalovaní: Evropský parlament, Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

      Žalobkyně navrhuje, aby Soudní dvůr:

                  —

                  zrušil následující ustanovení nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1055 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 1071/2009, (ES) č. 1072/2009 a (EU) č. 1024/2012 za účelem jejich přizpůsobení vývoji v odvětví silniční dopravy (1):

                              —

                              článek 1 bod 3 v rozsahu, v němž stanoví nové znění čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 1071/2009; (podpůrně, pokud by to podle názoru Soudního dvora nebylo možné, Bulharská republika navrhuje zrušit celý čl. 1 bod 3); a

                              —

                              článek 2 bod 4 písm. a); (podpůrně, pokud by to podle názoru Soudního dvora nebylo možné, Bulharská republika navrhuje zrušit čl. 2 bod 4);

                  —

                  dále podpůrně, pokud by Soudní dvůr zastával názor, že návrhu na částečné zrušení sporného nařízení nelze vyhovět, aby zrušil celé nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1055 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 1071/2009, (ES) č. 1072/2009 a (EU) č. 1024/2012 za účelem jejich přizpůsobení vývoji v odvětví silniční dopravy; a

                  —

                  uložil Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu své žaloby uplatňuje žalobkyně sedm žalobních důvodů.

                  1.

                  Porušení článku 90 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) ve spojení s čl. 3 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii (SEU), článku 11 SFEU, článku 37 Listiny základních práv Evropské unie, čl. 3 odst. 5 SEU, čl. 208 odst. 2 a čl. 216 odst. 2 SFEU a Pařížské dohody.

                  2.

                  Porušení zásady proporcionality zakotvené v čl. 5 odst. 4 SEU a v článku 1 protokolu č. 2.

                  3.

                  Porušení zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace (článek 18 SFEU, jakož i články 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie), zásady rovnosti členských států před Smlouvami (čl. 4 odst. 2 SEU) a pokud to bude nezbytné, čl. 95 odst. 1 SFEU.

                  4.

                  Porušení čl. 91 odst. 1 SFEU.

                  5.

                  Porušení článku 90, čl. 91 odst. 2 a článku 94 SFEU, jakož i čl. 3 odst. 3 SEU.

                  6.

                  Porušení práva svobodné volby povolání a svobody usazování podle článku 49 SFEU jakož i podle článků 15 a 16 Listiny základních práv Evropské unie.

                  7.

                  Porušení čl. 58 odst. 1 ve spojení s článkem 91 SFEU a podpůrně porušení článku 56 SFEU.

         (1)  Úř. věst. 2020, L 249, s. 17.


title: Věc C-546/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Rumunsko v. Evropský parlament, Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/28

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Rumunsko v. Evropský parlament, Rada Evropské unie
      (Věc C-546/20)
      (2021/C 19/33)
      Jednací jazyk: rumunština

         Účastníci řízení

         Žalobce: Rumunsko (zástupci: E. Gane, L. Liţu a M. Chicu, zmocněnci)

         Žalovaní: Evropský parlament, Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobce

                  —

                  zrušit částečně nařízení (EU) 2020/1054 v rozsahu, v němž se týká:

                              —

                              čl. 1 bodu 6 písm. c), kterým se mění čl. 8 odst. 8 nařízení (ES) č. 561/2006, a

                              —

                              čl. 1 bodu 6 písm. d), kterým se mění článek 8 nařízení (ES) č. 561/2006 tím, že se zavádí nový odstavec 8a;
                              podpůrně, pouze v případě, že Soudní dvůr rozhodne, že tato ustanovení jsou neoddělitelně spjatá s jinými ustanoveními nařízení (EU) 2020/1054 nebo se týkají podstaty tohoto aktu, zrušil uvedený legislativní akt Unie v plném rozsahu;

                  —

                  uložit Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu své žaloby Rumunsko uvádí tři žalobní důvody:

                  1.

                     První žalobní důvod, vycházející z porušení zásady proporcionality, stanovené v čl. 5 odst. 4 SEU

                  Rumunsko se domnívá, že opatření stanovené v čl. 1 bodu 5 písm. c) – spočívající v zákazu čerpání ve vozidle běžné týdenní doby odpočinku a jakékoliv týdenní doby odpočinku delší než 45 hodin čerpané náhradou za předchozí zkrácené týdenní doby odpočinku – je nepřiměřené k dosažení sledovaného cíle, zejména ke zlepšení bezpečnosti silničního provozu a pracovních podmínek řidičů. Navíc neodstraňuje rizika a obtíže identifikované Komisí.
                  Dále údaje a informace naznačující jeho zjevně nepřiměřenou povahu, byly známy zákonodárcům v okamžiku jeho přijetí.
                  Rumunsko má rovněž za to, že opatření stanovené v čl. 1 bodu 6 písm. d) – které se týká návratu řidičů v průběhu každých čtyř po sobě následujících týdnů (a před běžnou týdenní dobou odpočinku delší než 45 hodin čerpanou náhradou za dvě po sobě jdoucí zkrácené týdenní doby odpočinku) do provozovny zaměstnavatele v členském státě usazení zaměstnavatele nebo do svého bydliště – je zjevně nepřiměřené s ohledem na nové zavedené administrativní povinnosti, značné náklady, které to má pro řidiče, omezení jejich obchodní činnosti, jakož i skutečnost, že toto opatření nezajišťuje přiměřenou ochranu řidičů.
                  Navíc studie dopadu zjevně nepřezkoumala všechny tyto aspekty. V tomto kontextu zákonodárci nemohli zohlednit všechny relevantní skutečnosti a okolnosti situace.

                  2.

                     Druhý žalobní důvod, vycházející z neodůvodněného omezení svobody usazování, stanovené článkem 49 SFEU

                  Rumunsko usuzuje, že opatření zavedené čl. 1 bodem 6 písm. d) sebou pro operátory nacházející se na zeměpisném okraji Unie nese nové administrativní povinnosti, významné náklady a omezení obchodní činnosti, což vede k jejich přemísťování a má odrazující účinek na vznik přepravních společností v dotyčných státech.
                  V důsledku toho toto opatření představuje omezení svobody usazování ve smyslu článku 49 SFEU. Toto omezení není odůvodněné.

                  3.

                     Třetí žalobní důvod vycházející z porušení zásady zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti, stanovené v článku 18 SFEU

                  Rumunsko se domnívá, že opatření stanovené v čl. 1 bodě 6 písm. c) vyvolává zjevně nevýhody pro státy nacházející se na zeměpisném okraji Unie, a to zejména s ohledem na zvláštnosti sítě parkovacích a ubytovacích míst.
                  Rumunsko má rovněž za to, že zajištění návratu řidičů v souladu s čl. 1 bodem 6 písm. d) sebou nese významné ztráty pro společnosti založené v členských státech nacházejících se na zeměpisném okraji Unie – a v každém případě vyšší ztráty ve srovnání s členskými státy nacházejícími se v blízkosti přepravního centra Unie.
                  Dále opatření stanovená nařízením (EU) 2020/1054, nařízením (EU) 2020/1055 (1) a směrnicí (EU) 2020/1057 (2) (které se týkají dodatečných omezení uložených kabotážní přepravě, návratu vozidel do provozovny v členském státě usazení každých osm týdnů, návratu řidičů každé čtyři týdny, zákazu čerpat běžné týdenní doby odpočinku v kabině vozidla a vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy) byly přijaty jako pilíře integrovaného legislativního balíčku. V tomto kontextu může skutečný dopad na přepravní trh ukázat pouze analýza kumulativních účinků těchto opatření.

         (1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1055 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 1071/2009, (ES) č. 1072/2009 a (EU) č. 1024/2012 za účelem jejich přizpůsobení vývoji v odvětví silniční dopravy (Úř. věst. L 249, 31.7.2020, s. 17).

         (2)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1057 ze dne 15. července 2020, kterou se stanoví zvláštní pravidla o vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy, pokud jde o směrnice 96/71/ES a 2014/67/EU, a kterou se mění směrnice 2006/22/ES, pokud jde o požadavky na prosazování, a nařízení (EU) č. 1024/2012 (Úř. věst. L 249, 31.7.2020, s. 49).


title: Věc C-547/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Rumunsko v. Evropský parlament, Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/30

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Rumunsko v. Evropský parlament, Rada Evropské unie
      (Věc C-547/20)
      (2021/C 19/34)
      Jednací jazyk: rumunština

         Účastníci řízení

         Žalobce: Rumunsko (zástupci: E. Gane, L. Liţu a M. Chicu, zmocněnci)

         Žalovaní: Evropský parlament, Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobce

                  —

                  zrušit částečně nařízení (EU) 2020/1055 v rozsahu, v němž se týká:

                              —

                              čl. 1 bodu 3, kterým se mění čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 1071/2009, a

                              —

                              čl. 2 bodu 4 písm. a), b) a c), kterým se mění článek 8 nařízení (ES) č. 1072/2009 tím, že se zavádí odstavec 2a, změna odst. 3 a odstavec 4a;

                        podpůrně, pouze v případě, že Soudní dvůr rozhodne, že tato ustanovení jsou neoddělitelně spjatá s jinými ustanoveními nařízení (EU) 2020/1055 nebo se týkají podstaty tohoto aktu, zrušil uvedený legislativní akt Unie v plném rozsahu;

                  —

                  uložit Evropskému parlamentu, Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu své žaloby Rumunsko uvádí tři žalobní důvody:

                  1.

                     První žalobní důvod, vycházející z porušení zásady proporcionality, stanovené v čl. 5 odst. 4 SEU

                  Rumunsko se domnívá, že opatření stanovené v čl. 1 bodu 3 ohledně návratu vozidel do provozovny státu usazení každých osm týdnů není nezbytné pro konsolidaci skutečné a účinné přítomnosti společnosti v dotčeném členském státě a je zjevně nepřiměřené k dosažení uvedeného cíle.
                  Toto představuje nepřiměřenou hospodářskou zátěž, která je pro dopravce nadměrná, způsobuje zbytečné provozní náklady, vede ke zvýšení jízd prázdných vozidel, jakož i emisí CO2.
                  Dále má Rumunsko za to, že opatření stanovené v čl. 2 bodě 4 písm. a) b) a c), které ukládá dodatečná omezení kabotáži, je zjevně nepřiměřené k dosažení uvedených cílů a není nezbytné pro vyřešení identifikovaných cílů, které se netýkají nedodržení pravidel kabotáže.
                  Představuje zhoršení oproti aktuální úrovni liberalizace trhu a může vytvářet nerovnováhu v organizaci logistických řetězců přepravních společností, zvýšit doby nečinnosti a počet jízd prázdných vozidel. Nově zavedená ustanovení ztěžují použití právních úprav kabotáže a komplikují kontrolní mechanismy, když přidávají zbytečné administrativní úkoly k tíži dopravců.
                  Tato dvě opatření jsou nepřiměřená ve vztahu k negativnímu dopadu na přepravní podniky v členských státech, zejména ty, které se nachází na zeměpisném okraji Unie.

                  2.

                     Druhý žalobní důvod, vycházející z neodůvodněného omezení svobody usazování, stanovené článkem 49 SFEU

                  Rumunsko usuzuje, že opatření zavedené čl. 1 bodem 3 sebou pro přepravní společnosti usazené v členském státě nacházejícím se na zeměpisném okraji Unie nese významné provozní náklady. Výnosnost a implicitně atraktivita založení takové společnosti v těchto státech se významně sníží. Dále operátoři, kteří jsou v nich již usazeni, přemístí své činnosti do států na západě Evropy, aby snížily negativní účinky, které vyplývají z povinnosti návratu vozidla do provozovny v členském státě usazení každým osm týdnů.
                  V důsledku toho toto opatření představuje omezení svobody usazování ve smyslu článku 49 SFEU. Toto omezení není odůvodněné.

                  3.

                     Třetí žalobní důvod vycházející z porušení zásady zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti, stanovené v článku 18 SFEU

                  Rumunsko se domnívá, že opatření týkající se návratu vozidla do provozovny v členském státě usazení každých osm týdnů a dodatečná omezení týkající se kabotáže jsou v rozporu s cíli sbližování Unie a mají ochranářskou povahu, která vytváří významnou překážku vstupu dopravců-nerezidentů na přepravní trh.
                  I když tato opatření vypadají jako nediskriminační, mají fakticky rozdílný dopad na úrovni těchto členských států v rozsahu, v němž ovlivňují významně a nepřiměřeně hospodářskou činnost dopravců usazených v členských státech, které se nacházejí na zeměpisném okraji Unie.
                  Dále opatření stanovená nařízením (EU) 2020/1055, nařízením (EU) 2020/1054 (1) a směrnicí (EU) 2020/1057 (2) (které se týkají dodatečných omezení uložených kabotážní přepravě, návratu vozidel do provozovny v členském státě usazení každých osm týdnů, návratu řidičů každé čtyři týdny, zákazu čerpat běžné týdenní doby odpočinku v kabině vozidla a vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy) byly přijaty jako pilíře integrovaného legislativního balíčku. V tomto kontextu může skutečný dopad na přepravní trh ukázat pouze analýza kumulativních účinků těchto opatření.

         (1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1054 ze dne 15. července 2020, , kterým se mění nařízení (ES) č. 561/2006, pokud jde o minimální požadavky na maximální denní a týdenní dobu řízení, minimální přestávky v řízení a týdenní doby odpočinku, a nařízení (EU) č. 165/2014, pokud jde o určování polohy pomocí tachografů (Úř. věst. L 249, 31.7.2020, s. 1).

         (2)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1057 ze dne 15. července 2020, kterou se stanoví zvláštní pravidla o vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy, pokud jde o směrnice 96/71/ES a 2014/67/EU, a kterou se mění směrnice 2006/22/ES, pokud jde o požadavky na prosazování, a nařízení (EU) č. 1024/2012 (Úř. věst. L 249, 31.7.2020, s. 49).


title: Věc C-548/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Rumunsko v. Evropský parlament, Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/31

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Rumunsko v. Evropský parlament, Rada Evropské unie
      (Věc C-548/20)
      (2021/C 19/35)
      Jednací jazyk: rumunština

         Účastníci řízení

         Žalobce: Rumunsko (zástupci: E. Gane, L. Liţu a M. Chicu, zmocněnci)

         Žalovaní: Evropský parlament, Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobce

                  —

                  zrušil částečně směrnici (EU) 2020/1057 v rozsahu, v němž se týká čl. 1 odst. 3 až 6;
                  podpůrně, pouze v případě, že Soudní dvůr rozhodne, že tato ustanovení jsou neoddělitelně spjatá s jinými ustanoveními nařízení (EU) 2020/1055 nebo se týkají podstaty tohoto aktu, zrušil uvedený legislativní akt Unie v plném rozsahu;

                  —

                  uložit Evropskému parlamentu, Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu své žaloby uvádí Rumunsko dva žalobní důvody:

                  1.

                     První žalobní důvod, vycházející z porušení zásady proporcionality, stanovené v čl. 5 odst. 4 SEU

                  Rumunsko se domnívá, že řešení spočívající v odkazu na kritérium typologie přepravních činností z hlediska určení případu, ve kterém se režim vysílání uplatňuje v odvětví cestovní přepravy, nebylo předmětem posouzení vlivu provedeného Komisí a není podporované žádnou zprávou, studií nebo vědeckými údaji.
                  Zákonodárci měli v projednávané věci povinnost provést posouzení vlivu, jelikož podstatným způsobem změnily návrh Komise, přičemž neměli dostatek informací, které by jim umožnili posoudit přiměřenost nového opatření.
                  Navíc kritérium typologie přepravních činností způsobuje nejistotu, pokud jde o identifikaci přijímajícího členského státu a použitelné právní úpravy. V důsledku toho odkaz na toto kritérium narušuje právní jistotu, jelikož je v rozporu mimo jiné s cíli stanovenými v samotné směrnici (EU) 2020/1057.
                  Uplatnění režimu vysílání řidičů v odvětví cestovní přepravy s odkazem na kritérium přepravních činností může dále ovlivnit flexibilitu a rychlost charakteristickou pro tuto oblast.

                  2.

                     Druhý žalobní důvod vycházející z porušení zásady zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, stanovené v článku 18 SFEU

                  Rumunsko se domnívá, že vzhledem k tomu, že trh v oblasti mezinárodní přepravy je objektivně centralizovaný/polarizovaný a část dopravců z členských států nacházejících se v okrajových oblastech Unie na trhu v oblasti mezinárodní přepravy se zvyšuje, je zjevné, že dopravci z těchto oblastí zejména nesou administrativní a finanční náklady vysílání a jsou odrazováni, pokud jde o vykonané činnosti, opatřeními jako je čl. 1 odst. 3 až 6 směrnice (EU) 2020/1057.
                  Dále opatření stanovená směrnicí (EU) 2020/1057, nařízením (EU) 2020/1054 (1) a nařízením (EU)2020/1055 (2) (které se týkají dodatečných omezení uložených kabotážní přepravě, návratu vozidel do provozovny v členském státě usazení každých osm týdnů, návratu řidičů každé čtyři týdny, zákazu čerpat běžné týdenní doby odpočinku v kabině vozidla a vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy) byly přijaty jako pilíře integrovaného legislativního balíčku. V tomto kontextu může skutečný dopad na přepravní trh ukázat pouze analýza kumulativních účinků těchto opatření.

         (1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1054 ze dne 15. července 2020, , kterým se mění nařízení (ES) č. 561/2006, pokud jde o minimální požadavky na maximální denní a týdenní dobu řízení, minimální přestávky v řízení a týdenní doby odpočinku, a nařízení (EU) č. 165/2014, pokud jde o určování polohy pomocí tachografů (Úř. věst. L 249, 31.7.2020, s. 1).

         (2)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1055 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 1071/2009, (ES) č. 1072/2009 a (EU) č. 1024/2012 za účelem jejich přizpůsobení vývoji v odvětví silniční dopravy (Úř. věst. L 249, 31.7.2020, s. 17).


title: Věc C-549/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Kyperská republika v. Parlament a Rada

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/33

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Kyperská republika v. Parlament a Rada
      (Věc C-549/20)
      (2021/C 19/36)
      Jednací jazyk: řečtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Kyperská republika (zástupkyně: E. Neofytou, zmocněnkyně)

         Žalovaní: Evropský parlament a Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

                  —

                  zrušit čl. 1 odst. 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1055 (1) ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 1071/2009, (ES) č. 1072/2009 a (EU) č. 1024/2012 za účelem jejich přizpůsobení vývoji v odvětví silniční dopravy, v části, která nahrazuje čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1071/2009; a podpůrně, pokud by Soudní dvůr musel mít za to, že to není možné, zrušit čl. 1 odst. 3 nařízení (EU) 2020/1055 v plném rozsahu;

                  —

                  podpůrně, pokud by Soudní dvůr musel mít za to, že nelze částečně zrušit napadené nařízení, jak je navrhováno v prvním návrhovém žádání, zrušit nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1055 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 1071/2009, (ES) č. 1072/2009 a (EU) č. 1024/2012 za účelem jejich přizpůsobení vývoji v odvětví silniční dopravy;

                  —

                  uložil Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu své žaloby uplatňuje žalobkyně pět žalobních důvodů směřujících ke zrušení.

         První žalobní důvod směřující ke zrušení: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili článek 90 SFEU ve spojení s čl. 3 odst. 3 SEU, článek 11 SFEU, článek 37 Listiny základních práv Evropské unie, čl. 3 odst. 5 SEU, čl. 208 odst. 2 SFEU a čl. 216 odst. 2 SFEU, jakož i Pařížskou úmluvu.

         Druhý žalobní důvod směřující ke zrušení: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili zásadu proporcionality, která je zakotvena v čl. 5 odst. 4 SEU, jakož i v článku 1 Protokolu č. 2 č. 2 o uplatňování zásad subsidiarity a proporcionality, který je přílohou Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU.

         Třetí žalobní důvod směřující ke zrušení: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili zásadu rovného zacházení a zákazu diskriminace, která je vymezena článkem 18 SFEU, články 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie, a zásadu rovného zacházení s členskými státy před Smlouvami, která je vymezena čl. 4 odst. 2 SEU, jakož i v rozsahu, v němž to má za relevantní, čl. 95 odst. 1 SFEU.

         Čtvrtý žalobní důvod směřující ke zrušení: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili čl. 91 odst. 1 SFEU.

         Pátý žalobní důvod směřující ke zrušení: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili čl. 91 odst. 2 SFEU, jakož i článek 90 SFEU ve spojení s čl. 3 odst. 3 SEU a článek 94 SFEU.

         Šestý žalobní důvod směřující ke zrušení: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili svobodu podnikání a svobodu usazování, které jsou zakotveny v článku 49 SFEU a v článcích 15 a 16 Listiny základních práv Evropské unie.

         Sedmý žalobní důvod směřující ke zrušení: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili čl. 58 odst. 1 SFEU ve spojení s článkem 91 SFEU, a podpůrně článek 56 SFEU.

         (1)  Úř. věst. 2020, L 249 s. 17.


title: Věc C-550/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Kyperská republika v. Parlament a Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/34

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Kyperská republika v. Parlament a Rada Evropské unie
      (Věc C-550/20)
      (2021/C 19/37)
      Jednací jazyk: řečtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Kyperská republika (zástupkyně: E. Neofytou, zmocněnkyně)

         Žalovaní: Evropský parlament a Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

      Žalobkyně navrhuje, aby Soudní dvůr:

                  —

                  zrušil směrnici (1) Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1057 ze dne 15. července 2020, kterou se stanoví zvláštní pravidla o vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy, pokud jde o směrnice 96/71/ES a 2014/67/EU, prosazování, a nařízení (EU) č. 1024/2012;

                  —

                  uložil Evropskému parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu své žaloby uplatňuje žalobkyně pět žalobních důvodů:

         První žalobní důvod: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili zásadu proporcionality zakotvenou v čl. 5 odst. 4 SEU a v článku 1 Protokolu č. 2 Protokol o používání zásad subsidiarity a proporcionality, který je připojen k SEU a ke SFEU.

         Druhý žalobní důvod: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili zásadu rovného zacházení a zákazu diskriminace vymezenou v článku 18 SFEU a v článcích 20 a 21 Listiny o základních právech Evropské unie a rovnosti členských států před Smlouvami, jak je vymezena v čl. 4 odst. 2 SFEU a v rozsahu, v němž to považuje Soudní dvůr za nezbytné, a dále porušili čl. 95 odst. 1.

         Třetí žalobní důvod: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili čl. 91 odst. 1 SFEU.

         Čtvrtý žalobní důvod: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili čl. 91 odst. 2 a článek 90 SFEU ve spojení s čl. 3 odst. 3 SEU a článkem 94 SFEU.

         Pátý žalobní důvod: žalobkyně tvrdí, že žalovaní porušili články 34 a 35 SFEU – porušení, které není odůvodněno v souladu s článkem 36 SFEU – a čl. 58 odst. 1 SFEU ve spojení s článkem 91 SFEU nebo podpůrně s článkem 56 SFEU.

         (1)  Úř. věst. 2020, L 249 s. 49.


title: Věc C-551/20: Žaloba podaná dne 26. října 2020 – Maďarská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/35

      Žaloba podaná dne 26. října 2020 – Maďarská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie
      (Věc C-551/20)
      (2021/C 19/38)
      Jednací jazyk: maďarština

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Maďarská republika (zástupci: M. Z. Fehér a K. Szíjjártó, zmocněnci)

         Žalovaní: Evropský parlament a Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

      Žalobkyně navrhuje, aby Soudní dvůr:

                  —

                  zrušil čl. 1 odst. 6 písm. c) a čl. 2 odst. 2 nařízení (EU) 2020/1054 (1) a dále všechna ustanovení, která jsou s uvedenými ustanoveními neoddělitelně spojena;

                  —

                  zrušil čl. 1 odst. 3 nařízení (EU) 2020/1055 (2) v rozsahu, v němž mění článek 5 nařízení (ES) č. 1071/2009 tak, že do jeho odstavce 1 vkládá nové písmeno b), a dále všechna ustanovení, která jsou s uvedenými ustanoveními neoddělitelně spojena;

                  —

                  zrušil článek 1 směrnice (EU) 2020/1057 (3) nebo podpůrně odstavec 6 tohoto článku 1 a dále všechna ustanovení, která jsou s uvedenými ustanoveními neoddělitelně spojena;

                  —

                  uložil Evropskému parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      1.
            Důvody související s napadenými ustanoveními nařízení 2020/1054

      Ustanovení čl. 1 odst. 6 písm. c) nařízení 2020/1054, podle kterého běžné týdenní doby odpočinku a jakoukoli týdenní dobu odpočinku delší než 45 hodin čerpané náhradou za předchozí zkrácené týdenní doby odpočinku nelze čerpat ve vozidle, nelze uplatnit v praxi, jelikož dostupná vhodná odpočívadla nejsou dostačující. Tento požadavek klade na právní subjekty — řidiče a dopravce — nepřiměřenou zátěž a představuje zjevně nesprávné posouzení ze strany normotvůrců. Stejně tak představuje zjevně nesprávné posouzení skutkového stavu to, že v rámci legislativního procesu vůbec nebyla posouzena dostupnost, počet a umístění ubytování odpovídajícího požadavkům, které jsou uvedeny v napadeném usnesení, třebaže v tomto ohledu byly vzneseny závažné výhrady.
      Maďarská vláda považuje za protiprávní čl. 2 odst. 2 nařízení 2020/1054, který stanoví datum, do kterého musí být vozidla vybavena inteligentním tachografem druhé generace (V2). Zaprvé, normotvůrci se při přijetí tohoto ustanovení dopustili nesprávného posouzení a porušili zásadu proporcionality, když neposoudili hospodářské a společenské důsledky vyvolané tím, že zkrátí lhůtu. Zadruhé, normotvůrci zklamali oprávněná očekávání hospodářských subjektů a porušili zásady ochrany legitimního očekávání a právní jistoty. Zatřetí, uvedené ustanovení není v souladu s požadavkem udržovat konkurenceschopnost hospodářství Unie, zakotveným v čl. 151 druhém pododstavci SFEU, jelikož na vozidla podniků usazených ve státech, které nejsou členy Unie, se v současnosti podobný požadavek nevztahuje, takže tyto podniky mají jednoznačnou soutěžní výhodu oproti podnikům v Unii.
      2.
            Důvody související s napadenými ustanoveními nařízení 2020/1055

      Podle maďarské vlády povinnost, aby se vozidlo každých osm týdnů vrátilo, nesplňuje požadavky přiměřenosti a představuje zjevně nesprávné posouzení, jelikož Evropský parlament a Rada nijak neposoudily, jaký hospodářský a společenský dopad a dopad na životní prostředí budou mít nové požadavky, takže neměly žádné věcné informace o tom, zda nový požadavek je či není přiměřený. Normotvůrci tím porušili rovněž zásadu předběžné opatrnosti, jelikož neposoudili důsledky opatření pro životní prostředí. Na základě tohoto opatření se budou muset vozidla často vracet bez nákladu, což povede k vysoké úrovni emisí oxidu uhličitého v Unii.
      Uvedený požadavek je kromě toho v rozporu se zákazem diskriminace, jelikož postihuje jiným způsobem dopravce usazené v centru Evropské unie a dopravce usazené na její periferii, zejména ve státech označovaných jako „členské státy EU-13“. Podle čl. 91 odst. 2 SFEU a článku 94 SFEU měli normotvůrci přihlédnout ke specifickým okolnostem těchto zemí a zdržet se přijetí právní úpravy, která je ve svých důsledcích diskriminační.
      3.
            Důvody související s napadenými ustanoveními směrnice 2020/1057

      Maďarská vláda navrhuje v prvé řadě zrušení článku 1 směrnice 2020/1057, který obsahuje „zvláštní pravidla pro vysílání řidičů“. Má za to, že tato „zvláštní pravidla“ jsou protiprávní, jelikož řidiče, kteří provádějí mezinárodní přepravu, nelze považovat za osoby, které činí nadnárodní opatření ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. a) směrnice 96/71/ES, a ustanovení uvedené směrnice se tedy na ně nemohou vztahovat.
      Podpůrně maďarská vláda navrhuje zrušení čl. 1 odst. 6 směrnice 2020/1057, vzhledem k tomu, že normotvůrci nedodrželi požadavek rovného zacházení, neboť výjimka týkající se dvoustranné přepravy uvedená v čl. 1 odst. 3 směrnice nezahrnuje takzvanou doprovázenou kombinovanou přepravu. Maďarská vláda v souvislosti s tímto ustanovením poukazuje rovněž na to, že neexistuje žádná studie dopadu a namítá v této souvislosti porušení zásady proporcionality a to, že normotvůrci se dopustili zjevně nesprávného posouzení.

         (1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1054 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 561/2006, pokud jde o minimální požadavky na maximální denní a týdenní dobu řízení, minimální přestávky v řízení a týdenní doby odpočinku, a nařízení (EU) č. 165/2014, pokud jde o určování polohy pomocí tachografů (Úř. věst. 2020, L 249, s. 1).

         (2)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1055 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 1071/2009, (ES) č. 1072/2009 a (EU) č. 1024/2012 za účelem jejich přizpůsobení vývoji v odvětví silniční dopravy (Úř. věst. 2020, L 249, s. 17).

         (3)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1057 ze dne 15. července 2020, kterou se stanoví zvláštní pravidla o vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy, pokud jde o směrnice 96/71/ES a 2014/67/EU, a kterou se mění směrnice 2006/22/ES, pokud jde o požadavky na prosazování, a nařízení (EU) č. 1024/2012 (Úř. věst. 2020, L 249, s. 49).


title: Věc C-552/20: Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Maltská republika v. Evropský parlament, Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/37

      Žaloba podaná dne 23. října 2020 – Maltská republika v. Evropský parlament, Rada Evropské unie
      (Věc C-552/20)
      (2021/C 19/39)
      Jednací jazyk: angličtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Maltská republika (zástupci: A. Buhagiar, zmocněnkyně, D. Sarmiento Ramírez-Escudero, J. Sedano Lorenzo, abogados)

         Žalovaní: Evropský parlament, Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

                  —

                  zrušit čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení 1071/2009 (1) a čl. 8 bod 2 písm. a) nařízení 1072/2009 (2) ve znění článků 1 a 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1055 ze dne 15. července 2020 (3), kterým se mění nařízení (ES) č. 1071/2009, (ES) č. 1072/2009 a (EU) č. 1024/2012 za účelem jejich přizpůsobení vývoji v odvětví silniční dopravy;

                  —

                  uložit Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu své žaloby se Maltská republika domáhá zrušení napadených opatření na základě následujících důvodů.
      V rámci prvního žalobního důvodu se žalobkyně domáhá toho, aby Soudní dvůr zrušil čl. 1 odst. 3 nařízení 2020/1055 (pravidlo „návratu vozidel do země původu“) v rozsahu, v němž

                  —

                  porušuje čl. 91 odst. 2 SFEU ve spojení s článkem 11 SFEU a článkem 37 Listiny základních práv Evropské unie vzhledem k tomu, že byl přijat bez zohlednění dopadů na životní prostředí a má závažné důsledky pro činnosti související s dopravou;

                  —

                  porušuje čl. 5 odst. 4 SEU a zásadu proporcionality, jelikož se nejedná o méně omezující opatření a způsobuje nepřiměřenou újmu, pokud jde o vztah náklady-výhody z hlediska životního prostředí a činností souvisejících s dopravou.

            V rámci druhého žalobního důvodu se žalobkyně domáhá toho, aby Soudní dvůr zrušil čl. 2 odst. 4 písm. a) nařízení 2020/1055 (pravidlo „přestávek při kabotáži“) v rozsahu, v němž

                  —

                  porušuje čl. 91 odst. 2 SFEU tím, že žalovaní přehlédli závažný dopad opatření na činnosti související s dopravou;

                  —

                  porušuje čl. 5 odst. 4 SEU a zásadu proporcionality tím, že významně omezuje schopnost přepravců optimalizovat svou logistiku a zajistit hladký provoz plavidel;

                  —

                  porušuje články 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie a zásadu rovného zacházení, jelikož bez objektivního odůvodnění nezohledňuje zvláštnosti ostrovního členského státu a jeho trh dopravy zboží.

         (1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1071/2009 ze dne 21. října 2009, kterým se zavádějí společná pravidla týkající se závazných podmínek pro výkon povolání podnikatele v silniční dopravě a zrušuje směrnice Rady 96/26/ES (Úř. věst. L 300, s. 51).

         (2)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1072/2009 ze dne 21. října 2009 o společných pravidlech pro přístup na trh mezinárodní silniční nákladní dopravy (Úř. věst. L 300, s. 72).

         (3)  Úř. věst. 2020, L 249, s. 17.


title: Věc C-553/20: Žaloba podaná dne 26. října 2020 – Polská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/38

      Žaloba podaná dne 26. října 2020 – Polská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie
      (Věc C-553/20)
      (2021/C 19/40)
      Jednací jazyk: polština

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Polská republika (zástupce: B. Majczyna, zmocněnec)

         Žalovaní: Evropský parlament a Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

                  —

                  Zrušit čl. 1 bod 6 písm. d) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1054 ze dne 15. července 2020, kterým se mění nařízení (ES) č. 561/2006, pokud jde o minimální požadavky na maximální denní a týdenní dobu řízení, minimální přestávky v řízení a týdenní doby odpočinku, a nařízení (EU) č. 165/2014, pokud jde o určování polohy pomocí tachografů (1);

                  —

                  uložit Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

            Podpůrně, v případě, že by Soudní dvůr rozhodl, že napadené ustanovení nařízení 2020/1054 nelze oddělit od zbytku tohoto nařízení, aniž by se změnila jeho podstata, Polská republika navrhuje, aby bylo nařízení 2020/1054 zrušeno v celém rozsahu.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Polská republika vznáší proti napadenému ustanovení nařízení 2020/1054 následující žalobní důvody:

                  1)

                  žalobní důvod vycházející z porušení zásady proporcionality (čl. 5 odst. 4 SEU) svévolným určováním míst, kde si řidiči musí odpočinout;

                  2)

                  žalobní důvod vycházející z porušení čl. 91 odst. 2 SFEU přijetím opatření bez zohlednění jejich dopadu na kvalitu života a míru zaměstnanosti v určitých regionech, jakož i na fungování dopravní infrastruktury;

                  3)

                  žalobní důvod vycházející z porušení článku 94 SFEU přijetím opatření bez zohlednění ekonomické situace dopravců;

                  4)

                  žalobní důvod vycházející z porušení zásady právní jistoty tím, že napadené ustanovení je formulováno nepřesně a neumožňuje určení povinností, které z něj vyplývají;

                  5)

                  žalobní důvod vycházející z porušení článku 11 SFEU a článku 37 Listiny základních práv Evropské unie tím, že napadené ustanovení nebere v úvahu požadavky ochrany životního prostředí.

            Polská republika zejména tvrdí, že napadené ustanovení porušuje zásadu proporcionality. Vzhledem k přijetí nevhodných kritérií určujících místa, kde by si řidiči měli odpočinout, je porušena zásada volného využívání času řidičem během odpočinku, vyplývající z nařízení (ES) č. 561/2006. Současně je na silniční dopravce kladena nadměrná zátěž, což bude mít negativní dopad nejen na situaci jednotlivých podnikatelů, zejména malých a středních, a na trh dopravních služeb, ale také na životní prostředí. Negativní dopady uplatňování napadeného ustanovení pocítí zejména podnikatelé ze zemí nenacházejících se ve středu Evropské unie. Přijaté řešení zároveň není objektivně odůvodněno s ohledem na situaci řidičů. Neodráží ani specifickou povahu regulovaných služeb.

         (1)  Úř. věst. 2020, L 249, s. 1


title: Věc C-555/20: Žaloba podaná dne 26. října 2020 – Polská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/41

      Žaloba podaná dne 26. října 2020 – Polská republika v. Evropský parlament a Rada Evropské unie
      (Věc C-555/20)
      (2021/C 19/42)
      Jednací jazyk: polština

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Polská republika (zástupce: B. Majczyna, zmocněnec)

         Žalovaní: Evropský parlament a Rada Evropské unie

         Návrhová žádání žalobkyně

                  —

                  Zrušit čl. 1 odst. 3, 4, 6 a 7, jakož i článek 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1057 ze dne 15. července 2020, kterou se stanoví zvláštní pravidla o vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy, pokud jde o směrnice 96/71/ES a 2014/67/EU, a kterou se mění směrnice 2006/22/ES, pokud jde o požadavky na prosazování, a nařízení (EU) č. 1024/2012 (1);

                  —

                  uložit Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

            Podpůrně, pokud Soudní dvůr shledá, že napadená ustanovení směrnice 2020/1057 nelze oddělit od zbytku této směrnice, aniž by se změnila její podstata, Polská republika navrhuje, aby byla tato směrnice zrušena v celém rozsahu.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Polská republika navrhuje, aby byly zrušeny čl. 1 odst. 3, 4, 6 a 7, jakož i článek 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1057 ze dne 15. července 2020, kterou se stanoví zvláštní pravidla o vysílání řidičů v odvětví silniční dopravy, pokud jde o směrnice 96/71/ES a 2014/67/EU, a kterou se mění směrnice 2006/22/ES, pokud jde o požadavky na prosazování, a nařízení (EU) č. 1024/2012 (Úř. věst. 2020, L 249, s. 49), a rovněž aby byla Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie uložena náhradu nákladů řízení.
      Podpůrně, pokud Soudní dvůr shledá, že napadená ustanovení směrnice 2020/1057 nelze oddělit od zbytku této směrnice, aniž by se změnila její podstata, Polská republika navrhuje, aby byla směrnice 2020/1057 zrušena v celém rozsahu.
      Polská republika vznáší proti ustanovením čl. 1 odst. 3, 4, 6 a 7 směrnice 2020/1057 následující žalobní důvody:

                  1)

                  žalobní důvod vycházející z porušení zásady proporcionality (čl. 5 odst. 4 SEU) stanovením nevhodných kritérií pro uplatňování ustanovení směrnice 96/71/ES a směrnice 2014/67/EU na dopravní služby;

                  2)

                  žalobní důvod vycházející porušení čl. 91 odst. 2 SFEU přijetím opatření bez zohlednění jejich dopadu na kvalitu života a míru zaměstnanosti v určitých regionech, jakož i na fungování dopravní infrastruktury;

                  3)

                  žalobní důvod vycházející porušení článku 94 SFEU přijetím opatření bez zohlednění ekonomické situace dopravců;

                  4)

                  žalobní důvod vycházející z porušení článku 11 SFEU a článku 37 Listiny základních práv Evropské unie tím, že nebere v úvahu požadavky ochrany životního prostředí.

            Pokud jde o ustanovení čl. 9 odst. 1 směrnice 2020/1057 Polská republika vznáší žalobní důvody vycházející z porušení zásady proporcionality (čl. 5 odst. 4 SEU), zásady právní jistoty a článku 94 SFEU tím, že byla stanovena příliš krátká doba na provedení této směrnice.
      Polská republika zejména tvrdí, že napadená ustanovení porušují zásadu proporcionality. Vzhledem k přijetí nevhodných kritérií určujících, na které řidiče se použijí ustanovení směrnic 96/71/ES a 2014/67/EU, byla na dopravce uvalena nadměrná zátěž, což bude mít negativní dopad nejen na situaci jednotlivých podnikatelů, trh dopravních služeb, ale také na životní prostředí. Negativní dopady uplatňování napadených ustanovení pocítí zejména podnikatelé ze zemí nenacházejících se ve středu Evropské unie. Přijatá řešení zároveň nejsou objektivně odůvodněna s ohledem na situaci řidičů. Neodrážejí ani zvláštní povahu regulovaných služeb.

         (1)  Úř. věst. 2020, L 249, s. 49.


title: Věc C-564/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court (Irsko) dne 21. října 2020 – PF, MF v. Minister for Agriculture Food and the Marine, Sea Fisheries Protection Authority

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/43

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court (Irsko) dne 21. října 2020 – PF, MF v. Minister for Agriculture Food and the Marine, Sea Fisheries Protection Authority
      (Věc C-564/20)
      (2021/C 19/44)
      Jednací jazyk: angličtina

         Předkládající soud

      Supreme Court

         Účastníci původního řízení

         Navrhovatelé: PF, MF

         Odpůrci: Minister for Agriculture Food and the Marine, Sea Fisheries Protection Authority

         Předběžné otázky

                  1.

                  Oznamuje orgán jednotné kontroly v členském státě při předávání a ověřování informací pro Evropskou komisi podle čl. 33 odst. 2 písm. a) a článku 34 nařízení o kontrolním režimu (1) pouze údaje o úlovcích v určitém lovišti zaznamenané rybáři podle článků 14 a 15 tohoto nařízení, pokud má orgán jednotné kontroly odůvodněně za to, že zaznamenané údaje jsou značně nespolehlivé, nebo je oprávněn použít přiměřené, vědecky platné metody, aby zpracoval a ověřil zaznamenané údaje a získal tak přesnější údaje o odlovu pro účely oznámení Evropské komisi?

                  2.

                  Může orgán jednotné kontroly legálně používat jiné zdroje údajů, jako jsou licence k rybolovu, oprávnění k rybolovu, údaje ze systému sledování plavidel, prohlášení o vykládce, prodejní doklady a přepravní doklady, pokud to z opodstatněných důvodů považuje za vhodné?

         (1)  Nařízení Rady (ES) č. 1224/2009 ze dne 20. listopadu 2009 o zavedení kontrolního režimu Společenství k zajištění dodržování pravidel společné rybářské politiky, o změně nařízení (ES) č. 847/96, (ES) č. 2371/2002, (ES) č. 811/2004, (ES) č. 768/2005, (ES) č. 2115/2005, (ES) č. 2166/2005, (ES) č. 388/2006, (ES) č. 509/2007, (ES) č. 676/2007, (ES) č. 1098/2007, (ES) č. 1300/2008 a (ES) č. 1342/2008 a o zrušení nařízení (EHS) č. 2847/93, (ES) č. 1627/94 a (ES) č. 1966/2006 (Úř. věst. L 343, 22.12.2009, s. 1).


title: Věc C-565/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Köln (Německo) dne 29. října 2020 – DS v. Deutsche Lufthansa AG

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/44

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Köln (Německo) dne 29. října 2020 – DS v. Deutsche Lufthansa AG
      (Věc C-565/20)
      (2021/C 19/45)
      Jednací jazyk: němčina

         Předkládající soud

      Landgericht Köln

         Účastníci původního řízení

         Žalobce: DS

         Žalovaná: Deutsche Lufthansa AG

         Předběžná otázka

      Představuje stávka vlastních zaměstnanců leteckého dopravce uskutečněná na základě výzvy odborové organizace mimořádnou okolnost ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení (ES) č. 261/2004 (1)?

         (1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst. 2004, L 46, s. 1).


title: Věc C-567/20: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Općinskim građanskim sudem u Zagrebu (Chorvatsko) dne 29. října 2020 – A. H. v. Zagrebačka banka d.d.

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/44

      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Općinskim građanskim sudem u Zagrebu (Chorvatsko) dne 29. října 2020 – A. H. v. Zagrebačka banka d.d.
      (Věc C-567/20)
      (2021/C 19/46)
      Jednací jazyk: chorvatština

         Předkládající soud:

      Općinski građanski sud u Zagrebu

         Účastnice původního řízení

         Žalobkyně: A.H.

         Žalovaná: Zagrebačka banka d.d.

         Předběžné otázky

                  1)

                  Musí být čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (1), jak je vyložen v judikatuře Soudního dvora, zejména v rozsudku Dunai (C-118/17), vykládán v tom smyslu, že zásah zákonodárce do vztahů mezi spotřebitelem v postavení úvěrovaného a bankou nemůže spotřebitele připravit o jejich právo napadnout u soudu ujednání původní smlouvy nebo smluvního dodatku uzavřeného na základě zákona, aby následně mohli uplatnit nárok na vydání veškerého prospěchu neoprávněně získaného bankou na úkor spotřebitelů v důsledku zneužívajících smluvních ujednání, pokud v důsledku zásahu zákonodárce spotřebitelé dobrovolně přistoupili na změnu původního smluvního vztahu na základě zákonné povinnosti banky poskytnout takovou možnost spotřebitelům, a nikoli přímo na základě zákona, jehož prostřednictvím zákonodárce zasáhl, jako tomu bylo ve věci Dunai?

                  2)

                  Je-li odpověď na první otázku kladná, má vnitrostátní soud, který rozhoduje ve sporu mezi dvěma subjekty, a sice úvěrovaným a bankou, a nemůže ustanovení vnitrostátního zákona, tj. Zakon o izmjeni i dopunama Zakona o potrošačkom kreditiranju (zákon o změně a doplnění zákona o spotřebitelském úvěru), tak jak jej vykládá Vrhovni sud (Nejvyšší soud), vyložit v souladu s požadavky směrnice 93/13, možnost či povinnost – na základě této směrnice a článků 38 a 47 Listiny základních práv Evropské unie – vyloučit použití tohoto vnitrostátního zákona, tak jak jej vykládá Vrhovni sud (Nejvyšší soud)?

         (1)  Směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26).


title: Věc T-735/18: Rozsudek Tribunálu ze dne 18. listopadu 2020 – Aquind v. ACER („Energetika – Článek 17 nařízení (ES) č. 714/2009 – Rozhodnutí ACER, kterým se zamítá žádost o výjimku týkající se nových propojení elektrických sítí – Odvolání podané k odvolacímu senátu ACER – Intenzita přezkumu“)

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/46

      Rozsudek Tribunálu ze dne 18. listopadu 2020 – Aquind v. ACER
      (Věc T-735/18) (1)

      („Energetika - Článek 17 nařízení (ES) č. 714/2009 - Rozhodnutí ACER, kterým se zamítá žádost o výjimku týkající se nových propojení elektrických sítí - Odvolání podané k odvolacímu senátu ACER - Intenzita přezkumu“)
      (2021/C 19/47)
      Jednací jazyk: angličtina

         Účastnice řízení

         Žalobkyně: Aquind Ltd (Wallsend, Spojené království) (zástupci: S. Goldberg, C. Davis, solicitors, a E. White, advokát)

         Žalovaná: Agentura Evropské unie pro spolupráci energetických regulačních orgánů (zástupci: P. Martinet, E. Tremmel, C. Gence-Creux a A. Hofstadter, zmocněnci)

         Předmět věci

      Návrh podaný na základě článku 263 SFEU a znějící na zrušení rozhodnutí odvolacího senátu ACER A-001–2018 ze dne 17. října 2018, jímž bylo potvrzeno rozhodnutí ACER č. 05/2018 ze dne 19. června 2018, kterým se zamítá žádost o výjimku týkající se propojovacího vedení spojujícího britskou a francouzskou přenosovou soustavu elektřiny, a na zrušení uvedeného rozhodnutí ACER.

         Výrok rozsudku

                  1)

                  Rozhodnutí odvolacího senátu Agentury Evropské unie pro spolupráci energetických regulačních orgánů (ACER) A-001-2018 ze dne 17. října 2018 se zrušuje.

                  2)

                  Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                  3)

                  ACER ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Aquind Ltd.

         (1)  Úř. věst. C 103, 18.3.2019.


title: Věc T-377/19: Rozsudek Tribunálu ze dne 18. listopadu 2020 – Topcart v. EUIPO – Carl International (TC CARL) („Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie TC CARL – Starší národní obrazová ochranná známka CARL TOUCH – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (EU) 2017/1001]“)

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/46

      Rozsudek Tribunálu ze dne 18. listopadu 2020 – Topcart v. EUIPO – Carl International (TC CARL)
      (Věc T-377/19) (1)

      („Ochranná známka Evropské unie - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie TC CARL - Starší národní obrazová ochranná známka CARL TOUCH - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (EU) 2017/1001]“)
      (2021/C 19/48)
      Jednací jazyk: němčina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Topcart GmbH (Wiesbaden, Německo) (zástupce: M. Hoffmann, advokát)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (zástupkyně: D. Walicka, zmocněnkyně)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem EUIPO, vystupující jako vedlejší účastnice před Tribunálem: Carl International (Limonest, Francie) (zástupkyně: B. Müller, advokátka)

         Předmět věci

      Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu EUIPO ze dne 2. dubna 2019 (věc R 1826/2018-2) týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Carl International a Topcart.

         Výrok

                  1)

                  Žaloba se zamítá.

                  2)

                  Společnosti Topcart GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.

         (1)  Úř. věst. C 270, 12.8.2019.


title: Věc T-378/19: Rozsudek Tribunálu ze dne 18. listopadu 2020 – Topcart v. EUIPO – Carl International (TC CARL) („Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie TC CARL – Starší národní obrazová ochranná známka CARL TOUCH – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (EU) 2017/1001]“)

text:
               18.1.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 19/47

      Rozsudek Tribunálu ze dne 18. listopadu 2020 – Topcart v. EUIPO – Carl International (TC CARL)
      (Věc T-378/19) (1)

      („Ochranná známka Evropské unie - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie TC CARL - Starší národní obrazová ochranná známka CARL TOUCH - Relativní důvod pro zamítnutí zápisu - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (EU) 2017/1001]“)
      (2021/C 19/49)
      Jednací jazyk: němčina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Topcart GmbH (Wiesbaden, Německo) (zástupce: M. Hoffmann, advokát)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (zástupkyně: D. Walicka, zmocněnkyně)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem EUIPO, vystupující jako vedlejší účastnice před Tribunálem: Carl International (Limonest, Francie) (zástupkyně: B. Müller, advokátka)

         Předmět věci

      Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu EUIPO ze dne 2. dubna 2019 (věc R 1617/2018-2) týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Carl International a Topcart.

         Výrok

                  1)

                  Žaloba se zamítá.

                  2)

                  Společnosti Topcart GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.

         (1)  Úř. věst. C 270, 12.8.2019.