title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 26. února 2013.#Åklagaren v. Hans Åkerberg Fransson.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Haparanda tingsrätt.#Listina základních práv Evropské unie – Působnost – Článek 51 – Uplatňování práva Unie – Postih jednání ohrožujících vlastní zdroj Unie – Článek 50 – Zásada ne bis in idem – Vnitrostátní systém, v němž existují dvě oddělená řízení, správní a trestní, k sankcionování téhož protiprávního jednání – Slučitelnost.#Věc C‑617/10.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-617/10,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Haparanda tingsrätt (Švédsko) ze dne 23. prosince 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 27. prosince 2010, v řízení
            Åklagaren
            proti
            Hansi Åkerbergu Franssonovi,
            SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
            ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, M. Ilešič, G. Arestis, J. Malenovský, předsedové senátů, A. Borg Barthet, J.-C. Bonichot, C. Toader, J.-J. Kasel a M. Safjan (zpravodaj), soudci,
            generální advokát: P. Cruz Villalón,
            vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. ledna 2012,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za H. Åkerberga Franssona J. Sternerem, advokat, a U. Bernitzem, professor,
            – za švédskou vládu A. Falk a S. Johannesson, jako zmocněnkyněmi,
            – za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,
            – za dánskou vládu C. Vangem, jako zmocněncem,
            – za německou vládu T. Henzem, jako zmocněncem,
            – za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. McDowellem, SC,
            – za řeckou vládu K. Paraskevopoulou a Z. Chatzipavlou, jako zmocněnkyněmi,
            – za francouzskou vládu N. Rouam, jako zmocněnkyní,
            – za nizozemskou vládu C. Wissels a J. Langerem, jako zmocněnci,
            – za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
            – za Evropskou komisi R. Lyalem a J. Enegrenem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. června 2012,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu zásady ne bis in idem  v unijním právu.
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Åklagaren (státní zastupitelství) a H. Åkerbergem Franssonem ohledně stíhání vedeného státním zastupitelstvím pro závažný daňový únik.
            Právní rámec
            Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod
            3. Článek 4 Protokolu č. 7 k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsaného ve Štrasburku dne 22. listopadu 1984 (dále jen „Protokol č. 7 k EÚLP“), nadepsaný „Právo nebýt souzen nebo potrestán dvakrát“, stanoví následující:
            „1. Nikdo nemůže být stíhán nebo potrestán v trestním řízení podléhajícím pravomoci téhož státu za trestný čin, za který již byl osvobozen nebo odsouzen konečným rozsudkem podle zákona a trestního řádu tohoto státu.
            2. Ustanovení předchozího odstavce nejsou na překážku obnově řízení podle zákona a trestního řádu příslušného státu, jestliže nové nebo nově odhalené skutečnosti nebo podstatná vada v předešlém řízení mohly ovlivnit rozhodnutí ve věci.
            3. Od tohoto článku nelze odstoupit podle článku 15 [Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen ‚EÚLP‘)].“
            Unijní právo
            Listina základních práv Evropské unie
            4. Článek 50 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), nadepsaný „Právo nebýt dvakrát trestně stíhán nebo trestán za stejný trestný čin“, zní takto:
            „Nikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona.“
            5. Článek 51 Listiny vymezuje její působnost následovně:
            „1. Ustanovení této listiny jsou při dodržení zásady subsidiarity určena orgánům, institucím a jiným subjektům Unie, a dále členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie. Respektují proto práva, dodržují zásady a podporují jejich uplatňování v souladu se svými pravomocemi, při zachování mezí pravomocí, které jsou Unii svěřeny ve Smlouvách.
            2. Tato listina nerozšiřuje oblast působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie, ani nevytváří žádnou novou pravomoc či úkol pro Unii, ani nemění pravomoc a úkoly stanovené ve Smlouvách.“
            Šestá směrnice 77/388/EHS
            6. Článek 22 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s.1, dále jen „šestá směrnice“), ve znění vyplývajícím z jejího článku 28h stanoví:
            „[...]
            4. a) Každá osoba povinná k dani předloží ve lhůtě stanovené členskými státy daňové přiznání. [...]
            [...]
            8. Členské státy mohou ukládat další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému uložení a výběru daně a k předcházení daňovým únikům [...].
            [...]“
            Švédské právo
            7. Ustanovení § 2 zákona 1971:69 o daňových deliktech, [skattebrottslagen (1971:69), dále jen „skattebrottslagen“] zní takto:
            „Kdo úmyslně jinou než ústní formou poskytne příslušným orgánům nesprávné údaje nebo kdo těmto orgánům nepředloží prohlášení o příjmech nebo jiné požadované údaje, a vyvolá tak nebezpečí neodvedení daní do veřejných rozpočtů nebo jejich neoprávněného připsání či vrácení sobě nebo třetí osobě, bude za daňový únik potrestán odnětím svobody až na dva roky.“
            8. Podle § 4 skattebrottslagen :
            „Je-li porušení daňových předpisů ve smyslu bodu 2 třeba považovat za závažné, jedná se o závažný daňový únik, za nějž bude uložen trest odnětí svobody na šest měsíců až šest let.
            Při určování závažnosti porušení je nutno zejména zohlednit skutečnost, zda se týká velmi vysokých částek, zda pachatel použil falešné nebo zavádějící dokumenty nebo zda jednání bylo součástí soustavně páchané trestné činnosti nebo trestné činnosti velkého rozsahu či bylo jinak zvlášť nebezpečné.“
            9. Zákon 1990:324 o vyměřování daní [taxeringslagen (1990:324), dále jen „taxeringslagen“] v kapitole 5 § 1 stanoví:
            „Pokud osoba povinná k dani poskytla pro účely vyměření daně během řízení jinou než ústní formou nesprávné údaje, uloží se jí daňová sankce (daňová přirážka). Tato sankce bude uložena také tehdy, když osoba povinná k dani poskytla takové údaje v rámci soudního řízení, jež se týká daní, a tyto údaje nebyly po věcném přezkoumání přijaty.
            Za nesprávné jsou považovány údaje poskytnuté osobou povinnou k dani, pokud je zjevné, že jsou nepravdivé nebo že osoba povinná k dani neuvedla pro účely vyměření daně údaje, které byla povinna poskytnout. Údaje však nelze považovat za nesprávné, pokud společně s jinými poskytnutými údaji tvoří dostatečný podklad pro správné rozhodnutí. Údaje nelze považovat za nesprávné také tehdy, jsou-li do té míry nepřiměřené, že zjevně nemohou tvořit podklad pro rozhodnutí.“
            10. Kapitola 5 § 4 taxeringslagen stanoví:
            „Pokud byly poskytnuty nesprávné údaje, činí daňová sankce 40 % daně uvedené v bodech 1 až 5 prvního pododstavce § 1 kapitoly 1, která by nebyla osobě povinné k dani nebo jejímu manželu či manželce uložena, pokud by byly nesprávné údaje přijaty. V případě DPH činí daňová sankce 20 % daně, která by byla osobě povinné k dani neoprávněně připsána.
            Daňová sankce činí 10 %, nebo v případě DPH 5 %, pokud byly nesprávné údaje opraveny nebo mohly být opraveny za pomoci dokladů, k nimž má skatteverket [(daňová správa)] běžně přístup a k nimž skatteverket měla přístup před koncem listopadu daného fiskálního roku.“
            11. Podle kapitoly 5 § 14 taxeringslagen:
            „Osoba povinná k dani bude od daňové sankce zcela nebo částečně osvobozena, jestliže pochybení nebo opomenutí je omluvitelné nebo jestliže by bylo nepřiměřené uložit jí uvedenou sankci v plné výši. V případě částečného osvobození se výše sankce sníží na polovinu nebo čtvrtinu.
            [...]
            Při posuzování nepřiměřenosti uložení sankce v plné výši se zohlední zejména tyto skutečnosti:
            [...]
            3) pochybení či opominutí vedlo zároveň k odpovědnosti osoby povinné k dani za protiprávní jednání podle skattebrottslagen nebo k zabavení výnosů z trestné činnost ve smyslu § 1b kapitoly 36 trestního zákoníku [(brottsbalken)].“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            12. Hans Åkerberg Fransson byl předvolán dne 9. června 2009 k Haparanda tingsrätt (okresní soud v Haparanda), aby se zodpovídal zejména ze závažného daňového úniku. Byl obviněn z toho, že ve svých daňových přiznáních za zdaňovací období 2004 a 2005 uvedl nesprávné informace, což vedlo ke ztrátě příjmů státního rozpočtu v souvislosti s výběrem daně z příjmů a daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) ve výši 319 143 SEK za zdaňovací období 2004, z toho 60 000 SEK z titulu DPH, a 307 633 SEK za zdaňovací období 2005, z toho 87 550 SEK rovněž z titulu DPH. Hans Åkerberg Fransson byl stíhán rovněž kvůli nepodání daňového přiznání ohledně zaměstnavatelských příspěvků za období říjen 2004 a říjen 2005, což způsobilo orgánům sociálního zabezpečení ztrátu příjmů ve výši 35 690 SEK, respektive 35 862 SEK. Podle obvinění je toto protiprávní jednání nutno považovat za závažné, neboť se týkalo vysokých částek a bylo součástí soustavně páchané trestné činnosti velkého rozsahu.
            13. Rozhodnutím ze dne 24. května 2007 uložil skatteverket H. Åkerbergu Franssonovi za zdaňovací období 2004 daňovou přirážku ve výši 35 542 SEK z titulu příjmů z podnikatelské činnosti, 4 872 SEK z titulu DPH a 7 138 SEK z titulu zaměstnavatelských příspěvků. Týmž rozhodnutím mu rovněž uložil za zdaňovací období 2005 daňovou přirážku ve výši 54 240 SEK z titulu příjmů z podnikatelské činnosti, 3 255 SEK z titulu DPH a 7 172 SEK z titulu zaměstnavatelských příspěvků. Tyto sankce podléhají úrokové sazbě. Uvedené sankce nebyly napadeny u správního soudu a lhůta stanovená k tomuto účelu uplynula dne 31. prosince 2010, pokud jde o zdaňovací období 2004, a dne 31. prosince 2011, pokud jde o zdaňovací období 2005. Rozhodnutí ukládající daňové sankce je odůvodněno stejným jednáním spočívajícím v poskytnutí nesprávných údajů, z něhož vychází státní zastupitelství v původním trestním řízení.
            14. Před vnitrostátním soudem vyvstala otázka, zda obvinění proti H. Åkerbergu Franssonovi má být zamítnuto z důvodu, že již byl za tentýž čin potrestán v rámci jiného řízení, jelikož dvojí trest by byl v rozporu se zásadou ne bis in idem  podle článku 4 Protokolu č. 7 k EÚLP a článku 50 Listiny.
            15. Za těchto podmínek Haparanda tingsrätt rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Podle švédského práva musí v [EÚLP] nebo v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva existovat jasná opora, aby mohl vnitrostátní soud neuplatnit vnitrostátní ustanovení, která by mohla být v rozporu se zásadou ne bis in idem stanovenou v článku 4 Protokolu č. 7 k EÚLP, a tím také s článkem 50 [Listiny]. Je taková podmínka neuplatnění vnitrostátních ustanovení stanovená ve vnitrostátním právu slučitelná s unijním právem, a zejména s jeho obecnými zásadami, včetně zásady přednosti a zásady přímého účinku unijního práva?
            2) Vztahuje se na otázku přípustnosti obvinění z daňového úniku zásada ne bis in idem stanovená v článku 4 Protokolu č. 7 k EÚLP a v článku 50 Listiny, pokud již byla obviněnému z důvodu téhož jednání spočívajícího v poskytnutí nesprávných údajů uložena určitá finanční sankce (daňová sankce) ve správním řízení?
            3) Má na odpověď na druhou otázku vliv skutečnost, že tyto sankce musí být koordinovány, takže obecné soudy mohou snížit trestní sankci, pokud byla obviněnému z důvodu téhož jednání spočívajícího v poskytnutí nesprávných údajů uložena daňová sankce?
            4) Za určitých okolnosti lze v rámci působnosti zásady ne bis in idem […] uložit další sankce v novém řízení vedeném pro jednání, které již bylo dříve projednáno a vedlo k rozhodnutí o uložení sankcí jednotlivci. Jsou v případě kladné odpovědi na druhou otázku splněny podmínky zásady ne bis in idem pro uložení více sankcí v samostatných řízeních, pokud je v rámci pozdějšího řízení proveden nový a nezávislý přezkum okolností případu?
            5) Švédský systém ukládání daňových přirážek a přezkumu tr estní odpovědnosti za daňový únik v samostatných řízeních vychází z řady důvodů obecného zájmu […]. Je v případě kladné odpovědi na druhou otázku systém, jako je ten švédský, slučitelný se zásadou ne bis in idem , pokud by bylo možné zavést systém, který by nebyl v rozporu se zásadou ne bis in idem , aniž by bylo nutno zdržet se uložení daňové nebo trestní sankce za daňový únik, a to tak, že v případě daňového úniku dojde k postoupení rozhodnutí o uložení daňové sankce ze strany skatteverket, a případně ze strany správních soudů, k obecným soudům v souvislosti s jejich přezkumem obvinění z daňového úniku?“
            K pravomoci Soudního dvora
            16. Švédská, česká, dánská a nizozemská vláda, vláda Irska, jakož i Evropská komise, zpochybňují přípustnost předběžných otázek. Soudní dvůr by měl pravomoc k jejich zodpovězení pouze tehdy, kdyby daňové sankce uložené H. Åkerbergu Franssonovi, jakož i trestní stíhání zahájené vůči němu, které je předmětem původního řízení, vyplývaly z uplatňování unijního práva. Tak tomu však není ani v případě vnitrostátního předpisu, na základě kterého bylo rozhodnuto o daňových sankcích, ani v případě předpisu, na němž je založeno trestní stíhání. V souladu s čl. 51 odst. 1 Listiny se tedy zásada ne bis in idem  zaručená článkem 50 Listiny na výše uvedené sankce a stíhání nevztahuje.
            17. V tomto ohledu je třeba připomenout, že působnost Listiny je s ohledem na jednání členských států definována v jejím čl. 51 odst. 1, podle něhož jsou ustanovení Listiny určena členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie.
            18. Tento článek Listiny tak potvrzuje judikaturu Soudního dvora týkající se míry, v níž musí jednání členských států splňovat požadavky vyplývající ze základních práv zaručených v právním řádu Unie.
            19. Z ustálené judikatury Soudního dvora totiž v podstatě vyplývá, že základní práva zaručená v právním řádu Unie se uplatní ve všech situacích, které se řídí unijním právem, avšak nikoli mimo tyto situace. V tomto rámci již Soudní dvůr připomněl, že vnitrostátní právní úpravu, která nespadá do rámce unijního práva, nemůže posoudit z hlediska Listiny. Naproti tomu, spadá-li taková vnitrostátní právní úprava do působnosti tohoto práva, Soudní dvůr rozhodující o předběžné otázce je povinen poskytnout všechny prvky výkladu nezbytné k tomu, aby vnitrostátní soud posoudil soulad této právní úpravy se základními právy, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 18. června 1991, ERT, C-260/89, Recueil, s. I-2925, bod 42; ze dne 29. května 1997, Kremzow, C-299/95, Recueil, s. I-2629, bod 15; ze dne 18. prosince 1997, Annibaldi, C-309/96, Recueil, s. I-7493, bod 13; ze dne 22. října 2002, Roquette Frères, C-94/00, Recueil, s. I-9011, bod 25; ze dne 18. prosince 2008, Sopropé, C-349/07, Sb. rozh. s. I-10369, bod 34; ze dne 15. listopadu 2011, Dereci a další, C-256/11, Sb. rozh. s. I-11315, bod 72, jakož i ze dne 7. června 2012, Vinkov, C-27/11, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 58).
            20. Toto vymezení působnosti základních práv Unie je podepřeno vysvětleními k článku 51 Listiny, ke kterým se v souladu s čl. 6 odst. 1 třetím pododstavcem SFEU a čl. 52 odst. 7 Listiny musí přihlížet při jejím výkladu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, DEB, C-279/09, Sb. rozh. s. I-13849, bod 32). Podle uvedených vysvětlení „požadavek respektovat základní práva definovaná v rámci Unie je pro [členské státy] závazný, pouze jednají-li v oblasti působnosti práva Unie“.
            21. Vzhledem k tomu, že v případě, kdy vnitrostátní právní úprava spadá do působnosti unijního práva, musí být tedy respektována základní práva, nemůže nastat případ, který by spadal pod unijní právo a uvedená práva by se neuplatnila. Použitelnost unijního práva s sebou nese použitelnost základních práv zaručených Listinou.
            22. Pokud naproti tomu právní situace nespadá do působnosti unijního práva, Soudní dvůr nemá pravomoc o ní rozhodnout a případně uplatňovaná ustanovení Listiny sama o sobě nemohou tuto pravomoc založit (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. července 2012, Currà a další, C-466/11, bod 26).
            23. Tyto úvahy odpovídají úvahám, z nichž vychází čl. 6 odst. 1 SEU, podle něhož Listina nerozšiřuje pravomoci Unie vymezené ve Smlouvách. Stejně tak Listina podle svého čl. 51 odst. 2 nerozšiřuje oblast působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie ani nevytváří žádnou novou pravomoc či úkol pro Unii ani nemění pravomoci a úkoly stanovené ve Smlouvách (viz výše uvedený rozsudek Dereci a další, bod 71).
            24. V projednávaném případě je třeba nejprve uvést, že daňové sankce uložené H. Åkerbergu Franssonovi a proti němu vedené trestní stíhání částečně souvisejí s nesplněním jeho povinnosti podat přiznání k DPH.
            25. V oblasti DPH vyplývá z článku 2, čl. 250 odst. 1 a článku 273 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1), které přebírají zejména ustanovení článku 2 šesté směrnice a čl. 22 odst. 4 a 8 téže směrnice, ve znění vyplývajícím z jejího článku 28h, a z článku 4 odst. 3 SEU, že každý členský stát je povinen přijmout všechna legislativní a správní opatření k zajištění toho, aby splatná DPH byla vybrána na jeho území v plné výši, a k boji proti daňovým únikům (viz rozsudek ze dne 17. července 2008, Komise v. Itálie, C-132/06, Sb. rozh. s. I-5457, body 37 a 46).
            26. Kromě toho článek 325 SFEU členským státům ukládá povinnost bojovat proti protiprávním jednáním ohrožujícím finanční zájmy Unie odstrašujícími a účinnými opatřeními a zejména jim ukládá povinnost přijmout k zamezení podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie stejná opatření, jaká přijímají k zamezení podvodům ohrožujícím jejich vlastní zájmy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. října 2010, SGS Belgium a další, C-367/09, Sb. rozh. s. I-10761, body 40 až 42). Vzhledem k tomu, že mezi vlastní zdroje Unie podle čl. 2 odst. 1 rozhodnutí Rady 2007/436/ES, Euratom ze dne 7. června 2007 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 163, s. 17) patří mimo jiné příjmy z použití jednotné sazby na harmonizovaný vyměřovací základ DPH, který se určuje podle pravidel Unie, existuje přímá spojitost mezi výběrem příjmů z DPH v souladu s použitelným unijním právem a poskytnutím odpovídajících zdrojů z DPH unijnímu rozpočtu, neboť jakákoli mezera ve výběru příjmů z DPH je potenciálně příčinou snížení zdrojů z DPH (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2011, Komise v. Německo, C-539/09, Sb. rozh. I-11235, bod 72).
            27. Z toho vyplývá, že takové daňové sankce a trestní stíhání pro daňový únik, jejichž předmětem byl či je obviněný v původním řízení kvůli nesprávnosti informací poskytnutých v oblasti DPH, představují provedení článku 2, čl. 250 odst.1 a článku 273 směrnice 2006/112 (dříve články 2 a 22 šesté směrnice) a článku 325 SFEU, a tedy práva Unie ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny.
            28. Skutečnost, že vnitrostátní právní předpisy, na nichž jsou založeny uvedené daňové sankce a trestní stíhání, nebyly přijaty k provedení směrnice 2006/112, nemůže tento závěr zpochybnit, jelikož prostřednictvím jejich uplatňování má být sankcionováno porušení ustanovení uvedené směrnice, a tedy splněna povinnost účinného postihu jednání ohrožujících finanční zájmy Unie, kterou Smlouva ukládá členským státům.
            29. Má-li však vnitrostátní soud přezkoumat soulad vnitrostátního ustanovení nebo opatření, které v situaci, kdy postup členských států není zcela určen unijním právem, uplatňuje toto právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny, se základními právy, mohou vnitrostátní orgány a soudy uplatnit vnitrostátní standardy ochrany základních práv, neohrozí-li toto uplatnění úroveň ochrany stanovenou Listinou, jak ji vykládá Soudní dvůr, ani přednost, jednotu a účinnost unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. února 2013, Melloni, C-399/11, bod 63).
            30. Za tímto účelem mají vnitrostátní soudy možnost, případně povinnost, mají-li vyložit ustanovení Listiny, předložit Soudnímu dvoru předběžnou otázku podle článku 267 SFEU.
            31. Z výše uvedených úvah vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc odpovědět na položené otázky a poskytnout všechny prvky výkladu nezbytné k tomu, aby vnitrostátní soud posoudil soulad vnitrostátní právní úpravy se zásadou ne bis in idem uvedenou v článku 50 Listiny.
            K předběžným otázkám
            Ke druhé, třetí a čtvrté otázce
            32. Těmito otázkami, na něž je třeba odpovědět společně, se Haparanda tingsrätt Soudního dvora v podstatě táže, zda zásadu ne bis in idem  uvedenou v článku 50 Listiny je třeba vykládat tak, že brání tomu, aby bylo proti obviněnému vedeno trestní stíhání pro daňový únik, vzhledem k tomu, že mu již byla za totéž jednání spočívající v poskytnutí nesprávných údajů uložena daňová sankce.
            33. Pokud jde o uplatnění zásady ne bis in idem uvedené v článku 50 Listiny na takové trestní stíhání pro daňový únik, které je předmětem sporu v původním řízení, tato zásada vyžaduje, aby opatření, která již byla přijata vůči obviněnému prostřednictvím konečného rozhodnutí, měla trestní povahu.
            34. V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že článek 50 Listiny nebrání tomu, aby členský stát uložil za totéž jednání spočívající v nesplnění povinnosti podat přiznání k DPH kombinaci daňové a trestní sankce. Za účelem zaručení výběru příjmů z DPH v plné výši, a tím ochrany finančních zájmů Unie, mají totiž členské státy volnost při výběru použitelných sankcí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. září 1989, Komise v. Řecko, 68/88, Recueil, s. 2965, bod 24; ze dne 7. prosince 2000, de Andrade, C-213/99, Recueil, s. I-11083, bod 19, a ze dne 16. října 2003, Hannl-Hofstetter, C-91/02, Recueil, s. I-12077, bod 17). Ty tak mohou mít formu správních sankcí, trestních sankcí nebo kombinace obou. Článek 50 Listiny brání tomu, aby proti téže osobě bylo vedeno trestní stíhání pro tentýž čin pouze tehdy, když má daňová sankce trestní povahu ve smyslu uvedeného ustanovení a je konečná.
            35. Dále je třeba připomenout, že pro účely posouzení trestní povahy daňových sankcí jsou relevantní tři kritéria. Prvním je právní kvalifikace porušení v rámci vnitrostátního práva, druhým samotná povaha porušení práva a třetím povaha, jakož i stupeň přísnosti sankce, která hrozí dotčené osobě (rozsudek ze dne 5. června 2012, Bonda, C-489/10, bod 37).
            36. Předkládajícímu soudu přísluší, aby ve světle těchto kritérií posoudil, zda je třeba přezkoumat souběh daňových a trestních sankcí podle vnitrostátní právní úpravy s ohledem na vnitrostátní standardy ve smyslu bodu 29 tohoto rozsudku, což jej může případně vést k učinění závěru, že tento souběh je s uvedenými standardy v rozporu, avšak pod podmínkou, že zbývající sankce budou účinné, přiměřené a odrazující (v tomto smyslu viz zejména rozsudky Komise v. Řecko, uvedený výše, bod 24; ze dne 10. července 1990, Hansen, C-326/88, Recueil, s. I-2911, bod 17; ze dne 30. září 2003, Inspire Art, C-167/01, Recueil, s. I-10155, bod 62; ze dne 15. ledna 2004, Penycoed, C-230/01, Recueil, s. I-937, bod 36, jakož i ze dne 3. května 2005, Berlusconi a další, C-387/02, C-391/02 a C-403/02, Sb. rozh. s. I-3565, bod 65).
            37. Z předchozích úvah vyplývá, že na druhou, třetí a čtvrtou otázku je třeba odpovědět tak, že zásada ne bis in idem uvedená v článku 50 Listiny nebrání tomu, aby členský stát uložil za totéž jednání spočívající v nesplnění povinnosti podat přiznání k DPH postupně daňovou a trestní sankci, jestliže první sankce nemá trestní povahu, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.
            K páté otázce
            38. Svou pátou otázkou se Haparanda tingsrätt Soudního dvora v podstatě táže na slučitelnost vnitrostátní právní úpravy, která v případě daňového úniku umožňuje souběh daňových a trestních sankcí uložených stejným soudem, se zásadou ne bis in idem zaručenou v článku 50 Listiny.
            39. V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že v rámci řízení zavedeného článkem 267 SFEU je pouze věcí vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Jestliže se tedy položené otázky týkají výkladu práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudek ze dne 8. září 2011, Paint Graphos a další, C-78/08 až C-80/08, Sb. rozh. s. I-7611, bod 30 a citovaná judikatura).
            40. Domněnku relevance, která se vztahuje na předběžné otázky položené vnitrostátním soudem, lze vyvrátit pouze výjimečně, pokud je zjevné, že požadovaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které mu jsou položeny (v tomto smyslu viz zejména výše uvedený rozsudek Paint Graphos a další, bod 31, a citovaná judikatura).
            41. V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že vnitrostátní úprava, na kterou odkazuje předkládající soud, není úpravou, která se vztahuje na spor v původním řízení, a že doposud ve švédském právním řádu neexistuje.
            42. Pátou otázku je tedy třeba prohlásit za nepřípustnou, jelikož funkcí svěřenou Soudnímu dvoru v rámci článku 267 SFEU je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech, a nikoliv poskytovat poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám (viz zejména výše uvedený rozsudek Paint Graphos a další, bod 32, a citovaná judikatura).
            K první otázce
            43. Svou první otázkou se Haparanda tingsrätt Soudního dvora v podstatě táže na to, zda je s unijním právem slučitelná vnitrostátní soudní praxe, která povinnost vnitrostátního soudce upustit od použití jakéhokoli ustanovení odporujícího základnímu právu zaručenému EÚLP a Listinou podmiňuje tím, že uvedený rozpor jasným způsobem vyplývá z dotyčných předpisů nebo z příslušné judikatury.
            44. Co se týče nejprve důsledků, které má vnitrostátní soud vyvodit z rozporu mezi vnitrostátním právem a EÚLP, je třeba připomenout, že i když – jak potvrzuje čl. 6 odst. 3 SEU – základní práva, která jsou zaručena EÚLP, jsou součástí unijního práva jako obecné zásady, a i když čl. 52 odst. 3 Listiny vyžaduje, aby v ní obsaženým právům odpovídajícím právům zaručeným EÚLP byl dán smysl a rozsah stejný jako ten, který jim přikládá uvedená Úmluva, tato Úmluva, dokud k ní Unie nepřistoupila, nepředstavuje právní nástroj formálně začleněný do právního řádu Unie. Unijní právo tedy neupravuje vztah mezi EÚLP a právními řády členských států a ani nestanovuje důsledky, které musí vnitrostátní soud vyvodit v případě rozporu mezi právy zaručenými touto Úmluvou a vnitrostátní právní normou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. dubna 2012, Kamberaj, C-571/10, bod 62).
            45. Pokud jde dále o důsledky, které má vnitrostátní soud vyvodit z rozporu mezi ustanoveními vnitrostátního práva a právy zaručenými Listinou, z ustálené judikatury vyplývá, že vnitrostátní soud pověřený v rámci své pravomoci uplatňováním ustanovení unijního práva má povinnost zajistit plný účinek těchto norem tak, že na základě své vlastní pravomoci podle potřeby upustí od použití jakéhokoli odporujícího ustanovení vnitrostátních právních předpisů, i když je pozdějšího data, a nemusí nejprve žádat o jeho odstranění legislativní cestou ani jiným ústavním postupem, či na toto odstranění čekat (rozsudky ze dne 9. března 1978, Simmenthal, 106/77, Recueil, s. 629, body 21 a 24; ze dne 19. listopadu 2009, Filipiak, C-314/08, Sb. rozh. s. I-11049, bod 81, jakož i ze dne 22. června 2010, Melki a Abdeli, C-188/10 a C-189/10, Sb. rozh. s. I-5667, bod 43).
            46. S požadavky vlastními samotné povaze unijního práva je totiž neslučitelné jakékoli ustanovení vnitrostátního právního řádu nebo jakákoli legislativní, správní nebo soudní praxe, které by vedly ke snížení účinku unijního práva v důsledku skutečnosti, že by soudu příslušnému k uplatňování tohoto práva byla upřena pravomoc učinit v samotném okamžiku jeho uplatnění vše, co je nezbytné k vyloučení použití ustanovení vnitrostátních právních předpisů představujících případně překážku plného účinku unijních norem (výše uvedený rozsudek Melki a Abdeli, bod 44 a citovaná judikatura).
            47. Kromě toho podle článku 267 SFEU se vnitrostátní soud projednávající spor týkající se unijního práva, jehož smysl nebo dosah mu není jasný, může nebo případně musí obrátit na Soudní dvůr s otázkami týkajícími se výkladu dotčeného ustanovení unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 1982, Cilfit a další, 283/81, Recueil, s. 3415).
            48. Z toho vyplývá, že unijní právo brání soudní praxi, která povinnost vnitrostátního soudce upustit od použití jakéhokoli ustanovení odporujícího základnímu právu zaručenému Listinou podmiňuje tím, že uvedený rozpor jasným způsobem vyplývá ze znění Listiny nebo z příslušné judikatury, jelikož vnitrostátní soud zbavuje možnosti posoudit plně, případně ve spolupráci se Soudním dvorem, slučitelnost uvedeného ustanovení s touto Listinou.
            49. S ohledem na předchozí úvahy je na první otázku třeba odpovědět tak, že:
            – unijní právo neupravuje vztah mezi EÚLP a právními řády členských států a ani nestanovuje důsledky, které musí vnitrostátní soud vyvodit v případě rozporu mezi právy zaručenými touto Úmluvou a vnitrostátní právní normou;
            – unijní právo brání soudní praxi, která povinnost vnitrostátního soudce upustit od použití jakéhokoli ustanovení odporujícího základnímu právu zaručenému Listinou podmiňuje tím, že uvedený rozpor jasným způsobem vyplývá ze znění Listiny nebo z příslušné judikatury, jelikož vnitrostátní soud zbavuje možnosti posoudit plně, případně ve spolupráci se Soudním dvorem, slučitelnost uvedeného ustanovení s touto Listinou.
            K nákladům řízení
            50. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
            1) Zásada ne bis in idem  uvedená v článku 50 Listiny základních práv Evropské unie nebrání tomu, aby členský stát uložil za totéž jednání spočívající v nesplnění povinnosti podat přiznání k dani z přidané hodnoty postupně daňovou a trestní sankci, jestliže první sankce nemá trestní povahu, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.
            2) Unijní právo neupravuje vztah mezi Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950, a právními řády členských států a ani nestanovuje důsledky, které musí vnitrostátní soud vyvodit v případě rozporu mezi právy zaručenými touto Úmluvou a vnitrostátní právní normou.
            Unijní právo brání soudní praxi, která povinnost vnitrostátního soudce upustit od použití jakéhokoli ustanovení odporujícího základnímu právu zaručenému Listinou základních práv Evropské unie podmiňuje tím, že uvedený rozpor jasným způsobem vyplývá ze znění této Listiny nebo z příslušné judikatury, jelikož vnitrostátní soud zbavuje možnosti posoudit plně, případně ve spolupráci se Soudním dvorem Evropské unie, slučitelnost uvedeného ustanovení s touto Listinou.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. dubna 2003. # Linde AG (C-53/01), Winward Industries Inc. (C-54/01) a Rado Uhren AG (C-55/01). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Sbližování právních předpisů. # Spojené věci C-53/01 až C-55/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. září 1985. # Ford - Werke AG a Ford of Europe Inc. proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Spojené věci 25 a 26/84.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. února 2006.#Plumex proti Young Sports NV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van Cassatie - Belgie.#Soudní spolupráce - Nařízení (ES) č. 1348/2000 - Články 4 až 11 a článek 14 - Doručování soudních písemností - Doručování prostřednictvím subjektů - Doručování poštou - Vztahy mezi způsoby zasílání a doručování - Přednost -Lhůta k podání odvolání.#Věc C-473/04.

text:
      Věc C-473/04
      Plumex
      v.
      Young Sports NV
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hof van Cassatie)
      „Soudní spolupráce – Nařízení (ES) č. 1348/2000 – Články 4 až 11 a článek 14 – Doručování soudních písemností – Doručování prostřednictvím subjektů – Doručování poštou – Vztahy mezi způsoby zasílání a doručování – Přednost –Lhůta k podání odvolání“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 17. listopadu 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. února 2006
      Shrnutí rozsudku
      Soudní spolupráce v občanských věcech – Doručování soudních a mimosoudních písemností – Nařízení č. 1348/2000
      (Nařízení Rady č. 1348/2000, články 4 až 11 a článek 14)
      Nařízení Rady č. 1348/2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech
         musí být vykládáno v tom smyslu, že nezavádí žádnou hierarchii mezi způsobem zasílání a doručování prostřednictvím subjektů
         stanoveným v jeho článcích 4 až 11 a způsobem doručování poštou stanoveným v jeho článku 14, a že v důsledku toho je možné
         doručit soudní písemnost jedním nebo druhým z těchto dvou způsobů nebo souběžně oběma těmito způsoby. Jednak ani body odůvodnění,
         ani ustanovení nařízení totiž neuvádějí, že by určitému způsobu zasílání a doručování použitému v souladu s pravidly bylo
         přiznáno podřadné postavení ve vztahu ke způsobu doručování prostřednictvím subjektů. Krom toho s přihlédnutím k duchu a účelu
         nařízení, jejichž cílem je zaručit efektivní realizaci doručování soudních písemností při dodržování legitimních zájmů jejich
         adresátů, a s přihlédnutím k tomu, že všechny způsoby doručování upravené v nařízení mohou v zásadě zajistit dodržování těchto
         zájmů, musí být představitelné, že se použije jeden nebo druhý způsob či dokonce simultánně dva nebo několik těchto způsobů
         doručování, které se jeví s přihlédnutím k okolnostem projednávaného případu nejpřijatelnější nebo nejvhodnější.

      V důsledku toho v případě souběhu doručení prostřednictvím subjektů a doručení poštou je pro určení počátku procesní lhůty
         spojené s realizací doručení ve vztahu k adresátovi třeba vycházet z data prvního platně uskutečněného doručení. Aby totiž
         ustanovení nařízení upravující tyto způsoby doručování nebyla zbavena své podstaty, musejí být všechny právní účinky spojené
         s platnou realizací jednoho z nich zohledněny nezávisle na pozdějším výsledku jiné formy doručování. Krom toho má nařízení
         za cíl urychlení zasílání soudních písemností pro účely doručování, a tudíž urychlení průběhu soudních řízení. Pokud se přitom
         pro účely výpočtu procesní lhůty zohlední první doručení dotčené písemnosti, adresát této písemnosti je povinen jednat před
         soudem dříve, což může příslušnému soudu umožnit, aby rozhodl v kratších lhůtách.

      (viz body 20–21, 28–32 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      9. února 2006 (*)

      „Soudní spolupráce – Nařízení (ES) č. 1348/2000 – Články 4 až 11 a článek 14 – Doručování soudních písemností – Doručování prostřednictvím subjektů – Doručování poštou – Vztahy mezi způsoby zasílání a doručování – Přednost –Lhůta k podání odvolání“
      Ve věci C‑473/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článků 68 ES a 234 ES, podaná rozhodnutím Hof van Cassatie
         (Belgie) ze dne 22. října 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 9. listopadu 2004, v řízení

      Plumex
      proti
      Young Sports NV,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Malenovský (zpravodaj), A. La Pergola, S. von Bahr a A. Borg Barthet, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –       za finskou vládu T. Pynnä, jako zmocněnkyní,
      –       za švédskou vládu A. Falk, jako zmocněnkyní,
      –       za vládu Spojeného království E. O’Neill, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství A.‑M. Rouchaud-Joët a R. Troostersem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. listopadu 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 4 až 11 a článku 14 nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29.
         května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (Úř. věst.
         L 160, s. 37; Zvl. vyd. 19/01, s. 227; dále jen „nařízení“).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci opravného prostředku podaného společností Plumex proti odmítnutí ze strany hof van beroep
         te Gent odvolání z důvodu jeho opožděného podání proti rozhodnutí belgického soudu prvního stupně rozhodujícího o sporu mezi
         touto společností a společností Young Sports NV.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Podle druhého bodu odůvodnění nařízení řádné fungování vnitřního trhu vyžaduje zdokonalení a urychlení zasílání soudních a mimosoudních
         písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech.

      4       Cílem nařízení je tak zlepšit účinnost a rychlost soudního řízení zavedením zásady přímého zasílání soudních a mimosoudních
         písemností.

      5       Podle svého čl. 1 odst. 1 se nařízení vztahuje na občanské a obchodní věci, kde musí být soudní nebo mimosoudní písemnost
         zaslána z jednoho členského státu do druhého za účelem doručení v druhém členském státě.

      6       Kapitola II nařízení obsahuje ustanovení, která stanoví různé způsoby zasílání a doručování soudních písemností. Dělí se na
         dvě části.

      7       Část 1 této kapitoly obsahující články 4 až 11 se týká prvního způsobu zasílání a doručování (dále jen „doručování prostřednictvím
         subjektů“), v jehož rámci je soudní písemnost, která má být doručena, nejprve zasílána přímo a nejrychlejším možným způsobem
         mezi subjekty určenými členskými státy nazvanými „odesílající subjekty“ a „přijímající subjekty“. Přijímající subjekt poté
         doručí tuto písemnost sám nebo ji nechá doručit v souladu s právními předpisy přijímajícího členského státu nebo zvláštní
         formou vyžádanou odesílajícím subjektem, pokud tento způsob není neslučitelný s právními předpisy tohoto členského státu.

      8       Podle článku 7 nařízení se všechna opatření nezbytná k doručení činí co nejdříve.
      9       Část 2 kapitoly II nařízení stanoví „[j]iné způsoby zasílání a doručování soudních písemností“, a sice zasílání konzulární
         nebo diplomatickou cestou (článek 12), doručování diplomatickými nebo konzulárními zástupci (článek 13), doručování poštou
         (článek 14) a přímé doručení (článek 15).

      10     Konkrétněji, pokud je o doručování poštou, článek 14 nařízení stanoví:
      „1. Každý členský stát může doručovat soudní písemnosti osobám s bydlištěm v jiném členském státě přímo poštou.
      2. Každý členský stát může podle čl. 23 odst. 1 blíže určit podmínky, za jakých bude přijímat doručení soudních písemností
         poštou.“

      11     Ze sdělení členských států v souladu s článkem 23 nařízení (Úř. věst. 2001, C 151, s. 4), zejména ve znění jejich první aktualizace
         (Úř. věst. 2001, C 202, s. 10), vyplývá, že Portugalská republika přijala doručování poštou, pokud bude uskutečňováno doporučeným
         dopisem s doručenkou a doprovázeno překladem.

       Vnitrostátní právní úprava
      12     Z článku 1051 belgického soudního řádu vyplývá, že lhůta pro podání odvolání je jeden měsíc ode dne doručení rozhodnutí.
      13     Podle téhož ustanovení ve spojení s článkem 55 uvedeného řádu, nemá-li jeden z účastníků řízení, jemuž je rozhodnutí doručováno,
         v Belgii bydliště, pobyt ani adresu zvolenou pro účely doručování, lhůta k podání odvolání se prodlužuje o 30 dní, má-li bydliště
         v jiné zemi v Evropě kromě sousedních zemí a Spojeného království.

      14     Článek 40 první pododstavec téhož řádu stanoví, že těm, kteří nemají v Belgii známé bydliště, pobyt ani adresu zvolenou pro
         účely doručování, je kopie písemnosti doručena soudním doručovatelem doporučeným dopisem na poštu do jejich bydliště nebo
         místa pobytu v zahraničí a doručení se považuje za uskutečněné předáním písemnosti poštovní službě proti potvrzení o odeslání
         ve formách stanovených v tomto článku.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15     Společnosti Plumex, společnosti podle portugalského práva, která má své sídlo v Portugalsku, byl na adresu v tomto členském
         státě doručen rozsudek belgického soudu prvního stupně vydaný ve věci této společnosti proti Young Sports NV. Toto doručení
         bylo uskutečněno jak doručením prostřednictvím subjektů, tak poštou.

      16     Dne 17. prosince 2001 společnost Plumex podala odvolání proti tomuto rozsudku k hof van beroep. Tento soud toto odvolání odmítl
         z důvodu jeho opožděného podání, maje za to, že lhůta k podání odvolání stanovená v článku 1051 belgického soudního řádu uplynula
         dne 11. prosince 2001, neboť začala běžet od data prvního platně uskutečněného doručení, v tomto případě doručení poštou.

      17     Společnost Plumex podala proti odmítavému rozhodnutí opravný prostředek k Hof van Cassatie, ve kterém uplatňovala, že nařízení
         musí být vykládáno v tom smyslu, že doručování prostřednictvím subjektů představuje hlavní způsob doručování, který má přednost
         před doručováním poštou. Lhůta k podání odvolání tedy musí být počítána od data tohoto hlavního doručení, které nastalo po
         doručení poštou, neboť doručování poštou má pouze sekundární povahu.

      18     Za těchto podmínek se Hof van Cassatie rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)       Je doručování podle článků 4 až 11 včetně hlavním způsobem doručování a doručování přímo poštou podle článku 14 způsobem podpůrným
         v tom smyslu, že má první jmenovaný způsob doručování přednost před druhým způsobem, když byly oba uskutečněny podle právních
         předpisů?

      2)       Počíná v případě souběhu doručování adresátovi uskutečněného jednak v souladu s články 4 až 11 včetně a jednak přímo poštou
         v souladu s článkem 14 běžet lhůta k podání odvolání datem doručení v souladu s články 4 až 11 včetně, a nikoliv datem doručení
         v souladu s článkem 14?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      19     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda existuje hierarchický vztah mezi způsobem doručování prostřednictvím
         subjektů a způsobem doručování poštou v tom smyslu, že první způsob má přednost před druhým, když byly oba platně uskutečněny.

      20     Je třeba rovnou uvést, že nic ve znění nařízení nenaznačuje, že by toto nařízení zavedlo hierarchii mezi těmito způsoby doručování.
         Ani jeho body odůvodnění, ani jeho ustanovení neuvádějí, že by určitému způsobu zasílání a doručování použitému v souladu
         s pravidly nařízení bylo přiznáno podřadné postavení ve vztahu ke způsobu doručování prostřednictvím subjektů.

      21     Z ducha a účelu nařízení krom toho vyplývá, že účelem tohoto nařízení je zaručit efektivní realizaci doručování soudních písemností
         při dodržování legitimních zájmů jejich adresátů. Pokud přitom všechny způsoby doručování mohou v zásadě zajistit dodržování
         těchto zájmů, musí být s ohledem na uvedený účel představitelné, že se použije jeden nebo druhý způsob či dokonce simultánně
         dva nebo několik těchto způsobů doručování, které se jeví s přihlédnutím k okolnostem projednávaného případu nejpřijatelnější
         nebo nejvhodnější.

      22     S přihlédnutím ke všemu, co předchází, je na první otázku třeba odpovědět, že nařízení nezavádí žádnou hierarchii mezi doručováním
         prostřednictvím subjektů a doručováním poštou, a že v důsledku toho je možné doručit soudní písemnost jedním nebo druhým z těchto
         dvou způsobů nebo souběžně oběma těmito způsoby.

       Ke druhé otázce
      23     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, ze kterého data doručení je třeba vycházet pro určení počátku procesní lhůty
         spojené s realizací doručení ve vztahu k adresátovi v případě souběhu doručení prostřednictvím subjektů a doručení poštou.

      24     Ve vyjádřeních, která předložily Soudnímu dvoru, rakouská vláda a Komise Evropských společenství vyjadřují pochybnosti o pravomoci
         Soudního dvora odpovědět na tuto otázku vzhledem k tomu, že tato otázka se týká pouze výkladu vnitrostátního práva. Když totiž
         členský stát umožňuje doručovat soudní rozhodnutí různými způsoby, lhůta k podání odvolání začne podle belgického práva v zásadě
         běžet od prvního platného doručení. Tento okamžik se určí podle práva přijímajícího členského státu a v každém případě podle
         vnitrostátního práva.

      25     V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je věcí pouze vnitrostátních soudů, které rozhodují spor
         a které musí nést odpovědnost za přijaté soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na zvláštnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí
         o předběžné otázce pro vydání jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže
         se položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze
         dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 38, a ze dne 22. května 2003, Korhonen a další, C‑18/01,
         Recueil, s. I‑5321, bod 19).

      26     Druhá otázka se přitom zabývá vztahy mezi různými způsoby doručování stanovenými v nařízení, a týká se tedy výkladu práva
         Společenství.

      27     Soudní dvůr je tudíž povinen rozhodnout.
      28     Pokud jde o věc samou, z odpovědi na první otázku nejprve vyplývá, že neexistuje hierarchie mezi doručováním mezi subjekty
         a doručováním poštou.

      29     Dále je namístě poukázat na to, že aby ustanovení nařízení upravující tyto způsoby doručování nebyla zbavena své podstaty,
         musejí být všechny právní účinky spojené s platnou realizací jednoho z nich zohledněny nezávisle na pozdějším výsledku jiné
         formy doručování.

      30     Konečně je třeba poukázat na to, že v souladu se svým druhým bodem odůvodnění má nařízení za cíl urychlení zasílání soudních
         písemností pro účely doručování, a tudíž urychlení průběhu soudních řízení. Pokud se přitom pro účely výpočtu procesní lhůty
         zohlední první doručení dotčené písemnosti, adresát této písemnosti, pro něhož platí takováto lhůta, je povinen jednat před
         soudem dříve, což může příslušnému soudu umožnit, aby rozhodl v kratších lhůtách.

      31     Z veškerých těchto úvah vyplývá, že v případě souběhu několika doručení uskutečněných v souladu s nařízením je namístě zohlednit
         to doručení, které bylo učiněno první. Nic v nařízení nebrání tomu, aby byl tento přístup uplatněn na vztahy mezi doručováním
         prostřednictvím subjektů a doručováním poštou. V případě souběhu těchto dvou způsobů doručení je tak třeba pro určení počátku
         procesní lhůty spojené s realizací doručení ve vztahu k adresátovi vycházet z data doručení poštou, jestliže nastalo jako
         první.

      32     Tento závěr nijak nezasahuje do zájmů adresáta soudní písemnosti vzhledem k tomu, že první platné doručení mu umožňuje se
         skutečně seznámit s touto písemností a mít dostatek času pro jednání před soudem. Okolnost, že je mu později doručena tatáž
         soudní písemnost jiným způsobem, přitom nic nemění na skutečnosti, že tyto požadavky již byly splněny původním doručením.

      33     Na druhou otázku je tedy namístě odpovědět, že v případě souběhu doručení prostřednictvím subjektů a doručení poštou je pro
         určení počátku procesní lhůty spojené s realizací doručení ve vztahu k adresátovi třeba vycházet z data prvního platně uskutečněného
         doručení.

       K nákladům řízení
      34     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských
            a obchodních v členských státech musí být vykládáno v tom smyslu, že nezavádí žádnou hierarchii mezi způsobem zasílání a doručování
            stanoveným v jeho článcích 4 až 11 a způsobem stanoveným v jeho článku 14, a že v důsledku toho je možné doručit soudní písemnost
            jedním nebo druhým z těchto dvou způsobů nebo souběžně oběma těmito způsoby.
      2)      Nařízení č. 1348/2000 musí být vykládáno v tom smyslu, že v případě souběhu způsobu zasílání a doručování stanoveného v jeho
            článcích 4 až 11 a způsobu stanoveného v jeho článku 14, je pro určení počátku procesní lhůty spojené s realizací doručení
            ve vztahu k adresátovi třeba vycházet z data prvního platně uskutečněného doručení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 20. března 2002. # DaimlerChrysler AG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Slovo TRUCKCARD - Absolutní důvody pro zamítnutí - Čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-358/00.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého rozšířeného senátu) ze dne 30. dubna 1998. # Cityflyer Express Ltd proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Státní podpora - Odůvodnění. # Věc T-16/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 31. března 1977. # Carlo Fossi proti Bundesknappschaft. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundessozialgericht - Německo. # Věc 79-76.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 28. července 2016.#Milena Tomášová v. Slovenská republika - Ministerstvo spravodlivosti SR a Pohotovosť s.r.o.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Okresným súdem Prešov.#Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Úvěrová smlouva obsahující zneužívající klauzuli – Nucený výkon rozhodčího nálezu vydaného na základě této klauzule – Odpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům z důvodu porušení unijního práva v důsledku rozhodnutí vnitrostátního soudu – Podmínky založení – Existence dostatečně závažného porušení unijního práva.#Věc C-168/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      28. července 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Ochrana spotřebitelů — Směrnice 93/13/EHS — Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách — Úvěrová smlouva obsahující zneužívající klauzuli — Nucený výkon rozhodčího nálezu vydaného na základě této klauzule — Odpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům z důvodu porušení unijního práva v důsledku rozhodnutí vnitrostátního soudu — Podmínky založení — Existence dostatečně závažného porušení unijního práva“
      Ve věci C‑168/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Okresného súdu Prešov (okresní soud v Prešově, Slovensko) ze dne 12. března 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 14. dubna 2015, v řízení

         Milena Tomášová

      proti

         Slovenské republice – Ministerstvu spravodlivosti SR,

         Pohotovosť s. r. o.,

      za přítomnosti:

         Združenia na ochranu občana spotrebiteľa HOOS,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), předseda senátu, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund, S. Rodin a E. Regan, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za slovenskou vládu B. Ricziovou, jako zmocněnkyní,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jakož i S. Šindelkovou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi A. Tokárem, D. Roussanovem a M. Konstantinidisem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. dubna 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká podmínek založení odpovědnosti členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením unijního práva, které lze přičítat vnitrostátnímu soudu.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Tomášovou a žalovanými, kterými jsou Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR (Slovenská republika – Ministerstvo spravedlnosti Slovenské republiky, dále jen „Slovenská republika“) a společnost Pohotovosť s. r. o., ve věci výkonu rozhodčího nálezu, jímž bylo M. Tomášové uloženo uhradit peněžní částky v souvislosti s uzavřením smlouvy o spotřebitelském úvěru.

         Právní rámec

               3

               Článek 3 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288), stanoví:
               „1.   Smluvní podmínka [klauzule], která nebyla individuálně sjednána, je považována za nepřiměřenou [zneužívající], jestliže v rozporu s požadavkem přiměřenosti [dobré víry] způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele.
               2.   Podmínka [klauzule] je vždy považována za nesjednanou individuálně, jestliže byla sepsána předem, a spotřebitel proto nemohl mít žádný vliv na obsah podmínky [klauzule], zejména v souvislosti s předem sepsanou běžnou smlouvou [s adhezní smlouvou].
               Skutečnost, že některé aspekty podmínky [klauzule] nebo jedna konkrétní podmínka [klauzule] byly individuálně sjednány, nevylučuje použití tohoto článku pro zbytek smlouvy, jestliže celkové posouzení smlouvy ukazuje, že jde o předem sepsanou běžnou smlouvu [adhezní smlouvu].
               Jestliže některý prodávající nebo poskytovatel tvrdí, že určitá běžná podmínka [klauzule] byla individuálně sjednána, je povinen o tom předložit důkaz.
               3.   Příloha obsahuje informativní a nevyčerpávající seznam podmínek [klauzulí], které mohou být pokládány za nepřiměřené [zneužívající].“

               4

               Článek 6 odst. 1 této směrnice stanoví:
               „Členské státy stanoví, že nepřiměřené podmínky [zneužívající klauzule] použité ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazné a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí].“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               5

               Milena Tomášová je starobní důchodkyně, jejímž jediným příjmem je důchod ve výši 347 eur. V průběhu roku 2007 uzavřela smlouvu o spotřebitelském úvěru se společností Pohotovosť, u níž si na základě smlouvy vypůjčila 232 eur.

               6

               Tato smlouva měla formu adhezní smlouvy obsahující rozhodčí doložku stanovící pro spory související s touto smlouvou výlučnou příslušnost rozhodčího soudu, jehož sídlo se nachází ve vzdálenosti více než 400 kilometrů od bydliště M. Tomášové. Podle uvedené smlouvy byla dále výše úroku z prodlení stanovena na 91,25 % ročně. Tato smlouva navíc neuváděla roční procentní sazbu nákladů.

               7

               M. Tomášová se zpozdila se splácením úvěru, a jelikož nemohla uhradit splatné úroky z prodlení, vzala si u společnosti Pohotovosť další úvěr ve výši 232,36 eur.

               8

               Stálý rozhodcovský súd (Stálý rozhodčí soud, Slovensko) uložil rozhodnutími ze dne 9. dubna a 15. května 2008 M. Tomášové povinnost zaplatit společnosti Pohotovosť několik částek z důvodu nesplacení předmětných úvěrů, úroky z prodlení a náklady řízení.

               9

               Když tyto nálezy nabyly právní moci a staly se vykonatelnými, podala společnost Pohotovosť ve dnech 13. a 27. října 2008 návrhy na jejich exekuci k Okresnému súdu Prešov (Okresní soud v Prešově, Slovensko), který jim vyhověl rozhodnutími ze dne 15. a 16. prosince 2008.

               10

               Podle předkládacího rozhodnutí předmětná exekuční řízení ke dni podání této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce stále probíhala.

               11

               Dne 9. července 2010 podala M. Tomášová proti Slovenské republiky návrh na zaplacení částky 2000 eur za škodu, která podle ní vznikla porušením unijního práva Okresným súdem Prešov (Okresní soud v Prešově), když tento soud v rámci uvedených řízení vyhověl návrhům na výkon rozhodčích nálezů vydaných na základě rozhodčí doložky zneužívajícího charakteru, jejichž předmětem bylo vymáhání pohledávek na základě zneužívající klauzule.

               12

               Okresný súd Prešov (Okresní soud v Prešově) rozsudkem ze dne 22. října 2010 zamítl návrh M. Tomášové jako neopodstatněný z toho důvodu, že žalobkyně nevyužila všechny dostupné právní prostředky, exekuční řízení nebylo dosud pravomocně skončeno, a tedy ještě nedošlo ke vzniku uplatňované škody, takže tato žádost byla podána předčasně.

               13

               M. Tomášová se proti tomuto rozsudku odvolala.

               14

               Krajský súd v Prešove (Krajský soud v Prešově, Slovensko) rozhodnutím ze dne 31. ledna 2012 uvedený rozsudek zrušil a věc vrátil zpátky Okresnému súdu Prešov (Okresní soud v Prešově).

               15

               Za těchto podmínek se Okresný súd Prešov (Okresní soud v Prešově) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jedná se o závažné porušení práva Evropské unie, pokud se v rámci exekuce vedené na základě rozhodčího nálezu vymůže plnění ze zneužívající klauzule v rozporu s judikaturou Soudního dvora Evropské unie?

                        2)

                        Může vzniknout odpovědnost členského státu za porušení unijního práva v případě, že účastník řízení ještě nevyužil všechny právní prostředky, jež mu poskytuje právo členského státu v řízení o výkonu rozhodnutí; s ohledem na skutkový stav věci, může v tomto případě vzniknout tato odpovědnost členského státu před samotným ukončením řízení o výkonu rozhodnutí a před vyčerpáním možnosti žalobkyně požadovat vydání bezdůvodného obohacení?

                        3)

                        V případě kladné odpovědi, je dostatečně jasným a závažným porušením unijního práva jednání orgánu, které popisuje žalobkyně, s ohledem na daný skutkový stav, a zejména vzhledem k absolutní nečinnosti žalobkyně a k nevyčerpání všech právních prostředků nápravy poskytovaných právem členského státu?

                        4)

                        Pokud jde v tomto případě o dostatečně závažné porušení unijního práva, je žalobkyní uplatňovaná částka škodou, za kterou nese odpovědnost členský stát; lze škodu v tomto pojetí ztotožňovat s vymoženou pohledávkou, která je bezdůvodným obohacením?

                        5)

                        Má vydání bezdůvodného obohacení, jako právní prostředek nápravy, přednost před náhradou škody?“

         K předběžným otázkám

         K první až třetí otázce

               16

               Podstatou první až třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda a za jakých podmínek je porušení unijního práva vyplývající z rozhodnutí soudu přijatého v řízení o nuceném výkonu rozhodčího nálezu, kterým bylo vyhověno žalobě na zaplacení pohledávek na základě smluvní klauzule, jež musí být považována za zneužívající, „dostatečně závažným“ porušením, které může založit mimosmluvní odpovědnost dotčeného členského státu.

               17

               V této souvislosti se uvedený soud táže, zda okolnost, že toto exekuční řízení není ukončeno, že osoba, jíž se toto řízení týká, byla zcela nečinná a nevyužila všechny právní prostředky nápravy, které má k dispozici v daném právním řádu, jako například žalobu na vydání bezdůvodného obohacení, má v tomto ohledu nějaký vliv.

               18

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že systému smluv, na kterých je Unie založena, je vlastní zásada odpovědnosti státu za škody způsobené jednotlivcům porušeními unijního práva, které mu lze přičítat (viz rozsudky ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další, C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 35; ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 31, jakož i ze dne 14. března 2013, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, bod 40).

               19

               Tato zásada je platná pro jakékoli porušení unijního práva členským státem, a to bez ohledu na orgán členského státu, který se tohoto porušení dopustil (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 32; ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 31; ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 30, jakož i ze dne 25. listopadu 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, bod 46).

               20

               Uvedená zásada je za určitých podmínek rovněž použitelná, pokud dotčené porušení vyplývá z rozhodnutí vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni. Vzhledem k zásadní úloze, kterou hraje soudní moc při ochraně práv, která pro jednotlivce vyplývají z unijních pravidel, a okolnosti, že soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky, je již z definice posledním stupněm, v němž mohou jednotlivci uplatnit práva, která jim unijní právo přiznává, měl Soudní dvůr za to, že plná účinnost unijních pravidel by byla zpochybněna a ochrana těchto práv oslabena, kdyby bylo vyloučeno, aby jednotlivci mohli za určitých podmínek dosáhnout náhrady škody, jsou-li jejich práva poškozena porušením unijního práva v důsledku rozhodnutí soudu členského státu, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, body 32 až 36 a 59; ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 31, jakož i ze dne 9. září 2015, Ferreira da Silva e Brito a další, C‑160/14, EU:C:2015:565, bod 47).

               21

               Je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda je tomu tak v případě rozhodnutí ze dne 15. a 16. prosince 2008 dotčených v původním řízení.

               22

               Vzhledem k uvedenému je třeba připomenout, že pokud jde o podmínky vzniku odpovědnosti státu za škody způsobené jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva, které mu lze přičíst, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že poškození jednotlivci mají nárok na náhradu škody, jsou-li splněny tři podmínky, a sice zaprvé porušené pravidlo unijního práva jim přiznává práva, zadruhé porušení tohoto pravidla je dostatečně závažné a zatřetí existuje přímá příčinná souvislost mezi tímto porušením a újmou, kterou tito jednotlivci utrpěli (viz zejména rozsudky ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 51; ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 51, jakož i ze dne14. března 2013, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, bod 41).

               23

               Odpovědnost členského státu za škody způsobené rozhodnutím vnitrostátního soudu, proti kterému nelze podat opravné prostředky a jež porušuje pravidlo unijního práva, se řídí stejnými podmínkami (viz rozsudek ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 52).

               24

               Pokud jde konkrétně o druhou z těchto podmínek uvedených v bodě 22 tohoto rozsudku, vznikne tato odpovědnost pouze ve výjimečném případě, když vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni zjevným způsobem porušil použitelné právo (viz rozsudky ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 53, jakož i ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, body 32 a 42).

               25

               Pro určení, zda existuje dostatečně závažné porušení unijního práva, je třeba zohlednit všechny skutečnosti charakterizující situaci, která je vnitrostátnímu soudu předložena. Podle judikatury Soudního dvora tak mezi skutečnosti, které lze v tomto ohledu zohlednit, patří zejména stupeň jasnosti a přesnosti porušeného pravidla, rozsah posuzovací pravomoci, kterou toto pravidlo ponechává vnitrostátním orgánům, úmyslná nebo neúmyslná povaha spáchaného protiprávního jednání nebo způsobené škody, omluvitelnost nebo neomluvitelnost případného nesprávného právního posouzení, okolnost, že postoj zaujatý orgánem Unie mohl přispět k přijetí nebo zachování vnitrostátních opatření nebo zvyklostí odporujících unijnímu právu, jakož i nesplnění povinnosti dotčeného soudu předložit předběžnou otázku podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 56; ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, body 54 a 55, jakož i ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 213).

               26

               V každém případě je porušení práva Unie dostatečně závažné, pokud k němu došlo ve zjevném rozporu s judikaturou Soudního dvora v dané oblasti (viz rozsudky ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 56, ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 214 a ze dne 25. listopadu 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, bod 52).

               27

               Pokud jde o věc v původním řízení, k tomu, aby se Okresný súd Prešov (Okresní soud v Prešově) by bylo za předpokladu, že ve svých rozhodnutích ze dne 15. a 16. prosince 2008 rozhodoval v posledním stupni, dopustil těmito rozhodnutími dostatečně závažného porušení unijního práva, dále třeba, aby zjevným způsobem nerespektoval ustanovení směrnice 93/13 nebo judikatury Soudního dvora týkající se těchto ustanovení.

               28

               V tomto ohledu je třeba uvést, že podle judikatury Soudního dvora přiznává systém ochrany spotřebitele zavedený směrnicí 93/13 vnitrostátnímu soudu možnost přezkoumat zneužívající charakter klauzule z úřední povinnosti (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. června 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, C‑240/98 až C‑244/98, EU:C:2000:346, body 26, 28 a 29; ze dne 21. listopadu 2002, Cofidis, C‑473/00, EU:C:2002:705, body 32 a 33, jakož i ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, body 27 a 28).

               29

               Je pravda, že v bodě 38 svého rozsudku ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675) Soudní dvůr v zásadě uznal, že povaha a význam veřejného zájmu, ze kterého vychází ochrana, kterou směrnice 93/13 zajišťuje spotřebitelům, může odůvodnit to, že vnitrostátní soud musí posuzovat zneužívající charakter smluvní klauzule z úřední povinnosti, a tím vyrovnat nerovnováhu, která existuje mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem. Avšak Soudní dvůr z toho v tomto rozsudku nevyvodil žádné důsledky, neboť rozhodoval o otázce, zda spotřebitel může napadnout neplatnost rozhodčí smlouvy poprvé u vnitrostátního soudu posuzujícího žalobu na neplatnost rozhodčího nálezu.

               30

               Až v rozsudku ze dne 4. června 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, bod 32) Soudní dvůr jasně uvedl, že role, která je přiznána unijním právem vnitrostátnímu soudu, se neomezuje na pouhou možnost vyslovit se k případně zneužívajícímu charakteru určité smluvní klauzule spadající do oblasti působnosti uvedené směrnice, nýbrž zahrnuje rovněž povinnost posoudit tuto otázku z úřední povinnosti, pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu.

               31

               Od tohoto rozsudku Soudní dvůr opakovaně připomínal tuto povinnost vnitrostátního soudu (viz zejména rozsudky ze dne 14. června 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, body 42 a 43; ze dne 21. února 2013, Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, bod 22, jakož i ze dne 1. října 2015, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, bod 41).

               32

               Soudní dvůr konkrétně rozhodl, že jakmile má vnitrostátní soud, k němuž byl podán návrh na nucený výkon pravomocného rozhodčího nálezu, k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, je povinen zkoumat i bez návrhu zneužívající charakter smluvních ustanovení, na kterých se zakládá pohledávka konstatovaná v daném rozhodčím nálezu, z hlediska ustanovení směrnice 93/13, pokud je podle vnitrostátních procesních pravidel povinen v rámci podobného exekučního řízení bez návrhu posoudit rozpor takových [rozhodčích] doložek s vnitrostátními kogentními pravidly (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 53; usnesení ze dne 16. listopadu 2010, Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, body 51, 53 a 54, jakož i rozsudek ze dne 27. února 2014, Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, bod 42).

               33

               Proto nelze mít za to, že vnitrostátní soud, který před vydáním rozsudku ze dne 4. června 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), neposoudil z úřední povinnosti zneužívající charakter smluvní klauzule spadající do oblasti působnosti směrnice 93/13, i když měl za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, zjevným způsobem porušil judikaturu Soudního dvora v dané oblasti, a dopustil se tak dostatečně závažného porušení unijního práva.

               34

               V projednávaném případě je třeba konstatovat, že rozhodnutí ze dne 15. a 16. prosince 2008, dotčená v původním řízení, předchází uvedenému rozsudku.

               35

               Není proto nezbytné zkoumat, zda má okolnost, že exekuční řízení dotčené v původním řízení není ukončeno, že osoba, jíž se toto řízení týká, byla zcela nečinná, nebo že nevyužila všechny právní prostředky, které má k dispozici v dotyčném právním řádu, jako například žalobu na vydání bezdůvodného obohacení, vliv na vznik odpovědnosti dotyčného členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením unijního práva takovými soudními rozhodnutími, jako jsou rozhodnutí ze dne 15. a 16. prosince 2008 dotčená v původním řízení.

               36

               Za těchto podmínek je třeba odpovědět na první až třetí otázku následujícím způsobem:

                        —

                        Odpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením unijního práva rozhodnutím vnitrostátního soudu může být založena, pouze pokud takové rozhodnutí vydá soud tohoto členského státu rozhodující v posledním stupni, což stran sporu v původním řízení musí ověřit předkládající soud. Pokud tomu tak je, může rozhodnutí tohoto vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni představovat dostatečně závažné porušení unijního práva, které je s to založit uvedenou odpovědnost, pouze tehdy, pokud takovým rozhodnutím uvedený soud zjevným způsobem porušil použitelné právo nebo pokud k tomuto porušení došlo navzdory ustálené judikatuře Soudního dvora v dané oblasti.

                        —

                        Nelze mít za to, že vnitrostátní soud, který před vydáním rozsudku ze dne 4. června 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), neposoudil z úřední povinnosti v rámci nuceného výkonu rozhodčího nálezu, kterým bylo vyhověno žalobě na zaplacení pohledávek na základě smluvní klauzule, jež musí být považována za zneužívající ve smyslu směrnice 93/13, zneužívající charakter této klauzule, i když měl za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, zjevným způsobem postupoval v rozporu judikaturou Soudního dvora v dané oblasti, a dopustil se tak dostatečně závažného porušení unijního práva.

         Ke čtvrté a páté otázce

               37

               Podstatou čtvrté a páté otázky předkládajícího soudu je, zda výše škody způsobená případným porušením unijního práva, o které se jedná ve věci v původním řízení, odpovídá výši náhrady požadované M. Tomášovou, zda lze tuto částku ztotožňovat se skutečně vymoženou pohledávkou, která je bezdůvodným obohacením osoby, v jejíž prospěch byl vydán rozhodčí nález, a zda je žaloba na náhradu této škody podpůrná ve vztahu k žalobě na vydání bezdůvodného obohacení.

               38

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud jsou splněny podmínky pro vznik odpovědnosti státu, což přísluší určit vnitrostátním soudům, musí stát poskytnout náhradu za důsledky způsobené újmy v souladu s vnitrostátními právními předpisy týkajícími se odpovědnosti, přičemž podmínky náhrady škody stanovené vnitrostátními právními předpisy nesmí být méně příznivé než podmínky platné pro podobné nároky vzniklé na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti) a nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly získání náhrady škody (zásada efektivity) (viz rozsudky ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další, C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 42; ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 58; ze dne 24. března 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, bod 31; ze dne 25. listopadu 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, bod 62, jakož i ze dne 9. září 2015, Ferreira da Silva e Brito a další, C‑160/14, EU:C:2015:565, bod 50).

               39

               Z toho vyplývá, že pravidla týkající se vyčíslení škody způsobené porušením unijního práva jsou stanovena vnitrostátním právem každého členského státu, přičemž vnitrostátní právní předpisy, které upravují tato pravidla, musí být v souladu se zásadami rovnocennosti a efektivity.

               40

               Totéž platí, pokud jde o spojitost mezi návrhem na náhradu takové škody a případně jinými právními prostředky stanovenými právním řádem dotyčného členského státu, jako je žaloba na vydání bezdůvodného obohacení.

               41

               Za těchto okolností je třeba na čtvrtou a pátou otázku odpovědět tak, že taková pravidla týkající náhrady škody způsobené porušením unijního práva, jako jsou pravidla týkající se vyčíslení takové škody nebo vztahu mezi návrhem na náhradu této škody a případně jinými dostupnými právními prostředky, jsou upravena vnitrostátním právem každého členského státu v souladu se zásadami rovnocennosti a efektivity.

         K nákladům řízení

               42

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Odpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením unijního práva rozhodnutím vnitrostátního soudu může být založena, pouze pokud takové rozhodnutí vydá soud tohoto členského státu rozhodující v posledním stupni, což stran sporu v původním řízení musí ověřit předkládající soud. Pokud tomu tak je, může rozhodnutí tohoto vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni představovat dostatečně závažné porušení unijního práva, které je s to založit uvedenou odpovědnost, pouze tehdy, pokud takovým rozhodnutím uvedený soud zjevným způsobem porušil použitelné právo nebo pokud k tomuto porušení došlo navzdory ustálené judikatuře Soudního dvora v dané oblasti.

                           Nelze mít za to, že vnitrostátní soud, který před vydáním rozsudku ze dne 4. června 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), neposoudil z úřední povinnosti v rámci nuceného výkonu rozhodčího nálezu, kterým bylo vyhověno žalobě na zaplacení pohledávek na základě smluvní klauzule, jež musí být považována za zneužívající ve smyslu směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách, zneužívající charakter této klauzule, i když měl za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, zjevným způsobem postupoval v rozporu judikaturou Soudního dvora v dané oblasti, a dopustil se tak dostatečně závažného porušení unijního práva.

                           2)

                           Pravidla týkající náhrady škody způsobené porušením unijního práva, jako jsou pravidla týkající se vyčíslení takové škody nebo vztahu mezi návrhem na náhradu této škody a případně jinými dostupnými právními prostředky, jsou upravena vnitrostátním právem každého členského státu v souladu se zásadami rovnocennosti a efektivity.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: slovenština.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 15. července 2015.#Akzo Nobel NV a Akcros Chemicals Ltd v. Evropská komise.#„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Evropské trhy s tepelnými stabilizátory – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Protiprávní jednání, kterého se dopustila společná dceřiná společnost – Pokuty – Solidární odpovědnost dceřiné společnosti a mateřských společnosti – Desetiletá promlčecí lhůta pro jednu z mateřských společností – Rozhodnutí o znovupřijetí – Snížení částky pokuty pro jednu z mateřských společností – Přičtení povinnosti zaplatit sníženou částku pokutu dceřiné společnosti a jiné mateřské společnosti – Právo na obhajobu“.#Věc T-485/11.

text:
               Účastníci řízení
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci T‑485/11,
            Akzo Nobel NV,  se sídlem v Amsterdamu (Nizozemsko),
            Akcros Chemicals Ltd,  se sídlem ve Warwickshire (Spojené království),
            zastoupené C. Swaakem a R. Wesselingem, advokáty,
            žalobkyně,
            proti
            Evropské komisi, původně zastoupené F. Ronkes Agerbeekem a J. Bourkem, dále Ronkes Agerbeekem a P. Van Nuffelem, jako zmocněnci, ve spolupráci s J. Holmesem, barrister,
            žalované,
            jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 30 června 2011, kterým se mění rozhodnutí Komise C (2009) 8682 final ze dne 11. listopadu 2009 v řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/38.589 – Tepelné stabilizátory) v rozsahu, v němž je určeno společnostem Akzo Nobel a Akcros Chemicals, nebo podpůrně, návrh na snížení částky uložených pokut,
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát),
            ve složení M. Prek, předseda, I. Labucka (zpravodajka) a V. Kreuschitz, soudci,
            vedoucí soudní kanceláře: S. Spyropoulos, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. září 2014,
            vydává tento
            Rozsudek (1)
            Skutečnosti přecházející sporu
            1. Tento spor se týká rozhodnutí Komise ze dne 30 června 2011 (dále jen „napadené rozhodnutí“), kterým se mění, v rozsahu, v němž bylo určeno společnostem Akzo Nobel NV a Akcros Chemicals Ltd, žalobkyním, rozhodnutí Komise C (2009) 8682 final ze dne 11. listopadu 2009 v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/38.589 – Tepelné stabilizátory) (dále jen „první rozhodnutí“).
            [ omissis ]
            Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
            35. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. září 2011 podaly žalobkyně proti napadenému rozhodnutí žalobu.
            [ omissis ]
            56. Žalobkyně ve své žalobě navrhují, aby Tribunál:
            – zrušil napadené rozhodnutí;
            – podpůrně snížil částku pokut, které jim byly uloženy;
            – uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
            57. Komise navrhuje, aby Tribunál:
            – zamítl žalobu;
            – uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
            Právní otázky
            58. Na podporu žaloby uvádějí žalobkyně tři žalobní důvody.
            59. Třetím žalobním důvodem žalobkyně tvrdí, že Komise porušila jejich právo na obhajobu tím, že jim před přijetím napadeného rozhodnutí nezaslala nové oznámení námitek, ačkoliv byla povinna tak učinit.
            [ omissis ]
            66. V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že právo být vyslechnut, které je podstatnou součástí práva na obhajobu, představuje obecnou zásadu práva Evropské unie, jež musí být dodržována ve všech řízeních, i když se jedná o správní řízení, především pokud toto řízení může vést k uložení sankcí, zejména pokut, a že tato zásada zejména vyžaduje, aby dotčenému podniku bylo v průběhu správního řízení umožněno účinně vyjádřit své stanovisko (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. února 1979, Hoffmann-La Roche v. Komise, 85/76, Recueil, EU:C:1979:36, bod 9; ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 à 103/80, Recueil, EU:C:1983:158, a ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, EU:C:2004:6, body 64 až 66).
            67. Článek 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003 tuto zásadu odráží v rozsahu, v němž stanoví, že oznámení námitek zaslané účastníkům řízení musí jasným způsobem uvádět veškeré podstatné skutečnosti, o které se Komise v této fázi řízení opírá, aby bylo dotčeným osobám umožněno účinně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká a jaké důkazy má Komise k dispozici (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, EU:C:2002:582, body 315 a 316, a Aalborg Portland a další v. Komise, bod 67 výše, EU:C:2004:6, body 66 a 67).
            68. Kromě toho dodržování práva na obhajobu zejména vyžaduje, aby bylo vyšetřovanému podniku v průběhu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit svoje stanovisko k reálnosti a relevanci tvrzených skutečností, jakož i k dokumentům použitým Komisí na podporu jejího tvrzení, že došlo k porušení Smlouvy (rozsudky Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 67 výše, EU:C:1983:158, bod 10; ze dne 25. ledna 2007, Dalmine v. Komise, C‑407/04 P, Sb. rozh., EU:C:2007:53, bod 44, a ze dne 10. května 2007, SGL Carbon v. Komise, C‑328/05 P, Sb. rozh., EU:C:2007:277, bod 71).
            69. Za okolností této věci a nezávisle na otázce, zda byla Komise povinna zaslat žalobkyním před přijetím napadeného rozhodnutí nové oznámení námitek, je třeba konstatovat, že v dopisech a elektronické zprávě Komise, uvedených v bodech 20 až 22 a 25 výše, Komise žalobkyně vyzvala, aby uvedly své stanovisko.
            70. Nic to nemění na tom, že za tímto účelem žalobkyně disponovaly pouze lhůtou čtyř pracovních dnů, a sice od středy 1. června do pondělí 6. června 2011, po zaslání dopisů Komise, a tří pracovních dnů, a sice od středy 15. června do pátku 17. června 2011, po zaslání elektronické zprávy Komise.
            71. Přitom takto krátká lhůta nemůže být slučitelná s dodržením práva na obhajobu.
            72. Je tedy třeba zrušit napadené rozhodnutí, jelikož žalobkyně dostatečně neprokázaly, že by napadené rozhodnutí mělo bez těchto procesních vad odlišný obsah, kdyby měly dostatečnou lhůtu pro uvedení jejich stanoviska, nýbrž prokázaly, že by svou obhajobu mohly zajistit lépe, kdyby k uvedené vadě nedošlo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. června 2013, Fluorsid a Minmet v. Komise, T‑404/08, Sb. rozh., EU:T:2013:321, bod 110 a citovaná judikatura), přičemž se upřesňuje, že je za tímto účelem třeba vrátit se do doby konání správního řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, to znamená před datum přijetí napadeného rozhodnutí, a sice dne 30. června 2011 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2006, Archer Daniels Midland v. Komise, T‑329/01, Sb. rozh., EU:T:2006:268, bod 377).
            73. Zaprvé je třeba v tomto ohledu zdůraznit, že ve správním řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, mohla být projednána otázka, jaké povinnosti přísluší Komisi, pokud jde o vztahy solidarity mezi společnostmi, které byly solidárními spoludlužníky, jelikož tvořily jediný podnik ve smyslu článku 101 SFEU.
            74. V rozsudku ze dne 3. března 2011, tedy méně než čtyři měsíce před přijetím napadeného rozhodnutí, Tribunál totiž rozhodl, že je výlučně věcí Komise, aby v rámci výkonu své pravomoci ukládat pokuty na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 určila příslušný podíl různých společností na částkách, jejichž solidární zaplacení jim bylo uloženo, jelikož byly součástí téhož podniku a že tato úloha nemůže být ponechána vnitrostátním soudům (rozsudek ze dne 3. března 2011, Siemens a VA Tech Transmission & Distribution v. Komise, T‑122/07 až T‑124/07, Sb. rozh., EU:T:2011:70, bod 157).
            75. Tato otázka mohla být tím spíše předmětem diskuse ve správním řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, když Soudní dvůr následně zrušil rozsudek Siemens a VA Tech Transmission & Distribution v. Komise, bod 74 výše (EU:T:2011:70), přičemž rozhodl, že rozdělení pokuty mezi solidární spoludlužníky spadá výlučně do pravomoci vnitrostátního soudu (rozsudek Siemens, bod 41 výše, EU:C:2014:256, bod 62).
            76. Žalobkyně mohly ve správním řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, a tedy před přijetím rozsudku Siemens, bod 42 výše (EU:C:2014:256) uvést, že měly právo na to, aby jim bylo přiznáno snížení pokuty společnosti Elementis, se kterou byly solidárně odpovědné za protiprávní jednání, kterého se dopustilo partnerství Akcros, jelikož v době protiprávního jednání tvořily společně jediný podnik ve smyslu článku 101 SFEU.
            77. Žalobkyně by tedy mohly ve správním řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, zajistit svou obhajobu lépe, kdyby disponovaly dostatečnou lhůtou pro uvedení svého stanoviska.
            78. Zadruhé je nesporné, že v napadeném rozhodnutí chtěla Komise vyvodit důsledky z rozsudku ArcelorMittal, bod 21 výše (EU:C:2011:190).
            79. Komise tak měla v napadeném rozhodnutí za to, že zastavení běhu promlčení nemělo ve vztahu k žalobkyním účinek erga omnes , ale jen inter partes , což za okolností projednávaného případu znamenalo, že uvedené zastavení běhu neplatilo pro Elementis.
            80. Zaprvé je přitom třeba připomenout, že se Soudní dvůr ve věci, v níž byl vydán rozsudek ArcelorMittal, bod 21 výše (EU:C:2011:190), vyjádřil k účinkům zastavení běhu promlčení inter partes , které se týkalo různých podniků ve smyslu článku 101 SFEU, které se účastnily stejného protiprávního jednání (rozsudek ArcelorMittal, bod 21 výše, EU:C:2011:190, bod 148).
            81. Zadruhé v projednávaném případě tvořily společnost Elementis a žalobkyně během druhého období protiprávního jednání jediný podnik ve smyslu článku 101 SFEU, jak bylo rozhodnuto v bodě 405 rozsudku vyhlášeného tohoto dne ve věci T‑47/10.
            82. Nezávisle na otázce, zda Komise mohla právem rozšířit řešení přijaté Soudním dvorem ve věci, v níž byl vydán rozsudek ArcelorMittal, bod 21 výše (EU:C:2011:190), která se týkala různých podniků účastnících se téhož protiprávního jednání, na takovou situaci, jako je situace v projednávaném případě, která se týkala různých společností, které tvořily jediný podnik během druhého období protiprávního jednání, je tak třeba mít za to, že zejména ohledně této otázky by mohly žalobkyně ve správním řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, zajistit svou obhajobu lépe, kdyby disponovaly dostatečnou lhůtou pro uvedení jejich stanoviska.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  –	Jsou uvedeny pouze ty body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za účelné.

            Výrok
            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
            rozhodl takto:
            1) Rozhodnutí Komise ze dne 30. června 2011, kterým se mění rozhodnutí Komise C (2009) 8682 final ze dne 11. listopadu 2009 v řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/38.589 – Tepelné stabilizátory) se zrušuje.
            2) Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. března 1991. # Francouzská republika proti Komisi Evropských společenství. # Věc C-202/88.