Rozsudek Soudního dvora ze dne 29. února 1968. # Parke, Davis and Co. proti Probel, Reese, Beintema-Interpharm a Centrafarm. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nizozemsko. # Věc 24-67.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 19. července 2012.#Marianne Scheunemann v. Finanzamt Bremerhaven.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof.#Svoboda usazování – Volný pohyb kapitálu – Přímé daně – Dědická daň – Způsoby výpočtu daně – Nabytí podílu jediného společníka v kapitálové společnosti se sídlem ve třetím státu děděním – Vnitrostátní právní úprava vylučující daňová zvýhodnění u podílů v takových společnostech.#Věc C‑31/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      19. července 2012 (
            *1
         )
      „Svoboda usazování — Volný pohyb kapitálu — Přímé daně — Dědická daň — Způsoby výpočtu daně — Nabytí podílu jediného společníka v kapitálové společnosti se sídlem ve třetím státu děděním — Vnitrostátní právní úprava vylučující daňová zvýhodnění u podílů v takových společnostech“
      Ve věci C-31/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo) ze dne 15. prosince 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 20. ledna 2011, v řízení

         Marianne Scheunemann

      proti

         Finanzamt Bremerhaven,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, U. Lõhmus (zpravodaj), A. Rosas, A. Ó Caoimh a A. Arbadžev, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za německou vládu T. Henzem a K. Petersen, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi R. Lyalem a W. Möllsem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 20. března 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 63 odst. 1 SFEU a článku 65 SFEU.

               2

               Projednávaná žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Scheunemann a Finanzamt Bremerhaven (dále jen „Finanzamt“) ve věci daňového výměru týkajícího se výpočtu dědické daně použitelné na dědictví zahrnující mimo jiné podíl v kapitálové společnosti se sídlem ve třetím státu.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 1 odst. 1 směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy [článek zrušený Amsterodamskou smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 10), zní:
               „Aniž jsou dotčena dále uvedená ustanovení, zruší členské státy omezení pohybu kapitálu mezi rezidenty členských států. Pro zjednodušení provádění této směrnice se pohyb kapitálu člení podle klasifikace uvedené v příloze I.“

               4

               Mezi způsoby pohybu kapitálu vyjmenovanými v článku 1 směrnice 88/361 jsou v příloze I uvedené směrnice v jejím bodě XI, nadepsaném „Osobní pohyb kapitálu“, konkrétně zmíněna dědictví a odkazy.

         Německé právo

               5

               Ustanovení § 1 odst. 1 bodu 1 zákona o dani dědické a darovací (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz), ve znění zveřejněném dne 27. února 1997 (BGBl. 1997 I, s. 378), ve znění zákona ze dne 10. října 2007 (BGB1. 2007 I, s. 2332, dále jen „ErbStG“), stanoví, že „dani dědické (nebo darovací) podléhají […] nabytí z důvodu úmrtí“.

               6

               Podle § 2 odst. 1 bodu 1 ErbStG dědické dani podléhá celá pozůstalost zemřelého, který byl v době úmrtí německým rezidentem. Dani podléhá rovněž majetek nacházející se v jiném státu.

               7

               Ustanovení § 13a odst. 1 a 2 ErbStG stanoví:
               „1.   Majetek podniku, zemědělský a lesnický majetek, jakož i podíly na kapitálových společnostech ve smyslu odstavce 4 zůstávají, s výhradou věty druhé, osvobozeny od daně do celkové hodnoty 225000 [eur]

                        1.

                        v případě nabytí děděním; […]

                        2.

                        Zbývající hodnota majetku ve smyslu odstavce 4, získaná po použití odstavce 1, se stanoví sazbou ve výši 65 %.“

               8

               Podle § 13a odst. 4 bodu 3 ErbStG „se hodnota majetku osvobozeného od daně a podléhajícího snížené sazbě použije na […] podíly na kapitálové společnosti, pokud měla k okamžiku splatnosti daně sídlo nebo obchodní vedení v tuzemsku a zůstavitel nebo dárce v ní držel přímý podíl, který činil více než jednu čtvrtinu základního kapitálu této společnosti“.

               9

               Podle § 13a odst. 5 bodu 4 ErbStG bude uvedené osvobození od daně a uvedené použití snížené sazby daně zpětně vyloučeno tehdy, pokud dědic v průběhu pěti let nabytý podíl na kapitálové společnosti zcela nebo zčásti zcizí.

               10

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že se německá daňová správa v návaznosti na rozsudek ze dne 17. ledna 2008, Jäger (C-256/06, Sb. rozh. s. I-123) rozhodla používat zvýhodnění stanovená v § 13a odst. 1 a 2 ErbStG též na podíly na nekotovaných kapitálových společnostech se sídlem v jiném členském státu, než je Spolková republika Německo. Podíly ve společnostech se sídlem mimo Evropskou unii nebo Evropský hospodářský prostor zůstávají nadále vyňaty.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               11

               Marianne Scheunemann, mající bydliště v Německu, je jedinou dědičkou svého otce, jenž měl rovněž bydliště v Německu a který zemřel v únoru roku 2007. Pozůstalost, která zahrnovala mimo jiné podíl jediného společníka na kapitálové společnosti se sídlem v Kanadě, byla v Německu zdaněna dědickou daní.

               12

               Rozhodnutím ze dne 24. listopadu 2008 Finanzamt vyměřil dědickou daň dlužnou M. Scheunemann ve výši 299381,95 eur, a konstatoval, že hodnota podílu zůstavitele na dotčené společnosti činila 1142115 eur. Vzhledem k tomu, že kapitálová společnost neměla ani sídlo, ani obchodní vedení v tuzemsku nebo na území některého z členských států, nebylo přiznáno osvobození od daně ve výši 225000 eur podle § 13a odst. 1 ErbStG a snížený základ daně podle odstavce 2 téhož článku.

               13

               Vzhledem k tomu, že M. Scheunemann byla toho názoru, že měla na posledně uvedené nárok, podala proti rozhodnutí Finanzamt odvolání.

               14

               V návaznosti na rozhodnutí zamítající její odvolání podala žalobu k Finanzgericht Bremen, který žalobě nevyhověl. Podle uvedeného soudu je třeba daňová zvýhodnění z titulu § 13a odst. 4 bodu 3 ErbStG posuzovat nikoli z hlediska volného pohybu kapitálu, nýbrž výlučně z hlediska svobody usazování, vzhledem k tomu, že minimální podíl zůstavitele přesahující jednu čtvrtinu jmenovitého kapitálu kapitálové společnosti, který je stanoven v tomto ustanovení, umožňuje vykonávat na tuto společnost vliv. Svoboda usazování však není předurčena k použití na podíl v takové společnosti, která se nachází ve třetím státu, jako je společnost dotčená v původním řízení.

               15

               Bundesfinanzhof, ke kterému byl podán opravný prostředek „Revision“ proti rozsudku uvedeného soudu, je toho názoru, že ustanovení Smlouvy o FEU týkající se svobody usazování nejsou předurčena k použití na dotčenou situaci. V tomto ohledu Bundesfinanzhof uvádí, že podle judikatury Soudního dvora se na daňové zacházení s dědictvími, bez ohledu na jejich druh, vztahují ustanovení Smlouvy o volném pohybu kapitálu. Uvedený soud si v důsledku toho klade otázku, zda posledně uvedená ustanovení brání právním předpisům dotčeným v původním řízení.

               16

               Za těchto podmínek se Bundesfinanzhof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Má být čl. [63] odst. 1 [SFEU] ve spojení s článkem [65 SFEU] vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která pro účely výpočtu dědické daně z pozůstalosti stanoví, že podíl jediného společníka kapitálové společnosti se sídlem a obchodním vedením v Kanadě, který patří do soukromého majetku, se zohlední v plné výši, zatímco v případě nabytí takového podílu na kapitálové společnosti se sídlem a obchodním vedením v tuzemsku se uplatní nezdanitelná částka a zbývající část hodnoty podílu se zohlední pouze ve výši 65 %?“

         K předběžné otázce

               17

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu kapitálu musejí být vykládána v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která pro účely výpočtu dědické daně vylučuje použití některých daňových zvýhodnění na dědictví ve formě podílu na kapitálové společnosti se sídlem ve třetím státu, zatímco stejná zvýhodnění v případě dědění takového podílu přiznává, pokud se sídlo společnosti nachází v členském státu.

               18

               Jak německá vláda, tak Evropská komise úvodem tvrdí, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení nespadá do volného pohybu kapitálu, nýbrž do svobody usazování, a to z toho důvodu, že podíl dotčený v původním řízení umožňuje vykonávat jistý vliv na rozhodování dotyčné společnosti.

               19

               V důsledku toho je bez dalšího třeba určit, zda se na uvedenou právní úpravu použije článek 49 SFEU týkající se svobody usazování, nebo článek 63 SFEU, který se týká volného pohybu kapitálu.

               20

               V tomto ohledu z nyní již ustálené judikatury vyplývá, že pro účely určení, zda se na vnitrostátní právní předpisy vztahuje některá ze svobod pohybu, je třeba zohlednit předmět dotčených právních předpisů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. února 2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, C-436/08 a C-437/08, Sb. rozh. s. I-305, bod 33, a ze dne 15. září 2011, Halley a další, C-132/10, Sb. rozh. s. I-8353, bod 17).

               21

               Ve věci v původním řízení je předmětem sporného opatření stanovení daňového zacházení s dědictvím, které zahrnuje mimo jiné podíl na kapitálových společnostech.

               22

               Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že daňové zacházení s dědictvím v zásadě spadá do článku 63 SFEU, který se týká volného pohybu kapitálu. Dědění, jež spočívá v přechodu majetku zůstaveného zemřelou osobou na jednu či více osob, spadající do bodu XI přílohy I směrnice 88/361, nazvaného „Osobní pohyb kapitálu“, totiž představuje pohyb kapitálu ve smyslu článku 63 SFEU (viz zejména rozsudky ze dne 11. září 2008, Eckelkamp a další, C-11/07, Sb. rozh. s. I-6845, bod 39; a ze dne 11. září 2008, Arens-Sikken, C-43/07, Sb. rozh. s. I-6887, bod 30; ze dne 15. října 2009, Busley a Cibrian Fernandez, C-35/08, Sb. rozh. s. I-9807, bod 18, a ze dne 10. února 2011, Missionwerk Werner Heukelbach, C-25/10, Sb. rozh. s. I-497, bod 16).

               23

               Je ovšem třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se na vnitrostátní právní předpisy, které se použijí pouze na podíly umožňující vykonávat jistý vliv na rozhodování společnosti a určovat její činnost, vztahují ustanovení Smlouvy týkající se svobody usazování. Naproti tomu vnitrostátní ustanovení, která se použijí na podíly nabyté pouze s cílem investovat bez úmyslu ovlivňovat řízení a kontrolu podniku, musí být přezkoumána výlučně z hlediska volného pohybu kapitálu (výše uvedený rozsudek Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, bod 35 a citovaná judikatura).

               24

               Z toho vyplývá, že pro určení, která svoboda se vztahuje na právní úpravu dotčenou v původním řízení, je třeba zkoumat, zda podíl, jehož se uvedená právní úprava týká, jeho držiteli umožňuje, aby vykonával jistý vliv na rozhodování společnosti, a tím určoval její činnosti.

               25

               V projednávané věci z výkladu § 13a odst. 1 a 2 ErbStG ve spojení s odstavcem 4 bodem 3 téhož článku vyplývá, že možnost požívat dotčených daňových zvýhodnění je podmíněna držením přímého podílu přesahujícího 25 % na kapitálu společnosti.

               26

               Německá vláda tvrdí, že podle německého práva takový podíl na kapitálu společnosti umožňuje vykonávat jistý vliv na její rozhodování a určovat její činnosti. Takový podíl totiž majiteli podílu poskytuje blokační menšinu při důležitých rozhodnutích, která určují další budoucnost podniku.

               27

               Účel daňových zvýhodnění stanovených vnitrostátní právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení spočívá především v povzbuzení dědiců významných podílů ve společnosti, aby se zapojili do jejího řízení s cílem zajistit v konečném důsledku přežití podniku a zachování pracovních míst.

               28

               Tento účel je zajištěn zpětným odnětím dotčených daňových zvýhodnění, které je stanoveno v § 13a odst. 5 ErbStG v případě, že dědic své podíly na společnosti v průběhu pěti let od jejich nabytí zcela nebo zčásti zcizí.

               29

               Je tak třeba uvést, že německý zákonodárce pro účely přiznání daňových zvýhodnění dotčených v původním řízení stanovil prahovou hodnotu podílu, který držiteli podílů na kapitálové společnosti umožňuje, aby ovlivňoval její řízení a kontrolu, a stanovil podmínky mající za cíl zajistit, aby uvedený držitel nezasahoval pouze s cílem investovat.

               30

               V důsledku toho je třeba mít za to, že právní úprava dotčená v původním řízení se dotýká především svobody usazování a podle judikatury Soudního dvora spadá výhradně do působnosti ustanovení Smlouvy týkajících se této svobody. I za předpokladu, že by takové vnitrostátní opatření mělo omezující účinky na volný pohyb kapitálu, jak tvrdí žalobci v původním řízení, je nutné takové účinky považovat za nevyhnutelný důsledek případné překážky svobody usazování a neodůvodňují přezkum uvedeného opatření s ohledem na ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu kapitálu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. října 2007, Geurts a Vogten, C-464/05, Sb. rozh. s. I-9325, bod 16, jakož i citovaná judikatura).

               31

               V každém případě je v případě skutkových okolností v původním řízení nesporné, že zůstavitel měl podíl rovnající se 100 % kapitálu dotčené společnosti, takže je nepopíratelné, že mohl vykonávat jistý vliv na její rozhodování a určovat její činnosti.

               32

               V důsledku toho není namístě zkoumat vnitrostátní opatření dotčené v původním řízení s ohledem na ustanovení Smlouvy o volném pohybu kapitálu.

               33

               Kapitola Smlouvy týkající se svobody usazování neobsahuje žádné ustanovení, které by rozšiřovalo působnost jejích ustanovení na situace zahrnující podíl na společnosti, jejíž sídlo se nachází ve třetím státu (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 10. května 2007, A a B, C-102/05, Sb. rozh. s. I-3871, bod 29, a rozsudek ze dne 24. května 2007, Holböck, C-157/05, Sb. rozh. s. I-4051, bod 28).

               34

               V důsledku toho nejsou články 49 SFEU a násl. určeny k použití v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení.

               35

               S ohledem na veškeré tyto úvahy je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že se taková právní úprava členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která pro účely výpočtu dědické daně vylučuje použití některých daňových zvýhodnění na dědictví ve formě podílu na kapitálové společnosti se sídlem ve třetím státu, zatímco stejná zvýhodnění přiznává v případě dědění takového podílu, pokud se sídlo společnosti nachází v členském státu, dotýká především výkonu svobody usazování ve smyslu článku 49 a násl. SFEU, pokud tento podíl svému držiteli umožňuje, aby vykonával jistý vliv na rozhodování uvedené společnosti a určoval její činnosti. Tyto články nejsou určeny k použití na situaci týkající se podílu drženého ve společnosti, jejíž sídlo se nachází ve třetím státě.

         K nákladům řízení

               36

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                     Taková právní úprava členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která pro účely výpočtu dědické daně vylučuje použití některých daňových zvýhodnění na dědictví ve formě podílu na kapitálové společnosti se sídlem ve třetím státu, zatímco stejná zvýhodnění přiznává v případě dědění takového podílu, pokud se sídlo společnosti nachází v členském státu, se dotýká především výkonu svobody usazování ve smyslu článku 49 a násl. SFEU, pokud tento podíl svému držiteli umožňuje, aby vykonával jistý vliv na rozhodování uvedené společnosti a určoval její činnosti. Tyto články nejsou určeny k použití na situaci týkající se podílu drženého ve společnosti, jejíž sídlo se nachází ve třetím státě.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 22. března 2007. # Saint-Gobain Pam SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství PAM PLUVIAL - Starší národní obrazové ochranné známky PAM - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Důkaz o užívání - Článek 8 odst. 1 písm. b) a článek 43 nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-364/05.

text:
      Věc T-364/05
      Saint-Gobain Pam SA
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství PAM PLUVIAL – Starší národní obrazové ochranné známky PAM – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Důkaz o užívání − Článek 8 odst. 1 písm. b) a článek 43 nařízení (ES) č. 40/94“
      Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 22. března 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Průzkum námitek – Důkaz o užívání starší ochranné známky

      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 43 odst. 2 a 3)
      2.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      3.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      4.     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      1.     V souladu s čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství se má pro účely průzkumu námitek podaných
         na základě článku 42 téhož nařízení za to, že starší ochranná známka byla skutečně užívána, až do okamžiku, kdy je k Úřadu
         pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) podán návrh přihlašovatele na předložení důkazu o takovém užívání.

      Takový návrh, který musí být vyjádřen výslovně a včas, nemůže být poprvé podán až odvolacímu senátu.
      Uvedený návrh, jehož důsledkem je, že osoba, která podává námitky, nese důkazní břemeno ohledně skutečného užívání své ochranné
         známky (nebo existence řádných důvodů pro neužívání) pod sankcí zamítnutí jejích námitek, totiž mění obsah námitkového řízení
         tím, že mu přidává zvláštní a předběžnou otázku, která musí být vyřešena předtím, než je rozhodnuto o samotných námitkách.
         Rozhodovat v prvním stupni o námitkách, jak jsou vymezeny v jednotlivých procesních podáních a návrzích účastníků řízení,
         včetně případného návrhu na předložení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky, totiž přísluší námitkovému oddělení.
         Připuštění možnosti podat takový návrh poprvé až odvolacímu senátu, který rozhoduje pouze o odvoláních podaných proti rozhodnutím
         námitkových oddělení a sám o nových námitkách v první instanci nerozhoduje, by znamenalo přezkum ze strany odvolacího senátu
         zcela specifického návrhu spojeného s novými právními a skutkovými hledisky a překračujícího rámec námitkového řízení, jak
         byl předložen a projednán námitkovým oddělením.

      Funkční kontinuita mezi jednotlivými instancemi Úřadu nemůže odůvodnit podání takového návrhu poprvé až odvolacímu senátu,
         neboť vůbec nezahrnuje přezkum věci odlišné od věci předložené námitkovému oddělení ze strany odvolacího senátu, a sice věci,
         jejíž rozsah byl rozšířen přidáním předběžné otázky ohledně skutečného užívání starší ochranné známky.

      (viz body 32, 34–37, 39–41)
      2.     V rámci použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství musí být podobnost výrobků, na něž
         se vztahují kolidující ochranné známky, posuzována s ohledem na všechny relevantní faktory, které charakterizují vztah mezi
         dotyčnými výrobky, přičemž tyto faktory zahrnují zejména jejich povahu, účel a užívání, dále pak okolnost, zda bývají zpravidla
         uváděny na trh ve stejných prodejních místech, a jejich konkurenční nebo komplementární charakter. V tomto ohledu komplementárními
         výrobky jsou takové výrobky, mezi kterými existuje úzký vztah v tom smyslu, že jeden je nezbytný nebo důležitý pro užití druhého
         tak, že si mohou spotřebitelé myslet, že odpovědnost za výrobu obou výrobků nese stejný podnik.

      (viz body 92, 94–95)
      3.     V rámci použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství mohou být kombinovaná ochranná známka
         a jiná ochranná známka, která je totožná nebo vykazuje podobnost s jednou ze složek kombinované ochranné známky, považovány
         za podobné, pokud tato složka tvoří dominantní prvek celkového dojmu, kterým kombinovaná ochranná známka působí. Tak je tomu
         v případě, kdy tato složka je sama o sobě způsobilá dominovat představě této ochranné známky, kterou si relevantní veřejnost
         uchovává v paměti, takže všechny ostatní složky ochranné známky jsou v celkovém dojmu vyvolávaném touto ochrannou známkou
         zanedbatelné. Pokud jde o posouzení dominantní povahy jedné nebo více určitých složek kombinované ochranné známky, je třeba
         zohlednit zejména vlastnosti každé z těchto složek jejich porovnáním s vlastnostmi ostatních složek. Mimoto a doplňkově může
         být vzato v úvahu vzájemné postavení jednotlivých složek v konfiguraci kombinované ochranné známky.

      (viz bod 97)
      4.     U průměrného španělského spotřebitele existuje nebezpečí záměny slovního označení PAM PLUVIAL, jehož zápis jako ochranné známky
         Společenství je požadován pro „kovové roury a trubky“ spadající do třídy 6 a „nekovové spojky na pevné nekovové roury a trubky“
         spadající do třídy 17 ve smyslu Niceské dohody, se starší obrazovou ochrannou známkou, jejíž slovní prvek „PAM“ představuje
         ústřední a dominantní prvek, zapsanou dříve ve Španělsku pro „stavební materiály“ spadající do třídy 19.

      Jelikož totiž jednak mezi kolidujícími ochrannými známkami existuje vzhledová a fonetická podobnost, neboť dominantní prvek
         „PAM“ starší ochranné známky představuje rovněž dominantní prvek přihlašované ochranné známky PAM PLUVIAL z důvodu svého tvaru,
         jenž je krátký a snadno zapamatovatelný, neexistence zvláštního významu ve španělštině a své přítomnosti na začátku přihlašované
         ochranné známky, a jednak, že výrobky, na něž se vztahují kolidující ochranné známky, jsou podobné a komplementární, přítomnost
         výrazu „pluvial“ v přihlašované ochranné známce nebezpečí záměny nevylučuje, neboť tento prvek může vést průměrného spotřebitele
         k domněnce, že přihlašovaná ochranná známka je odvozena od hlavní ochranné známky „pam“ a označuje zvláštní řadu, jež je součástí
         „skupiny ochranných známek PAM“.

      (viz body 98–100, 105)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      22. března 2007(*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství PAM PLUVIAL – Starší národní obrazové ochranné známky PAM – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Důkaz o užívání − Článek 8 odst. 1 písm. b) a článek 43 nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T‑364/05,
      Saint-Gobain Pam SA, se sídlem v Nancy (Francie), zastoupená J. Blanchardem a G. Marchaisem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému A. Rassatem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM byla
      Propamsa, SA, se sídlem v Barceloně (Španělsko),

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 15. dubna 2005 (věc R 414/2004-4)
         ohledně zápisu slovního označení PAM PLUVIAL týkajícímu se námitkového řízení mezi Propamsa, SA a Saint-Gobain Pam SA,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras, předseda, F. Dehousse a D. Šváby, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon, vedoucí soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 26. září 2005,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 25. ledna 2006,
      s přihlédnutím k ústní části řízení, kdy se jednání nařízené na 7. prosince 2006 nekonalo, neboť se z žádný z účastníků řízení
         nedostavil,

      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1       Dne 27. září 2000 žalobkyně, Saint-Gobain Pam SA, podala u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
         (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce
         Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2       Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován (dále jen „přihlašovaná ochranná známka“), je slovní označení PAM PLUVIAL.
      3       Po dvou omezeních seznamu výrobků, na něž se původně vztahovala přihláška ochranné známky, učiněných žalobkyní dne 9. října
         2000 a 29. května 2002 a přijatých OHIM dne 11. října 2000 a 4. července 2002, spadají výrobky, pro něž byl zápis požadován,
         do tříd 6 a 17 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června
         1957 a odpovídají následujícímu popisu:

      –       „Kovové roury a trubky nebo roury a trubky, jejichž základem je kov, litinové roury a trubky, kovové spojky na výše uvedené
         výrobky“ (třída 6);

      –       „Nekovové spojky na pevné nekovové roury a trubky“ (třída 17).
      4       Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 61/2001 ze dne 16. července 2001.

      5       Dne 20. září 2001 podala Propamsa, SA na základě čl.  42 odst. 1 nařízení č. 40/94 námitky proti zápisu přihlašované ochranné
         známky.

      6       Námitky se zakládaly na následujících starších právech :
      –       obrazové ochranné známce, zapsané ve Španělsku dne 26. července 1976 pod č. 737992 pro „stavební materiály“ (třída 19), zobrazené
         níže (dále jen „starší ochranná známka“):

      –       obrazové ochranné známce, zapsané ve Španělsku dne 26. července 1976 pod č. 120075 pro „cement“, (třída 19), zobrazené níže:

      –       francouzském označení mezinárodní obrazové ochranné známky, zobrazené níže, zapsané dne 2. září 1981 pod č. 463089 s účinky
         v Rakousku, v zemích Beneluxu, v Německu, ve Francii a v Itálii, pro „lepidla pro průmysl“ (třída 1) a „(nekovové) stavební
         materiály, jež jsou surovinami nebo hotovými výrobky“ (třída 19):

      7       Námitky směřovaly proti všem výrobkům uvedeným v přihlášce ochranné známky Společenství.
      8       Důvodem uváděným na podporu námitek bylo nebezpečí záměny mezi přihlašovanou ochrannou známkou a třemi ochrannými známkami
         uvedenými v bodě 6 výše ve smyslu čl.  8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      9       Námitkové oddělení OHIM vyhovělo rozhodnutím ze dne 29. března 2004 námitkám a zamítlo přihlášku ochranné známky Společenství
         žalobkyně. Námitkové oddělení nejprve upřesnilo, že srovnání mezi výrobky, na něž se vztahují kolidující ochranné známky,
         má být provedeno s přihlédnutím jednak ke všem výrobkům, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka, bez ohledu na jejich
         aktuální použití nebo použití zamýšlené žalobkyní, a jednak ke všem výrobkům, pro něž byly ochranné známky uváděné na podporu
         námitek zapsány, neboť žalobkyně nepodala návrh na předložení důkazu o skutečném užívání starších ochranných známek ve smyslu
         čl.  43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94. Námitkové oddělení dále usoudilo, že kovové či nekovové roury a trubky a stavební materiály,
         na něž se vztahují starší ochranné známky, jsou podobné. Posledně zmíněné výrobky zahrnují přinejmenším nekovové roury a trubky,
         které jsou stejné povahy a mají stejnou funkci, jsou určeny týmž uživatelům a mohou být použity ve spojení s kovovými rourami
         a trubkami nebo v konkurenci s nimi. Námitkové oddělení bylo rovněž toho názoru, že spojky na kovové či nekovové roury a trubky,
         na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka, a stavební materiály jsou podobné, neboť jsou nezbytné k montáži nebo opravě
         kovových a nekovových rour a trubek. Konečně pokud jde o srovnání kolidujících ochranných známek, námitkové oddělení mělo
         za to, že dominantním prvkem těchto známek je výraz „pam“, a že tyto ochranné známky jsou tudíž vysoce podobné, jelikož existuje
         vzhledová a sluchová totožnost dominantního prvku označení dostatečné k tomu, aby vyvážily vzhledové a sluchové rozdíly jejich
         nedominantních částí. Na základě těchto úvah došlo námitkové oddělení k závěru, že ve Španělsku a Francii existuje nebezpečí
         záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami u všech dotčených výrobků.

      10     Žalobkyně podala dne 26. května 2004 na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení.

      11     Rozhodnutím ze dne 15. dubna 2005 (dále jen „napadené rozhodnutí“), doručeným žalobkyni dne 19. července 2005, zamítl čtvrtý
         odvolací senát odvolání žalobkyně a potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení.

      12     Odvolací senát nejprve odmítl jako opožděný návrh na předložení důkazu o skutečném užívání ochranných známek, na nichž se
         zakládaly námitky, podaný žalobkyní v jejím odůvodnění odvolání. Odvolací senát v tomto ohledu usoudil, že tento návrh měl
         být podán kdykoliv během námitkového řízení, to znamená do doby, než OHIM oznámí účastníkům řízení ukončení tohoto řízení,
         a nemohl být podán poprvé až během řízení o odvolání před odvolacím senátem.

      13     Odvolací senát nakonec po provedení srovnání přihlašované ochranné známky se starší ochrannou známkou došel k závěru, že uvedené
         ochranné známky jsou vcelku podobné vzhledem k fonetické a vzhledové totožnosti jejich dominantního slovního prvku „pam“,
         která převažuje nad vzhledovými a fonetickými rozdíly vyplývajícími z vedlejšího slovního prvku „pluvial“ obsaženého v přihlašované
         ochranné známce. Odvolací senát rovněž usoudil, že výrobky, na něž se vztahují obě dotčené ochranné známky, jsou podobné a komplementární,
         neboť jsou distribuovány týmiž obchodními odděleními, prodávány v týchž prodejních místech a určeny týmž konečným uživatelům.
         S ohledem na tyto skutečnosti došel odvolací senát k závěru, že u relevantní veřejnosti ve Španělsku existuje nebezpečí záměny
         mezi dotčenými ochrannými známkami, a že tedy není nezbytné zkoumat existenci nebezpečí záměny mezi přihlašovanou ochrannou
         známkou a ostatními ochrannými známkami uváděnými společností Propamsa na podporu námitek.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      14     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      15     OHIM navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      16     Žalobkyně se na podporu své žaloby dovolává dvou žalobních důvodů vycházejících z porušení článku 43 nařízení č. 40/94 a z porušení
         čl.  8 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

       K přílohám 9 až 15, 17, 18, 22 a 23 žaloby
       Argumenty účastníků řízení
      17     OHIM uvádí, že přílohy 9 až 15, 17, 18, 22 a 23 žaloby týkající se působení skupiny Saint-Gobain a podmínek užívání kolidujících
         ochranných známek jsou poprvé předloženy před Soudem, neboť nebyly předloženy ani námitkovému oddělení, ani odvolacímu senátu.
         K těmto dokumentům tedy nemůže být přihlédnuto a musí být Soudem odmítnuty v souladu s ustálenou judikaturou, aniž by mohla
         být zkoumána jejich důkazní hodnota [rozsudky Soudu ze dne 18. února 2004, Koubi v. OHIM – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03,
         Recueil, s. II‑719, bod 52 ; ze dne 29. dubna 2004, Eurocermex v. OHIM (Tvar pivní láhve), T‑399/02, Recueil, s. II‑1391,
         bod 52, a ze dne 21. dubna 2005, Ampafrance v. OHIM – Johnson & Johnson (monBeBé), T‑164/03, Sb. rozh. s. II‑1401]. Tytéž
         dokumenty nemohou každopádně zpochybnit napadené rozhodnutí.

       Závěry Soudu
      18     Podle ustálené judikatury platí, že žaloba před Soudem proti rozhodnutím odvolacích senátů OHIM se týká přezkumu jejich legality
         ve smyslu článku 63 nařízení č. 40/94, takže funkcí Soudu není znovu zkoumat skutkové okolnosti ve světle dokumentů, které
         byly poprvé předloženy až před Soudem [rozsudek Soudu ze dne 16. března 2006, Telefon & Buch v. OHIM – Herold Business Data
         (Weisse Seiten), T‑322/03, Sb. rozh. s. II‑835, bod 65; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek CONFORFLEX, bod 17 výše, bod 52].

      19     V projednávaném případě je třeba konstatovat, že přílohy 9 až 15, 17, 18, 22 a 23 žaloby jsou skutečně předloženy poprvé až
         před Soudem. K těmto dokumentům tedy nelze přihlédnout a musejí být odmítnuty, aniž by bylo nutné zkoumat jejich důkazní sílu
         (viz v tomto smyslu rozsudek Weisse Seiten, bod 18 výše, bod 65 a uvedená judikatura).

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 43 nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      20     Žalobkyně poukazujíc na zásadu funkční kontinuity mezi odděleními OHIM uplatňuje, že odvolací senát odmítl neprávem jako opožděný
         návrh na předložení důkazu o užívání starších ochranných známek uváděných na podporu námitek, podaný poprvé v odůvodnění jejího
         odvolání. Žalobkyně se domnívá, že podle výše zmíněné zásady je účastník řízení zcela oprávněn dovolávat se před odvolacím
         senátem skutkových a právních okolností, jichž se nedovolával před námitkovým oddělením.

      21     Tento závěr platí tím spíše, že žalobkyně získala v projednávaném případě na základě průzkumu, který nechala provést, přesvědčení,
         že Propasma užívá ochranné známky uváděné na podporu námitek pouze pro cement, a nikoliv pro ostatní výrobky, pro něž byly
         tyto ochranné známky zapsány. Žalobkyně tedy ve svém odůvodnění předloženém dne 26. května 2004 odvolacímu senátu legitimně
         navrhla, aby Propamsa předložila důkazy o skutečném užívání uvedených ochranných známek během pěti let před zveřejněním přihlášky
         ochranné známky Společenství.

      22     Žalobkyně má za to, že jiné rozhodnutí by přímo zpochybnilo „základní zásadu“ vyplývající jak z osmého bodu odůvodnění první
         směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách
         (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), tak z devátého bodu odůvodnění nařízení č. 40/94, podle nějž není důvod
         chránit národní ochranné známky a ochranné známky Společenství ani starší ochranné známky, které jim odporují, pokud nejsou
         skutečně užívány.

      23     Žalobkyně dodává, že článek 43 nařízení č. 40/94, uvedený v napadeném rozhodnutí, stanoví pouze jedinou procesní lhůtu ve
         svém prvním odstavci, a sice lhůtu stanovenou OHIM pro předložení vyjádření účastníků řízení ke sdělení jiných účastníků řízení
         nebo ke sdělení OHIM v průběhu zkoumání námitek. Žalobkyně je toho názoru, že může-li osoba podávající námitky předložit důkazy
         o skutečném užívání pouze ve lhůtě stanovené OHIM, žádný předpis nestanoví zvláštní lhůtu pro podání návrhu na předložení
         důkazu o skutečném užívání druhým účastníkem námitkového řízení. V důsledku toho nemůže být právo přihlašovatele ochranné
         známky Společenství vyplývající ze „základní zásady“ uvedené v předcházejícím bodě, požadovat po osobě podávající námitky
         předložení důkazů o užívání její ochranné známky, podmíněno dodržením lhůty, která nevyplývá z žádného zvláštního předpisu.

      24     Je sice pravda, že lhůta k podání návrhu na předložení důkazu o užívání byla zavedena nařízením Komise (ES) č. 1041/2005 ze
         dne 29. června 2005, kterým se mění nařízení (ES) č. 2868/95, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 172, s. 4).
         Toto nařízení se však v projednávaném případě nepoužije, neboť vstoupilo v platnost až dne 25. července 2005, tedy po datu
         přijetí napadeného rozhodnutí.

      25     OHIM úvodem podotýká, že si je sice zcela vědom judikatury Soudu ohledně zásady funkční kontinuity, nicméně nesdílí vždy názor
         Soudu o této zásadě, jak prokazuje zejména kasační opravný prostředek, jenž podal k Soudnímu dvoru (věc C‑29/05 P) proti rozsudku
         Soudu ze dne 10. listopadu 2004, Kaul v. OHIM – Bayer (ARCOL) (T‑164/02, Sb. rozh. s. II‑3807).

      26     OHIM dále připomíná, svou praxi týkající se návrhu na předložení důkazu o skutečném užívání ve smyslu čl.  43 odst. 2 a 3
         nařízení č. 40/94, jež se odrazila ve směrnicích týkajících se řízení před OHIM přijatých rozhodnutím EX-04-2 prezidenta OHIM
         ze dne 10. května 2004, po konzultaci správní rady a zúčastněných kruhů, zejména hlavních sdružení zástupců před OHIM. Podle
         bodu 1.1 těchto směrnic v jejich znění platném k datu, kdy bylo napadené rozhodnutí vydáno, může být návrh na předložení důkazu
         o užívání podán pouze do okamžiku, než OHIM písemně sdělí účastníkům řízení, že žádné jiné vyjádření již nemůže být předloženo,
         jinak řečeno, že je připraven rozhodnout o námitkách.

      27     Tato směrnice odráží ustálenou rozhodovací praxi jak námitkových oddělení, tak odvolacích senátů. Napadené rozhodnutí tak
         v bodě 1.1 potvrdilo tuto praxi, jež nebyla dosud zpochybněna. OHIM v této souvislosti poznamenává, že opačné rozhodnutí by
         mělo za následek zejména prodloužení řízení, přispění k jeho odkladům a zpochybnění účelu námitkového řízení, jenž spočívá
         v jednoduchém a rychlém řešení kolize ochranných známek při zápisu a při soudních řízeních, při zachování právní jistoty.

      28     V projednávané věci žalobkyně, která je, jak sama uvedla, součástí jednoho ze světových lídrů v průmyslu a je zvyklá na řízení
         před OHIM z důvodu svého rozsáhlého souboru ochranných známek, nevyužila v průběhu řízení před námitkovým oddělením možnost
         požadovat po společnosti Propamsa důkaz o skutečném užívání ochranných známek uváděných na podporu námitek. Žalobkyně se omezila
         na neurčitá tvrzení o výrobcích vyráběných společností Propamsa a o jejich použití obecně ve stavebnictví ve spojení s jinými
         výrobky. Námitkové oddělení tedy správně odmítlo tato tvrzení zohlednit.

      29     OHIM krom toho vysvětluje, že žalobkyně podala návrh na předložení důkazu o skutečném užívání ve smyslu čl.  43 odst. 2 a 3
         nařízení č. 40/94 poprvé ve svém odůvodnění odvolání před odvolacím senátem, dne 20. července 2004, a nikoliv dne 26. května
         2004, v den podání tohoto odvolání, jak žalobkyně nesprávně uvedla v bodě 43 své žaloby. Argument žalobkyně před Soudem vycházející
         z toho, že její návrh na předložení důkazu o užívání starších ochranných známek je odůvodněný přesvědčením, jež nabyla v návaznosti
         na zprávu o šetření připojenou jako příloha 23 žaloby, že Propamsa užívala své ochranné známky pouze pro cement, nemůže obstát
         a je přinejmenším pochybný. K tomuto dokumentu nelze jednak přihlédnout, neboť nebyl předložen, ani zmíněn před odvolacím
         senátem. Krom toho a zejména v případě, že se Soud rozhodne jej mimo veškerá očekávání zohlednit, dojde k závěru, že neobsahuje
         datum a že pouze v jeho příloze 6 je uvedeno datum 13. srpna 2004. Tento dokument tedy nemůže vést k přesvědčení, které žalobkyně
         údajně získala dne 26. května 2004 či dne 20. července 2004.

      30     OHIM upozorňuje rovněž Soud na nová ustanovení nařízení č. 1041/2005 (viz bod 24 výše), která přestože nejsou použitelná v projednávaném
         případě, upřesňují vůli zákonodárce. Nové pravidlo 22 nařízení č. 2868/95, ve znění pozdějších předpisů, je dokonce méně liberální
         než dřívější rozhodovací praxe OHIM, neboť stanoví, že návrh na předložení důkazu o skutečném užívání ochranné známky, na
         níž se zakládají námitky, je přípustný pouze v případě, že je podán během lhůty stanovené pro předložení vyjádření přihlašovatele
         ochranné známky k námitkám.

      31     OHIM se konečně domnívá, že údajná protiprávnost napadeného rozhodnutí, i kdyby byla připuštěna, nemůže každopádně vyvolat
         jeho zrušení. I kdyby byla totiž starší ochranná známka používána pouze pro cement a srovnání by se muselo omezit na tyto
         výrobky, existovalo by z týchž důvodů, jež jsou uvedeny v napadeném rozhodnutí, nebezpečí záměny u španělských spotřebitelů
         způsobilé uvést veřejnost v omyl o původu dotyčných výrobků.

       Závěry Soudu
      32     V souladu s čl.  43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 se má za účelem průzkumu námitek podaných na základě článku 42 téhož nařízení
         za to, že starší ochranná známka byla skutečně užívána, až do okamžiku, kdy je podán návrh přihlašovatele na předložení důkazu
         o takovém užívání [rozsudky Soudu ze dne 17. března 2004, El Corte Inglés v. OHIM – González Cabello a Iberia Líneas Aéreas
         de España (MUNDICOR), T‑183/02 a T‑184/02, Recueil, s. II‑965, bod 38].

      33     V projednávaném případě je nesporné, že žalobkyně podala takový návrh poprvé až při odvolání před odvolacím senátem. Žalobkyně
         se však domnívá, že tento návrh byl přípustný. V této souvislosti uplatňuje jednak to, že nařízení č. 40/94 nestanoví žádnou
         lhůtu pro podání takového návrhu a že by stanovení lhůty za tímto účelem bylo stejně v rozporu se zásadou vyplývající z devátého
         bodu odůvodnění tohoto nařízení zmíněnou v bodě 22 výše. Žalobkyně má krom toho za to, že podání jejího návrhu poprvé před
         odvolacím senátem bylo na základě zásady funkční kontinuity mezi odděleními OHIM rozhodujícími v nižší instanci a odvolacími
         senáty možné.

      34     Je namístě připomenout, že podle judikatury musí být návrh na předložení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky
         podán k OHIM výslovně a včas [rozsudky Soudu MUNDICOR, bod 32 výše, bod 38; ze dne 16. března 2005, L‘Oréal v. OHIM – Revlon
         (FLEXI AIR), T‑112/03, Sb. rozh. s. II‑949, bod 24, a ze dne 7. června 2005, Lidl Stiftung v. OHIM – REWE-Zentral (Salvita),
         T‑303/03, Sb. rozh. s. II‑1917, bod 77]. V této souvislosti bylo rozhodnuto, že je třeba podat návrh na předložení důkazu
         o skutečném užívání starší ochranné známky, v zásadě a aniž by tomu odporoval devátý bod odůvodnění nařízení č. 40/94, ve
         lhůtě stanovené námitkovým oddělením přihlašovateli ochranné známky Společenství k předložení jeho vyjádření k námitkám (výše
         uvedený rozsudek FLEXI AIR, body 25 až 28).

      35     V projednávaném případě však není relevantní otázka, zda musí přihlašovatel ochranné známky podat návrh na předložení důkazu
         o skutečném užívání starší ochranné známky ve lhůtě, kterou mu stanovilo námitkové oddělení k předložení jeho vyjádření k námitkám,
         nebo zda takový návrh musí být předložen ve zvláštní lhůtě případně stanovené přihlašovateli ochranné známky námitkovým oddělením,
         po jejímž uplynutí nemusí námitkové oddělení k takovému návrhu přihlédnout. Žalobkyně totiž nepodala návrh na předložení důkazu
         o skutečném užívání starší ochranné známky ve lhůtě, jež jí byla stanovena podle čl.  43 odst. 1 nařízení č. 40/94 k předložení
         jejího vyjádření k námitkám společnosti Propamsa. OHIM krom toho tvrdí, že žádná zvláštní lhůta nebyla za tímto účelem žalobkyni
         ze strany námitkového oddělení stanovena. OHIM nicméně uplatňuje, že podle bodu 1.1 směrnic prezidenta OHIM zmíněných výše
         (viz bod 26 výše), odrážejících ustálenou rozhodovací praxi v dané oblasti, měla žalobkyně podat svůj návrh na předložení
         důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky kdykoliv během námitkového řízení, a to do doby, než námitkové oddělení
         oznámí účastníkům řízení, že je připraveno o námitkách rozhodnout.

      36     V projednávané věci se tak nejedná o dodržení jakékoliv lhůty stanovené k podání tohoto návrhu, ale spíše o otázku, kterému
         oddělení OHIM musí být tento návrh předložen, a konkrétně, zda je třeba tento návrh kategoricky podat k námitkovému oddělení,
         nebo zda je možné jej ještě podat poprvé až při odvolání před odvolacím senátem.

      37     V tomto ohledu je namístě podotknout, že návrh na předložení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky má za následek
         to, že osoba, která podává námitky, nese důkazní břemeno ohledně skutečného užívání své ochranné známky – nebo existence řádných
         důvodů pro neužívání – pod sankcí zamítnutí jejích námitek (rozsudky MUNDICOR, bod 32 výše, bod 38 ; FLEXI AIR, bod 34 výše,
         bod 24, a Salvita, bod 34 výše, bod 77). Skutečné užívání starší ochranné známky tedy představuje otázku, která musí, pokud
         je přihlašovatelem ochranné známky vznesena, být vyřešena předtím, než je rozhodnuto o samotných námitkách (rozsudek FLEXI
         AIR, bod 34 výše, bod 26). Návrh na předložení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky přidává tedy námitkovému
         řízení zvláštní a předběžnou otázku a v tomto smyslu mění jeho obsah.

      38     Je namístě krom toho připomenout, že podle čl.  127 odst. 1 nařízení č. 40/94, námitkové oddělení vydává veškerá rozhodnutí
         týkající se námitek proti přihlášce k zápisu ochranné známky Společenství, zatímco na základě čl.  130 odst. 1 téhož nařízení
         odvolací senáty rozhodují o odvoláních podaných zejména proti rozhodnutím námitkových odděleních.

      39     Z výše uvedených ustanovení a úvah vyplývá, že námitkovému oddělení přísluší rozhodovat v prvním stupni o námitkách, jak jsou
         vymezeny v jednotlivých procesních podáních a návrzích účastníků řízení, včetně popřípadě návrhu na předložení důkazu o skutečném
         užívání starší ochranné známky. Z toho důvodu nemůže být takový návrh poprvé podán až odvolacímu senátu. Připustit opak by
         znamenalo přezkum, ze strany odvolacího senátu, zcela specifického návrhu spojeného s novými právními a skutkovými hledisky
         a překračujícího rámec námitkového řízení, jak byl předložen a projednán námitkovým oddělením. Odvolací senát přitom rozhoduje
         pouze o odvoláních podaných proti rozhodnutím námitkových oddělení a sám o nových námitkách v první instanci nerozhoduje.

      40     Funkční kontinuita, na níž Soud ve své judikatuře poukazuje [rozsudky Soudu ze dne 23. září 2003, Henkel v. OHIM – LHS (UK)
         (KLEENCARE), T‑308/01, Recueil, s. II‑3253, body 25 a 26; ze dne 1. února 2005, SPAG v. OHIM – Dann a Backer (HOOLIGAN), T‑57/03,
         Sb. rozh. s. II‑287, bod 18, a ze dne 10. července 2006, La Baronia de Turis v. OHIM − Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE),
         T‑323/03, Sb. rozh. s. II‑2085, body 57 a 58], nemůže každopádně odůvodnit podání takového návrhu poprvé až odvolacímu senátu,
         neboť vůbec nezahrnuje přezkum věci odlišné od věci předložené námitkovému oddělení ze strany odvolacího senátu, a sice věci,
         jejíž rozsah byl rozšířen přidáním předběžné otázky ohledně skutečného užívání starší ochranné známky.

      41     Z toho vyplývá, že napadené rozhodnutí obsahovalo v projednávaném případě právem závěr, že žalobkyně nebyla oprávněna navrhnout
         poprvé až při odvolání před odvolacím senátem, aby osoba podávající námitky předložila důkaz o skutečném užívání starších
         ochranných známek, jež jsou uváděny na podporu námitek. První žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl.  8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      42     Žalobkyně zaprvé napadá závěr napadeného rozhodnutí, že výrobky, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka, jsou rovnocenné
         stavebním materiálům, na něž se vztahuje starší ochranná známka, nebo jsou k těmto materiálům komplementární z toho důvodu,
         že mohou být použity při stavbě budov.

      43     Žalobkyně tvrdí, že pojmy „stavební materiály“, na něž se vztahuje ochranná známka společnosti Propamsa, zapsaná pod č. 737992,
         a „nekovové stavební materiály“, na něž se vztahuje ochranná známka společnosti Propamsa, zapsaná pod č. 463089, jsou tak
         neurčité a široké, že je možné pod ně zahrnout velký počet výrobků, aniž by měly jedny s druhými něco společného, čímž by
         došlo k tomu, že by majitel dotyčných ochranných známek získal neoprávněné a napadnutelné monopolní postavení. Žalobkyně v této
         souvislosti podotýká, že francouzské soudy již prohlásily ochranné známky za neplatné v případě nepřesného popisu výrobků
         nebo služeb, na něž se tyto známky vztahovaly, například v případě známek vztahujících se na „obchodní služby“.

      44     Žalobkyně uvádí, že každé vybudování pomocí lidské činnosti bez ohledu na jeho povahu či cíl předpokládá více či méně komplexní
         stavbu vyžadující použití velkého množství výrobků, od nejběžnějších po technicky nejsložitější. To však vůbec neznamená,
         že všechny tyto výrobky nebo služby je třeba považovat za rovnocenné nebo komplementární vzhledem ke stavebním materiálům.

      45     Žalobkyně připouští, že v rámci srovnávání dotčených výrobků a služeb je třeba vycházet z jejich obecných vlastností, nicméně
         zdůrazňuje, že podobnost nebo komplementarita mezi těmito výrobky nebo službami nemůže být odvozena z pouhé skutečnosti, že
         je lze použít při stavbě, ledaže by byly výrobky a služby s velice odlišnými vlastnostmi považovány za podobné.

      46     Nelze tak například mít za to, že beton a elektrické dráty jsou podobné nebo komplementární jen proto, že se používají při
         stavbě. Tyto výrobky mají totiž odlišnou povahu, slouží k odlišným funkcím a jsou většinou vyráběny různými subjekty. Stejně
         tak architektonické služby třídy 42 a nekovové roury třídy 19 nemohou být považovány za podobné jen proto, že se používají
         při stavbě.

      47     Žalobkyně ve stejné souvislosti tvrdí, že v napadeném rozhodnutí, které uvádí v bodě 20, že stavba budov a infrastruktur zahrnuje
         nevyhnutelně různé systémy, jako kanalizaci, zpracování odpadních vod, protipožární ochranu, rozvod pitné vody nebo zavlažování,
         jež používají kolidující výrobky, byly tyto dva typy výrobků nesprávně považovány za podobné.

      48     Žalobkyně má tedy za to, že v projednávaném případě nelze považovat výrobky, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka,
         a sice kovové roury a jejich spojky, a stavební materiály za podobné jen proto, že tyto výrobky jsou, stejně jako řada velice
         odlišných výrobků, používány při stavbě budov. Výrobky, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka, mají totiž funkce,
         které se velice liší od funkcí stavebních materiálů, a nemůžou tyto materiály nijak nahradit.

      49     Žalobkyně v tomto ohledu podotýká, že systémy, jež uvádí na trh, se nepoužívají při výstavbě budov, nýbrž v rámci vytváření
         infrastruktur pro odtok a přívod vody. Jejími zákazníky jsou tak především územně správní celky, a nikoliv podniky zaměřené
         na stavbu budov.

      50     Žalobkyně zadruhé napadá tvrzení v napadeném rozhodnutí (bod 13), že relevantní veřejnost je tvořena současně specializovanou
         veřejností a širokou veřejností.

      51     Žalobkyně je toho názoru, že trh kovových rour z tažné litiny určených zejména ke zpracování dešťové vody se skládá z malého
         množství zúčastněných subjektů a obrací se pouze ke zvlášť specializované veřejnosti, jež se podílí na realizaci sítí odvádějících
         dešťové a odpadní vody. Tuto veřejnost tvoří hlavně francouzské a zahraniční územně samosprávné celky, které znají dokonale
         výrobky žalobkyně. Relevantní veřejnost je tedy v projednávaném případě tvořena zvlášť specializovanými a kvalifikovanými
         osobami.

      52     Žalobkyně se na podporu této argumentace dovolává rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 10. února 2005 ve věci
         R 411/2004-1, jehož závěry jsou v projednávaném případě, pokud jde o relevantní veřejnosti, přímo použitelné.

      53     Žalobkyně zaujímá první místo na trhu kanalizací pro dešťové vody, jak prokázala prezentační brožura řady PAM PLUVIAL a výňatek
         z internetových stránek žalobkyně, jež jsou přílohami žaloby.

      54     Propamsa však v této oblasti nijak nepůsobí a používá svou starší ochrannou známku PAM pouze pro cement, jak bylo prokázáno
         při šetření provedeném na návrh žalobkyně.

      55     Tento výrobek je uváděn na trh společností Propamsa ve prospěch zákazníků nacházejících se v blízkosti, představujících jednotlivce
         a malé stavební podniky, jež neznají žalobkyni a její výrobky.

      56     Žalobkyně zatřetí a v poslední řadě napadá, že nebylo namístě odmítnout v napadeném rozhodnutí její argument, že označení
         PAM vnímá specializovaná relevantní veřejnost nevyhnutelně tak, že se týká obchodní firmy společnosti („Saint-Gobain Pam“).

      57     Při vyhledávání, jež provedla žalobkyně na internetu, na základě klíčových slov „Pam“ a „roury“ ve francouzštině, španělštině
         a angličtině, se zobrazily pouze odpovědi týkající se žalobkyně, avšak žádný odkaz týkající se Propamsa. Žalobkyně připojila
         výsledky svého vyhledávání v příloze své žaloby.

      58     Tento prvek prokazuje světovou proslulost žalobkyně v oblasti kanalizací, v níž Propamsa vůbec nepůsobí. Relevantní veřejnost
         tedy nemůže mít v žádném případě za to, že výrobky, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka, mohou pocházet od společnosti
         Propamsa nebo s ní hospodářsky propojeného podniku. Tato úvaha je posílena skutečností, že veškeré výrobky žalobkyně jsou
         systematicky označovány ochrannou známkou PAM nebo ochrannými známkami, jež jsou od této známky odvozeny, jako jsou PAM PLUVIAL,
         PAM NATURAL nebo PAM GLOBAL.

      59     Distribuční kanály výrobků, na něž se vztahují ochranné známky, které proti sobě v projednávané věci stojí, jsou naprosto
         odlišné, neboť žalobkyně uvádí své výrobky na trh pouze přímo nebo prostřednictvím svých dceřiných společností mimo Francii.

      60     Závěr obsažený v napadeném rozhodnutí o existenci nebezpečí záměny je tedy chybný, neboť takové nebezpečí je v projednávaném
         případě naprosto vyloučeno.

      61     OHIM zaprvé uvádí, že v napadeném rozhodnutí byla správně použita judikatura [rozsudek Soudu ze dne 13. dubna 2005, Gillette
         v. OHIM – Wilkinson Sword (RIGHT GUARD XTREME sport), T‑286/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 33], podle níž platí,
         že v rámci námitkového řízení je třeba provést srovnání výrobků s přihlédnutím ke znění přihlášky ochranné známky, jak byla
         podána nebo omezena, přičemž podmínky použití nebo záměr použití přihlašované ochranné známky nejsou v tomto ohledu relevantní.

      62     Toto platí v projednávaném případě tím spíše, že žalobkyně neprovedla, s výjimkou změny seznamu výrobků přijaté OHIM dne 4. července
         2002, žádné omezení znění této přihlášky, což mohla kdykoliv učinit v souladu s čl.  44 odst. 1 nařízení č. 40/94 a pravidlem
         13 nařízení č. 2868/95.

      63     Pokud jde zadruhé o veřejnost, vzhledem k níž je třeba posuzovat v projednávaném případě nebezpečí záměny mezi kolidujícími
         ochrannými známkami, OHIM tvrdí, že výrobky, na něž se vztahují tyto ochranné známky, mohou díky svým obecným vlastnostem
         zajímat jak širokou veřejnost, a to zejména „domácí kutily“, tak veřejnost specializovanější a nutně pozornější a obezřetnější,
         již tvoří odborníci zejména v oblasti stavebnictví. V rozporu s tvrzeními žalobkyně byla tedy v projednávaném případě relevantní
         veřejnost správně označena.

      64     OHIM se v každém případě domnívá, že není nutné, aby Soud rozhodoval o této otázce, neboť posouzení nebezpečí záměny u průměrného
         spotřebitele je dostatečné. Podle judikatury totiž platí, že pokud je vyloučeno nebezpečí záměny u průměrného spotřebitele,
         stačí tato okolnost k zamítnutí žaloby, jelikož toto posouzení a fortiori platí pro odbornou část relevantní veřejnosti, jejíž úroveň pozornosti je již pojmově vyšší než úroveň pozornosti průměrného
         spotřebitele [rozsudek Soudu ze dne 12. ledna 2006, Devinlec v. OHIM – TIME ART (QUANTUM), T‑147/03, Sb. rozh. s. II‑11, bod
         62].

      65     OHIM krom toho podotýká, že vzhledem k tomu, že starší ochranná známka je zapsána a chráněna ve Španělsku, tvoří relevantní
         veřejnost v projednávaném případě průměrný spotřebitel tohoto členského státu.

      66     Zatřetí se OHIM domnívá, že v napadeném rozhodnutí byl právem učiněn nejprve závěr, že výrobky, na něž se vztahují obě kolidující
         ochranné známky, jsou podobné vzhledem k jejich totožnému určení a použití. V rozporu s tím, co uplatňuje žalobkyně, představují
         „stavební materiály“, na něž se vztahuje starší ochranná známka, zcela vymezenou kategorii. Z definice této kategorie v elektronickém
         slovníku Le Robert vyplývá, že relevantní veřejnost nemá v projednávaném případě žádný problém představit si, jaké typy výrobků tato kategorie
         zahrnuje. Jedná se o stavební výrobky, jež jsou surovinami nebo polotovary, a o relativně jednoduché výrobky, jež se z těchto
         výrobků vyrábějí. V napadeném rozhodnutí byla tedy právem přiznána výrazu „stavební materiály“ veškerá práva spojená s názvem
         představujícím kategorii s vymezeným významovým obsahem.

      67     Žalobkyně nemůže rovněž v projednávané věci účelně využít argument vycházející ze skutečnosti, že stavba vyžaduje velkou řadu
         výrobků. Není totiž pro účely této věci nezbytné srovnávat všechny výrobky a služby potřebné ke stavbě, jako jsou elektrické
         dráty nebo architektonické služby, s výrobky, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka. Jak uznal odvolací senát v napadeném
         rozhodnutí, srovnání by se mělo týkat obecných vlastností výrobků, na něž se proti sobě stojící ochranné známky vztahují.
         Podle OHIM je přitom nesporné, že všechny tyto výrobky mají totéž určení a použití při stavbě budov nebo infrastruktur.

      68     Předcházející úvaha je potvrzena samotnou žalobkyní, která před námitkovým oddělením uznala, že její výrobky jsou určeny k použití
         v mnoha oblastech, zatímco u Soudu tvrdila, že mohou být použity nejen při stavbě, nýbrž rovněž při vytváření infrastruktur
         pro odtok a přívod vody. Je tedy zcela prokázáno, že všechny dotčené výrobky mají totožné určení a použití.

      69     OHIM taktéž tvrdí, že v napadeném rozhodnutí bylo dále právem uvedeno, že výrobky, na něž se vztahují proti sobě stojící ochranné
         známky, jsou komplementární. Stavba budov a infrastruktur totiž zahrnuje nevyhnutelně stavbu různých systémů, jako kanalizací,
         systémů zpracování odpadních vod, systémů protipožární ochrany, rozvodů pitné vody nebo zavlažování, jež vyžadují použití
         výrobků, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka. Není tedy představitelné, že by mohly být trubky a roury a díly
         a části, které je tvoří, používány pro stavbu budov a infrastruktur bez použití stavebních materiálů včetně cementu.

      70     OHIM krom toho uvádí, jak bylo konstatováno v bodě 22 napadeného rozhodnutí, že výrobky, na něž se vztahují kolidující ochranné
         známky, využívají běžně stejných distribučních kanálů, jsou prodávány ve stejných prodejních místech a jsou určeny týmž koncovým
         uživatelům, a sice jednak jednotlivcům, zejména „domácím kutilům“, a jednak odborníkům v oblasti stavby budov, jako jsou zejména
         stavitelé, instalatéři a topenáři. Relevantní veřejnost tedy přirozeně získá dojem, že všechny výrobky, na něž se vztahují
         kolidující ochranné známky, mohou mít tentýž obchodní původ.

      71     OHIM je toho názoru, že argumentace uváděná žalobkyní za účelem zpochybnění tohoto bodu napadeného rozhodnutí, vychází výlučně
         z použití ochranné známky, které zamýšlela, jež však není relevantní.

      72     Začtvrté OHIM tvrdí, že v napadeném rozhodnutí byl právem učiněn závěr, že kolidující ochranné známky jsou podobné vzhledem
         ke své převažující vzhledové a fonetické podobnosti. Žalobkyně ostatně nepředložila ve své žalobě žádný argument, který byl
         mohl tento závěr zpochybnit.

      73     OHIM poznamenává, že výraz „pam“ postrádá ve španělštině význam. Naproti tomu výraz „pluvial“ přihlašované ochranné známky
         znamená ve španělštině „dešťový“. V napadeném rozhodnutí bylo tedy právem uvedeno, že relevantní veřejnost vnímá tento posledně
         zmíněný výraz jako odkaz na některé vlastnosti nebo funkce výrobků, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka, a sice
         že jsou tyto výrobky určeny k použití za dešťových podmínek nebo jsou takovým podmínkám zvláště přizpůsobeny.

      74     Na základě těchto úvah a s ohledem na judikaturu [rozsudky Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C‑251/95, Recueil,
         s. I‑6191, bod 23, a ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 25; rozsudek Soudu
         ze dne 23. října 2002, Matratzen Concord v. OHIM – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Recueil, s. II‑4335, body 33 a 35] OHIM
         tvrdí, že výraz „pam“, jenž představuje současně jediný slovní prvek starší ochranné známky a jeden ze dvou slovních prvků
         přihlašované ochranné známky, je dominantním v celkovém dojmu, kterým tato posledně zmíněná ochranná známka působí, což žalobkyně
         nepopírá.

      75     Pokud jde o vzhledové a fonetické hledisko, OHIM připomíná, že výraz „pam“ není pouze jediným výrazem starší ochranné známky,
         nýbrž je rovněž umístěn na první pozici v přihlašované ochranné známce. Tato pozice dává tomuto výrazu zvláštní význam, neboť
         veřejnost má sklony věnovat pozornost nejdříve začátku ochranné známky, spíše než jejímu konci, přičemž tyto sklony jsou přirozenější,
         je-li začátek dotčené ochranné známky, jak je tomu v projednávaném případě, tvořen prvkem s vnitřní rozlišovací způsobilostí,
         který upoutá jak při čtení, tak při poslechu. Odvolací senát tedy došel správně k závěru, že mezi kolidujícími ochrannými
         známkami existuje vzhledová a fonetická podobnost.

      76     Z hlediska pojmového nemá výraz „pam“ ve španělštině význam, zatímco výraz „pluvial“ význam má (dešťový), čímž se stává vedlejším.
         Tvrzení žalobkyně před Soudem, že relevantní veřejnost vnímá výraz „pam“ tak, že se týká současné obchodní firmy její společnosti,
         jakož i tvrzení předložené odvolacímu senátu, že tento výraz je vnímán jako zkratka předcházející obchodní firmy její společnosti
         (Pont-à-Mousson), není nijak očividné a není ničím podloženo. Soud by tedy měl, stejně jako to učinil odvolací senát (bod
         15 druhá věta napadeného rozhodnutí), odmítnout tato tvrzení žalobkyně jako neopodstatněná.

      77     OHIM zapáté a v poslední řadě uvádí, že jednotlivé faktory, ke kterým se má podle judikatury při celkovém posouzení nebezpečí
         záměny přihlédnout, potvrzují v projednávaném případě existenci takového nebezpečí. Podobnost kolidujících ochranných známek
         a výrobků, na něž se tyto známky vztahují, byla totiž prokázána. Krom toho je nesporné, že starší ochranná známka má vnitřní
         rozlišovací způsobilost, přinejmenším průměrnou, pro všechny výrobky, na něž se vztahuje. V napadeném rozhodnutí bylo tedy
         správně uvedeno, že relevantní veřejnost, jež si uchovává výraz „pam“ starší ochranné známky v paměti, bude mít sklony, když
         se setká s výrobky, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka, přiznávat jim tentýž obchodní původ, jaký mají výrobky
         označené starší ochrannou známkou, a to tím spíše, že dotčené výrobky mohou být nabízeny společně a prostřednictvím týchž
         distribučních kanálů.

      78     Napadené rozhodnutí obsahuje rovněž správné tvrzení v bodě 27, že průměrný spotřebitel se může rozumně domnívat, že starší
         ochranná známka je odvozena od hlavní ochranné známky „pam“ a označuje řadu výrobků nabízených v rámci téže skupiny ochranných
         známek. Jinak řečeno, existuje nebezpečí, že referenční veřejnost bude pohlížet na kolidující ochranné známky tak, že se sice
         vztahují na dvě řady odlišných výrobků, nicméně pocházejí od stejného podniku nebo od podniků hospodářsky propojených.

       Závěry Soudu
      79     Podle čl.  8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná
         známka nezapíše, „pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků
         nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná
         známka chráněna; nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou“. Krom toho na základě čl.  8
         odst. 2 písm. a) bodu ii) nařízení č. 40/94 se staršími ochrannými známkami rozumějí ochranné známky zapsané v členském státě
         s dřívějším datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství.

      80     Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby
         pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených.

      81     Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny posuzováno celkově podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení
         a výrobky nebo služby, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory projednávaného případu, zejména vzájemná závislost
         mezi podobností označení a podobností výrobků nebo služeb, na které se vztahuje ochranná známka [viz rozsudek Soudu ze dne
         9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, s. II‑2821,
         body 31 až 33, a uvedená judikatura].

      82     V projednávaném případě je třeba zaprvé připomenout, že v napadeném rozhodnutí byl učiněn závěr, že mezi přihlašovanou ochrannou
         známkou a starší ochrannou známkou existuje nebezpečí záměny. V napadeném rozhodnutí tedy nebylo učiněno srovnání přihlašované
         ochranné známky s ostatními ochrannými známkami, jež Propamsa uvádí na podporu svých námitek (napadené rozhodnutí, body 14
         a 29).

      83     V tomto ohledu je třeba připomenout, že žaloba podaná k Soudu má za cíl přezkum legality rozhodnutí přijatého odvolacím senátem.
         Tento přezkum musí být tedy prováděn s ohledem na právní otázky, které byly předneseny před odvolacím senátem [rozsudek Soudu
         ze dne 7. září 2006, Meric v. OHIM – Arbora & Ausonia (PAM-PIM’S BABY-PROP), T‑133/05, Sb. rozh. s. II‑2737, bod 22]. Je třeba
         tedy zkoumat, zda odvolací senát došel správně k závěru, že mezi přihlašovanou ochrannou známkou a starší ochrannou známkou
         existuje nebezpečí záměny, aniž by bylo třeba přihlížet k ostatním ochranným známkám, jež Propamsa uvádí na podporu svých
         námitek.

      84     Vzhledem k argumentaci žalobkyně týkající se výrobků, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka, a veřejnosti, které
         jsou tyto výrobky určeny, je zadruhé namístě zkoumat, zda odvolací senát pro účely posouzení existence nebezpečí záměny mezi
         kolidujícími ochrannými známkami správně definoval jednak výrobky, na něž se tyto známky vztahují, a jednak relevantní veřejnost.

       K výrobkům, jež je třeba zohlednit k posouzení nebezpečí záměny
      85     Je třeba v tomto ohledu připomenout, že srovnání výrobků požadované v čl.  8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se musí týkat
         názvu výrobků označených starší ochrannou známkou, která je uváděna na podporu námitek, a nikoliv výrobků, pro které se tato
         ochranná známka skutečně používá, ledaže by v návaznosti na návrh na předložení důkazu o skutečném užívání starší ochranné
         známky ve smyslu čl.  43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 byl tento důkaz předložen pouze pro část výrobků nebo služeb, pro něž
         byla starší ochranná známka zapsána (rozsudek PAM‑PIM’S BABY‑PROP, bod 83 výše, bod 30).

      86     V projednávaném případě, jak bylo uvedeno v rámci zkoumání prvního žalobního důvodu, byl návrh na předložení důkazu o skutečném
         užívání starší ochranné známky podán žalobkyní poprvé před odvolacím senátem, který jej právem odmítnul jako opožděný. Odvolací
         senát tedy v napadeném rozhodnutí správně zohlednil všechny výrobky, pro které byla starší ochranná známka zapsána, a sice
         „stavební materiály“, za účelem srovnání s výrobky, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka.

      87     V rozporu s tím, co uplatňuje žalobkyně (bod 43 výše), je tato kategorie výrobků dostatečně určitá a s ohledem na význam použitých
         výrazů je třeba mít za to, že zahrnuje všechny suroviny a polotovary nezbytné či užitečné při stavbě, jakož i relativně jednoduché
         výrobky vyrobené z takových materiálů.

      88     V každém případě je namístě připomenout, že starší ochrannou známkou je národní španělská ochranná známka, jejíž platnost
         zápisu nemůže být zpochybněna v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství, ale výlučně v rámci řízení o prohlášení
         neplatnosti zahájeného v dotčeném členském státě [rozsudky Soudu MATRATZEN, bod 74 výše, bod 55, a ze dne 21. dubna 2005,
         PepsiCo/OHIM – Intersnack Knabber-Gebäck (RUFFLES), T‑269/02, Sb. rozh. s. II‑1341, bod 25]. Oddělení OHIM byla tedy povinna
         v projednávaném případě přihlédnout k seznamu výrobků, na něž se starší ochranná známka vztahuje, jak byl vyhotoven při zápisu
         této ochranné známky jako národní ochranné známky.

      89     Pokud jde krom toho o výrobky, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka, je namístě připomenout, že OHIM může v rámci
         námitkového řízení přihlédnout pouze k seznamu výrobků v podobě, v jaké byl obsažen v přihlášce dotyčné ochranné známky, pouze
         s jedinou výhradou případných změn této přihlášky (rozsudek RIGHT GUARD XTREME sport, bod 61 výše, bod 33). Tvrzení žalobkyně
         týkající se zvláštních výrobků, u nichž má v úmyslu používat přihlašovanou ochrannou známku, nejsou tudíž v projednávaném
         případě relevantní, neboť žalobkyně nezměnila podle svých údajných úmyslů seznam výrobků uvedených v její přihlášce ochranné
         známky Společenství. V napadeném rozhodnutí tedy byly pro účely posouzení nebezpečí záměny v projednávané případě správně
         zohledněny všechny výrobky popsané v přihlášce ochranné známky Společenství, ve změněném znění (viz bod 3 výše), předložené
         žalobkyní.

       K relevantní veřejnosti
      90     Pokud jde o veřejnost, vzhledem ke které musí být v projednávaném případě nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami
         posuzováno, je třeba odmítnout tvrzení žalobkyně, že veřejností, jíž se týká přihlašovaná ochranná známka, je výlučně zvláště
         specializovaná veřejnost, již tvoří hlavně územně správní celky (viz bod 49 a 51 výše). Tato tvrzení vycházejí z úmyslů žalobkyně
         ohledně užívání přihlašované ochranné známky, jež nejsou, jak již bylo uvedeno, relevantní.

      91     V bodě 13 napadeného rozhodnutí bylo tedy správně uvedeno, že vzhledem k povaze a určení výrobků, na něž se vztahují kolidující
         ochranné známky, je třeba mít za to, že relevantní veřejnost je tvořena současně specializovanou veřejností, a sice odborníky
         v oblasti stavebnictví a oprav, a širokou veřejností, jež zahrnuje průměrného spotřebitele, který si může, jak to uvádí OHIM,
         pořídit dotčené výrobky za účelem kutilství.

       Ke srovnání výrobků
      92     Pro posouzení podobnosti výrobků, na něž se vztahují kolidující ochranné známky, je podle judikatury namístě zohlednit všechny
         relevantní faktory, které charakterizují vztah mezi dotyčnými výrobky, přičemž tyto faktory zvláště zahrnují jejich povahu,
         účel, jejich užívání, jakož i jejich konkurenční nebo komplementární charakter [rozsudky Soudu ze dne 4. listopadu 2003, Díaz
         v. OHIM – Granjas Castelló (CASTILLO), T‑85/02, Recueil, s. II‑4835, bod 32, a ze dne 24. listopadu 2005, Sadas v. OHIM –
         LTJ Diffusion (Arthur et Félicie), T‑346/04, Sb. rozh. s. II‑4891, bod 33].

      93     Z napadeného rozhodnutí (body 20 a 22) v projednávaném případě vyplývá, že odvolací senát zohlednil při srovnání dotčených
         výrobků skutečnost, že jak výrobky, na něž se vztahuje starší ochranná známka, tak výrobky, na něž se vztahuje přihlašovaná
         ochranná známka, mohou být použity při stavbě budov a infrastruktur, jež zahrnuje stavbu různých systémů s využitím těchto
         výrobků, jako je kanalizace, zpracování odpadních vod, protipožární ochrana, rozvod pitné vody nebo zavlažování. Vzhledem
         k tomu, že tyto výrobky mají tedy totožné určení a použití při stavbě budov a infrastruktur, byl v napadeném rozhodnutí správně
         učiněn závěr, že jsou podobné.

      94     Závěr napadeného rozhodnutí, že výrobky, na něž se vztahují kolidující ochranné známky, jsou komplementární, je rovněž správný.
         V tomto ohledu je namístě připomenout, že komplementárními výrobky jsou takové výrobky, mezi kterými existuje úzký vztah v tom
         smyslu, že jeden je nezbytný nebo důležitý pro užití druhého tak, že si mohou spotřebitelé myslet, že odpovědnost za výrobu
         obou výrobků nese stejný podnik [rozsudek Soudu ze dne 1. března 2005, Sergio Rossi v. OHIM – Sissi Rossi (SISSI ROSSI), T‑169/03,
         Sb. rozh. s. II‑685, bod 60, potvrzený v rámci kasačního opravného prostředku rozsudkem Soudního dvora ze dne 18. července
         2006, Rossi v. OHIM, C‑214/05 P, Sb. rozh. s. I‑7057]. Jak správně uvádí OHIM, v projednávaném případě není možné používat
         při stavbě systémů uvedených v předcházejícím bodě roury a spojky na roury, na něž se vztahuje přihlašovaná ochranná známka,
         aniž by byly použity stavební materiály, na něž se vztahuje starší ochranná známka.

      95     Konečně v napadeném rozhodnutí byla při srovnání výrobků, na něž se vztahují kolidující ochranné známky, rovněž správně zohledněna
         okolnost, že tyto výrobky jsou zpravidla uváděny na trh ve stejných prodejních místech a prostřednictvím stejných obchodních
         oddělení jako stavební materiály. V tomto ohledu je třeba podotknout, že podle judikatury platí, že ačkoli mají výrobky, na
         něž se vztahují kolidující ochranné známky, některé společné body, zejména v tom, že jsou někdy uváděny na trh ve stejných
         prodejních místech, případné odlišnosti mezi nimi nemohou samy o sobě vyloučit možnost nebezpečí záměny (viz v tomto smyslu
         rozsudek SISSI ROSSI, bod 94 výše, bod 68).

      96     Za těchto podmínek je třeba potvrdit závěr napadeného rozhodnutí, že výrobky, na něž se vztahují kolidující ochranné známky,
         jsou podobné a komplementární. Opačný argument žalobkyně, který se týká jiných výrobků než těch, na něž se vztahují uvedené
         ochranné známky, není relevantní a je třeba jej odmítnout.

       Ke srovnání označení
      97     Je namístě připomenout, že podle judikatury mohou být kombinovaná ochranná známka a jiná ochranná známka, která je totožná
         nebo vykazuje podobnost s jednou ze složek kombinované ochranné známky, považovány za podobné, pokud tato složka tvoří dominantní
         prvek celkového dojmu, kterým kombinovaná ochranná známka působí. Tak je tomu v případě, kdy tato složka je sama o sobě způsobilá
         dominovat představě této ochranné známky, kterou si relevantní veřejnost uchovává v paměti, takže všechny ostatní složky ochranné
         známky jsou v celkovém dojmu vyvolávaném touto ochrannou známkou zanedbatelné [rozsudky Soudu MATRATZEN, bod 74 výše, bod
         33, a ze dne 13. června 2006, Inex v. OHIM – Wiseman (Vyobrazení kravské kůže), T‑153/03, Sb. rozh. s. II‑1677, bod 27]. Pokud
         jde o posouzení dominantní povahy jedné nebo více určitých složek kombinované ochranné známky, je třeba zohlednit zejména
         vlastnosti každé z těchto složek jejich porovnáním s vlastnostmi ostatních složek. Mimoto a doplňkově může být vzato v úvahu
         vzájemné postavení jednotlivých složek v konfiguraci kombinované ochranné známky (rozsudek MATRATZEN, bod 74 výše, bod 35).

      98     V projednávaném případě bylo v bodě 14 napadeného rozhodnutí správně konstatováno, že výraz „pam“, jenž je jediným slovním
         prvkem starší ochranné známky, napsaný současně zleva doprava a shora dolů, představuje ústřední a dominantní prvek starší
         ochranné známky. Tento prvek totiž zaujímá ústřední pozici ve starší ochranné známce a upoutává pozornost spotřebitele, jenž
         pozoruje tuto ochrannou známku, s vyloučením ostatních prvků téže ochranné známky, a sice barevného pozadí a oválného rámu,
         jež mají mnohem vedlejší a doplňkový význam.

      99     Vzhledem k tomu, že dominantní prvek „pam“ starší ochranné známky je totožný s první částí přihlašované ochranné známky PAM
         PLUVIAL, v napadeném rozhodnutí bylo konstatováno, že kolidující ochranné známky vykazují vzhledovou a fonetickou podobnost.
         Liší se sice z důvodu přítomnosti výrazu „pluvial“ v přihlašované ochranné známce. Tento výraz však představuje vedlejší a pomocný
         prvek této posledně zmíněné ochranné známky, z důvodu svého významu ve španělštině, jenž je stejný jako ve francouzštině.
         Tento význam povede k tomu, že veřejnost bude považovat tento výraz za údaj týkající se výrobků, na něž se vztahuje starší
         ochranná známka, neboť jsou určeny k použití pro dešťové vody nebo za dešťových podmínek. Z těchto důvodů byl v bodě 17 napadeného
         rozhodnutí učiněn závěr, že vzhledová a fonetická totožnost dominantních slovních prvků kolidujících ochranných známek převažuje
         nad jejich vzhledovými a fonetickými rozdíly z důvodu přítomnosti vedlejšího prvku „pluvial“ v přihlašované ochranné známce.

      100   Tento závěr je třeba rovněž potvrdit. Slovní prvek „pam“ totiž představuje rovněž dominantní prvek přihlašované ochranné známky
         z důvodu svého tvaru, jenž je krátký a snadno zapamatovatelný, neexistence zvláštního významu ve španělštině, která byla zjištěna
         v napadeném rozhodnutí a nebyla žalobkyní popřena, a z důvodu jeho přítomnosti na začátku přihlašované ochranné známky, a tedy
         na pozici, které průměrný spotřebitel věnuje obecně největší pozornost (rozsudek PAM‑PIM’S BABY‑PROP, bod 83 výše, bod 51).

      101   S ohledem na neexistenci významu výrazu „pam“ ve španělštině bylo v bodu 15 napadeného rozhodnutí rovněž právem vyvozeno,
         že pojmové srovnání kolidujících ochranných známek není v projednávaném případě možné. Jak bylo uvedeno v napadeném rozhodnutí,
         skutečnost, že má výraz „pluvial“ ve španělštině význam, nestačí k tomu, aby byla přihlašovaná ochranná známka spojena s konkrétním
         konceptem z důvodu vedlejší a doplňkové povahy této části přihlašované ochranné známky.

      102   Tato posledně zmíněná úvaha není zpochybněna tvrzením žalobkyně, že slovní prvek „pam“ je vnímán jako odkaz na obchodní firmu
         její společnosti (viz bod 56 výše). Jak bylo správně uvedeno v napadeném rozhodnutí, údajný vztah mezi původní a současnou
         obchodní firmou žalobkyně a slovním prvkem „pam“ není očividný a žalobkyně jej nijak neprokázala. V každém případě, i když
         se připustí, že slovní prvek „pam“ může být vnímán jako odkaz na žalobkyni, žádný pojmový rozdíl mezi těmito dvěma ochrannými
         známkami nemůže být na tomto základě shledán, neboť tento slovní prvek je rovněž obsažen ve starší ochranné známce.

      103   Z výše uvedeného vyplývá, že odvolací senát došel v bodě 18 napadeného rozhodnutí právem k závěru, že kolidující ochranné
         známky jsou celkově podobné.

       K celkovému posouzení nebezpečí záměny
      104   S ohledem na podobnost kolidujících ochranných známek a výrobků, na něž se tyto známky vztahují, jakož i s ohledem na vzájemnou
         závislost mezi faktory, které je třeba zohlednit při posuzovaní nebezpečí záměny, je třeba dojít k závěru, jaký učinil odvolací
         senát v napadeném rozhodnutí (bod 28), že v projednávaném případě existuje nebezpečí záměny ve smyslu čl.  8 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94.

      105   Přítomnost výrazu „pluvial“ v přihlašované ochranné známce toto nebezpečí nevylučuje, neboť, jak bylo správně uvedeno v bodě
         27 napadeného rozhodnutí, tento prvek může vést průměrného spotřebitele k tomu, že se bude domnívat, že přihlašovaná ochranná
         známka je odvozena od hlavní ochranné známky „pam“ a označuje zvláštní řadu, jež je součástí „skupiny ochranných známek PAM“.
         Tvrzení žalobkyně, že používá systematicky pro své jednotlivé výrobky ochranné známky, jež jsou odvozeny od společného kořene
         „pam“ (viz bod 58 výše), tento závěr totiž potvrzuje.

      106   Konečně argument vycházející z toho, že relevantní veřejnost bude spojovat slovní prvek „pam“ se žalobkyní z důvodu její údajné
         proslulosti, nemůže každopádně obstát. Mimo skutečnost, že přílohy 13 až 15 žaloby, kterých se žalobkyně dovolávala k prokázání
         této údajné asociace, byly vyloučeny z projednávání z důvodů vyložených v bodech 18 a 19 výše, taková asociace, i kdyby byla
         prokázána, nemůže v projednávaném případě nijak vyloučit existenci nebezpečí záměny, neboť relevantní veřejnost by se mohla
         domnívat, že výrobky, na něž se vztahuje starší ochranná známka, pocházejí od žalobkyně.

      107   Z výše uvedených úvah vyplývá, že druhý žalobní důvod vznesený žalobkyní není opodstatněný a je třeba jej zamítnout, stejně
         jako žalobu v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      108   Podle čl.  87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení,
         pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně
         neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni, Saint-Gobain Pam SA, se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 22. března 2007.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         * Jednací jazyk: francouzština.