title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 9. března 2010. # Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA a Syndial SpA proti Ministero dello Sviluppo economico a další. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale della Sicilia - Itálie. # Zásada ,znečišťovatel platí‘ - Směrnice 2004/35/ES - Odpovědnost za životní prostředí - Časová působnost - Znečištění, k němuž došlo před datem stanoveným pro provedení uvedené směrnice a které přetrvává po tomto datu - Vnitrostátní právní úprava, podle které nese náklady vynaložené na nápravu škod způsobených tímto znečištěním více podniků - Požadavek úmyslu nebo nedbalosti - Požadavek příčinné souvislosti - Veřejné zakázky na stavební práce. # Věc C-378/08.

text:
      Věc C-378/08
      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA a další
      v.
      Ministero dello Sviluppo economico a další
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale amministrativo regionale della Sicilia)
      „Zásada ,znečišťovatel platí‘ – Směrnice 2004/35/ES – Odpovědnost za životní prostředí – Časová působnost – Znečištění, k němuž došlo před datem stanoveným pro provedení uvedené směrnice a které přetrvává po tomto datu – Vnitrostátní právní úprava, podle které nese náklady vynaložené na nápravu škod způsobených tímto znečištěním více podniků
         – Požadavek úmyslu nebo nedbalosti – Požadavek příčinné souvislosti – Veřejné zakázky na stavební práce“

      Shrnutí rozsudku
      Životní prostředí – Prevence a náprava škod na životním prostředí – Odpovědnosti za životní prostředí – Směrnice 2004/35 –
            Zásada ,znečišťovatel platí‘
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/35, čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 5, čl. 11 odst. 2 a čl. 16 odst. 1)
      Nejsou-li v případě znečištění životního prostředí splněny podmínky ratione temporis nebo ratione materiae směrnice 2004/35 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním prostředí, řídí
         se taková situace vnitrostátním právem, přičemž musí být dodržena ustanovení Smlouvy a nesmí tím být dotčeny jiné akty sekundárního
         práva.

      Směrnice 2004/35 nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jaká dovoluje příslušnému orgánu jednajícímu v rámci této směrnice,
         aby stanovil domněnku příčinné souvislosti mezi provozovateli a zjištěným znečištěním, včetně případu difúzního znečištění,
         z toho důvodu, že se jejich zařízení nacházejí v blízkosti znečištěné oblasti. Nicméně podle zásady „znečišťovatel platí“
         musí tento orgán pro účely stanovení takové domněnky příčinné souvislosti disponovat věrohodnými důkazy, které jeho domněnku
         mohou podložit, jako například skutečnost, že se zjištěné znečištění vyskytuje v blízkosti zařízení provozovatele, nebo shoda
         mezi zjištěnými znečišťujícími látkami a složkami používanými uvedeným provozovatelem v rámci jeho činností.

      Článek 3 odst. 1, čl. 4 odst. 5 a čl. 11 odst. 2 směrnice 2004/35 je třeba vykládat v tom smyslu, že když příslušný orgán
         rozhodne o uložení opatření k nápravě škod na životním prostředí provozovatelům, jejichž činnosti spadají pod přílohu III
         této směrnice, není povinen prokázat zaviněné jednání – ať již úmyslné, či nedbalostní, zejména pak úmysl způsobit škodlivý
         následek – ze strany provozovatelů, jejichž činnosti jsou považovány za příčinu škod na životním prostředí. Naproti tomu tomuto
         orgánu přísluší, aby předem identifikoval zdroj zjištěného znečištění, přičemž v tomto ohledu disponuje širokým prostorem
         pro uvážení, pokud jde o postupy a prostředky, které je třeba zvolit, jakož i o délku trvání takového šetření. Dále je tento
         orgán povinen podle vnitrostátních pravidel o dokazování prokázat příčinnou souvislost mezi činnostmi provozovatelů, na něž
         se vztahují nápravná opatření, a tímto znečištěním.

      Krom toho, jelikož čl. 16 odst. 1 směrnice 2004/35, podobně jako článek 176 ES, výslovně stanoví, že směrnice nebrání členským
         státům v zachování nebo přijetí přísnějších opatření v souvislosti s prevencí škod na životním prostředí a jejich nápravou,
         členský stát může zejména rozhodnout, že provozovatelé jiných činností, než jaké jsou uvedeny v příloze III uvedené směrnice,
         mohou objektivně odpovídat za škody na životním prostředí, tedy, ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) až c) této směrnice, nejen
         za škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích, ale i za škody na půdě a na vodách.

      (viz body 44, 57, 65, 68–70 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      9. března 2010(*)

      „Zásada ,znečišťovatel platí‘ – Směrnice 2004/35/ES – Odpovědnost za životní prostředí – Časová působnost – Znečištění, k němuž došlo před datem stanoveným pro provedení uvedené směrnice a které přetrvává po tomto datu – Vnitrostátní právní úprava, podle které nese náklady vynaložené na nápravu škod způsobených tímto znečištěním více podniků
         – Požadavek úmyslu nebo nedbalosti – Požadavek příčinné souvislosti – Veřejné zakázky na stavební práce“

      Ve věci C‑378/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale amministrativo
         regionale della Sicilia (Itálie) ze dne 5. června 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 21. srpna 2008, v řízení

      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA,
      Polimeri Europa SpA,
      Syndial SpA
      proti
      Ministero dello Sviluppo economico,
      Ministero della Salute,
      Ministero Ambiente e Tutela del Territorio e del Mare,
      Ministero delle Infrastrutture,
      Ministero dei Trasporti,
      Presidenza del Consiglio dei Ministri,
      Ministero dell’Interno,
      Regione siciliana,
      Assessorato regionale Territorio ed Ambiente (Sicilia),
      Assessorato regionale Industria (Sicilia),
      Prefettura di Siracusa,
      Istituto superiore di Sanità,
      Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque (Sicilia),
      Vice Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque (Sicilia),
      Agenzia Protezione Ambiente e Servizi tecnici (APAT),
      Agenzia regionale Protezione Ambiente (ARPA Sicilia),
      Istituto centrale Ricerca scientifica e tecnologica applicata al Mare,
      Subcommissario per la Bonifica dei Siti contaminati,
      Provincia regionale di Siracusa,
      Consorzio ASI Sicilia orientale Zona Sud,
      Comune di Siracusa,
      Comune di Augusta,
      Comune di Melilli,
      Comune di Priolo Gargallo,
      Azienda Unità sanitaria locale N° 8,
      Sviluppo Italia Aree Produttive SpA,
      Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA, dříve Sviluppo Italia SpA,
      za přítomnosti:
      ENI Divisione Exploration and Production SpA,
      ENI SpA,
      Edison SpA,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, R. Silva de Lapuerta, P. Lindh a C. Toader
         (zpravodajka), předsedové senátů, C. W. A. Timmermans, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, A. Arabadžev a J.‑J. Kasel, soudci,

      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. září 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA D. De Lucou, M. Caldarerou, L. Acquaronem a G. Acquaronem, avvocati,
      –        za Polimeri Europa SpA a Syndial SpA P. Amarou, S. Grassim, G. M. Robertim a I. Peregem, avvocati,
      –        za Sviluppo Italia Aree Produttive SpA a Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa)
         SpA, dříve Sviluppo Italia SpA F. Sciaudonem, avvocato,

      –        za ENI SpA G. M. Robertim, I. Peregem, S. Grassim a C. Giulianem, avvocati,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s D. Del Gaizem, avvocato dello Stato,
      –        za řeckou vládu A. Samoni-Rantou a G. Karipsiadisem, jako zmocněnci,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels, B. Koopman a D. J. M. de Gravem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství C. Zadrou a D. Recchia, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 22. října 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu zásady „znečišťovatel platí“, směrnice Evropského parlamentu a Rady
         2004/35/ES ze dne 21. dubna 2004 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním
         prostředí (Úř. věst. L 143, s. 56), a zejména směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci
         postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporů mezi společnostmi Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA a Syndial
         SpA a různými italskými vnitrostátními, regionálními a obecními orgány ohledně opatření k nápravě škod na životním prostředí
         přijatých těmito orgány v souvislosti s Rada di Augusta (Itálie), v jejímž okolí se nacházejí zařízení nebo pozemky uvedených
         společností.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Body odůvodnění směrnice 2004/35, jež jsou relevantní v projednávané věci, znějí takto:

      „(1)      Ve Společenství v současné době existuje mnoho znečištěných míst, která představují značná zdravotní rizika, a ztráta biologické
         rozmanitosti se v posledních desetiletích dramaticky zrychluje. Nečinnost může mít v budoucnosti za následek zvyšování počtu
         znečištěných míst a větší ztrátu biologické rozmanitosti. […]

      (2)      […] Základní zásadou této směrnice by tudíž mělo být to, že provozovatel, jehož činnost způsobila škodu na životním prostředí
         nebo bezprostřední hrozbu takové škody, je finančně odpovědný […].

      […]
      (8)      Tuto směrnici je třeba používat, pokud jde o škody na životním prostředí, na pracovní činnosti, které představují riziko pro
         lidské zdraví nebo životní prostředí. Tyto činnosti by měly být určeny v zásadě odkazem na příslušné právní předpisy Společenství,
         které stanoví zákonné požadavky ve vztahu k některým činnostem nebo postupům, které jsou považovány za činnosti nebo postupy
         představující potenciální nebo skutečné riziko pro lidské zdraví nebo životní prostředí.

      (9)      Tuto směrnici je třeba také používat, pokud jde o škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích, také na jakékoli
         pracovní činnosti jiné než ty, které jsou již přímo nebo nepřímo určeny odkazem na právní předpisy Společenství jakožto činnosti
         představující potenciální nebo skutečné riziko pro lidské zdraví nebo životní prostředí. V takových případech by měl být provozovatel
         odpovědný pouze podle této směrnice, ať už jednal úmyslně nebo z nedbalosti [podle této směrnice odpovědný pouze tehdy, pokud
         jednal úmyslně nebo z nedbalosti].

      […]
      (13)      Ne všechny formy škod na životním prostředí lze napravit prostřednictvím odpovědnostního mechanismu. Aby byl tento mechanismus
         účinný, musí existovat jeden nebo více identifikovatelných znečišťovatelů, škody by měly být konkrétní a kvantifikovatelné
         a mezi škodou a identifikovaným znečišťovatelem nebo znečišťovateli by měla být příčinná souvislost. Právní odpovědnost není
         tedy vhodným nástrojem pro řešení znečištění, které je široce rozšířené a difúzní, takže není možné spojovat nepříznivé účinky
         na životní prostředí s jednáním nebo nečinností některých jednotlivců.

      […]
      (24)      Je nezbytné zajistit, aby byly k dispozici prostředky k účinnému provádění a vymáhání a aby bylo současně zajištěno, že oprávněné
         zájmy dotyčných provozovatelů a dalších zúčastněných stran jsou přiměřeně uspokojeny. Příslušné orgány by měly být pověřeny
         zvláštními úkoly spojenými s odpovídajícím správním rozhodováním a posuzováním; zejména se jedná o povinnost posoudit význam
         škod a určit, která nápravná opatření je třeba přijmout.

      […]
      (30)      Škody způsobené před uplynutím lhůty k provedení této směrnice by neměly být pokryty touto směrnicí.
      […]“
      4        Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2004/35, nazvaného „Oblast působnosti“, se tato směrnice použije na:

      „[…]
      a)      škody na životním prostředí způsobené jakoukoli pracovní činností uvedenou v příloze III a na jakoukoli bezprostřední hrozbu
         takových škod, která se vyskytne z důvodu těchto činností,

      b)      škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích způsobené jinou pracovní činností, než jaké jsou uvedené na seznamu
         v příloze III, a na jakoukoli bezprostřední hrozbu takových škod, která se vyskytne v souvislosti s kteroukoli z těchto činností,
         jednal-li provozovatel úmyslně nebo z nedbalosti.“

      5        Článek 4 odst. 5 uvedené směrnice stanoví, že se tato směrnice „vztahuje pouze na škody na životním prostředí způsobené znečištěním
         neohraničené povahy a na bezprostřední hrozbu takových škod tam, kde je možné najít [prokázat] příčinnou souvislost mezi škodami
         a činnostmi jednotlivých provozovatelů.“

      6        Článek 6 téže směrnice, nazvaný „Nápravná opatření“, stanoví:

      „1.      V případě, že došlo ke škodám na životním prostředí, informuje provozovatel neprodleně příslušný orgán o všech důležitých
         aspektech situace a přijme:

      […]
      b)      nezbytná nápravná opatření v souladu s článkem 7.
      2.      Příslušný orgán může kdykoli:
      […]
      c)      požádat provozovatele, aby přijal nezbytná nápravná opatření;
      d)      udělit provozovateli instrukce, kterými se bude řídit při přijímání nezbytných nápravných opatření; nebo
      e)      sám učinit nezbytná nápravná opatření.
      3.      Příslušný orgán požaduje, aby nápravná opatření byla přijata provozovatelem. Pokud provozovatel nesplní povinnosti stanovené
         v odstavci 1 nebo odst. 2 písm. […] c) nebo d), nelze-li jej zjistit nebo se po něm nepožaduje, aby nesl náklady podle této
         směrnice, může příslušný orgán přijmout tato opatření sám, vyčerpal-li jiné možnosti.“

      7        Co se týče nákladů na prevenci a nápravu škod, článek 8 směrnice 2004/35 stanoví:

      „1.      Provozovatel nese náklady na preventivní a nápravná opatření přijatá podle této směrnice.
      2.      S výhradou odstavců 3 a 4, vymáhá příslušný orgán, mimo jiné prostřednictvím zajištění majetku nebo jiných vhodných záruk,
         od provozovatele, který způsobil škody nebo bezprostřední hrozbu škod, náklady vynaložené v souvislosti s preventivními nebo
         nápravnými opatřeními přijatými podle této směrnice.

      Příslušný orgán se může nicméně rozhodnout, že nebude vymáhat náklady v plné výši v případě, že výdaje na vymáhání by byly
         vyšší než získaná částka, nebo v případě, že provozovatele nelze zjistit.

      3.      Po provozovateli není požadováno, aby nesl náklady na preventivní nebo nápravná opatření přijatá podle této směrnice, pokud
         může prokázat, že škody na životním prostředí nebo bezprostřední hrozba takových škod:

      a)      byla způsobena třetí stranou a došlo k ní i přesto, že byla přijata vhodná bezpečnostní opatření, […]
      […]
      V takových případech přijmou členské státy vhodná opatření umožňující provozovateli vymáhat vynaložené náklady.
      […]“
      8        Článek 9 uvedené směrnice, nazvaný „Rozdělení nákladů v případech způsobení škod více stranami“, zní takto:

      „Touto směrnicí nejsou dotčena ustanovení vnitrostátních předpisů týkající se rozdělení nákladů v případech, kdy jsou škody
         způsobeny více stranami, a zejména týkající se rozdělení odpovědnosti mezi výrobce a uživatele výrobku.“

      9        Článek 11 téže směrnice, nazvaný „Příslušný orgán“, stanoví:

      „1.      Členské státy určí příslušný orgán nebo orgány odpovědné za plnění povinností stanovených touto směrnicí.
      2.      Příslušný orgán má povinnost stanovit, který provozovatel zavinil škody nebo bezprostřední hrozbu škod, posoudit význam škod
         a určit, která nápravná opatření by měla být přijata podle přílohy II. Za tím účelem je příslušný orgán oprávněn po příslušném
         provozovateli požadovat, aby provedl své vlastní posouzení a poskytl všechny nezbytné informace a údaje.

      […]
      4.      Jakékoli rozhodnutí přijaté na základě této směrnice, kterým se ukládají preventivní nebo nápravná opatření, uvádí přesné
         důvody, na kterých je založeno. Takové rozhodnutí je neprodleně oznámeno dotčenému provozovateli, který je zároveň informován
         o opravných prostředcích, které má k dispozici podle právních předpisů platných v daném členském státě, a o lhůtách, kterým
         tyto opravné prostředky podléhají.“

      10      Pod názvem „Vztah k vnitrostátnímu právu“, článek 16 směrnice 2004/35 ve svém prvním odstavci uvádí, že tato směrnice „nebrání
         členským státům v zachování nebo přijetí přísnějších předpisů v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním prostředí,
         včetně stanovení dalších činností, které jsou předmětem požadavků této směrnice na prevenci a nápravu škod, a také stanovení
         dalších odpovědných stran.“

      11      Článek 17 téže směrnice, nazvaný „Časová působnost“, stanoví, že tato směrnice se nevztahuje na:

      „[…]
      –        škody způsobené emisemi, událostí nebo nehodou, ke kterým došlo před datem uvedeným v čl. 19 odst.1,
      –        škody způsobené emisemi, událostí nebo nehodou, ke kterým došlo po datu uvedeném v čl. 19 odst.1 v důsledku konkrétní činnosti,
         která se stala a která byla ukončena před tímto datem,

      –        škody, uplynulo-li více než 30 let od doby, kdy došlo k emisím, události nebo nehodě, které způsobily tyto škody.“
      12      Článek 19 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice stanoví, že členské státy měly uvést v účinnost právní a správní předpisy
         nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 30. dubna 2007.

      13      Bod 1 přílohy III směrnice 2004/35 se vztahuje zejména na provoz zařízení, jež podléhají povolení podle směrnice Rady 96/61/ES
         ze dne 24. září 1996 o integrované prevenci a omezování znečištění (Úř. věst. L 257, s. 26).

      14      Podle článku 1 směrnice 96/61 je jejím účelem docílit integrované prevence a omezování znečištění vznikajícího v důsledku
         činností, které jsou uvedeny v příloze I této směrnice. Body 2.1 a 2.4 této přílohy se vztahují na „energetiku“ a „chemický
         průmysl“.

       Vnitrostátní právo
      15      Předkládající soud odkazuje na legislativní nařízení č. 22 ze dne 5. února 1997 provádějící směrnici 91/156/EHS [Rady ze dne
         18. března 1991, kterou se mění směrnice 75/442/EHS o odpadech] (Úř. věst. L 178, s. 32; Zvl. vyd.15/02, s. 3), směrnici 91/689/EHS
         [Rady ze dne 12. prosince 1991] o nebezpečných odpadech (Úř. věst. L 377, s. 20; Zvl. vyd. 15/02, s. 78) a směrnici 94/62/ES
         [Evropského parlamentu a Rady ze dne 20. prosince 1994] o obalech a obalových odpadech (Úř. věst. L 365, s. 10; Zvl. vyd.
         13/13, s. 349) (běžná příloha k GURI č. 38, ze dne 15. února 1997, dále jen „legislativní nařízení č. 22/1997“). Toto nařízení
         bylo zrušeno a nahrazeno legislativním nařízením č. 152 ze dne 3. dubna 2006 o normách životního prostředí (běžná příloha
         k GURI č. 88, ze dne 14. dubna 2006), které v článcích 299 až 318 provádí směrnici 2004/35 do italského právního řádu.

      16      Článek 17 legislativního nařízení č. 22/1997 stanovil, že „[…] každý, kdo byť v důsledku nahodilé události překročí limity
         stanovené v odst. 1 písm. a) nebo zapříčiní vznik konkrétního a skutečného rizika překročení těchto limitů, je povinen učinit
         na své náklady zásahy směřující k zabezpečení, „sanaci“ a obnově životního prostředí znečištěných oblastí a zařízení, která
         představují hrozbu znečištění […]“.

      17      Článek 9 ministerské vyhlášky č. 47 ze dne 25. října 1999, kterou se vymezují kritéria, postupy a způsoby zabezpečení, „sanace“
         a obnovy životního prostředí znečištěných lokalit, v souladu s článkem 17 legislativního nařízení č. 22 ze dne 5. února 1997,
         ve znění změn a doplňků (běžná příloha k GURI č. 293, ze dne 15. prosince 1999), je následujícího znění:

      „Vlastník lokality nebo jiná osoba, která […] má v úmyslu z vlastní iniciativy zahájit řízení týkající se naléhavého zabezpečení,
         ‚sanace‘ nebo obnovy životního prostředí v souladu s čl. 17 pododstavcem 13a legislativního nařízení [č. 22/1997], je povinen
         oznámit regionu, provincii a obci zjištěné znečištění, jakož i případná opatření naléhavého zabezpečení nezbytná k zajištění
         ochrany zdraví a životního prostředí, která byla přijata nebo jsou ve fázi výkonu. Oznámení musí doprovázet náležitá technická
         dokumentace, z níž musí být patrné charakteristické znaky výše uvedených opatření. […] [O]bec, nebo týká-li se znečištění
         území více obcí, pak region ověří účinnost přijatých naléhavých zabezpečovacích opatření a může uložit doplňkové pokyny nebo
         opatření, zejména opatření dohledu, který má být zaveden za účelem ověření podmínek znečištění, a kontrol, které mají být
         provedeny za účelem ověření účinnosti opatření provedených za účelem ochrany veřejného zdraví a okolního prostředí […]“

      18      Článek 311 odst. 2 legislativního nařízení č. 152 ze dne 3. dubna 2006 stanoví:

      „Kdo tím, že se dopustí protiprávního jednání nebo nevykoná činnosti nebo patřičně nejedná, čímž z nedbalosti, neznalosti
         nebo nerozvážnosti porušuje zákon, nařízení nebo jiné správní předpisy nebo porušuje technické předpisy, způsobí škody na
         životním prostředí tím, že jej zcela nebo zčásti změní, zhorší nebo zničí, je povinen obnovit předešlý stav, a pokud tak neučiní,
         nahradit státu škodu v odpovídající výši.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      19      Věc v původním řízení se týká regionu Priolo Gargallo (Sicílie), který byl vyhlášen „národně významnou lokalitou pro účely
         ,sanace‘“, a konkrétněji zátoky Rada di Augusta. Tu poznamenal opakovaně se vyskytující fenomén znečišťování životního prostředí,
         jehož počátek se datuje již do 60. let, kdy bylo založeno ropné pole Augusta-Priolo-Melilli. Od té doby se v této oblasti
         usadilo a vystřídalo mnoho podniků činných v ropném a petrochemickém průmyslu.

      20      Tato oblast byla předmětem „přezkumu“, jehož cílem bylo posoudit stav půdy, podzemních vod, pobřežního moře a mořského dna.
         Podle článku 9 ministerské vyhlášky č. 471 ze dne 25. října 1999 podniky působící na petrochemickém poli jakožto vlastníci
         pozemních průmyslových oblastí spadajících pod národně významnou lokalitu předložily projekty naléhavého zabezpečení a „sanace“
         ploch, které byly schváleny mezirezortní vyhláškou.

      21      Kvůli prodlevám s prováděním projektů směřujících k zásahu, které příslušný orgán veřejné moci vytýkal dotyčným podnikům,
         nařídil tento orgán prostřednictvím různých po sobě jdoucích opatření uvedeným podnikům provést „sanaci“ a vrátit mořské dno
         v zátoce Rada di Augusta do původního stavu a zejména odstranit kontaminované sedimenty vyskytující se v hloubce dvou metrů
         této zátoky, přičemž, neprovedou-li uvedené podniky tyto kroky, budou tyto práce provedeny z moci úřední k jejich tíži a na
         jejich náklady. Na přípravné mezirezortní konferenci ze dne 21. července 2006 bylo rozhodnuto rovněž o dokončení dříve schválených
         opatření fyzickým přehrazením vodní plochy.

      22      Dotyčné podniky podaly proti uvedeným správním rozhodnutím žalobu k předkládajícímu soudu s odůvodněním, že takové práce jsou
         nerealizovatelné a nepřiměřeně nákladné. Rozsudkem č. 1254/2007 ze dne 21. července 2007 tento soud uvedeným žalobám vyhověl,
         když měl za to, že povinnosti provést „sanaci“ byly protiprávní, neboť při jejich uložení nebyla zohledněna zásada „znečišťovatel
         platí“ ani vnitrostátní pravidla, která upravují postupy „sanace“, jakož ani zásada kontradiktornosti. Krom toho se nekonalo
         žádné jednání s dotčenými podniky o podmínkách provedení této „sanace“.

      23      Tento rozsudek byl správními orgány napaden u Consiglio di Giustizia amministrativa della Regione Sicilia, který v usnesení
         v řízení o předběžném opatření ze dne 2. dubna 2008 měl za to, že fumus boni juris odvolání bylo prokázáno a s ohledem na škodlivé následky spojené s prodlením v provádění opatření uložených uvedenými orgány
         nařídil odklad výkonu rozsudku č. 1254/2007.

      24      Správní orgány se poté domnívaly, že dříve schválená opatření nebyla vhodná k nápravě stávajícího znečištění v zátoce Rada
         di Augusta. Mimo jiné i kvůli odmítnutí žalujících společností podílet se na těchto opatřeních, mezirezortní rozhodovací konference
         uložila těmto společnostem dne 20. prosince 2007 jiná opatření, mezi která patřila výstavba fyzického přehrazení, jejímž návrhem
         a provedením byla pověřena společnost Sviluppo Italia Aree produttive SpA (dále jen „Sviluppo“). Tato opatření byla potvrzena
         na mezirezortní rozhodovací konferenci, která se konala ve dnech 6. března a 16. dubna 2008. Nakonec bylo přijato nařízení
         č. 4378 ze dne 21. února 2008, jehož cílem bylo „konečné přijetí závěrů […] mezirezortní rozhodovací konference ze dne 20. prosince
         2007, týkající se národně významné lokality Priolo“ (dále jen „nařízení ze dne 21. února 2008“).

      25      Proti tomuto nařízení, jakož i proti dalším správním aktům, které s ním souvisely, podali žalobci v původním řízení novou
         žalobu před předkládajícím soudem. V této žalobě zejména tvrdí, že cíl vybraného projektu, jehož vypracování zajistila společnost
         Sviluppo, které bylo rovněž svěřeno jeho provedení bez nabídkového řízení, nespočívá v ochraně životního prostředí, nýbrž
         spíše ve výstavbě veřejné infrastruktury, a sice vytvoření umělého ostrova v zátoce Rada di Augusta pomocí kontaminovaných
         sedimentů.

      26      Předkládající soud uvádí, že v předchozích rozhodnutích týkajících se téhož sporu, Consiglio di Giustizia amministrativa della
         Regione Sicilia, jakožto odvolací orgán, měl zejména za to, že „se zdá být irelevantní […] určování stupně zapojení stávajících
         vlastníků nebo nájemců průmyslových oblastí, či jejich nezapojení, jakož i prokazování existence případné odpovědnosti správních
         orgánů, které v minulosti schválily provozování činností znečišťujících životní prostředí“. Podle téhož soudu totiž „rovnováha
         mezi různými zájmy ústavního významu týkajícími se ochrany zdraví, životního prostředí a soukromé podnikatelské iniciativy
         […] se odráží […] v kritériu objektivní odpovědnosti podniků, podle níž hospodářské subjekty, které vytvářejí a mají zisk
         z provozování nebezpečných činností, jsou z tohoto důvodu povinny, jsou-li tyto činnosti samy o sobě znečišťující, nebo používají-li
         dotčení podnikatelé kontaminované výrobní struktury a zdroje trvalé kontaminace, plně nést náklady potřebné k zaručení ochrany
         životního prostředí a zdraví obyvatel […], a to podle logické úvahy o příčině a následku v souvislosti se všemi jevy znečištění
         spojenými s průmyslovou činností“.

      27      Předkládající soud uvádí, že praxe příslušného orgánu veřejné moci, potvrzená odvolacím soudem, spočívá tedy v přičítání odpovědnosti
         za stávající znečištění životního prostředí podnikům, které vykonávají činnost v zátoce Rada di Augusta, aniž by byl činěn
         rozdíl mezi dřívějším znečištěním a stávajícím znečištěním, a bez přezkoumání podílu přímé odpovědnosti každého z dotyčných
         podniků na vzniklé škodě.

      28      Předkládající soud s ohledem na možný vývoj jeho judikatury v témže směru, jako se vyvíjí judikatura odvolacího orgánu, upozorňuje
         na to, že znečištění v zátoce Rada di Augusta má specifický charakter. Obzvláště zdůrazňuje, že se v této oblasti vystřídalo
         více podniků působících v oblasti petrochemického průmyslu, takže by bylo nejen nemožné, ale i nadbytečné určovat podíl odpovědnosti
         každého z těchto podniků, a to zejména s přihlédnutím ke skutečnosti, že provádění činností, jež jsou samy o sobě nebezpečné,
         v kontaminované lokalitě by mělo dostačovat k závěru o odpovědnosti těchto podniků.

      29      Za těchto podmínek se Tribunale amministrativo regionale della Sicilia rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Je třeba zásadu ,znečišťovatel platí‘ (článek 174 ES […]) a ustanovení směrnice [2004/35] vykládat tak, že brání vnitrostátní
         právní úpravě, která dovoluje orgánu veřejné moci, aby ukládal soukromým podnikatelům – pouze z toho důvodu, že působí a vykonávají
         svou činnost v oblasti, která je dlouhodobě znečišťována, nebo v blízkosti dlouhodobě kontaminované oblasti – povinnost provést
         opatření k nápravě, aniž bylo provedeno jakékoliv šetření zaměřené na zjištění toho, kdo je za dotčené znečištění odpovědný?

      2)      Je třeba zásadu ,znečišťovatel platí‘ (článek 174 ES […]) a ustanovení směrnice [2004/35] vykládat tak, že brání vnitrostátní
         právní úpravě, která dovoluje orgánu veřejné moci, aby stanovil specifickou odpovědnost za nápravu škody na životním prostředí
         subjektu, který má věcná práva nebo který vykonává podnikatelskou činnost v kontaminované oblasti, a to pouze na základě vztahu
         ,umístění‘ subjektu (tedy na základě toho, že se jedná o podnikatele, jenž vykonává činnost v dané lokalitě), aniž by tedy
         bylo nutné předem prokázat příčinnou souvislost mezi chováním předmětného subjektu a událostí, která je příčinou znečištění?

      3)      Je třeba právní úpravu Společenství uvedenou v článku 174 ES […] a ustanovení směrnice [2004/35] vykládat tak, že brání vnitrostátní
         právní úpravě, jež jde nad rámec zásady ,znečišťovatel platí‘ a dovoluje orgánu veřejné moci, aby stanovil specifickou odpovědnost
         za nápravu škody na životním prostředí subjektu, který má věcná práva nebo který podniká v kontaminované oblasti, aniž by
         bylo nutné předem prokázat vedle příčinné souvislosti mezi chováním předmětného subjektu a událostí, která je příčinou znečištění,
         také existenci subjektivní podmínky úmyslu nebo nedbalosti?

      4)      Brání zásady Společenství v oblasti ochrany hospodářské soutěže stanovené ve Smlouvě o založení Evropského společenství a ve
         směrnici […] [2004/18], [směrnici Rady 93/37/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
         na stavební práce (Úř. věst. L 199, s. 54)] a 89/665/EHS [směrnici Rady ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních
         předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 395, s. 33)]
         vnitrostátní právní úpravě, která dovoluje orgánu veřejné moci, aby přímo a bez předchozího postupu vyžadovaného předpisy
         v oblasti veřejných zakázek zadával soukromým subjektům (společnosti Sviluppo SpA. a [Sviluppo]) činnosti zahrnující přezkum,
         projektování a provedení ,sanace‘ – tedy provádění veřejných prací – na území, jež je v majetku státu?“

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      30      Italská vláda poukazuje na to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je jednak nepřípustná zejména z důvodu, že položené
         otázky vyžadují, aby Soudní dvůr přezkoumal vnitrostátní právní úpravu, a jednak proto, že cílem předkládajícího soudu není
         vyřešit spor, který mu byl předložen, ale zpochybnit judikaturu příslušného odvolacího soudu.

      31      V tomto ohledu stačí připomenout, že ačkoliv Soudní dvůr nemůže v rámci řízení o předběžné otázce rozhodovat o slučitelnosti
         vnitrostátního opatření s právem Unie, může nicméně vnitrostátnímu soudu poskytnout veškeré poznatky k výkladu tohoto práva,
         které mu umožní posoudit tuto slučitelnost za účelem rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena (rozsudek ze dne 22. května
         2008, citiworks, C‑439/06, Sb. rozh. s. I‑3913, bod 21 a uvedená judikatura).

      32      Krom toho pokud se soud, který nerozhoduje v posledním stupni, domnívá, že by v důsledku právního posouzení provedeného na
         vyšším stupni mohl vydat rozsudek v rozporu s právem Unie, musí mít možnost položit Soudnímu dvoru otázky, kterými se zabývá
         (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. ledna 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, Recueil s. 33, bod 4).

      33      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přípustná a je tudíž třeba přezkoumat jednotlivé
         otázky položené Tribunale amministrativo regionale della Sicilia.

       K prvním třem předběžným otázkám
      34      Podstatou prvních tří otázek předkládajícího soudu, které je třeba posuzovat společně, je, zda zásada „znečišťovatel platí“,
         která je zakotvena v čl. 174 odst. 2 prvním pododstavci ES, a ustanovení směrnice 2004/35, jejímž cílem je konkretizovat tuto
         zásadu v oblasti odpovědnosti za životní prostředí, brání vnitrostátní právní úpravě, která příslušnému orgánu dovoluje, aby
         provozovatelům uložil opatření k nápravě škod na životním prostředí z toho důvodu, že se jejich zařízení nacházejí v blízkosti
         znečištěné oblasti, aniž by předem zjišťoval, jaká událost byla příčinou znečištění, a aniž by prokázal příčinnou souvislost
         mezi uvedenými škodami a těmito provozovateli či úmysl nebo nedbalost uvedených provozovatelů.

      35      S přihlédnutím k okolnostem věci v původním řízení, které byly vyloženy předkládajícím soudem, a jak to zmínily italská, řecká
         a nizozemská vláda, jakož i Komise Evropských společenství, je před podáním odpovědi na položené otázky třeba určit podmínky
         časové působnosti výše uvedené směrnice za takovýchto okolností.

       K časové působnosti směrnice 2004/35
      –       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      36      Italská a nizozemská vláda, jakož i Komise pochybují o tom, že by se směrnice 2004/35 mohla použít ratione temporis na skutkový stav sporu v původním řízení, neboť ke škodě na životním prostředí došlo před 30. dubnem 2007 nebo tato škoda
         byla každopádně následkem činností, které byly ukončeny před tímto datem. Komise však prohlašuje, že tato směrnice by se mohla
         použít na škody, které vznikly po 30. dubnu 2007, jež byly následkem současné činnosti dotyčných provozovatelů. Nelze ji však
         použít na znečištění, k němuž došlo před tímto datem, způsobené jinými provozovateli než jsou ti, kteří v současnosti působí
         v zátoce Rada di Augusta, a u něhož by byla snaha je přičíst posledně zmíněným provozovatelům.

      37      Řecká vláda má naproti tomu za to, že se směrnice 2004/35 na skutkový stav v původním řízení použije. Výkladem a contrario čl. 17 druhé odrážky uvedené směrnice dospěla totiž tato vláda k závěru, že se tato směrnice použije i tehdy, kdy činnost,
         jež byla příčinou škody, začala být provozována před 30. dubnem 2007, za předpokladu, že tato činnost nebyla před tímto datem
         ukončena a že pokračovala i poté.

      –       Odpověď Soudního dvora
      38      Jak vyplývá ze třicátého bodu odůvodnění směrnice 2004/35, zákonodárce Unie měl v tomto ohledu za to, že ustanovení týkající
         se režimu odpovědnosti za škody na životním prostředí zavedeného touto směrnicí „by se neměla použít na škody způsobené před
         uplynutím lhůty k provedení“ této směrnice, tedy před 30. dubnem 2007.

      39      Uvedený zákonodárce v článku 17 směrnice 2004/35 výslovně uvedl situace, na které se tato směrnice nepoužije. Vzhledem k tomu,
         že takto byly negativně vymezeny situace, na které se tato směrnice ratione temporis nevztahuje, je třeba z toho vyvodit, že na jakoukoli jinou situaci se z hlediska časového v zásadě vztahuje režim odpovědnosti
         za škody na životním prostředí zavedený výše uvedenou směrnicí.

      40      Z článku 17 první a druhé odrážky směrnice 2004/35 vyplývá, že tato směrnice se nevztahuje na škody způsobené emisemi, událostí
         nebo nehodou, ke kterým došlo před 30. dubnem 2007, ani na škody způsobené emisemi, událostí nebo nehodou, ke kterým došlo
         po tomto datu v důsledku konkrétní činnosti, která se stala a která byla ukončena před tímto datem.

      41      Z toho je třeba vyvodit, že se tato směrnice vztahuje na škody způsobené emisemi, událostí nebo nehodou, ke kterým došlo po
         30. dubnu 2007 buď v důsledku činnosti vykonané po tomto datu, nebo v důsledku činnosti vykonané před tímto datem, která však
         nebyla před tímto datem ukončena.

      42      Podle článku 267 SFEU založeného na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem je Soudní dvůr oprávněn
         rozhodovat pouze o výkladu nebo platnosti právního předpisu Unie, a to na základě skutečností, které mu sdělil vnitrostátní
         soud. Z toho vyplývá, že v rámci řízení upraveného ve výše uvedeném článku nepřísluší Soudnímu dvoru, nýbrž vnitrostátnímu
         soudu, aby na vnitrostátní opatření nebo situace použil pravidla práva Unie, ke kterým Soudní dvůr poskytl výklad (viz rozsudek
         ze dne 11. září 2008, CEPSA, C‑279/06, Sb. rozh. s. I‑6681, bod 28).

      43      Předkládajícímu soudu tedy přísluší ověřit, zda na základě skutečností, které může jako jediný posoudit, spadají ve věci v původním
         řízení škody, které byly předmětem opatření k nápravě škod na životním prostředí přijatých příslušnými vnitrostátními orgány,
         pod některou ze situací uvedených v bodě 41 tohoto rozsudku.

      44      Pokud předkládající soud dospěje k závěru, že se směrnice 2004/35 na věc, která mu byla předložena, nepoužije, tato situace
         se pak bude řídit vnitrostátním právem, přičemž musí být dodržena ustanovení Smlouvy a nesmí tím být dotčeny jiné akty sekundárního
         práva.

      45      V tomto ohledu článek 174 ES uvádí, že politika Evropského společenství v oblasti životního prostředí je zaměřena na vysokou
         úroveň ochrany a je založena zejména na zásadě „znečišťovatel platí“. Toto ustanovení se tak omezuje na pouhé vymezení obecných
         cílů Společenství v oblasti životního prostředí, přičemž článek 175 ES svěřuje právo rozhodnout o tom, jakou činnost bude
         Společenství vyvíjet, Radě Evropské unie, případně na základě spolurozhodovacího postupu společně s Evropským parlamentem
         (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. července 1994, Peralta, C‑379/92, Recueil, s.‑I 3453, body 57 a 58).

      46      Jak správně uvedla nizozemská vláda, jelikož se článek 174 ES, který obsahuje zásadu „znečišťovatel platí“, vztahuje na činnost
         Společenství, nemohou se jednotlivci tohoto ustanovení jako takového dovolávat za účelem vyloučení použití takové vnitrostátní
         právní úpravy, která je předmětem věci v původním řízení, jež upravuje oblasti spadající do politiky životního prostředí,
         pokud není použitelná žádná právní úprava Společenství přijatá na základě článku 175 ES vztahující se speciálně na dotčenou
         činnost.

      47      Pro případ, že předkládající soud dospěje k závěru, že se ve věci v původním řízení použije směrnice 2004/35 ratione temporis, je třeba zabývat se předběžnými otázkami následovně.

       K režimu odpovědnosti za životní prostředí podle směrnice 2004/35
      –       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      48      Italská a řecká vláda se domnívají, že podle čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2004/35, pokud jde o činnosti spadající do její
         přílohy III, se má za to, že provozovatelé jsou odpovědní za zjištěné znečištění, aniž by bylo nezbytné prokazovat jejich
         zavinění nebo příčinnou souvislost mezi jejich činnostmi a škodami na životním prostředí.

      49      Podle řecké vlády příslušný orgán, který hodlá uložit provozovatelům opatření v oblasti odpovědnosti za životní prostředí
         ve smyslu směrnice 2004/35, musí v souladu s čl. 3 odst. 1 písm. b) této směrnice prokázat, že tito provozovatelé jednali
         úmyslně nebo z nedbalosti, pouze tehdy, pokud činnosti provozovatelů nespadají do přílohy III uvedené směrnice. Tento orgán
         nenese břemeno důkazu ani ohledně prokázání stupně zapojení těchto provozovatelů, jelikož čl. 8 odst. 3 uvedené směrnice uvádí,
         že břemeno důkazu ohledně příčinné souvislosti mezi škodou a skutečným znečišťovatelem nese ve skutečnosti provozovatel, který
         nechce nést náklady za škody, o kterých je s to prokázat, že byly způsobeny třetí osobou. Pragmatická řešení by tudíž mohla
         přinést možnost dotyčných podniků podat případně i mezi sebou žaloby na náhradu škody, založené na vnitrostátních pravidlech
         o odpovědnosti.

      50      Italská vláda zdůrazňuje, že ve věci v původním řízení je každopádně příčinná souvislost zjevná, aniž by bylo nezbytné provádět
         šetření za účelem jejího prokázání, neboť dotyčné podniky své jednání samy oznámily a shoda mezi látkami, které vyráběly,
         a zjištěnými znečišťujícími látkami byla zřejmá. Krom toho čl. 16 odst. 1 směrnice 2004/35 umožňuje, aby členské státy přijaly
         předpisy, které budou přísnější, než jsou ustanovení této směrnice.

      51      Komise má za to, že směrnice 2004/35 se nepoužije tehdy, když není možné přesně určit provozovatele, jehož činnost způsobila
         škody na životním prostředí. Nicméně, vycházejíc z čl. 16 odst. 1 téže směrnice, je toho názoru, že tato směrnice nebrání
         použití přísnějšího režimu, jako je režim v původním řízení, pokud jde o možnost členských států určit jak další činnosti,
         které budou podléhat požadavkům uvedené směrnice, tak další odpovědné strany, jelikož takový režim každopádně směřuje k posílení
         povinností stanovených v této směrnici.

      –       Odpověď Soudního dvora
      52      Jak uvádí třináctý bod odůvodnění směrnice 2004/35, ne všechny formy škod na životním prostředí lze napravit prostřednictvím
         odpovědnostního mechanismu a k tomu, aby byl tento mechanismus účinný, je zejména třeba, aby byla prokázána příčinná souvislost
         mezi jedním či více identifikovatelnými znečišťovateli a konkrétní a vyčíslitelnou škodou na životním prostředí.

      53      Jak vyplývá z čl. 4 odst. 5 a z čl. 11 odst. 2 směrnice 2004/35, i když je pro účely uložení nápravných opatření provozovatelům
         nezbytné, aby příslušný orgán prokázal takovou příčinnou souvislost bez ohledu na druh znečištění, je tento požadavek rovněž
         podmínkou použitelnosti směrnice na znečištění široce rozšířená a difúzní.

      54      Taková příčinná souvislost může být jednoduše prokázána, pokud příslušný orgán zjistí časově a místně ohraničené znečištění,
         které vzniklo v důsledku činnosti omezeného počtu subjektů. Naproti tomu o takový případ nejde u jevů difúzního znečištění,
         takže zákonodárce Unie měl za to, že v případě takového znečištění odpovědnostní mechanismus není vhodným nástrojem, když
         uvedenou příčinnou souvislost nelze prokázat. Proto se podle čl. 4 odst. 5 směrnice 2004/35 tato směrnice na tento druh znečištění
         uplatní pouze tehdy, když je možné prokázat příčinnou souvislost mezi škodou a činností jednotlivých provozovatelů.

      55      V tomto ohledu je třeba uvést, že směrnice 2004/35 nedefinuje způsob, jakým má být taková příčinná souvislost prokázána. V rámci
         sdílené pravomoci mezi Unií a jejími členskými státy v oblasti životního prostředí je tomu přitom tak, že pokud ve směrnici
         přijaté na základě článku 175 ES není uveden prvek nezbytný k jejímu provedení, spadá takové vymezení do pravomoci těchto
         států a tyto státy zároveň při dodržení pravidel Smlouvy disponují širokým prostorem pro uvážení ohledně přijetí vnitrostátní
         právní úpravy, která upraví nebo konkretizuje zásadu „znečišťovatel platí“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července
         2009, Futura Immobiliare a další, C‑254/08, Sb. rozh. s. I-6995, body 48, 52 a 55).

      56      Z tohoto hlediska může právní úprava členského státu stanovit, že příslušný orgán má možnost uložit opatření k nápravě škod
         na životním prostředí a stanovit domněnku o existenci příčinné souvislosti mezi zjištěným znečištěním a činnostmi znečišťovatele
         či znečišťovatelů, a to z důvodu, že se uvedené znečištění vyskytuje v blízkosti zařízení těchto provozovatelů.

      57      Nicméně vzhledem k tomu, že podle zásady „znečišťovatel platí“ náleží povinnost nápravy škod provozovatelům pouze, pokud přispěli
         ke vzniku znečištění nebo k riziku vzniku znečištění (viz obdobně rozsudek ze dne 24. června 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07,
         Sb. rozh. s. I‑4501, bod 77), musí příslušný orgán pro účely stanovení takové domněnky příčinné souvislosti disponovat věrohodnými
         důkazy, které jeho domněnku mohou podložit, jako například skutečnost, že se zjištěné znečištění vyskytuje v blízkosti zařízení
         provozovatele, a shoda mezi zjištěnými znečišťujícími látkami a složkami používanými uvedeným provozovatelem v rámci jeho
         činností.

      58      Disponuje-li příslušný orgán takovými důkazy, může tedy prokázat příčinnou souvislost mezi činnostmi provozovatelů a zjištěným
         difúzním znečištěním. Podle čl. 4 odst. 5 směrnice 2004/35 spadá tedy taková situace do působnosti této směrnice, nejsou-li
         tito provozovatelé s to tuto domněnku vyvrátit.

      59      Z toho vyplývá, že pokud má předkládající soud za to, že znečištění dotčené ve věci v původním řízení má difúzní povahu a že
         příčinná souvislost nemůže být prokázána, nebude taková situace spadat do věcné působnosti směrnice 2004/35, nýbrž do působnosti
         vnitrostátního práva za podmínek uvedených v bodě 44 tohoto rozsudku.

      60      Naproti tomu, dospěje-li předkládající soud k závěru, že se uvedená směrnice vztahuje na případ, který mu byl předložen, je
         třeba, aby postupoval podle následujících úvah.

      61      Z čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/35 vyplývá, že pokud byla škoda způsobena na chráněných druzích a přírodních stanovištích
         jinou pracovní činností, než jaké jsou uvedené na seznamu v příloze III této směrnice, použije se tato směrnice za předpokladu,
         že se prokáže, že provozovatel jednal úmyslně nebo z nedbalosti. Naproti tomu se tento předpoklad neuplatní tehdy, pokud některou
         z pracovních činností uvedených v této příloze došlo ke způsobení škody na životním prostředí, tedy ve smyslu čl. 2 odst. 1
         písm. a) až c) uvedené směrnice, škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích, jakož i škody na půdě a na vodách.

      62      S výhradou skutkových zjištění, jejichž provedení přísluší předkládajícímu soudu, platí, že pokud provozovatelé působící v odvětví
         energetického a chemického průmyslu ve smyslu bodů 2.1 a 2.4 směrnice 96/61 způsobili škody na životním prostředí činnostmi
         spadajícími z tohoto titulu pod přílohu III směrnice 2004/35, lze těmto provozovatelům tedy uložit preventivní nebo nápravná
         opatření, aniž by příslušný orgán musel prokazovat úmysl nebo nedbalost.

      63      V případě pracovních činností spadajících pod přílohu III směrnice 2004/35 je odpovědnost za životní prostředí přičítána provozovatelům
         působícím v těchto oblastech objektivně.

      64      Z čl. 11 odst. 2 směrnice 2004/35 ve spojení s jejím třináctým bodem odůvodnění však vyplývá, jak rovněž správně zdůraznili
         žalobci v původním řízení, že pro účely uložení nápravných opatření musí příslušný orgán podle vnitrostátních pravidel o dokazování
         prokázat, který provozovatel způsobil škody na životním prostředí. Z toho plyne, že za tímto účelem musí uvedený orgán předem
         zjišťovat zdroj zjištěného znečištění a, jak bylo uvedeno v bodě 53 tohoto rozsudku, nemůže uložit nápravná opatření, aniž
         by předem prokázal příčinnou souvislost mezi zjištěnými škodami a činností subjektu, kterému přičítá odpovědnost za tyto škody.

      65      Článek 3 odst. 1, čl. 4 odst. 5 a čl. 11 odst. 2 směrnice 2004/35 je tedy třeba vykládat v tom smyslu, že když příslušný orgán
         rozhodne o uložení nápravných opatření provozovatelům, jejichž činnosti spadají pod přílohu III této směrnice, není povinen
         prokázat zaviněné jednání ‑ ať již úmyslné, či nedbalostní, zejména pak úmysl způsobit škodlivý následek ‑ ze strany provozovatelů,
         jejichž činnosti jsou považovány za příčinu škod na životním prostředí. Naproti tomu tomuto orgánu přísluší jednak, aby předem
         identifikoval zdroj zjištěného znečištění, přičemž uvedený orgán v tomto ohledu disponuje širokým prostorem pro uvážení, pokud
         jde o postupy a prostředky, které je třeba zvolit, jakož i o délku trvání takového šetření. Dále je tento orgán povinen podle
         vnitrostátních pravidel o dokazování prokázat příčinnou souvislost mezi činnostmi provozovatelů, na něž se vztahují nápravná
         opatření, a tímto znečištěním.

      66      Žalobci v původním řízení tvrdí, že znečištění zátoky Rada di Augusta je výsledkem činnosti společnosti Montedison SpA, jakož
         i obchodního a vojenského loďstva. Příslušný orgán jim proto podle nich nemůže uložit nápravná opatření uvedená v nařízení
         ze dne 21. února 2008.

      67      V tomto ohledu je třeba jednak připomenout, že podle čl. 11 odst. 4 směrnice 2004/35 mohou provozovatelé podat opravné prostředky
         k napadení nápravných opatření přijatých na základě této směrnice, jakož i existence jakékoli příčinné souvislosti mezi jejich
         činnostmi a zjištěným znečištěním. Dále podle čl. 8 odst. 3 této směrnice nejsou uvedení provozovatelé povinni nést náklady
         nápravných činností, pokud mohou prokázat, že dotčené škody vznikly v důsledku činnosti třetí osoby, navzdory vhodným bezpečnostním
         opatřením, jelikož zásada „znečišťovatel platí“ ve skutečnosti neznamená, že provozovatelé musejí nést náklady spojené s nápravou
         znečištění, na kterém se nepodíleli (viz obdobně rozsudek ze dne 29. dubna 1999, Standley a další, C‑293/97, Recueil, s. I‑2603,
         bod 51).

      68      Rovněž je třeba dodat, že čl. 16 odst. 1 směrnice 2004/35, podobně jako článek 176 ES, výslovně stanoví, že směrnice nebrání
         členským státům v zachování nebo přijetí přísnějších opatření v souvislosti s prevencí škod na životním prostředí a jejich
         nápravou. Toto ustanovení rovněž uvádí, že tato opatření mohou zejména spočívat ve stanovení dalších činností, které jsou
         předmětem požadavků uvedené směrnice, jakož i ve stanovení dalších odpovědných stran.

      69      Z toho plyne, že členský stát může zejména rozhodnout, že provozovatelé jiných činností, než jaké jsou uvedené na seznamu
         v příloze III směrnice 2004/35, mohou objektivně odpovídat za škody na životním prostředí, tedy, ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a)
         až c) uvedené směrnice, nejen za škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích, ale i za škody na půdě a na vodách.

      70      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první tři otázky odpovědět tak, že:

      –        nejsou-li v případě znečištění životního prostředí splněny podmínky použití ratione temporis nebo ratione materiae směrnice 2004/35, řídí se taková situace vnitrostátním právem, přičemž musí být dodržena ustanovení Smlouvy a nesmí tím být
         dotčeny jiné akty sekundárního práva.

      –        směrnice 2004/35 nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, která dovoluje příslušnému orgánu jednajícímu v rámci této směrnice,
         aby stanovil domněnku příčinné souvislosti mezi provozovateli a zjištěným znečištěním, včetně případu difúzního znečištění,
         z toho důvodu, že se jejich zařízení nacházejí v blízkosti znečištěné oblasti. Nicméně podle zásady „znečišťovatel platí“
         musí tento orgán pro účely stanovení takové domněnky příčinné souvislosti disponovat věrohodnými důkazy, které jeho domněnku
         mohou podložit, jako například skutečnost, že se zjištěné znečištění vyskytuje v blízkosti zařízení provozovatele, nebo shoda
         mezi zjištěnými znečišťujícími látkami a složkami používanými uvedeným provozovatelem v rámci jeho činností.

      –        čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 5 a čl. 11 odst. 2 směrnice 2004/35 je třeba vykládat v tom smyslu, že když příslušný orgán rozhodne
         o uložení opatření k nápravě škod na životním prostředí provozovatelům, jejichž činnosti spadají pod přílohu III této směrnice,
         není povinen prokázat zaviněné jednání ‑ ať již úmyslné, či nedbalostní, zejména pak úmysl způsobit škodlivý následek ‑ ze
         strany provozovatelů, jejichž činnosti jsou považovány za příčinu škod na životním prostředí. Naproti tomu tomuto orgánu přísluší
         jednak, aby předem identifikoval zdroj zjištěného znečištění, přičemž v tomto ohledu disponuje širokým prostorem pro uvážení,
         pokud jde o postupy a prostředky, které je třeba zvolit, jakož i o délku trvání takového šetření. Dále je tento orgán povinen
         podle vnitrostátních pravidel o dokazování prokázat příčinnou souvislost mezi činnostmi provozovatelů, na něž se vztahují
         nápravná opatření, a tímto znečištěním.

       Ke čtvrté předběžné otázce
      71      Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice v oblasti veřejných zakázek, a to zejména směrnice 2004/18,
         brání vnitrostátní právní úpravě, která dovoluje příslušnému orgánu, aby přímo pověřil podnik soukromého práva provedením
         a plánováním veřejných prací, jakož i „sanací“ znečištěného místa a jeho uvedením do původního stavu.

      72      Podle ustálené judikatury je postup zavedený článkem 267 SFEU nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy,
         díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad práva Unie, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které tyto
         soudy mají rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 16. července 1992, Meilicke, C‑83/91, Recueil, s. I‑4871, bod 22, a ze
         dne 16. října 2008, Kirtruna a Vigano, C‑313/07, Sb. rozh. s. I‑7907, bod 25).

      73      V rámci této spolupráce je věcí vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a který jako jediný zná přímo skutkové okolnosti
         věci a musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost
         rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho,
         jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 19. dubna
         2007, Asemfo, C‑295/05, Sb. rozh. s. I‑2999, bod 30 a uvedená judikatura).

      74      Pokud však Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou
         mu položeny, odmítne rozhodnout o žádosti podané vnitrostátním soudem (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Commune de
         Mesquer, bod 30).

      75      V tomto ohledu se přitom pokud jde o projednávanou otázku zdá, že předkládající soud neupřesnil ani veřejnoprávní subjekt,
         který zadal provedení prací, jež jsou předmětem této otázky, ani částky uvedených prací, ani akt, kterým byly tyto práce svěřeny
         dvěma společnostem uvedeným v této otázce.

      76      Tribunale amministrativo regionale della Sicilia totiž odkazuje pouze na práce, „jejichž dopad na životní prostředí je značný
         a náklady velmi vysoké“ a které tudíž příslušný orgán svěřil uvedeným společnostem, aniž by vyhlásil nabídkové řízení, kterého
         by se mohly účastnit další společnosti soukromého práva.

      77      Krom toho, navzdory otázce, která byla Soudním dvorem písemně položena italské vládě, a navzdory tomu, že se konalo jednání
         určené k přednesu řečí, nebylo možné vyjasnit podmínky, za kterých měly být předmětné práce svěřeny uvedeným společnostem.
         Společnost Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA dokonce tvrdila,
         že jí byly uděleny pouze jednoduché činnosti související s plánováním a že příslušný orgán ustoupil od prací v oblasti infrastruktury,
         které jsou předmětem čtvrté předběžné otázky.

      78      Za těchto podmínek má Soudní dvůr za to, že mu nebyl dostatečně objasněn skutkový kontext čtvrté otázky položené předkládajícím
         soudem, a proto je třeba tuto otázku prohlásit za nepřípustnou.

       K nákladům řízení
      79      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Nejsou-li v případě znečištění životního prostředí splněny podmínky ratione temporis nebo ratione materiae směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/35/ES ze dne 21. dubna 2004 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti
            s prevencí a nápravou škod na životním prostředí, řídí se taková situace vnitrostátním právem, přičemž musí být dodržena ustanovení
            Smlouvy a nesmí tím být dotčeny jiné akty sekundárního práva.
      Směrnice 2004/35 nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, která dovoluje příslušnému orgánu jednajícímu v rámci této směrnice,
            aby stanovil domněnku příčinné souvislosti mezi provozovateli a zjištěným znečištěním, včetně případu difúzního znečištění,
            z toho důvodu, že se jejich zařízení nacházejí v blízkosti znečištěné oblasti. Nicméně podle zásady „znečišťovatel platí“
            musí tento orgán pro účely stanovení takové domněnky příčinné souvislosti disponovat věrohodnými důkazy, které jeho domněnku
            mohou podložit, jako například skutečnost, že se zjištěné znečištění vyskytuje v blízkosti zařízení provozovatele, nebo shoda
            mezi zjištěnými znečišťujícími látkami a složkami používanými uvedeným provozovatelem v rámci jeho činností.
      Článek 3 odst. 1, čl. 4 odst. 5 a čl. 11 odst. 2 směrnice 2004/35 je třeba vykládat v tom smyslu, že když příslušný orgán
            rozhodne o uložení opatření k nápravě škod na životním prostředí provozovatelům, jejichž činnosti spadají pod přílohu III
            této směrnice, není povinen prokázat zaviněné jednání ‑ ať již úmyslné, či nedbalostní, zejména pak úmysl způsobit škodlivý
            následek ‑ ze strany provozovatelů, jejichž činnosti jsou považovány za příčinu škod na životním prostředí. Naproti tomu tomuto
            orgánu přísluší jednak, aby předem identifikoval zdroj zjištěného znečištění, přičemž v tomto ohledu disponuje širokým prostorem
            pro uvážení, pokud jde o postupy a prostředky, které je třeba zvolit, jakož i o délku trvání takového šetření. Dále je tento
            orgán povinen podle vnitrostátních pravidel o dokazování prokázat příčinnou souvislost mezi činnostmi provozovatelů, na něž
            se vztahují nápravná opatření, a tímto znečištěním.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. července 1962. # Mannesmann AG proti Vysokému úřadu ESUO. # Věc 19/61.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. ledna 2010.#Evropská komise proti Spolkové republice Německo.#Veřejné zakázky na služby - Služby zpracování biologického a zeleného odpadu - Zadání veřejných zakázek bez otevřeného výběrového řízení.#Věc C-17/09.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. ledna 2010 – Komise v. Německo
      (Věc C‑17/09)
      „Veřejné zakázky na služby – Služby zpracování biologického a zeleného odpadu – Zadání veřejných zakázek bez otevřeného výběrového řízení“
      1.                     Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na služby – Směrnice 92/50 – Nesplnění povinnosti (Směrnice
            Rady 92/50) (viz body 15–18)
      2.                     Sbližování právních předpisů – Přezkumná řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce – Směrnice 89/665
            (Článek 226 ES; směrnice Rady 89/665) (viz body 22–23)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení článku 8 ve spojení s hlavami III až VI směrnice Rady 92/50/ESH ze dne 18. června 1992
                  o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322) – Neprovedení
                  formálního celoevropského zadávacího řízení před uzavřením smlouvy o zpracování biologického a zeleného odpadu mezi městem
                  Bonn a soukromou společností

            Výrok

                  1)

                  	Spolková republika Německo nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 8 a z hlav III až VI směrnice Rady 92/50/ESH
                     ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby z důvodu, že město Bonn a Müllverwertungsanlage
                     Bonn GmbH zadaly veřejnou zakázku na služby zpracování biologického odpadu a zeleného odpadu, aniž provedly zadávací řízení
                     s celoevropským vyhlášením.

                  2)

                  	Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Tribunálu (kasačního senátu) ze dne 14. prosince 2016.#Viara Todorova Androva v. Rada Evropské unie.#Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Úředníci – Povyšování – Povyšování za rok 2011 – Nezařazení na seznam úředníků způsobilých k povýšení – Zamítnutí žaloby v prvním stupni řízení – Článek 45 služebního řádu – Ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Rovné zacházení – Povinnost uvést odůvodnění – Důkazní břemeno – Povinnost soudu rozhodujícího ve věci samé provést dokazování – Námitka protiprávnosti – Pravidlo shody mezi stížností a žalobou podanou k unijnímu soudu.#Věc T-366/15 P.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. března 1999.#Centros Ltd proti Erhvervs- og Selskabsstyrelsen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Højesteret - Dánsko.#Svoboda usazování - Založení pobočky společností bez skutečné činnosti - Obejití vnitrostátního práva - Zamítnutí zápisu.#Věc C-212/97.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      9. března 1999 (*)

      „Svoboda usazování – Založení pobočky společností bez skutečné činnosti – Obejití vnitrostátního práva – Zamítnutí zápisu“
      Ve věci C‑212/97,
      jejímž předmětem je žádost Højesteret (Dánsko) zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o ES směřující k získání
         ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

      Centros Ltd
      a
      Erhvers- og Selskabsstyrelsen
      rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 52, 56 a 58 Smlouvy o ES,
      SOUDNÍ DVŮR
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, P. J. G. Kapteyn, J.-P. Puissochet, G. Hirsch a P. Jann, předsedové senátů,
         G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann, J. L. Murray, D. A. O. Edward, H. Ragnemalm, L. Sevón, M. Wathelet (zpravodaj),
         R. Schintgen a K. M. Ioannou, soudci,

      generální advokát: A. La Pergola,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      –        za Erhvers- og Selskabsstyrelsen Kammeradvokaten Karstenem Hagel-Sørensenem, advokátem v Kodani,
      –        za dánskou vládu Peterem Bieringem, vedoucím odboru Ministerstva zahraničních věcí, jako zmocněncem,
      –        za francouzskou vládu Kareen Rispal-Bellanger, zástupkyní ředitele na ředitelství právních záležitostí Ministerstva zahraničních
         věcí, a Gautierem Mignotem, tajemníkem zahraničních věcí na témže ředitelství, jako zmocněnci,

      –        za nizozemskou vládu Adriaanem Bosem, právním poradcem Ministerstva zahraničních věcí, jako zmocněncem,
      –        za vládu Spojeného království Stephanie Ridley, Treasury Solicitor‘s Department, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s Derrickem
         Wyattem, QC,

      –        za Komisi Evropských Společenství Antoniem Caeirou, právním poradcem a Hansem Støvlbækem, členem právní služby, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření Erhvers- og Selskabsstyrelsen, zastoupeného Karstenem Hagel-Sørensenem, francouzské vlády,
         zastoupené Gautierem Mignotem, nizozemské vlády, zastoupené Marcem Fierstrou, právním poradcem Ministerstva zahraničních věcí,
         jako zmocněncem, švédské vlády, zastoupené Erikem Brattgårdem, departementsråd na právním sekretariátu Ministerstva zahraničních
         věcí, jako zmocněncem, vlády Spojeného království, zastoupené Derrickem Wyattem, a Komise, zastoupené Antoniem Caeirou a Hansem
         Støvlbækem, na jednání konaném dne 19. května 1998,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. července 1998,
      vydává tento
      ROZSUDEK
      1        Usnesením ze dne 3. června 1997, došlým Soudnímu dvoru dne 5. června 1997 Højesteret na základě článku 177 Smlouvy o ES položil
         předběžnou otázku týkající se výkladu článků 52, 56 a 58 této smlouvy.

      2        Tato otázka byla vznesena v rámci sporu mezi Centros Ltd. (dále jen „Centros“), „private limited company“, společností zapsanou
         do rejstříku dne 18. května 1992 v Anglii a Walesu, a Erhvervs- og Selskabsstyrelsen (generální ředitelství obchodu a společností)
         spadajícím pod dánské Ministerstvo obchodu, ohledně zamítnutí posledně uvedeného zapsat pobočku společnosti Centros v Dánsku.

      3        Ze spisu v původním řízení vyplývá, že Centros od svého založení nevykonávala žádnou činnost. Jelikož právní předpisy Spojeného
         království nepodřizují společnosti s ručením omezeným žádným požadavkům týkajícím se upisování a splácení minimálního základního
         kapitálu, základní kapitál společnosti Centros ve výši 100 UKL nebyl ani splacen, ani dán k dispozici společnosti. Je rozdělen
         na dva obchodní podíly vlastněné p. a pí Bryde, dánskými státními příslušníky s trvalým pobytem v Dánsku. Paní Bryde je ředitelkou
         společnosti Centros, jejíž sídlo je ve Spojeném království na adrese bydliště přítele p. Bryda.

      4        Podle dánského práva je Centros jakožto „private limited company“ považována za zahraniční společnost s ručením omezeným.
         Pravidla při zápisu poboček („filialer“) takových společností do rejstříku stanoví anpartsselskabslov (zákon o společnostech
         s ručením omezeným).

      5        Článek 117 tohoto zákona stanoví zejména:

      „1)      Zahraniční společnosti s ručením omezeným a společnosti s obdobnou právní formou se sídlem v některém členském státu Evropských
         společenství mohou v Dánsku vykonávat činnost prostřednictvím své pobočky“.

      6        V létě 1992 pí Bryde požádala Erhvervs- og Selskabsstyrelsen o zapsání pobočky společnosti Centros v Dánsku.

      7        Erhvervs- og Selskabsstyrelsen zápis zamítl zejména z toho důvodu, že Centros, která nevykonává ve Spojeném království žádnou
         obchodní činnost, nechce ve skutečnosti v Dánsku založit pobočku, ale hlavní provozovnu, a tím obejít příslušné vnitrostátní
         předpisy, zejména o splacení minimálního základního kapitálu ve výši 200 000 DKR, jak stanoví zákon č. 886 ze dne 21. prosince
         1991.

      8        Centros podala proti zamítavému rozhodnutí Erhvers- og Selskabsstyrelsen žalobu k Østre Landsret.

      9        Østre Landsret vyhověl argumentům Erhvers- og Selskabsstyrelsen ve svém rozsudku z 8. září 1995 a Centros se odvolala k Højesteret.

      10      V rámci tohoto řízení společnost Centros tvrdí, že splňuje podmínky, které zákon o společnostech s ručením omezeným ukládá
         pro zápis pobočky zahraniční společnosti. Jelikož byla legálně založena ve Spojeném království, je oprávněna založit v Dánsku
         pobočku podle článku 52, ve spojení s článkem 58 Smlouvy.

      11      Podle společnosti Centros skutečnost, že od svého založení ve Spojeném království nevykonávala žádnou činnost, nemá vliv na
         její svobodu usazování. Ve svém rozsudku ze dne 10. července 1986, Segers (79/85, Recueil, s. 2375), Soudní dvůr totiž rozhodl,
         že články 52 a 58 Smlouvy brání tomu, aby orgány členského státu odepřely řediteli společnosti výhody plynoucí z vnitrostátního
         režimu odvodů zdravotního pojištění z pouhého důvodu, že společnost má své sídlo v jiném členském státu, i když v něm nevykonává
         obchodní činnost.

      12      Erhvers- og Selskabsstyrelsen má za to, že zamítnutí zápisu do rejstříku není v rozporu s články 52 a 58 Smlouvy, protože
         se založení pobočky v Dánsku jeví jako prostředek, jak se vyhnout vnitrostátním předpisům o upisování a splácení minimálního
         základního kapitálu. Zamítnutí zápisu je mimoto odůvodněné nutností chránit veřejné i soukromé věřitele a obchodní partnery
         nebo i nutností bojovat proti podvodným úpadkům.

      13      V tomto kontextu se Højesteret rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je slučitelné s článkem 52, jakož i s články 56 a 58 Smlouvy o ES zamítnout zápis pobočky do rejstříku společnosti se sídlem
         v jiném členském státu, která byla legálně založena se základním kapitálem ve výši 100 UKL (přibližně 1 000 DKR) a která existuje
         v souladu s právními předpisy tohoto členského státu, pokud tato společnost sama nevykonává žádnou obchodní činnost, chce-li
         založit uvedenou pobočku, jenž by vykonávala veškeré činnosti v zemi, kde by tato pobočka byla založena, a je-li třeba se
         domnívat, že zvolená metoda směřuje k tomu, aby se v posledně uvedeném členském státě nemusela zakládat společnost s cílem
         vyhnout se upsání minimálního základního kapitálu ve výši 200 000 DKR (nyní 125 000 DKR)?“

      14      Podstatou otázky vnitrostátního soudu je, zda články 52 a 58 Smlouvy brání tomu, aby členský stát zamítal zapsat do rejstříku
         pobočku společnosti založené v souladu s právními předpisy jiného členského státu, ve kterém má své sídlo, aniž by v něm však
         vykonávala obchodní činnost, pokud je pobočka určena k tomu, aby předmětné společnosti umožnila vykonávat veškerou činnost
         ve státě, ve kterém bude tato pobočka založena, aniž by v něm tak musela založit společnost, a tím tak obešla právní předpisy
         o zakládání společností, které jsou v tomto státě přísnější, co se týče upsání minimálního základního kapitálu.

      15      Úvodem je třeba upřesnit, že Erhvers- og Selskabsstyrelsen nikterak nezpochybňuje, že jakákoliv akciová společnost nebo společnost
         s ručením omezeným mající sídlo v jiném členském státu může vykonávat svou činnost v Dánsku prostřednictvím pobočky. Obecně
         tedy přijímá možnost zapsat do rejstříku v Dánsku pobočku společnosti založené podle práva jiného členského státu. Zejména
         dodalo, že pokud by Centros vykonávala v Anglii a Walesu obchodní činnost, zapsalo by v Dánsku její pobočku.

      16      Podle dánské vlády se článek 52 Smlouvy na projednávaný případ nevztahuje, neboť se jedná o čistě vnitřní situaci Dánska.
         Pan a paní Bryde, dánští státní příslušníci, totiž založili ve Spojeném království společnost, která tam ve skutečnosti nevykonává
         žádnou činnost, s jediným cílem vykonávat činnost v Dánsku prostřednictvím pobočky, a vyhnout se tak použití dánských právních
         předpisů o zakládání společností s ručením omezeným. Za těchto okolností založení společnosti státními příslušníky jednoho
         členského státu v jiném členském státu není cizím prvkem relevantním z hlediska práva Společenství, a zejména z hlediska svobody
         usazování.

      17      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že situace, kdy společnost založená podle práva členského státu, ve kterém má své statutární
         sídlo, zamýšlí založit pobočku v jiném členském státu, podléhá právu Společenství. Z tohoto hlediska není důležité, že společnost
         byla založena v prvním členském státu pouze za účelem usazení se ve druhém členském státu, kde bude vykonávána podstatná část
         nebo dokonce veškerá její hospodářská činnost (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Segers, bod 16).

      18      Okolnost, že manželé Bryde založili společnost Centros ve Spojeném království s cílem obejít dánské právní předpisy, které
         ukládají upsání minimálního základního kapitálu, což nebylo zpochybněno ani v písemných vyjádřeních, ani při jednání, rovněž
         nevylučuje to, že založení pobočky v Dánsku touto britskou společností podléhá svobodě usazování ve smyslu článků 52 a 58
         Smlouvy. Otázka použití článků 52 a 58 Smlouvy totiž není totožná s otázkou, zda členský stát může přijmout opatření, která
         mají zamezit tomu, aby se s odvoláním na možnosti nabízené Smlouvou někteří z jeho státních příslušníků pokoušeli protiprávně
         se vyhnout působení svých vnitrostátních právních předpisů.

      19      Co se týče otázky, zda, jak to tvrdí manželé Bryde, zamítnutí zapsat do rejstříku v Dánsku pobočku společnosti založené podle
         práva jiného členského státu, kde má společnost své sídlo, představuje překážku svobody usazování, je třeba připomenout, že
         svoboda usazování přiznaná v článku 52 Smlouvy příslušníkům Společenství zahrnuje pro posledně uvedené právo mít přístup k samostatně
         výdělečné činnosti a vykonávat ji, jakož i právo spravovat a zakládat podniky za stejných podmínek, jak jsou definovány právními
         předpisy členského státu usazení pro jeho vlastní státní příslušníky. Mimoto podle článku 58 Smlouvy se zachází se společnostmi
         založenými podle práva některého členského státu, jež mají své sídlo, svou ústřední správu nebo hlavní provozovnu uvnitř Společenství,
         stejně jako s fyzickými osobami, které jsou státními příslušníky členských států.

      20      Z toho přímo vyplývá, že tyto společnosti mají právo vykonávat svou činnost v jiném členském státu prostřednictvím svého zastoupení,
         pobočky nebo dceřiné společnosti, přičemž umístění jejich sídla, ústřední správy nebo hlavní provozovny určuje po vzoru státní
         příslušnosti fyzických osob, ke kterému právnímu řádu členského státu náleží (viz v tomto smyslu rozsudky Segers, bod 13;
         ze dne 28. ledna 1986, Komise v. Francie, 270/83, Recueil, s. 273, bod 18; ze dne 13. července 1993, Commerzbank, C‑330/91,
         Recueil, s. I‑4017, bod 13, a ze dne 16. července 1998, ICI, C‑264/96, Recueil, s. I‑4695, bod 20).

      21      Praxe, kdy členský stát zamítá za určitých okolností zapsat do rejstříku pobočku společnosti mající sídlo v jiném členském
         státu, má přitom za následek, že je bráněno společnostem založeným v souladu s právními předpisy tohoto jiného členského státu
         vykonávat právo usazování, které je jim přiznáno články 52 a 58 Smlouvy.

      22      Taková praxe tudíž představuje překážku výkonu svobod zaručených těmito ustanoveními.

      23      Podle dánských úřadů se přesto manželé Brydovi nemohou dovolávat těchto ustanovení, jelikož jimi zamýšlené vytvoření společností
         má za jediný cíl obejít vnitrostátní právo, které upravuje zakládání společností s ručením omezeným, a z tohoto důvodu to
         představuje zneužití práva usazování. Dánské království je v důsledku toho oprávněno přijmout opatření, aby zabránilo tomuto
         zneužití, a zamítnout tak zápis pobočky do rejstříku.

      24      Z judikatury Soudního dvora sice vyplývá, že členský stát má právo přijmout opatření určená k zabránění tomu, aby se na základě
         možností vyplývajících ze Smlouvy někteří z jeho státních příslušníků pokoušeli protiprávně vyhýbat působnosti svých právních
         předpisů, a že se jednotlivci nemohou zneužívajícím způsobem nebo podvodně dovolávat norem Společenství (viz zejména v oblasti
         volného poskytování služeb rozsudky ze dne 3. prosince 1974, Van Binsbergen, 33/74, Recueil, s. 1299, bod 13, ze dne 3. února
         1993, Veronica Omroep Organisatie, C‑148/91, Recueil, s. I‑487, bod 12, a ze dne 5. října 1994, TV10, C‑23/93, Recueil, s. I‑4795,
         bod 21; v oblasti svobody usazování rozsudky ze dne 7. února 1979, Knoors, 115/78, Recueil, s. 399, bod 25, a ze dne 3. října 1990,
         Bouchoucha, C‑61/89, Recueil, s. I‑3551, bod 14; v oblasti volného pohybu zboží rozsudek ze dne 10. ledna 1985, Leclerc a další,
         229/83, Recueil, s. 1, bod 27, v oblasti sociálního zabezpečení, rozsudek ze dne 2. května 1996, Paletta, C‑206/94, Recueil,
         s. I‑2357, bod 24; v oblasti volného pohybu pracovníků rozsudek ze dne 21. května 1988, Lair, 39/86, Recueil, s. 3161, bod
         43; v oblasti společné zemědělské politiky rozsudek ze dne 3. března 1993, General Milk Products, C‑8/29, Recueil, s. I‑779,
         bod 21; v oblasti práva společností rozsudek ze dne 12. května 1998, Kefalas a další, C‑367/96, Recueil, s. I‑2843, bod 20).

      25      Pokud však za takových okolností mohou vnitrostátní soudy, vycházejíce z objektivních skutečností, brát v úvahu případ od
         případu zneužívající nebo podvodné jednání dotčených osob a zabránit jim tak případně v požívání výhod vyplývajících z ustanovení
         práva Společenství, kterých se dovolávají, musí rovněž při posuzovaní takového jednání brát v úvahu cíle, které dotčená ustanovení
         práva Společenství sledují (výše uvedený rozsudek Paletta, bod 25).

      26      V projednávaném případě v původním řízení je třeba uvést, že vnitrostátní ustanovení, jejichž použití se dotčené osoby chtěly
         vyhnout, jsou předpisy, které upravují zakládání společností, a nikoliv předpisy vztahující se k vykonávání některých podnikatelských
         činností. Ustanovení Smlouvy vztahující se ke svobodě usazování přitom směřují právě k tomu, aby bylo společnostem založeným
         podle práva některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu uvnitř Společenství, umožněno
         vykonávat činnost prostřednictvím zastoupení, pobočky nebo dceřiné společnosti v ostatních členských státech.

      27      Za těchto podmínek skutečnost, že se státní příslušník členského státu, který si přeje založit společnost, rozhodne umístit
         ji v tom členském státu, jehož předpisy pro zakládání společností mu připadají méně omezující a založit pobočky v jiných členských
         státech, nepředstavuje sama o sobě zneužití práva usazování. Právo založit společnost v souladu s právními předpisy některého
         členského státu a založit pobočky v jiných členských státech je totiž v rámci jednotného trhu inherentní výkonu svobody usazování
         zaručené Smlouvou.

      28      V tomto ohledu není významná okolnost, že právo společností není ve Společenství úplně harmonizováno; navíc je stále umožněno
         Radě na základě pravomocí, které jí přiznává čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o ES, aby tuto harmonizaci doplnila.

      29      Kromě toho, z bodu 16 výše uvedeného rozsudku Segers vyplývá, že skutečnost, že společnost nevykonává žádnou činnost v tom
         členském státu, kde má své sídlo, a veškerou činnost vykonává pouze v tom členském státu, kde má svou pobočku, nestačí k prokázání
         existence zneužívajícího a podvodného jednání, což by danému členskému státu umožňovalo odepřít této společnosti výhody plynoucí
         z ustanovení Společenství týkajících se práva usazování.

      30      Za těchto podmínek je zamítnutí členského státu zapsat pobočku společnosti založené podle práva jiného členského státu, ve
         kterém má své sídlo, z důvodu, že pobočka je určena k tomu, aby společnosti umožnila vykonávat veškerou její obchodní činnost
         v hostitelském členském státu, v důsledku čehož by se tato druhotná provozovna vyhnula vnitrostátním předpisům o upisování
         a splácení minimálního základního kapitálu, neslučitelné s články 52 a 58 Smlouvy, neboť to brání plnému provedení práva volně
         založit druhotnou provozovnu, jehož dodržování sledují právě články 52 a 58.

      31      Konečně je třeba se tázat, zda předmětná vnitrostátní praxe nemůže být odůvodněna důvody, kterých se dovolávají dánské úřady.

      32      S odkazem jak na článek 56 Smlouvy, tak i na judikaturu Soudního dvora ohledně naléhavých důvodů obecného zájmu Erhvers- og
         Selskabsstyrelsen tvrdí, že povinnost společností s ručením omezeným upsat a splatit minimální základní kapitál sleduje dvojí
         cíl: jednak posílit finanční spolehlivost společností s cílem ochránit veřejné věřitele proti nebezpečí, že se veřejné pohledávky
         stanou nedobytnými, neboť na rozdíl od soukromých věřitelů nemohou být tyto pohledávky zajištěny složením jistiny nebo ručením
         a jednak obecněji ochránit všechny věřitele, veřejné i soukromé tím, že se předejde riziku podvodného úpadku z důvodu platební
         neschopnosti společností, jejichž počáteční základní kapitál byl nedostatečný.

      33      Erhvers- og Selskabsstyrelsen dodává, že neexistuje jiný méně omezující prostředek, jak dosáhnout tohoto dvojího cíle. Jiný
         prostředek, jak ochránit věřitele, a sice zavedení pravidel stanovících za určitých podmínek možnost uplatnění osobní odpovědnosti
         společníků, je totiž ještě více omezující než povinnost upsat a splatit minimální základní kapitál.

      34      Poté, co bylo konstatováno, že dovolávané důvody nespadají pod článek 56 Smlouvy, je třeba připomenout, že podle judikatury
         Soudního dvora musí vnitrostátní opatření, která mohou bránit výkonu základních svobod zaručených Smlouvou nebo činit tento
         výkon méně atraktivním, splňovat čtyři podmínky: musí se uplatňovat způsobem, který není diskriminační, musí být odůvodněna
         naléhavými důvody obecného zájmu, musí být způsobilá zaručit uskutečnění cílů, které sledují, a nesmí jít nad to, co je nezbytné
         k jejich dosažení (viz rozsudky ze dne 31. března 1993, Kraus, C‑19/92, Recueil, s. I‑1663, bod 32, a ze dne 30. listopadu
         1995, Gebhard, C‑55/94, Recueil, s. I‑4165, bod 37).

      35      Tyto podmínky nejsou v projednávaném případě v původním řízení splněny. Především předmětná praxe není s to dosáhnout cíle
         ochránit věřitele, který má sledovat, protože pokud by příslušná společnost vykonávala činnost ve Spojeném království, její
         pobočka by byla zapsána do rejstříku v Dánsku, dánští věřitelé by tak byli ohroženi stejnou měrou.

      36      Dále, vzhledem k tomu, že společnost dotčená ve věci v původním řízení je společností podle anglického práva, a nikoliv společností
         podle dánského práva, její věřitelé jsou informováni o tom, že podléhá jiným právním předpisům než právním předpisům, které
         v Dánsku upravují zakládání společností s ručením omezeným a mohou se odvolat na určité právní předpisy Společenství, které
         je chrání, jako je čtvrtá směrnice Rady 78/660/EHS ze dne 25. července 1978 založená na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o ročních
         účetních závěrkách některých forem společností (Úř. věst. L 222, s. 11) a jedenáctá směrnice Rady 89/666/EHS ze dne 21. prosince
         1989 o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě některými formami společností řídících se právem jiného členského
         státu (Úř. věst. L 395, s. 36).

      37      Kromě toho, v rozporu s tím, co přednesly dánské úřady, mohla být přijata opatření, která by byla méně omezující nebo méně
         ohrožující základní svobody, dávajíce například veřejným věřitelům legální možnost přijímat nezbytné záruky.

      38      Konečně skutečnost, že jeden členský stát nemůže zamítnout zapsat do rejstříku pobočku společnosti založené podle práva jiného
         členského státu, kde má své sídlo, nevylučuje, že tento první stát může přijmout veškerá opatření, která mohou zabraňovat
         podvodům nebo za ně ukládat sankce, buď vůči samotné společnosti, případně ve spolupráci s tím členským státem, kde byla založena,
         nebo vůči společníkům, kterým bude prokázáno, že se ve skutečnosti snaží prostřednictvím založení společnosti vyhnout se svým
         závazkům vůči soukromým či veřejným věřitelům na území dotčeného členského státu. V každém případě boj proti podvodu nemůže
         odůvodňovat praxi spočívající v zamítání zápisu pobočky společnosti mající své sídlo v jiném členském státu.

      39      Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že články 52 a 58 Smlouvy brání tomu, aby členský stát zamítal zápis pobočky
         společnosti založené podle práva jiného členského státu, kde má své sídlo a kde nevykonává žádnou obchodní činnost, pokud
         je pobočka určena k tomu, aby předmětné společnosti umožnila vykonávat veškerou činnost ve státě, ve kterém bude tato pobočka
         založena, aniž by v něm tak musela založit společnost, a tím tak obešla právní předpisy o zakládání společností, které jsou
         v tomto státě přísnější, co se týče upsání minimálního základního kapitálu. Tento výklad nicméně nevylučuje, že úřady příslušného
         členského státu mohou přijmout veškerá opatření, která mohou zabraňovat podvodům nebo za ně ukládat sankce, buď vůči samotné
         společnosti, případně ve spolupráci s tím členským státem, kde byla založena, nebo vůči společníkům, kterým bude prokázáno,
         že se ve skutečnosti snaží prostřednictvím založení společnosti vyhnout se svým závazkům vůči soukromým či veřejným věřitelům
         na území dotčeného členského státu.

       K nákladům řízení
      40      Výdaje vzniklé dánské, francouzské, nizozemské a švédské vládě a vládě Spojeného království, jakož i Komisi, které předložily
         Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního
         řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR
      rozhodl o otázce položené usnesením Højesteret ze dne 3. června 1997 takto:
      Články 52 a 58 Smlouvy o ES brání tomu, aby členský stát zamítal zápis pobočky společnosti založené podle práva jiného členského
            státu, kde má své sídlo a kde nevykonává žádnou obchodní činnost, pokud je pobočka určena k tomu, aby předmětné společnosti
            umožnila vykonávat veškerou činnost ve státě, ve kterém bude tato pobočka založena, aniž by v něm tak musela založit společnost,
            a tím tak obešla právní předpisy o zakládání společností, které jsou v tomto státě přísnější, co se týče upsání minimálního
            základního kapitálu. Tento výklad nicméně nevylučuje, že úřady příslušného členského státu mohou přijmout veškerá opatření,
            která mohou zabraňovat podvodům nebo za ně ukládat sankce, buď vůči samotné společnosti, případně ve spolupráci s tím členským
            státem, kde byla založena, nebo vůči společníkům, kterým bude prokázáno, že se ve skutečnosti snaží prostřednictvím založení
            společnosti vyhnout se svým závazkům vůči soukromým či veřejným věřitelům na území dotčeného členského státu.

               Rodríguez Iglesias

               Kapteyn

               Puissochet

               Hirsch

               Jann

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Gulmann

               Murray

               Edward

               Ragnemalm

               Sevón

               Wathelet

               Schintgen

               Ioannou

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. března 1999.

               Vedoucí soudní kanceláře

               Předseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jednací jazyk: dánština.