title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 16. listopadu 2011.#Kendrion NV proti Evropské komisi.#Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Trh s plastovými průmyslovými pytli - Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES - Hospodářská entita - Solidární odpovědnost - Proporcionalita - Rovné zacházení - Pokuty - Maximální výše 10 % obratu - Skutečná platební schopnost.#Věc T-54/06.

text:
      Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 16. listopadu 2011 – Kendrion v. Komise
      (Věc T-54/06)
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s plastovými průmyslovými pytli – Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES – Hospodářská entita – Solidární odpovědnost – Proporcionalita – Rovné zacházení – Pokuty – Maximální výše 10 % obratu – Skutečná platební schopnost“
      1.                     Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Porušení – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti
            – Hospodářská jednotka – Kritéria posouzení – Domněnka o rozhodujícím vlivu mateřské společnosti na dceřiné společnosti, v nichž
            vlastní 100 % kapitálu – Důkazní povinnost společnosti, která chce vyvrátit tuto domněnku (Článek 81 odst. 1 ES) (viz body
            49–52, 65–67)
      2.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Posouzení v závislosti na individuálním chování podniku – Dopad skutečnosti, že sankce nebyla
            uložena jinému hospodářskému subjektu – Neexistence (Článek 81 odst. 1, ES; nařízení Rady č.  1/2003, čl. 23 odst. 2) (viz
            body 77–78)
      3.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Maximální výše – Výpočet – Obrat, který je třeba zohlednit – Společný obrat
            všech společností tvořících jedinou hospodářskou entitu jednající jako podnik – Meze (Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady
            č. 1/2003, čl. 23 odst. 2) (viz body 91–92)
      4.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Zásada rovného zacházení – Rozdíly mezi podniky vyplývající z uplatnění maximální
            výše – Přípustnost – Zákaz uložit vyšší pokutu malým a středním podnikům – Neexistence (Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady
            č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03) (viz body 106–107, 110–111, 149)
      5.                     Žaloba na neplatnost – Zrušující rozsudek – Účinky – Zrušení rozhodnutí Komise konstatujícího porušení pravidel hospodářské
            soutěže – Účinky na podniky, kterým bylo rozhodnutí určeno a jež nepodaly žalobu – Neexistence (Články 81 ES, 230 ES a 249
            ES) (viz bod 119)
      6.                     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Stručný popis žalobních důvodů – Přípustnost odkazu na písemnosti
            předložené před stejným soudem v jiné věci – Základní podmínka – Totožnost účastníků řízení a zejména žalobkyň v obou věcech
            – Možnost zhojit porušení zásady tím, že dotčené žalobní důvody jsou znovu opakovány v replice – Neexistence (Statut Soudního
            dvora, článek 21; jednací řád Tribunálu,  čl. 44 odst. 1) (viz body 125–127)
      7.                     Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Porušení – Pokuty – Určení – Kritéria – Zvýšení obecné úrovně pokut – Přípustnost
            (Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2) (viz body 133–134)
      8.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Celkový obrat dotyčného podniku – Obrat dosažený zbožím, jež je předmětem
            porušení – Zohlednění – Meze (Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2) (viz body 141–143)
      9.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Finanční situace dotyčného podniku – Zohlednění – Povinnost Komise
            vyžádat si podrobné informace o finanční situaci podniku – Neexistence [Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl.
            23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 5 písm. b)] (viz body 161–163, 165)
      10.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Rozdělení dotyčných podniků do různých kategorií – Podmínky (Článek 81 odst.
            1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 část A) (viz body 182–183)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise C (2005) 4634 ze dne 30. listopadu 2005 týkající se řízení podle článku 81 [ES] (Věc COMP/F/38.354
                  – Průmyslové pytle) v rozsahu, v němž je – pokud jde o kartelovou dohodu na trhu s plastovými průmyslovými pytli – určeno
                  žalobkyni, jakož i návrh na zrušení pokuty uložené žalobkyni, nebo podpůrně na její snížení

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Kendrion NV se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. září 2016.#Koninklijke KPN NV a další v. Autoriteit Consument en Markt (ACM).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná College van Beroep voor het Bedrijfsleven.#Řízení o předběžné otázce – Společný předpisový rámec pro elektronické komunikační sítě a služby – Směrnice 2002/21/ES – Články 4 a 19 – Vnitrostátní regulační orgán – Harmonizační opatření – Doporučení 2009/396/ES – Právní dosah – Směrnice 2002/19/ES – Články 8 a 13 – Operátor, který byl označen za operátora s významnou tržní silou na určitém trhu – Povinnosti uložené vnitrostátním regulačním orgánem (VRO) – Regulace cen a povinnost nákladového účetnictví – Sazby za ukončení volání v pevných a mobilních sítích – Rozsah přezkumu, který může vykonávat vnitrostátní soud ve vztahu k rozhodnutím vnitrostátního regulačního orgánu.#Věc C-28/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      15. září 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Společný předpisový rámec pro elektronické komunikační sítě a služby — Směrnice 2002/21/ES — Články 4 a 19 — Vnitrostátní regulační orgán — Harmonizační opatření — Doporučení 2009/396/ES — Právní dosah — Směrnice 2002/19/ES — Články 8 a 13 — Operátor, který byl označen za operátora s významnou tržní silou na určitém trhu — Povinnosti uložené vnitrostátním regulačním orgánem (VRO) — Regulace cen a povinnost nákladového účetnictví — Sazby za ukončení volání v pevných a mobilních sítích — Rozsah přezkumu, který může vykonávat vnitrostátní soud ve vztahu k rozhodnutím vnitrostátního regulačního orgánu“
      Ve věci C‑28/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím College van Beroep voor het bedrijfsleven (odvolací soud pro správní spory v hospodářské oblasti, Nizozemsko) ze dne 13. ledna 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 23. ledna 2015, v řízení

         Koninklijke KPN NV,

         KPN BV,

         T-Mobile Netherlands BV,

         Tele2 Nederland BV,

         Ziggo BV,

         Vodafone Libertel BV,

         Ziggo Services BV, dříve UPC Nederland BV,

         Ziggo Zakelijk Services BV, dříve UPC Business BV,
      proti

         Autoriteit Consument en Markt (ACM),

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal a E. Jarašiūnas (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. března 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Koninklijke KPN NV a KPN BV L. Mensinkem a C. Schillemansem, advocaten,

               —

               za T-Mobile Netherlands BV B. Braekenem a C. Eijbertsem, advocaten,

               —

               za Tele2 Nederland BV P. Burgerem a P. van Ginnekenem, advocaten,

               —

               za Ziggo BV W. Knibbeler, N. Lorjé a P. van den Bergem, advocaten,

               —

               za Vodafone Libertel BV P. Waszinkem, advocaat,

               —

               za Ziggo Services BV a Ziggo Zakelijk Services BV, W. Knibbelerem, N. Lorjém a P. van den Bergem, advocaten,

               —

               za nizozemskou vládu J. Langerem a M. Bultermanem, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem a R. Kanitzem, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. De Stefanem, avvocato dello Stato,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,

               —

               za finskou vládu S. Hartikainenem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi F. Wilmanem a G. Braunem jakož i L. Nicolaem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. dubna 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 1 a článku 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací („rámcová směrnice“) (Úř. věst. 2002, L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/140/ES ze dne 25. listopadu 2009 (Úř. věst. 2009, L 337, s. 37) (dále jen „rámcová směrnice“) ve spojení s články 8 a 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES ze dne 7. března 2002 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení („původní přístupová směrnice“) (Úř. věst. 2002, L 108, s. 7; Zvl. vyd. 13/29, s. 323), ve znění směrnice 2009/140 (dále jen „přístupová směrnice“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu, v němž stojí společnosti Koninklijke KPN NV, KPN BV, T-Mobile Netherlands BV, Tele2 Nederland BV, Ziggo BV, Vodafone Libertel BV, Ziggo Services BV, dříve UPC Nederland BV, a Ziggo Zakelijk Services BV, dříve UPC Business BV, proti Autoriteit Consument en Markt (úřad pro spotřebitele a trhy, dále jen „ACM“) ve věci rozhodnutí, jímž byly určeny stropy sazeb za služby ukončení volání v pevných a mobilních sítích.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Rámcová směrnice

               3

               Článek 4 směrnice, nadepsaný „Právo na opravný prostředek“, v odstavci 1 stanoví:
               „Členské státy zajistí, aby existovaly na vnitrostátní úrovni účinné mechanismy, v jejichž rámci má každý uživatel nebo podnik zajišťující sítě a/nebo poskytující služby elektronických komunikací, který je dotčen rozhodnutím vnitrostátního regulačního orgánu, právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí k subjektu rozhodujícímu o opravném prostředku, který je nezávislý na zúčastněných stranách. Tento subjekt, kterým může být soud, musí mít příslušné odborné znalosti potřebné pro řádný výkon svých funkcí. Členské státy zajistí, aby skutková podstata případu byla řádně posouzena a aby existoval účinný mechanismus pro opravné prostředky.
               Pokud v souladu s vnitrostátními právními předpisy nejsou povolena předběžná opatření, do rozhodnutí o tomto opravném prostředku zůstává v platnosti rozhodnutí vnitrostátního regulačního orgánu. “

               4

               Článek 8 rámcové směrnice, nadepsaný „Cíle politiky a regulační zásady“, stanoví:
               „1.   Členské státy zajistí, aby při plnění regulačních úkolů uvedených v této směrnici a ve zvláštních směrnicích přijímaly vnitrostátní regulační orgány veškerá přiměřená opatření, která směřují k dosažení cílů stanovených v odstavcích 2, 3 a 4. Taková opatření musí být přiměřená daným cílům.
               […]
               2.   Vnitrostátní regulační orgány podporují hospodářskou soutěž při zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací a přiřazených zařízení a doplňkových služeb mimo jiné tím, že:

                        a)

                        zajišťují, aby uživatelé, včetně zdravotně postižených uživatelů, starších uživatelů a uživatelů se zvláštními sociálními potřebami, získali co největší prospěch, pokud jde o výběr, cenu a kvalitu;

                  […]
               3.   Vnitrostátní regulační orgány přispívají k rozvoji vnitřního trhu
               […]
               4.   Vnitrostátní regulační orgány prosazují zájmy občanů Evropské unie [...]
               […]“

               5

               Článek 16 směrnice 2002/21, nadepsaný „Postup pro analýzu trhu“, v odstavcích 2 až 4 stanoví:
               „2.   Pokud je podle [...] [článku] 8 [přístupové] směrnice od vnitrostátního regulačního orgánu požadováno rozhodnutí, zda uložit, zachovat, změnit nebo zrušit povinnosti pro podniky, rozhodne dotyčný vnitrostátní regulační orgán na základě vlastní analýzy trhu podle odstavce 1 tohoto článku, zda je relevantní trh účinně konkurenční.
               […]
               4.   Pokud vnitrostátní regulační orgán zjistí, že relevantní trh není účinně konkurenční, určí podle článku 14 podniky, které mají samostatně nebo ve spojení s jinými podniky významnou tržní sílu na daném trhu a těmto podnikům uloží vhodné zvláštní regulační povinnosti uvedené v odstavci 2 tohoto článku, nebo pokud tyto povinnosti již existují, ponechá je v platnosti nebo je změní.“

               6

               Článek 19 uvedené směrnice, nadepsaný „Harmonizační postupy“, stanoví:
               „1.   [...] zjistí-li Komise, že rozdílné provádění regulačních úkolů uvedených v této směrnici a ve zvláštních směrnicích vnitrostátními regulačními orgány může vytvářet překážku pro vnitřní trh, může Komise vydat doporučení nebo přijmout rozhodnutí o harmonizovaném uplatňování ustanovení této směrnice a zvláštních směrnic ve snaze podpořit dosažení cílů uvedených v článku 8, přičemž v nejvyšší míře zohlední stanovisko [Sdružení evropských regulačních orgánů v oblasti elektronických komunikací] BEREC.
               2.   […]
               Členské státy zajistí, aby vnitrostátní regulační orgány při plnění svých úkolů tato doporučení v nejvyšší míře zohlednily. Pokud se vnitrostátní regulační orgán rozhodne neřídit se doporučením, informuje o tom Komisi s odůvodněním svého postoje.“
               […]“

         Přístupová směrnice

               7

               V bodě 20 odůvodnění „přístupové“ směrnice se uvádí:
               „Regulace cen může být nezbytná, jestliže analýza trhu ukáže, že hospodářská soutěž na určitém trhu je neúčinná. […] Metoda úhrady nákladů by měla být přizpůsobena okolnostem a zohledňovat potřebu zvyšovat účinnost a podporovat trvalou hospodářskou soutěž a maximalizovat výhody pro spotřebitele.“

               8

               Článek 1 této směrnice zní následovně:
               „1.   V rámci stanoveném [rámcovou směrnicí] harmonizuje tato směrnice způsob, kterým členské státy regulují přístup k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a jejich vzájemné propojení. Cílem je zavést v souladu se zásadami vnitřního trhu předpisový rámec pro vztahy mezi zajišťovateli sítí a poskytovateli služeb, který povede k dosažení trvalé hospodářské soutěže, interoperability služeb elektronických komunikací a k prospěchu zákazníka.
               2.   Tato směrnice [...] stanoví cíle pro vnitrostátní regulační orgány, pokud jde o přístup a propojení, a stanoví postupy, které zajistí, aby povinnosti uložené vnitrostátními regulačními orgány byly přezkoumávány [...].“

               9

               Článek 5 uvedené směrnice, nazvaný „Pravomoci a odpovědnosti vnitrostátních regulačních orgánů ve vztahu k přístupu a propojení“, v odstavci 1 stanoví:
               „Při uskutečňování cílů stanovených v článku 8 [rámcové směrnice] vnitrostátní regulační orgány podporují a v případě potřeby zajišťují v souladu s ustanoveními této směrnice odpovídající přístup a propojení, jakož i interoperabilitu služeb a plní své úkoly způsobem, který podporuje efektivitu, udržitelnou hospodářskou soutěž, efektivní investice a inovace a koncovým uživatelům přináší co nejvyšší výhody.
               […]“

               10

               Podle článku 8 téže směrnice, nadepsaný „Ukládání, změna nebo rušení povinností“, se stanoví:
               „1.   Členské státy zajistí, aby byly vnitrostátní regulační orgány zmocněny ukládat povinnosti stanovené v článcích 9 až 13a.
               2.   Pokud je operátor na základě analýzy trhu provedené v souladu s článkem 16 [rámcové směrnice] označen jako operátor s významnou tržní silou na určitém trhu, uloží mu vnitrostátní regulační orgány podle potřeby povinnosti uvedené v článcích 9 až 13 této směrnice.
               […]
               4.   Povinnosti uložené v souladu s tímto článkem musí vycházet z povahy zjištěného problému, a musí být přiměřené a odůvodněné s ohledem na cíle stanovené v článku 8 [rámcové směrnice]. Takové povinnosti mohou být uloženy pouze po konzultacích v souladu s články 6 a 7 dané směrnice.
               […]“

               11

               Článek 13 přístupové směrnice, nadepsaný „Regulace cen a povinnost nákladového účetnictví“, stanoví:
               „1.   V případech, kdy z analýzy trhu vyplývá, že v důsledku nedostatku účinné hospodářské soutěže by mohl dotyčný operátor udržovat ceny na neúměrně vysoké úrovni nebo stlačovat ceny v neprospěch koncových uživatelů, může vnitrostátní regulační orgán v souladu s článkem 8 uložit povinnosti týkající se úhrady nákladů a regulace cen, včetně nákladové orientace cen a povinnosti týkající se systémů nákladového účetnictví, za poskytování určitých druhů propojení nebo přístupu. Za účelem podpory investic operátora, a to i do sítí nové generace, přihlédnou vnitrostátní regulační orgány k investicím provedeným operátorem, a umožní mu přiměřenou návratnost odpovídajícího použitého kapitálu s přihlédnutím ke všem rizikům specificky spojeným s investičním projektem nových sítí.
               2.   Vnitrostátní regulační orgány zajistí, aby jakýkoli mechanismus pro úhradu nákladů nebo nařízená cenová metodika sloužily k podpoře účinnosti a trvalé hospodářské soutěže a maximalizaci výhod pro spotřebitele. V této souvislosti mohou vnitrostátní regulační orgány přihlédnout rovněž ke stávajícím cenám na srovnatelných konkurenčních trzích.
               […]“

         Doporučení 2009/396/ES

               12

               V bodech odůvodnění 5, 7 a 13 doporučení Komise ze dne 7. května 2009 o regulaci sazeb za ukončení volání v pevných a mobilních sítích v EU (Úř. věst. 2009, L 124, s. 67) se stanoví:

                        „(5)

                        Jistá opatření předpisového rámce u elektronických komunikačních sítí a služeb vyžadují provedení nezbytných a vhodných mechanismů nákladového účetnictví a povinnosti regulace cen, zejména se jedná o články 9, 11 a 13 ve spojení s 20. bodem odůvodnění [přístupové] směrnice [...].

                  […]

                        (7)

                        Velkoobchodní ukončení hlasových hovorů je služba, jež se vyžaduje k ukončení hovorů na volaná místa (u pevných sítí) či u uživatelů (v případě mobilních sítí). Systém poplatků v [Evropské unii] je založen na tom, že úhradu provádí síť volající strany (z angl. Calling Party Network Pays), což znamená, že poplatek za ukončení je nastaven volanou sítí a hrazen volající sítí. Volané straně se poplatek za tuto službu neúčtuje a obecně nemá žádnou pobídku na cenu za ukončení stanovenou poskytovatelem sítě reagovat. Pokud jde o hospodářskou soutěž, je v těchto souvislostech hlavní starostí regulačních orgánů stanovení nadměrných cen. Vysoké ceny za ukončení se nakonec kompenzují prostřednictvím vyšších poplatků za hovory pro konečné uživatele. Vzhledem k obousměrnosti přístupu, která existuje na trzích s ukončením volání, patří mezi další případné problémy v oblasti hospodářské soutěže křížové subvencování mezi operátory. Tyto případné problémy hospodářské soutěže jsou pro oba trhy s ukončením volání z pevných a mobilních sítí společné. Proto tedy s ohledem na možnosti a pobídky, jež operátoři provádějící ukončení k výraznému zvýšení cen nad náklady mají, se nákladová orientace považuje za nejvhodnější zásah při řešení této záležitosti ve střednědobém horizontu. V bodě 20 odůvodnění [přístupové] směrnice 2002/19/ES se uvádí, že metoda úhrady nákladů by měla být přizpůsobena konkrétním okolnostem. Vzhledem k zvláštnímu charakteru trhů s ukončením volání a souvisejícím obavám ohledně hospodářské soutěže a distribuce Komise již delší dobu zastává názor, že stanovením společného přístupu, který je založen na efektivním standardu nákladů a použití symetrických sazeb za ukončení, by se zvýšila účinnost, podpořila udržitelná hospodářská soutěž a zlepšily se podmínky pro uživatele, pokud jde o ceny a nabídku služeb.

                  […]

                        (13)

                        S ohledem na zvláštní charakter trhů s ukončením volání by náklady služeb na ukončení měly být vypočteny na základě odhadovaných dlouhodobých přírůstkových nákladů (nákladový model LRIC). […] “

               13

               Body 1 a 2 doporučení 2009/396 znějí následovně:

                        „1.

                        Při uložení regulace cen a povinností nákladového účetnictví v souladu s článkem 13 [přístupové směrnice] operátorům, již byli vnitrostátními regulačními orgány [VRO] určeni jako operátoři, kteří mají významnou tržní sílu na trzích s velkoobchodním ukončením hlasových volání v jednotlivých veřejných telefonních sítích (dále jen ‚pevné a mobilní trhy s ukončením volání‘), jak vyplývá z analýzy trhu provedené v souladu s článkem 16 [rámcové směrnice], [VRO] by měly stanovit sazby za ukončení volání založené na nákladech, jež vznikly efektivnímu operátorovi. Z toho vyplývá, že by také byly symetrické. Přitom by vnitrostátní regulační orgány měly postupovat níže stanoveným způsobem.

                        2.

                        Doporučuje se, aby se hodnocení účinných nákladů zakládalo na běžných nákladech a na použití přístupu modelu postupem zdola nahoru s použitím dlouhodobých přírůstkových nákladů (LRIC), jako příslušné metodiky nákladů.“

         Nizozemské právo

               14

               Článek 1.3 odst. 1 Telecommunicatiewet (zákon o telekomunikacích), ve znění použitelném na skutkové okolnosti původního řízení, stanoví:
               „1.   [ACM] zajistí, aby jeho rozhodnutí přispívala k dosažení cílů uvedených v čl. 8 odst. 2 až 5 [rámcové směrnice], a to v každém případě prostřednictvím:

                        a.

                        podpory hospodářské soutěže při zajišťování sítí, jakož i poskytování služeb elektronických komunikací a s nimi spojenými zařízeními, zejména podporou efektivních investic v oblasti infrastruktur a inovací;

                        b.

                        rozvoje vnitřního trhu;

                        c.

                        prosazování zájmů konečných uživatelů, pokud jde o možnosti volby, ceny a kvalitu.“

               15

               V článku 1.3 odst. 2 a 3 zákona o telekomunikacích se stanoví, že ACM musí při plnění svých úkolů a výkonu svých pravomocí v nejvyšší míře zohlednit doporučení Evropské komise uvedená v čl. 19 odst. 1 rámcové směrnice. Pokud se ACM rozhodne neřídit se tímto doporučením, informuje o tom Komisi spolu s odůvodněním svého rozhodnutí.

               16

               V článku 6a.1 tohoto zákona se uvádí, že ACM je jakožto VRO povinen definovat relevantní trhy v odvětví elektronických komunikací. Za tímto účelem musí ACM podle čl. 6a.1 odst. 5 uvedeného zákona určit, zda je dotyčný trh skutečně konkurenční. Pokud tomu tak není, je ACM na základě článku 6a.2 výše uvedeného zákona povinen určit jeden či více podniků, které mají významnou tržní sílu na daném trhu, jakož i adekvátní povinnosti, které mají být těmto podnikům uloženy.

               17

               V článku 6a.2 odst. 3 zákona o telekomunikacích se stanoví:
               „Povinnost uvedená v odstavci 1 se považuje za vhodnou, pokud vychází z povahy problému zjištěného na daném trhu a pokud je přiměřená a odůvodněná s ohledem na cíle stanovené v článku 1.3.“

               18

               Podle článku 6a. 7 tohoto zákona:
               „1.   V případech, kdy z analýzy trhu vyplývá, že v důsledku nedostatku účinné hospodářské soutěže by mohl dotyčný operátor v neprospěch koncových uživatelů udržovat ceny na neúměrně vysoké úrovni nebo stlačovat ziskové rozpětí, může [ACM] v souvislosti s formami přístupu, jež musí určit, uložit v souladu s čl. 6a.2 odst. 1 povinnost týkající se úpravy dříve vypočtených nákladů nebo výpočtu nákladů. Tuto povinnost může [ACM] svázat s pravidly nezbytnými k jejímu řádnému splnění.
               2.   V souvislosti s povinností uvedenou v odstavci 1 může být stanoveno, že podmínkou pro umožnění přístupu je zavedení sazeb odrážejících náklady nebo uplatnění systému výpočtu nákladů, který definuje nebo schválí [ACM].
               3.   Pokud [ACM] uložil podniku povinnost nákladové orientace, tento podnik je povinen prokázat, že jím stanovené ceny skutečně odrážejí náklady.
               4.   Aniž jsou dotčena ustanovení odst. 1 druhé věty, [ACM] je oprávněn spojit povinnost týkající se zavedení systému nákladového účetnictví s opatřením týkajícím se předkládání výsledků používání tohoto systému podnikem, jemuž byla tato povinnost uložena [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               19

               V řízení, jež předcházelo původnímu řízení, Onafhankelijke Post en Telecommunicatie Autoriteit (OPTA) (Nezávislý poštovní a telekomunikační úřad Nizozemska, nyní ACM, který má v odvětví telekomunikací v Nizozemsku podle rámcové směrnice postavení VRO) provedl nejprve analýzu relevantního trhu a následně rozhodnutím ze dne 7. července 2010 uložil operátorům, kteří byli označeni za operátory s významnou tržní silou na trhu ukončení volání v pevných a mobilních sítích v Nizozemsku, cenová opatření, jež vycházela z metodiky výpočtu nákladů označované jako „PURE BULRIC“ (Bottom-Up Long-Run Incremental Costs, dále jen „metodika PURE BULRIC“), podle níž jsou hrazeny pouze přírůstkové náklady. College van Beroep voor het bedrijfsleven (odvolací soud pro správní spory v hospodářské oblasti, Nizozemsko) toto rozhodnutí dne 31. srpna 2011 zrušil, a to z důvodu, že měla být použita jiná metodika výpočtu nákladů, a sice metodika „PLUS BULRIC“, podle které je možné zohlednit veškeré související náklady ve větším rozsahu než podle metodiky „PURE BULRIC“.

               20

               Následně ACM, který nejprve uvedl, že na velkoobchodním trhu se službami ukončení volání v pevných a mobilních sítích existuje zvýšené riziko neúměrně vysokých cen a stlačování ziskového rozpětí, přijal dne 5. srpna 2013 rozhodnutí, kterým v souladu s nizozemskou právní úpravou, která provádí články 8 a 13 přístupové směrnice, a podle doporučení 2009/396 stanovil stropy sazeb za poskytování uvedených služeb, přičemž použil metodiku „PURE BULRIC“. Uvedený orgán měl za to, že tato metodika je vhodná k určení nákladově orientovaných sazeb za ukončení volání a že podle znění výše uvedeného doporučení představuje jedinou nákladově orientovanou metodiku, která je v souladu s unijním právem. Uvedený orgán měl za to, že cenové opatření zavedené na základě této metodiky výpočtu je s to zabránit riziku neúměrně vysokých cen a stlačování ziskového rozpětí a současně podporuje hospodářskou soutěž, rozvoj vnitřního trhu a zájmy koncových spotřebitelů.

               21

               Společnosti Koninklijke KPN, KPN, T-Mobile Netherlands, Tele2 Nederland, Ziggo, Vodafone Libertel, Ziggo Services a Ziggo Zakelijk Services, jež jsou operátory poskytujícími zejména služby ukončení volání v mobilních sítích, podaly k předkládajícímu soudu žalobu na neplatnost namířenou proti rozhodnutí ACM ze dne 5. srpna 2013. Předkládající soud odložil výkon tohoto rozhodnutí v řízení o předběžných opatřeních usnesením ze dne 27. srpna 2013.

               22

               Koninklijke KPN, KPN, T-Mobile Netherlands a Vodafone Libertel v rámci své žaloby tvrdí, že cenová povinnost určená na základě metodiky „PURE BULRIC“ je v rozporu s čl. 6a.2 odst. 3 zákona o telekomunikacích, v němž je stanoveno, že povinnost, kterou uloží ACM, musí být přiměřená, a s čl. 6a.7 odst. 2 téhož zákona, v němž se stanoví, že sazba musí odrážet náklady.

               23

               Tyto podniky uvádějí, že veškerá tvrzení ACM, podle nichž se dá očekávat, že použití metodiky „PURE BULRIC“ bude mít kladný dopad na cenovou strukturu maloobchodního trhu, nemohou odůvodnit zavedení takových cenových povinností, jako jsou povinnosti uložené rozhodnutím ze dne 5. srpna 2013. Podle těchto podniků by ceny vycházející ze zmíněné metodiky vedly k tomu, že by se sazby za ukončení volání pohybovaly pod úrovní, jíž by bylo dosaženo na konkurenčním trhu. Podle jejich názoru to tedy znamená, že doporučení 2009/396 není v souladu s článkem 13 přístupové směrnice. Dále mají uvedené podniky za to, že tyto cenové závazky, které nejsou přiměřené s ohledem na cíle rozhodnutí ACM, jsou zejména v rozporu s ustanovením čl. 6a.2 odst. 3 zákona o telekomunikacích.

               24

               Předkládající soud uvádí, že čl. 6a.7 odst. 2 zákona o telekomunikacích neposkytuje základ pro výklad, podle něhož lze uložit formu cenové regulace podle metodiky „PURE BULRIC“, jež jde nad rámec mírnějšího cenového opatření, podle metodiky „PLUS BULRIC“, které je již nákladově orientované.

               25

               Tento soud se však domnívá, že ACM lze povolit, aby uložil i přísnější cenové povinnosti, pokud je taková povinnost přiměřená a odůvodněná ve vztahu k povaze problému zjištěného na dotčeném trhu a sleduje cíle stanovené v čl. 8 odst. 2 až 4 rámcové směrnice. Podle názoru předkládajícího soudu je ACM v případě uložení takové povinnosti povinen posoudit, zda je navrhovaná cenová povinnost vhodná k dosažení vytčeného cíle a zda nepřekračuje rámec toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné. Tento orgán kromě toho musí své rozhodnutí odůvodnit a zvážit všechny dotčené zájmy.

               26

               Předkládající soud má nicméně za to, že panují pochybnosti ohledně správnosti takového výkladu. Předkládající soud si klade jednak otázku, jaké zájmy lze či je třeba zvážit a jakou váhu lze či je třeba přisoudit těmto jednotlivým zájmům v souvislosti se soudním přezkumem rozhodnutí ACM, které je v projednávané věci zpochybňováno, a jednak otázku ohledně váhy, kterou tento soud musí v projednávané věci přiznat skutečnosti, že Komise podle doporučení 2009/396 v případě přijímání vhodného cenového opatření na velkoobchodním trhu s ukončením volání v pevných sítích a mobilních doporučila, aby se a použila metodika „PURE BULRIC“.

               27

               Za těchto podmínek se College van Beroep voor het bedrijfsleven (odvolací soud pro správní spory v hospodářské oblasti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je nutno ustanovení čl. 4 odst. 1 [rámcové směrnice] ve spojení s články 8 a 13 přístupové směrnice vykládat v tom smyslu, že vnitrostátní soudy jsou v zásadě oprávněny se v právním sporu o zákonnosti nákladově orientované sazby na velkoobchodním trhu s ukončením volání, kterou stanovil [VRO], odchýlit od doporučení [2009/396], v němž je jako vhodné cenové opatření na trzích s ukončením volání doporučována [metodika ‚PURE BULRIC‘], pokud tyto soudy považují takové rozhodnutí za žádoucí s ohledem na skutkové okolnosti jimi posuzovaného případu nebo na základě úvah vycházejících z vnitrostátního resp. nadnárodního práva?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku: Do jaké míry jsou vnitrostátní soudy oprávněny při posuzování nákladově orientovaného cenového opatření:

                                 a)

                                 posoudit s ohledem na čl. 8 odst. 3 [rámcové směrnice] argument VRO, že je podpořen rozvoj vnitřního trhu, při zohlednění skutečného vlivu na fungování vnitřního trhu?

                                 b)

                                 přezkoumat s ohledem na cíle politiky a regulační zásady stanovené v článku 8 rámcové směrnice a v článku 13 přístupové směrnice, zda je cenové opatření:

                                          i)

                                          úměrné,

                                          ii)

                                          vhodné,

                                          iii)

                                          je uplatňováno přiměřeným způsobem a odůvodněně?

                                 c)

                                 požadovat, aby vnitrostátní regulační orgán dostatečně prokázal, že:

                                          i)

                                          je skutečně naplňován cíl politiky uvedený v čl. 8 odst. 2 [rámcové směrnice], že VRO podporují hospodářskou soutěž při poskytování sítí a služeb elektronických komunikací a že spotřebitelům skutečně plynou maximální výhody z hlediska možnosti výběru, ceny a kvality,

                                          ii)

                                          je skutečně naplňován cíl politiky, uvedený v čl. 8 odst. 3 [rámcové směrnice], přispívat k rozvoji vnitřního trhu a

                                          iii)

                                          je skutečně naplňován cíl politiky, uvedený v čl. 8 odst. 4 [rámcové směrnice], prosazovat zájmy občanů Evropské unie?

                                 d)

                                 zohlednit – s ohledem na ustanovení čl. 16 odst. 3 rámcové směrnice a čl. 8 odst. 2 a 4 přístupové směrnice při odpovědi na otázku, zda se jedná o vhodné cenové opatření – okolnost, že opatření bylo uloženo ve vztahu k trhu, na kterém regulované podniky disponují významnou tržní silou, avšak toto opatření ve zvolené formě (metodika ‚PURE BULRIC‘) slouží k prosazování jednoho z cílů [rámcové směrnice], a sice zájmů koncových uživatelů, na jiném trhu, který pro účely regulace nepřichází v úvahu?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               28

               Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda má být ustanovení čl. 4 odst. 1 rámcové směrnice ve spojení s článkem 8 a 13 přístupové směrnice vykládáno v tom smyslu, že se vnitrostátní soudy projednávající právní spor týkající se legality cenové povinnosti, kterou uložil VRO v případě poskytování služeb ukončení volání v pevných a mobilních sítích, mohou odchýlit od doporučení 2009/396, v němž je jako vhodné cenové opatření na trzích s ukončením volání doporučována metodika „PURE BULRIC“.

               29

               Pokud jde o články 8 a 13 přístupové směrnice, je třeba uvést, že prvně uvedený článek v druhém odstavci stanoví, že pokud je operátor na základě analýzy trhu provedené v souladu s článkem 16 rámcové směrnice označen za operátora s významnou tržní silou na určitém trhu, uloží mu VRO podle potřeby povinnosti uvedené v článcích 9 až 13 přístupové směrnice.

               30

               V článku 13 odst. 1 přístupové směrnice se stanoví, že VRO může v souladu s článkem 8 téže směrnice uložit povinnosti týkající se úhrady nákladů a regulace cen, včetně nákladové orientace cen a povinnosti týkající se systémů nákladového účetnictví, za poskytování určitých druhů propojení nebo přístupu, jestliže z analýzy trhu vyplývá, že v důsledku nedostatku účinné hospodářské soutěže může dotyčný operátor udržovat ceny na neúměrně vysoké úrovni nebo stlačovat ceny v neprospěch koncových uživatelů.

               31

               Z výkladu čl. 8 odst. 2 ve spojení s čl. 13 odst. 1 přístupové směrnice totiž vyplývá, že pokud je operátor na základě analýzy trhu provedené v souladu s článkem 16 rámcové směrnice označen za operátora s významnou tržní silou na určitém trhu, může mu VRO podle potřeby uložit „povinnosti týkající se úhrady nákladů a regulace cen, včetně nákladové orientace cen a povinnosti týkající se systémů nákladového účetnictví, za poskytování určitých druhů propojení nebo přístupu“.

               32

               Podle doporučení 2009/396 je za účelem provádění článku 13 přístupové směrnice doporučováno použití metodiky výpočtu nákladů, a sice metodiky „PURE BULRIC“. Podle bodů 5, 7 a 13 odůvodnění tohoto doporučení byla tato metodika přijata proto, aby byly odstraněny rozdíly a nesrovnalosti existující na úrovni Unie na trzích ukončení volání v pevných a mobilních sítích, které poškozují účinnou hospodářskou soutěž a konečné spotřebitele, a rovněž s ohledem na zvláštní podmínky trhu ukončení volání.

               33

               Podle bodu 1 doporučení 2009/396 se stanoví, že VRO by měly při uložení regulace cen a povinností nákladového účetnictví v souladu s článkem 13 přístupové směrnice operátorům, kteří byli určeni jako operátoři, kteří mají významnou tržní sílu na trzích s velkoobchodním ukončením hlasových volání v pevných a mobilních sítích, jak vyplývá z analýzy trhu provedené v souladu s článkem 16 rámcové směrnice, stanovit sazby za ukončení volání založené na nákladech vznikajících efektivnímu operátorovi. Přitom by vnitrostátní regulační orgány měly postupovat způsobem stanoveným v tomto doporučení.

               34

               Je ovšem třeba připomenout, že podle článku 288 SFEU není takové doporučení v zásadě závazné. Mimoto je podle čl. 19 odst. 2 druhého pododstavce rámcové směrnice výslovně stanoveno, že se VRO mohou odchýlit od doporučení Komise, která byla přijata na základě čl. 19 odst. 1 rámcové směrnice, pod podmínkou, že o tom informují Komisi a zdůvodní své stanovisko.

               35

               Z toho vyplývá, že se VRO při přijímání rozhodnutí, kterým se na základě článku 8 a 13 přístupové směrnice operátorům ukládají cenové povinnosti, nemusí řídit doporučením 2009/396.

               36

               V tomto ohledu je třeba uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že VRO mají při výkonu těchto regulačních funkcí širokou pravomoc k tomu, aby mohly posoudit potřebu regulace trhu podle každé situace případ od případu (rozsudek ze dne 3. prosince 2009, Komise v. Německo, C‑424/07, EU:C:2009:749, bod 61 a citovaná judikatura). To platí například v rámci regulace cen, neboť v bodě 20 odůvodnění přístupové směrnice se uvádí, že metoda úhrady nákladů by měla být přizpůsobena okolnostem a zohledňovat potřebu zvyšovat účinnost a podporovat trvalou hospodářskou soutěž a maximalizovat výhody pro spotřebitele.

               37

               V článku 19 odst. 2 druhém pododstavci rámcové směrnice se ovšem uvádí, že VRO při plnění svých úkolů „v co nejvyšší míře zohlední“ doporučení Komise.

               38

               VRO by se proto měly při ukládání regulace cen a povinností nákladového účetnictví v souladu s článkem 13 přístupové směrnice v zásadě řídit pokyny uvedenými v doporučení 2009/396. Od tohoto doporučení se mohou odchýlit pouze v případě, že dospějí při posuzování dané situace k závěru, že metodika „PURE BULRIC“, která je upřednostňována uvedeným doporučením, nevyhovuje daným okolnostem, přičemž takový postup musí odůvodnit.

               39

               Pokud jde o soudní přezkum rozhodnutí VRO, z čl. 4 odst. 1 rámcové směrnice vyplývá, že právo na opravný prostředek zakotvené v tomto ustanovení musí být založeno na účinném mechanismu pro opravné prostředky, který umožňuje, aby skutkové okolnosti případu byly řádně posouzeny. Kromě toho je v uvedeném ustanovení uvedeno, že příslušný orgán rozhodující o takovém opravném prostředku, kterým může být soud, musí mít příslušné odborné znalosti pro účinný výkon svých funkcí.

               40

               Vnitrostátní soud projednávající právní spor týkající se zákonnosti cenové povinnosti, kterou podle článků 8 a 13 přístupové směrnice uložil VRO, se může odchýlit od doporučení 2009/396.

               41

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora nicméně platí, že i když doporučení nemají závaznou povahu, vnitrostátní soudy mají povinnost na ně brát zřetel při rozhodování sporů, které jim byly předloženy, zejména pokud tato objasňují výklad vnitrostátních právních předpisů přijatých za účelem jejich provedení nebo pokud je jejich cílem doplnit závazné unijní předpisy (rozsudek ze dne 24. dubna 2008, Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, bod 94 a citovaná judikatura).

               42

               Z toho vyplývá, že se vnitrostátní soud při soudním přezkumu rozhodnutí VRO, které bylo přijato na základě článků 8 a 13 přístupové směrnice, může odchýlit od doporučení 2009/396 pouze tehdy, když má za to, že je to nutné z důvodů, které souvisí s okolnostmi projednávané věci, zejména se zvláštním charakterem trhu dotčeného členského státu, jak uvedl generální advokát v bodě 78 svého stanoviska.

               43

               Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je na první otázkou odpovědět tak, že ustanovení čl. 4 odst. 1 rámcové směrnice ve spojení s článkem 8 a 13 přístupové směrnice musí být vykládáno v tom smyslu, že se vnitrostátní soudy projednávající právní spor týkající se legality cenové povinnosti, kterou uložil VRO v případě poskytování služeb ukončení volání v pevných a mobilních sítích, mohou odchýlit od doporučení 2009/396/ES, v němž je jako vhodné cenové opatření na trzích s ukončením volání doporučována metodika „PURE BULRIC“, pouze v případě, že mají za to, že je to nutné z důvodů spojených s okolnostmi daného případu, zejména se zvláštním charakterem trhu dotčeného členského státu.

         Ke druhé otázce

               44

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda má být unijní právo vykládáno v tom smyslu, že vnitrostátní soudy projednávající právní spor týkající se zákonnosti cenové povinnosti, kterou uložil VRO v případě poskytování služeb ukončení volání v pevných a mobilních sítích, mohou posoudit přiměřenost této povinnosti s ohledem na cíle uvedené v článku 8 rámcové směrnice a v článku 13 přístupové směrnice a zohlednit skutečnost, že účelem uvedené povinnosti je prosazovat zájmy koncových uživatelů na maloobchodním trhu, který pro účely regulace nepřichází v úvahu.

               45

               V této souvislosti se předkládající soud zabývá rovněž otázkou, zda může od VRO vyžadovat, aby prokázal, že uvedenou povinností jsou skutečně naplňovány cíle, které jsou stanoveny v článku 8 rámcové směrnice.

               46

               Pokud jde o první část druhé otázky, je třeba uvést, že v čl. 8 odst. 1 prvním pododstavci rámcové směrnice se stanoví, že VRO při plnění regulačních úkolů uvedených v této směrnici, a zejména v přístupové směrnici, musí přijímat veškerá přiměřená opatření, která směřují k dosažení cílů stanovených v tomto článku, které spočívají v podpoře hospodářské soutěže při zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací, podpoře rozvoje vnitřního trhu a v prosazování zájmů občanů Unie. Uvedené ustanovení mimoto uvádí, že uvedená opatření musí být přiměřená těmto cílům.

               47

               Podle čl. 1 odst. 1 a 2 přístupové směrnice je uvedená směrnice součástí rámce stanoveného v rámcové směrnici, jež harmonizuje způsob, kterým členské státy regulují přístup k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a jejich vzájemné propojení. Cílem přístupové směrnice je zavést v souladu se zásadami vnitřního trhu předpisový rámec pro vztahy mezi zajišťovateli sítí a poskytovateli služeb, který povede k dosažení trvalé hospodářské soutěže, interoperability služeb elektronických komunikací a bude sloužit ku prospěchu zákazníka. Posledně uvedená směrnice vytyčuje zejména cíle pro VRO týkající se přístupu a propojení.

               48

               Pokud jde o podmínky, které VRO umožňují, aby operátorům s významnou tržní silou na dotčeném trhu uložily cenovou povinnost za poskytování služeb ukončení volání v pevných a mobilních sítích, je třeba uvést, že v čl. 8 odst. 4 přístupové směrnice se stanoví, že povinnosti uložené VRO, včetně povinností stanovených podle článku 13 uvedené směrnice, musí vycházet z povahy zjištěného problému a být přiměřené a odůvodněné s ohledem na cíle stanovené v článku 8 rámcové směrnice a že je možné je uložit pouze po konzultacích v souladu s články 6 a 7 posledně uvedené směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. září 2015, KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, bod 47).

               49

               Podle čl. 13 odst. 2 přístupové směrnice VRO při uplatňování pravomoci podle odstavce 1 uvedeného článku zajistí, aby jakýkoli mechanismus pro úhradu nákladů nebo nařízená cenová metodika sloužily k podpoře účinnosti a trvalé hospodářské soutěže a maximalizaci výhod pro spotřebitele. V této souvislosti mohou VRO přihlédnout rovněž ke stávajícím cenám na srovnatelných konkurenčních trzích.

               50

               Z toho vyplývá, že VRO se při přijímání rozhodnutí, kterým ukládají podle článků 8 a 13 přístupové směrnice povinnosti operátorům, musí ujistit o tom, že tyto povinnosti odpovídají veškerým cílům uvedeným v článku 8 rámcové směrnice a v článku 13 přístupové směrnice. Stejně tak vnitrostátní soud v rámci soudního přezkumu tohoto rozhodnutí musí zajistit, aby VRO dodržely veškeré požadavky, které vyplývají z cílů stanovených v těchto dvou posledně uvedených článcích.

               51

               Jak uvedl generální advokát v bodě 82 stanoviska, skutečnost, že je cenová povinnost založena na doporučení 2009/396, nezbavuje vnitrostátní soud pravomoci přezkoumat přiměřenost těchto povinnosti s ohledem na cíle uvedené v článku 8 rámcové směrnice a v článku 13 přístupové směrnice.

               52

               Z toho vyplývá, že vnitrostátní soud, který rozhoduje o opravném prostředku podaném proti rozhodnutí VRO, kterým bylo stanoveno použití metodiky „PURE BULRIC“ uvedené v doporučení 2009/396, jak tomu bylo ve věci v původním řízení, může v rámci svého přezkumu za použití vnitrostátních procesních předpisů ověřit, zda žalobkyně v původním řízení předložily dostatečné důkazy, aby prokázaly, že uplatnění této metodiky není přiměřené s ohledem na cíle uvedené v článku 8 rámcové směrnice a v článku 13 přístupové směrnice, případně i s ohledem na zvláštní charakteristiky dotčeného trhu.

               53

               Kromě toho z výkladu čl. 8 odst. 2 písm. a) a ve spojení s čl. 8 odst. 4 rámcové směrnice, jakož i z čl. 1 odst. 1 a z čl. 8 odst. 4 přístupové směrnice, přičemž posledně uvedený článek odkazuje na článek 8 rámcové směrnice, vyplývá, že VRO musí v rámci podpory hospodářské soutěže zajistit, aby koncoví uživatelé a spotřebitelé získali maximální výhody, zejména z hlediska šíře nabídky a ceny, a prosazovat zájmy občanů Evropské unie. Navíc, zavádějí-li tyto orgány mechanismy pro úhradu nákladů ve smyslu čl. 13 odst. 2 přístupové směrnice, jsou povinny zajistit zejména to, aby takový mechanismus maximalizoval výhody pro spotřebitele.

               54

               Z toho vyplývá, že VRO musí v rámci postupu přijímání rozhodnutí za takových okolností, jaké panovaly v původním řízení, zohlednit zájmy koncových uživatelů a spotřebitelů bez ohledu na to, na jakém trhu byly cenové povinnosti uloženy. Rovněž vzhledem k tomu, že na velkoobchodních trzích ukončení volání v pevných a mobilních sítích nejsou koneční uživatelé a spotřebitelé již z podstaty věci přítomni, je zásadní, aby mohly být jejich zájmy zohledněny a posouzeny při přezkumu předpokládaného dopadu cenového povinnosti, kterou uložil VRO na velkoobchodním trhu, na trh maloobchodní.

               55

               V rámci přezkumu přiměřenosti cenové povinnosti uložené VRO s ohledem na cíle stanovené v článku 8 rámcové směrnice v článku 13 přístupové směrnice může vnitrostátní soud přezkoumat, zda je účelem této povinnosti uložené v případě velkoobchodních trhů ukončení volání v pevných a mobilních sítích rovněž prosazování zájmů koncových uživatelů na maloobchodním trhu, který pro účely regulace nepřichází v úvahu.

               56

               Pokud jde o druhou části druhé otázky, která se týká toho, zda může vnitrostátní soud vyžadovat od VRO, aby prokázal, že uvedenou povinností jsou skutečně naplňovány cíle, které jsou stanoveny v článku 8 rámcové směrnice, je třeba připomenout, že podle tohoto ustanovení musí VRO při plnění regulačních úkolů uvedených v této směrnici, a zejména v přístupové směrnici, přijímat veškerá vhodná a přiměřená opatření, která směřují k dosažení cílů stanovených v uvedeném ustanovení, které spočívají v podpoře hospodářské soutěže při zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací, podpoře rozvoje vnitřního trhu a v prosazování zájmů občanů Unie.

               57

               Článek 5 odst. 1 přístupové směrnice upřesňuje, že při uskutečňování cílů stanovených v článku 8 rámcové směrnice musí VRO zejména plnit své úkoly způsobem, který podporuje hospodářskou efektivitu, udržitelnou hospodářskou soutěž, efektivní investice a inovace a koncovým uživatelům přináší co největší výhody.

               58

               Cenové povinnosti, jež mohou VRO ukládat, včetně takových povinností cenové povahy, jako jsou povinnosti dotčené ve věci v původním řízení, musí tedy směřovat k dosažení cílů stanovených v článku 8 rámcové směrnice. Naproti tomu se nevyžaduje, jak uvedl generální advokát v bodech 96 a 97 stanoviska, aby VRO prokázal, že tyto povinnosti skutečně naplňují tyto cíle.

               59

               Zatížení VRO takovýmto důkazním břemenem by ve skutečnosti pomíjelo okolnost, že přijímání regulačních povinností vychází z analýzy předpokládaného vývoje trhu, která pro účely nápravy zjištěných problémů v oblasti hospodářské soutěže zkoumá chování nebo náklady efektivního operátora. Vzhledem k tomu, že se jedná o opatření zaměřená na budoucnost, je nemožné nebo nepřiměřeně těžké podat důkaz o tom, že tato opatření skutečně naplňují cíle stanovené v článku 8 rámcové směrnice.

               60

               Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je na druhou otázku třeba odpovědět tak, že unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že vnitrostátní soudy projednávající právní spor týkající se legality cenové povinnosti, kterou uložil VRO v případě poskytování služeb ukončení volání v pevných a mobilních sítích, mohou posoudit přiměřenost této povinnosti s ohledem na cíle uvedené v článku 8 rámcové směrnice a v článku 13 přístupové směrnice a zohlednit skutečnost, že účelem uvedené povinnosti je prosazovat zájmy koncových uživatelů na maloobchodním trhu, který pro účely regulace nepřichází v úvahu.

               61

               Vnitrostátní soud nemůže při soudním přezkumu rozhodnutí VRO od tohoto orgánu vyžadovat, aby prokázal, že uvedená povinnost skutečně naplňuje cíle stanovené v článku 8 rámcové směrnice.

         K nákladům řízení

               62

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát), rozhodl takto:

                           1)

                           Ustanovení čl. 4 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/140/ES ze dne 25. listopadu 2009, ve spojení s ustanoveními článků 8 a 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES ze dne 7. března 2002 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení (přístupová směrnice), ve znění směrnice 2009/140, musí být vykládána v tom smyslu, že se vnitrostátní soudy projednávající právní spor týkající se zákonnosti cenové povinnosti, kterou uložil vnitrostátní regulační orgán v případě poskytování služeb ukončení volání v pevných a mobilních sítích, mohou odchýlit od doporučení Komise 2009/396 ze dne 7. května 2009 o regulaci sazeb za ukončení volání v pevných a mobilních sítích v EU, v němž je doporučována metodika výpočtu nákladů „PURE BULRIC“ (Bottom-Up Long-Run Incremental Costs) jakožto vhodné opatření k regulaci cen na trhu ukončení volání, pouze v případě, že mají za to, že to vyžadují důvody spojené s okolnostmi daného případu, zejména se zvláštním charakterem trhu dotčeného členského státu.

                           2)

                           Unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že vnitrostátní soudy projednávající právní spor týkající se legality cenové povinnosti, kterou uložil vnitrostátní regulační orgán v případě poskytování služeb ukončení volání v pevných a mobilních sítích, mohou posoudit přiměřenost této povinnosti s ohledem na cíle uvedené v článku 8 směrnice 2002/21, ve znění směrnice 2009/140, jakož i v článku 13 směrnice 2002/19, ve znění směrnice 2009/140, a zohlednit skutečnost, že účelem uvedené povinnosti je prosazovat zájmy koncových uživatelů na maloobchodním trhu, který pro účely regulace nepřichází v úvahu.

                           Vnitrostátní soud nemůže při soudním přezkumu rozhodnutí vnitrostátního regulačního orgánu od tohoto orgánu vyžadovat, aby prokázal, že uvedená povinnost skutečně naplňuje cíle stanovené v článku 8 směrnice 2002/21, ve znění směrnice 2009/140.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 1998. # Van Uden Maritime BV (Van Uden Africa Line) proti Kommanditgesellschaft in Firma Deco-Line a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Bruselská úmluva. # Věc C-391/95.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. května 1980. # Bernard Denilauler proti SNC Couchet Frères. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Německo. # Věc 125/79.


title: Rozsudek Tribunálu (první senát) ze dne 15. července 2011. # Zino Davidoff SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství GOOD LIFE - Starší národní slovní ochranná známka GOOD LIFE - Skutečné užívání starší ochranné známky - Povinnost řádné péče - Článek 74 odst. 1 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 76 odst. 1 nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-108/08.

text:
      Věc T-108/08
      Zino Davidoff SA
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství GOOD LIFE – Starší národní slovní ochranná známka GOOD LIFE – Skutečné užívání starší ochranné známky – Povinnost řádné péče – Článek 74 odst. 1 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 76 odst. 1 nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Shrnutí rozsudku
      Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Zkoumání skutečností z úřední moci – Povinnost řádné péče – Skutečné
            užívání starší ochranné známky
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 1)
      Článek 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství je vyjádřením povinnosti řádné péče, podle níž je příslušný
         orgán povinen pečlivě a nestranně přezkoumat veškeré skutkové a právní okolnosti relevantní v dané věci.

      Stejně tak v rámci posouzení otázky, zda byl předložen dostatečný důkaz o skutečném užívání starší ochranné známky, přísluší
         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) a jeho odvolacím senátům, aby pečlivě a nestranně přezkoumal
         veškeré důkazy předložené stranami sporu.

      (viz body 19–20)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (prvního senátu)
      15. července 2011(*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství GOOD LIFE – Starší národní slovní ochranná známka GOOD LIFE – Skutečné užívání starší ochranné známky – Povinnost řádné péče – Článek 74 odst. 1 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 76 odst. 1 nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ve věci T‑108/08,
      Zino Davidoff SA, se sídlem v Fribourgu (Švýcarsko), zastoupená H. Kunz-Hallsteinem a R. Kunz-Hallsteinem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému R. Pethkem a J. Laporta Insou, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Tribunálem, je
      I. Kleinakis kai SIA OE, se sídlem v Athénách (Řecko), zastoupená K. Siotou, advokátem,

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 30. listopadu 2007 (věc R 298/2007-2),
         týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi I. Kleinakis kai SIA OE a Zino Davidoff SA,

      TRIBUNÁL (první senát),
      ve složení J. Azizi (zpravodaj), předseda, E. Cremona a S. Frimodt Nielsen, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: S. Spyropoulos, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 27. února 2008,
      s přihlédnutím k vyjádření OHIM k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 10. června 2008,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejší účastnice k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 30. května 2008,
      s přihlédnutím k replice došlé kanceláři Tribunálu dne 12. listopadu 2008,
      s přihlédnutím k duplice OHIM došlé kanceláři Tribunálu dne 15. ledna 2009,
      po jednání konaném dne 2. března 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 14. června 2000 podala žalobkyně, společnost Zino Davidoff SA, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky
         a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné
         známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením
         (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

      2        Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení GOOD LIFE.

      3        Výrobky, pro něž byl zápis požadován, spadají do třídy 3 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
         pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.

      4        Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 27/2001 ze dne 26. března 2001.

      5        Dne 15. června 2001 podala vedlejší účastnice, společnost I. Kleinakis kai SIA OE, proti zápisu přihlášené ochranné známky
         námitky na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek 41 nařízení č. 207/2009), když uplatnila nebezpečí záměny ve smyslu
         čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009].

      6        Námitky byly založeny na starší řecké slovní ochranné známce GOOD LIFE, zapsané pod číslem 102703, jež označuje výrobky spadající
         do tříd 3 a 5, odpovídající následujícímu popisu: „Parfumerie, kosmetické přípravky, a sice parfémované výrobky a přípravky
         pro osvěžení vzduchu“.

      7        Dne 3. června 2005 žalobkyně požádala o předložení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky v Řecku.

      8        Dne 3. října 2005 vedlejší účastnice za účelem prokázání skutečného užívání starší ochranné známky v Řecku předložila následující
         dokumenty:

      –        návrh na prohlášení neplatnosti starší ochranné známky podaný žalobkyní, založený na neužívání uvedené ochranné známky, jakož
         i rozhodnutí řecké správní rady pro ochranné známky č. 2910/2002 ze dne 8. dubna 2002 (dále jen „řecké rozhodnutí“) o zamítnutí
         tohoto návrhu na prohlášení neplatnosti;

      –        deset faktur s daty vystavení mezi 17. květnem 2000 a 27. zářím 2005;
      –        17 fotokopií fotografií ukazujících vnitřek a vnějšek maloobchodních prodejních míst, která jsou údajně zákazníky vedlejší
         účastnice;

      –        naskenované fotografie tří výrobků nesoucích ochrannou známku GOOD LIFE.
      9        Dne 20. prosince 2006 námitkové oddělení námitky zamítlo v plném rozsahu. Skutečné užívání starší ochranné známky podle něj
         nebylo prokázáno. Dokumenty, na nichž bylo řecké rozhodnutí založeno, nebyly specifikovány ani předloženy. Navíc se pouze
         dva z dokumentů předložených jako důkaz o skutečném užívání týkají sledovaného období a objem prodejů není dostačující k tomu,
         aby bylo možné dospět k závěru, že uvedená ochranná známka byla skutečně užívána.

      10      Dne 16. února 2007 podala vedlejší účastnice proti rozhodnutí námitkového oddělení k OHIM odvolání na základě článků 57 až
         62 nařízení č. 40/94 (nyní články 58 až 64 nařízení č. 207/2009).

      11      Rozhodnutím ze dne 30. listopadu 2007 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát OHIM odvolání vyhověl, když zrušil
         rozhodnutí námitkového oddělení a věc mu vrátil k dalšímu rozhodnutí. Podle odvolacího senátu je řecké rozhodnutí, které dospělo
         k závěru, že starší ochranná známka byla v Řecku skutečně užívána, „v projednávané věci zcela relevantní“ (body 19 a 20 napadeného
         rozhodnutí). Mimoto byly na podporu důkazu o skutečném užívání předloženy dvě faktury a jedna fotokopie fotografie prodejního
         místa. Faktura ze dne 17. května 2000 zmiňuje prodej 19 287 kusů zboží nesoucích starší ochrannou známku a faktura ze dne
         8. června 2001 782 takových kusů zboží (bod 22 napadeného rozhodnutí). Třebaže důkazy nejsou početné, jsou dostačující k prokázání
         skutečného užívání starší ochranné známky v Řecku (bod 24 napadeného rozhodnutí). I když žádný z důkazů nemůže sám o sobě
         stačit k prokázání skutečného užívání uvedené ochranné známky, důkazy, které vedlejší účastnice předložila, jako celek, s ohledem
         zvláště na relevantnost řeckého rozhodnutí, stačí k závěru, že starší ochranná známka byla skutečně užívána ve smyslu čl. 43
         odst. 3 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 42 odst. 3 nařízení č. 207/2009) pro výrobky, pro které byla zapsána (bod 26 napadeného
         rozhodnutí).

       Návrhová žádání účastníků řízení
      12      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        uložil OHIM nebo vedlejší účastnici náhradu nákladů řízení.
      13      OHIM navrhuje, aby Tribunál:

      –        druhý a čtvrtý žalobní důvod prohlásil za nepřípustné;
      –        ve zbývající části žalobu zamítl;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      14      Vedlejší účastnice navrhuje, aby Tribunál:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      15      Žalobkyně na podporu své žaloby uplatňuje pět žalobních důvodů, a sice zaprvé žalobní důvod vycházející z porušení zásady
         legality tím, že bylo zohledněno řecké rozhodnutí, zadruhé žalobní důvod vycházející z porušení čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94
         (nyní čl. 42 odst. 2 nařízení č. 207/2009) a z nesprávného skutkového zjištění, zatřetí žalobní důvod vycházející z porušení
         pravidla 22 odst. 2 a 3 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř.
         věst. L 303, s. 1), začtvrté žalobní důvod vycházející z porušení čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 76 odst. 1 nařízení
         č. 207/2009), jakož i z nesprávného skutkového zjištění, a zapáté žalobní důvod vycházející z porušení čl. 73 druhé věty nařízení
         č. 40/94 (nyní čl. 75 druhá věta nařízení č. 207/2009).

      16      V napadeném rozhodnutí odvolací senát dospěl k závěru, že starší ochranná známka byla skutečně užívána, když vycházel z řeckého
         rozhodnutí a z faktur ze dne 17. května 2000 a ze dne 8. ledna 2001.

      17      Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát tak porušil zásadu legality, čl. 43 odst. 2 a články 73 a 74 nařízení č. 40/94, jakož i pravidlo
         22 odst. 2 a 3 nařízení č. 2868/95.

      18      OHIM a vedlejší účastnice tvrdí, že odvolací senát správně dospěl k závěru, že starší ochranná známka byla skutečně užívána.
         Předložené důkazy jsou dostačující k závěru, že starší ochranná známka byla v Řecku během sledovaného období skutečně užívána.
         Faktura ze dne 17. května 2000 se týká 19 287 kusů zboží a faktura ze dne 8. ledna 2001 782 kusů zboží. V duplice však OHIM
         připustil špatný překlad, a tedy nesprávný výklad těchto faktur odvolacím senátem, neboť tyto faktury zmiňují menší množství
         prodaných kusů zboží než množství prodaných kusů zboží, které původně konstatovalo námitkové oddělení a které uvedl odvolací
         senát. Podle OHIM jsou však tyto faktury zanedbatelné v celkovém posouzení důkazů o skutečném užívání, mezi nimiž je hlavním
         důkazem řecké rozhodnutí, které vedlo odvolací senát k tomu, že měl za to, že starší ochranná známka byla skutečně užívána.

      19      Článek 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 stanoví, že „[v] průběhu řízení zkoumá [OHIM] skutečnosti z moci úřední; v řízení týkajícím
         se relativních důvodů zamítnutí se však [OHIM] při zkoumání omezí na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky“. Toto
         ustanovení je vyjádřením povinnosti řádné péče, podle níž je příslušný orgán povinen pečlivě a nestranně přezkoumat veškeré
         skutkové a právní okolnosti relevantní v dané věci (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1991,
         Technische Universität München, C‑269/90, Recueil, s. I‑5469, bod 14, a ze dne 6. listopadu 2008, Nizozemsko v. Komise, C‑405/07 P,
         Sb. rozh. s. I‑8301, bod 56; rozsudek Tribunálu ze dne 18. září 1995, Nölle v. Rada a Komise, T‑167/94, Recueil, s. II‑2589,
         bod 73, a usnesení Tribunálu ze dne 14. prosince 2005, Arizona Chemical a další v. Komise, T‑369/03, Sb. rozh. s. II‑5839,
         bod 85).

      20      Stejně tak v rámci posouzení otázky, zda byl předložen dostatečný důkaz o skutečném užívání starší ochranné známky, přísluší
         OHIM a jeho odvolacím senátům, aby pečlivě a nestranně přezkoumal veškeré důkazy předložené stranami sporu.

      21      V projednávaném případě odvolací senát napadené rozhodnutí založil na řeckém rozhodnutí z toho důvodu, že posledně uvedené
         rozhodnutí je „v projednávané věci relevantní“, jakož i na fakturách ze dne 17. května 2000 a 8. ledna 2001. Odvolací senát
         měl za to, že i když žádný z těchto důkazů nemůže sám o sobě stačit k prokázání skutečného užívání starší ochranné známky,
         důkazy jako celek jsou k tomuto účelu dostačující (bod 26 napadeného rozhodnutí).

      22      V tomto ohledu je zaprvé nutné konstatovat, že v napadeném rozhodnutí se odvolací senát omezil na to, že uvedl, že „podle
         jeho názoru je [řecké] rozhodnutí [v projednávané věci] fakticky zcela relevantní […]“, třebaže připustil, že uvedené rozhodnutí
         neobsahuje žádnou informaci ohledně povahy důkazů předložených v rámci správního řízení, které předcházelo přijetí tohoto
         rozhodnutí.

      23      V případě, že OHIM včetně svých odvolacích senátů rozhodne, že bude vycházet z vnitrostátního rozhodnutí jakožto důkazu, což
         v zásadě může učinit [viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 16. února 2000, Procter & Gamble v. OHIM (Tvar mýdla),
         T‑122/99, Recueil, s. II‑265, bod 61, a ze dne 19. září 2001, Henkel v. OHIM (Červená a bílá kulatá tableta), T‑337/99, Recueil,
         s. II‑2597, bod 58], musí přitom v souladu se zásadami uvedenými v bodech 19 a 20 výše s veškerou vyžadovanou péčí a pozorně
         přezkoumat, zda tento důkaz může prokázat skutečné užívání starší ochranné známky.

      24      V projednávané věci by z pečlivého přezkumu řeckého rozhodnutí vyplynulo, že toto rozhodnutí lapidárně odkazuje na předložené
         dokumenty a na argumenty, které účastníci řízení vznesli v rámci řízení, které vedlo k jeho přijetí. Navíc tyto dokumenty
         nebyly založeny do spisu před OHIM a odvolací senát je tedy neměl k dispozici. Důkazy, které předložila vedlejší účastnice
         v průběhu řízení před OHIM, totiž neobsahují žádný dokument ze spisu v řízení před řeckým orgánem. Za těchto okolností odvolací
         senát nemohl pochopit úvahy, včetně posouzení důkazů, ani určit důkazy, na nichž bylo řecké rozhodnutí konstatující skutečné
         užívání starší ochranné známky založeno.

      25      Odvolací senát přitom nemohl přijmout závěr řeckých orgánů jakožto důkaz o skutečném užívání starší ochranné známky, aniž
         přezkoumal, zda je řecké rozhodnutí založeno na přesvědčivých důkazech; takové důkazy přitom měla poskytnout vedlejší účastnice.
         Odvolací senát tudíž porušil čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 a povinnost řádné péče v rozsahu, v němž i přes nepředložení
         těchto důkazů řeckému rozhodnutí přiznal důkazní hodnotu pro účely důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky.

      26      Zadruhé je třeba přezkoumat, zda odvolací senát mohl přesto platně dospět k závěru, že existuje důkaz o skutečném užívání
         starší ochranné známky, když vycházel zejména z faktur ze dne 17. května 2000 a ze dne 8. ledna 2001. V tomto ohledu je přitom
         potřeba konstatovat, že z důvodu nesprávného překladu a výkladu z nich odvolací senát nesprávně vyvodil, že prokazují prodej
         19 287 a 782 kusů zboží. Jak uvedla žalobkyně a jak OHIM připustil v průběhu řízení, rubrika přeložená jako uvádějící „množství“
         totiž ve skutečnosti odpovídá „jednotkové ceně“ v řeckých drachmách. Jak OHIM uznal, odvolací senát tak v napadeném rozhodnutí
         z důvodu nedostatečné péče při překladu vycházel z nesprávných číselných údajů.

      27      Ze správného překladu faktury ze dne 17. května 2000 tak vyplývá, že namísto 19 287 vyfakturovaných éterických olejů, krémů
         a parfémovaných mýdel bylo prodáno pouze 30 éterických olejů, jeden krém a devět mýdel, tedy celkem 40 výrobků. Ohledně faktury
         ze dne 8. ledna 2001 ze správného překladu vyplývá, že bylo prodáno pouze 45 mýdel nesoucích starší ochrannou známku. Naproti
         tomu, jak přiznal OHIM v průběhu řízení, 1 500 vonných sáčků uvedených na této faktuře není označeno starší ochrannou známkou,
         a nemohou tedy představovat důkaz o jejím užívání. Počet prodaných výrobků je tak podstatně nižší než počet konstatovaný odvolacím
         senátem v napadeném rozhodnutí. Odvolací senát se tudíž ve svém posouzení faktur ze dne 17. května 2000 a ze dne 8. ledna
         2001 dopustil nezanedbatelného pochybení.

      28      Vzhledem k tomu, že řecké rozhodnutí má jen omezenou důkazní hodnotu, je pro posouzení skutečného užívání starší ochranné
         známky určující správné hodnocení údajů na fakturách. Jelikož je přitom posouzení těchto dvou faktur založeno na nesprávném
         překladu, vyplývá z toho, že napadené rozhodnutí je jako celek stiženo nesprávným posouzením skutkového stavu vyplývajícím
         z nedostatečné snahy. V důsledku toho odvolací senát v průběhu správního řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí,
         porušil čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 a povinnost řádné péče tím, že pečlivě a nestranně nepřezkoumal všechny rozhodné
         skutečnosti projednávaného případu. Není přitom vyloučeno, že jestliže by uvedené důkazy byly přezkoumány správně, mohlo by
         to případně odvolací senát vést k odlišnému posouzení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky.

      29      Tato procesní vada tudíž může způsobit zrušení napadeného rozhodnutí. Žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 74
         nařízení č. 40/94 je třeba vyhovět.

      30      Napadené rozhodnutí je tedy třeba zrušit, aniž je nezbytné provést přezkum ostatních žalobních důvodů.

       K nákladům řízení
      31      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení,
         pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení
         a OHIM neměl ve věci úspěch, je důvodné rozhodnout, že posledně uvedený ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu rovněž
         náhrada nákladů řízení vynaložených žalobkyní.

      32      Podle čl. 87 odst. 4 třetího pododstavce jednacího řádu ponese vedlejší účastnice vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (první senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 30. listopadu
            2007 (věc R 298/2007-2) se zrušuje.
      2)      OHIM ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu rovněž náhrada nákladů vynaložených společností Zino Davidoff SA.
      3)      Společnost I. Kleinakis kai SIA OE ponese vlastní náklady řízení.

               Azizi

                Cremona

                Frimodt Nielsen

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. července 2011.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. května 1978. # Lucienne De Roubaix, rozená De Leye, proti Komisi Evropských společenství. # Úředník - Povýšení. # Věc 25/77.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (kasačního senátu) ze dne 24. dubna 2009. # Carlos Sanchez Ferriz a další proti Komisi Evropských společenství. # Kasační opravný prostředek - Veřejná služba - Úředníci - Povýšení - Rok povýšení 2005 - Nezapsání na seznam povýšených úředníků - Sazby násobení - Články 6 a10 přílohy XIII služebního řádu - Právní zájem na uplatnění důvodu. # Věc T-492/07 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDU
      (kasační senát)
      24. dubna 2009
      Věc T-492/07 P
      Carlos Sanchez Ferriz a další
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Úředníci – Povýšení – Rok povýšení 2005 – Nezapsání na seznam povýšených úředníků – Sazby násobení – Články 6 a 10 přílohy XIII služebního řádu – Právní zájem na uplatnění důvodu“
      Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti usnesení Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (druhého senátu) ze dne 17. října
         2007, Sanchez Ferriz a další v. Komise (F-115/06, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí), a směřující ke zrušení tohoto
         usnesení.

      Rozhodnutí: Kasační opravný prostředek se zamítá. Carlos Sanchez Ferriz a devět dalších úředníků Komise, jejichž jména jsou uvedena v příloze
         rozsudku, ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady vynaložené v tomto řízení Komisí.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Žaloba – Právní zájem na podání žaloby – Žaloba směřující proti odmítnutí povýšení
      (Služební řád, články 90 a 91)
      2.      Úředníci – Žaloba – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Rozhodnutí, kterým se stanoví seznam povýšených
            úředníků – Implicitní rozhodnutí nepovýšit jiné úředníky, než je žalobce – Vynětí
      (Služební řád, články 90 a 91)
      1.      K prokázání právního zájmu úředníka na zrušení implicitního rozhodnutí o jeho nepovýšení za sporné povyšovací období z důvodu,
         že nebyla dodržena sazba údajně použitelná při povýšení v dotyčné platové třídě, je třeba, aby prokázal, že s ohledem na jeho
         osobní situaci a obzvláště na celkový počet bodů potřebných k povýšení, které nashromáždil, není vyloučeno, že by mohl dosáhnout
         hranice povýšení, pokud by se použila výše uvedená sazba při povýšení.

      (viz bod 34)
      Odkazy: Soud 22. listopadu 2006, Sanchez Ferriz v. Komise, T‑436/04, Sb. VS s. I‑A‑2‑277 a II‑A‑2‑1439, body 33 až 37 a 39
         ; Soud 26. dubna 2007, Tebaldi a další v. Komise, T‑415/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 29 až 32

      2.      Ačkoli rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování, které stanoví seznam povýšených úředníků za povyšovací období, nevyčerpá
         po tomto období své účinky, neboť úředník se v dalších povyšovacích obdobích může octnout v konkurenci s některými úředníky,
         kteří případně již mohli být povýšeni v uvedeném povyšovacím období, pokud by byla orgánem oprávněným ke jmenování zavedena
         vyšší sazba při povýšení, nic to nemění na tom, že implicitní rozhodnutí nepovýšit tyto další úředníky za uvedené povyšovací
         období nelze považovat za akty, které nepříznivě zasahují do právního postavení tohoto úředníka.

      (viz bod 38)
      Odkazy: Soud 19. října 2006, Buendía Sierra v. Komise, T‑311/04, Sb. rozh. s. II‑4137, bod 349


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 8. února 2013. # Elke Piotrowski proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Mezinárodní zápis s vyznačením Evropského společenství - Slovní ochranná známka MEDIGYM - Absolutní důvod pro zamítnutí - Popisný charakter - Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009 - Právo být vyslechnut - Článek 75 druhá věta nařízení č. 207/2009. # Věc T-33/12.