title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. prosince 2010.#Bezpečnostní softwarová asociace - Svaz softwarové ochrany proti Ministerstvo kultury.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Nejvyšší správní soud - Česká republika.#Duševní vlastnictví - Směrnice 91/250/EHS - Právní ochrana počítačových programů - Pojem ,vyjádření počítačového programu v jakékoliv formě‘ - Vztažení či nevztažení na grafické uživatelské rozhraní programu - Autorské právo - Směrnice 2001/29/ES - Autorské právo a práva s ním související v informační společnosti - Televizní vysílání grafického uživatelského rozhraní - Sdělování díla veřejnosti.#Věc C-393/09.

text:
      Věc C-393/09
      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      v.
      Ministerstvo kultury
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Nejvyšším správním soudem)
      „Duševní vlastnictví – Směrnice 91/250/EHS – Právní ochrana počítačových programů – Pojem ,vyjádření počítačového programu v jakékoliv formě‘– Vztažení či nevztažení na grafické uživatelské rozhraní programu – Autorské právo – Směrnice 2001/29/ES – Autorské právo a práva s ním související v informační společnosti – Televizní vysílání grafického uživatelského rozhraní – Sdělování díla veřejnosti“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Spor z doby před přistoupením státu k Evropské unii
      (Článek 267 SFEU)
      2.        Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 91/250 – Právní ochrana počítačových programů
            – Oblast působnosti
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29; směrnice Rady 91/250, čl. 1 odst. 2)
      3.        Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29 – Harmonizace určitých aspektů
            autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti – Sdělování chráněného díla veřejnosti
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29, čl. 3 odst. 1)
      1.        Jakmile se předběžné otázky týkají výkladu práva Unie, Soudní dvůr rozhodne, aniž by se v zásadě musel zabývat okolnostmi,
         které vnitrostátní soudy přiměly k položení otázek Soudnímu dvoru a za kterých zamýšlejí použít ustanovení práva Unie, o jehož
         výklad jej požádaly.

      Jinak by tomu bylo pouze v případech, kdy by buď ustanovení práva Unie, o jehož výklad byl Soudní dvůr požádán, nebylo použitelné
         na skutkové okolnosti sporu v původním řízení, které nastaly před přistoupením nového členského státu k Unii, nebo by bylo
         zjevné, že uvedené ustanovení nelze použít.

      (viz body 25–26)
      2.        Grafické uživatelské rozhraní není formou vyjádření počítačového programu ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 91/250 o právní
         ochraně počítačových programů, a nemůže se na něj vztahovat autorskoprávní ochrana počítačových programů podle této směrnice.

      Jakákoli forma vyjádření počítačového programu totiž musí být chráněna od okamžiku, kdy by její rozmnožení způsobilo rozmnožení
         samotného počítačového programu, a umožnilo by tak počítači, aby plnil svou funkci. Přitom v souladu s desátým a jedenáctým
         bodem odůvodnění směrnice 91/250 jsou rozhraními ty části počítačového programu, které umožňují vzájemné propojení a interakci
         jednotlivých prvků programového a technického vybavení s jiným programovým a technickým vybavením i s uživateli za účelem
         umožnění jejich náležitého fungování. Grafickým uživatelským rozhraním je zejména interakční rozhraní umožňující komunikaci
         mezi počítačovým programem a uživatelem. Za těchto podmínek neumožňuje grafické uživatelské rozhraní rozmnožení tohoto počítačového
         programu, ale představuje pouze prvek tohoto programu, jehož prostřednictvím uživatelé využívají jeho funkce.

      Na takové rozhraní se však může vztahovat jakožto na dílo autorskoprávní ochrana podle směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých
         aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, pokud je toto rozhraní vlastním duševním výtvorem
         autora. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby ověřil, zda tomu tak je, s přihlédnutím zejména k uspořádání nebo zvláštní konfiguraci
         veškerých složek, které jsou součástí grafického uživatelského rozhraní, za účelem určení, které z nich splňují kritérium
         originality. V tomto ohledu nemůže být toto kritérium splněno v případě těch složek grafického uživatelského rozhraní, které
         se vyznačují pouze svou technickou funkcí.

      (viz body 38–42, 47–48, 51, výrok 1)
      3.        Televizní vysílání grafického uživatelského rozhraní nepředstavuje sdělování autorského díla veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst.
         1 směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti.

      Je pravda, že televizní vysílání díla je v zásadě jeho sdělováním veřejnosti, přičemž autor díla má výlučné právo udělit k
         takovému sdělování veřejnosti svolení nebo je zakázat, a že grafické uživatelské rozhraní může navíc být vlastním duševním
         výtvorem autora. Pokud je však v rámci televizního vysílání pořadu zobrazeno grafické uživatelské rozhraní, je toto grafické
         uživatelské rozhraní televizním divákům sdělováno tak, že jej přijímají pouze pasivně, bez možnosti do něj zasáhnout. Televizní
         diváci nemohou využívat funkci uvedeného rozhraní, kterou je umožnit interakci mezi počítačovým programem a uživatelem. Vzhledem
         k tomu, že prostřednictvím televizního vysílání není grafické uživatelské rozhraní zpřístupněno veřejnosti způsobem, který
         by osobám z řad veřejnosti umožňoval přístup k zásadnímu prvku, jímž se rozhraní vyznačuje, totiž interakci s uživatelem,
         nedochází ke sdělování grafického uživatelského rozhraní veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

      (viz body 55–58, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      22. prosince 2010(*)

      „Duševní vlastnictví – Směrnice 91/250/EHS – Právní ochrana počítačových programů – Pojem ,vyjádření počítačového programu v jakékoliv formě‘ – Vztažení či nevztažení na grafické uživatelské rozhraní programu – Autorské právo – Směrnice 2001/29/ES – Autorské právo a práva s ním související v informační společnosti – Televizní vysílání grafického uživatelského rozhraní – Sdělování díla veřejnosti“
      Ve věci C‑393/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Nejvyššího správního
         soudu (Česká republika) ze dne 16. září 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 5. října 2009, v řízení

      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      proti
      Ministerstvu kultury,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (zpravodaj), J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. září 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Bezpečnostní softwarovou asociaci – Svaz softwarové ochrany I. Juřenou, advokátem,
      –        za českou vládu M. Smolkem a D. Hadrouškem, jako zmocněnci,
      –        za finskou vládu J. Heliskoskim, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi H. Krämerem a P. Ondrůškem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. října 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 91/250/EHS ze dne 14. května 1991 o právní
         ochraně počítačových programů (Úř. věst. L 122, s. 42; Zvl. vyd. 17/01, s. 114) a čl. 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu
         a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační
         společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Bezpečnostní softwarovou asociací – Svazem softwarové ochrany (dále jen „BSA“)
         a Ministerstvem kultury ve věci odmítnutí tohoto ministerstva udělit BSA oprávnění k výkonu kolektivní správy majetkových
         autorských práv k počítačovým programům.

       Právní rámec
       Mezinárodní právo
      3        Podle čl. 10 odst. 1 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, která je přílohou 1 C Dohody o zřízení Světové
         obchodní organizace podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a která byla schválena rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince
         1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského
         kola mnohostranných jednání (1986–1994) (Úř. věst. L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80, dále jen „Dohoda TRIPS“):

      „Počítačové programy, ať již ve zdrojovém nebo strojovém kódu, budou chráněny jako literární díla podle Bernské úmluvy [(Pařížský
         akt ze dne 24. července 1971), ve znění vyplývajícím ze změn ze dne 28. září 1979 (dále jen ,Bernská úmluva‘)].“

       Právní úprava Unie
       Směrnice 91/250
      4        Sedmý, desátý a jedenáctý bod odůvodnění směrnice 91/250 znějí následovně:

      „vzhledem k tomu, že pro účely této směrnice se ,počítačovým programem‘ rozumí programy v jakékoliv formě, včetně těch, které
         jsou součástí technického vybavení (hardware); že tento výraz zahrnuje rovněž přípravné koncepční práce vedoucí k vytvoření
         [k vývoji] počítačového programu za podmínky, že povaha těchto prací v pozdější etapě umožní vytvoření počítačového programu;

      […]
      vzhledem k tomu, že počítačový program je určen ke komunikaci a spolupráci s ostatními prvky počítačového systému a s uživateli;
         že za tímto účelem je nezbytné logické a případně i fyzické propojení a interakce umožňující náležité fungování veškerých
         prvků programového a technického vybavení s jiným programovým a technickým vybavením i s uživateli;

      vzhledem k tomu, že části programu, které toto vzájemné propojení a interakci mezi jednotlivými prvky programového a technického
         vybavení umožňují, jsou obecně nazývány ,rozhraní‘.“

      5        Článek 1 směrnice 91/250 stanoví:

      „1.       V souladu s ustanoveními této směrnice chrání členské státy počítačové programy autorskými právy stejně jako [chrání členské
         státy počítačové programy autorským právem jako] literární díla ve smyslu Bernské úmluvy o ochraně literárních a uměleckých
         děl. Pro účely této směrnice se ,počítačovým programem‘ rozumí i přípravný koncepční materiál.

      2.       Ochrana podle této směrnice se vztahuje na vyjádření počítačového programu v jakékoliv formě. Myšlenky a zásady, na kterých
         je založen kterýkoliv z prvků počítačového programu včetně myšlenek a zásad, na kterých je založeno jeho rozhraní, nejsou
         chráněny autorským právem podle této směrnice.

      3.       Počítačový program je chráněn, pokud je původní, v tom smyslu, že je vlastním duševním výtvorem autora. Pro stanovení způsobilosti
         k ochraně není uplatňováno žádné jiné kritérium.“

       Směrnice 2001/29
      6        Devátý a desátý bod odůvodnění směrnice 2001/29 uvádějí:

      „Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva
         jsou pro duševní výtvory zásadní. Jejich ochrana napomáhá zajistit udržení a rozvoj tvořivosti v zájmu autorů, výkonných umělců,
         výrobců, spotřebitelů, kultury, průmyslu a široké veřejnosti. Duševní vlastnictví bylo proto uznáno za nedílnou součást vlastnictví.

      Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou
         odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. Investice vyžadovaná na produkci výrobků, jako jsou zvukové
         záznamy, filmy nebo multimediální výrobky, a služeb, jako jsou služby na požádání, jsou značné. Odpovídající právní ochrana
         duševního vlastnictví je nezbytná pro zajištění dostupnosti takové odměny a pro možnost uspokojivé návratnosti takové investice.“

      7        Dvacátý a dvacátý třetí bod odůvodnění směrnice 2001/29 upřesňují:

      „Tato směrnice je založena na zásadách a pravidlech již stanovených ve směrnicích platných v současné době v této oblasti,
         zejména ve [směrnici 91/250], přičemž tato směrnice uvedené zásady a pravidla rozvíjí a dává je do souvislosti s informační
         společností. Není-li v této směrnici stanoveno jinak, neměla by být touto směrnicí dotčena ustanovení [výše uvedené směrnice].

      […]
      Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo
         rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli
         sdělování nebo přenos [jakýkoli přenos nebo další přenos] díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto
         právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.“

      8        Článek 1 směrnice 2001/29 stanoví:

      „1.       Tato směrnice se vztahuje na právní ochranu autorského práva a práv s ním souvisejících v rámci vnitřního trhu, a to se zvláštním
         zřetelem na informační společnost.

      2.       S výjimkou případů uvedených v článku 11 nejsou touto směrnicí dotčeny a nijak ovlivněny stávající předpisy Společenství týkající
         se:

      a)       právní ochrany počítačových programů;
      […]“
      9        Podle čl. 2 písm. a) směrnice 2001/29:

      „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv
         prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:

      a)      pro autory v případě jejich děl“.
      10      Článek 3 odst. 1 směrnice 2001/29 stanoví:

      „Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě
         nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto
         dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.“

       Vnitrostátní právní úprava
      11      Směrnice 91/250 byla provedena v českém právním řádu zákonem č. 121/2000 Sb., ze dne 7. dubna 2000, o právu autorském, o právech
         souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (dále jen „autorský zákon“).

      12      Podle § 2 odst. 1 tohoto zákona je předmětem práva autorského jakékoli dílo literární a jiné dílo umělecké, které je výsledkem
         tvůrčí činnosti autora a je vyjádřeno v jakékoli objektivně vnímatelné podobě včetně podoby elektronické, trvale nebo dočasně,
         bez ohledu na jeho rozsah, účel nebo význam.

      13      Ustanovení § 2 odst. 2 uvedeného zákona uvádí, že se za dílo považuje též počítačový program, je-li původní v tom smyslu,
         že je autorovým vlastním duševním výtvorem.

      14      Podle § 65 uvedeného zákona:

      „1.       Počítačový program, bez ohledu na formu jeho vyjádření, včetně přípravných koncepčních materiálů, je chráněn jako dílo literární.
      2.       Myšlenky a principy, na nichž je založen jakýkoli prvek počítačového programu, včetně těch, které jsou podkladem jeho propojení
         s jiným programem, nejsou podle tohoto zákona chráněny.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Dne 9. dubna 2001 požádala BSA jakožto občanské sdružení Ministerstvo kultury o udělení oprávnění k výkonu kolektivní správy
         majetkových autorských práv k počítačovým programům podle § 98 autorského zákona. BSA vymezila rozsah těchto práv v dopise
         ze dne 12. června 2001.

      16      Tato žádost byla zamítnuta, stejně jako rozklad podaný proti tomuto zamítnutí. BSA poté proti těmto rozhodnutím podala žalobu
         k Vrchnímu soudu v Praze.

      17      Po zrušení obou zamítavých rozhodnutí Nejvyšším správním soudem, jemuž byla věc postoupena, přijalo Ministerstvo kultury dne
         14. dubna 2004 nové rozhodnutí, jímž žádost BSA opětovně zamítlo. Posledně uvedená pak podala rozklad k ministrovi kultury,
         který uvedené zamítavé rozhodnutí zrušil.

      18      Dne 27. ledna 2005 přijalo Ministerstvo kultury nové rozhodnutí, jímž žádost BSA znovu zamítlo zejména z důvodu, že autorský
         zákon chrání pouze strojový a zdrojový kód počítačového programu, a nikoliv výsledek zobrazení programu na obrazovce počítače,
         jelikož se na grafické uživatelské rozhraní uplatňuje toliko ochrana proti nekalé soutěži. Ministerstvo kultury dále poukázalo
         na to, že kolektivní správa počítačových programů je sice teoreticky možná, nicméně povinná kolektivní správa nepřipadá v úvahu
         a dobrovolná kolektivní správa je neúčelná.

      19      BSA podala proti tomuto rozhodnutí rozklad, který byl zamítnut rozhodnutím ministra kultury ze dne 6. června 2005. Po tomto
         zamítnutí napadla BSA posledně uvedené rozhodnutí u Městského soudu v Praze. Ve své žalobě BSA tvrdila, že se definice počítačového
         programu zakotvená v § 2 odst. 2 autorského zákona vztahuje i na grafické uživatelské rozhraní. Podle jejího názoru je počítačový
         program vnímatelný ve dvou rovinách, a to jak ve strojovém či zdrojovém kódu, tak i ve způsobu komunikace (komunikační rozhraní).

      20      Jelikož Městský soud v Praze žalobu BSA zamítl, podala BSA kasační stížnost k Nejvyššímu správnímu soudu. BSA má za to, že
         počítačový program je předmětem užití v případě svého zobrazení na uživatelských obrazovkách, a že v důsledku toho musí být
         toto užití chráněno autorským právem.

      21      Jelikož měl Nejvyšší správní soud pochybnosti ohledně výkladu ustanovení směrnic 91/250 a 2001/29, rozhodl se přerušit řízení
         a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1) Je třeba čl. 1 odst. 2 směrnice [91/250] vykládat tak, že pro účely autorskoprávní ochrany počítačového programu jakožto
         autorského díla podle uvedené směrnice se ‚vyjádřením počítačového programu v jakékoliv formě‘ rozumí také grafické uživatelské
         rozhraní počítačového programu nebo jeho část?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku, představuje televizní vysílání, jímž je veřejnosti umožněno smyslové vnímaní grafického
         uživatelského rozhraní počítačového programu nebo jeho části, ovšem bez možnosti tento program aktivně ovládat, sdělování
         autorského díla nebo jeho části veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice [2001/29]?“

       K pravomoci Soudního dvora
      22      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že vznik skutkových okolností ve sporu v původním řízení předcházel přistoupení České
         republiky k Evropské unii. První rozhodnutí Ministerstva kultury totiž nese datum 20. července 2001.

      23      Nicméně poté, co BSA využila několika procesních prostředků, přijalo Ministerstvo kultury dne 27. ledna 2005 nové rozhodnutí,
         kterým žádost BSA opět zamítlo. Vzhledem k tomu, že BSA toto nové rozhodnutí napadla rozkladem u ministra kultury bezúspěšně,
         zahájila za účelem jeho zrušení řízení u předkládajícího soudu.

      24      Je třeba poukázat jednak na to, že rozhodnutí napadené v původním řízení bylo vydáno po datu přistoupení České republiky k Unii,
         že upravuje situaci do budoucna, a nikoli do minulosti, a jednak na to, že vnitrostátní soud položil Soudnímu dvoru otázky
         týkající se právních předpisů Unie použitelných ve sporu v původním řízení (viz rozsudek ze dne 14. června 2007, Telefónica
         O2 Czech Republic, C‑64/06, Sb. rozh. s. I‑4887, bod 21).

      25      Jakmile se předběžné otázky týkají výkladu práva Unie, Soudní dvůr rozhodne, aniž by se v zásadě musel zabývat okolnostmi,
         které vnitrostátní soudy přiměly k položení otázek Soudnímu dvoru a za kterých zamýšlejí použít ustanovení práva Unie, o jehož
         výklad jej požádaly (viz rozsudek ze dne 5. prosince 1996, Reisdorf, C‑85/95, Recueil, s. I‑6257, bod 15, a výše uvedený rozsudek
         Telefónica O2 Czech Republic, bod 22).

      26      Jinak by tomu bylo pouze v případech, kdy by buď ustanovení práva Unie, o jehož výklad byl Soudní dvůr požádán, nebylo použitelné
         na skutkové okolnosti sporu v původním řízení, které nastaly před přistoupením nového členského státu k Unii, nebo by bylo
         zjevné, že uvedené ustanovení nelze použít (výše uvedený rozsudek Telefónica O2 Czech Republic, bod 23).

      27      Tak tomu přitom v projednávaném případě není. V důsledku toho má Soudní dvůr pravomoc k výkladu ustanovení směrnic uváděných
         předkládajícím soudem a na otázky položené tímto soudem je třeba odpovědět.

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      28      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda grafické uživatelské rozhraní počítačového programu je formou vyjádření
         tohoto programu ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 91/250, a zda se na něj tudíž vztahuje autorskoprávní ochrana počítačových
         programů, jak vyplývá z této směrnice.

      29      Směrnice 91/250 pojem „vyjádření počítačového programu v jakékoliv formě“ nedefinuje.

      30      Za těchto podmínek musí být uvedený pojem vymezen s ohledem na znění a kontext ustanovení čl. 1 odst. 2 směrnice 91/250, v nichž
         se tento pojem objevuje, jakož i ve světle jak cílů celé této směrnice, tak i mezinárodního práva (viz obdobně rozsudek ze
         dne 16. července 2009, Infopaq International, C‑5/08, Sb. rozh. s. I‑6569, bod 32).

      31      V souladu s čl. 1 odst. 1 směrnice 91/250 jsou počítačové programy chráněny autorským právem jako literární díla ve smyslu
         Bernské úmluvy. Odstavec 2 tohoto článku rozšiřuje tuto ochranu na vyjádření počítačového programu v jakékoliv formě.

      32      První věta sedmého bodu odůvodnění směrnice 91/250 uvádí, že pro účely této směrnice se „počítačovým programem“ rozumí programy
         v jakékoliv formě, včetně těch, které jsou součástí technického vybavení (hardware).

      33      V tomto ohledu je třeba odkázat na čl. 10 odst. 1 Dohody TRIPS, který stanoví, že počítačové programy, ať již ve zdrojovém
         nebo strojovém kódu, budou chráněny jako literární díla podle Bernské úmluvy.

      34      Z toho vyplývá, že zdrojový a strojový kód počítačového programu jsou formami vyjádření tohoto programu, kterým v důsledku
         toho přísluší autorskoprávní ochrana počítačových programů podle čl. 1 odst. 2 směrnice 91/250.

      35      Předmětem ochrany přiznané touto směrnicí je tudíž jakákoliv forma vyjádření počítačového programu, která umožňuje program
         rozmnožit v různých počítačových kódech, jako jsou zdrojový a strojový kód.

      36      Rovněž je třeba zdůraznit druhou větu sedmého bodu odůvodnění směrnice 91/250, podle níž pojem „počítačový program“ zahrnuje
         rovněž přípravné koncepční práce vedoucí k vývoji počítačového programu za podmínky, že povaha těchto prací v pozdější etapě
         umožní vytvoření počítačového programu.

      37      Předmět ochrany směrnice 91/250 proto zahrnuje formy vyjádření počítačového programu, jakož i přípravné koncepční práce, které
         mohou vést k rozmnožení nebo pozdějšímu vytvoření takového programu.

      38      Jak uvádí generální advokát v bodě 61 svého stanoviska, jakákoli forma vyjádření počítačového programu musí být chráněna od
         okamžiku, kdy by její rozmnožení způsobilo rozmnožení samotného počítačového programu, a umožnilo by tak počítači, aby plnil
         svou funkci.

      39      V souladu s desátým a jedenáctým bodem odůvodnění směrnice 91/250 je rozhraní ta část počítačového programu, která umožňuje
         vzájemné propojení a interakci jednotlivých prvků programového a technického vybavení s jiným programovým a technickým vybavením
         i s uživateli za účelem umožnění jejich náležitého fungování.

      40      Pokud jde konkrétně o grafické uživatelské rozhraní, jedná se o interakční rozhraní umožňující komunikaci mezi počítačovým
         programem a uživatelem.

      41      Za těchto podmínek neumožňuje grafické uživatelské rozhraní rozmnožení tohoto počítačového programu, ale představuje pouze
         prvek tohoto programu, jehož prostřednictvím uživatelé využívají funkce uvedeného programu.

      42      Z toho vyplývá, že toto rozhraní není formou vyjádření počítačového programu ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 91/250, a že
         se na něj v důsledku toho nemůže vztahovat zvláštní autorskoprávní ochrana počítačových programů podle této směrnice.

      43      Nicméně, i když předkládající soud omezil svou otázku na výklad čl. 1 odst. 2 směrnice 91/250, nebrání tato okolnost tomu,
         aby Soudní dvůr předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu práva Unie, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve
         věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda uvedený soud tento výklad v rámci formulace své otázky zmínil, či nikoli
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 26. dubna 2007, Alevizos, C‑392/05, Sb. rozh. s. I‑3505, bod 64 a citovaná judikatura).

      44      V tomto ohledu je třeba ověřit, zda se na grafické uživatelské rozhraní počítačového programu může vztahovat obecná úprava
         autorskoprávní ochrany podle směrnice 2001/29.

      45      Soudní dvůr rozhodl, že autorské právo ve smyslu směrnice 2001/29 lze uplatnit pouze ve vztahu k dílu, které je originální
         v tom smyslu, že je vlastním duševním výtvorem autora [viz v tomto smyslu v souvislosti s čl. 2 písm. a) směrnice 2001/29
         výše uvedený rozsudek Infopaq International, body 33 až 37].

      46      V důsledku toho se může na grafické uživatelské rozhraní jakožto na dílo vztahovat autorskoprávní ochrana, pokud je vlastním
         duševním výtvorem autora.

      47      Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby ověřil, zda je tomu tak ve sporu, který mu byl předložen.

      48      V rámci svého posouzení musí vnitrostátní soud přihlížet zejména k uspořádání nebo zvláštní konfiguraci veškerých složek,
         které jsou součástí grafického uživatelského rozhraní, za účelem určení, které z nich splňují kritérium originality. K tomu
         je třeba uvést, že toto kritérium nemůže být splněno v případě těch složek grafického uživatelského rozhraní, které se vyznačují
         pouze svou technickou funkcí.

      49      Generální advokát v bodech 75 a 76 svého stanoviska totiž uvádí, že pokud je vyjádření uvedených složek dáno jejich technickou
         funkcí, není kritérium originality splněno, neboť jednotlivé způsoby provedení myšlenky jsou tak omezené, že daná myšlenka
         i dané vyjádření jsou zaměnitelné.

      50      V takové situaci by složky grafického uživatelského rozhraní autorovi neumožňovaly vyjádřit jeho tvůrčího ducha originálně
         a dospět k výsledku, který by byl vlastním duševním výtvorem tohoto autora.

      51      S ohledem na předcházející úvahy je na první položenou otázku třeba odpovědět, že grafické uživatelské rozhraní není formou
         vyjádření počítačového programu ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 91/250, a že se na něj nemůže vztahovat autorskoprávní ochrana
         počítačových programů podle této směrnice. Na takové rozhraní se však může vztahovat jakožto na dílo autorskoprávní ochrana
         podle směrnice 2001/29, pokud je toto rozhraní vlastním duševním výtvorem autora.

       Ke druhé otázce
      52      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda televizní vysílání grafického uživatelského rozhraní představuje sdělování
         autorského díla veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

      53      V souladu s uvedeným článkem poskytnou členské státy autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich
         děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý má k těmto dílům
         přístup z místa a v době, které si zvolí.

      54      Z dvacátého třetího bodu odůvodnění směrnice 2001/29 vyplývá, že pojem „sdělování veřejnosti“ je třeba chápat v širokém smyslu.
         Takový výklad se krom toho ukazuje jako nezbytný pro dosažení hlavního cíle uvedené směrnice, kterým je – jak vyplývá z devátého
         a desátého bodu jejího odůvodnění – zavedení vysoké úrovně ochrany mimo jiné ve prospěch autorů, která jim umožní obdržet
         přiměřenou odměnu za užívání jejich děl, zejména v případě jejich sdělování veřejnosti (rozsudek ze dne 7. prosince 2006,
         SGAE, C‑306/05, Sb. rozh. s. I‑11519, bod 36).

      55      Z toho vyplývá, že televizní vysílání díla je v zásadě jeho sdělováním veřejnosti, přičemž autor díla má výlučné právo udělit
         k takovému sdělování veřejnosti svolení nebo je zakázat.

      56      Mimoto z bodu 46 tohoto rozsudku vyplývá, že grafické uživatelské rozhraní může být vlastním duševním výtvorem autora.

      57      Pokud je však v rámci televizního vysílání pořadu zobrazeno grafické uživatelské rozhraní, je toto grafické uživatelské rozhraní
         televizním divákům sdělováno tak, že jej přijímají pouze pasivně, bez možnosti do něj zasáhnout. Televizní diváci nemohou
         využívat funkci uvedeného rozhraní, kterou je umožnit interakci mezi počítačovým programem a uživatelem. Vzhledem k tomu,
         že prostřednictvím televizního vysílání není grafické uživatelské rozhraní zpřístupněno veřejnosti způsobem, který by osobám
         z řad veřejnosti umožňoval přístup k zásadnímu prvku, jímž se rozhraní vyznačuje, totiž interakci s uživatelem, nedochází
         ke sdělování grafického uživatelského rozhraní veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

      58      V důsledku toho je na druhou položenou otázku třeba odpovědět, že televizní vysílání grafického uživatelského rozhraní nepředstavuje
         sdělování autorského díla veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

       K nákladům řízení
      59      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Grafické uživatelské rozhraní není formou vyjádření počítačového programu ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 91/250/EHS
            ze dne 14. května 1991 o právní ochraně počítačových programů, a nemůže se na něj vztahovat autorskoprávní ochrana počítačových
            programů podle této směrnice. Na takové rozhraní se však může vztahovat jakožto na dílo autorskoprávní ochrana podle směrnice
            Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním
            souvisejících v informační společnosti, pokud je toto rozhraní vlastním duševním výtvorem autora.
      2)      Televizní vysílání grafického uživatelského rozhraní nepředstavuje sdělování autorského díla veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1
            směrnice 2001/29.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: čeština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. ledna 2006. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 92/43/EHS - Ochrana přírodních stanovišť - Volně žijící živočichové a planě rostoucí rostliny - Posouzení důsledků určitých projektů pro chráněnou lokalitu - Ochrana druhů. # Věc C-98/03.

text:
      Věc C-98/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Spolková republika Německo
      „Nesplnění povinnosti státem –Směrnice 92/43/EHS – Ochrana přírodních stanovišť – Volně žijící živočichové a planě rostoucí rostliny – Posouzení důsledků určitých projektů pro chráněnou lokalitu – Ochrana druhů“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 24. listopadu 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. ledna 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět sporu – Určení během postupu před zahájením soudního řízení
      (Článek 226 ES)
      2.     Životní prostředí – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Směrnice 92/43– Zvláštní
            oblasti ochrany – Povinnosti členských států
      (Směrnice Rady 92/43, čl. 6 odst. 3)
      3.     Životní prostředí – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Směrnice 92/43– Zvláštní
            oblasti ochrany – Povinnosti členských států
      (Směrnice Rady 92/43, čl. 6 odst. 3 a 4)
      4.     Životní prostředí – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Směrnice 92/43– Ochrana
            druhů
      (Směrnice Rady 92/43, čl. 12 odst. 1 písm. d)
      5.     Životní prostředí – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Směrnice 92/43– Ochrana
            druhů
      (Směrnice Rady 92/43, článek 16)
      6.     Životní prostředí – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Směrnice 92/43– Ochrana
            druhů
      (Směrnice Rady 92/43, články 12, 13 a 16)
      7.     Členské státy – Povinnosti – Provedení směrnic – Nesplnění povinnosti
      (Článek 249 pododstavec 3 ES)
      1.     Předmět žaloby pro nesplnění povinnosti podané na základě článku 226 ES je vymezen postupem před zahájením soudního řízení
         stanoveným tímto ustanovením, tudíž žaloba nemůže být založena na jiných ustanoveních, než jsou ta, která byla uvedena během
         tohoto postupu. Tento požadavek nicméně nemůže jít až tak daleko, aby v každém případě vyžadoval dokonalou shodu mezi vnitrostátními
         právními předpisy, které jsou uvedeny v odůvodněném stanovisku, a těmi, které se nacházejí v žalobě. Pokud došlo mezi těmito
         dvěma fázemi řízení k legislativní změně, stačí totiž, aby systém zavedený právními předpisy zpochybněnými během postupu před
         zahájením soudního řízení byl jako celek zachován novými opatřeními, která členský stát přijal následně po odůvodněném stanovisku
         a která jsou napadena v rámci žaloby.

      (viz bod 27)
      2.     Článek 6 odst. 3 směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin podřizuje
         požadavek odpovídajícího posouzení důsledků plánu nebo projektu, který s lokalitou ve zvláštní oblasti ochrany přímo nesouvisí
         nebo není pro péči o ni nezbytný, podmínce, že existuje pravděpodobnost nebo riziko, že bude mít významný vliv na dotyčnou
         lokalitu. S přihlédnutím zejména k zásadě obezřetnosti existuje takové riziko, pokud nelze na základě objektivních skutečností
         vyloučit, že uvedený plán nebo projekt nebude mít na dotyčnou lokalitu významný vliv.

      Proto podmínka, které je podřízeno posouzení důsledků plánu nebo projektu pro určitou lokalitu, neumožňuje, aby se tomuto
         posouzení vyhnuly určité kategorie projektů na základě kritérií, která jsou nevhodná pro zabezpečení toho, aby tyto projekty
         neměly významný vliv na chráněné lokality.

      (viz body 40–41)
      3.     Nezdá se, že by systém vytvořený vnitrostátní právní úpravou, který vylučuje povolení zařízení způsobujících emise, pouze
         pokud se tato zařízení zdají být způsobilá ovlivnit konkrétně chráněnou lokalitu umístěnou v oblasti vlivu těchto zařízení,
         tak jak je definována zejména v závislosti na obecných kritériích spojených se zařízeními, mohl zaručovat dodržování čl. 6
         odst. 3 a 4 směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, neboť tento
         systém nezaručuje, že projekty nebo plány týkající se těchto zařízení způsobujících emise nezasahují chráněné lokality mimo
         oblast vlivu těchto zařízení.

      (viz body 50–51)
      4.     Článek 12 odst. 1 písm. d) směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin,
         který stanoví zákaz poškozování nebo ničení míst rozmnožování nebo míst odpočinku, se vztahuje nejen na jednání úmyslná, ale
         také na jednání, která úmyslná nejsou. Neomezením zákazu stanoveného v uvedeném ustanovení na úmyslná jednání, na rozdíl od
         toho, jak to bylo učiněno ve vztahu k jednáním uvedeným v tomto článku pod písmeny a) až c), ukázal zákonodárce Společenství
         svou vůli přiznat místům rozmnožování nebo místům odpočinku zvýšenou ochranu proti jednáním způsobujícím jejich poškození
         nebo zničení. S ohledem na důležitost cílů ochrany biologické rozmanitosti, kterou má za účel uskutečnit směrnice, není vůbec
         nepřiměřené, že zákaz uvedený v čl. 12 odst. 1 písm. d) směrnice není omezen na úmyslná jednání.

      (viz bod 55)
      5.     Vnitrostátní ustanovení, které nepodřizuje udělení odchylek veškerým podmínkám uvedeným v článku 16 směrnice 92/43 o ochraně
         přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, ale které stanoví jako jedinou podmínku povolení
         uvedených odchylek to, že druhy živočichů, včetně jejich míst hnízdění, míst inkubace, stanovišť nebo útočišť, a rostlin,
         které jsou zvláště chráněny, nebudou tímto úmyslně zasaženy, nestanoví právní rámec slučitelný s režimem odchylek zavedeným
         tímto článkem 16.

      V tomto ohledu, i když jsou odchylky od zákazů stanovených směrnicí předmětem správních rozhodnutí, při jejichž vydávání příslušné
         orgány dodržují podmínky, kterým uvedený článek 16 podřizuje povolení odchylek, je vnitrostátní právní rámec neslučitelný
         s právním rámcem stanoveným směrnicí.

      (viz bod 61)
      6.     Články 12, 13 a 16 směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin představují
         jednotný soubor norem, jejichž cílem je zajistit systém přísné ochrany živočišných a rostlinných druhů.

      Takový systém nezajišťuje vnitrostátní ustanovení, které, když stanovuje případy, ve kterých je používání fytosanitárních
         výrobků zakázáno, neuvádí jasným, specifickým a striktním způsobem zákazy mající nepříznivý účinek na chráněné druhy uvedené
         v článcích 12 a 13 směrnice.

      (viz body 66–67)
      7.     Pro účely správného provedení směrnice nezajišťuje platný normativní rámec v členském státě, ve kterém vedle sebe existují
         regionální ustanovení, která jsou v rozporu s právem Společenství, a spolkové ustanovení, které je s ním v souladu, účinně,
         jasně a přesně plné uplatnění směrnice.

      (viz bod 78)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      10. ledna 2006 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 92/43/EHS – Ochrana přírodních stanovišť – Volně žijící živočichové a planě rostoucí rostliny – Posouzení důsledků určitých projektů pro chráněnou lokalitu – Ochrana druhů“
      Ve věci C‑98/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 28. února 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená U. Wölkerem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené M. Lummou a C. Schulze-Bahr, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, C. Gulmann (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris a G. Arestis, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 14. července 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. listopadu 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím, že
      –       nestanovila pro určité projekty uskutečněné mimo zvláštní oblasti ochrany (dále jen „ZOO“) ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice
         Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin
         (Úř. věst. L 206, s. 7; Zvl. vyd. 15/02, s. 102, dále jen „směrnice“), povinné posouzení důsledků pro lokalitu v souladu s čl.
         6 odst. 3 a 4 směrnice bez ohledu na to, že tyto projekty mohou mít na ZOO významný vliv;

      –       povolila emise v ZOO bez ohledu na to, že tyto emise mohou mít na tuto lokalitu významný vliv;
      –       vyloučila z rozsahu působnosti ustanovení týkajících se ochrany druhů určité neúmyslné zásahy způsobené chráněným živočichům;

      –       nezajistila dodržování podmínek pro odchylky stanovených v článku 16 směrnice, co se týče určitých jednání slučitelných s ochranou
         oblasti;

      –       má právní úpravu týkající se používání fytosanitárních výrobků, která nebere dostatečně v úvahu ochranu druhů;
      –       neoznámila relevantní ustanovení právních předpisů o rybolovu nebo že nezajistila, aby tato ustanovení obsahovala dostatečné
         zákazy rybolovu;

      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 6 odst. 3 a 4 a článků 12, 13 a 16 směrnice.
       Právní rámec
       Právo Společenství
      2       Cílem směrnice je podle jejího čl. 2 odst. 1 „přispět k zajištění biologické rozmanitosti prostřednictvím ochrany přírodních
         stanovišť a volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin na evropském území členských států, na které se vztahuje Smlouva.“

      3       Článek 4 směrnice upravuje postup pro určení lokalit, ve kterých se vyskytují druhy a stanoviště chráněné směrnicí, jakožto
         pro ZOO.

      4       Na základě desátého bodu odůvodnění směrnice „[…] musí být přiměřeně hodnoceny veškeré plány a programy, které by mohly významně
         ovlivnit cíle ochrany v lokalitě, která již byla k ochraně navržena nebo bude navržena v budoucnosti“. Tento bod odůvodnění
         je vyjádřen v čl. 6 odst. 3 této směrnice, který odkazuje na odstavec 4. Uvedené odstavce stanoví:

      „3.      Jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný, avšak bude mít pravděpodobně
         na tuto lokalitu významný vliv, a to buď samostatně, nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty, podléhá odpovídajícímu
         posouzení jeho [svých] důsledků pro lokalitu z hlediska cílů její ochrany. S přihlédnutím k výsledkům uvedeného hodnocení
         důsledků pro lokalitu a s výhradou odstavce 4 schválí příslušné orgány příslušného státu tento plán nebo projekt teprve poté,
         co se ujistí, že nebude mít nepříznivý účinek na celistvost příslušné lokality, a co si v případě potřeby opatří stanovisko
         široké veřejnosti.

      4.      Pokud navzdory negativnímu výsledku posouzení důsledků pro lokalitu musí být určitý plán nebo projekt z naléhavých důvodů
         převažujícího veřejného zájmu, včetně důvodů sociálního a ekonomického charakteru, přesto uskutečněn a není-li k dispozici
         žádné alternativní řešení, zajistí členský stát veškerá kompenzační opatření nezbytná pro zajištění ochrany celkové soudržnosti
         sítě NATURA 2000. O přijatých kompenzačních opatřeních uvědomí Komisi.

      Jestliže se na [v] dotyčné lokalitě vyskytují prioritní typy přírodních stanovišť a/nebo [nebo] prioritní druhy, pak mohou
         být uplatněny pouze důvody související s ochranou lidského zdraví a veřejné bezpečnosti s nesporně příznivými důsledky mimořádného
         významu pro životní prostředí nebo jiné naléhavé důvody převažujícího veřejného zájmu podle stanoviska Komise.“

      5       Podle čl. 12 odst. 1 směrnice:
      „1. Členské státy přijmou nezbytná opatření pro vytvoření systému přísné ochrany živočišných druhů uvedených v příloze IV
         a) v jejich přirozeném areálu rozšíření, který zakazuje:

      a)      veškeré formy úmyslného odchytu nebo usmrcování jedinců těchto druhů v přírodě;
      b)      úmyslné vyrušování těchto druhů, zejména v období rozmnožování, výchovy mláďat, přezimování a migrace;
      c)      úmyslné ničení nebo sběr jejich vajec z volné přírody;
      d)      poškozování nebo ničení míst rozmnožování nebo míst odpočinku.“
      6       Článek 13 uvedené směrnice stanoví:
      „1.      Členské státy přijmou nezbytná opatření pro vytvoření systému přísné ochrany rostlinných druhů uvedených v příloze IV b),
         který zakazuje:

      a)      úmyslné vyrývání, sběr, vyřezávání, vytrhávání nebo ničení takových rostlin v jejich přirozeném areálu rozšíření ve volné
         přírodě;

      b)      držení, dopravu a prodej nebo výměnu a nabízení za účelem prodeje nebo výměny jedinců těchto druhů odebraných z volné přírody
         s výjimkou těch, kteří byli z přírody odebráni legálně ještě před prováděním této směrnice.

      2.      Zákazy uvedené v odst. 1 písm. a) a písm. b) platí pro všechna životní stadia biologického cyklu rostlin, na něž se vztahuje
         tento článek.“

      7       Článek 16 odst. 1 směrnice zní takto:
      „Neexistuje-li žádné jiné uspokojivé řešení a za podmínky, že populace příslušného druhu přetrvávají navzdory udělené odchylce
         ve svém přirozeném areálu rozšíření bez negativního ovlivnění v dobrém stavu z hlediska jejich ochrany, mohou se členské státy
         odchýlit od ustanovení článků 12, 13, 14 a čl. 15 písm. a) a b):

      a)      v zájmu ochrany volně žijících živočichů, planě rostoucích rostlin a ochrany přírodních stanovišť;
      b)      v zájmu prevence závažných škod, zejména na úrodě, dobytku, lesích, rybolovu, vodách a ostatních typech majetku;
      c)      v zájmu zdraví lidí a veřejné bezpečnosti nebo z jiných naléhavých důvodů převažujícího veřejného zájmu, včetně důvodů sociálního
         a ekonomického charakteru a s nesporně příznivými důsledky pro životní prostředí;

      d)      pro účely výzkumu a vzdělání, opětovného osídlení určitého území populací druhu nebo vysazení v původním areálu druhu a chovu
         a pěstování nezbytných pro tyto účely, včetně umělého rozmnožování rostlin;

      e)      aby za přísně kontrolovaných podmínek v omezeném rozsahu a na základě výběru povolily odebírání nebo držení omezeného a příslušnými
         státními orgány stanoveného počtu jedinců určitých druhů uvedených v příloze IV.“

       Vnitrostátní právo
      8       Spolková republika Německo provedla směrnici zejména spolkovým zákonem o ochraně přírody a krajiny ze dne 21. září 1998 (Gesetz
         über Naturschutz und Landschaftspflege, BGB1.1998 I, s. 2995, dále jen „BNatSchG 1998“).

      9       Tento zákon byl následně zrušen a nahrazen spolkovým zákonem o ochraně přírody a krajiny ze dne 25. března 2002 (Gesetz über
         Naturschutz und der Landschaftspflege, BGB1.2002 I, s. 1193, dále jen „BNatSchG 2002“).

      10     Článek 34 odst. 1 BNatSchG 2002 provedl do německého právního řádu povinnost uvedenou v čl. 6 odst. 3 první větě směrnice
         podrobit projekty posouzení důsledků pro chráněné lokality ve smyslu této směrnice.

      11     Článek 10 odst. 1 bod 11 BNatSchG 2002 definuje pojem „projekt ve smyslu zákona“ následovně:
      „a)      projekty a opatření plánované uvnitř lokality významné pro Společenství nebo evropské lokality ochrany ptactva, podléhají-li
         rozhodnutí orgánu nebo oznámení orgánu nebo které jsou prováděny orgánem,

      b)      zásahy do přírody a krajiny ve smyslu článku 18, podléhají-li rozhodnutí orgánu nebo oznámení orgánu nebo které jsou prováděny
         orgánem, a

      c)      zařízení, která podléhají povolení podle spolkového zákona o boji proti znečištění vod, a využívání vod, která podléhají povolení
         nebo schválení podle spolkového zákona o režimu vod,

      pokud, samostatně, nebo ve spojení s jinými projekty nebo plány, mohou mít významný vliv na lokalitu významnou pro Společenství
         nebo evropskou lokalitu ochrany ptactva […]“.

      12     Článek 18 BNatSchG 2002 stanoví:
      „1.      Zásahy do přírody a krajiny jsou ve smyslu tohoto zákona změny formy nebo využívání základních ploch nebo úpravy hladiny podzemních
         vod spojených s povrchovou půdní vrstvou, které mohou značně změnit kapacitu a fungování ekosystému nebo krajiny.

      2.      Využívání půdy pro účely zemědělství, lesnictví a rybolovu nepředstavuje zásah v případě, že zohledňuje cíle a zásady ochrany
         přírody a krajiny. Využívání půdy pro účely zemědělství, lesnictví a rybolovu neohrožuje v zásadě uvedené cíle a zásady, pokud
         dodržuje podmínky uvedené v čl. 5 odst. 4 až 6 a pravidla správné profesionální praxe vyplývající ze zákona o zemědělství,
         lesnictví a rybolovu a z čl. 17 odst. 2 spolkového zákona o ochraně půdy.“

      13     Článek 36 BNatSchG 2002, nazvaný „Materiální škodliviny“ stanoví:
      „Pokud je možno předpokládat, že zařízení podléhající povolení podle spolkového zákona o boji proti znečištění způsobí emise,
         které, spolu s jinými zařízeními nebo opatřeními vážně ovlivní v oblasti vlivu tohoto zařízení základní prvky nezbytné pro
         ochranu lokality významné pro Společenství nebo evropské lokality ochrany ptactva, a pokud zhoršení nemohou být kompenzována
         v souladu s čl. 19 odst. 2, povolení se neudělí, ledaže by byly splněny podmínky ustanovení čl. 34 odst. 3 a 4. Článek 34
         odst. 1 a 5 se použije obdobně. Rozhodnutí jsou přijímána po dohodě s orgány příslušnými v oblasti ochrany přírody a přírodních
         lokalit.“

      14     Článek 39 odst. 2 první věta BNatSchG 2002, nazvaný „Vztah k ostatním právním předpisům“ stanoví:
      „Ustanovení právních předpisů o ochraně rostlin, ochraně živočichů, ochraně proti nákazám živočichů a právní předpisy o lesích,
         lovu a rybolovu nejsou dotčeny ani ustanoveními tohoto oddílu, ani právními předpisy přijatými podle tohoto zákona a v jeho
         rámci“.

      15     Účelem čl. 42 odst. 1 a 2 BNatSchG 2002 je provést zákazy uvedené v článcích 12 a 13 směrnice.
      16     Článek 43 BNatSchG 2002, nazvaný „Odchylky“ stanoví ve svém odstavci 4, že „zákazy uvedené v čl. 42 odst. 1 a 2 se nepoužijí
         na jednání, jejichž účelem je využívání půdy pro účely zemědělství, lesnictví nebo rybářství a které jsou prováděny způsobem
         odpovídajícím správné profesionální praxi a požadavkům uvedeným v čl. 5 odst. 4 až 6, na jednání, jejichž účelem je zhodnocení
         výrobků získaných v rámci těchto činností nebo provedení zásahu povoleného podle článku 19 nebo posouzení důsledků pro životní
         prostředí v rámci zákona týkajícího se posouzení důsledků pro životní prostředí nebo dále provedení opatření povoleného na
         základě článku 30 za podmínky, že druhy živočichů, včetně jejich míst hnízdění, míst inkubace, stanovišť nebo útočišť, a rostlin,
         které jsou zvláště chráněny, nebudou tímto úmyslně zasaženy […]“.

      17     Směrnice byla také ve Spolkové republice Německo provedena sérií oborových zákonů, mj. i zákonem o ochraně rostlin (Pflanzenschutzgesetz,
         BGB1. 1998 I, s. 971, dále jen „PflSchG“) ze dne 14. května 1998, jehož čl. 6 odst. 1 stanoví:

      „Fytosanitární výrobky musí být používány tak, aby to odpovídalo správné profesionální praxi. Používání je zakázáno, pokud
         lze předpokládat, že bude mít škodlivé účinky na zdraví osob nebo živočichů, na podzemní vody nebo že bude mít jiné vážné
         škodlivé účinky, zejména na rovnováhu přírody. Příslušný orgán může vydat opatření, která jsou nezbytná pro splnění požadavků
         uvedených v první a druhé větě tohoto odstavce.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      18     Dne 10. dubna 2000 zaslala Komise Spolkové republice Německo dopisem výzvu, ve které ji požádala, aby předložila svá vyjádření
         ohledně provedení čl. 6 odst. 3 a 4 a článků 12, 13 a 16 směrnice.

      19     Komise poté, co se seznámila s odpovědí, kterou jí Spolková republika Německo zaslala dne 11. srpna 2000, vydala dne 25. července
         2001 odůvodněné stanovisko a vyzvala tento členský stát k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku
         ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      20     V tomto odůvodněném stanovisku došla Komise k závěru, odkazujíc zejména na BNatSchG 1998, že Spolková republika Německo nepřijala
         opatření nezbytná pro provedení výše uvedených ustanovení směrnice.

      21     Po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku zpochybnila Spolková republika Německo dopisem ze dne 21. listopadu 2001
         skutečnosti vytýkané Komisí.

      22     Následně nabyl BNatSchG 2002 účinnosti.
      23     Za těchto podmínek se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.
       K přípustnosti žaloby
      24     Německá vláda úvodem namítá nepřípustnost žaloby Komise z toho důvodu, že Komise nevzala dostatečně v úvahu všechna nová ustanovení
         zavedená BNatSchG 2002 ani ostatní zvláštní vnitrostátní právní předpisy. Tyto předpisy přitom zaručují, že napadená ustanovení
         německé právní úpravy jsou uplatňována v souladu se směrnicí.

      25     V tomto ohledu je třeba poznamenat, že otázka, zda Komise zohlednila, či nikoli určité normativní změny při posuzování slučitelnosti
         německé právní úpravy se směrnicí, se týká merita věci, a tedy opodstatněnosti žaloby, a nikoli její přípustnosti.

      26     Je také namístě zdůraznit, že skutečnost, že Komise ve své žalobě zakládá své žalobní důvody na určitých ustanoveních BNatSchG
         2002, v závorkách zmiňujíc bývalá ustanovení odpovídající BNatSchG 1998, zatímco odůvodněné stanovisko se zaměřilo pouze na
         uvedená bývalá ustanovení, nemůže učinit žalobu nepřípustnou.

      27     I když je pravda, že předmět žaloby podané na základě článku 226 ES je vymezen postupem před zahájením soudního řízení, a tudíž
         žaloba nemůže být založena na jiných ustanoveních, než jsou ta, která byla uvedena během tohoto postupu, tento požadavek nicméně
         nemůže jít až tak daleko, aby v každém případě vynutil dokonalou shodu mezi vnitrostátními právními předpisy, které jsou uvedeny
         v odůvodněném stanovisku, a těmi, které se nacházejí v žalobě. Pokud došlo mezi těmito dvěma fázemi řízení k legislativní
         změně, stačí totiž, aby systém zavedený právními předpisy zpochybněnými během postupu před zahájením soudního řízení byl jako
         celek zachován novými opatřeními, která členský stát přijal následně po odůvodněném stanovisku a která jsou napadena v rámci
         žaloby (rozsudek ze dne 22. září 2005, Komise v. Belgie, C‑221/03, Sb. rozh. s. I‑8307, body 38 a 39).

      28     V projednávaném případě jsou ustanovení BNatSchG 2002, na která Komise ve své žalobě odkazuje, v podstatě shodná s těmi uvedenými
         v BNatSchG 1998, která kritizovala ve svém odůvodněném stanovisku.

      29     Z toho vyplývá, že žaloba je přípustná.
       K věci samé
      30     Komise se na podporu své žaloby dovolává šesti žalobních důvodů.
       K prvnímu žalobnímu důvodu
       Argumentace účastníků řízení
      31     Komise vytýká Spolkové republice Německo neúplné provedení čl. 6 odst. 3 a 4 směrnice do jejího vnitrostátního práva, jelikož
         definice pojmu „projekt“ uvedená v čl. 10 odst. 1 bodu 11 písm. b) a c) BNatSchG 2002 použitelná na projekty uskutečněné mimo
         ZOO je příliš omezená a vylučuje z povinnosti posouzení důsledky určitých zásahů a jiných činností, které mohou být potenciálně
         škodlivé pro chráněné lokality.

      32     Co se týče projektů ve smyslu čl. v čl. 10 odst. 1 bodu 11 písm. b) BNatSchG 2002 Komise tvrdí, že jelikož tyto projekty zahrnují
         pouze zásahy do přírody a krajiny ve smyslu článku 18 stejného zákona, určité projekty, které by mohly mít významný vliv na
         chráněné lokality, nepodléhají předběžnému posouzení důsledků pro lokalitu v souladu s čl. 6 odst. 3 a 4 směrnice. Odstavec
         1 zmíněného článku 18 totiž pokrývá pouze změny formy nebo využívání základních ploch, ale nebere v úvahu veškeré ostatní
         činnosti nebo opatření, které se netýkají základní plochy chráněné lokality, ani ty, které jí nepřinášejí žádnou změnu, a
         přesto mohou mít na tuto lokalitu významný vliv. Pojem „projekt“ ve smyslu v čl. 10 odst. 1 bodu 11 písm. b) BNatSchG 2002,
         který upravuje zásahy uskutečněné mimo ZOO, je ve skutečnosti užší než pojem projekt uvedený pod písm. a) stejného článku,
         který se týká projektů uskutečněných uvnitř ZOO. Ve své definici opatření, která podléhají posouzení důsledků, však směrnice
         nečiní rozdíl mezi tím, zda jsou taková opatření uskutečněna mimo chráněnou lokalitu, nebo uvnitř této lokality.

      33     Navíc čl. 18 odst. 2 BNatSchG 2002 vylučuje z pojmu „projekt“, ve smyslu čl. 10 odst. 1 bodu 11 písm. b) stejného zákona,
         využívání půdy pro účely zemědělství, lesnictví a rybolovu, když zohledňuje cíle a zásady ochrany přírody a krajiny.

      34     Mimoto, co se týče v čl. 10 odst. 1 bodu 11 písm. c) uvedeného zákona, Komise kritizuje skutečnost, že definice pojmu „projekt“
         je omezena jednak na zařízení podléhající povolení podle spolkového zákona o boji proti znečištění (Bundes-Immissionsschutzgesetz,
         dále jen „BImSchG“), a jednak na využívání vod, které podléhá povolení nebo schválení podle zákona o režimu vod (Wasserhaushaltsgesetz,
         dále jen „WHG“). Na zařízení a využívání vod, která nepodléhají takovým povolením nebo schválením, se tak nevztahuje povinnost
         posoudit důsledky pro lokalitu, uvedená v čl. 6 odst. 3 směrnice, bez ohledu na to, že mohou mít významné důsledky pro chráněné
         lokality.

      35     Německá vláda nejprve uplatňuje, že Komise vykládá pojem „projekt“ příliš rozsáhle, jelikož nepřipouští žádné omezení povinnosti
         posoudit důsledky, které by pro lokality měly činnosti uvedené německou právní úpravou. Tento pojem je třeba vykládat s přihlédnutím
         k přesné definici uvedené ve směrnici Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých
         záměrů na životní prostředí (Úř. věst. L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01, s. 248).

      36     Dále tato vláda tvrdí, že pojem „zásah“ ve smyslu čl. 18 odst. 1 BNatSchG 2002 předpokládá posouzení případ od případu s přihlédnutím
         k cílům směrnice. V praxi tedy zmíněný čl. 18 odst. 1 neomezuje pojem „projekt“ ve smyslu směrnice. Toto ustanovení nepředpokládá,
         že by mělo dojít ke změně formy nebo využívání základních ploch, ale že by mělo dojít k zásahu, pokud má činnost vliv na základní
         plochy, který se odráží na chráněné lokalitě.

      37     Co se týče odchylky uvedené v čl. 18 odst. 2 BNatSchG 2002, německá vláda uplatňuje, že toto ustanovení kategoricky vyžaduje,
         aby cíle a zásady ochrany přírody a krajiny byly zohledněny, aby využívání půdy pro účely zemědělství, lesnictví a rybolovu
         nezakládalo projekt, který podléhá posouzení důsledků.

      38     Konečně, co se týče čl. 10 odst. 1 bodu 11 písm. c) BNatSchG 2002, německá vláda uvádí, že zařízení, která nepodléhají povolení
         nebo schválení podle BImSchG, musí sama o sobě dodržovat požadavky, které zohledňují směrnici. Tento zákon totiž zejména vyžaduje,
         aby se ověřilo, že bude zabráněno škodlivým účinkům na životní prostředí, kterých se může technologie vyvarovat, a že škodlivé
         účinky, kterých se technologie nemůže vyvarovat, budou sníženy na minimum. Co se týče využívání vod, které nevyžaduje povolení
         podle WHG, německá vláda zejména uplatňuje, že se jedná o využívání omezené na malé objemy vody, které je slučitelné se směrnicí
         Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti
         vodní politiky (Úř. věst. L 327, s. 1; Zvl. vyd. 15/05, s. 275). Podle této vlády, jestliže využívání nemají významné důsledky
         pro stav vodstva, nemusí být vzata v úvahu podle směrnice 2000/60 a  nevyžadují povolení, rovněž nemohou mít významné důsledky
         pro sousedící ZOO.

       Závěry Soudního dvora
      39     Je třeba připomenout, že podle čl. 6 odst. 3 první věty směrnice jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou přímo
         nesouvisí nebo není nezbytný pro péči o ni, avšak pravděpodobně bude mít na tuto lokalitu významný vliv, a to buď samostatně,
         nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty, podléhá odpovídajícímu posouzení svých důsledků pro lokalitu z hlediska cílů
         její ochrany.

      40     Soudní dvůr již rozhodl, že požadavek odpovídajícího posouzení důsledků plánu nebo projektu je podřízen podmínce, že existuje
         pravděpodobnost nebo riziko, že bude mít významný vliv na dotyčnou lokalitu. S přihlédnutím zejména k zásadě obezřetnosti
         existuje takové riziko, pokud nelze na základě objektivních skutečností vyloučit, že uvedený plán nebo projekt nebude mít
         na dotyčnou lokalitu významný vliv (viz rozsudek ze dne 20. října 2005, Komise v. Spojené království, C‑6/04, Sb. rozh. s. I‑9017,
         bod 54).

      41     Proto podmínka, které je podřízeno posouzení důsledků plánu nebo projektu pro určitou lokalitu, která znamená, že v případě
         pochybností o neexistenci významných účinků je namístě provést takovéto posouzení, neumožňuje vyhnout se tomuto posouzení,
         jak to činí jednak čl. 10 odst. 1 bod 11 písm. b) BNatSchG 2002 ve spojení s článkem 18 stejného zákona a jednak čl. 10 odst.
         1 bod 11 písm. c) pro určité kategorie projektů na základě kritérií, která jsou nevhodná pro zabezpečení toho, aby tyto projekty
         neměly významný vliv na chráněné lokality.

      42     Je třeba zejména uvést, že čl. 10 odst. 1 bod 11 písm. b) a c) BNatSchG 2002 vylučuje z povinnosti posouzení projekty spočívající
         jednak v  zásazích do přírody a krajiny, jiných, než jsou změny formy nebo využívání základních ploch nebo úpravy hladiny
         podzemních vod spojených s povrchovou půdní vrstvou, a jednak projekty týkající se zařízení nebo využívání vod z důvodu skutečnosti,
         že tyto nepodléhají povolení. Nezdá se tedy, že tato kritéria vyloučení z povinnosti posouzení mohou zajistit, že uvedené
         projekty nebudou mít systematicky významný vliv na chráněné lokality.

      43     Co se týče konkrétně zařízení, která nepodléhají povolení podle BImSchG, okolnost, že tento předpis ukládá ověřit, že bude
         zabráněno škodlivým účinkům na životní prostředí, kterých se může technologie vyvarovat, a že škodlivé účinky, kterých se
         technologie nemůže vyvarovat, budou sníženy na minimum, nemůže stačit k zabezpečení dodržování povinnosti uvedené v čl. 6
         odst. 3 směrnice. Povinnost ověření stanovená BImSchG nemůže totiž v žádném případě zabezpečit, že projekt týkající se takového
         zařízení nebude poškozovat celistvost chráněné lokality. Konkrétně povinnost ověřit, že účinky škodlivé pro životní prostředí,
         kterých se technologie nemůže vyvarovat, jsou sníženy na minimum, nezaručuje, že takový projekt nebude mít za následek předmětné
         poškození.

      44     Co se týče využívání vod nevyžadující povolení ve smyslu WHG, skutečnost, že jde o využívání týkající se malých objemů vody,
         nemůže sama o sobě vyloučit, že některá z těchto využívání mohou mít významný vliv na chráněnou lokalitu. I kdyby takováto
         využívání vod neměla významné důsledky pro stav vodstva, nevyplývá z toho, že nemohou mít také významné důsledky pro sousedící
         chráněné lokality.

      45     S přihlédnutím k výše uvedenému je namístě konstatovat, že Spolková republika Německo neprovedla řádně do své vnitrostátní
         právní úpravy čl. 6 odst. 3 směrnice, co se týče určitých projektů uskutečněných mimo ZOO.

       K druhému žalobnímu důvodu
       Argumentace účastníků řízení
      46     Komise uplatňuje, že článek 36 BNatSchG 2002 neprovádí řádně čl. 6 odst. 3 a 4 směrnice, jelikož povolení zařízení způsobujících
         emise je vyloučeno pouze tehdy, pokud lze předpokládat, že tato zařízení budou mít vliv zejména na ZOO umístěné v oblasti,
         kde jsou tato zařízení provozována.

      47     Z toho vyplývá, že materiální škodliviny vzniklé mimo takovou oblast nebudou naopak pokládány za porušení uvedených ustanovení
         směrnice.

      48     Německá vláda uvádí, že kontrola materiálních škodlivin způsobených znečišťovateli vzduchu nebo hlukem v oblasti vlivu zařízení
         se musí provádět případ od případu, přičemž musí vzít v úvahu všechny místní údaje, jakož i různé nečistoty vypouštěné zařízením.
         V praxi tedy povolení projektu, který má za následek materiální škodliviny, bude vydané pouze tehdy, pokud nebudou existovat
         škodlivé účinky na prvky chráněné směrnicí.

       Závěry Soudního dvora
      49     Je třeba uvést, že jelikož podle článku 36 BNatSchG 2002 je povolení zařízení způsobujících emise vyloučeno pouze tehdy, pokud
         se zařízení zdají být způsobilá ovlivnit konkrétně chráněnou lokalitu umístěnou v oblasti vlivu těchto zařízení, zařízení,
         jejichž emise zasahují chráněnou lokalitu nacházející se mimo takovou oblast, mohou být povolena, aniž by se vzaly v úvahu
         účinky těchto emisí na tuto lokalitu.

      50     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že se nezdá, že systém vytvořený německou právní úpravou, v rozsahu, v němž se týká emisí
         uvnitř oblasti vlivu, tak jak je definována v technických oběžnících zejména v závislosti na obecných kritériích spojených
         se zařízeními, by mohl zaručovat dodržování čl. 6 odst. 3 a 4 směrnice.

      51     Při neexistenci vědecky ověřených kritérií, která německá vláda nezmínila a která by umožňovala a priori vyloučit, že emise zasahující chráněnou lokalitu mimo oblast vlivu dotyčného zařízení jsou způsobilé mít na tuto lokalitu
         významný vliv, nemůže systém zavedený vnitrostátním právem v dotčené oblasti v žádném případě zaručovat, že projekty nebo
         plány týkající se zařízení způsobujících emise, které zasahují chráněné lokality mimo oblast vlivu těchto zařízení, nebudou
         mít nepříznivý účinek na celistvost dotyčných lokalit ve smyslu čl. 6 odst. 3 směrnice.

      52     Je tudíž namístě konstatovat, že čl. 6 odst. 3 směrnice nebyl řádně proveden.
       K třetímu žalobnímu důvodu
      53     Komise vytýká Spolkové republice Německo, že řádně neprovedla povinnost, kterou obsahuje čl. 12 odst. 1 písm. d) směrnice,
         přijmout nezbytná opatření pro vytvoření systému přísné ochrany živočišných druhů, který zakazuje poškozování nebo ničení
         míst rozmnožování nebo míst odpočinku. Podle Komise toto ustanovení ukládá členským státům, aby zakázaly nejenom úmyslná jednání,
         ale také jednání neúmyslná. Komise uplatňuje, že čl. 43 odst. 4 BNatSchG 2002 nedodržuje čl. 12 odst. 1 písm. d) směrnice,
         jelikož povoluje určité odchylky od pravidel chránících lokality „za podmínky, že druhy živočichů, včetně jejich míst hnízdění,
         míst inkubace, stanovišť nebo útočišť […] nebudou tímto úmyslně zasaženy“.

      54     Německá vláda poznamenává, že provedení čl. 12 odst. 1 písm. d) směrnice je na celém území Spolkové republiky Německo omezeno
         na úmyslná jednání, což je podle ní v souladu s tímto ustanovením, jelikož toto ustanovení nevyžaduje, aby  do systému ochrany,
         který zavádí, zahrnula neúmyslné poškozování nebo ničení dotyčných lokalit. Německá vláda zastává názor, že výklad, podle
         nějž jsou rovněž zakázaná neúmyslná jednání, by byl v každém případě v rozporu se zásadou proporcionality.

      55     V tomto ohledu stačí konstatovat, že Soudní dvůr již rozhodl, že jednání uvedená v čl. 12 odst. 1 písm. d) směrnice nejsou
         pouze jednání úmyslná, ale také jednání, která úmyslná nejsou (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Spojené království, body
         73 až 79). Neomezením zákazu uvedeného v čl. 12 odst. 1 písm. d) směrnice na úmyslná jednání na rozdíl od toho, jak to bylo
         učiněno ve vztahu k jednáním uvedeným v tomto článku pod písmeny a) až c), ukázal zákonodárce Společenství svou vůli přiznat
         místům rozmnožování nebo místům odpočinku zvýšenou ochranu proti jednáním způsobujícím jejich poškození nebo zničení. S ohledem
         na důležitost cílů ochrany biologické rozmanitosti, kterou má za účel uskutečnit směrnice, není vůbec nepřiměřené, že zákaz
         uvedený v čl. 12 odst. 1 písm. d) směrnice není omezen na úmyslná jednání.

      56     Za těchto podmínek je třeba vyhovět žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného provedení čl. 12 odst. 1 písm. d) směrnice.
       K čtvrtému žalobnímu důvodu
      57     Komise vytýká Spolkové republice Německo, že stanovila v čl. 43 odst. 4 BNatSchG 2002 dvě odchylky od zákazů uvedených v čl.
         42 odst. 1 tohoto zákona, které dostatečně nezohledňují podmínky, kterým jsou podřízeny odchylky povolené článkem 16 směrnice.
         V tomto ohledu odkazuje přesněji Komise na odchylky německého práva od režimů ochrany druhů, které požívají jednání provádějící
         zásah povolený v souladu s článkem 19 BNatSchG 2002 a provedení opatření povolených na základě článku 30 stejného zákona.

      58     Německá vláda odpovídá, že zásahy a opatření, které jsou předmětem dvou odchylek uvedených v čl. 43 odst. 4 BNatSchG 2002,
         podléhají správním rozhodnutím, při jejichž vydávání jsou příslušné orgány vždy povinny dodržovat podmínky uvedené v článku
         16 směrnice.

      59     V tomto ohledu je třeba připomenout, že ze čtvrtého a jedenáctého bodu odůvodnění této směrnice vyplývá, že ohrožená stanoviště
         a druhy představují část přírodního dědictví Evropského společenství a že jejich ohrožení má často charakter přesahující hranice
         státu, takže přijetí ochranných opatření se týká z důvodu společné odpovědnosti všech členských států. V důsledku toho v takovém
         případě, jakým je projednávaná věc, kdy je správa společného dědictví svěřena členským státům na jejich příslušných územích,
         nabývá přesnost provedení zvláštní důležitosti (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Spojené království, bod 25).

      60     Z toho vyplývá, že v rámci směrnice, která stanoví komplexní a technická pravidla v oblasti práva životního prostředí, jsou
         členské státy zvláště povinny dbát na to, aby jejich právní předpisy určené k zajištění provedení této směrnice byly jasné
         a přesné (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Spojené království, bod 26).

      61     Tedy i za předpokladu, že obě odchylky dotčené v projednávané věci musí být předmětem správních rozhodnutí, při jejichž vydávání
         příslušné orgány skutečně dodržují podmínky, kterým článek 16 směrnice podřizuje povolení odchylek, je třeba konstatovat,
         že čl. 43 odst. 4 BNatSchG 2002 nestanoví právní rámec slučitelný s režimem odchylek zavedeným dotčeným článkem 16. Toto ustanovení
         vnitrostátního práva totiž nepodřizuje udělení obou dotčených odchylek veškerým podmínkám uvedeným v článku 16 směrnice. V tomto
         ohledu stačí zdůraznit, že čl. 43 odst. 4 BNatSchG 2002 stanoví jako jedinou podmínku povolení uvedených odchylek to, že druhy
         živočichů, včetně jejich míst hnízdění, míst inkubace, stanovišť nebo útočišť, a rostlin, které jsou zvláště chráněny, nebudou
         tímto úmyslně zasaženy.

      62     Žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného provedení článku 16 směrnice do německého práva tudíž musí být vyhověno.
       K pátému žalobnímu důvodu
      63     Komise odkazuje na čl. 6 odst. 1 PflSchG, který zakazuje používání fytosanitárních výrobků, pokud lze předpokládat, že bude
         mít škodlivé účinky na zdraví osob nebo živočichů a na podzemní vody nebo že bude mít jiné vážné škodlivé účinky zejména na
         rovnováhu přírody, přičemž tento pojem zahrnuje stejně živočišné i rostlinné druhy ve smyslu čl. 2 bod 6 PflSchG. Komise uplatňuje,
         že tímto zákazem Spolková republika Německo neprovedla dostatečně jasným způsobem články 12, 13 a 16 směrnice.

      64     Německá vláda zpochybňuje opodstatněnost tohoto žalobního důvodu, zdůrazňujíc, že ustanovení, které má Komise na mysli, obsahuje
         obecný zákaz, který umožňuje dodržovat zákazy uvedené v článcích 12 a 13 směrnice. Německá vláda také poukazuje na skutečnost,
         že podle čl. 6 odst. 1 PflSchG musí být fytosanitární výrobky předmětem používání odpovídajícího správné profesionální praxi
         a že příslušný orgán může vydat opatření, která jsou nezbytná pro splnění požadavků ostatně uvedených v tomto ustanovení.

      65     V tomto ohledu, jak bylo připomenuto v bodě 60 tohoto rozsudku, jsou členské státy zvláště povinny dbát na to, aby jejich
         právní předpisy určené k zajištění provedení této směrnice byly jasné a přesné.

      66     Podle judikatury Soudního dvora představují články 12, 13 a 16 jednotný soubor norem (viz výše uvedený rozsudek Komise v.
         Spojené království, bod 112). Uvedené články 12 a 13 ukládají členským státům vytvořit systém přísné ochrany živočišných a rostlinných
         druhů.

      67     Je třeba poznamenat, že čl. 6 odst. 1 PflSchG, když stanovuje případy, ve kterých je používání fytosanitárních výrobků zakázáno,
         neuvádí jasným, specifickým a striktním způsobem zákazy mající nepříznivý účinek na chráněné druhy uvedené v článcích 12 a 13
         směrnice.

      68     Zejména se nezdá, že by zákaz používání fytosanitárních výrobků za předpokladu, že bude mít vážné škodlivé účinky na rovnováhu
         přírody, byl tak jasný, specifický a striktní jako zákaz poškozování míst rozmnožování nebo míst odpočinku chráněných živočišných
         druhů uvedený v čl. 12 odst. 1 písm. d) směrnice nebo jako zákaz úmyslného ničení chráněných rostlinných druhů ve volné přírodě
         uvedený v čl. 13 odst. 1 písm. a) směrnice.

      69     Je tudíž namístě vyhovět pátému žalobnímu důvodu v rozsahu, v němž se týká článků 12 a 13 směrnice.
       K šestému žalobnímu důvodu
       Argumentace účastníků řízení
      70     Komise vytýká Spolkové republice Německo, že porušila články 12 a 16 směrnice tím, že jí neoznámila relevantní ustanovení
         právní úpravy o rybolovu nebo že nezajistila, aby tato ustanovení obsahovala dostatečné zákazy rybolovu.

      71     Komise uplatňuje, že právní úpravy o rybolovu ve třech spolkových zemích nejsou v souladu se směrnicí. V Bavorsku ryba známá
         pod vědeckým názvem jako coregonus oxyrhynchus není uvedena mezi druhy chráněnými po celý rok. V Braniborsku tentýž druh a měkkýš nazvaný unio crassus nejsou chráněni. Co se týče spolkové země Brémy, její právní předpisy nezahrnují v seznamu zákazů rybolovu tři druhy, které
         by měly být v této zemi chráněny, a to dva výše uvedené druhy a rybu nazvanou acipenser sturio. Navíc výslovně povolují rybolov jedinců posledně jmenovaného druhu, jejichž délka je kratší než 100 cm a jedinců druhu coregonus oxyrhynchus s délkou kratší než 30 cm. Kromě toho není k dispozici žádná informace o případných zákazech rybolovu ve spolkových zemích
         Berlín, Hamburk, Meklenbursko-Přední Pomořansko, Dolní Sasko, Severní Porýní-Vestfálsko, Sársko, Sasko a Sasko-Anhaltsko.
         Není možné se tedy domnívat, že právní úprava těchto spolkových zemí obsahuje zákazy rybolovu nezbytné pro vyhovění ustanovením
         článků 12 a 16 směrnice.

      72     Německá vláda uplatňuje, že i když ustanovení spolkového práva zplnomocňují spolkové země k vydání podrobnějších ustanovení
         v oblasti práva rybolovu, tato ustanovení musí být nicméně vykládána v souladu se směrnicí. V případě, že jsou ustanovení
         spolkových zemí o rybolovu v rozporu s ochranou druhů ryb a mlžů právně uloženou právem Společenství, jsou neplatná z důvodu
         porušení spolkového práva. V tomto smyslu je BNatSchG 2002 zákon, který má přednost před právem spolkových zemí. Zákaz rybolovu
         uvedený v čl. 42 odst. 1 bodu 1 BNatSchG 2002, který se rovněž týká druhů uvedených v příloze IV směrnice, je tedy použitelný.
         Proto není nezbytné oznamovat ustanovení spolkových zemí týkající se této oblasti.

      73     Německá vláda uvádí, že zajistí, aby byla ustanovení o rybolovu spolkových zemí rychle změněna v rozsahu, v němž nesplňují
         podmínky směrnice a spolkového práva, jako je to například v případě právní úpravy spolkové země Brémy napadené Komisí.

       Závěry Soudního dvora
      74     V projednávané věci je nesporné, že druhy coregonus oxyrhynchus, unio crassus i acipenser sturio, uvedené v příloze IV písm. a) směrnice, jsou druhy, které se vyskytují v Německu.

      75     Tyto druhy tedy musí podléhat podle čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice systému přísné ochrany zakazujícímu všechny formy úmyslného
         odchytu nebo usmrcování jedinců těchto druhů ve volné přírodě.

      76     Ze spisu vyplývá, že ke dni  uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku povolovala právní úprava spolkové země Brémy
         zejména chytání ryb po celý rok, dokud nebudou vydány zákazy rybolovu. Coregonus oxyrhynchus nebyl přitom předmětem zákazu rybolovu. Ve spolkové zemi Braniborsko týž druh a měkkýš unio crassus taktéž nebyli předmětem zákazu rybolovu. Co se týče právní úpravy spolkové země Brémy, německá vláda uznala, že tato právní
         úprava není v souladu se směrnicí.

      77     I když je pravda, jak poznamenala německá vláda, že čl. 42 odst. 1 BNatSchG 2002 zakazuje konkrétně chytání a usmrcování takových
         živočišných druhů, jaké požívají režim přísné ochrany, jako jsou druhy uvedené v bodě 74 tohoto rozsudku, zůstává skutečností,
         že použitím čl. 39 odst. 2 první věty téhož spolkového zákona ustanovení právních předpisů o ochraně živočichů, lovu a rybolovu
         nejsou dotčena ustanoveními tohoto oddílu. Tento oddíl přitom zahrnuje článek 42 BNatSchG 2002.

      78     Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že platný normativní rámec v Německu, ve kterém vedle sebe existují regionální ustanovení,
         která jsou v rozporu s právem Společenství, a spolkové ustanovení, které je s ním v souladu, nezajišťuje účinně, jasně a přesně
         přísnou ochranu uvedenou v čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice, pokud jde o tři živočišné druhy dotčené v projednávané věci,
         co se týče zákazu jakékoliv formy úmyslného odchytu nebo usmrcování jedinců těchto druhů ve volné přírodě.

      79     V projednávaném případě se ukazuje, že německá právní úprava není v souladu s čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice a neodpovídá
         podmínkám odchylky uvedeným v článku 16 směrnice.

      80     Co se týče právních úprav rybolovu v ostatních spolkových zemích, které nebyly Komisi sděleny, nelze konstatovat, že neumožňují
         splnit ustanovení článků 12 a 16 směrnice z důvodu skutečnosti, že není k dispozici žádná informace o případných zákazech
         rybolovu v těchto spolkových zemích, tím spíš,  že – jak bylo připomenuto v bodě 77 tohoto rozsudku – čl. 42 odst. 1 bod 1
         BNatSchG 2002 zakazuje chytat a usmrcovat jedince druhů coregonus oxyrhynchus, unio crassus  a acipenser sturio.

      81     V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 23 odst. 3 směrnice stanoví, že členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení
         vnitrostátních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice. Komise nicméně nezaložila svoji žalobu na tomto
         ustanovení.

      82     Z toho vyplývá, že šestému žalobnímu důvodu musí být vyhověno v rozsahu vymezeném v předcházejících bodech tohoto rozsudku.

      83     Tudíž je třeba konstatovat, že Spolková republika Německo tím, že:
      –       nestanovila pro určité projekty uskutečněné mimo ZOO ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice povinné posouzení důsledků pro lokalitu
         v souladu s čl. 6 odst. 3 a 4 směrnice bez ohledu na to, že tyto projekty mohou mít na ZOO významný vliv;

      –       povolila emise v ZOO bez ohledu na to, že tyto emise mohou mít na tuto lokalitu významný vliv;
      –       vyloučila z rozsahu působnosti ustanovení týkajících se ochrany druhů určité neúmyslné zásahy způsobené chráněným živočichům;

      –       nezajistila dodržování podmínek pro odchylky stanovených v článku 16 směrnice, co se týče určitých jednání slučitelných s ochranou
         oblasti;

      –       má právní úpravu týkající se používání fytosanitárních výrobků, která nebere dostatečně v úvahu ochranu druhů, a
      –       nezajistila, aby příslušná ustanovení právních předpisů o rybolovu obsahovala dostatečné zákazy rybolovu
      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 6 odst. 3, jakož i z článků 12, 13 a 16 směrnice.
       K nákladům řízení
      84     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Spolková
         republika Německo neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Spolková republika Německo tím, že:
      –       nestanovila pro určité projekty uskutečněné mimo zvláštní oblasti ochrany ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice Rady 92/43/EHS
            ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, povinné posouzení
            důsledků pro lokalitu v souladu s čl. 6 odst. 3 a 4 této směrnice bez ohledu na to, že tyto projekty mohou mít na zvláštní
            oblast ochrany významný vliv;
      –       povolila emise ve zvláštní oblasti ochrany bez ohledu na to, že tyto emise mohou mít na tuto oblast významný vliv;
      –       vyloučila z rozsahu působnosti ustanovení týkajících se ochrany druhů určité neúmyslné zásahy způsobené chráněným živočichům;

      –       nezajistila dodržování podmínek pro odchylky stanovených v článku 16 směrnice 92/43, co se týče určitých jednání slučitelných
            s ochranou oblasti;
      –       má právní úpravu týkající se používání fytosanitárních výrobků, která nebere dostatečně v úvahu ochranu druhů, a
      –       nezajistila, aby příslušná ustanovení právních předpisů o rybolovu obsahovala dostatečné zákazy rybolovu,
      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 6 odst. 3 a z článků 12, 13 a 16 směrnice 92/43.
      2)     Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 13. července 2000. # Evropský parlament proti Pierru Richardovi. # Úředníci. # Věc C-174/99 P.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 7. července 2011. # Cree, Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky Společenství TRUEWHITE - Absolutní důvody pro zamítnutí - Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 - Popisná ochranná známka. # Věc T-208/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 7. července 2011 – Cree v. OHIM (TRUEWHITE)
      (Věc T-208/10)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství TRUEWHITE – Absolutní důvody pro zamítnutí – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 – Popisná ochranná známka“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky tvořené výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku [Nařízení Rady č.
         207/2009 čl. 7 odst. 1 písm. c)] (viz body 23, 25, 31)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 17. února 2010 (věc R 985/2009‑2) týkajícímu se zápisu
                  slovního označení TRUEWHITE jako ochranné známky Společenství

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Cree, Inc. se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. června 1999. # Lloyd Schuhfabrik Meyer & Co. GmbH proti Klijsen Handel BV. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht München I - Německo. # Věc C-342/97.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. září 1987. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nedodržení směrnice. # Věc 412/85.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 7. března 2007. # Paulo Sequeira Wandschneider proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Žaloba na neplatnost - Odůvodnění - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-110/04.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
      7. března 2007
      Věc T-110/04
      Paulo Sequeira Wandschneider
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Úředníci – Posudek o vývoji služebního postupu – Hodnotící období 2001/2002 – Žaloba na neplatnost – Odůvodnění – Posouzení zásluh – Důkazy – Žaloba na náhradu škody “
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je jednak žádost o zrušení rozhodnutí ze dne 23. dubna 2003, kterým se přijímá posudek o vývoji služebního
         postupu žalobce za období od 1. července 2001 do 31. prosince 2002, a jednak žádost o náhradu škody.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí ze dne 23. dubna 2003, kterým se přijímá posudek o vývoji služebního postupu žalobce za období od 1. července 2001
         do 31. prosince 2002, se zrušuje. Žaloba na náhradu škody se zamítá. Komisi se ukládá náhrada všech nákladů řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Hodnocení – Hodnotící posudek – Vyhotovení – Prodlení
      (Služební řád úředníků, článek 43)
      2.      Úředníci – Hodnocení – Hodnotící posudek – Změna metody hodnocení
      (Služební řád úředníků, článek 43)
      3.      Úředníci – Hodnocení – Posudek o vývoji služebního postupu
      (Služební řád úředníků, článek 43)
      4.      Úředníci – Práva a povinnosti – Povinnost skloubit nezbytný nezávislý úsudek s hierarchickým uspořádáním veřejné služby
      5.      Úředníci – Zásady – Povinnost úřadu jednat s řádnou péčí – Zásada řádné správy
      1.      Až na výjimečné případy nemůže být hodnotící posudek zrušen z pouhého důvodu, že byl vypracován opožděně. I když z prodlení
         při vypracování hodnotícího posudku může dotčenému úředníkovi případně vzniknout nárok na náhradu škody, toto prodlení nemůže
         mít vliv na platnost hodnotícího posudku, a nemůže tedy být ani důvodem pro jeho zrušení.

      (viz bod 39)
      Odkazy: Soud, 7. května 2003, den Hamer v. Komise, T‑278/01, Recueil FP, s. I‑6139 a II‑665, bod 32 a uvedená judikatura
      2.      Jestliže je cílem orgánu lépe rozlišit a odstínit analytické hodnocení úředníků při příležitosti jejich posuzování tím, že
         jedna hodnotící metoda je nahrazena metodou jinou, obnáší takováto metodologická změna nutně to, že nelze pevným korelačním
         mechanismem zajistit, že nová metoda bude odpovídat té staré. Změna posuzovaných parametrů tedy vážně ztěžuje srovnání mezi
         starým a novým hodnocením jednotlivého úředníka.

      (viz bod 104)
      Odkazy: Soud, 22. února 1990, Turner v. Komise, T‑40/89, Recueil, s. II‑55, zveřejněné shrnutí, bod 23; Soud, 13. července
         2006, Vounakis v. Komise, T‑165/04, Sb. VS s. I-A-2-155 a II-A-2-735, bod 141

      3.      Úřad má povinnost podrobně a dostatečně odůvodnit hodnotící posudky. Obecný komentář, který doprovází analytické hodnocení,
         musí hodnocenému umožňovat posoudit jeho opodstatněnost se znalostí věci a v případně umožnit soudu Společenství přezkoumat
         jej a je důležité, aby pro tyto účely existovala soudržnost mezi hodnocením a komentářem, který je má odůvodnit.

      K tomu je třeba uvést, že v rámci systému hodnocení zavedeného Komisí může nepříznivě zasáhnout do právního postavení úředníka
         závěrečné hodnocení obsažené v posudku o vývoji služebního postupu, pročež musí být odůvodněno, a nikoli každá z poznámek
         nebo jednotlivých hodnocení formulovaných v jednotlivých stádiích řízení hodnotitelem, spolupodepisujícím úředníkem, paritním
         hodnotícím výborem a revizním hodnotitelem.

      Krom toho od nadřízených nelze vyžadovat, aby v zápisech z jednání, protokolech, služebních pokynech a jiných dokumentech
         vylíčili každé chování nebo postoj, které jsou úředníkovi vytýkány nebo je za ně kritizován. Naopak v případě absence jakékoli
         konkrétní informace, o kterou by se mohla opřít kritika nebo výtka týkající se chování hodnoceného úředníka, nemá úředník
         možnost posoudit skutečnost chování, které je mu vytýkáno, nebo opodstatněnost soudů, která jsou z něho vyvozovány, ani neumožňuje
         Soudu provést přezkum. Tato absence je tedy porušením povinnosti uvést odůvodnění.

      (viz body 108, 110 a 117)
      Odkazy: Soud, 21. října 1992, Maurissen v. Účetní dvůr, T‑23/91, Recueil, s. II‑2377, bod 41; Soud, 12. června 2002, Mellone
         v. Komise, T‑187/01, Recueil FP, s. I‑A‑81 a II‑389, bod 27 a uvedená judikatura; výše uvedený rozsudek Vounakis v. Komise,
         bod 84

      4.      Nezávislost úsudku, kterou musí úředník prokázat při plnění některých úkolů, nemůže být v rozporu s tím, že je součástí hierarchicky
         uspořádaného kolektivu a má jakožto úředník povinnost dbát pokynů svých nadřízených, nestanoví-li služební řád jinak.

      (viz bod 154)
      5.      Jak povinnost úřadu postupovat s řádnou péčí vůči svým zaměstnancům, která odráží rovnováhu mezi vzájemnými právy a povinnostmi,
         kterou služební řád vytváří ve vztazích mezi orgánem veřejné správy a zaměstnanci orgánu veřejné správy, tak zásada řádné
         správy vyžadují, aby nadřízený, který rozhoduje o úředníkově postavení, přihlížel nejen k zájmu služby, ale rovněž k zájmu
         dotčeného úředníka.

      (viz body 184 a 185)
      Odkazy: Soud, 5. února 1997, Ibarra Gil v. Komise, T‑207/95, Recueil FP, s. I‑A‑13 a II‑31, bod 75; Soud, 16. července 1998,
         Presle v. Cedefop, T‑93/96, Recueil FP, s. I‑A‑387 a II‑1111, bod 83; Soud, 16. března 2004, Afari v. BCE, T‑11/03, Recueil
         FP, s. I‑A‑65 a II‑267, body 42 a 217


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. května 1994. # Codorníu SA proti Radě Evropské unie. # Žaloba na neplatnost. # Věc C-309/89.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. června 1977. # M. Blottner proti Het Bestuur der Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van Beroep Amsterdam - Nizozemsko. # Sociální zabezpečení. # Věc 109-76.