title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého rozšířeného senátu) ze dne 14. dubna 2005. # Sniace, SA proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Žaloba na neplatnost- Přípustnost- Akt, který se žalobkyně osobně dotýká. # Věc T-88/01.

text:
      Věc T-88/01
      Sniace, SA
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Státní podpory – Žaloba na neplatnost– Přípustnost– Akt, který se žalobkyně osobně dotýká“
      Rozsudek Soudu (pátého rozšířeného senátu) ze dne 14. dubna 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Řízení – Vedlejší účastenství – Návrh, jehož předmětem není podpora návrhů jednoho z účastníků řízení – Nepřípustnost – Nepřípustnost
            z důvodu nedostatku nepominutelných podmínek řízení – Přezkum soudem bez návrhu – Nedostatek aktivní legitimace žalobkyně
      (Statut Soudního dvora, čl. 40 čtvrtý pododstavec; jednací řád Soudu, článek 113 a čl. 116 odst. 3)
      2.     Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty, které se jich bezprostředně a osobně dotýkají – Rozhodnutí Komise,
            kterým se uzavírá řízení v oblasti podpor – Podnik konkurující podniku-příjemci podpory – Právo podat žalobu – Podmínky
      (Článek 88 odst. 2 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec ES)
      1.     Podle čl. 40 čtvrtého pododstavce statutu Soudního dvora se návrhy obsažené v návrhu na vstoupení vedlejšího účastníka do
         řízení omezí na podporu návrhů jednoho z účastníků řízení. Mimoto podle čl. 116 odst. 3 jednacího řádu Soudu musí vedlejší
         účastník přijmout věc ve stavu, v němž se nachází v době jeho vstoupení. Z ustálené judikatury nicméně vyplývá, že podle článku
         113 jednacího řádu může Soud kdykoliv bez návrhu zkoumat, zda je dána nepřípustnost z důvodu nedostatku podmínek řízení včetně
         těch, kterých se dovolávají vedlejší účastníci. Nepřípustnost z důvodu nedostatku podmínek řízení, které se dovolávají vedlejší
         účastníci, vznáší takovou otázku veřejného pořádku.

      (viz body 49, 52–53)
      2.     Podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES fyzická nebo právnická osoba může podat žalobu proti rozhodnutí určenému jiné osobě,
         pokud se jí toto rozhodnutí bezprostředně a osobně dotýká. Subjekty odlišné od adresátů rozhodnutí mohou tvrdit, že jsou osobně
         dotčeny, pouze tehdy, pokud je toto rozhodnutí zasahuje z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické
         situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl
         individualizován adresát rozhodnutí.

      Konkrétně, pokud jde o oblast státních podpor, za osobně dotčené rozhodnutím Komise, kterým se uzavírá řízení zahájené podle
         čl. 88 odst. 2 ES týkající se individuální podpory, se kromě podniku – příjemce podpory uznávají podniky konkurující posledně
         uvedenému, které hrály aktivní úlohu v rámci takového řízení, pokud jejich postavení na trhu bylo podstatně zasaženo opatřením
         o podpoře, které bylo předmětem napadeného rozhodnutí. Konkrétně, pokud jde o oblast státních podpor, za osobně dotčené rozhodnutím
         Komise, kterým se uzavírá řízení zahájené podle čl. 88 odst. 2 ES týkající se individuální podpory, se kromě podniku – příjemce
         podpory uznávají podniky konkurující posledně uvedenému, které hrály aktivní úlohu v rámci takového řízení, pokud jejich postavení
         na trhu bylo podstatně zasaženo opatřením o podpoře, které bylo předmětem napadeného rozhodnutí. Podnik musí být považován
         za mající v postupu před zahájením soudního řízení pouze malou úlohu, pokud jednak nepředložil Komisi žádnou stížnost, a jednak
         se jeví, že průběh tohoto řízení nebyl výrazně ovlivněn vyjádřeními, které předložil, pokud se v podstatě opakovaně omezoval
         na zopakování některých konstatování Komise uvedených v rozhodnutí o zahájení řízení a stručně je okomentoval, a to aniž by
         poskytl jakýkoliv konkrétní důkazní materiál, a omezil se na tvrzení bez jakéhokoliv upřesnění nebo důkazního materiálu, že
         opatření stanovená v rozhodnutí o rozšíření řízení představují státní podpory a že musí být prohlášena za neslučitelná se
         společným trhem.

      Pokud jde o význam zásahu do postavení žalobkyně na trhu, soudu Společenství ve fázi zkoumání přípustnosti nepřísluší, aby
         se vyjádřil konečným způsobem ke konkurenčním vztahům mezi žalobkyní a podnikem – příjemcem podpory. Za takových okolností
         přísluší pouze žalobkyni, aby vhodným způsobem označila důvody, pro které je rozhodnutí Komise způsobilé poškodit její oprávněné
         zájmy tím, že podstatně zasahuje do jejího postavení na dotčeném trhu.

       (viz body 54–57, 59–60)
ROZSUDEK SOUDU (pátého rozšířeného senátu)
      14. dubna 2005(*)

      „Státní podpory – Žaloba na neplatnost– Přípustnost– Akt, který se žalobkyně osobně dotýká“
      Ve věci T‑88/01,
      Sniace, SA se sídlem v Madridu (Španělsko), zastoupená J. Baró Fuentesem, Gómezem de Liaño y Botellou a F. Rodríguezem Carretero, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené D. Triantafyllou a J. Buendíou Sierrou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      podporované
      Rakouskou republikou, zastoupenou H. Dossim a M. Burgstallerem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      a
      Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG, se sídlem v Heiligenkreuz im Lafnitztal (Rakousko),

      a
      spolkovou zemí Burgendland (Rakousko),

      zastoupenými U. Soltészem, advokátem,
      vedlejšími účastníky,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise 2001/102/ES ze dne 19. července 2000 o státní podpoře Rakouska ve prospěch
         Lenzing Lyocell GmbH & KG (Úř. věst. 2001, L 38, s. 33),

       SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý rozšířený senát),

      ve složení P. Lindh, předseda, R. García-Valdecasas, J. D. Cooke, P. Mengozzi a M. E. Martins Ribeiro, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. června 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutkový základ sporu
      1       Sniace, SA (dále jen „žalobkyně“) je španělskou společností, jejímž hlavním předmětem činnosti je výroba a prodej umělých
         a syntetických vláken, celulózy, celulózových vláken (viskózové střiže), spojitých polyamidových vláken, netkané plsti, jakož
         i síranu sodného, lesní hospodaření a spolupráce na výrobě elektrické energie.

      2       Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG (dale jen „LLG“) je rakouskou společností, dceřinou společností rakouské společnosti Lenzing
         AG, která vyrábí zejména viskózová a modalová vlákna. LLG se zabývá výrobou a prodejem lyocellu, nového typu vlákna vyráběného
         z čisté přírodní celulózy. Toto vlákno je rovněž vyráběno britskou společností Courtaulds plc, která jej prodává pod názvem
         „Tencel“.

      3       V roce 1995 zahájila LLG výstavbu továrny na výrobu lyocellu v průmyslové zóně Heiligenkreuz-Szentgotthárd, která se nachází
         v příhraniční oblasti mezi Rakouskem a Maďarskem. Továrna je umístěna v rakouské části zóny, ve spolkové zemi Burgendlandsko.

      4       V roce 1995 rakouský veřejný orgán Wirtschaftsbeteiligungs AG (dále jen „WiBAG“) oficiálně oznámil Komisi svůj záměr poskytnout
         LLG veřejné podpory ve prospěch investičního projektu. Dopisem ze dne 30. srpna 1995 Rakouská republika oznámila Komisi, že
         tyto podpory budou poskytnuty v rámci režimu podpor pro regionální účel s jednacím číslem N 589/95, schváleným Komisí dopisem
         ze dne 3. srpna 1995. Dopisem ze dne 5. října 1995 Komise informovala Rakouskou republiku, ze individuální oznámení o plánovaných
         podporách ve formě dotací nebylo nutné, jelikož spadají do schváleného režimu podpor, vyzvala ji však, aby neposkytovala LLG
         podpory ve formě záruk, aniž by ji o tom před tím informovala.

      5       Dne 21. dubna 1997 rakouské orgány zaslaly Komisi formuláře žádostí o spolufinancování z Evropského fondu pro regionální rozvoj
         (EFRR) pro dva velké investiční projekty v průmyslové zóně, které měly být provedeny Business Park Heiligenkreuz GmbH (dále
         jen „BPH“) a Wirtschaftspark Heiligenkreuz Servicegesellschaft mbH (dále jen „WHS“).

      6       Na základě údajů uvedených v těchto formulářích, jakož i ve smlouvě uzavřené mezi spolkovou zemí Burgendlandsko a LLG se Komise
         rozhodla znovu přezkoumat věc týkající se podpor poskytnutých LLG. Poté, co se setkala s rakouskými orgány a vyměnila si s nimi
         dopisy, rozhodla se zapsat tuto věc do rejstříku neoznámených podpor. Mezi Komisí a rakouskými orgány poté došlo k dalším
         setkáním a výměně dopisů.

      7       Dopisem ze dne 29. října 1998 Komise informovala rakouskou vládu o svém rozhodnutí ze dne 14. října 1995 zahájit řízení stanovené
         v čl. 93 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 2 ES) ohledně různých opatření, které rakouské úřady přijaly ve prospěch
         LLG (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“). Dotčená opatření spočívala v zárukách státu za dotace a půjčky ve výši 50,3
         milionů eur, výhodné ceně 4,4 eur za metr čtvereční průmyslového pozemku o rozloze 120 hektarů a záruce pevné ceny za základní
         hromadné služby po dobu 30 let. Komise v souladu se zásadami stanovenými Soudním dvorem v rozsudku ze dne 13. dubna 1994,
         Německo a Pleuger Worthington v. Komise (C‑324/90 a C‑342/90, Recueil, s. I‑1173), uložila rakouské vládě, aby jí poskytla
         některé informace, které by jí umožnily posoudil slučitelnost těchto opatření se společným trhem.

      8       Rovněž jí uložila, aby jí, v souladu se zásadami stanovenými Soudním dvorem v rozsudku ze dne 5. října 1994, Itálie v. Komise,
         řečeném „Italgrani“ (C‑47/91, Recueil, s. I‑4635, body 21 až 24), poskytla soubor informací, které by jí umožnily posoudit,
         zda některé z ostatních opatření přijatých rakouskými orgány ve prospěch LLG, byla pokryta schválenými nebo existujícími režimy
         podpor. Ostatní členské státy a zúčastněné strany byly informovány o zahájení tohoto řízení a byly vyzvány zveřejněním tohoto
         dopisu v Úředním věstníku Evropských společenství dne 13. ledna 1999 (Úř. věst. C 9, s. 6), aby předložily případné připomínky.

      9       Rakouská vláda odpověděla na tento dopis Komise dopisy ze dne 15. a 28. dubna 1999. Spojené království a zúčastněné třetí
         strany, mezi nimi žalobkyně (dopisem ze dne 12. února 1999), rovněž předložily svá vyjádření.

      10     Po přezkoumání informací, které jí byly předloženy rakouskými orgány Komise dopisem ze dne 14. července 1999 informovala rakouskou
         vládu o svém rozhodnutí ze dne 23. června 1999 o rozšíření řízení zahájeného podle čl. 88 odst. 2 ES (dále jen „rozhodnutí
         o rozšíření řízení“) na čtyři další opatření přijatá ve prospěch LLG. Jedná se o následující opatření: jednorázovou investiční
         podporu ve výši 0,4 milionu eur na nákup pozemku, tichou účast ve výši 21,8 milionů eur vypověditelnou až po uplynutí 30 let
         s výnosem 1 % ročně, podporu v neznámé výši na vytvoření vlastní infrastruktury podniku a enviromentální podporu ve výši 5,4
         milionů eur, která mohla být poskytnuta v rámci nesprávného použití existujícího režimu podpor. Komise vyzvala rakouskou vládu,
         aby předložila své vyjádření. Ostatní členské státy a zúčastněné strany byly informovány o rozšíření řízení a byly vyzvány
         zveřejněním tohoto dopisu v Úředním věstníku Evropských společenství  dne 4. září 1999 (Úř. věst. C 253, s. 4), aby předložily své případné připomínky. Rakouská vláda předložila své vyjádření
         v dopise ze dne 4. října 1999. Spojené království a zúčastněné třetí strany, mezi nimi žalobkyně (dopisem ze dne 4. října
         1999), rovněž předložily svá vyjádření. Rakouská vláda poskytla dodatečné informace dopisy ze dne 25. února a 27. dubna 2000.

      11     Komise přijala dne 19. července 2000 rozhodnutí 2001/102/ES o státní podpoře poskytnuté Rakouskem LLG (Úř. věst. 2001, L 38,
         s. 33, dále jen „sporné rozhodnutí“).

      12     Výrok tohoto rozhodnutí zní následovně:
      „Článek 1
      Podpory, které Rakousko poskytlo […] (LLG) z Heiligenkreuz vytvořením záruk ve výši 35,80 milionů eur [záruka sdružení obchodních
         bank a veřejných bank ve výši 21,8 milionů eur a tři záruky […] (WHS) ve výši 1,4 milionů eur, 10,35 milionů eur a 2,25 milionů
         eur], jakož i cenou 4,4 eur za metr čtvereční průmyslového pozemku o rozloze 120 hektarů, zárukou pevné ceny spolkové země
         […] Burgendlandsko za poskytování hromadných služeb a podporou v neznámé výši ve formě vytvoření vlastní infrastruktury podniku,
         nepředstavují státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 [ES].

      Článek 2
      Podpora poskytnutá Rakouskem společnosti LLG vytvořením záruky ve výši 14,5 milionů eur od WiBAG je v souladu s pravidlem
         [s jednacím číslem] N 542/95 o zárukách, schváleným Komisí.

      Environmentální podpora ve výši 5,37 milionů eur je v souladu s pravidlem [s jednacím číslem] N 93/148 o financování ochrany
         životního prostředí, schváleným Komisí.

      Článek 3
      Individuální podpory poskytnuté Rakouskem ve výši 0,4 milionu eur ve formě podpory při nákupu pozemku a ve výši 21,8 milionů
         eur ve formě tiché účasti jsou v souladu se společným trhem.

      Článek 4
      Toto rozhodnutí je určeno [Rakouské] republice.
       Řízení
      13     Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 17. dubna 2001 podala žalobkyně tuto žalobu.
      14     Podáními došlými soudní kanceláři dne 6. června, 16. a 26. července 2001 LLG, Rakouská republika a spolková země Burgendlandsko
         podaly návrh na vstoupení do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhů Komise.

      15     Zásilkou s datem 16. října 2001 podala žalobkyně návrh na organizační procesní opatření, jehož předmětem bylo, aby Komise
         poskytla soubor dokumentů uvedených v její žalobní odpovědi a ve sporném rozhodnutí, jakož i některé informace zejména o trhu
         dotčených výrobků. Komise byla dne 14. listopadu 2001 z titulu organizačních procesních opatření vyzvána, aby předala některé
         z uvedených dokumentů. Komise tomuto požadavku ve stanovené lhůtě vyhověla.

      16     Dopisem ze dne 10. prosince 2001 žalobkyně požádala, aby s některými údaji obsaženými v přílohách 14 a 15 k její žalobě bylo
         vůči LLG, Rakouské republice a spolkové zemi Burgendlandsko zacházeno jako s důvěrnými.

      17     Předseda pátého rozšířeného senátu usnesením ze dne 18. února 2002 vyhověl návrhům na vstoupení vedlejšího účastníka do řízení
         a žádosti o důvěrné zacházení.

      18     Dne 21. května 2002 LLG a spolková země Burgendlandsko předložily společné vyjádření vedlejších účastníků.
      19     Dne 23. května 2002 Rakouská republika předložila vyjádření vedlejšího účastníka.
      20     Komise a žalobkyně předložily svá vyjádření k vyjádření vedlejších účastníků dne 19. července a 6. září 2002.
      21     Na základě zprávy soudce zpravodaje Soud (pátý rozšířený senát) rozhodl o zahájení ústní části řízení.
      22     Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 17. června 2004.

       Návrhy účastníků řízení
      23     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       prohlásil žalobu za přípustnou a opodstatněnou;
      –       zrušil článek 1 sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm Komise rozhodla, že vytvoření záruk ve výši 35,8 milionů eur nepředstavuje
         státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES;

      –       zrušil článek 2 sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm Komise rozhodla, že podpora poskytnutá Rakouskou republikou společnosti
         LLG vytvořením záruky ve výši 14,5 milionů eur od WiBAG je v souladu s pravidlem s číslem jednacím N 542/95 o zárukách, schváleným
         Komisí;

      –       zrušil článek 3 sporného rozhodnutí;
      –       podpůrně zrušil článek 1 sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm Komise rozhodla, že záruka pevné ceny od spolkové země
         Burgendlandsko na poskytnutí hromadných služeb a podpora v neznámé výši ve formě vytvoření vlastní infrastruktury podniku
         nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES;

      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      24     Ve své replice žalobkyně rovněž navrhuje, aby Soud zrušil článek 2 sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm Komise rozhodla,
         že enviromentální podpora ve výši 5,37 milionů eur je v souladu s pravidlem s číslem jednacím N 93/148 o financování ochrany
         životního prostředí, schváleným Komisí.

      25     Komise navrhuje, aby Soud:
      –       odmítl nepodložené žalobní důvody a nové žalobní důvody, kterých se žalobkyně dovolává, jako nepřípustné;
      –       v každém případě zamítl žalobu v plném rozsahu jako neopodstatněnou;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      26     Vedlejší účastníci navrhují, aby Soud:
      –       odmítl žalobu jako nepřípustnou a v každém případě zamítl jako neopodstatněnou;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       K přípustnosti
       Argumenty účastníků řízení
      27     Vedlejší účastníci namítají nepřípustnost žaloby vzhledem ke skutečnosti, že žalobkyně není sporným rozhodnutím osobně dotčena.

      28     Rakouská republika připomíná, že v oblasti kontroly státních podpor se rozhodnutí Komise, kterým se uzavírá řízení zahájené
         na základě čl. 88 odst. 2 ES, osobně dotýká podniků, které byly původci stížnosti, jež dala podnět k tomuto řízení, a jejichž
         vyjádření byla vyslechnuta a určila průběh řízení, pouze pokud je jejich postavení na trhu významně ovlivněno podporou, která
         je předmětem uvedeného rozhodnutí (rozsudek Soudního dvora ze dne 28. ledna 1986, COFAZ a další v. Komise, 169/84, Recueil,
         s. 391, body 24 a 25).

      29     Zaprvé se domnívá, že okolnost, že žalobkyně je zúčastněnou třetí stranou ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, jí nemůže přiznávat
         zájem na podání žaloby proti spornému rozhodnutí. Připomíná, že podle ustálené judikatury může být fyzická nebo právnická
         osoba osobně dotčena z důvodu svého postavení zúčastněné třetí strany pouze rozhodnutím Komise, kterým se zamítá zahájení
         přezkumné fáze podpory upravené čl. 88 odst. 2 ES (rozsudek Soudu ze dne 15. září 1998, BP Chemicals v. Komise, T‑11/95, Recueil,
         s. II‑3235, body 88 a 89). V tomto případě by se totiž mohla domoci dodržování svých procesních záruk, pouze pokud by měla
         možnost zpochybnit toto rozhodnutí před soudem Společenství (rozsudek BP Chemicals v. Komise, uvedený výše, bod 89). Naopak,
         pokud, jako v projednávané věci, Komise přijala své rozhodnutí na závěr fáze přezkoumání, zúčastněné třetí strany využily
         účinně své procesní záruky, takže již nemohou být pouze z důvodu tohoto postavení považovány za osobně dotčené uvedeným rozhodnutím.

      30     Rakouská republika dodává, že účast žalobkyně v řízení upraveném v čl. 88 odst. 2 ES nepostačuje na to, aby byla individualizována
         způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát sporného rozhodnutí (rozsudek Soudu ze dne 11. února 1999, Arbeitsgemeinschaft
         Deutscher Luftfahrt-Unternehmen a Hapag-Lloyd v. Komise, T‑86/96, Recueil, s. II‑179, bod 50). Z judikatury totiž vyplývá,
         že v oblasti státních podpor účast na tomto řízení představuje případně pouze jeden ze znaků umožňujících určit, že fyzická
         nebo právnická osoba je osobně dotčena rozhodnutím, jehož zrušení se domáhá (rozsudek COFAZ a další v. Komise, uvedený výše,
         bod 25, a usnesení Soudu ze dne 18. února 1998, Comité d’entreprise de la Société française de production v. Komise, T‑189/97,
         Recueil s. II‑335, bod 44).

      31     Zadruhé Rakouská republika tvrdí, že žalobkyně nemůže důvodně vyvozovat argument ze skutečnosti, že její zájmy jsou dotčeny
         poskytnutím sporných opatření ve smyslu rozsudku Soudního dvora ze dne 14. listopadu 1984, Intermills v. Komise (323/82, Recueil,
         s. 3809, bod 16). Část tohoto rozsudku, které se dovolává, se totiž netýká otázky aktivní legitimace.

      32     Zatřetí Rakouská republika tvrdí, že žalobkyně neprokázala, že její postavení na trhu je spornými opatřeními podstatně zasaženo.
         Připomíná, že tato opatření se vztahují výlučně k výstavbě továrny na výrobu lyocellu, výrobku, který žalobkyně nevyrábí.
         Dodává, že neexistuje žádný zvláštní konkurenční vztah mezi tímto výrobkem a výrobky žalobkyně. Konkrétně má za to, že Komise
         ve sporném rozhodnutí právem konstatovala, že vlákna viskózy a lyocell patří do dvou různých trhů.

      33     K poslednímu bodu Rakouská republika uplatňuje jednak, že z pohledu kupujících nejsou vlákna viskózy a lyocellu vzájemně zastupitelná.
         Na podporu tohoto tvrzení uvádí, že lyocell má specifické vlastnosti, které jej odlišují od viskózy, jako je zvýšená odolnost
         v suchém stavu a ve vlhkém prostředí, jeho malá srážlivost ve vodě, velká absorpční kapacita barev, jemnost na dotyk, podobnost
         s hedvábím, jakož i jeho schopnost míšení s jinými textilními vlákny. Jeho specifické „povrchové vlastnosti“ a jeho sklon
         k vytváření vláken umožňují výrobu nových výrobků, které mají nové vlastnosti, jež nemohou být získány při použití vláken
         viskózy, jako je efekt „stonewashed“ a „broskvová kůže“. Mimoto v některých oblastech, kde je lyocell používán, například
         při výrobě denimu, by použití vláken viskózy bylo technicky nemožné. Velmi vysoká odolnost lyocellu umožňuje výjimečně vysokou
         produktivitu v přádelnách a tkalcovnách. Vzhledem k tomu, že výroba lyocellu je dražší, je tento výrobek určen pro segmenty
         trhu, kde jsou výrobky vyšší kvality a vyšší ceny. Rakouská republika rovněž odkazuje na některá zjištění Komise v jejím rozhodnutí
         ze dne 17. října 2001 ve věci COMP/M.2187 – CVC/Lenzing.

      34     Dále Rakouská republika tvrdí, že výrobní postup lyocellu a vláken viskózy jsou zásadně odlišné. Výroba viskózy používá procesu
         chemické přeměny, kdežto výroby lyocellu se dosahuje fyzikálním procesem za pomoci oxidu N-methyl morfolinu (NMMO). Zdůrazňuje,
         že proces výroby lyocellu si vyžádal značnou výzkumnou práci a je méně škodlivý pro životní prostředí nežli výroba vláken
         viskózy, která vyžaduje významnou spotřebu chemikálií. Upřesňuje, že „nová technologie používaná pro výrobu vláken lyocellu
         je charakteristická […] nižším počtem výrobních etap, kratšími lhůtami postupu, nižší spotřebou chemikálií a uzavřenými výrobními
         cykly“.

      35     Rakouská republika dodává, že ztráta podílu na trhu a snížení obratu, kterých se dovolává žalobkyně, jsou přičitatelné nikoliv
         poskytnutí sporných opatření ve prospěch LLG, nýbrž finančním a hospodářským těžkostem a nadměrnému zadlužení, kterému žalobkyně
         musela čelit po několik let od počátku 90. let. V této souvislosti odkazuje na rozhodnutí Komise 1999/395/ES ze dne 28. října
         1998 o státní podpoře poskytnuté Španělským královstvím ve prospěch Sniace, SA, se sídlem v Torrelavega (Cantabria) (Úř. věst.
         1999, L 149, s. 40).

      36     LLG a spolková země Burgendlandsko uplatňují, že neexistuje žádný konkurenční vztah mezi LLG a žalobkyní, jelikož posledně
         uvedená nepůsobí v odvětví lyocellu. V tomto ohledu se dovolávají stejných argumentů, jako byly argumenty Rakouské republiky
         uvedené výše.

      37     Ve své duplice Komise vyzvala Soud, aby bez návrhu přezkoumal otázku aktivní legitimace žalobkyně, pokud jde o nepřípustnost
         z důvodu nedostatku podmínek řízení. Vyjadřuje vážné pochybnosti ohledně skutečnosti, že konkurenční postavení žalobkyně je
         podstatně zasaženo spornými opatřeními, která byla určena výlučně výrobě lyocellu, který spadá do trhu odlišného od trhu s viskózou.
         V této souvislosti konkrétně trvá na tom, že cena lyocellu je citelně vyšší nežli cena vláken viskózy a že tato dvě vlákna
         nejsou určená ke stejnému použití. Mimoto poznamenává, že žalobkyně se ve svém vyjádření, které předložila v průběhu postupu
         před zahájením soudního řízení, omezila na „opakování pochybností uvedených v rozhodnutí [o zahájení řízení]“.

      38     Žalobkyně nejdříve připomíná, že podle ustálené judikatury vedlejší účastník není oprávněn podat námitku nepřípustnosti žaloby,
         jestliže není uvedena v návrzích žalované (rozsudky Soudu ze dne 27. listopadu 1997, Kaysersberg v. Komise, T‑290/94, Recueil,
         s. II‑2137, bod 76, a ze dne 21. ledna 1999, Riviera Auto Service a další v. Komise, T‑185/96, T‑189/96 a T‑190/96, Recueil,
         s. II‑93, bod 25). Ponechává na úvaze Soudu, aby posoudil, zda je na místě zkoumat bez návrhu nepřípustnost z důvodů nedostatku
         podmínek řízení spočívající v nedostatku aktivní legitimace.

      39     Žalobkyně dále tvrdí, že je bezprostředně a osobně dotčena sporným rozhodnutím.
      40     Pokud jde o podmínku osobní dotčenosti tvrdí zaprvé, že se aktivně podílela na postupu před zahájením soudního řízení, když
         předložila své písemné vyjádření.

      41     Zadruhé uplatňuje, že byla znevýhodněna poskytnutím sporných opatření ve prospěch LLG „v souladu s judikaturou Soudního dvora,
         zejména v rozsudku […] Intermills v. Komise“, uvedeném výše.

      42     Zatřetí žalobkyně tvrdí, že jí uvedená opatření způsobila hospodářskou škodu „ve formě ztráty podílu na trhu, poklesu obratu
         a nehmotných aktiv“. K prokázání skutečnosti a rozsahu této škody žalobkyně odkazuje na přípis uvedený v příloze 14 žaloby.

      43     V tomto přípise žalobkyně uplatňuje následující úvahy:
      –       evropské a světové trhy s viskózou vykazují snížení výrobní kapacity a spotřeby;
      –       tato situace je „neslučitelná s vytvořením nového náhradního průmyslu, který by těžil z evropského preferenčního financování“;

      –       „lyocell je používán bez rozlišení s více či méně významnou konkurenční výhodou namísto tradičních vláken viskózy jako jejich
         náhrada“;

      –       nabídka lyocellu společnosti LLG odpovídá 3,5 % evropského trhu s viskózou;
      –       „není pochybnosti o tom, že nabídka odpovídající 3,5 % trhu zahrnuje změnu cen, podmínek atd. tím spíše, pokud může z důvodu
         svých nákladů na investice/amortizaci provádět, nekalosoutěžní praktiky v neprospěch ostatních vláken, která se nacházejí
         v nevýhodném hospodářském postavení, a mohou tedy utrpět ztráty, kdežto lyocell, který amortizaci nepotřebuje, může přinášet
         zisk;

      –       žalobkyně rovněž přestala vyrábět a tedy i prodávat následující množství viskózy: […](1) tun v roce 1997, […] v roce 1998, […] tun v roce 1999, […] tun v roce 2000, snížení o […] tun podle předpokladů od roku 2001;

      –       to odpovídá ztrátě čistých příjmů ve výši: […] španělských peset (ESP) v roce 1997, […] ESP v roce 1998, […] ESP v roce 1999,
         […] ESP v roce 2000, […] ESP podle předpokladů na rok 2001 a […] ESP podle předpokladů na období let 2001 až 2007;

      –       nabídka lyocellu společnosti LLG rovněž způsobila „změnu tržní ceny nejméně o […] %“, tudíž následující ztráty pro žalobkyni:
         […] ESP v roce 1997, […] ESP v roce 1998, […] ESP v roce 1999, […] ESP v roce 2000, […] ESP podle odhadů na rok 2001 a […] ESP
         podle odhadů na období let 2002–2007;

      –       krom toho LLG každoročně uvádí na trh „prostřednictvím zvláštní prodejní sítě, která prodává dále za velmi nízké ceny“ přibližně
         1000 tun „výrobků nižší jakosti“ (nebo „nejakostních výrobků“), což přinutilo žalobkyni, aby snížila své ceny pro „výrobky
         stejné jakosti“;

      –       to pro žalobkyni znamenalo ztrátu příjmů ve výši […] ESP ročně.
      44     Ve své replice se žalobkyně dovolává skutečnosti, že vyrábí a prodává pod názvem „Pro-Viscose“ výrobek, který je tvořen směsí
         viskózy a lyocellu (dále jen „proviskóza“), a tvrdí, že tento výrobek konkuruje viskóze. Z přípisu připojeného k replice vyplývá,
         že LLG nabízela proviskózu několika zákazníkům žalobkyně za „cenu obdobnou ceně tradiční viskózy“.

      45     Ve svém vyjádření k vyjádření vedlejšího účastníka žalobkyně tvrdí, že je „bezpochyby“ podnikem konkurujícím LLG. Vlákna viskózy,
         která vyrábí, totiž přímo konkurují výrobkům vyráběným LLG, totiž lyocellu, „nejakostnímu lyocellu“ a proviskóze. Na podporu
         posledně uvedeného tvrzení předkládá znalecký posudek vypracovány „nezávislým poradcem“ F. Marslaem Amenósem, jakož i svědectví
         „nezávislé obchodní společnosti“, společnosti Manfib Sas. Lyocell je ve skutečnosti pouze „vylepšené vlákno viskózy“, které
         je nahraditelné „ve většině případů“ vlákny viskózy. Žalobkyně uznává, že vlákna lyocellu jsou dražší nežli vlákna viskózy
         a tvrdí, že proviskóza byla vytvořena za účelem vyhnutí se tomuto problému“. V tomto ohledu tvrdí, že s ohledem na vyšší cenu
         lyocellu, LLG uvedla na trh proviskózu a „lyocell nižšího standardu (horší kvality)“ za „cenu obdobnou ceně viskózy“. Dodává,
         že vlákna lyocellu ovládla významnou část, totiž 5–10 % evropského trhu se střiží na bázi celulózy, jenž byl předtím rozdělen
         výlučně mezi evropské výrobce viskózy.

      46     Žalobkyně při jednání tvrdila, že LLG uvedla na trh „lyocell s nižším standardem“ pro některá použití (cigaretové filtry,
         vlhčené ubrousky, hadry). Rovněž uvedla, že lyocell je výrobek vyšší jakosti nežli viskóza, zejména pokud jde o odolnost,
         která představuje určité množství technických vlastností, a že cena „čistého lyocellu“ je vyšší nežli cena viskózy. Pokud
         jde o poslední bod, žalobkyně upřesnila, že tím, že lyocell může být kombinován s jinými výrobky, může být nabízen za ceny
         konkurující cenám viskózy.

      47     Konečně žalobkyně uznala, že podle judikatury pouhá okolnost, že akt může ovlivňovat konkurenční vztahy na určitém trhu, není
         dostačující pro to, aby jakýkoli hospodářský subjekt, který se nachází v jakémkoliv konkurenčním vztahu s adresátem aktu,
         mohly být považován za bezprostředně a osobně dotčený posledně uvedeným (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. prosince 1969,
         Eridania a další v. Komise, 10/68 a 18/68, Recueil, s. 459, bod 7). Nicméně trvá na skutečnosti, že jednak existuje pouze
         omezené množství výrobců na trhu s dotčenými výrobky [pouhých pět výrobců je v segmentu trhu s viskózovou střiží běžné kvality
         („commodity viscose staple fibres“) a tři v segmentu trhu s množstevně barvenou viskózovou střiží („spundyed viscose staple
         fibres“)], a jednak že investiční projekt způsobí významné zvýšení výrobní kapacity.

      48     Pokud jde o podmínku bezprostřední dotčenosti, žalobkyně uvádí, že sporné rozhodnutí zachovalo veškeré účinky sporných opatření,
         i když požadovala po Komisi, aby přijala rozhodnutí, kterým by byla uvedená opatření zrušena nebo změněna (rozsudek COFAZ
         v Komise, uvedený výše, bod 30, a rozsudek Soudu ze dne 6. července 1995, AITEC a další v. Komise, T‑447/93 až T‑449/93, Recueil,
         s. II‑1971, bod 41).

       Závěry Soudu
      49     Je třeba připomenout, že podle čl. 40 čtvrtého pododstavce Statutu Soudního dvora se návrhy obsažené v návrhu na vstoupení
         vedlejšího účastníka do řízení omezí na podporu návrhů jednoho z účastníků řízení. Mimoto podle čl. 116 odst. 3 jednacího
         řádu Soudu musí vedlejší účastník přijmout věc ve stavu, v němž se nachází v době jeho vstoupení.

      50     Komise se ve svých návrzích omezila na požadavek, aby žaloba byla zamítnuta ve věci samé a nezpochybnila aktivní legitimaci
         žalobkyně.

      51     Vedlejší účastníci Rakouská republika a spolková země Burgendlandsko tedy nejsou oprávněni dovolávat se nedostatku podmínek
         řízení.

      52     Z ustálené judikatury nicméně vyplývá, že podle článku 113 jednacího řádu, Soud může kdykoliv bez návrhu zkoumat, zda je dána
         nepřípustnost z důvodu nedostatku podmínek řízení včetně těch, kterých se dovolávají vedlejší účastníci (rozsudky Soudu ze
         dne 22. října 1996, Skibsvaerftsforeningen a další v. Komise, T‑266/94, Recueil, s. II‑1399, bod 40, ze dne 24. října 1997,
         EISA v. Komise, T‑239/94, Recueil, s. II‑1839, bod 26, a ze dne 17. června 1998, Svenska Journalistförbundet v. Rada, T‑174/95,
         Recueil, s. II‑2289, bod 79; viz v tomto smyslu též rozsudky Soudního dvora ze dne 11. července 1990, Neotype Techmashexport
         v. Komise a Rada, C‑305/86 a C‑160/87, Recueil, s. I‑2945, bod 18, ze dne 24. března 1993, CIFRS a další v. Komise, C‑313/90,
         Recueil s. I‑1125, bod 23, a ze dne 15. června 1993, Matra v. Komise, C‑225/91, Recueil s. I‑3203, bod 13).

      53     V projednávané věci nepřípustnost z důvodu nedostatku podmínek řízení, které se dovolávají vedlejší účastníci, vznáší otázku
         veřejného pořádku, jelikož se týká aktivní legitimace žalobkyně (viz v tomto smyslu usnesení Soudu ze dne 5. července 2001,
         Conseil national des professions de l’automobile a další v. Komise, C‑341/00 P, Recueil s. I‑5263, bod 32, a rozsudek EISA
         v. Komise, uvedený výše, bod 27). Může tedy být Soudem přezkoumána bez návrhu.

      54     V tomto ohledu je namístě připomenout, že podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES fyzická nebo právnická osoba může podat žalobu
         proti rozhodnutí určenému jiné osobě, pokud se jí toto rozhodnutí bezprostředně a osobně dotýká. Jelikož sporné rozhodnutí
         bylo určeno Rakouské republice, je třeba zkoumat, zda žalobkyně splňuje tyto dvě podmínky.

      55     Pokud jde o otázku, zda je žalobkyně osobně dotčena sporným rozhodnutím, musí být připomenuto, že z ustálené judikatury vyplývá,
         že subjekty odlišné od adresátů rozhodnutí mohou tvrdit, že jsou osobně dotčeny, pouze pokud je toto rozhodnutí zasahuje z důvodu
         určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám,
         a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí (rozsudky Soudního dvora
         ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, 25/62, Recueil s. 197, 223, ze dne 23. května 2000, Comité d’entreprise de la
         Société française de production a další v. Komise, C‑106/98 P, Recueil s. I‑3659, bod 39, a rozsudek Soudu ze dne 27. dubna
         1995, ASPEC a další v. Komise, T‑435/93, Recueil, s. II‑1281, bod 62).

      56     Konkrétně, pokud jde o oblast státních podpor, za osobně dotčené rozhodnutím Komise, kterým se uzavírá řízení zahájené podle
         čl. 88 odst. 2 ES týkající se individuální podpory, se kromě podniku – příjemce podpory uznávají podniky konkurující posledně
         uvedenému, které hrály aktivní úlohu v rámci takového řízení, pokud jejich postavení na trhu bylo podstatně zasaženo opatřením
         o podpoře, které bylo předmětem napadeného rozhodnutí (rozsudek COFAZ a další v. Komise, uvedený výše, bod 25).

      57     Podnik se tedy nemůže dovolávat pouze svého postavení konkurenta ve vztahu k podniku – příjemci podpory, ale musí krom toho
         prokázat, s ohledem na stupeň své případné účasti na řízení a význam zásahu do svého postavení na trhu, že se nachází ve faktické
         situaci, která jej individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí (rozsudek Comité
         d’entreprise de la Société française de production a další v. Komise, uvedený výše, bod 41).

      58     V projednávané věci je namístě zkoumat, v jakém rozsahu účast žalobkyně v řízení zahájeném podle čl. 88 odst. 2 ES a zásah
         do jejího postavení na trhu žalobkyni individualizují v souladu s článkem 230 ES.

      59     Zaprvé je třeba konstatovat, že žalobkyně hrála v postupu před zahájením soudního řízení pouze malou úlohu. Jednak nepředložila
         Komisi žádnou stížnost. Dále se jeví, že průběh tohoto řízení nebyl výrazně ovlivněn vyjádřeními, která předložila v dopisech
         ze dne 2. února a 4. října 1999 (viz v tomto smyslu rozsudek COFAZ a další v. Komise, uvedený výše, bod 24). Žalobkyně se
         tak ve svých vyjádřeních v podstatě omezila na zopakování některých konstatování Komise uvedených v rozhodnutí o zahájení
         řízení a stručně je okomentovala, a to aniž by poskytla jakýkoliv konkrétní důkazní materiál. Ve svém vyjádření ze dne 4.
         října 1999 se rovněž omezila na tvrzení bez jakéhokoliv upřesnění nebo důkazního materiálu, že opatření stanovená v rozhodnutí
         o rozšíření řízení představují státní podpory a že musí být prohlášeny za neslučitelné se společným trhem.

      60     Zadruhé, pokud jde o význam zásahu do postavení žalobkyně na trhu, je třeba úvodem připomenout, že jak vyplývá z bodu 28 rozsudku
         COFAZ a další v. Komise, uvedeného výše, soudu Společenství ve fázi zkoumání přípustnosti nepřísluší, aby se vyjádřil konečným
         způsobem ke konkurenčním vztahům mezi žalobkyní a podnikem – příjemcem podpory. Za takových okolností přísluší pouze žalobkyni,
         aby vhodným způsobem označila důvody, pro které je rozhodnutí Komise způsobilé poškodit její oprávněné zájmy tím, že podstatně
         zasahuje do jejího postavení na dotčeném trhu.

      61     Krom toho je namístě konstatovat, že se v projednávané věci opatření stanovená sporným rozhodnutím týkají výlučně jedné továrny
         určené na výrobu lyocellu a že není sporné, že žalobkyně nevyrábí tento typ vlákna a ani nemá takový záměr do budoucna.

      62     Žalobkyně se nicméně dovolává tří argumentů, aby se pokusila prokázat, že její postavení na trhu by mohlo být sporným rozhodnutím
         podstatně zasaženo.

      63     Zaprvé v žalobě především tvrdí, že viskóza a lyocell se nacházejí ve vztahu přímé konkurence.
      64     Aniž by bylo třeba se ve fázi zkoumání přípustnosti konečným způsobem vyjádřit k přesné definici trhu s dotčenými výrobky,
         postačí konstatování, že toto tvrzení je vyvráceno několika písemnostmi ve spise.

      65     Jednak má Lyocell určité fyzikální vlastnosti, které jej jasně odlišují od vláken viskózy. Žalobkyně v bodu 23 žaloby výslovně
         tvrdí, že „lyocell je přírodního původu a je biologicky odbouratelný, [že] použité rozpouštědlo není jedovaté, je recyklovatelné,
         dodržuje normy o nepřítomnosti jedovatých látek, nabízí vyšší odolnost jak [v případě] úpravy, [tak při působení] vlhkosti
         a vykazuje malé procento srážlivosti. Při jednání rovněž uznala, že lyocell „má výhody v rovině technické“, je vyšší jakosti
         nežli vlákna viskózy a nabízí velmi vysokou odolnost. Mimoto nezpochybnila, že se lyocell vyznačuje sklonem k vytváření vláken,
         což umožňuje výrobu tkanin majících výbornou splývavost a jsou hebké na dotyk. Pokud se jedná o posledně uvedenou vlastnost
         lyocellu, žalobkyně se spokojila s tvrzením, že vyšla z módy a […] dnes již není žádaná“.

      66     Tvrzení žalobkyně, podle kterého je lyocell nahraditelný viskózou „pro většinu způsobů použití“, není přesvědčivě doloženo.
         Zejména „znalecký posudek“ „nezávislého poradce“, který připojila ke svému vyjádření k vyjádření vedlejšího účastníka za účelem
         podpoření tohoto tvrzení, není vůbec přesvědčivý. Jedná se totiž o pouze o jednostránkový dokument obsahující jen několik
         odstavců a velmi povrchní rozbor otázky. Tento dokument mimoto obsahuje zjevně nepřesné údaje, například velkou podobnost
         mezi výrobními postupy, jakož i vlastnostmi lyocellu a vláken viskózy (viz bod 65 výše a bod 69 dále). Pokud jde o svědectví
         „nezávislé obchodní společnosti“, které žalobkyně rovněž připojila ke svému vyjádření k vyjádření vedlejšího účastníka, prokázala
         nanejvýš, že pro určitá zvláštní použití někteří zákazníci žalobkyně použili do svých výrobků lyocell nebo proviskózu namísto
         viskózy.

      67     Mimoto uvedené tvrzení odporuje prohlášení učiněnému LLG na sympóziu, kterého se žalobkyně dovolává na podporu svého tvrzení
         a podle kterého lyocell představuje „doplňkové vlákno, jehož použití jsou odlišná“.

      68     Krom toho není sporné, že cena lyocellu je citelně vyšší nežli cena vláken viskózy. Tato skutečnost byla výslovně připuštěna
         žalobkyní jak v jejích písemnostech, tak při jednání. Tak opakovaně uznala především, že lyocell může být prodáván za ceny
         konkurenční s cenami vláken viskózy pouze ve směsi s jinými výrobky.

      69     Konečně podle vlastních prohlášení žalobkyně se výrobní postupy jak lyocellu, tak vláken viskózy ve značném rozsahu liší.
         V bodu 23 své žaloby totiž uvedla, že „pro lyocell […] je používáno rozpouštědlo na celulózovou pastu (typ NMMO), kdežto postup
         výroby běžné viskózy zahrnuje etapy mercerizace a xantogenizace“ a že „srovnáním s výrobním postupem běžné viskózy je lyocell
         [vyráběn] za použití rozpouštědla, namísto tradičních etap výroby viskózy“. Krom toho v bodu 36 své repliky uvádí, že „z hlediska
         výrobního postupu souhlasí s tvrzením Komise, že lyocell se vyrábí postupy odlišnými od tradičních výrobních postupů viskózy“.

      70     V každém případě i kdyby existoval přímý konkurenční vztah mezi lyocellem a vláknem viskózy, je namístě konstatovat, že údaje
         poskytnuté žalobkyní v jejích písemnostech a zejména v jejím přípisu obsaženém v příloze 14 žaloby neprokazují právně dostačujícím
         způsobem, že sporné rozhodnutí je způsobilé podstatně zasáhnout její postavení na trhu. Poznatky obsažené v tomto přípisu
         jsou totiž založeny na nedoložených tvrzeních, například na skutečnosti, že výroba lyocellu společností LLG je od roku 1997
         zcela nahrazena výrobou viskózy a že je výlučně určena pro evropský trh. Krom toho v tomto přípisu žalobkyně tvrdí, že z důvodu
         „nabídky [LLG] odpovídající 3,5 % trhu“ přestala od roku 1997 vyrábět, a tedy i prodávat určité množství viskózy, aniž by
         však své tvrzení podložila sebemenším důkazním materiálem a poskytla jakékoliv vysvětlení ohledně způsobu, jakým tato množství
         vypočetla. V tomto smyslu je třeba uvést, že nepřináší sebemenší důkazní materiál na podporu svého tvrzení, že uvedená „nabídka“
         zapříčinila „změnu přinejmenším […] % platné tržní ceny“.

      71     Zadruhé se žalobkyně dovolává, vedle „čistého lyocellu“, existence „nejakostního lyocellu“, který též označuje jako lyocell
         „nižší jakosti“. V přípisu obsaženém v příloze 14 žaloby v této souvislosti uvádí, že LLG prodává prostřednictvím „zvláštní
         prodejní sítě“ a „za velmi nízké ceny“ 1000 tun tohoto „výrobku nižší jakosti“ ročně, což jí přinutilo snížit své ceny na
         […] ESP za kilogram za výrobky stejné jakosti“.

      72     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že skutečnosti uvedené ve spisu neumožňují dojít k závěru, že existují různé jakosti
         lyocellu. Zejména musí být zdůrazněno, že žalobkyně ve svých písemnostech žádným způsobem neupřesnila, co se rozumí pojmem
         „nejakostní loycell“. Mimoto vážně nezpochybnila tvrzení opakovaně učiněné LLG a spolkovou zemí Burgendlandsko, podle kterého
         neexistuje lyocell nižší jakosti. Pokud jde o svědectví „nezávislé obchodní společnosti“ připojené k vyjádření žalobkyně k vyjádření
         vedlejšího účastníka, neobsahuje žádné objasnění v tomto bodě a posledně uvedená se omezuje na zmínění „nejakostních“ výrobků
         jako součásti „upravených vláken vyráběných LLG, stejně jako lyocellu a proviskózy.

      73     I kdyby LLG vyráběla lyocell nižší jakosti a prodávala jej za ceny velmi nízké, je třeba uvést, že žalobkyně žádným způsobem
         nedoložila své tvrzení, podle kterého v důsledku toho musela snížit své ceny pro „výrobky stejné jakosti“. Mimoto žádným způsobem
         neodůvodňuje množství a snížení ceny, kterých se dovolává.

      74     Zatřetí ve své replice a vyjádření vedlejšího účastníka se žalobkyně dále opírá o konkurenci, která existuje mezi proviskózou
         a viskózou. Uplatňuje, že situace na trhu je ovlivněna skutečností, že LLG prodává proviskózu za ceny konkurenční ve srovnání
         s cenami viskózy a že s ohledem na vyšší jakost proviskózy jí zákazníci dávají přednost před viskózou.

      75     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že se žalobkyně znovu omezila na uplatňování nedostatečně podložených tvrzení.
      76     Jednak přípis připojený k její replice na podporu těchto tvrzení je zcela nepřesvědčivý, jedná se pouze o dokument vypracovaný
         jejími vnitřními službami a omezuje se na uvedení velmi obecných informací získaných při rozhovorech s některými jejími zákazníky.

      77     Krom toho i kdyby byly proviskóza a viskóza určeny pro stejná použití a byly by prodávány za srovnatelné ceny, musí být konstatováno,
         že žalobkyně neposkytla žádné poznatky, a to ani stručné, ohledně svých ztrát nebo jiných negativních důsledků, které utrpěla
         kvůli nabídce proviskózy společnosti LLG. Taková doplnění jsou tím spíše nezbytná, jelikož je nesporné, že proviskóza je nový
         výrobek, k jehož výrobě a uvedení na trh došlo teprve rok po přijetí sporného rozhodnutí.

      78     Z výše uvedených úvah vyplývá, že žalobkyně neprokázala dostatečným způsobem důvody, pro které je sporné rozhodnutí způsobilé
         poškodit její oprávněné zájmy, když podstatně zasahuje její postavení na trhu.

      79     S ohledem na tuto okolnost a omezenou úlohu, kterou žalobkyně hrála v postupu před zahájením soudního řízení (viz bod 59 výše)
         musí být přijat závěr, že posledně uvedená není sporným rozhodnutím osobně dotčena.

      80     Z toho vyplývá, že žaloba musí být prohlášena za nepřípustnou, aniž by bylo nutné zkoumat, zda je žalobkyně sporným rozhodnutím
         bezprostředně dotčena.

      81     Pokud se jedná o návrh na organizační procesní opatření předložený žalobkyní dne 16. října 2001 není namístě mu vyhovět, jelikož
         se týká dokumentů a informací, které nespadaly do rámce organizačního procesního opatření nařízeného dne 14. listopadu 2001
         a vzhledem k tomu, že skutečnosti obsažené ve spisu a vysvětlení poskytnutá při jednání jsou dostatečná pro to, aby umožnily
         Soudu v projednávané věci rozhodnout.

       K nákladům řízení
      82     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu
         neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu svých nákladů řízení, jakož i nákladů vzniklých Komisi, v souladu s návrhy Komise.

      83     Podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu Rakouská republika ponese vlastní náklady. LLG a spolkový země Burgendlandsko
         ponesou vlastní náklady podle čl. 87 odst. 4 třetího pododstavce jednacího řádu.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý rozšířený senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
      2)      Žalobkyně ponese vlastní náklady, jakož i náklady řízení vynaložené Komisí.
      3)      Vedlejší účastníci ponesou vlastní náklady řízení.

               Lindh

                García-Valdecasas

                Cooke

               Mengozzi

                      Martins Ribeiro

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. dubna 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      P. Lindh

         * Jednací jazyk: španělština.

      1 –	- Skryté důvěrné informace.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. prosince 2008.#The Wellcome Foundation Ltd proti Paranova Pharmazeutika Handels GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko.#Ochranná známka - Léčivý přípravek - Přebalení - Paralelní dovoz - Podstatná změna vzhledu obalu - Povinnost předchozího upozornění.#Věc C-276/05.

text:
      Věc C-276/05
      The Wellcome Foundation Ltd
      v.
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof)
      „Ochranná známka – Léčivý přípravek – Přebalení – Paralelní dovoz – Podstatná změna vzhledu obalu – Povinnost předchozího upozornění“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Léčivý přípravek uvedený na trh v členském státu majitelem
            ochranné známky nebo s jeho souhlasem – Dovoz do jiného členského státu po přebalení a novém označení ochrannou známkou– Námitka
            majitele ochranné známky
      (Směrnice Rady 89/104, čl. 7 odst. 2)
      2.        Sbližování právních předpisů – Ochranné známky – Směrnice 89/104 – Paralelní dovoz léčivých přípravků po přebalení a novém
            označení ochrannou známkou –Námitka majitele ochranné známky
      (Směrnice Rady 89/104, čl. 7 odst. 2)
      1.        Článek 7 odst. 2 směrnice 89/104 o ochranných známkách, ve znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května
         1992, musí být vykládán v tom smyslu, že majitel ochranné známky může legitimně bránit dalšímu uvádění léčivého přípravku
         na trh tehdy, pokud jej dovozce přebalil a znovu označil ochranou známkou, ledaže:

      – se prokáže, že uplatnění práv z ochranné známky majitelem za účelem bránit uvádění přebalených výrobků s touto ochrannou
         známkou na trh může přispívat k umělému rozdělení trhů mezi členskými státy. Tak je tomu zejména tehdy, pokud majitel uvede
         do oběhu v různých členských státech totožný léčivý přípravek v různých obalech a pokud přebalení, ke kterému přistoupil dovozce,
         je jednak nezbytné pro uvedení výrobku na trh členského státu dovozu, a jednak je provedeno za takových podmínek, že původní
         stav výrobku jím nemůže být ovlivněn;

      – se prokáže, že přebalení nemůže ovlivnit původní stav výrobku obsaženého v obalu;
      – na novém obalu je jasně uveden původce přebalení výrobku a jméno výrobce;
      – vzhled přebaleného výrobku není takový, že by mohl poškodit dobré jméno ochranné známky a jejího majitele; obal tak nesmí
         být vadný, nízké kvality nebo neúhledný, a

      – dovozce majitele ochranné známky upozorní před uvedením přebaleného výrobku do prodeje a poskytne mu na jeho žádost vzorek
         přebaleného výrobku.

      Pokud se prokáže, že přebalení léčivého přípravku novým obalem je nezbytné k jeho dalšímu uvádění na trh členského státu dovozu,
         musí být vzhled obalu posuzován pouze vzhledem k podmínce, podle které nesmí být takový, že by mohl poškodit dobré jméno ochranné
         známky a jejího majitele.

      (viz body 23, 30, výrok 1)
      2.        Článek 7 odst. 2 směrnice 89/104, ve znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992, musí být vykládán
         v tom smyslu, že paralelnímu dovozci přísluší, aby majiteli ochranné známky poskytl nezbytné a dostatečné informace za účelem
         umožnit posledně uvedenému, aby ověřil, že přebalení výrobku s takovou ochrannou známkou je nezbytné pro jeho uvádění na trh
         členského státu dovozu.

      Druh informace, která má být poskytnuta, ostatně závisí na okolnostech každého případu. Nelze předem vyloučit, že ve výjimečných
         případech může zahrnovat uvedení členského státu vývozu, pokud by neposkytnutí takové informace bránilo majiteli ochranné
         známky v posouzení nezbytnosti přebalení. V případě, kdy se prokáže, že poskytnuté informace jsou majitelem ochranné známky
         používány za účelem odkrytí nedostatků v jeho organizaci prodeje, a tím k boji proti paralelnímu obchodu s jeho výrobky, jsou
         osoby podílející se na paralelním obchodu před takovým jednáním chráněny v rámci pravidel Smlouvy o ES týkajících se hospodářské
         soutěže.

      (viz body 34–37, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      22. prosince 2008 (*)

      „Ochranná známka – Léčivý přípravek – Přebalení – Paralelní dovoz – Podstatná změna vzhledu obalu – Povinnost předchozího upozornění“
      Ve věci C‑276/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof
         (Rakousko) ze dne 24. května 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 6. července 2005, v řízení

      The Wellcome Foundation Ltd
      proti
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.-C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (zpravodaj) a C. Toader, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. dubna 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za The Wellcome Foundation Ltd L. Wiltschekem a E. Tremmelem, Rechtsanwälte,
      –        za Paranova Pharmazeutika Handels GmbH, R. Schneiderem, Rechtsanwalt,
      –        za řeckou vládu O. Patsopoulou, G. Alexaki a M. Apessosem, jako zmocněnci,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství W. Wilsem a. H. Krämerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 9. října 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 7 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou
         se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), ve
         znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3, dále jen „směrnice 89/104“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi The Wellcome Foundation Ltd (dále jen „Wellcome“), majitelkou rakouské ochranné
         známky ZOVIRAX, a Paranova Pharmazeutika Handels GmbH (dále jen „Paranova“) ohledně léčivých přípravků s ochrannou známkou
         ZOVIRAX, uváděných společností Wellcome nebo třetími osobami na trh ve členských státech Evropského hospodářského prostoru
         (dále jen „EHS“), a paralelně dovážených a uváděných na trh v Rakousku společností Paranova poté, co byly nově přebaleny.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 7 směrnice 89/104, nadepsaný „Vyčerpání práv z ochranné známky“, stanoví:

      „1.      Ochranná známka neopravňuje majitele, aby zakázal její užívání pro zboží, které bylo pod touto ochrannou známkou uvedeno majitelem
         nebo s jeho souhlasem na trh ve Společenství.

      2.      Odstavec 1 se nepoužije, podává-li majitel na základě zákonných důvodů námitky proti dalšímu uvádění zboží na trh, zejména
         když došlo ke změně nebo zhoršení stavu zboží poté, co bylo uvedeno na trh.“

      4        V souladu s čl. 65 odst. 2 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „EHP“) ve spojení s přílohou XVII bodem 4 této
         dohody bylo původní znění čl. 7 odst. 1 směrnice pro účely uvedené dohody pozměněno a výraz „ve Společenství“ byl nahrazen
         slovy „na území jedné smluvní strany“.

       Vnitrostátní právní úprava
      5        Podle § 10b odst. 1 zákona o ochraně ochranných známek (Markenschutzgesetz) nedává ochranná známka svému majiteli právo zakázat
         třetím osobám, aby ji používaly pro výrobky, které byly uvedeny na trh v EHP s touto ochrannou známkou majitelem nebo s jeho
         souhlasem. Podle § 10b odst. 2 tohoto zákona se odstavec 1 nepoužije, pokud existují legitimní důvody k tomu, aby majitel
         bránil dalšímu uvádění zboží na trh zejména tehdy, pokud došlo ke změně nebo zhoršení stavu zboží po jeho uvedení na trh.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      6        Wellcome je mimo jiné majitelkou zejména dvou rakouských slovních ochranných známek ZOVIRAX, jakož i rakouské obrazové a slovní
         ochranné známky zapsaných pro třídu léčivých přípravků. V Rakousku jsou tyto ochranné známky řádně používány společností GlaxoSmithKline
         Pharma GmbH se souhlasem společnosti Wellcome.

      7        Paranova je velkoobchodnicí s léčivy. V Rakousku uvádí na trh mimo jiné léčivé přípravky značky ZOVIRAX v krabičkách obsahujících
         60 kusů 400mg tablet (ZOVIRAX 400/60), jež Wellcome nebo třetí osoby se souhlasem této společnosti uvedly na trh v členských
         státech EHP, které byly zakoupeny mateřskou společností Paranova v běžném obchodu s léčivými přípravky.

      8        Paranova tyto léčivé přípravky uvádí na trh v novém obalu, jehož vnější vzhled se zcela liší od balení původního přípravku.
         Na přední straně tohoto nového obalu je tučným písmem vytištěn nápis „přebaleno a dovezeno Paranova“. Jméno výrobce je uvedeno
         na stranách a zadní části obalu běžným písmem. Uvedený nový obal má na hranách modrý pruh, který Paranova zpravidla používá
         pro léčivé přípravky, které uvádí na trh.

      9        Dopisem ze dne 12. května 2003 informovala Paranova rakouskou sesterskou společnost společnosti Wellcome o svém záměru uvést
         v Rakousku na trh ZOVIRAX 400/60. K tomuto dopisu připojila barevnou fotokopii vnějšího obalu, blistrů a příbalového letáku
         k tomuto léčivému přípravku. Anglická sesterská společnost společnosti Wellcome pak požádala, aby Paranova napříště poskytla
         informace týkající se takového uvedení na trh společnosti GlaxoSmithKline Corporate Intellectual Property (dále jen „Glaxo“)
         a připojila k nim úplný vzorek každého typu balení a uvedla stát vývozu a přesné důvody prováděného přebalení.

      10      Paranova, která uvedla důvody přebalení, ke kterému přistoupila, ale nikoliv stát vývozu dotčeného léčivého přípravku, byla
         společností Glaxo znovu požádána, aby sdělila tento stát spolu s přesnými důvody takového přebalení. Při této příležitosti
         bylo společnosti Paranova sděleno, že neexistuje žádný důvod k tomu, aby informace týkající se paralelního dovozce uvedla
         tak nápadným způsobem, tučnějším písmem a viditelněji než jméno výrobce. Byl rovněž zpochybněn odlišný vzhled vyplývající
         ze dvou barevných pruhů umístěných na hranách krabičky.

      11      Glaxo krom toho požádala o předložení kompletního vzorku každého druhu obalů.

      12      Dne 4. června 2003 uvedla Paranova, že z technických důvodů souvisejících s výrobou nemůže poskytnout úplný vzorek hotových
         obalů zejména tehdy, pokud Glaxo není ochotna uhradit s tím spojené náklady.

      13      Paranova dováží ZOVIRAX 400/60 z Řecka. Tento léčivý přípravek je tam uváděn na trh v balení obsahujícím 70 tablet. V Rakousku
         obsahuje schválené balení 60 tablet.

      14      Wellcome požádala Handelsgericht Vídeň o vydání předběžného opatření nařizujícího společnosti Paranova, aby v obchodním styku
         za konkurenčním účelem v Rakousku ukončila nabízení nebo uvádění přebalených léčivých přípravků na trh, konkrétně přípravku
         ZOVIRAX, jehož obal nese nově umístěné ochranné známky nebo existující ochranné známky chráněné v Rakousku ve prospěch společnosti
         Wellcome, pokud:

      –        bude označení společnosti, která přistoupila k přebalení výrobku, uvedeno na obalu tučnějším písmem a čitelněji nebo na viditelnějším
         místě, než je označení výrobce;

      –        budou takové barevné pruhy o šířce přibližně 5 mm, konkrétně modré barvy, jako jsou pruhy často používané pro výrobky uváděné
         na trh společností Paranova, umístěny na okrajích přebalené krabičky,

      –        nebude předem řádně informovat společnost Wellcome o uvádění přebaleného výrobku na trh, o plánovaném uvádění na trh a zejména
         pokud neuvede stát vývozu a přesné důvody nezbytnosti přebalení.

      15      Usnesením ze dne 7. května 2004 Handelsgericht Vídeň žádosti Wellcome částečně vyhověl. Oberlandesgericht Vídeň rozhodující
         o odvolání dne 28. ledna 2005 vyhověl žádosti v rozsahu, v němž se týká prvního a třetího z výše uvedených bodů a zamítl ji,
         pokud jde o druhý bod.

      16      Obě účastnice původního řízení podaly k Oberster Gerichtshof opravný prostředek „Revision“.

      17      Tento soud uvádí, že pro posouzení souladu nového obalu je směrodatné zjistit, zda důkaz, že přebalení bylo nezbytné za účelem
         nebránit v skutečném přístupu na trh, musí být předložen pouze ohledně přebalení výrobku jako takového. V případě kladné odpovědi
         pak vyvstává otázka, podle jakých kritérií má být vzhled nového obalu posuzován. V projednávaném případě se nabízejí dvě možnosti,
         tedy posouzení na základě zásady, podle které musí být zásah do práv z ochranné známky co nejmenší, nebo je třeba posuzovat
         vzhled nového obalu podle toho, zda může poškodit dobré jméno ochranné známky a jejího majitele. Předkládající soud se rovněž
         zabývá rozsahem oznamovací povinnosti, kterou má paralelní dovozce.

      18      Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1.a)          Musí být článek 7 směrnice 89/104 […] a s ním související judikatura Soudního dvora vykládány v tom smyslu, že důkaz o tom,
         že by uplatnění ochranné známky přispělo k umělému rozdělení trhu, musí být předložen, nejen pokud jde o samotnou změnu obalu,
         ale i co se týče vzhledu nového obalu ?

      V případě záporné odpovědi
      b)       Je třeba vzhled nového obalu posuzovat podle zásady minimálního zásahu, nebo (pouze) podle toho, zda je způsobilý poškodit
         dobrou pověst ochranné známky a jejího majitele?

      2)      Musí být článek 7 směrnice [89/104] a s ním související judikatura Soudního dvora vykládány v tom smyslu, že paralelní dovozce
         splní svou oznamovací povinnost pouze tehdy, pokud oznámí majiteli ochranné známky též stát vývozu a přesné důvody pro přebalení
         výrobku?“

       Řízení před Soudním dvorem
      19      Rozhodnutím ze dne 20. září 2005 předseda Soudního dvora přerušil řízení až do vynesení rozsudku ve věci C‑348/04.

      20      Soudní dvůr vynesl rozsudek v uvedené věci (rozsudek ze dne 26. dubna 2007, Boehringer Ingelheim a další, C‑348/05, Sb. rozh.
         s. I‑3391).

      21      Dopisem ze dne 30. května 2007 oznámil předkládající soud Soudnímu dvoru, že trvá na své žádosti o rozhodnutí o předběžné
         otázce v rozsahu, v němž se týká první otázky písm. b) a druhé otázky.

      22      Rozhodnutím ze dne 15. června 2007předseda Soudního dvora nařídil pokračovat v řízení.

       K předběžným otázkám
       K první otázce písm. b)
      23      Soudní dvůr v bodu 3 výroku svého rozsudku ze dne 11. července 1996, Bristol-Myers Squibb a další (C‑427/93, C‑429/93 a C‑436/93,
         Recueil, s. I‑3457) rozhodl, že čl. 7 odst. 2 směrnice 89/104 musí být vykládán v tom smyslu, že majitel ochranné známky může
         legitimně bránit dalšímu uvádění léčivého přípravku na trh tehdy, pokud jej dovozce přebalil a znovu označil ochranou známkou,
         ledaže:

      –        se prokáže, že uplatnění práv z ochranné známky majitelem za účelem bránit uvádění přebalených výrobků s touto ochrannou známkou
         na trh může přispívat k umělému rozdělení trhů mezi členskými státy. Tak je tomu zejména tehdy, pokud majitel uvede do oběhu
         v různých členských státech totožný léčivý přípravek v různých obalech a přebalení, ke kterému přistoupil dovozce, je jednak
         nezbytné pro uvedení výrobku na trh členského státu dovozu, a jednak je provedeno za takových podmínek, že původní stav výrobku
         jím nemůže být ovlivněn;

      –        se prokáže, že přebalení nemůže ovlivnit původní stav výrobku obsaženého v obalu;
      –        na novém obalu je jasně uveden původce přebalení výrobku a jméno výrobce;
      –        vzhled přebaleného výrobku není takový, že by mohl poškodit dobré jméno ochranné známky a jejího majitele; obal tak nesmí
         být vadný, nízké kvality nebo neúhledný, a

      –        dovozce majitele ochranné známky upozorní před uvedením přebaleného výrobku do prodeje a poskytne mu na jeho žádost vzorek
         přebaleného výrobku.

      24      Poslední podmínka majiteli ochranné známky umožňuje, aby ověřil, že přebalení nebylo provedeno takovým způsobem, který by
         mohl, přímo nebo nepřímo, ovlivnit původní stav výrobku, a že vzhled po přebalení nepoškozuje dobré jméno ochranné známky
         (výše uvedené rozsudky Bristol-Myers Squibb a další, bod 78, jakož i Boehringer Ingelheim a další, bod 20).

      25      Uvedená podmínka, podle které je přebalení léčivého přípravku novým obalem nezbytné pro jeho další uvádění na trh v členském
         státu dovozu, se týká výlučně samotného přebalení, a nikoliv způsobu nebo stylu, kterým je provedeno (viz výše uvedený rozsudek
         Boehringer Ingelheim a další, body 38 a 39).

      26      Uvedená podmínka nezbytnosti se tak týká pouze skutečnosti přebalení léčivého přípravku novým obalem, a nikoliv vzhledu nového
         obalu.

      27      Jestliže vzhled nového obalu není posuzován s ohledem na podmínku nezbytnosti za účelem dalšího uvádění takového výrobku na
         trh, nemůže být posuzován ani v závislosti na kritériu, podle kterého musí být zásah do práv k ochranné známce co nejmenší.

      28      Bylo by totiž nelogické připustit, že není namístě ověřit, zda vzhled nového obalu dotčeného výrobku, zvolený paralelním dovozcem,
         je nezbytný za účelem dalšího uvádění uvedeného výrobku na trh, a zároveň požadovat, aby dovozce splnil kritérium co nejmenšího
         zásahu do práv k ochranné známce.

      29      Jak vyplývá z bodů 23 a 24 tohoto rozsudku, je ochrana majitele práv k ochranné známce, pokud jde o vzhled obalu léčivého
         přípravku zvolený paralelním dovozcem, v zásadě zajištěna dodržením podmínky, podle které vzhled přebaleného výrobku nesmí
         být takový, že by mohl poškodit dobré jméno ochranné známky a jejího majitele.

      30      V důsledku toho je třeba odpovědět na první otázku písm. b) tak, že čl. 7 odst. 2 směrnice 89/104 musí být vykládán v tom
         smyslu, že pokud se prokáže, že přebalení léčivého přípravku novým obalem je nezbytné k jeho dalšímu uvádění na trh členského
         státu dovozu, musí být vzhled obalu posuzován pouze vzhledem k podmínce, podle které nesmí být takový, že by mohl poškodit
         dobré jméno ochranné známky a jejího majitele.

       Ke druhé otázce
      31      Wellcome v podstatě tvrdí, že sdělení státu vývozu a přesných důvodů přebalení majiteli ochranné známky umožní, aby posledně
         uvedený zkontroloval, zda je přebalení nezbytné.

      32      V rámci sporu, který projednává vnitrostátní soud, mezi majitelem ochranné známky a paralelním dovozcem, který ve členském
         státu uvádí na trh léčivý přípravek dovezený z jiného členského státu v novém obalu, přísluší paralelnímu dovozci, aby prokázal
         zejména existenci podmínky, podle které by uplatnění práva k ochranné známce jejím majitelem za účelem bránit uvádění přebalených
         výrobků s takovou ochrannou známkou na trh přispívalo k umělému rozdělení trhů mezi členské státy (viz výše uvedený rozsudek
         Boehringer Ingelheim a další, body 24 a 54).

      33      Jak bylo připomenuto v bodě 23 tohoto rozsudku, je tomu tak zejména tehdy, pokud majitel uvádí v různých členských státech
         do oběhu totožný léčivý přípravek v různých obalech a přebalení, ke kterému přistoupil dovozce, je nezbytné pro uvedení výrobku
         na trh členského státu dovozu.

      34      Vzhledem k výše uvedenému a s ohledem na skutečnost, že adekvátní fungování systému upozornění předpokládá, že všechny dotčené
         strany loajálně usilují o respektování legitimních zájmů ostatních (rozsudek ze dne 23. dubna 2002, Boehringer Ingelheim a další,
         C‑143/00, Recueil, s. I‑3759, bod 62), paralelnímu dovozci přísluší, aby majiteli ochranné známky poskytl nezbytné a dostatečné
         informace za účelem umožnit posledně uvedenému, aby ověřil, že přebalení výrobku s takovou ochrannou známkou je nezbytné pro
         jeho uvádění na trh členského státu dovozu.

      35      Druh informace, která má být poskytnuta, ostatně závisí na okolnostech každého případu. Nelze předem vyloučit, že ve výjimečných
         případech může zahrnovat uvedení členského státu vývozu, pokud by neposkytnutí takové informace bránilo majiteli ochranné
         známky v posouzení nezbytnosti přebalení.

      36      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v případě, kdy se prokáže, že poskytnuté informace jsou majitelem ochranné známky
         používány za účelem odkrytí nedostatků v jeho organizaci prodeje, a tím k boji proti paralelnímu obchodu s jeho výrobky, jsou
         osoby podílející se na paralelním obchodu před takovým jednáním chráněny v rámci pravidel Smlouvy o ES týkajících se hospodářské
         soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. listopadu 1997, Loendersloot, C‑349/95, Recueil, s. I‑6227, bod 43).

      37      Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 7 odst. 2 směrnice 89/104 musí být vykládán v tom smyslu, že paralelnímu
         dovozci přísluší, aby majiteli ochranné známky poskytl nezbytné a dostatečné informace za účelem umožnit posledně uvedenému,
         aby ověřil, že přebalení výrobku s takovou ochrannou známkou je nezbytné pro jeho uvádění na trh členského státu dovozu.

       K nákladům řízení
      38      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 7 odst. 2 směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných
            známkách, ve znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992, musí být vykládán v tom smyslu, že pokud
            se prokáže, že přebalení léčivého přípravku novým obalem je nezbytné k jeho dalšímu uvádění na trh členského státu dovozu,
            musí být vzhled obalu posuzován pouze vzhledem k podmínce, podle které nesmí být takový, že by mohl poškodit dobré jméno ochranné
            známky a jejího majitele.
      2)      Článek 7 odst. 2 směrnice 89/104 ve znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 musí být vykládán
            v tom smyslu, že paralelnímu dovozci přísluší, aby majiteli ochranné známky poskytl nezbytné a dostatečné informace za účelem
            umožnit posledně uvedenému, aby ověřil, že přebalení výrobku s takovou ochrannou známkou je nezbytné pro jeho uvádění na trh
            členského státu dovozu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 13. července 1995. # Monique Saby proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Žaloba na náhradu škody - Přípustnost. # Věc T-44/93.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 19. září 2001. # E proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Zamítnutí kandidatury. # Věc T-152/00.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího rozšířeného senátu) ze dne 24. října 2000. # Fresh Marine Company SA proti Komisi Evropských společenství. # Věc T-178/98.