title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 16. července 2009.#Petra von Chamier-Glisczinski proti Deutsche Angestellten-Krankenkasse.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bayerisches Landessozialgericht - Německo.#Sociální zabezpečení - Nařízení (EHS) č. 1408/71 - Hlava III, kapitola 1 - Články 18 ES, 39 ES a 49 ES - Věcné dávky k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího - Bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát - Systém sociálního zabezpečení členského státu bydliště nestanovící věcné dávky k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího.#Věc C-208/07.

text:
      Věc C-208/07
      Petra von Chamier-Glisczinski
      v.
      Deutsche Angestellten-Krankenkasse
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bayerisches Landessozialgericht)
      „Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Hlava III, kapitola 1 – Články 18 ES, 39 ES a 49 ES – Věcné dávky k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího – Bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát – Systém sociálního zabezpečení členského státu bydliště nestanovící věcné dávky k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní a nemocenské pojištění
      [Nařízení Rady č. 1408/71, článek 19 a čl. 22 odst. 1 písm. b)]
      2.        Občanství Evropské unie – Právo na volný pohyb a volný pobyt na území členských států – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků
      [Články 18 ES a 42 ES; nařízení Rady č. 1408/71]
      1.        Pokud na rozdíl od systému sociálního zabezpečení příslušného státu systém sociálního zabezpečení členského státu, kde má
         bydliště osoba odkázaná na péči třetího, pojištěná jako rodinný příslušník zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně
         činné ve smyslu nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1386/2001,
         nestanoví poskytování věcných dávek v takových situacích odkázanosti na péči třetího, jako je situace této osoby, článek 19
         ani čl. 22 odst. 1 písm. b) zmíněného nařízení jako takové nevyžadují poskytování takovýchto dávek mimo příslušný stát příslušnou
         institucí nebo na její účet.

      Články 19 a 22 nařízení č. 1408/71 však nelze vykládat v tom smyslu, že v případě bydliště v jiném členském státě, než je
         příslušný stát, se přístup pojištěnce sociálního pojištění k věcným dávkám řídí výlučně právní úpravou členského státu bydliště,
         takže pokud právní předpisy tohoto naposled zmíněného členského státu nestanoví poskytování věcných dávek pokrývajících riziko,
         na jehož základě je uplatňován nárok na takovéto dávky, mají tato ustanovení za následek, že je příslušné instituci zabráněno
         takovéto věcné dávky poskytnout. V případě, že by se nařízení č. 1408/71 vykládalo tak, že členskému státu zakazuje, aby pracovníkům
         a jejich rodinným příslušníkům poskytoval rozsáhlejší sociální ochranu než tu, která vyplývá z uplatňování zmíněného nařízení,
         by totiž zároveň došlo k překročení cíle tohoto nařízení a k vybočení z účelu i rámce článku 42 ES.

      (viz body 55–57, výrok 1)
      2.        Pokud na rozdíl od systému sociálního zabezpečení příslušného státu systém sociálního zabezpečení členského státu, kde má
         bydliště osoba odkázaná na péči třetího, pojištěná jako rodinný příslušník zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně
         činné ve smyslu nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1386/2001,
         poskytování věcných dávek v daných situacích odkázanosti na péči třetího nestanoví, článek 18 ES nebrání vnitrostátní právní
         úpravě, na jejímž základě příslušná instituce za takových okolností odmítne převzít, nezávisle na mechanismech zavedených
         článkem 19, popřípadě čl. 22 odst. 1 písm. b) zmíněného nařízení a na dobu neurčitou, náklady spojené s pobytem v pečovatelském
         zařízení nacházejícím se v členském státě bydliště až do výše částky rovnající se dávkám, na které by měla tato osoba nárok,
         kdyby jí tatáž péče byla poskytována ve smluvním zařízení nacházejícím se v příslušném státě.

      Jelikož totiž článek 42 ES stanoví koordinaci právních předpisů členských států, a nikoli jejich harmonizaci, nejsou tímto
         ustanovením dotčeny hmotněprávní a procesní rozdíly mezi systémy sociálního zabezpečení každého členského státu, a tudíž jím
         nejsou dotčena ani práva osob pojištěných v rámci těchto systémů. Za těchto podmínek nemůže čl. 18 odst. 1 ES pojištěnci zaručit,
         že přestěhování do jiného členského státu bude neutrální z hlediska sociálního zabezpečení, zejména v oblasti dávek v nemoci.
         Vzhledem k rozdílům existujícím mezi systémy a právními předpisy členských států v dané oblasti takovéto přestěhování může
         být v konkrétních případech pro dotčenou osobu více či méně výhodné nebo nevýhodné, v závislosti na kombinaci vnitrostátních
         právních úprav použitelných podle nařízení č. 1408/71.

      (viz body 84–85, 88, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      16. července 2009(*)

      „Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Hlava III, kapitola 1 – Články 18 ES, 39 ES a 49 ES – Věcné dávky k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího – Bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát – Systém sociálního zabezpečení členského státu bydliště nestanovící věcné dávky k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího“
      Ve věci C‑208/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bayerisches Landessozialgericht
         (Německo) ze dne 15. března 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 20. dubna 2007, v řízení

      Petra von Chamier-Glisczinski
      proti
      Deutsche Angestellten-Krankenkasse,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Ó Caoimh (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus a P. Lindh, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. června 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za H. G. von Chamiera-Glisczinského, právního nástupce P. von Chamier-Glisczinski, O. Kieferlem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Möllerem, jako zmocněnci,
      –        za norskou vládu J. A. Dalbakkem a M. P. Wenneråsem, jakož i K. Fløistad, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství V. Kreuschitzem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. září 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 19 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování
         systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující
         se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst.
         1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1386/2001 ze dne 5. června
         2001 (Úř. věst. L 187, s. 1; Zvl. vyd. 05/04, s. 129, dále jen „nařízení č. 1408/71“), jakož i článků 18 ES, 39 ES a 49 ES,
         a článku 10 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst.
         L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15), ve znění pozměněném nařízením Rady (EHS) č. 2434/92 ze dne 27. července 1992 (Úř. věst.
         L 245, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 69, dále jen „nařízení č. 1612/68“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi P. von Chamier-Glisczinski a Deutsche Angestellten‑Krankenkasse (německou zaměstnaneckou
         zdravotní pojišťovnou, dále jen „DAK“) ve věci odmítnutí uhradit určité náklady týkající se péče, jež měla být poskytnuta
         ve specializovaném zařízení nacházejícím se v Rakousku.

      3        P. von Chamier-Glisczinski zemřela dne 20. května 2007. Její manžel vstoupil do jejího procesního postavení v původním řízení.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      4        Článek 1 nařízení č. 1408/71 stanoví, že pro účely tohoto nařízení:

      „a)      se ‚zaměstnanou osobou‘ a ‚osobou samostatně výdělečně činnou‘ rozumí každá osoba, která
      i)      je pojištěna na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění pro případ jedné nebo více pojistných událostí
         odpovídajícím odvětvím systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné nebo zvláštnímu
         systému pro úředníky;

      […]
      f)      i)              se ‚rodinným příslušníkem‘ rozumí každá osoba definovaná nebo           uznaná za rodinného příslušníka [...] právními předpisy, na základě           kterých jsou dávky poskytovány, nebo [...]
      [...]
      h)      se ‚bydlištěm‘ rozumí obvyklé bydliště;
      i)      se ‚pobytem‘ rozumí dočasné bydliště;
      [...]
      o)      se ‚příslušnou institucí‘ rozumí:
      i)      instituce, u které je dotyčná osoba pojištěna v době podání žádosti o dávku, nebo
      [...]
      p)      se ‚institucí místa bydliště‘ a ‚institucí místa pobytu‘ rozumějí v tomto pořadí instituce, která je příslušná k poskytování
         dávek v místě, kde má dotyčná osoba bydliště, a instituce, která je příslušná k poskytování dávek v místě, kde dotyčná osoba
         pobývá, podle právních předpisů uplatňovaných uvedenou institucí, nebo pokud žádná taková instituce není, instituce určená
         příslušným úřadem dotyčného členského státu;

      q)      se ‚příslušným státem‘ rozumí členský stát, na jehož území má sídlo příslušná instituce;
      [...]“
      5        Článek 2 odst. 1 téhož nařízení stanoví:

      „Toto nařízení se vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné a studenty, kteří podléhají nebo podléhali
         právním předpisům jednoho nebo více členských států a kteří jsou státními příslušníky jednoho z členských státu nebo kteří
         jsou osobami bez státní příslušnosti nebo uprchlíky s bydlištěm na území jednoho z členských států, jakož i na jejich rodinné
         příslušníky nebo pozůstalé po nich.“

      6        Podle svého čl. 4 odst. 1 písm. a) se nařízení č. 1408/71 vztahuje na všechny právní předpisy týkající se odvětví sociálního
         zabezpečení, jež se týkají zejména „dávek v nemoci“.

      7        Článek 19 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Bydliště v jiném členském státu, než je příslušný stát – Obecná pravidla“, který je
         obsažen v oddílu 2 kapitole 1 hlavě III tohoto nařízení, nazvaném „Zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné
         a jejich rodinní příslušníci“, stanoví:

      „1.      Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná s bydlištěm na území jiného členského státu, než je příslušný stát,
         která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky […] obdrží ve státě, kde má bydliště,

      a)      věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa bydliště podle jí uplatňovaných právních předpisů, jako
         by u ní byla pojištěna;

      b)      peněžité dávky poskytované příslušnou institucí podle jí uplatňovaných právních předpisů. Na základě dohody mezi příslušnou
         institucí a institucí místa bydliště však mohou být tyto dávky poskytovány institucí místa bydliště na účet příslušné instituce
         podle právních předpisů příslušného státu.

      2.      Odstavec 1 se použije obdobně na rodinné příslušníky, kteří mají bydliště na území jiného členského státu, než je příslušný
         stát, pokud nemají nárok na tyto dávky podle právních předpisů státu, na jehož území mají bydliště.

      [...]“
      8        Článek 22 nařízení č. 1408/71, obsažený v témže oddílu, nese název „Pobyt mimo příslušný stát – Návrat do místa bydliště v jiném
         členském státu nebo přemístění bydliště do jiného členského státu během nemoci nebo mateřství – Potřeba odjet do jiného členského
         státu za účelem vhodného léčení“. Podle tohoto článku

      „1.      Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik
         nároku na dávky [...] a:

      [...]
      b)      která po získání nároku na dávky hrazené příslušnou institucí má povolení uvedené instituce k [...] přemístění svého bydliště
         na území jiného členského státu

      [...]
      má nárok
      i)      na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu nebo bydliště podle jí uplatňovaných právních
         předpisů, jako by u ní byla pojištěna; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného
         státu;

      ii)      na peněžité dávky poskytované příslušnou institucí podle jí uplatňovaných právních předpisů. Na základě dohody mezi příslušnou
         institucí a institucí místa pobytu však může tyto dávky poskytovat instituce místa pobytu na účet příslušné instituce v souladu
         s právními předpisy příslušného státu.

      2.      Povolení požadované podle odst. 1 písm. b) může být odmítnuto, jen je-li prokázáno, že by přesun dotyčné osoby ohrozil její
         zdravotní stav nebo léčení.

      [...]
      3.      Odstavce 1 a 2 se použijí obdobně i na rodinné příslušníky zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné.
      [...]“
      9        Podle článku 36 nařízení č. 1408/71 věcné dávky poskytované institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského
         státu, zejména na základě ustanovení článků 19 a 22 tohoto nařízení, jsou plně nahrazeny. Takové náhrady jsou stanoveny a prováděny
         podle článků 93 až 95 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení
         č. 1408/71 (Úř. věst. L 74, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 83).

      10      Podle článku 10 nařízení č. 1612/68:

      „1.      Právo usadit se společně s pracovníkem, který je státním příslušníkem jednoho členského státu a je zaměstnán na území jiného
         členského státu, mají bez ohledu na své státní občanství tyto osoby:

      a)      jeho manžel nebo manželka a jejich potomci mladší 21 let nebo na něm závislí;
      […]“
       Německé právo
      11      Část XI zákoníku sociálního zabezpečení (Sozialgesetzbuch, dále jen „SGB XI“) stanoví režim pojištění pro případ odkázanosti
         na péči třetího (dále jen „pojištění pro případ odkázanosti“).

      12      Ve své písemné odpovědi na písemnou otázku, kterou jí Soudní dvůr zaslal dne 12. března 2008, došlé kanceláři Soudního dvora
         dne 20. dubna 2008, vyložila německá vláda některé aspekty tohoto systému. Z této odpovědi ve spojení s písemným vyjádřením
         Komise Evropských společenství vyplývá, že zmíněný systém stanoví různé formy plnění ve prospěch osob odkázaných na péči třetího,
         zejména věcné dávky („Pflegesachleistung“) upravené v § 36 SGB XI, příspěvek ve stavu odkázanosti pro osobně převzaté náklady
         na péči („Pflegegeld“, dále jen „příspěvek ve stavu odkázanosti“) upravený v § 37 SGB XI, smíšené dávky („Kombinationsleistung“)
         upravené v § 38 SGB XI, jakož i péči v zařízení poskytujícím plnou stacionární péči („vollstationäre Pflege“) upravenou v § 43
         SGB XI.

      13      Podle § 36 SGB XI mají osoby odkázané na pomoc a domácí péči nárok na věcné dávky poskytované zaměstnanci ambulantních pečovatelských
         služeb, jež uzavřely smlouvu s Pflegekasse (dále jen „pojišťovna pro případ odkázanosti“). Náklady ohledně těchto dávek přebírá
         tato pojišťovna do výše maximální částky, která závisí na stupni odkázanosti příjemce péče. Pro III. stupeň péče činila tato
         maximální částka v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení 2800 DEM (přibližně 1432 eur) měsíčně a mohla být
         v případech výjimečné a intenzivní péče zvýšena až na 3750 DEM (přibližně 1918 eur) měsíčně. Zmíněná pojišťovna hradí dotyčnou
         péči podle tarifů stanovených ve smlouvách o poskytování péče uzavřených s jednotlivými ambulantními pečovatelskými službami.
         Domácí lékařská péče nepatří mezi věcné dávky ve smyslu § 36 SGB XI, ale je proplácena z nemocenského pojištění.

      14      Příspěvek ve stavu odkázanosti podle ustanovení § 37 SGB XI umožňuje osobám odkázaným na péči třetího využívat měsíční příspěvek
         na péči, jestliže si samy nezávisle zabezpečí potřebnou péči a zaopatření. Tento příspěvek může být oprávněným využit libovolně,
         tedy i na zaplacení služeb, na které se nevztahuje pojištění pro případ odkázanosti nebo které jsou poskytovány osobami, které
         nejsou zaměstnány ve smluvních pečovatelských službách. Také výše příspěvku ve stavu odkázanosti závisí na stupni odkázanosti
         na péči třetího. Pro III. stupeň péče činila tato částka v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení 1300 DEM
         (přibližně 665 eur) měsíčně.

      15      Ustanovení § 38 SGB XI upravuje smíšené dávky, to znamená kombinaci věcných dávek ve smyslu § 36 SGB XI a příspěvku ve stavu
         odkázanosti podle § 37 SGB XI. Podle zmíněného § 38 může pojištěnec, který nevyužije veškeré dávky, na které má nárok podle
         zmíněného § 36, obdržet zároveň příspěvek ve stavu odkázanosti podle zmíněného § 37, jehož částka se však sníží o procentní
         sazbu, která odpovídá využití věcné dávky podle zmíněného § 36. Přísluší příjemci, aby rozhodl o tom, v jakém podílu zamýšlí
         využít věcné dávky. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že smíšené dávky mají za cíl umožnit větší samostatnost
         při obstarávání domácí péče pro osoby odkázané na péči třetího.

      16      Náklady na péči, které přesahují maximální hranici stanovenou v pojištění pro případ odkázanosti, jdou k tíži osoby odkázané
         na péči třetího.

      17      Osoby odkázané na péči třetího mají krom toho podle § 43 SGB XI, na který odkazuje Komise ve svých vyjádřeních, nárok na péči
         v zařízení poskytujícím plnou stacionární péči, jestliže není možná domácí nebo částečná stacionární péče či pokud vzhledem
         ke zvláštnostem konkrétního případu nepřichází v úvahu. V takovém případě pojišťovna pro případ odkázanosti hradí paušální
         částkou výdaje spojené s péčí, výdaje na lékařskou péči a výdaje na sociální péči. Tato měsíční paušální částka v době rozhodné
         z hlediska skutečností v původním řízení pro osoby odkázané na péči třetího ve III. stupni péče činila 2800 DEM (přibližně
         1432 eur) a ve výjimečných případech vyžadujících zvláště intenzivní péči 3300 DEM (přibližně 1688 eur). Celková částka hrazená
         pojišťovnou pro případ odkázanosti nesmí přesáhnout 75 % celkové částky výdajů na pobyt ve specializovaném zařízení ve prospěch
         osoby odkázané na péči třetího. Pojištěnec, který se rozhodne pro plnou stacionární péči, ačkoliv tato péče není podle zjištění
         uvedené pojišťovny vzhledem k jeho stavu nezbytná, má nárok na příplatek odpovídající maximální částce stanovené v § 36 SGB
         XI pro jeho stupeň odkázanosti na péči třetího.

      18      Mimoto čl. 34 odst. 1 bod 1 SGB XI, uvedený mezi obecnými ustanoveními tohoto zákoníku, stanoví, s výhradou některých výjimek
         týkajících se dočasných pobytů, které jsou pro spor v původním řízení irelevantní, že nárok na dávky je pozastaven po dobu,
         kdy se pojištěnec nachází v zahraničí. Z předkládacího rozhodnutí nicméně vyplývá, že toto ustanovení je třeba vykládat ve
         světle rozsudku ze dne 5. března 1998, Molenaar (C‑160/96, Recueil, s. I‑843, body 39 a 44), v němž Soudní dvůr rozhodl, že
         čl. 19 odst. 1, čl. 25 odst. 1 a čl. 28 odst. 1 nařízení č. 1408/71 brání tomu, aby nárok na takové plnění, jako je příspěvek
         ve stavu odkázanosti podle ustanovení § 37 SGB XI, byl podmíněn tím, že pojištěnec má bydliště na území státu, v němž je pojištěn.
         Ze spisu předaného Soudnímu dvoru vyplývá, že německé orgány mají za to, že na základě tohoto rozsudku musí být příspěvek
         ve stavu odkázanosti poskytován i mimo území Německa, pokud jde o peněžité dávky, avšak nikoli pokud jde o dávky, jež německé
         právní předpisy označují jako věcné dávky, jako jsou dávky podle § 36 nebo § 43 SGB XI.

      19      Ze spisu předaného Soudnímu dvoru konečně vyplývá i to, že podle § 72 SGB XI smějí pojišťovny pro případ odkázanosti poskytovat
         plnou stacionární péči ve smyslu § 43 tohoto zákoníku pouze v rámci smluvních specializovaných zařízení ve smyslu tohoto předpisu.

       Rakouské právo
      20      Je nesporné, že rakouské právo nestanoví, přinejmenším pro osoby, které se nacházejí v takové situaci, jako P. von Chamier-Glisczinski,
         věcné dávky k pokrytí rizika odkázanosti na péči třetího.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      21      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že P. von Chamier-Glisczinski, německá státní příslušnice s bydlištěm v Mnichově (Německo),
         nacházející se v situaci odkázanosti na péči třetího, pobírala od DAK, orgánu sociálního zabezpečení, u něhož byla pojištěna
         prostřednictvím svého manžela, smíšené dávky z pojištění pro případ odkázanosti stanovené v § 38 SGB XI, odpovídající III.
         stupni péče.

      22      V odpovědi na žádost o vysvětlení zaslanou předkládajícímu soudu podle čl. 104 odst. 5 jednacího řádu zaslal tento soud Soudnímu
         dvoru dva dopisy došlé kanceláři Soudního dvora dne 11. dubna 2008 a 18. dubna 2008, přičemž jeden pocházel od žalobkyně v původním
         řízení a druhý od DAK.

      23      V dopise žalobkyně v původním řízení se zejména uvádí, že H. G. von Chamier-Glisczinski byl v době od 1. března 1987 do 30. června
         2002 zaměstnán v Německu, ale na základě dodatku k pracovní smlouvě o ukončení pracovního poměru byl zproštěn povinnosti vykonávat
         pracovní činnost počínaje srpnem 2001. Během jednání H. G. von Chamier-Glisczinski v odpovědi na určité otázky položené Soudním
         dvorem mimo jiné upřesnil, že tento dodatek byl uzavřen zejména proto, že podle svého názoru nebyl již nadále schopen zajistit
         ve své domácnosti péči, kterou vyžadoval stav jeho manželky.

      24      Z předkládacího rozhodnutí i ze spisu předaného Soudnímu dvoru vyplývá, že dne 27. srpna 2001 H. G. von Chamier-Glisczinski
         v podstatě požádal DAK, aby dávky z pojištění pro případ odkázanosti, na které měla P. von Chamier-Glisczinski nárok na základě
         německé úpravy, byly poskytovány formou plné stacionární péče podle ustanovení § 43 SGB XI v pečovatelském zařízení nacházejícím
         se v Rakousku, ve kterém si přála pobývat (dále jen „žádost ze dne 27. srpna 2001“). Během jednání H. G. von Chamier-Glisczinski
         v tomto ohledu upřesnil, že vzhledem k tomu, že hodlal převzít podnik nacházející se u Salcburku (Rakousko), přál si umístit
         svou manželku v pečovatelském zařízení v blízkosti tohoto města.

      25      Žádost ze dne 27. srpna 2001 byla zamítnuta rozhodnutím DAK ze dne 31. srpna 2001, zejména z důvodu, že v situacích, jako
         je situace P. von Chamier-Glisczinski, rakouské právo nestanoví přiznání věcných dávek ve prospěch pojištěnců systému sociálního
         pojištění tohoto členského státu. Podle DAK měla P. von Chamier-Glisczinski nicméně nárok na příspěvek ve stavu odkázanosti
         podle § 37 SGB XI pro III. stupeň péče, tedy ve výši 1 300 DEM měsíčně.

      26      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že od 17. září 2001 do 18. prosince 2003 P. von Chamier-Glisczinski pobývala v pečovatelském
         zařízení nacházejícím se v Rakousku, do něhož se podle tohoto rozhodnutí nechala umístit, neboť se její manžel chtěl v Rakousku
         ucházet o práci.

      27      V dopisu žalobkyně v původním řízení zmíněném v bodě 22 tohoto rozsudku je však uvedeno, že H. G. von Chamier-Glisczinski
         hledal práci v Rakousku od srpna 2001, aby „se mohl zdržovat v blízkosti své manželky“. Během jednání H. G. von Chamier-Glisczinski
         krom toho uvedl, že vzhledem k převzetí rakouského podniku zmíněného v bodě 24 tohoto rozsudku trávil většinu svého času v Salcburku,
         přičemž si své bydliště ponechal v Mnichově. Při tomto jednání rovněž upřesnil, že v únoru 2002 jednání o převzetí zmíněného
         podniku skončila neúspěšně, takže v té době musel hledat v Rakousku zaměstnání.

      28      Rozhodnutím ze dne 20. března 2002 zamítla DAK stížnost podanou proti svému rozhodnutí ze dne 31. srpna 2001. Ze spisu předaného
         Soudnímu dvoru vyplývá, že hlavním důvodem tohoto zamítnutí bylo to, že péči v zařízení poskytujícím plnou stacionární péči
         podle ustanovení § 43 SGB XI nelze „vyvážet“, jelikož se jedná o věcné dávky. Podle DAK mohl být v Rakousku na základě výše
         uvedeného rozsudku Molenaar poskytnut pouze příspěvek ve stavu odkázanosti jakožto peněžitá dávka, bez ohledu na omezení stanovené
         v § 34 SGB XI. Navíc dotčené specializované zařízení nacházející se v Rakousku nebylo podle DAK smluvním zařízením ve smyslu
         SGB XI, zatímco i na německém území může být plná stacionární péče podle ustanovení § 43 tohoto zákoníku poskytována pouze
         ve smluvních zařízeních ve smyslu uvedeného předpisu.

      29      Během jednání H. G. von Chamier-Glisczinski upřesnil, že koncem roku 2003 přihlásil v Německu obchodní činnost, přemístil
         své bydliště do Laufen (Německo) a zařídil návrat své manželky do Německa. Z dopisu žalobkyně v původním řízení zmíněného
         v bodě 22 tohoto rozsudku vyplývá, že od července 2004 mohlo být o P. von Chamier-Glisczinski pečováno v pečovatelském zařízení
         nacházejícím se v bezprostřední blízkosti Laufen, lokalitě, kde její manžel v dubnu 2004 umístil sídlo své obchodní činnosti.

      30      Z dopisu DAK zmíněného v bodě 22 tohoto rozsudku vyplývá, že H. G. von Chamier-Glisczinski byl u ní pojištěn

      –        na základě volitelného pojištění do 30. června 2002 jako zaměstnaná osoba;
      –        na základě povinného pojištění pro období od 1. července 2002 do 18. prosince 2003, kdy byl registrován jako uchazeč o zaměstnání
         u úřadu práce v Mnichově, od něhož pobíral příspěvky v nezaměstnanosti, a

      –        od 19. prosince 2003 jako osoba samostatně výdělečně činná.
      31      Rozsudkem ze dne 11. října 2005 Sozialgericht München (soud pro sociální záležitosti v Mnichově) žalobu proti rozhodnutí DAK
         ze dne 20. března 2002 zamítl.

      32      V rámci odvolání, které proti tomuto rozsudku podala k Bayerisches Landessozialgericht (vrchnímu zemskému soudu pro sociální
         záležitosti spolkové země Bavorsko), žalobkyně v původním řízení i nadále požaduje úhradu nákladů souvisejících s umístěním
         v rakouském pečovatelském zařízení, od 17. září 2001 do 18. prosince 2003, ve výši rozdílu mezi příspěvkem ve stavu odkázanosti
         již přiznaným na základě § 37 SGB XI a částkou stanovenou německou úpravou pro plnou stacionární péči podle § 43 SGB XI.

      33      Na podporu svých požadavků uvádí, že věcné dávky odpovídají ve skutečnosti podle DAK peněžitým dávkám, takže neexistuje žádné
         přípustné rozlišovací kriterium umožňující vyloučit vývoz věcných dávek. Dodává, že odmítnutí poskytovat věcné dávky odporuje
         článku 39 ES ve spojení s článkem 10 nařízení č. 1612/68 uplatnitelného per analogiam. Konečně uplatňuje porušení volného pohybu služeb stanoveného v článku 49 ES.

      34      Jelikož měl Bayerisches Landessozialgericht za to, že řešení sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu práva Společenství,
         rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je třeba čl. 19 odst. 1 písm. a), popřípadě ve spojení s odst. 2, nařízení [...] č. 1408/71 s ohledem na články 18 ES, 39
         [ES] a 49 ES ve spojení s článkem 10 nařízení [...] č. 1612/68 vykládat v tom smyslu, že zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně
         výdělečně činná a její rodinní příslušníci neobdrží peněžité dávky ani úhrady poskytované na účet příslušné instituce institucí
         místa bydliště, pokud právní předpisy platné pro posledně uvedenou instituci neupravují pro osoby pojištěné u této instituce
         věcné dávky, nýbrž pouze peněžité dávky?

      2)      V případě, že takový nárok neexistuje, existuje s ohledem na články 18 ES, 39 [ES] a 49 ES vůči příslušné instituci nárok
         na převzetí nákladů – po předchozím povolení – stacionárního pobytu v pečovatelském zařízení v jiném členském státě ve výši
         dávek, které mají být poskytovány v příslušném […] státě?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      35      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že svou první otázkou chce předkládající soud zjistit, zda má být nařízení č. 1408/71
         případně vykládáno ve světle článků 18 ES, 39 ES, jakož i 49 ES, a s přihlédnutím k článku 10 nařízení č. 1612/68, v tom smyslu,
         že osoba odkázaná na péči třetího, pojištěná jako rodinný příslušník zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné,
         má nárok na poskytnutí dávek ve formě úhrady nebo převzetí nákladů příslušnou institucí, jestliže systém sociálního zabezpečení
         členského státu, kde má tato osoba bydliště, na rozdíl od systému sociálního zabezpečení příslušného státu pro své pojištěnce
         nestanoví poskytování věcných dávek v takových situacích odkázanosti na péči třetího, jako je situace odkázanosti zmíněné
         osoby.

      36      Žalobkyně v původním řízení v tomto ohledu tvrdí, že jelikož věcná dávka může být v praxi poskytována ve formě úhrady nákladů,
         neexistuje faktická překážka pro vývoz takovéto dávky a pojištěnec má vůči příslušné instituci nárok na převzetí nákladů odpovídajících
         výši dávek, které mají být poskytovány v členském státě této instituce.

      37      Německá a norská vláda, jakož i Komise mají naproti tomu za to, že čl. 19 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 1408/71 jasně
         rozlišuje věcné dávky a peněžité dávky, když zavádí dvojí mechanismus, podle nějž obdrží zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně
         výdělečně činná ve státě bydliště jednak věcné dávky v souladu s právními předpisy, které se uplatní na instituci místa bydliště,
         a jednak dávky peněžité v souladu s právními předpisy, které se uplatní na příslušnou instituci. Přemístění bydliště do jiného
         členského státu může mít tudíž za následek úplnou nebo částečnou ztrátu nároků na dávky sociálního zabezpečení. Ve věci v původním
         řízení se vzhledem k tomu, že pro osoby, které se nacházejí v takové situaci, jako je situace P. von Chamier-Glisczinski,
         rakouské právo stanoví pouze peněžité dávky a vylučuje dávky věcné, žalobkyně ve věci v původním řízení nemůže dovolávat čl. 19
         odst. 1 nařízení č. 1408/71 k tomu, aby požadovala uhrazení určitých nákladů, jež jí vznikly ve specializovaném pečovatelském
         zařízení nacházejícím se v Rakousku.

      38      V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že nařízení č. 1408/71 se podle svého čl. 2 odst. 1 vztahuje zejména na zaměstnané
         osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, které podléhají nebo podléhaly právním předpisům jednoho nebo více členských
         států a které jsou státními příslušníky jednoho z členských států, jakož i na jejich rodinné příslušníky nebo pozůstalé po
         nich. Podle čl. 1 písm. a) bodu i) tohoto nařízení se „zaměstnanou osobou“ a „osobou samostatně výdělečně činnou“ rozumí zejména
         každá osoba, která je pojištěna na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění pro případ jedné nebo více pojistných
         událostí odpovídajícím odvětvím systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné.
         Na základě zmíněného čl. 1 písm. f) bodu i) se pro účely uvedeného nařízení „rodinným příslušníkem“ rozumí mimo jiné každá
         osoba definovaná nebo uznaná za rodinného příslušníka právními předpisy, na základě kterých jsou dávky poskytovány.

      39      Z toho plyne, že takoví pojištěnci, jako jsou manželé von Chamier-Glisczinski, spadají do rozsahu osobní působnosti nařízení
         č. 1408/71. Jednak totiž, jak vyplývá z bodu 30 tohoto rozsudku, byl H. G. von Chamier-Glisczinski v okamžiku vydání rozhodnutí
         DAK, zmíněných v bodech 25 a 28 tohoto rozsudku, kterými bylo odmítnuto přiznání plné výše požadovaných dávek a následně zamítnuta
         stížnost podaná proti původnímu rozhodnutí DAK, pojištěn u DAK na základě volitelného pojištění. Dále pak zejména z předkládacího
         rozhodnutí vyplývá, že P. von Chamier-Glisczinski byla pojištěna u DAK prostřednictvím svého manžela.

      40      Mimoto je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že takové dávky, jako jsou dávky poskytované v rámci německého systému
         pojištění pro případ odkázanosti, spadají i přes své specifické rysy pod „dávky v nemoci“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a)
         nařízení č. 1408/71, jelikož jejich účelem je v zásadě doplnit dávky nemocenského pojištění, s nímž jsou ostatně organizačně
         spojeny, s cílem zlepšit zdravotní stav a životní podmínky osob odkázaných na péči třetího (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Molenaar, body 24 a 25).

      41      Takovéto dávky spadají tedy do působnosti hlavy III kapitoly 1 nařízení č. 1408/71, v níž jsou obsaženy články 18 až 36.

      42      V tomto ohledu předkládající soud formuloval projednávanou otázku s ohledem na znění článku 19 nařízení č. 1408/71. Ve světle
         judikatury Soudního dvora, zejména rozsudků ze dne 10. března 1992, Twomey (C‑215/90, Recueil, s. I‑1823, bod 18), a ze dne
         17. září 2002, Baumbast a R (C‑413/99, Recueil, s. I‑7091, bod 89), toto ustanovení na náklady příslušného státu pro zaměstnanou
         osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou, jakož i jejich rodinné příslušníky s bydlištěm v jiném členském státě, jejichž
         stav začal právě vyžadovat péči na území členského státu bydliště, zajišťuje právo pobírat věcné dávky v nemoci poskytované
         institucí tohoto naposled uvedeného členského státu.

      43      V projednávané věci je však vzhledem ke skutkovému kontextu sporu v původním řízení třeba zkoumat, zda namísto článku 19 nařízení
         č. 1408/71 může být zohledněn článek 22 téhož nařízení. I když totiž po formální stránce předkládající soud omezil tuto otázku
         na výklad zmíněného článku 19, taková skutečnost Soudnímu dvoru nebrání, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu
         práva Společenství, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda tento
         soud tento výklad v uvedené otázce zmínil (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 7. září 2004, Trojani, C‑456/02, Sb. rozh.
         s. I‑7573, bod 38; ze dne 15. září 2005, Ioannidis, C‑258/04, Sb. rozh. s. I‑8275, bod 20, a ze dne 26. dubna 2007, Alevizos,
         C‑392/05, Sb. rozh. s. I‑3505, bod 64).

      44      Ze spisu předaného Soudnímu dvoru vyplývá, že P. von Chamier-Glisczinski již před podáním žádosti ze dne 27. srpna 2001 příslušel
         nárok na dávky stanovené německým systémem pojištění pro případ odkázanosti ve formě smíšených dávek podle ustanovení § 38
         SGB XI. Jeví se proto, že v okamžiku podání této žádosti splňovala podmínku odkázanosti na péči třetího, na základě níž měla
         nárok na dávky stanovené tímto systémem, včetně plné stacionární péče v odpovídajícím zařízení v souladu s § 43 odst. 1 SGB
         XI, jestliže domácí péče nebo částečná péče v pečovatelském zařízení není možná nebo nepřichází v úvahu z důvodu zvláštností
         daného konkrétního případu

      45      Takováto okolnost by mohla, bude-li potvrzena předkládajícím soudem, vést k zohlednění čl. 22 odst. 1 písm. b) a čl. 22 odst. 3
         nařízení č. 1408/71. Jak totiž vyplývá zejména z názvu zmíněného článku 22, týká se jeho odst. 1 písm. b) ve spojení s jeho
         odst. 3 prvním pododstavcem zejména případu přemístění bydliště rodinného příslušníka zaměstnané osoby nebo osoby samostatně
         výdělečně činné v době, kdy je nemocen, do jiného členského státu, než je členský stát příslušné instituce.

      46      V projednávané věci však není zapotřebí zaujímat stanovisko k otázce, zda lze s ohledem na takové konkrétní skutkové okolnosti,
         jako jsou skutkové okolnosti ve sporu v původním řízení, uplatnit buďto článek 19, nebo čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71.
         Je totiž třeba konstatovat, že v takové situaci, jako je situace, v níž se nacházela P. von Chamier‑Glisczinski, se mechanismy
         zavedené těmito ustanoveními, s výjimkou povolení požadovaného podle zmíněného čl. 22 odst. 1 písm. b) – které může být odmítnuto,
         jen je-li prokázáno, že by přesun dotyčné osoby ohrozil její zdravotní stav nebo léčení –, co do svých výsledků nikterak významně
         neliší. I kdyby se totiž, jak vyplývá z bodů 42 a 45 tohoto rozsudku, ustanovení článku 19 a čl. 22 odst. 1 písm. b) týkala
         různých situací, a sledovala tudíž různé cíle, mají oba mechanismy zavedené těmito ustanoveními za úkol zajistit, aby zejména
         rodinnému příslušníkovi zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné byly v jiném členském státě, než je členský
         stát příslušné instituce, vyplaceny věcné dávky, které jsou na účet příslušné instituce poskytovány institucí místa bydliště,
         popřípadě pobytu, v souladu s právními předpisy, které se uplatní na instituci tohoto jiného členského státu, jakož i peněžité
         dávky podle právních předpisů, jež se uplatní na příslušnou instituci, poskytované buďto přímo touto naposled zmíněnou institucí,
         nebo na její účet.

      47      Jak tedy vyplývá z bodů 24, 25 a 32 tohoto rozsudku, žádost P. von Chamier-Glisczinski ze dne 27. srpna 2001 v podstatě směřovala
         k tomu, aby jí dávky označené německou právní úpravou jako věcné dávky, na něž měla nárok na základě této úpravy, byly poskytnuty
         ohledně péče, která jí byla poskytována ve specializovaném zařízení nacházejícím se v Rakousku.

      48      V kontextu nařízení č. 1408/71 musí být sice pojmy „věcné dávky“ a „peněžité dávky“ v právu Společenství vykládány autonomně
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. června 2006, Acereda Herrera, C‑466/04, Sb. rozh. s. I‑5341, body 29 a 30). Soudní
         dvůr však již ohledně systému pojištění pro případ odkázanosti dotčeného v původním řízení rozhodl, že dávky z pojištění pro
         případ odkázanosti spočívající v převzetí nebo uhrazení nákladů na specializované zařízení vzniklých z důvodu stavu odkázanosti
         dotyčné osoby na péči třetího spadají pod pojem „věcné dávky“ ve smyslu hlavy III nařízení č. 1408/71 (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Molenaar, body 6 a 32, jakož i rozsudek ze dne 8. července 2004, Gaumain-Cerri a Barth, C‑502/01 a C‑31/02,
         Sb. rozh. s. I‑6483, bod 26), přičemž zmíněné dávky zahrnují zejména plnou stacionární péči podle ustanovení § 43 SGB XI.

      49      Je tedy třeba mít za to, že takové dávky, jako jsou ty, které jsou předmětem žádosti ze dne 27. srpna 2001, třebaže spočívají
         ve vyplacení peněžité částky z důvodu uhrazení nákladů, představují, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně v původním řízení,
         věcné dávky ve smyslu hlavy III nařízení č. 1408/71, a spadají tudíž pod ustanovení tohoto nařízení, která se týkají takovýchto
         dávek.

      50      V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr již článek 19 nařízení č. 1408/71 vyložil v tom smyslu, že pojištěnci,
         který se nachází v situaci, na niž se vztahuje toto ustanovení, přísluší poskytování věcné dávky v členském státě jeho bydliště,
         pokud právní předpisy tohoto naposled zmíněného státu, bez ohledu na konkrétnějším označení systému sociální ochrany, jehož
         se týkají, stanoví poskytování věcných dávek k pokrytí stejných rizik, jako jsou rizika krytá dotčeným pojištěním v příslušném
         státě (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Molenaar, bod 37). Tento výklad je v souladu jak se zněním zmíněného článku
         19, tak i s cílem zajistit zaměstnané osobě nebo osobě samostatně výdělečně činné ve státě bydliště nebo pobytu přístup k péči
         odpovídající jejímu zdravotnímu stavu za stejných podmínek, jako pojištěncům v systému sociálního zabezpečení tohoto členského
         státu.

      51      Krom toho v souladu s čl. 19 odst. 2 nařízení č. 1408/71 rodinní příslušníci ve smyslu zmíněného nařízení obdrží na náklady
         příslušného státu věcné dávky poskytované institucí místa jejich bydliště v mezích a v souladu s podmínkami stanovenými v právních
         předpisech, které tato instituce uplatňuje (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 8. června 1995, Delavant, C‑451/93, Recueil,
         s. I‑1545, bod 15).

      52      Z bodu 46 tohoto rozsudku vyplývá, že jelikož mechanismy zavedené článkem 19 a čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71
         jsou podobné, musí to v zásadě platit obdobně i pro pojištěnce, na něž se vztahuje naposled uvedené ustanovení ve spojení
         s čl. 22 odst. 3 zmíněného nařízení.

      53      V důsledku toho, ať již bude ve sporu v původním řízení uplatněn článek 19, nebo čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71,
         je třeba konstatovat, že v souladu s mechanismy zavedenými jedním či druhým z těchto ustanovení v případě, že právní úprava
         členského státu bydliště dotčeného pojištěnce sociálního pojištění nestanoví poskytnutí věcných dávek k pokrytí rizika, na
         jehož základě je uplatňován nárok na takovéto dávky, nařízení č. 1408/71 jako takové nevyžaduje poskytování těchto dávek mimo
         příslušný stát příslušnou institucí nebo na její účet.

      54      Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve sporu v původním řízení, článek 10 nařízení č. 1612/68, který je zmiňován v projednávané
         předběžné otázce, na tento výklad nemůže mít žádný vliv.

      55      Na rozdíl od toho, co tvrdí německá a norská vláda, jakož i Komise, však články 19 a 22 nařízení č. 1408/71 nelze vykládat
         v tom smyslu, že v případě bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát, se přístup pojištěnce sociálního pojištění
         k věcným dávkám řídí výlučně právní úpravou členského státu bydliště, takže pokud právní předpisy tohoto naposled zmíněného
         členského státu nestanoví poskytování věcných dávek pokrývajících riziko, na jehož základě je uplatňován nárok na takovéto
         dávky, mají tato ustanovení za následek, že je příslušné instituci zabráněno takovéto věcné dávky poskytnout.

      56      V případě, že by se nařízení č. 1408/71 vykládalo tak, že členskému státu zakazuje, aby pracovníkům a jejich rodinným příslušníkům
         poskytoval rozsáhlejší sociální ochranu než tu, která vyplývá z uplatňování zmíněného nařízení, by totiž zároveň došlo k překročení
         cíle tohoto nařízení a k vybočení z účelu i rámce článku 42 ES (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 10. ledna 1980, Jordens‑Vosters,
         69/79, Recueil, s. 75, bod 11; ze dne 5. července 1988, Borowitz, 21/87, Recueil, s. 3715, bod 24, jakož i ze dne 20. května
         2008, Bosmann, C‑352/06, Sb. rozh. s. I‑3827, body 27 až 29 a 33).

      57      Vzhledem ke všemu předcházejícímu je na první položenou otázku třeba odpovědět tak, že pokud na rozdíl od systému sociálního
         zabezpečení příslušného státu systém sociálního zabezpečení členského státu, kde má bydliště osoba odkázaná na péči třetího,
         pojištěná jako rodinný příslušník zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné ve smyslu nařízení č. 1408/71, nestanoví
         poskytování věcných dávek v takových situacích odkázanosti na péči třetího, jako je situace této osoby, článek 19 ani čl. 22
         odst. 1 písm. b) tohoto nařízení jako takové nevyžadují poskytování takovýchto dávek mimo příslušný stát příslušnou institucí
         nebo na její účet.

       Ke druhé otázce
      58      Svou druhou otázkou předkládající soud s ohledem na případ, kdy jsou věcné dávky ve prospěch osob pojištěných jakožto rodinní
         příslušníci zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, které se nacházejí v takové situaci odkázanosti na péči
         třetího, jako je situace P. von Chamier-Glisczinski, stanoveny systémem sociálního zabezpečení příslušného státu, nikoli však
         systémem sociálního zabezpečení členského státu bydliště, chce zjistit, zda články 18 ES, 39 ES nebo 49 ES za takových okolností,
         jako jsou okolnosti věci v původním řízení, brání takové právní úpravě, jako je právní úprava zavedená § 34 SGB XI, na jejímž
         základě příslušná instituce odmítá uhradit, nezávisle na mechanismech zavedených článkem 19, popřípadě čl. 22 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 1408/71, a na dobu neurčitou, náklady spojené s pobytem v pečovatelském zařízení nacházejícím se v členském státě
         bydliště ve výši částky rovnající se dávkám, na které by dotyčná osoba měla nárok, kdyby jí byla tatáž péče poskytována ve smluvním
         zařízení nacházejícím se v příslušném státě.

      59      Žalobkyně v původním řízení má za to, že podle článku 39 ES věcné dávky určené k péči o pojištěnce, na kterého se vztahuje
         pojištění pro případ odkázanosti, musí být poskytnuty i v jiných členských státech, než je Spolková republika Německo, přinejmenším
         ve formě úhrady nebo přímého převzetí nákladů týkajících se obdržené péče až do výše německých sazeb.

      60      Německá vláda naopak tvrdí, že stejně jako Smlouva o ES neukládá změnu – na základě výkladu v souladu s primárním právem –
         pravidla sekundárního práva, podle něhož se věcné dávky v určitých případech nevyvážejí, primární právo neobsahuje přímý právní
         základ, který by mohl doplnit nebo nahradit toto pravidlo.

      61      Norská vláda poukazuje na charakteristické rysy služeb poskytovaných ve specializovaném pečovatelském zařízení a na tomto
         základě tvrdí, že ve sporu v původním řízení na základě článků 39 ES a 49 ES neexistuje nárok na převzetí určitých nákladů
         týkajících se těchto služeb.

      62      Konečně Komise tvrdí, že jelikož nařízení č. 1408/71 upravuje takové situace, jako je situace v původním řízení, je uplatnění
         primárního práva v projednávané věci možné pouze v případě protiprávnosti relevantních ustanovení tohoto nařízení. Tato ustanovení
         přitom nejsou s ohledem na primární právo neplatná. V nich obsažené kolizní nebo koordinační normy jsou potřebné pro vyloučení
         kumulace dávek a jsou odůvodněné praktickými úvahami.

      63      Nejprve je třeba připomenout, že jak z judikatury, tak z čl. 152 odst. 5 ES vyplývá, že právo Společenství nezasahuje do pravomoci
         členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení a přijmout zejména předpisy určené k organizaci a poskytování
         zdravotnických služeb a služeb lékařské péče (rozsudek ze dne 10. března 2009, Hartlauer, C‑169/07, Sb. rozh. s. I-0000, bod
         29 a citovaná judikatura). Při neexistenci harmonizace na úrovni Společenství tak přísluší právním předpisům každého členského
         státu, aby určily podmínky poskytování dávek v oblasti sociálního zabezpečení. Při výkonu této pravomoci však členské státy
         musí dodržovat právo Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 12. července 2001, Smits a Peerbooms, C‑157/99, Recueil, s. I‑5473,
         body 44 až 46, jakož i ze dne 18. března 2004, Leichtle, C‑8/02, Recueil, s. I‑2641, bod 29 a citovaná judikatura), zejména
         ustanovení Smlouvy o volném pohybu služeb (viz rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Stamatelaki, C‑444/05, Sb. rozh. s. I‑3185,
         bod 23), o volném pohybu pracovníků (viz rozsudek ze dne 11. září 2008, Petersen, C‑228/07, Sb. rozh. s. I-6989, bod 42) anebo
         též o svobodě přiznané všem občanům Evropské unie pohybovat se a pobývat na území členských států (viz rozsudky ze dne 23. listopadu
         2000, Elsen, C‑135/99, Recueil, s. I‑10409, bod 33, a ze dne 21. února 2008, Klöppel, C‑507/06, Sb. rozh. s. I‑943, bod 16).

      64      Soudní dvůr krom toho rozhodl, že přijetím nařízení č. 1408/71 Rada s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má při
         volbě nejvhodnějších opatření k dosažení výsledku uvedeného v článku 42 ES (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 20. dubna
         1999, Nijhuis, C‑360/97, Recueil, s. I‑1919, bod 30), v zásadě dostála povinnosti vyplývající z poslání, které jí bylo svěřeno
         tímto článkem, a sice zavést systém, který pracovníkům umožní překonat překážky, jež by pro ně mohly vyplynout z vnitrostátních
         právních předpisů přijatých v oblasti sociálního zabezpečení (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 22. listopadu 1995,
         Vougioukas, C‑443/93, Recueil, s. I‑4033, bod 30; výše uvedený rozsudek Molenaar, bod 14, a rozsudek ze dne 16. prosince 2004,
         My, C‑293/03, Sb. rozh. s. I‑12013, bod 34). V tomto řízení nebylo tvrzeno, že by články 19 nebo 22 či některé jiné ustanovení
         nařízení č. 1408/71 byly neplatné v souvislosti s takovými situacemi, jako je situace ve sporu v původního řízení, a Soudnímu
         dvoru nebyl předložen žádný důkaz, jenž by naznačoval, že by tomu tak mohlo být.

      65      Jak totiž vyplývá z bodů 50 a 52 tohoto rozsudku, mechanismy zavedené buďto článkem 19, anebo článkem 22 nařízení č. 1408/71
         odrážejí vůli zákonodárce Společenství dát přednost řešení, podle něhož, co se týče dávek v nemoci poskytovaných jako věcné
         dávky, mohou mít pojištěnci v členském státě bydliště nebo pobytu přístup k péči odpovídající jejich zdravotnímu stavu za
         stejných podmínek jako osoby pojištěné v rámci systému sociálního zabezpečení tohoto členského státu (v tomto smyslu viz rovněž,
         co se týče článku 22 nařízení č. 1408/71, rozsudky ze dne 3. července 2003, van der Duin a ANOZ Zorgverzekeringen, C‑156/01,
         Recueil, s. I‑7045, bod 50, jakož i ze dne 12. dubna 2005, Keller, C‑145/03, Sb. rozh. s. I‑2529, bod 45). Je pravda, že podle
         článku 36 nařízení č. 1408/71 jsou v případě bydliště mimo příslušný stát věcné dávky poskytované institucí místa bydliště
         na účet příslušné instituce, zejména na základě ustanovení článků 19 a 22 tohoto nařízení, hrazeny touto naposled zmíněnou
         institucí v plné výši. Zákonodárce Společenství však při výkonu své široké posuzovací pravomoci mohl legitimně učinit volbu,
         zejména vzhledem k případné potřebě obdržet naléhavou lékařskou péči mimo příslušný stát, nevyžadovat od instituce místa bydliště,
         aby navzdory praktickým a administrativním obtížím, které by z toho vyplývaly, poskytovala věcné dávky v souladu s právními
         předpisy uplatňovanými příslušnou institucí, to znamená s předpisy, s nimiž by instituce místa bydliště nemusela být nutně
         obeznámena.

      66      V důsledku toho je třeba výkladu nařízení č. 1408/71 podanému Soudním dvorem v odpovědi na první předběžnou otázku rozumět
         tak, že jím není dotčeno řešení, jež by mohlo vyplývat z případné použitelnosti ustanovení primárního práva (viz obdobně výše
         uvedený rozsudek Acereda Herrera, bod 38). Konstatování, že by vnitrostátní opatření mohlo být v souladu s určitým ustanovením
         sekundárního práva, v projednávané věci s nařízením č. 1408/71, totiž nemá nutně za následek to, že se na toto opatření nevztahují
         ustanovení Smlouvy (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 28. dubna 1998, Kohll, C‑158/96, Recueil, s. I‑1931, bod 25, a ze dne
         16. května 2006, Watts, C‑372/04, Sb. rozh. s. I‑4325, bod 47). Z toho vyplývá, že možnost uplatnit článek 19, popřípadě článek
         22 nařízení č. 1408/71 na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, sama o sobě nevylučuje, že by dotyčná
         osoba mohla na základě primárního práva požadovat převzetí určitých nákladů za péči obdrženou v pečovatelském zařízení nacházejícím
         se v jiném členském státě, za podmínek odlišných od těch, které jsou stanoveny zmíněnými články (viz obdobně rozsudek ze dne
         12. července 2001, Vanbraekel a další, C‑368/98, Recueil, s. I‑5363, body 37 až 53, jakož i výše uvedený rozsudek Watts, bod
         48).

      67      V projednávané věci je třeba nejprve ověřit, s ohledem na skutečnosti vyplývající ze spisu popsané v bodech 21 až 30 tohoto
         rozsudku, zda taková situace, jako je situace dotčená v původním řízení, spadá skutečně do rozsahu působnosti ustanovení uváděných
         v druhé předběžné otázce, tedy článků 18 ES, 39 ES a 49 ES. V tomto ohledu německá a norská vláda, jakož i Komise, s ohledem
         na skutkové okolnosti uvedené v předkládacím rozhodnutí a v odpovědích na žádost o vysvětlení zmíněnou v bodě 22 tohoto rozsudku,
         vyjadřují pochybnosti ohledně použitelnosti článků 39 ES a 49 ES. Norská vláda a Komise mají krom toho za to, že by Soudní
         dvůr neměl na projednávanou otázku odpovídat ve světle článku 18 ES.

      68      Co se týče nejprve uplatnitelnosti článku 39 ES, je třeba úvodem připomenout, že pojem „pracovník“ není v právu Společenství
         jednoznačný, ale mění se podle zamýšlené oblasti uplatnění (viz zejména rozsudek ze dne 7. června 2005, Dodl a Oberhollenzer,
         C‑543/03, Sb. rozh. s. I‑5049, bod 27). Pojem „pracovník“ použitý v rámci článku 39 ES a nařízení č. 1612/68 se tak nutně
         neshoduje s pojmem „pracovník“ užívaným v oblasti článku 42 ES a nařízení č. 1408/71 (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. května
         1998, Martínez Sala, C‑85/96, Recueil, s. I‑2691, body 31, 32, 35 a 36).

      69      Co se týče článku 39 ES, má podle ustálené judikatury pojem „pracovník“ ve smyslu tohoto ustanovení význam na úrovni Společenství
         a nelze jej vykládat restriktivně. Za pracovníka musí být považován každý, kdo vykonává skutečnou a efektivní činnost, s výjimkou
         těch činností, které jsou natolik omezené, že jsou čistě okrajové a vedlejší. Pracovní poměr je podle této judikatury charakterizován
         okolností, že určitá osoba vykonává po určitou dobu ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou
         pobírá odměnu (viz zejména rozsudek ze dne 3. července 1986, Lawrie-Blum, 66/85, Recueil, s. 2121, body 16 a 17, a výše uvedené
         rozsudky Trojani, bod 15, a Petersen, bod 45).

      70      Z judikatury rovněž vyplývá, že státní příslušníci jednoho členského státu hledající zaměstnání v jiném členském státě spadají
         rovněž do rozsahu působnosti článku 39 ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 26. února 1991, Antonissen, C‑292/89, Recueil,
         s. I‑745, body 12 a 13; výše uvedený rozsudek Martínez Sala, bod 32; rozsudek ze dne 23. března 2004, Collins, C‑138/02, Recueil,
         s. I‑2703, bod 57; výše uvedený rozsudek Ioannidis, bod 21, jakož i rozsudek ze dne 4. června 2009, Vatsouras a Koupatantze,
         C‑22/08 a C‑23/08, Sb. rozh. s. I-0000, bod 36).

      71      H. G. von Chamier-Glisczinski sice tvrdí, že v okamžiku rozhodnutí DAK zmíněných v bodech 25 a 28 tohoto rozsudku hledal práci
         v Rakousku, a že situace jeho manželky jakožto jeho rodinného příslušníka tedy spadala pod článek 39 ES.

      72      Jak však vyplývá z bodů 26, 27 a 29 tohoto rozsudku, na podporu tohoto tvrzení nemá Soudní dvůr k dispozici žádný důkaz. Jak
         totiž vyplývá z bodu 27 tohoto rozsudku, údaje poskytnuté žalobkyní v původním řízení jednak v jejím dopise zmíněném v bodě
         22 tohoto rozsudku, a jednak během jednání nejsou zcela koherentní a mohou být spíše chápány tak, že v okamžiku zmíněných
         rozhodnutí DAK H. G. von Chamier-Glisczinski tím, že prováděl úkony směřující k převzetí podniku nacházejícího se v Rakousku,
         zatímco i nadále bydlel v Německu, nevyužíval svobody pohybu zajištěné článkem 39 ES.

      73      Za těchto okolností se nejeví, že by se článek 39 ES mohl ve zmíněném sporu v původním řízení uplatnit.

      74      Co se týká dále článku 49 ES, je třeba nejprve konstatovat, že žádné ustanovení Smlouvy neumožňuje abstraktním způsobem určit
         délku nebo frekvenci, od které již nelze poskytnutí služby nebo určitého druhu služby považovat za poskytování služeb ve smyslu
         Smlouvy. Pojem „služby“ ve smyslu Smlouvy tak může zahrnovat služby velmi rozličné povahy, včetně služeb, jejichž poskytování
         trvá po značně dlouhé období, dokonce i několik let (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. prosince 2003, Schnitzer, C‑215/01,
         Recueil, s. I‑14847, body 30 a 31, jakož i ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Portugalsko, C‑171/02, Recueil, s. I‑5645, bod
         26).

      75      Z judikatury nicméně vyplývá, že ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu služeb se nevztahují na situaci státního příslušníka
         jednoho členského státu, který umístí své hlavní trvalé bydliště, nebo každopádně bydliště bez předvídatelného časového omezení,
         na území jiného členského státu s cílem stát se v něm příjemcem služeb na dobu neurčitou (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
         5. října 1988, Steymann, 196/87, Recueil, s. 6159, bod 17; výše uvedený rozsudek Trojani, bod 28; rozsudek ze dne 19. října
         2004, Zhu a Chen, C‑200/02, Sb. rozh. s. I‑9925, bod 22, jakož i, co se týče zařízení specializované péče, rozsudek ze dne
         17. června 1997, Sodemare a další, C‑70/95, Recueil, s. I‑3395, bod 38).

      76      V projednávané věci se na základě informací uvedených v bodech 22 až 24, jakož i 26 a 27 tohoto rozsudku jeví, že se P. von
         Chamier‑Glisczinski nepřestěhovala do Rakouska v rámci dočasného poskytování péče ve specializovaném zařízení, do něhož byla
         přijata. Z týchž informací totiž vyplývá, že své bydliště v tomto členském státě zřídila trvalým způsobem, bez předvídatelného
         časového omezení.

      77      Za takovýchto podmínek, jak uvádí německá a norská vláda, jakož i Komise, nelze přijmout názor, že by v rámci projednávané
         žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce bylo možno uplatnit článek 49 ES.

      78      Vzhledem ke konstatováním týkajícím se uplatnitelnosti článků 39 ES a 49 ES učiněným v bodech 73 a 77 tohoto rozsudku je nutno
         připomenout, že P. von Chamier-Glisczinski v každém případě měla, jakožto německá státní příslušnice, postavení občanky Unie
         podle čl. 17 odst. 1 ES.

      79      Tím, že odjela do Rakouska a v této zemi zřídila své bydliště, vykonala práva, která jí byla přiznána čl. 18 odst. 1 ES. Taková
         situace, jako je ta, v níž se nacházela, spadá tudíž pod právo volného pohybu a pobytu občanů Unie na území jiného členského
         státu, než je členský stát, jehož jsou státními příslušníky.

      80      Za těchto podmínek je třeba přezkoumat situaci dotčenou v původním řízení, s přihlédnutím k právům, která taková osoba odkázaná
         na péči třetího, jako P. von Chamier-Glisczinski, mohla jakožto občanka Unie odvozovat z čl. 18 odst. 1 ES.

      81      Podle tohoto ustanovení má každý občan Unie právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení
         a podmínek stanovených v této smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení.

      82      V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že možnosti, které Smlouva otevírá v oblasti pohybu občanů Unie, by nemohly mít svůj
         plný účinek, pokud by státního příslušníka členského státu mohly od jejich využití odradit překážky pro jeho pobyt v jiném
         členském státě z důvodu právní úpravy jeho státu původu, která jej penalizuje jen proto, že těchto možností využil (viz rozsudek
         ze dne 23. října 2007, Morgan a Bucher, C‑11/06 a C‑12/06, Sb. rozh. s. I‑9161, bod 26 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek
         ze dne 4. prosince 2008, Zablocka‑Weyhermüller, C‑221/07, Sb. rozh. s. I-0000, bod 34 a citovaná judikatura).

      83      V projednávané věci je sice nesporné, že P. von Chamier-Glisczinski se v důsledku svého přestěhování do pečovatelského zařízení
         nacházejícího se v Rakousku, které nebylo smluvním zařízením ve smyslu § 72 SGB XI, nacházela ohledně věcných dávek stanovených
         tímto právním přepisem v situaci, která byla méně výhodná než ta, v níž by se byla nacházela, kdyby byla bývala požádala o poskytování
         plné stacionární péče ve smyslu § 43 zmíněného právního předpisu ve smluvním pečovatelském zařízení nacházejícím se v Německu.

      84      Jelikož však článek 42 ES stanoví koordinaci právních předpisů členských států, a nikoli jejich harmonizaci, nejsou tímto
         ustanovením dotčeny hmotněprávní a procesní rozdíly mezi systémy sociálního zabezpečení každého členského státu, a tudíž jím
         nejsou dotčena ani práva osob pojištěných v rámci těchto systémů (viz v tomto smyslu, pokud jde o volný pohyb pracovníků,
         rozsudky ze dne 15. ledna 1986, Pinna, 41/84, Recueil, s. 1, bod 20; ze dne 30. ledna 1997, de Jaeck, C‑340/94, Recueil, s. I‑461,
         bod 18, jakož i Hervein a Hervillier, C‑221/95, Recueil, s. I‑609, bod 16).

      85      Za těchto podmínek nemůže čl. 18 odst. 1 ES pojištěnci zaručit, že přestěhování do jiného členského státu bude neutrální z hlediska
         sociálního zabezpečení, zejména v oblasti dávek v nemoci (viz obdobně k článku 39 ES rozsudky ze dne 19. března 2002, Hervein
         a další, C‑393/99 a C‑394/99, Recueil, s. I‑2829, bod 51, jakož i ze dne 9. března 2006, Piatkowski, C‑493/04, Sb. rozh. s. I‑2369,
         bod 34). Jak uvádí Komise, může být vzhledem k rozdílům existujícím mezi systémy a právními předpisy členských států v dané
         oblasti takovéto přestěhování v konkrétních případech pro dotčenou osobu více či méně výhodné nebo nevýhodné, v závislosti
         na kombinaci vnitrostátních právních úprav použitelných podle nařízení č. 1408/71.

      86      Situace, v níž se nacházela P. von Chamier-Glisczinski v důsledku svého přestěhování do pečovatelského zařízení nacházejícího
         se v Rakousku, tak vyplývala spíše z kombinovaného uplatnění německých a rakouských právních předpisů v oblasti rizika odkázanosti
         na péči třetího, provedeného v souladu s nařízením č. 1408/71, než z právní úpravy obsažené v § 34 SGB XI. Za předpokladu,
         že by věcné dávky byly bývaly rakouskou právní úpravou stanoveny pro takové situace odkázanosti na péči třetího, jako byla
         situace dotyčné osoby, musely by totiž být v souladu s tímto nařízením dotyčné osobě tyto dávky poskytovány institucí místa
         bydliště nezávisle na tom, jaký je v tomto ohledu obsah německé právní úpravy, a této instituci by náklady s tím spojené byly
         bývaly uhrazeny příslušnou institucí podle článku 36 uvedeného nařízení.

      87      Za těchto podmínek, jelikož Spolková republika Německo a Rakouská republika mohly volně zvolit modality svých systémů zdravotního
         pojištění, nemůže být jeden z těchto systémů považován za příčinu diskriminace nebo znevýhodnění jen z toho důvodu, že má
         nepříznivé důsledky, je-li v souladu s koordinačními mechanismy zavedenými na základě článku 42 ES uplatněn v kombinaci se
         systémem jiného členského státu.

      88      Vzhledem ke všemu předcházejícímu je na druhou položenou otázku třeba odpovědět tak, že pokud na rozdíl od systému sociálního
         zabezpečení příslušného státu systém sociálního zabezpečení členského státu, kde má bydliště osoba odkázaná na péči třetího,
         pojištěná jako rodinný příslušník zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné ve smyslu nařízení č. 1408/71, poskytování
         věcných dávek v daných situacích odkázanosti na péči třetího nestanoví, článek 18 ES za takových okolností, jako jsou okolnosti
         věci v původním řízení, nebrání takové právní úpravě, jako je právní úprava stanovená v § 34 SGB XI, na jejímž základě příslušná
         instituce za takových okolností odmítne převzít, nezávisle na mechanismech zavedených článkem 19, popřípadě čl. 22 odst. 1
         písm. b) tohoto nařízení a na dobu neurčitou, náklady spojené s pobytem v pečovatelském zařízení nacházejícím se v členském
         státě bydliště až do výše částky rovnající se dávkám, na které by měla tato osoba nárok, kdyby jí tatáž péče byla poskytována
         ve smluvním zařízení nacházejícím se v příslušném státě.

       K nákladům řízení
      89      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Pokud na rozdíl od systému sociálního zabezpečení příslušného státu systém sociálního zabezpečení členského státu, kde má
            bydliště osoba odkázaná na péči třetího, pojištěná jako rodinný příslušník zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně
            činné ve smyslu nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
            osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném
            a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES)
            č. 1386/2001 ze dne 5. června 2001, nestanoví poskytování věcných dávek v takových situacích odkázanosti na péči třetího,
            jako je situace této osoby, článek 19 ani čl. 22 odst. 1 písm. b) zmíněného nařízení jako takové nevyžadují poskytování takovýchto
            dávek mimo příslušný stát příslušnou institucí nebo na její účet.
      2)      Pokud na rozdíl od systému sociálního zabezpečení příslušného státu systém sociálního zabezpečení členského státu, kde má
            bydliště osoba odkázaná na péči třetího, pojištěná jako rodinný příslušník zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně
            činné ve smyslu nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1386/2001,
            poskytování věcných dávek v daných situacích odkázanosti na péči třetího nestanoví, článek 18 ES za takových okolností, jako
            jsou okolnosti věci v původním řízení, nebrání takové právní úpravě, jako je právní úprava stanovená v § 34 části XI zákoníku
            sociálního zabezpečení (Sozialgesetzbuch), na jejímž základě příslušná instituce za takových okolností odmítne převzít, nezávisle
            na mechanismech zavedených článkem 19, popřípadě čl. 22 odst. 1 písm. b) zmíněného nařízení a na dobu neurčitou, náklady spojené
            s pobytem v pečovatelském zařízení nacházejícím se v členském státě bydliště až do výše částky rovnající se dávkám, na které
            by měla tato osoba nárok, kdyby jí tatáž péče byla poskytována ve smluvním zařízení nacházejícím se v příslušném státě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 23. ledna 2003. # Serena Angioli proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Žaloba na neplatnost. # Věc T-53/00.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. července 2012.#Josef Geistbeck a Thomas Geistbeck v. Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof.#Věc C-509/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      5. července 2012 (
            *1
         )
      „Duševní a průmyslové vlastnictví — Odrůdová práva Společenství — Nařízení (ES) č. 2100/94 — Výsada zemědělců — Pojem ‚přiměřená náhrada‘ — Náhrada vzniklé škody — Protiprávní jednání“
      Ve věci C-509/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof (Německo) ze dne 30. září 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 26. října 2010, v řízení

         Josef Geistbeck,

         Thomas Geistbeck

      proti

         Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, E. Levits (zpravodaj), J.-J. Kasel a M. Berger, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. ledna 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za J. a T. Geistbeckovi J. Beismannem a M. Mierschem, Rechtsanwälte,

               —

               za Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH K. von Gierkem a C. von Gierkem, Rechtsanwälte,

               —

               za řeckou vládu X. Basakou a A.-E. Vasilopoulou, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za španělskou vládu F. Díez Morenem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi B. Schimou, F. Wilmanem, jakož i M. Vollkommer, jako zmocněnci,

         – po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. března 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu určitých ustanovení nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství (Úř. věst. L 227, s. 1; Zvl. vyd. 03/16 s. 390), jakož i nařízení Komise (ES) č. 1768/95 ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení (ES) č. 2100/94 (Úř. věst. L 173; Zvl. vyd. 3/18 s. 63), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2605/98 ze dne 3. prosince 1998 (Úř. věst. L 328, s. 6, Zvl. vyd. 3/24 s. 162, dále jen „nařízení č. 1768/95“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi zemědělci J. Geistbeckem a T. Geistbeckem a společností Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (dále jen „STV“), která zastupuje zájmy držitelů chráněných odrůd Kuras, Quarta, Solara a Marabel, ohledně výsevu těchto odrůd, jenž nebyl v plném rozsahu oznámen, provedeného žalobci v původním řízení.

         Právní rámec

         Nařízení č. 2100/94

               3

               Podle článku 11 nařízení č. 2100/94 nárok na odrůdové právo Společenství přísluší „šlechtiteli“, tzn. „osobě, která odrůdu vyšlechtila nebo objevila a vyvinula, popřípadě jejímu právnímu nástupci“.

               4

               Článek 13 tohoto nařízení nadepsaný „Práva držitele odrůdového práva Společenství a zakázané úkony“ stanoví:
               „1.   Odrůdové právo Společenství má ten účinek, že úkony uvedené v odstavci 2 je oprávněn provádět pouze držitel nebo držitelé odrůdového práva Společenství, dále jen ‚držitel‘.
               2.   Aniž jsou dotčeny články 15 a 16, vyžadují souhlas držitele níže uvedené úkony, pokud jde o složky odrůdy nebo sklizený materiál chráněné odrůdy – obě dále uváděné jako ‚materiál‘:

                        a)

                        produkce nebo reprodukce (množení);

                  […]
               Držitel může svůj souhlas učinit závislým na podmínkách a omezeních.
               […]“

               5

               Článek 14 zmíněného nařízení nadepsaný „Odchylka od odrůdového práva Společenství“ ve svém odstavci 1 stanoví:
               „Odchylně od čl. 13 odst. 2 mohou zemědělci k zajištění zemědělské produkce pro účely množení na šlechtitelských polích ve svém vlastním hospodářství použít produkt sklizně, který ve svém vlastním hospodářství získaly vyšlechtěním rozmnožovacího materiálu odrůdy spadající pod odrůdové právo Společenství, přičemž se nesmí jednat o hybrid nebo syntetickou odrůdu.“

               6

               Článek 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 stanoví:
               „Podmínky pro účinnost výjimky podle odstavce 1, jakož i pro zachování oprávněných zájmů šlechtitele rostlin a zemědělce stanoví před vstupem tohoto nařízení v platnost prováděcí pravidla uvedená v článku 114 na základě níže uvedených kritérií:
               […]

                        —

                        malí zemědělci nejsou povinni platit držiteli odrůdového práva úhradu; […]

                  […]

                        —

                        malí zemědělci jsou povinni zaplatit držiteli odrůdového práva přiměřenou úhradu, která musí být zjevně nižší než částka, která se v téže oblasti požaduje za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu téže odrůdy; skutečná výše této přiměřené úhrady se může časem změnit, přičemž se přihlédne k tomu, do jaké míry je, pokud jde o dotyčnou odrůdu, použito odchylky podle odstavce 1,

                  […]

                        —

                        zemědělci, jakož i poskytovatelé zpracovatelských služeb předají držitelům odrůdových práv na jejich žádost příslušné informace […]“

               7

               Článek 94 tohoto nařízení, který se týká občanskoprávních žalob, jež mohou být podány v případě, kdy použití odrůdy zakládá protiprávní jednání, uvádí:
               „1.   Kdo:

                        a)

                        ohledně odrůdy, které bylo uděleno odrůdové právo Společenství, provede úkony uvedené v čl. 13 odst. 2, aniž by k tomu byl oprávněn[,]
                        […]

                  může být držitelem žalován za protiprávní jednání nebo o zaplacení přiměřené náhrady nebo oboje.
               2.   Kdo jedná úmyslně nebo z nedbalosti, je držiteli povinen kromě toho nahradit další škody vzniklé z protiprávního jednání. V případě mírné nedbalosti se může tento nárok snížit v souladu se stupněm této mírné nedbalosti, avšak nikoli pod výši výhody, která vznikla porušiteli z protiprávního jednání.“

               8

               Doplňující uplatnění vnitrostátního práva při protiprávním jednání se řídí článkem 97 zmíněného nařízení, který ve svém odstavci 1 stanoví:
               „Pokud odpovědná strana podle článku 94 získala na základě protiprávního jednání k tíži držitele nebo oprávněného uživatele nějakou výhodu, použijí příslušné soudy podle článků 101 nebo 102 vnitrostátní právní předpisy včetně mezinárodního práva soukromého.“

         Nařízení č. 1768/95

               9

               Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1768/95 zní takto:
               „Podmínky uvedené v článku 1 musí být držitelem odrůdového práva, který zastupuje šlechtitele, a zemědělcem prováděny tak, aby zůstaly zachovány oprávněné zájmy dotyčných stran.“

               10

               Článek 5 nařízení č. 1768/95, který stanoví následující pravidla týkající se úhrady příslušející držiteli, zní:
               „1.   Výše přiměřené úhrady, kterou je třeba zaplatit držiteli odrůdového práva podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky základního nařízení, může být mezi držitelem hospodářství a dotyčným zemědělcem dohodnuta smluvně.
               2.   Pokud nebyla taková dohoda uzavřena nebo není použitelná, musí být výše úhrady výrazně nižší než částka, která je požadována na stejném území za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu téže odrůdy nejnižší kategorie přípustné pro úřední uznávání.
               […]
               5.   Pokud v případě odstavce 2 neexistuje žádná dohoda ve smyslu odstavce 4, činí úhrada 50 % částky účtované za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu podle odstavce 2.
               […]“

               11

               Článek 14 tohoto nařízení, který se týká dohledu držitele na plnění povinností zemědělce, ve svém odstavci 1 stanoví:
               „Aby mohl držitel odrůdového práva dohlížet na to, zda jsou plněna ustanovení článku 14 základního nařízení podle tohoto nařízení, pokud jde o plnění povinností dotyčného zemědělce, zemědělec na žádost držitele:

                        a)

                        poskytne důkazy pro jím předané přehledy informací podle článku 8 prostřednictvím předložení dostupných určujících podkladů, například faktur, použitých etiket nebo jiných vhodných dokladů, jak jsou požadovány podle čl. 13 odst. 1 písm. a), a které se mají vztahovat:

                                 —

                                 na poskytování služeb za účelem zpracování sklizených produktů z odrůdy náležející držiteli odrůdového práva třetí stranou, nebo

                                 —

                                 v případě čl. 8 odst. 2 písm. e) na dodání rozmnožovacího materiálu odrůdy náležející držiteli odrůdového práva,

                           nebo dokladem o pěstebních plochách nebo skladovacích zařízeních;

                        b)

                        poskytnout důkaz uvedený v čl. 4 odst. 3 nebo čl. 7 odst. 5.“

               12

               Podle článku 18 nařízení č. 1768/95
               „1.   Držitel odrůdového práva může porušitele podle článku 17 kvůli plnění jeho povinností žalovat podle čl. 14 odst. 3 základního nařízení na základě ustanovení tohoto nařízení.
               2.   Pokud dotyčná osoba se zřetelem na odrůdu nebo více odrůd téhož držitele odrůdového práva opakovaně úmyslně poruší povinnost podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky základního nařízení, je vůči držiteli odrůdového práva povinna k úhradě další škody podle čl. 94 odst. 2 základního nařízení; tato povinnost úhrady zahrnuje alespoň paušální částku, která se vypočítává na základě čtyřnásobku průměrné částky poplatku, požadované na stejném území za licenční výrobu odpovídajícího množství rozmnožovacího materiálu chráněné odrůdy dotyčných rostlinných druhů, aniž je dotčena vyšší náhrada škody.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               13

               J. Geistbeck a T. Geistbeck provedli v letech 2001 až 2004 výsev chráněných rostlinných odrůd Kuras, Quarta, Solara a Marabel poté, co o něm informovali společnost STV. Společnost STV však při kontrole zjistila, že skutečně pěstovaná množství překračovala v případě některých odrůd více než trojnásobek ohlášených množství. Společnost STV tudíž požadovala zaplacení částky 4576,15 eur odpovídající úhradě, na niž měla údajně nárok. Vzhledem k tomu, že žalobci v původním řízení uhradili pouze polovinu této částky, podala společnost STV žalobu a požadovala uhrazení zůstatku uvedené částky a náhradu nákladů ve výši 141,05 eur vzniklých před zahájením soudního řízení.

               14

               Této žalobě bylo v prvním stupni vyhověno. Odvolání podané žalobci v původním řízení bylo zamítnuto. Žalobci v původním řízení tedy podali opravný prostředek „Revision“ k předkládajícímu soudu.

               15

               S odvoláním na rozsudek Soudního dvora ze dne 10. dubna 2003, Schulin (C-305/00, Recueil, s. I-3525) zastává tento soud názor, že se zemědělec, který řádně nesplnil svoji informační povinnost vůči držiteli chráněné odrůdy, nemůže dovolávat čl. 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94 a vystavuje se žalobě za protiprávní jednání na základě článku 94 téhož nařízení, jakož i zaplacení přiměřené náhrady.

               16

               Zmíněný soud však má pochybnosti ohledně způsobu výpočtu „přiměřené náhrady“, jež má být zaplacena držiteli chráněného práva podle čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94, jakož i odškodnění, jež je třeba poskytnout podle odstavce 2 téhož článku.

               17

               Jako základ pro výpočet této náhrady by bylo možno použít buď průměrnou částku obdrženou za dotčenou licenční výrobu rozmnožovacího materiálu chráněných rostlinných odrůd v téže oblasti, nebo úhradu, která by mohla být vypočítána na základě úhrady pro případ povoleného výsevu v souladu s čl. 14 odst. 3 čtvrtou odrážkou nařízení č. 2100/94 ve spojení s čl. 5 odst. 5 nařízení č. 1768/95 (dále jen „poplatek za povolený výsev“).

               18

               V prvním případě by subjekt, který se dopustil protiprávního jednání, platil zmíněnou průměrnou částku za týchž podmínek a za použití týchž sazeb jako třetí osoby, zatímco ve druhém případě by se mohl dovolávat zvýhodněné sazby vyhrazené zemědělcům, tedy 50 % částky za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu.

               19

               Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Má být ‚přiměřená náhrada‘, kterou je zemědělec povinen zaplatit držiteli odrůdového práva Společenství podle čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 za to, že použil rozmnožovací materiál chráněné odrůdy získaný výsevem, aniž splnil povinnosti stanovené v čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 a článku 8 nařízení č. 1768/95, vypočtena na základě průměrné částky poplatku, který se v téže oblasti požaduje za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu chráněných odrůd dotyčných rostlinných druhů, nebo je namísto toho třeba vycházet z (nižší) úhrady, kterou by bylo nutno zaplatit podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky nařízení č. 2100/94 a článku 5 nařízení č. 1768/95 v případě povoleného výsevu?

                        2)

                        Jestliže je třeba vycházet pouze z úhrady za povolený výsev,

                  může držitel odrůdového práva za takových okolností i při jednorázovém zaviněném porušení zemědělcem vypočítat částku škody, jež mu má být nahrazena podle čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94, paušálně na základě poplatku za udělení licence k výrobě rozmnožovacího materiálu?

                        3)

                        Je přípustné, či dokonce nutné zohlednit při výpočtu ‚přiměřené náhrady‘ dlužené podle čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 nebo náhrady škody dlužné podle čl. 94 odst. 2 uvedeného nařízení náklady na zvláště významná kontrolní opatření provedená subjektem, jenž hájí práva mnohých držitelů odrůdového práva, takovým způsobem, že se uloží dvojnásobek obvykle sjednané úhrady nebo odměny podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky nařízení č. 2100/94?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               20

               Svou první otázkou chce předkládající soud v podstatě zjistit, které aspekty umožňují určit výši „přiměřené náhrady“, kterou musí podle čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 zaplatit zemědělec, jenž nesplnil podmínky, které mu ukládá čl. 14 odst. 3 čtvrtá a šestá odrážka tohoto nařízení. Zejména se táže, zda má za základ výpočtu této náhrady vzít poplatek za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu téže odrůdy v téže oblasti, tzv. „licence C“, anebo poplatek za povolený výsev podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky nařízení č. 2100/94, který podle čl. 5 odst. 5 nařízení č. 1768/95 činí 50 % částky, jež je účtována za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu.

               21

               Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 13 odst. 2 nařízení č. 2100/94 je souhlas držitele odrůdových práv Společenství vyžadován, pokud jde o složky odrůdy nebo sklizený materiál chráněné odrůdy, zejména pro produkci nebo reprodukci (množení) a pro úpravy pro účely množení, pro nabízení k prodeji, pro prodej nebo jiné uvedení do oběhu a pro uschování za některým z účelů (viz výše uvedený rozsudek Schulin, bod 46).

               22

               V této souvislosti představuje článek 14 nařízení č. 2100/94 výjimku ze zásady souhlasu držitele odrůdového práva Společenství (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Schulin, bod 47), jelikož použití produktu sklizně, jejž zemědělci získali ve vlastním hospodářství, nepodléhá souhlasu držitele odrůdového práva Společenství, splňují-li určité podmínky výslovně uvedené v odstavci 3 zmíněného článku 14.

               23

               V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že zemědělec, který držiteli nezaplatí přiměřenou úhradu v případě, kdy používá produkt sklizně získaný výsevem rozmnožovacího materiálu chráněné odrůdy, se nemůže dovolávat čl. 14 odst. 1 nařízení č. 2100/94, a proto je třeba mít za to, že provedl jeden z úkonů uvedených v čl. 13 odst. 2 tohoto nařízení, aniž k tomu byl oprávněn (výše uvedený rozsudek Schulin, bod 71).

               24

               Postavení, v němž se nacházejí žalobci v původním řízení, se však podobá postavení zemědělců, kteří nezaplatili „přiměřenou úhradu“ stanovenou v čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážce nařízení č. 2100/94, jelikož žalobci v původním řízení v důsledku toho, že nenahlásili část celkového množství produktu sklizně získané výsevem, nezaplatili zmíněnou úhradu.

               25

               Z toho plyne, že výsev, který žalobci v původním řízení neoznámili, zakládá, jak správně uvedl předkládající soud, „protiprávní jednání“ ve smyslu článku 94 nařízení č. 2100/94. Způsob stanovení přiměřené náhrady, jako je ta, kterou musí J. Geistbeck a T. Geistbeck zaplatit navrhovatelce v původním řízení, je tedy nutno určit na základě tohoto ustanovení.

               26

               V tomto ohledu J. Geistbeck a T. Geistbeck uvádějí, že jelikož čl. 14 odst. 3 čtvrtá odrážka a čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 používají téměř shodné výrazy, je třeba při stanovení „přiměřené náhrady“, již je třeba zaplatit podle čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94, vycházet z poplatku za povolený výsev.

               27

               Takovýto výklad však nelze přijmout.

               28

               Jednak je totiž třeba konstatovat, že třebaže je ve francouzskojazyčném znění v obou těchto ustanoveních nařízení č. 2100/94 použit týž výraz „rémunération équitable“ („přiměřená úhrada“), v jiných jazykových zněních, zejména v německém a anglickém znění – jak uvedl generální advokát v bodě 43 svého stanoviska – tomu tak není. Z podobnosti výrazů použitých ve zmíněných ustanoveních nařízení č. 2100/94 tedy nelze vyvodit, že se týkají téhož pojmu.

               29

               Dále je třeba zdůraznit, že článek 14 zmíněného nařízení jakožto ustanovení stanovící výjimku ze zásady odrůdového práva Společenství musí být vykládán restriktivně, a tudíž nesmí být uplatňován v jiných souvislostech, než těch, jež jsou výslovně vymezeny v témže článku.

               30

               Jak totiž zdůraznil generální advokát v bodech 45 až 47 svého stanoviska, pojem „přiměřená úhrada“ podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky nařízení č. 2100/94 ve spojení s čl. 5 odst. 5 nařízení č. 1768/95 má za cíl vyvážit vzájemné legitimní zájmy zemědělců a držitelů odrůdových práv.

               31

               Naproti tomu čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94, v jehož znění se nerozlišuje podle toho, kdo se dopustil protiprávního jednání, se konkrétně týká zaplacení přiměřené náhrady v kontextu žaloby pro protiprávní jednání.

               32

               Z toho vyplývá, že za okolností věci v původním řízení nelze poplatek za povolený výsev ve smyslu článku 14 nařízení č. 2100/94 vzít za základ výpočtu „přiměřené náhrady“ stanovené v čl. 94 odst. 1 tohoto nařízení.

               33

               Jakožto alternativní základ zmíněné náhrady uvádí předkládající soud poplatek za licenční výrobu, tj. licenci C.

               34

               Jak bylo připomenuto v bodě 23 tohoto rozsudku, zemědělec, který nesplní povinnosti, jež jsou mu uloženy – zejména podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 ve spojení s článkem 8 nařízení č. 1768/95 – nemůže uplatňovat výsadu, jež by vyvozoval z tohoto ustanovení.

               35

               Musí na něj být tudíž nahlíženo jako na třetí osobu, která provedla některý z úkonů uvedených v čl. 13 odst. 2 nařízení č. 2100/94, aniž k tomu byla oprávněna.

               36

               Vzhledem k tomu, že článek 94 nařízení č. 2100/94 má za cíl napravit škodu vzniklou držiteli odrůdových práv, proti němuž směřovalo protiprávní jednání, je třeba mít za to, že jelikož se J. Geistbeck a T. Geistbeck ve věci v původním řízení nemohou dovolávat „výsady zemědělců“, tzn. odchylky od odrůdového práva Společenství stanovené v čl. 14 odst. 1 tohoto nařízení, jak vyplývá z odstavce 3 tohoto článku, dosahuje tato škoda přinejmenším výše rovnající se licenci C, již byla třetí osoba povinna uhradit.

               37

               Proto je za účelem určení „přiměřené náhrady“ stanovené v čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 za okolností věci v původním řízení třeba vzít za základ výpočtu částku rovnající se poplatku za licenční výrobu.

               38

               Předně J. Geistbeck a T. Geistbeck s úmyslem takovýto výklad vyvrátit tvrdí, že rozmnožovací materiál pocházející z první sklizně je nižší jakosti než rozmnožovací materiál podle čl. 13 odst. 2 nařízení č. 2100/94. Takovýto argument však není relevantní, jelikož rozmnožování chráněného materiálu nemůže mít vliv na existenci práva duševního vlastnictví spojeného s tímto materiálem.

               39

               Dále J. Geistbeck a T. Geistbeck nemohou ani tvrdit, že kdyby se částka rovnající se poplatku za výrobu na základě licence C považovala za základ výpočtu „přiměřené náhrady“, již je třeba zaplatit podle čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 zemědělcem, který nesplnil podmínky stanovené v čl. 14 odst. 3 zmíněného nařízení ve spojení s článkem 8 nařízení č. 1768/95, znamenalo by to, že se ustanovením tohoto článku 94 přiznává povaha trestní sankce, což neodpovídá vlastnímu cíli tohoto článku.

               40

               Jak totiž bylo uvedeno v bodě 35 tohoto rozsudku, zemědělec, který se nedovolával ustanovení čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94, musí být považován za třetí osobu, která bez souhlasu provedla některý z úkonů uvedených v čl. 13 odst. 2 tohoto nařízení. Proto výhoda, již získá porušitel, kterou má kompenzovat čl. 94 odst. 1 zmíněného nařízení, odpovídá částce rovnající se poplatku za výrobu na základě licence C, jejž neuhradil.

               41

               Pokud bychom za základ výpočtu přiměřené náhrady, kterou je třeba poskytnout v případě protiprávního jednání, nevzali částku rovnající se poplatku za výrobu na základě licence C, ale částku nižší, odpovídající poplatku za povolený výsev, mohlo by to vést ke zvýhodnění zemědělců, kteří neplní informační povinnosti, jež mají vůči držiteli podle čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94 a článku 8 nařízení č. 1768/95, oproti zemědělcům, kteří řádně oznamují výsev.

               42

               Podněcující charakter spojený s pojmem „přiměřená náhrada“ vyplývající z ustanovení článku 94 nařízení č. 2100/94 je však tím potřebnější, že podle čl. 14 odst. 3 páté odrážky zmíněného nařízení jsou za dohled nad dodržováním používání chráněných rostlinných odrůd v rámci oprávněného výsevu výlučně odpovědní držitelé odrůdových práv, kteří jsou tudíž odkázáni na dobrou víru a spolupráci dotčených zemědělců.

               43

               Ze všech těchto důvodů vyplývá, že na první položenou otázku je třeba odpovědět tak, že ke stanovení „přiměřené náhrady“, již musí podle čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 zaplatit zemědělec, který použil rozmnožovací materiál chráněné odrůdy získaný výsevem, aniž splnil povinnosti, které mu ukládá čl. 14 odst. 3 tohoto nařízení ve spojení s článkem 8 nařízení č. 1768/95, je třeba vzít za základ výpočtu částku rovnající se poplatku za výrobu na základě licence C.

               44

               Vzhledem k odpovědi podané na první otázku není namístě odpovídat na druhou otázku.

         K třetí otázce

               45

               Podle znění třetí otázky si předkládající soud přeje zjistit, zda musí být článek 94 nařízení č. 2100/94 vykládán v tom smyslu, že je platba náhrady nákladů na dohled nad dodržování práv držitele odrůdových práv zahrnuta do výpočtu přiměřené náhrady podle prvního odstavce článku 94 nařízení č. 2100/94, nebo zda je takováto platba zahrnuta do výpočtu částky náhrady škody stanovené v odstavci 2 tohoto článku. Ohledně případu, kdy držitel takovouto škodu uplatní, se předkládající soud dotazuje, zda může být tato náhrada vypočtena paušálně a odpovídat dvojnásobku obvykle sjednané úhrady nebo přiměřené úhrady stanovené v čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážce zmíněného nařízení.

               46

               Komise ve svém vyjádření uvedla, že tato otázka je čistě hypotetická, jelikož společnost STV zaplacení takovýchto nákladů nepožadovala.

               47

               V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že je postup zavedený článkem 267 SFEU nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporu, který mají rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 24. března 2009, Danske Slagterier, C-445/06, Sb. rozh. s. I-2119, bod 65, jakož i ze dne 15. září 2011, Unió de Pagesos de Catalunya, C-197/10, Sb. rozh. s. I-8495, bod 16 a citovaná judikatura).

               48

               V rámci této spolupráce se na otázky týkající se unijního práva vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C-94/04 a C-202/04, Sb. rozh. s. I-11421, bod 25, jakož i výše uvedený rozsudek Unió de Pagesos de Catalunya, bod 17).

               49

               Vzhledem k tomu, že v projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že společnost STV svou žalobou v původním řízení skutečně požadovala zaplacení „přiměřené náhrady“ ve smyslu čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94, je třeba třetí otázku předkládajícího soudu zodpovědět, pokud jde o zmíněný pojem „přiměřená náhrada“.

               50

               V tomto ohledu postačí uvést, že se první odstavec článku 94 nařízení č. 2100/94 omezuje na stanovení přiměřené náhrady v případě protiprávního užívání odrůdových práv, aniž zamýšlí náhradu jiných škod, než těch, jež souvisí s nezaplacením zmíněné úhrady.

               51

               Za těchto podmínek je na třetí položenou otázku třeba odpovědět tak, že platbu náhrady za náklady dohledu nad dodržováním práv držitele odrůdových práv nelze zahrnout do výpočtu „přiměřené náhrady“ stanovené v čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94.

         K nákladům řízení

               52

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Ke stanovení „přiměřené náhrady“, již musí podle čl. 94 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství zaplatit zemědělec, který použil rozmnožovací materiál chráněné odrůdy získaný výsevem, aniž splnil povinnosti, které mu ukládá čl. 14 odst. 3 tohoto nařízení ve spojení s článkem 8 nařízení Komise (ES) č. 1768/95 ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení (ES) č. 2100/94, ve znění nařízení Komise (ES) č. 2605/98 ze dne 3. prosince 1998, je třeba vzít za základ výpočtu částku poplatku za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu chráněné rostlinné odrůdy dotyčných rostlinných druhů v téže oblasti.

                           2)

                           Platbu náhrady za náklady dohledu nad dodržováním práv držitele odrůdových práv nelze zahrnout do výpočtu „přiměřené náhrady“ stanovené v čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 6. dubna 1962. # Meroni & Co. a další proti Vysokému úřadu ESUO. # Spojené věci 21/61 až 26/61.