title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 13. září 2010. # Télévision française 1 SA (TF1) proti Evropské komisi. # Státní podpory - Režimy podpor pro kinematografickou a audiovizuální produkci - Rozhodnutí nevznášet námitky - Žaloba na neplatnost - Nedostatek podstatného ovlivnění soutěžního postavení - Nepřípustnost. # Věc T-193/06.

text:
      Věc T-193/06
      Télévision française 1 SA (TF1)
      v.
      Evropská komise
      „Státní podpory – Režimy podpor pro kinematografickou a audiovizuální produkci – Rozhodnutí nevznášet námitky – Žaloba na neplatnost – Nedostatek podstatného ovlivnění soutěžního postavení – Nepřípustnost“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Rozhodnutí Komise konstatující
            slučitelnost státní podpory se společným trhem, aniž bylo zahájeno formální vyšetřovací řízení – Žaloba podaná zúčastněnými
            stranami ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES – Přípustnost – Podmínky
      (Článek 88 odst. 2 a 3 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec ES)
      2.      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Rozhodnutí Komise konstatující
            slučitelnost státní podpory se společným trhem, aniž bylo zahájeno formální vyšetřovací řízení – Žaloba soutěžícího podniku,
            který neprokazuje podstatné dotčení svého postavení na trhu – Nepřípustnost
      (Článek 88 odst. 2 a 3 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec ES)
      1.      Podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES může každá fyzická nebo právnická osoba podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou jí
         určena, jakož i proti rozhodnutím, která byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se jí bezprostředně
         a osobně dotýkají.

      V rámci řízení o kontrole státních podpor upraveného v článku 88 ES, musí být rozlišována jednak předběžná fáze zkoumání podpor
         zavedená v odstavci 3 tohoto článku, jejímž cílem je pouze umožnit Komisi, aby si mohla utvořit svůj prvotní názor na to,
         zda je předmětná podpora částečně či plně slučitelná, jednak fáze vyšetřování uvedená v odstavci 2 téhož článku. Pouze v rámci
         této fáze, která má umožnit Komisi, aby získala úplné informace o všech okolnostech věci, ukládá Smlouva Komisi povinnost
         vyzvat zúčastněné strany, aby předložily své připomínky.

      Jestliže Komise, ač nezahájila formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, rozhodnutím přijatým na základě
         odstavce 3 téhož článku konstatuje, že podpora je slučitelná se společným trhem, mohou se nositelé těchto procesních záruk
         domoci jejich dodržení pouze, pokud mají možnost toto rozhodnutí zpochybnit před soudem Společenství. Z těchto důvodů soud
         Společenství prohlásí za přípustnou žalobu směřující ke zrušení takového rozhodnutí podanou zúčastněnou stranou ve smyslu
         čl. 88 odst. 2 ES, pokud žalobce podáním žaloby sleduje zajištění ochrany procesních práv, kterých požívá na základě tohoto
         posledně uvedeného ustanovení.

      Takovými zúčastněnými stranami ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES jsou osoby, podniky nebo sdružení, jejichž zájmy mohou být dotčeny
         poskytnutím podpory, tj. zejména podniky soutěžící s příjemci této podpory a profesní organizace.

      (viz body 64, 69–71)
      2.      Jiné subjekty než adresáti rozhodnutí mohou tvrdit, že jsou osobně dotčeny, pouze tehdy, jsou-li tímto rozhodnutím zasaženy
         z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním
         osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát takového rozhodnutí.

      Pokud žalobce zpochybňuje v oblasti státních podpor opodstatněnost rozhodnutí obsahujícího posouzení podpory jako takové,
         pouhá skutečnost, že může být považován za zúčastněnou stranu ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, nemůže postačovat k tomu, aby byla
         přípustnost žaloby uznána. V takovém případě musí prokázat, že má zvláštní postavení zejména z důvodu, že je jeho postavení
         na trhu podstatně dotčeno podporou, která je předmětem napadeného rozhodnutí. V tomto ohledu se podnik nemůže dovolávat pouze
         toho, že je v postavení soutěžitele ve vztahu k podniku, který má prospěch z předmětného opatření, ale musí mimoto doložit
         závažnost zásahu do svého postavení na trhu.

      (viz body 66, 72, 76–78)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (pátého senátu)
      13. září 2010(*)

      „Státní podpory – Režimy podpor pro kinematografickou a audiovizuální produkci – Rozhodnutí nevznášet námitky – Žaloba na neplatnost – Nedostatek podstatného ovlivnění soutěžního postavení – Nepřípustnost“
      Ve věci T‑193/06,
      Télévision française 1 SA (TF1), se sídlem v Boulogne-Billancourt (Francie), zastoupená J.‑P. Hordiesem a C. Smitsem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Evropské komisi, zastoupené C. Giolitem, T. Scharfem a B. Stromskym, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      Francouzskou republikou, zastoupenou G. de Berguesem a L. Butelem, jako zmocněnci,

      vedlejší účastnicí,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K (2006) 832 v konečném znění ze dne 22. března 2006 o opatřeních pro
         podpory kinematografie a audiovizuální produkce ve Francii (podpory NN 84/2004 a N 95/2004 – Francie, Režimy podpor pro kinematografii
         a audiovizuální produkci),

      TRIBUNÁL (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras, předseda, M. Prek a V. M. Ciucă (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: T. Weiler, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 22. dubna 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
      1        Článek 87 odst. 1 ES stanoví, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují
         nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují
         obchod mezi členskými státy, neslučitelné se společným trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak.“

      2        Článek 87 odst. 3 písm. d) ES zakotvuje, že za slučitelné se společným trhem mohou být považovány: podpory určené na pomoc
         kultuře a zachování kulturního dědictví, jestliže neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže ve Společenství v míře
         odporující společnému zájmu.

      3        Sdělení Komise Radě, Evropskému parlamentu, Hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů o některých právních aspektech
         filmových a ostatních audiovizuálních děl ze dne 26. září 2001 (Úř. věst. 2002, C 43, s. 6) upřesňuje zvláštní kritéria, na
         jejichž základě Komise v rámci výjimky zakotvené v čl. 87 odst. 3 písm. d) ES posuzuje státní podpory kinematografické a audiovizuální
         produkci. Komise v tomto sdělení rovněž upřesňuje, že posuzuje-li režimy podpor kinematografické a audiovizuální produkci,
         musí ověřovat, zda zachovávají „zásadu obecné legality“, tj. musí se ujistit, že nejsou spojena s ustanoveními, která by byla
         v rozporu s ustanoveními smlouvy o ES v jiných oblastech, než jsou státní podpory (včetně ustanovení týkajících se zdanění).
         V roce 2004 rozšířila Komise působnost těchto zvláštních kritérií slučitelnosti i na kinematografickou a audiovizuální produkci,
         a to až do dne 30. června 2007 (Úř. věst. C 123, s. 1).

      4        Francouzský zákon č. 86-1067 ze dne 30. září 1986 o svobodě sdělovacích prostředků (JORF ze dne 1. října 1986, s. 11755),
         a to zejména ve znění zákona č. 2000-719 ze dne 1. srpna 2000 (JORF ze dne 2. srpna 2000, s. 11903), stanovuje pravidla vztahující
         se na služby audiovizuální komunikace.

      5        Součástí francouzské právní úpravy jsou opatření na podporu kinematografické a audiovizuální produkce. Jde zaprvé o mechanismy
         podpory výrobcům, které zabezpečuje Centre national de la cinématographie [Státní centrum pro kinematografii] (CNC). Financování
         těchto mechanismů je zajišťováno zejména prostřednictvím odvodu z obratu provozovatelů televizních služeb (dále jen „Daň“).
         Zadruhé jde o závazky investovat do kinematografické a audiovizuální produkce, které jsou uloženy provozovatelům televizních
         služeb.

      6        Mechanismy na podporu kinematografické a audiovizuální produkce v rámci CNC se řídí:

      –        pokud jde o oblast kinematografie, nařízením č. 99-130 ze dne 24. února 1999 o finanční podpoře kinematografickému průmyslu
         (JORF ze dne 25. února 1999, s. 2902), v platném znění,

      –        pokud jde o audiovizuální oblast, nařízením č. 95-110 ze dne 2. února 1995 o finanční podpoře státu průmyslu audiovizuálních
         programů (JORF ze dne 3. února 1995, s. 1875), doplněným nařízením č. 98-35 ze dne 14. ledna 1998 o finanční podpoře státu
         audiovizuálnímu průmyslu (JORF ze dne 17. ledna 1998, s. 742), v platném znění.

      7        Daň se řídí článkem 302a KB Všeobecného daňového zákoníku, který byl vložen čl. 28 písm. A opravného zákona č. 97-1239 ze
         dne 29. prosince 1997 o státním rozpočtu na rok 1997 (JORF ze dne 30. prosince 1997, s. 19101) a změněn zákonem č. 2005-1719
         ze dne 30. prosince 2005 o státním rozpočtu na rok 2006 (JORF ze dne 31. prosince 2005, s. 20597) a opravným zákonem č. 2005-1720
         ze dne 30. prosince 2005 o státním rozpočtu na rok 2005 (JORF ze dne 31. prosince 2005, s. 20654).

      8        Mechanismus investičních závazků se řídí:

      –        nařízením č. 2001-609 ze dne 9. července 2001 přijatým k provedení bodu 3 článku 27 a článku 71 zákona č. 86-1067 a týkajícím
         se příspěvku provozovatelů televizních služeb šířených volně analogově pozemními rádiovými vlnami na rozvoj produkce kinematografických
         a audiovizuálních děl (JORF ze dne 11. července 2001, s. 11073), v platném znění,

      –        nařízením č. 2001-1332 ze dne 28. prosince 2001 přijatým k provedení článků 27, 28 a 71 zákona č. 86-1067 a týkajícím se příspěvku
         provozovatelů televizních služeb šířených analogově pozemními rádiovými vlnami, které jsou financovány s využitím uživatelských
         poplatků na rozvoj produkce kinematografických a audiovizuálních děl (JORF ze dne 29. prosince 2001, s. 21310), v platném
         znění,

      –        nařízením č. 2001-1333 ze dne 28. prosince 2001 přijatým k provedení článků 27, 70 a 71 zákona č. 86-1067 a stanovujícím obecné
         zásady šíření jiných než rozhlasových služeb digitálně pozemními rádiovými vlnami (JORF ze dne 29. prosince 2001, s. 21315),
         v platném znění,

      –        nařízením č. 2002-140 ze dne 4. února 2002 přijatým k provedení článků 33, 33-1, 33-2 a 71 zákona č. 86-1067 a zavádějícím
         režim vztahující se na různé kategorie služeb rozhlasového a televizního vysílání distribuované po kabelu nebo šířené satelitem
         (JORF ze dne 6. února 2002, s. 2412), v platném znění.

      9        Tyto investiční závazky musí přinejmenším ze dvou třetin v audiovizuální a přinejmenším ze tří čtvrtin v kinematografické
         oblasti směřovat na nezávislou produkci, přičemž pojem nezávislé produkce se, jak to bylo potvrzeno při jednání, vztahuje
         k nezávislosti producenta díla ve vztahu k provozovateli televizních služeb, jenž toto dílo financuje, a je definován podle
         relativních kritérií, která se týkají zejména vzájemného držení podílu na základním jmění nebo hlasovacích práv ze strany
         dotčeného producenta a provozovatele služeb i podílu tohoto provozovatele na poslední činnosti uvedeného producenta.

      10      Opatření na podporu audiovizuální produkce ze strany CNC musí svědčit i nezávislým produkčním podnikům, přičemž pojem nezávislý
         producent je definován shodně jako v oblasti investičních závazků.

       Skutečnosti předcházející sporu
      11      Dne 15. července 1992 schválila Komise Evropských společenství rozhodnutím o podpoře N 7/92 (Úř. věst. C 203, s. 14) na dobu
         neurčitou určité okolnosti francouzského režimu na podporu kinematografické a audiovizuální produkce.

      12      Rozhodnutím o podpoře N 3/98 ze dne 3. června 1998 změněném dne 29. července 2008 (Úř. věst. C 279, s. 4) schválila Komise
         na dva roky určité změny systému automatické podpory kinematografické produkce. Dne 7. srpna 1998 byla platnost tohoto schválení
         prodloužena až do dne 3. června 2004.

      13      Dopisem ze dne 3. října 2001 podala žalobkyně, Télévision française 1 SA (TF1), ke Komisi dvě stížnosti na některé okolnosti
         francouzského systému podpory kinematografie a audiovize.

      14      Dopisem ze dne 16. února 2004 oznámily francouzské úřady režim selektivních podpor kinematografickým dílům s významem pro
         zámoří (N 95/2004). Komise si od francouzských úřadů vyžádala doplňující informace; ty na tuto žádost odpověděly. Francouzské
         úřady Komisi rovněž zaslaly oznámení o provádění uvedeného režimu, od kterého následně v lednu 2005 ustoupily.

      15      Dopisy ze dne 13. a 27. dubna 2004 předala CNC Komisi informace vztahující se ke stížnostem žalobkyně.

      16      Dopisem ze dne 24. května 2004 oznámily francouzské úřady Komisi veškeré režimy podpor kinematografii a audiovizi a požádaly
         ji o dočasné prodloužení platnosti režimů, na které se vztahovala rozhodnutí o podporách N 7/92 a N 3/98, což Komise odmítla.
         Dopisem ze dne 27. července 2004 vyzvala Komise francouzské úřady, aby své oznámení doplnily, což francouzské úřady učinily
         v několika dopisech v roce 2004 a v roce 2005. Dne 14. prosince 2004 byly veškeré oznámené režimy podpor zaevidovány pod číslem
         NN 84/2004.

      17      Dopisem ze dne 22. prosince 2004 informovala Komise francouzské úřady, že jelikož oznámené podpůrné režimy již byly prováděny,
         považuje je za protiprávní ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES.

      18      Dopisem ze dne 10. ledna 2006 předložila žalobkyně ke svým stížnostem ze dne 3. října 2001doplněk.

      19      V rozhodnutí K (2006) 832 v konečném znění ze dne 22. března 2006 o opatřeních pro podpory kinematografie a audiovizuální
         produkce ve Francii (Státní podpory NN 84/2004 a N 95/2004 – Francie, Režimy podpor pro kinematografii a audiovizuální produkci)
         (dále jen „Rozhodnutí“) se Komise po předběžné fázi přezkumu zakotvené v čl. 88 odst. 3 ES rozhodla ve vztahu k dotčeným opatřením
         nevznášet námitky.

      20      Dne 14. prosince 2006 byl souhrn Rozhodnutí zveřejněn v Úředním věstníku Evropské unie (Úř. věst. C 305, s. 12) spolu s odkazem na internetovou stránku Komise umožňující přístup k plnému znění tohoto rozhodnutí.

       Rozhodnutí
      21      Z Rozhodnutí vyplývá, že se týkalo režimu podpory kinematografické a audiovizuální produkce, zejména podpůrných opatření finanční
         povahy poskytovaných prostřednictvím CNC a mechanismu investičních závazků.

      22      Pokud jde zaprvé o opatření na podporu kinematografické a audiovizuální produkce poskytovaná prostřednictvím CNC, Komise CNC
         popisuje jako veřejnoprávní organizaci správní povahy nadanou právní subjektivitou a finanční autonomií a podléhající dozoru
         francouzského ministerstva kultury a komunikací (bod II odst. 20 Rozhodnutí). Rozpočet spravovaný CNC je rozdělen na dvě části:
         část „Audiovizuální průmysl“ [zahrnující účet podpory průmyslu audiovizuálních programů (COSIP)] a část „Kinematografický
         průmysl“ (bod II odst. 21 Rozhodnutí). Komise dále uvádí, že rozpočet CNC je financován parafiskálními poplatky, mezi nimi
         daní (bod II odst. 22 Rozhodnutí). Komise připomíná, že dle článku 302a KB francouzského Všeobecného daňového zákoníku hradí
         daň provozovatelé usazení ve Francii z televizních služeb poskytnutých v metropolitní Francii nebo v zámořských departementech,
         jejichž program v předchozím roce zahrnoval jedno a více audiovizuálních nebo kinematografických děl způsobilých k podpoře
         ze strany CNC a že se daň v podstatě počítá z obratu těchto provozovatelů televizních služeb (bod II odst. 23 a 24 Rozhodnutí).

      23      Pokud jde o opatření CNC na podporu kinematografické a audiovizuální produkce zpochybněné v rámci této žaloby, Komise v Rozhodnutí
         popisuje opatření na „podporu dlouhometrážní kinematografické produkce“ (bod II odst. 29 až 95), na „podporu propagace kinematografických
         děl v zahraničí“ (bod II odst. 121 až 126), na „podporu krátkometrážních kinematografických děl “(bod II odst. 127 až 149)
         a na „podporu audiovizuální produkce“ (bod II odst. 186 až 219), jakož i způsob jejich financování (bod II odst. 19 až 24).

      24      Poté, co v Rozhodnutí uvedená opatření rozebírá, dospívá Komise k závěru, že některá z nich jsou státními podporami ve smyslu
         čl. 87 odst. 1 ES a jsou až do konce roku 2011 slučitelná se společným trhem na základě čl. 87 odst. 3 písm. d) ES, zatímco
         ostatní nebyla jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES za použití nařízení Komise (ES) č. 69/2001 ze dne 12. ledna
         2001 o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na podporu de minimis kvalifikována (Úř. věst. L 10, s. 30; Zvl. vyd. 08/02, s. 138) (bod III odst. 38 až 124 Rozhodnutí ve vztahu k „podpoře kinematografie
         – podpoře dlouhometrážní kinematografické produkce“, bod III odst. 158 až 193 Rozhodnutí ve vztahu k „podpoře zahraniční propagace
         kinematografických děl“, bod III odst. 194 až 223 Rozhodnutí ve vztahu k „podpoře krátkometrážních kinematografických děl“,
         bod III odst. 257 až 331 Rozhodnutí ve vztahu k „podpoře audiovizuální produkce“). Pokud jde o opatření prohlášená za slučitelná
         se společným trhem na základě čl. 87 odst. 3 písm. d) ES, dospívá Komise k tomuto závěru buď za použití kritérií uvedených
         ve sdělení z roku 2001 citovaného v bodě 3 výše, nebo za použití těchto kritérií per analogiam nebo jako relevantního referenčního rámce. Komise se proto rozhoduje nevznášet ve vztahu k nim námitky.

      25      Pokud jde zadruhé o investiční závazky (bod II odst. 246 až 255 Rozhodnutí), uvádí Komise, že tyto závazky jsou s určitými
         rozdíly v podmínkách jejich poskytnutí uloženy provozovatelům televizních služeb šířených volně analogově nebo digitálně pozemními
         rádiovými vlnami, po kabelu nebo satelitem, provozovatelům placených televizních služeb šířených analogově pozemními rádiovými
         vlnami a provozovatelům tzv. služeb „platba za sezení“ šířených digitálně pozemními rádiovými vlnami.

      26      Komise upřesňuje, že výše investičních závazků se stanoví jako procento z obratu uvedeného provozovatele televizních služeb
         za předchozí rok (bod II odst. 250 Rozhodnutí). Uvedená částka závisí na způsobu šíření televizních služeb a povaze provozovatele
         (bod II odst. 251 až 254 Rozhodnutí). Komise obecně uvádí, že procento z obratu, které je třeba investovat do kinematografické
         produkce, je vyšší, je-li programové schéma televizní služby zaměřeno na kinematografii, a nižší, není-li toto programové
         schéma na kinematografii primárně zaměřeno (bod II odst. 251 Rozhodnutí).

      27      Komise má za to, že tyto investiční závazky nezahrnují prostředky státu a nejsou tedy státními podporami ve smyslu článku
         87 ES (bod III odst. 390 až 398 Rozhodnutí).

      28      V bodě IV Rozhodnutí Komise „lituje, že Francie v rozporu s čl. 88 odst. 3 [ES] většinu opatření zkoumaných v tomto rozhodnutí
         provedla.“ Komise dále prohlašuje, že státní podpory zpochybněné v rámci této žaloby, které jí byly oznámeny a které jsou
         předmětem Rozhodnutí, jsou na základě čl. 87 odst. 3 písm. d) ES slučitelné se společným trhem až do konce roku 2011. V témže
         bodu je upřesněno, že:

      „Komise trvá na tom, že tato doba se přiznává s přihlédnutím k závazku navrženému francouzskými úřady ,přikročit k případným
         změnám nutným k tomu, aby se odpovědělo na vývoj pravidel v oblasti státních podpor po 30. červnu 2007.‘ Komise francouzským
         úřadům připomíná, že musí předkládat výroční zprávu o provádění oznámených opatření. Tato zpráva bude muset obsahovat dostatečné
         podrobnosti, aby Komise mohla ověřovat, zda tyto mechanismy nenarušují hospodářskou soutěž v míře odporující společnému zájmu.“

       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      29      Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. července 2006 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

      30      Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 4. října 2006 požádala Francouzská republika, aby mohla vstoupit do řízení jako vedlejší
         účastnice na podporu návrhových žádání Komise. Usnesením ze dne 14. listopadu 2006 předseda prvního senátu Tribunálu tento
         vstup do řízení povolil. Vedlejší účastnice předložila spis vedlejšího účastníka a ostatní účastnice řízení k němu předložily
         svá vyjádření ve stanovených lhůtách.

      31      Jelikož se měnilo složení senátů Tribunálu, soudce zpravodaj byl přidělen k pátému senátu, kterému byla tudíž přidělena i projednávaná
         věc.

      32      Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (pátý senát) o zahájení ústní části řízení. Řeči účastníků řízení a jejich
         odpovědi na otázky položené Soudem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 22. dubna 2010.

      33      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

      –        prohlásil žalobu za přípustnou;
      –        zrušil Rozhodnutí;
      –        rozhodl podle práva o nákladech řízení.
      34      Komise navrhuje, aby Tribunál:

      –        odmítl žalobu jako nepřípustnou;
      –        podpůrně zamítl žalobu jako zjevně neopodstatněnou;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      35      Francouzská republika navrhuje, aby Tribunál:

      –        odmítl žalobu jako nepřípustnou;
      –        podpůrně zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      36      Komise, aniž formálně vznáší námitku nepřípustnosti ve smyslu článku 114 jednacího řádu Tribunálu, zpochybňuje přípustnost
         žaloby, přičemž se dovolává nedostatku aktivní legitimace žalobkyně.

       Argumenty účastníků řízení
      37      Komise zpochybňuje přípustnost žaloby, přičemž tvrdí, že žalobkyně není Rozhodnutím osobně dotčena. Zaprvé, protože žalobkyně
         zpochybňuje opodstatněnost Rozhodnutí, měla by podle ustálené judikatury prokázat své zvláštní postavení tím, že doloží, že
         je podstatně dotčeno její postavení na trhu a nejen to, že má postavení soutěžitelky ve vztahu k podniku příjemci podpory.

      38      Žalobkyně by musela provést rozbor trhu a určit konkrétní výrobky nebo zeměpisné trhy, o něž je v soutěži s příjemci podpory
         (stanovisko generálního advokáta Jacobse předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 13. prosince 2005, Komise v. Aktionsgemeinschaft
         Recht und Eigentum, C‑78/03 P, Sb. rozh. s. I‑10737, I‑10741, body 117 a 118). Musela by tak prokázat, že jí žádné z opatření,
         na které se Rozhodnutí vztahuje, nemůže svědčit, a že tato nevýhoda se podstatně dotýká jejího soutěžního postavení.

      39      V duplice Komise uvádí, že žalobkyně se nepokouší prokázat svůj bezprostřední a osobní zájem na podání žaloby, pokud jde o opatření
         na podporu produkce ze strany CNC. Komise z toho vyvozuje, že žalobkyně implicitně připouští, že její žaloba je přípustná
         pouze v tom rozsahu, v jakém se týká investičních závazků. To má být snadno vysvětlitelné skutečností, že žalobkyni mohou
         opatření na podporu produkce ze strany CNC svědčit. Pokud jde o kinematografickou produkci, žalobkyni mají svědčit zejména
         automatické podpory produkce a distribuce, jakož i podpory videoprodukci. Pokud jde o audiovizuální produkci, na žalobkyni
         se přímo vztahuje podpora COSIP, a to prostřednictvím jejích produkčních poboček, nepřímo se na ni vztahuje, co se týče programů,
         které kanál dopředu financuje u delegovaných producentů. Podle Komise je na základě ustálené judikatury žaloba na neplatnost
         přípustná jen v tom rozsahu, v jakém má žalobkyně skutečný zájem na zrušení napadeného aktu. Tak tomu přitom v projednávaném
         případu není, jelikož za předpokladu, že Tribunál připustí žalobu žalobkyně a zruší Rozhodnutí v tom rozsahu, v jakém se týká
         podpůrných opatření prohlášených za slučitelná, žalobkyni by dotčené podpory nemohly svědčit a ocitla by se v méně příznivé
         situaci, než je situace, která vyplývá z Rozhodnutí.

      40      Zadruhé, pokud jde o investiční závazky, za předpokladu, že by se Komise byla dopustila omylu, když konstatovala absenci státních
         prostředků, musela by žalobkyně rovněž prokázat podstatné dotčení svého soutěžního postavení z důvodu, že by jí sledovaná
         opatření ani potenciálně nesvědčila.

      41      Zaprvé Komise připomíná, že z investičních závazků provozovatelům televizních služeb za rozdílných okolností vyplývá povinnost
         vynakládat každoročně určité částky na financování kinematografické a audiovizuální produkce. Protože tyto závazky spočívají
         na všech provozovatelích televizních služeb, neměla by být tudíž žaloba stěžovatelky přípustná v tom rozsahu, v jakém se týká
         kvalifikace, že tato opatření nejsou podporami. V tomto ohledu odkaz žalobkyně na stav právní úpravy platné v době, kdy v roce
         2001 podávala své stížnosti, není pro zkoumání přípustnosti žaloby relevantní, neboť platnost aktu se podle ustálené judikatury
         posuzuje v závislosti na skutkových a právních okolnostech, které existovaly k datu jeho přijetí. Kromě toho, pokud jde o rozdíl
         v zacházení, který žalobkyně tvrdí, vycházející ze skutečnosti, že investiční závazky se týkají pouze některých provozovatelů
         televizních služeb šířených digitálně rádiovými vlnami, což s sebou nese diskriminaci a implicitně dotčení jejího soutěžního
         postavení, tvrdí Komise, že tento rozdíl je odůvodněn objektivními okolnostmi souvisejícími s obratem. Navíc provozovatelé
         televizních služeb, kteří se těší odlišnému zacházení, mají být ti, kteří audiovizuální díla vysílají jen málo, anebo vůbec
         a nejsou tedy v soutěži s provozovateli televizních služeb, jako je žalobkyně, u nichž podstatnou část programů tvoří audiovizuální
         díla.

      42      Zadruhé Komise a Francouzská republika v reakci na žalobkyni uvádějí, že francouzské úřady se v souladu se čl. 3 odst. 1 směrnice
         Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování
         televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23; Zvl. vyd. 06/01, s. 224), v platném znění, rozhodly přijmout přísnější ustanovení,
         než jsou ustanovení dotčené směrnice, a vypočítávat výši investičních závazků v závislosti na obratu provozovatele televizních
         služeb. Podle francouzské právní úpravy mají každopádně všichni provozovatelé televizních služeb podléhat investičním závazkům
         ve stejné míře. Proto skutečnost, že výdaje žalobkyně z tohoto titulu z důvodu jejího postavení na francouzském trhu televizního
         vysílání a velikosti jejího obratu přesahují výdaje jejích soutěžitelů, podle Komise nepostačuje k tomu, aby ji individualizovala,
         což žalobkyně, jak se zdá, připustila v replice. Jelikož tak žalobkyně uznává, že opatření poškozuje širší skupinu hospodářských
         subjektů, tvrdí Komise, že jestliže se řada dalších hospodářských subjektů nachází v téže situaci jako žalobkyně, prokazuje
         to, že žalobkyně se v rozporu s požadavky rozsudku Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, Recueil,
         s. 197) nenachází ve zvláštní situaci.

      43      Zatřetí Komise a Francouzská republika zpochybňují tvrzení žalobkyně, že podpůrná opatření ze strany CNC a investiční závazky
         se vztahují na velké skupiny v oblasti komunikací namísto, aby napomáhala nezávislé produkci. Na základě francouzské právní
         úpravy musí všichni provozovatelé televizních služeb podle týchž kritérií věnovat dvě třetiny svých investičních závazků na
         nezávislou audiovizuální produkci. V praxi se většina těchto investic uskutečňuje ve formě nákupů a koupí předem u nezávislých
         producentů z jakékoli skupiny v oblasti audiovizuální komunikace. Každopádně i za předpokladu, že francouzská konstrukce tyto
         skupiny z oblasti komunikace zvýhodňuje, byla by žalobkyně znevýhodněna stejně jako ostatní provozovatelé televizních služeb,
         na které se vztahují tytéž závazky. Účinky francouzského režimu na žalobkyni mají souviset výlučně s jejím soutěžním postavením,
         jelikož jakožto provozovatel televizních služeb s největším obratem financuje prostřednictvím závazků investovat do nezávislé
         produkce další producenty audiovizuálních děl ve významnější míře než její soutěžitelé, avšak stále podle objektivního kritéria,
         totiž podle obratu.

      44      Zatřetí z hlediska práva na soudní ochranu Komise zdůrazňuje, že se musí držet pozitivního práva a konsolidované judikatury,
         jak vyplývá zejména z rozsudku Tribunálu ze dne 13. září 2006, British Aggregates v. Komise (T‑210/02, Sb. rozh. s. II‑2789)
         (viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, Recueil,
         s. I‑6677, bod 40). Žalobkyně by tak mohla teoreticky odmítnout podřídit se závaznému režimu investičních závazků a před vnitrostátním
         soudem namítat neslučitelnost tohoto režimu s právem Společenství, přičemž by bylo na vnitrostátním soudu, aby se případně
         na Soudní dvůr obrátil s předběžnou otázkou týkající se platnosti Rozhodnutí.

      45      Francouzská republika sdílí závěr Komise, že žaloba podaná žalobkyní je nepřípustná, neboť žalobkyně není Rozhodnutím osobně
         dotčena.

      46      Stejně jako Komise Francouzská republika zaprvé tvrdí, že jelikož žalobkyně zpochybňuje opodstatněnost Rozhodnutí, je v souladu
         s ustálenou judikaturou její žaloba přípustná pouze, pokud prokáže, že její soutěžní postavení je uvedeným opatřením podstatně
         dotčeno. Francouzská republika rovněž zdůrazňuje, že pokud jde o odkaz žalobkyně na stanovisko generálního advokáta Jacobse
         předcházející rozsudku Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 38 výše, stačí připomenout, že Soudní dvůr v tomto
         rozsudku potvrdil požadavek podstatného dotčení soutěžního postavení žalobkyně. V tomto ohledu Francouzská republika stejně
         jako Komise tvrdí, že žalobkyně se nemůže dovolávat jen toho, že je zúčastněnou stranou ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, a existence
         soutěžního vztahu, nýbrž že musí prokázat významnou míru zásahu do svého postavení na trhu. Konečně, v rozporu s tvrzeními
         žalobkyně, Komise přijala Rozhodnutí v reakci na oznámení všech režimů podpor kinematografii a audiovizi ze strany francouzských
         úřadů ze dne 24. května 2004, a nikoli na základě stížnosti žalobkyně ze dne 3. října 2001.

      47      Zadruhé žalobkyně neprokázala, že Rozhodnutím bylo podstatně dotčeno její soutěžní postavení. Zaprvé v reakci na žalobkyni
         Francouzská republika stejně jako Komise tvrdí, že francouzské úřady se rozhodly vypočítávat výši investičních závazků v závislosti
         na obratu provozovatele televizních služeb a že skutečnost, že výdaje žalobkyně vzhledem k jejímu postavení na francouzském
         trhu televizního vysílání a velikosti jejího obratu přesahují výdaje jejích soutěžitelů, nepostačuje k tomu, aby ji individualizovala,
         což žalobkyně, jak se zdá, připustila v replice (bod 42 výše).

      48      Zadruhé, pokud jde o tvrzení žalobkyně, že podpůrná opatření ze strany CNC a investiční závazky, z nichž mají prospěch velké
         skupiny v oblasti komunikace namísto, aby napomáhaly nezávislé produkci, doplňuje Francouzská republika, že co se týče třetiny
         těchto investičních závazků může žalobkyně stejně jako ostatní provozovatelé televizních služeb volně investovat u producentů
         podle svého výběru, a to zejména ve svých vlastních pobočkách. Francouzská republika příkladmo uvádí údaje o investicích žalobkyně
         do audiovizuální a kinematografické produkce za rok 2005.

      49      Zatřetí v rámci svých investičních závazků ve vztahu k nezávislé produkci může žalobkyně držet výlučná práva po relativně
         dlouhou dobu 42 měsíců, a nikoli 18 měsíců, jak tvrdí. Mimo tyto závazky si provozovatelé televizních služeb uchovávají hospodářskou
         kontrolu nad díly, která financují, jelikož mají široký rozhodovací prostor jak ve fázi produkce – volbou způsobů financování
         – tak ve stádiu užívání, pokud jde o trvání těchto práv, výkupy a užití na vícero médiích.

      50      Zatřetí žalobkyně není každopádně s to prokázat podstatné dotčení svého soutěžního postavení. Zaprvé, co se týče závazků investic
         do audiovizuální a kinematografické produkce, žalobkyně jim stejně jako všichni francouzští provozovatelé televizních služeb
         podléhá v závislosti na svém obratu. Zadruhé Francouzská republika se stejně jako Komise ptá na to, jaký zájem má žalobkyně,
         která má prospěch z opatření na podporu kinematografie a audiovize, na tom, aby dosáhla zrušení Rozhodnutí prohlašujícího
         tato opatření za slučitelná (viz bod 39 výše).

      51      Žalobkyně tvrdí, že je Rozhodnutím bezprostředně a osobně dotčena. Pokud jde o její bezprostřední zájem na podání žaloby proti
         Rozhodnutí, tvrdí, že každý podnik, který je v soutěži s podnikem příjemcem podpory má zájem na tom dosáhnout zrušení rozhodnutí
         Komise, které prohlašuje tuto podporu za slučitelnou se společným trhem, jelikož takové zrušení povede k znovuzahájení přezkumu
         slučitelnosti podpory. Kromě toho byla již dotčená podpora udělena, takže Rozhodnutí umožňuje zachovat podporu, jejíž zrušení
         žalobkyně požaduje od roku 2001. Žalobkyně v replice zdůrazňuje, že tento bezprostřední zájem Komise nezpochybňuje.

      52      Kromě toho osobní zájem žalobkyně by byl podle judikatury prokázán, jakmile by její postavení na trhu bylo podporami, které
         jsou předmětem Rozhodnutí, dotčeno. Žalobkyně se zaprvé domnívá, že obě podmínky stanovené Komisí v žalobní odpovědi jdou
         nad rámec podmínek, které jsou stanoveny judikaturou. Předně, co se týče podmínky související s okolností, že jí nesvědčily
         podpory, na které se Rozhodnutí vztahuje, tvrdí žalobkyně, že je aktivně legitimována, jelikož je zúčastněnou stranou ve smyslu
         čl. 88 odst. 2 ES a čl. 1 písm. h) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla
         k článku [88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339). Dále, opírá-li se žaloba o důvody vycházející z opodstatněnosti
         Rozhodnutí, musí žalobkyně prokázat svou zvláštní situaci, přičemž tu lze vyvozovat z dotčení jejího soutěžního postavení
         a případně z toho, že intervenovala v předběžném řízení. Jakékoli jiné řešení by znamenalo přehlížet skutečnost, že podpora
         jevící se jako obecná ve skutečnosti zvýhodňuje pouze některé hospodářské subjekty nebo některé činnosti, ač teoreticky může
         svědčit všem.

      53      Zadruhé žalobkyně tvrdí, že v projednávaném případu je dotčeno její soutěžní postavení na trhu volně přístupného televizního
         vysílání a na trhu nákupu audiovizuálních práv a obsahů. Rozhodnutí totiž zachovává systém povinných příspěvků ve prospěch
         audiovizuální produkce, když buď prohlašuje, že investiční závazky nejsou státními podporami, nebo že podpůrná opatření ze
         strany CNC jsou podporou slučitelnou se společným trhem. Tyto obtíže stály u zrodu stížností žalobkyně.

      54      Zaprvé udaná podpůrná opatření, v Rozhodnutí schválená, mají zakládat znevýhodnění v soutěži, protože omezují možnost žalobkyně
         rozvíjet vlastní produkční činnost ve dvou třetinách výdajů souvisejících s investičními závazky, a mají zvýhodňovat skupiny
         v oblasti komunikace, které jsou soutěžitelkami žalobkyně. Pokud jde o domnělou hospodářskou kontrolu nad díly, která financuje,
         uvádí žalobkyně v reakci na Francouzskou republiku, že míra jejích investičních závazků je taková, že fakticky určuje strukturu
         použití všech jejích investičních prostředků.

      55      Zadruhé, jak to žalobkyně obšírně vysvětlovala ve svých stížnostech, francouzský režim na podporu kinematografického a audiovizuálního
         průmyslu má mít za následek, že platbou daně financujícího COSIP a dotací udělovanou COSIP nezávislým producentům přispívá
         k financování svých vlastních soutěžitelů. Vzhledem k tomu, jak francouzská právní úprava vymezuje pojem „nezávislý producent“,
         je řada těchto producentů ovládána žalobkyninými soutěžiteli s tím, že podíl v řadě z nich drží velké skupiny v oblasti komunikace,
         které jsou buď činné ve vysílání (kabel, satelit, digitální pozemní rádiové vlny, internetová televize), nebo jsou činné v audiovizuální
         produkci, anebo kumulují oba druhy činností.

      56      V tomto ohledu žalobkyně zpochybňuje číselné údaje týkající se roku 2005, které předložila Francouzská republika. Mezi 26
         producenty označovanými z hlediska francouzské právní úpravy za nezávislé, s nimiž byla žalobkyně během roku 2005 ve smluvním
         vztahu, bylo pouze devět producenty skutečně nezávislými na jakémkoli provozovateli televizních služeb. Mezi 17 ostatními
         bylo osm pobočkami audiovizuálních skupin a devět podniky spojenými v průmyslové skupiny, což jim zakládalo významnou hospodářskou
         váhu a které většinou vedlo ke kumulaci povahy producenta i distributora. Žalobkyně uvádí, že těchto 17 obchodních partnerů
         jsou většinou významné a hospodářsky silné podniky, což neodpovídá vymezení „nezávislého producenta“ stanovenému v bodě 23
         odůvodnění směrnice 89/552. Žalobkyně zdůrazňuje, že stačí konstatovat, že v klasifikaci producentů fikce v první části večera
         za rok 2005 je tím, kdo má největší prospěch z francouzské právní úpravy podpor produkci a investičních závazků, prostřednictvím
         pěti poboček jediná skupina. Táž klasifikace rovněž ukazuje, že mezi deseti nejvýznamnějšími producenty v roce 2005 nevystupuje
         žádný skutečně nezávislý producent ve smyslu litery a ducha směrnice 89/552.

      57      Zatřetí těmto velkým skupinám v oblasti komunikace může podpůrný režim svědčit bez toho, že by se musely podílet na jeho financování.
         Kromě výhody v podobě podpory ze strany COSIP prostřednictvím producentů, kteří jsou do nich zahrnuti, mohou k produkovaným
         dílům držet časově neomezená koprodukční práva, které mohou následně dál prodávat, a to zejména žalobkyni. Tyto velké skupiny
         jsou proto významně zvýhodněny při tvorbě katalogů děl a při šíření děl na jiných médiích, zejména digitálně pozemními rádiovými
         vlnami, satelitně, po internetu a telefonií třetí generace. Skupiny vybavené těmito již vytvořenými katalogy budou napříště
         vysílat digitálně na pozemních rádiových vlnách, a to v přímé soutěži s žalobkyní.

      58      Naopak provozovatelé televizních služeb prakticky nemohou vytvářet katalogy práv, protože nemohou držet koprodukční podíly
         na audiovizuálních dílech financovaných z titulu jejich investičních závazků k podnikům nezávislé produkce, přičemž tyto závazky
         představují dvě třetiny jejich výdajů z titulu investičních závazků. Mohou nabýt pouze „anténní podíly“, totiž práva na vysílání
         těchto děl omezená na určitý počet vysílání po omezenou dobu.

      59      Kromě toho tváří v tvář stálému tlaku těchto konkurenčních skupin v oblasti komunikace má být žalobkyně a ostatní provozovatelé
         televizních služeb obchodně nuceni vykupovat po vyčerpání svých vysílacích práv, jež jako výlučná trvají jen 18 měsíců, audiovizuální
         díla, která financovaly. Protože seriály francouzských kanálů jsou nadále produkovány po dobu přesahující původní trvání práv
         na vysílání prvních dílů, je totiž nákup těchto práv nezbytný, nemá-li dojít k tomu, že tyto díly budou vysílány na konkurenčních
         kanálech. V reakci na to, že se Francouzská republika dovolává velkého manévrovacího prostoru provozovatelů televizních služeb
         ve fázi užívání děl a trvání vysílacích práv, ujišťuje žalobkyně, že tato doba a počet vysílání, která jsou v ní možná, jsou
         francouzskou právní úpravou striktně omezeny.

      60      Začtvrté žalobkyně v replice doplňuje, že na základě francouzské právní úpravy se výše investičních závazků vypočítává z obratu,
         a nikoli z programového rozpočtu kanálu, jak to zakotvuje článek 5 směrnice 89/552. Výdaje žalobkyně v rámci tohoto titulu
         proto významně převyšují výdaje jejích soutěžitelů, zejména France 2, France 3 a M6, a to na újmu svobody nakládání s vlastním
         rozpočtem a svobodné volby v oblasti programu, což má přispívat k tomu, že to žalobkyni ve vztahu k jejím soutěžitelům individualizuje.
         Žalobkyně rovněž připomíná, že příspěvek na rozvoj produkce audiovizuálních děl se k datu podání její stížnosti v roce 2001
         vztahoval pouze na provozovatele televizních služeb vysílaných volně analogově pozemními rádiovými vlnami, a sice na žalobkyni,
         dva veřejnoprávní kanály a M6, protože ostatní skupiny v oblasti komunikací činné ve Francii, které nevyužívaly kanály tohoto
         typu, těmto povinnostem unikaly. Kdyby se právní předpisy postupně vyvíjely směrem k zakotvení téhož druhu závazků ostatním
         provozovatelům televizních služeb, stanovené závazky by nebyly tak zavazující a investované částky tak významné, jako jsou
         ty, které jsou stanoveny žalobkyni. Skutečnost, že Rozhodnutí by se mohlo dotknout rovněž dalších hospodářských subjektů a že
         by mohlo způsobit širší škodu, je každopádně dalším důvodem, proč přistoupit na přípustnost žaloby.

      61      Zapáté, pokud jde o přímé a nepřímé výhody, které má žalobkyně vyvovzovat z režimu podpory audiovizuální produkce, zpochybňuje
         žalobkyně tvrzení Francouzské republiky. V tomto ohledu tvrdí, že se na ni podpůrná opatření ze strany CNC nepřímo vztahují.
         Zaprvé prospěch z finanční podpory CNC na dotčenou produkci má výlučně producent, a to zejména v tom, že jde na jeho účet
         u CNC a že umožňuje automaticky generovat nové podpory. Váhu investičních závazků spočívajících na provozovateli televizních
         služeb naopak nesnižuje. Finanční podpora udělovaná producentům, kteří nejsou pobočkami žalobkyně, jí proto nezakládají žádnou
         výhodu. Zadruhé udělení této podpory od CNC, opírající se o finanční závazek provozovatele televizních služeb, jako je žalobkyně,
         ve výši nejméně 25 % z částky rozpočtu na produkci, nijak nesnižuje závazky vyplývající z právní úpravy nebo neulehčuje břemeno
         spočívající na tomto provozovateli. Kromě toho žalobkyně výši přímé výhody získané prostřednictvím svých poboček z režimu
         podpory audiovizuální produkce označuje za marginální. Pouze třetina investičních závazků může být případně realizována společně
         s jejími produkčními pobočkami, z nichž jen několik vyrábí díla do zásoby a pouze dvěma svědčila v roce 2005 finanční podpora
         ze strany CNC v celkově mnohem nižší výši než činí výše daně, kterou v témže roce musela žalobkyně uhradit.

      62      Zatřetí žalobkyně tvrdí, že zvláštní postavení žalobce ve smyslu rozsudku Plaumann v. Komise, výše bod 42, podle judikatury
         nevyplývá výlučně z podstatného dotčení žalobcova soutěžního postavení na trhu (rozsudek Tribunálu ze dne 10. května 2006,
         Air One v. Komise, T‑395/04, Sb. rozh. s. II‑1343, bod 32). Kromě toho uvádí, že generální advokát Jacobs ve svém stanovisku
         předcházejícímu rozsudku Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 38 výše, v bodech 141 a 142 jasně pléduje za
         uplatnění kritéria osobního zájmu, který by již nebyl omezen výlučně na toto dotčení. Lze přihlédnout k dalším úvahám, jako
         je skutečnost, že stížnosti žalobkyně z roku 2001 a jejich doplnění z ledna 2006 stojí v rozporu s tvrzeními Francouzské republiky
         u zrodu Rozhodnutí. Komise tuto okolnost nezpochybňuje a Rozhodnutí na ně přímo odkazuje a odpovídá.

      63      Začtvrté nadměrně zužující výklad pojmu osobní žalobní zájem, jako je ten, který navrhuje Komise, by měl za následek to, že
         by žalobkyně byla zbavena svého práva na účinnou soudní ochranu. Žalobkyně, neměla-li by možnost podat žalobu k Tribunálu,
         by byla zcela zbavena možnosti hmotněprávně napadnout to, zda mají investiční závazky povahu státní podpory.

       Závěry Tribunálu
      64      Podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES může každá fyzická nebo právnická osoba podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou jí
         určena, jakož i proti rozhodnutím, která, byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se jí bezprostředně
         a osobně dotýkají.

      65      Jelikož v projednávaném případě bylo Rozhodnutí určeno Francouzské republice, je třeba zkoumat, zda se žalobkyně bezprostředně
         a osobně dotýká.

      66      Pokud jde o podmínku bezprostředního dotčení, mohou jiné subjekty než adresáti rozhodnutí podle ustálené judikatury tvrdit,
         že jsou osobně dotčeny, pouze tehdy, jsou-li tímto rozhodnutím zasaženy z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní,
         nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu,
         jakým by byl individualizován adresát takového rozhodnutí (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann
         v. Komise, 25/62, Recueil, s. 197, s. 223; ze dne 19. května 1993, Cook v. Komise, C‑198/91, Recueil, s. I‑2487, bod 20; ze
         dne 15. června 1993, Matra v. Komise,  C‑225/91, Recueil, s. I‑3203, bod 14; ze dne 13. prosince 2005, Komise v. Aktionsgemeinschaft
         Recht und Eigentum, bod 38 výše, bod 33, a ze dne 22. prosince 2008 British Aggregates v. Komise, C‑487/06 P, Sb. rozh. s. I‑10505,
         bod 26).

      67      Na Tribunálu tedy je, aby ověřil, zda v projednávaném případě bylo žalobkyni možné považovat za Rozhodnutím osobně dotčenou.

      68      V projednávané věci chce žalobkyně dosáhnout toho, aby Tribunál zrušil rozhodnutí přijaté po předběžném přezkumném řízení
         zakotveném v čl. 88 odst. 3 ES.

      69      V tomto ohledu je důležité připomenout, že v rámci řízení o kontrole státních podpor, upraveném v článku 88 ES, musí být rozlišována
         jednak předběžná fáze zkoumání podpor zavedená v odstavci 3 tohoto článku, jejímž cílem je pouze umožnit Komisi, aby si mohla
         utvořit svůj prvotní názor na to, zda je předmětná podpora částečně či plně slučitelná, a jednak fáze vyšetřování uvedená
         v odstavci 2 téhož článku. Pouze v rámci této fáze, která má umožnit Komisi, aby získala úplné informace o všech okolnostech
         věci, ukládá Smlouva Komisi povinnost vyzvat zúčastněné strany, aby předložily své připomínky (rozsudky Cook v. Komise, bod
         66 výše, bod 22; Matra v. Komise, bod 66 výše, bod 16; Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 38 výše, bod
         34, a ze dne 22. prosince, British Aggregates v. Komise, bod 66 výše, bod 27).

      70      Jestliže Komise, aniž by zahájila formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, rozhodnutím přijatým na základě
         odstavce 3 téhož článku konstatuje, že podpora je slučitelná se společným trhem, mohou se nositelé těchto procesních záruk
         domoci jejich dodržení, pouze pokud mají možnost toto rozhodnutí zpochybnit před soudem Společenství. Z těchto důvodů soud
         Společenství prohlásí za přípustnou žalobu směřující ke zrušení takového rozhodnutí podanou zúčastněnou stranou ve smyslu
         čl. 88 odst. 2 ES, pokud žalobce podáním žaloby sleduje zajištění ochrany procesních práv, kterých požívá na základě tohoto
         posledně uvedeného ustanovení (viz rozsudky Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 38 výše, bod 35 a citovaná
         judikatura, a ze dne 22. prosince 2008, British Aggregates v. Komise, bod 66 výše, bod 28).

      71      Soudní dvůr měl příležitost upřesnit, že takovými zúčastněnými stranami ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES jsou osoby, podniky nebo
         sdružení, jejichž zájmy mohou být dotčeny poskytnutím podpory, tj. zejména podniky soutěžící s příjemci této podpory a profesní
         organizace (viz rozsudky Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 38 výše, bod 36, a citovaná judikatura, a ze
         dne 22. prosince 2008, British Aggregates v. Komise, bod 66 výše, bod 29).

      72      Naproti tomu, pokud žalobce zpochybňuje opodstatněnost rozhodnutí obsahující posouzení podpory jako takové, pouhá skutečnost,
         že může být považován za „zúčastněnou stranu“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, nemůže postačovat k tomu, aby byla přípustnost
         žaloby uznána. V takovém případě musí prokázat, že má zvláštní postavení ve smyslu rozsudku Plaumann v. Komise, bod 42 výše.
         Tak je tomu zejména tehdy, pokud je žalobcovo postavení na trhu podstatně dotčeno podporou, která je předmětem napadeného
         rozhodnutí (rozsudky Soudního dvora Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 38 výše, bod 37, a ze dne 22. prosince
         2008, British Aggregates v. Komise, bod 66 výše, bod 30; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 28. ledna
         1986, Cofaz a další v. Komise, 169/84, Recueil, s. 391, body 22 až 25).

      73      V projednávaném případě je třeba především upřesnit, že obecná působnost Rozhodnutí, která vyplývá z toho, že předmětem Rozhodnutí
         je povolit režimy podpor, které se vztahují na kategorii obecně a abstraktně definovaných hospodářských subjektů, nemůže zabránit
         použití citované judikatury (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 22. prosince 2008, British Aggregates v. Komise, bod 66 výše,
         bod 31).

      74      Kromě toho je třeba uvést, že žalobkyně na podporu své žaloby vznesla tři důvody. První důvod vychází z porušení povinnosti
         uvést odůvodnění. Druhý důvod vychází z porušení čl. 87 odst. 1 ES. Třetí důvod se opírá o porušení čl. 87 odst. 3 písm. d) ES.

      75      Stačí konstatovat, že žádný z těchto důvodů neplatnosti nesměřuje ke konstatování existence závažných potíží vyvolaných dotčenými
         podpůrnými opatřeními z hlediska jejich kvalifikace jako státní podpory nebo jejich slučitelnosti se společným trhem, potíží,
         které by Komisi nutily zahájit formální řízení. Žalobkyně nezpochybňuje to, že Komise odmítla zahájit formální přezkumné řízení
         uvedené v čl. 88 odst. 2 ES, a nedovolává se porušení procesních práv, která z tohoto ustanovení vyplývají, nýbrž pokouší
         se výlučně dosáhnout zrušení Rozhodnutí co do merita, jak to potvrdila při jednání v odpovědi na otázku Tribunálu, což bylo
         zachyceno v protokolu z jednání.

      76      Protože tedy projednávaná žaloba nesměřuje k ochraně procesních práv žalobkyně, prostá skutečnost, že ji lze považovat za
         zúčastněnou stranu ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES nestačí k uznání přípustnosti žaloby. Musí tedy prokázat, že má zvláštní postavení
         ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku Plaumann v. Komise, bod 42 výše, zejména proto, že její postavení na trhu by bylo
         podstatně dotčeno opatřeními, která jsou předmětem Rozhodnutí.

      77      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podnik se nemůže dovolávat pouze toho, že je v postavení soutěžitele ve vztahu k podniku,
         který má prospěch z předmětného opatření, ale musí mimoto doložit závažnost zásahu do svého postavení na trhu (rozsudky Soudního
         dvora ze dne 23. května 2000, Comité d’entreprise de la Société française de production a další v. Komise, C‑106/98 P, Recueil
         s. I‑3659, body 40 a 41, a ze dne 22. listopadu 2007, Španělsko v. Lenzing, C‑525/04 P, Sb. rozh. s. I‑9947, bod 33; rozsudek
         Tribunálu ze dne 27. září 2006, Werkgroep Commerciële Jachthavens Zuidelijke Randmeren a další v. Komise, T‑117/04, Sb. rozh.
         s. II‑3861, bod 53).

      78      V projednávaném případě je, jak to potvrdila žalobkyně během jednání v odpovědi na otázku položenou Tribunálem, třeba zkoumat
         zásah do jejího soutěžního postavení na trhu ve vztahu k příjemcům dotčených podpůrných opatření. Jelikož dotčená opatření
         sledují podporu kinematografické a audiovizuální produkce, je proto třeba mít za to, že prospěch z nich mají hospodářské subjekty,
         které jsou producenty v kinematografické a audiovizuální oblasti, anebo alespoň v jedné z těchto oblastí podle toho, o jaké
         opatření jde. Kromě toho je nesporné, že žalobkyně, která je provozovatelkou televizních služeb, je rovněž činná v oblasti
         produkce děl a dotčená podpůrná opatření jí mohou z tohoto titulu rovněž svědčit.

      79      Za hospodářské subjekty, ve vztahu k nimž má být její konkurenční postavení dotčeno, označuje žalobkyně ostatní provozovatele
         televizních služeb a velké skupiny v oblasti audiovizuální komunikace. Nadto žalobkyně uvádí, že má docházet k zásahu do jejího
         postavení na trhu volně přístupného televizního vysílání a na trhu nákupu audiovizuálních práv a obsahů.

      80      Stačí však konstatovat, že žalobkyně konkrétně a přesně neprokázala, v čem má být její soutěžní postavení, a to zejména na
         obou těchto trzích, podstatně dotčeno oproti jejím soutěžitelům, provozovatelům televizních služeb a velkým skupinám v oblasti
         audiovizuální komunikace, příjemcům dotčených opatření.

      81      Zaprvé žalobkyně nepředložila důkazní prostředky umožňující závěr, že její soutěžní postavení je oproti ostatním provozovatelům
         televizních služeb podstatně dotčeno, a to jak pokud jde o sporné investiční závazky, tak o podpůrná opatření ze strany CNC.

      82      Pokud jde předně o investiční závazky, stačí zaprvé konstatovat, že žalobkyně nevznáší žádný argument, z něhož by plynulo,
         že ostatní provozovatelé televizních služeb – na které by se tato opatření mohla vztahovat, co se týče jejich případné produkční
         činnosti – podléhají jiným podmínkám, než jsou ty, které se vztahují na žalobkyni, pokud by měla mít z těchto opatření prospěch,
         a které by měly za následek podstatné dotčení jejího soutěžního postavení.

      83      Zadruhé žalobkyně uvádí, že výše jejích výdajů z titulu investičních závazků výrazně přesahuje výši výdajů jejích soutěžitelů,
         a to zejména France 2, France 3 a M6, a to na úkor svobody nakládání s vlastním rozpočtem a svobody její volby v programové
         oblasti, což přispívá k tomu, že ji to ve vztahu k těmto posledně zmíněným subjektům individualizuje. Jak to však žalobkyně
         potvrdila na jednání v odpovědi na otázku Tribunálu, na základě opatření, kterých se týkalo Rozhodnutí, podléhaly investičním
         závazkům i provozovatelé televizních služeb, s nimiž soutěží. Kromě toho je třeba uvést, že výše těchto závazků je stanovena
         jako procento z obratu dotčeného provozovatele televizních služeb za předchozí rok (viz bod 26 výše). Skutečnost, že z důvodu
         uplatnění téhož procenta ze svého obratu podléhají na základě francouzské právní úpravy soutěžitelé uvádění žalobkyní investičním
         závazkům ve stejném rozsahu jako ona sama, tudíž vede ke stejnému závěru, k němuž dospěla Komise a Francouzská republika,
         že pokud se vůbec prokáže, že výše výdajů žalobkyně přesahuje výši výdajů uvedených soutěžitelů, je tato okolnost toliko následkem
         skutečnosti, že obrat žalobkyně je vyšší než obrat jejich. Žalobkyně se proto nemůže dovolávat uvedené okolnosti pro účely
         prokázání zvláštního postavení ve smyslu judikatury vycházející z rozsudku Plaumann v. Komise, bod 42 výše. Žalobkyně nadto
         nepředložila žádný důkazní prostředek, který by prokazoval podstatné dotčení jejího soutěžního postavení k datu přijetí Rozhodnutí
         z toho důvodu, že ve vztahu k dalším provozovatelům televizních služeb se uplatňuje zvláštního procento.

      84      Zatřetí v rozporu s tvrzeními žalobkyně neumožňuje skutečnost, že se výše investičních závazků vypočítává ve vazbě na obrat
         dotčeného provozovatele televizních služeb, a nikoli ve vazbě na její programový rozpočet, jak to má zakotvovat článek 5 směrnice
         89/552, závěr o zvláštní povaze postavení žalobkyně. Žalobkyně totiž jednak neprokázala, v čem by ji tento způsob výpočtu
         měl klást do odlišné situace, než je situace jejích soutěžitelů, provozovatelů televizních služeb, přičemž žalobkyně ostatně
         zdůrazňuje, že jiní provozovatelé těchto služeb se mohou nacházet v situaci, která je obdobná situaci její. Jednak v rámci
         této žaloby Tribunálu nepřísluší zkoumat dotčenou francouzskou právní úpravu z hlediska směrnice 89/552.

      85      Začtvrté, pokud jde o závazek vynakládat alespoň dvě třetiny výdajů v rámci investičních závazků ve vztahu k audiovizuální
         produkci a nejméně tři čtvrtiny výdajů v rámci investičních závazků ve vztahu ke kinematografické produkci na rozvoj nezávislé
         produkce (viz výše, bod 9), je třeba uvést, že vymezení „nezávislé produkce“ ve francouzské právní úpravě s sebou nese zejména
         to, aby byl producent nezávislý na provozovateli televizních služeb, objednateli dotčeného díla (bod II odst. 249 Rozhodnutí),
         což účastníci řízení při jednání potvrdili. I když proto může mít takový závazek za následek, jak to tvrdí žalobkyně, omezení,
         pokud jde o možnost rozvíjet vlastní produkční činnost, stačí konstatovat, že žalobkyně neuvádí, v čem se její situace liší
         od situace dalších provozovatelů televizních služeb, s nimiž soutěží.

      86      Z výše uvedeného tudíž plyne, že žalobkyně neprokázala, že pokud jde o investiční závazky je její soutěžní postavení oproti
         ostatním provozovatelům televizních služeb podstatně dotčeno.

      87      Pokud jde dále o v rámci této žaloby zpochybněná podpůrná opatření ze strany CNC, žalobkyně nevznáší žádný argument, který
         by měl prokázat její zvláštní situaci oproti ostatním provozovatelům televizních služeb. Celkově a nadto je třeba uvést, že
         povinnost, aby producent k tomu, aby měl prospěch z těchto opatření, měl k dispozici financování ze strany provozovatele televizních
         služeb a s tím související podmínka nezávislosti tohoto producenta ve vztahu k provozovateli televizních služeb poskytujícímu
         toto financování se vztahují shodně na žalobkyni i ostatní provozovatele televizních služeb, což žalobkyně nezpochybňuje.

      88      Pokud jde o financování těchto podpůrných opatření ze strany CNC, a to zejména prostřednictvím platby daně provozovateli televizních
         služeb, potvrdila žalobkyně při jednání a v odpovědi na otázku Tribunálu, že její soutěžitelé, provozovatelé televizních služeb,
         dani podléhají. Přitom stačí konstatovat, že daň plyne z obratu provozovatelů televizních služeb a že její výše se vypočítává
         jako procento z tohoto obratu. Proto nelze mít za to, že žalobkyně je individualizována oproti ostatním provozovatelům televizních
         služeb, s nimiž je v soutěžním vztahu.

      89      Je tedy třeba mít za to, že žalobkyně neprokázala, že její soutěžní postavení je s ohledem na další provozovatele televizních
         služeb podstatně dotčeno, pokud jde o sporná podpůrná opatření ze strany CNC.

      90      Zadruhé, pokud jde o tvrzení žalobkyně, že její soutěžní postavení je dotčeno ve vztahu k velkým skupinám v oblasti audiovizuální
         komunikace, je třeba uvést, že žalobkyně tyto skupiny přesně nevymezuje a neuvádí dostatečně přesně, v jakém soutěžním postavení
         ve vztahu k nim je.

      91      Přitom je třeba připomenout, že soutěžní postavení žalobkyně je třeba posuzovat ve vztahu k postavení příjemců dotčených opatření.
         Z toho plyne, že velké skupiny v oblasti audiovizuální komunikace, o kterých žalobkyně hovoří, musí mít přinejmenším činnosti
         v oblasti produkce děl. Kromě toho v tom rozsahu, v jakém jsou tyto skupiny činné i v oblasti televizního vysílání, stačí
         konstatovat, že žalobkyně nijak neupřesňuje, v čem se pak jejich situace liší od situace provozovatelů televizních služeb
         vykazujících produkční činnost zkoumanou v bodech 81 až 89 výše.

      92      Za těchto okolností je třeba mít za to, že skutečnost, že se žalobkyně dovolává toho, že její soutěžní postavení je dotčeno
         oproti velkým skupinám v oblasti audiovizuální komunikace, není dostatečně upřesněna a podložena, aby bylo možné konstatovat,
         že žalobkyně je osobně dotčena. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Tribunálu nepřísluší vycházet jen z dohadů ohledně
         skutkových a právních úvah které by mohly být skryty za tvrzeními žalobkyně (usnesení Tribunálu ze dne 19. května 2008, TF1
         v. Komise, T‑144/04, Sb. rozh. s. II‑761, bod 57).

      93      S ohledem na vše, co bylo uvedeno výše, je třeba uzavřít, že žalobkyně z hlediska práva dostatečně neprokázala podstatné dotčení
         svého soutěžního postavení a že ji nelze považovat za Rozhodnutím osobně dotčenou. Chybí ji tedy aktivní žalobní legitimace.

      94      Tento závěr nelze zpochybnit argumentem, který žalobkyně vyvozuje z toho, že v případě, kdy by tato žaloba byla prohlášena
         za nepřípustnou, neměla by žádný prostředek k tomu, jak Rozhodnutí napadnout. Stačí totiž připomenout, že podle ustálené judikatury
         Soudního dvora se od podmínek přípustnosti žaloby na neplatnost nelze odchýlit z důvodu výkladu práva na účinnou soudní ochranu,
         provedeného žalobcem. Pokud se tak jedná konkrétně o oblast, která je předmětem této žaloby, měl Soudní dvůr příležitost upřesnit,
         že jednotlivec, který není bezprostředně a osobně dotčen rozhodnutím Komise v oblasti státních podpor, a jehož zájmy tedy
         nejsou případně zasaženy státním opatřením, které je předmětem tohoto rozhodnutí, se nemůže ve vztahu k takovému rozhodnutí
         dovolávat práva na soudní ochranu (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2007, Sniace v. Komise, C‑260/05 P, Sb.
         rozh. s. I‑10005, body 64 a 65, a citovaná judikatura). Z údajů uvedených výše přitom vyplývá, že právě jedna z těchto dvou
         podmínek není v projednávaném případě splněna, protože žalobkyně neprokázala, že je Rozhodnutím osobně dotčena. Z toho plyne,
         že žalobkyně nemůže důvodně tvrdit, že prohlášení této žaloby za nepřípustnou zasahuje do jejího práva na účinnou soudní ochranu.

      95      Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že projednávanou žalobu je třeba odmítnout jako nepřípustnou.

       K nákladům řízení
      96      Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené
         uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí.

      97      Kromě toho podle čl. 87 odst. 4 téhož jednacího řádu nesou členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci,
         vlastní náklady. V důsledku toho ponese Francouzská republika vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
      2)      Télévision française 1 SA (TF1) ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou Komisí.
      3)      Francouzská republika ponese vlastní náklady řízení.

               Vilaras

                Prek

               Ciucă

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. září 2010.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. února 1990. # Francouzská republika proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Věc C-301/87.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. června 2005. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Článek 56 ES - Automatické pozastavení hlasovacích práv ve zprivatizovaných podnicích. # Věc C-174/04.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      2. června 2005(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 56 ES – Automatické pozastavení hlasovacích práv ve zprivatizovaných podnicích“
      Ve věci C‑174/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES podaná dne 13. dubna 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená E. Traversou a C. Loggim, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Italské republice, zastoupené I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. P. Gentilim, avvocato dello Stato, s adresou pro účely
         doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann (zpravodaj), předseda senátu, K. Lenaerts, N. Colneric, K. Schiemann a E. Juhász, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že vládní nařízení s mocí zákona (decreto-legge)
         č. 192 ze dne 25. května 2001 (GURI č. 120 ze dne 25. května 2001, s. 4), změněné na zákon č. 301 o neodkladných opatřeních
         k zajištění procesu liberalizace a privatizace některých odvětví veřejných služeb (legge č. 301, recante disposizioni urgenti
         per salvaguardare i processi di liberalizzazione e privatizzazione di specifici settori dei servizi pubblici) ze dne 20. července
         2001 (GURI č. 170 ze dne 24. července 2001, s. 4, dále jen „vládní nařízení č. 192/2001“) je neslučitelné s článkem 56 ES
         v rozsahu, v němž zakotvuje automatické pozastavení hlasovacích práv spojených s akciovým podílem překračujícím 2 % základního
         kapitálu společností v plynárenském odvětví a v odvětví elektrické energie.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Znění čl. 56 odst. 1 ES je následující:
      „V rámci této kapitoly jsou zakázána všechna omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími
         zeměmi.“

      3       Příloha I směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd.
         01/01, s. 10), obsahuje klasifikaci pohybů kapitálu uvedených v článku 1 této směrnice (dále jen „klasifikace v příloze směrnice
         88/361“). Tato vyjmenovává zejména následující pohyby:

      „I.      Přímé investice […]
      1)      zakládání a rozšiřování poboček nebo nových podniků patřících pouze osobě, která poskytla kapitál, a kupování plné účasti
         v již existujících podnicích

      2)      účast v nových nebo stávajících podnicích s cílem vytvořit nebo udržet dlouhodobé hospodářské vztahy
      […]“
      4       Na základě vysvětlivek uvedených na konci přílohy I směrnice 88/361 se pod pojmem „přímé investice“ rozumí:
      „Investice všeho druhu realizované fyzickými osobami nebo obchodními, průmyslovými nebo finančními podniky, které slouží k vytváření
         nebo udržování dlouhodobých a přímých vztahů mezi osobou poskytující kapitál a podnikatelem nebo subjektem, kterým je tento
         kapitál poskytován pro účely vykonávání hospodářské činnosti. Tento pojem je tedy třeba chápat v co nejširším slova smyslu.

      […]
      U subjektů uvedených v bodě I.2 klasifikace, které mají status akciové společnosti, jde o účast na přímé investici, kde balík
         akcií vlastněných fyzickou osobou, [jiným podnikem] nebo jiným majitelem umožňuje akcionáři, aby se efektivně podílel na správě
         společnosti nebo její kontrole, a to buď podle vnitrostátních právních předpisů vztahujících se na akciové společnosti, nebo
         jiným způsobem.

      […]“
      5       Klasifikace v příloze směrnice 88/361 obsahuje rovněž následující pohyby:
      „III. Operace s cennými papíry běžně obchodovanými na kapitálovém trhu […]
      […]
      A.      Operace s cennými papíry na kapitálovém trhu
      1)      Koupě domácích cenných papírů, obchodovaných na burze, nerezidenty […]
      […]
      3)      Koupě domácích cenných papírů, neobchodovaných na burze, nerezidenty […]
      […]“
       Vnitrostátní právní předpisy
      6       Článek 1 první a druhý pododstavec vládního nařízení č. 192/2001 stanoví:
      „Až do dosažení v rámci Evropské unie plně otevřeného soutěžního trhu v plynárenském odvětví a odvětví elektrické energie,
         pro účely zajištění procesu liberalizace a privatizace probíhajícího v těchto odvětvích, bude udělování nebo převod souhlasů
         nebo povolení stanovených v legislativních nařízeních č. 79 ze dne 16. března 1999 týkajícím se elektrické energie a č. 164
         ze dne 23. května 2000 týkajícím se vnitřního trhu se zemním plynem prováděno na základě podmínek obsažených v druhém pododstavci,
         pokud jde o právnické osoby přímo nebo nepřímo kontrolované státem nebo jinými veřejnými orgány, přičemž tyto na svém tuzemském
         trhu mají dominantní postavení a nejsou kotovány na regulovaných finančních trzích, které přímo, nepřímo nebo prostřednictvím
         třetí osoby, a to i prostřednictvím časově omezeného nebo odloženého veřejného návrhu, získají větší než 2% účast na základním
         kapitálu společností působících v předmětných odvětvích, přímo nebo prostřednictvím jimi kontrolovaných nebo s nimi propojených
         společností. Celkový práh 2 % se použije na samotnou právnickou osobu a na skupinu, jejíž je součástí, čili na právnickou
         osobu (i když ta nemá formu společnosti) vykonávající kontrolu, na kontrolované společnosti a na společnosti podřízené společné
         kontrole, jakož i na spřízněné společnosti. Tento práh se použije rovněž na právnické osoby, které jsou přímo nebo nepřímo,
         včetně prostřednictvím kontrolovaných nebo přidružených společností, svěřeneckých společností nebo prostřednictvím třetí osoby,
         účastníky, a to i spolu s třetími osobami, dohod týkajících se výkonu hlasovacího práva nebo dohod či ujednání mezi akcionáři.

      V případě překročení prahu uvedeného v prvním pododstavci, v okamžiku udělení nebo převodu souhlasů nebo povolení, které jsou
         v něm uvedeny, je hlasovací právo spojené s akciemi překračujícími práh automaticky pozastaveno a nepřihlíží se k němu pro
         účely kvóra na valných hromadách. Rovněž není možné nadále vykonávat nabývací práva nebo práva k časově omezenému nebo odloženému
         upisování.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      7       Dopisem ze dne 23. října 2002 Komise informovala italskou vládu, že má za to, že vládní nařízení č. 192/2001 v rozsahu, v němž
         pro podniky působící v plynárenském odvětví a odvětví elektrické energie stanoví pozastavení hlasovacích práv spojených s účastí
         větší než 2 % základního kapitálu, jestliže tyto účasti jsou nabyty veřejnými podniky, je v rozporu s ustanoveními Smlouvy
         týkajícími se volného pohybu kapitálu. Vyzvala proto tuto vládu k předložení jejího vyjádření ve lhůtě dvou měsíců.

      8       Italská vláda odpověděla, že i když vládní nařízení č. 192/2001 představuje omezení volného pohybu kapitálu, je nicméně jediným
         nástrojem na ochranu italského trhu proti investicím, které nesplňují kritéria volné hospodářské soutěže.

      9       Jelikož Komise shledala toto vyjádření jako nedostačující pro odůvodnění takové právní úpravy, zaslala dne 11. července 2003
         Italské republice dopisem odůvodněné stanovisko, ve kterém ji vyzvala k přijetí opatření nezbytných k dosažení souladu s uvedeným
         stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců.

      10     Vzhledem k tomu, že italská vláda neodpověděla na odůvodněné stanovisko, Komise se rozhodla podat u Soudního dvora tuto žalobu.
       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      11     Opírajíc se o rozsudky Soudního dvora ze dne 4. června 2002, Komise v. Portugalsko (C‑367/98, Recueil, s. I‑4731), Komise
         v. Francie (C‑483/99, Recueil, s. I‑4781), Komise v. Belgie (C‑503/99, Recueil, I‑4809), ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko
         (C‑463/00, Recueil, s. I‑4581) a Komise v. Spojené království (C‑98/01, Recueil, s. I‑4641) Komise uplatňuje, že vládní nařízení
         č. 192/2001 zavádí odlišné a restriktivní zacházení s investicemi provedenými určitou kategorií investorů, a v důsledku toho
         omezuje volný pohyb kapitálu v rámci Společenství. Veškeré veřejné podniky jiného členského státu, které by případně měly
         zájem, jsou odrazovány touto právní úpravou od nabytí účasti ve společnostech působících v plynárenském odvětví a odvětví
         elektrické energie, neboť jim není umožněno se efektivně podílet na rozhodnutích těchto společností a ovlivňovat jejich správu.

      12     Podle Komise článek 56 ES nerozlišuje mezi diskriminačními a nediskriminačními opatřeními, ani mezi veřejnými a soukromými
         podniky. I když tento článek nedefinuje pojem „pohybu kapitálu“, přímé přeshraniční investice spadají pod tento pojem v souladu
         s klasifikací v příloze směrnice 88/361. Tyto se obzvláště vyznačují možností podílet se efektivně na správě společnosti a její
         kontrole. Nabývání účastí, jakož i plný výkon hlasovacích práv spojených s těmito účastmi jsou tudíž pokryty pojmem „pohybu
         kapitálu“.

      13     Italská vláda navrhuje zamítnutí žaloby.
      14     Podle ní vládní nařízení č. 192/2001 nezakotvuje diskriminační zacházení. Týká se nabytí účastí provedených tuzemskými veřejnými
         podniky stejným způsobem jako nabytí účastí provedených veřejnými podniky ostatních členských států.

      15     Omezení hlasovacího práva mimoto podle italské vlády neomezuje v každém případě volný pohyb kapitálu. Italská vláda se jakožto
         příkladů dovolává článků 85 až 97 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/34/ES ze dne 28. května 2001 o přijetí cenných
         papírů ke kotování na burze cenných papírů a o informacích, které k nim mají být zveřejněny (Úř. věst. L 184, s. 1; Zvl. vyd.
         06/04, s. 24), a článku 10 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/39/ES ze dne 21. dubna 2004 o trzích s finančními instrumenty,
         kterou se mění směrnice Rady 85/611/EHS a 93/6/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/12/ES a kterou se zrušuje
         směrnice Rady 93/22/EHS (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 06/03, s. 272), kterými byl podle italské vlády přímo proveden článek
         56 ES. Tato ustanovení, která současně umožňují omezení hlasovacího práva za účelem předejití tomu, aby nedošlo k přeměně
         prosté kapitálové investice na účinnou schopnost kontroly a řízení společnosti, nejsou sama o sobě neslučitelná se zásadou
         volného pohybu kapitálu.

      16     Vládní nařízení č. 192/2001 je podle italské vlády v souladu s volným pohybem kapitálu, hlavně z důvodu, že sleduje cíle Společenství
         formulované ve sdělení Komise ze dne 13. března 2001 („Dotvoření vnitřního trhu s energetikou“ [KOM (2001) 125 konečné], a zejména
         cíl omezení protisoutěžního vlivu, který by veřejné podniky v postavení monopolu, jež získají kontrolu nad podniky působícími
         v plynárenském odvětví a odvětví elektrické energie, mohly na příslušných trzích mít.

      17     Podle italské vlády je pravdou, že během posledních let značně pokročilo otevírání trhů v členských státech v plynárenském
         odvětví a odvětví elektrické energie, a to z důvodu právní úpravy Společenství, zejména směrnice Evropského parlamentu a Rady
         96/92/ES ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou (Úř. věst. L 27, s. 20; Zvl. vyd. 12/02,
         s. 3) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/30/ES ze dne 22. června 1998 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním
         plynem (Úř. věst. L 204, s. 1; Zvl. vyd. 12/02, s. 28).

      18     Nicméně podle italské vlády provedení těchto směrnic do vnitrostátního právního řádu členských států s sebou přineslo nerovnoměrné
         otevírání různých vnitrostátních trhů. Některé státy si zvolily širší otevření trhu, než bylo směrnicemi požadováno, jiné
         se omezily na otevření svého trhu pouze striktně v rozsahu jim uloženém. Opatření přijatá na úrovni Společenství k nápravě
         tohoto nedostatku rovnováhy se však ukázala jako nedostačující. Nejen pouze orgánům Společenství, ale i členským státům přísluší
         bojovat proti asymetriím existujícím v soutěžní struktuře dotčeného trhu a proti porušením hospodářské soutěže, která by mohla
         vyplývat z případných zneužívání.

      19     Podle italské vlády je tak vládní nařízení č. 192/2001 jediným nástrojem umožňujícím zamezit, aby italský trh nebyl předmětem
         spekulativních protisoutěžních útoků ze strany veřejných subjektů působících v tom samém odvětví v jiných členských státech
         a zvýhodněných svými vnitrostátními právními úpravami.

      20     V projednávaném případě vyvstává podle italské vlády problém jiný než v řízeních ukončených rozsudky Komise v. Portugalsko,
         Komise v. Francie, Komise v. Belgie, Komise v. Španělsko a Komise v. Spojené království. V těchto řízeních bylo vždy účelem
         sporných vnitrostátních právních předpisů udržet vliv státu a zabránit liberalizaci. Naopak cílem vládního nařízení č. 192/2001
         v rozsahu, v jakém směřuje výlučně vůči veřejným podnikům, je vyloučení státního vlivu. Proto kritéria uvedená ve výše uvedených
         rozsudcích nelze v projednávané věci použít.

      21     Vládní nařízení má mimoto podle italské vlády dočasný charakter. Použije se pouze do uskutečnění plně liberalizovaného vnitřního
         trhu v plynárenském odvětví a odvětví elektrické energie.

      22     Konečně vzhledem k tomu, že směřuje výlučně vůči veřejným podnikům s dominantním postavením na jejich tuzemských trzích, omezuje
         se podle italské vlády na striktně nezbytná a přiměřená opatření.

      23     Podle Komise jsou všechny tyto argumenty nerelevantní.
      24     Členské státy podle ní nemohou zasahovat do pravomoci Společenství v této oblasti. Ne národním vládám, nýbrž Komisi jako strážci
         Smluv náleží dohlížet na řádné používání dotčených právních předpisů Společenství a postavit se proti případným porušením
         volné hospodářské soutěže. Jednostranné předpisy, přijaté některými členskými státy pod záminkou vyhnutí se narušení svých
         vlastních trhů, naopak zavádějí taková narušení na trh Společenství jako celek, což je nepřijatelné. Vnitrostátní právní předpisy
         dotčené v projednávaném případě přitom nemají striktně ochranářský charakter.

      25     Mimoto není podle Komise možné tvrdit, že je právní úprava Společenství nedostatečná. Tato úprava byla nedávno dokonce doplněna
         několika předpisy, zejména směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech
         pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 96/92/ES (Úř. věst. L 176, s. 37; Zvl. vyd. 12/02, s. 211) a směrnicí Evropského
         parlamentu a Rady 2003/55/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem a o zrušení směrnice
         98/30/ES (Úř. věst. L 176, s. 57; Zvl. vyd. 12/02, s. 230).

       Závěry Soudního dvora
      26     Je na místě úvodem připomenout, že čl. 56 odst. 1 ES zavádí volný pohyb kapitálu mezi členskými státy a členskými státy a třetími
         zeměmi. V tomto ohledu v rámci ustanovení kapitoly nazvané „Kapitál a platby“ stanoví, že všechna omezení kapitálu mezi členskými
         státy a členskými státy a třetími zeměmi jsou zakázána.

      27     I když Smlouva nedefinuje pojmy pohybu kapitálu a plateb, je nesporné, že směrnice 88/361 včetně klasifikace v její příloze
         má indikativní povahu pro definování pojmu pohybu kapitálu (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Spojené království, bod 39
         a rozsudek ze dne 16. března 1999, Trummer a Mayer, C‑222/97, Recueil, s. I‑1661, body 20 a 21).

      28     Body I a III klasifikace v příloze směrnice 88/361, jakož i vysvětlivky v ní obsažené totiž uvádějí, že přímé investice ve
         formě účasti na podniku prostřednictvím vlastnictví akcií nebo koupě akcií na kapitálovém trhu jsou pohybem kapitálu ve smyslu
         článku 56 ES. Na základě výše uvedených vysvětlivek se přímá investice především vyznačuje možností efektivně se podílet na
         správě společnosti a její kontrole.

      29     Ve světle těchto úvah je třeba přezkoumat, zda vládní nařízení č. 192/2001 stanovící automatické pozastavení hlasovacích práv
         spojených s účastmi převyšujícími 2 % základního kapitálu podniků působících v plynárenském odvětví a v odvětví elektrické
         energie, pokud jsou tyto účasti nabyty veřejnými podniky nekotovanými na regulovaných finančních trzích, které mají dominantní
         postavení, představuje omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy.

      30     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že pozastavení hlasovacích práv upravené výše uvedeným vládním nařízením vylučuje pro
         stanovenou kategorii veřejných podniků efektivní účast na správě a kontrole italských podniků působících na trhu s plynem
         a elektrickou energií. Jelikož cílem sledovaným vládním nařízením č. 192/2001 je vyhnout se „protisoutěžním útokům ze strany
         veřejných podniků působících v tomtéž odvětví v jiných členských státech“, jeho účinkem je především odradit veřejné podniky
         se sídlem v jiných členských státech od koupě akcií v italských společnostech působících v odvětví energetiky.

      31     Z výše uvedeného vyplývá, že pozastavení hlasovacích práv stanovené ve vládním nařízení č. 192/2001 představuje omezení volného
         pohybu kapitálu zásadně zakázané článkem 56 ES.

      32     Toto zjištění není vyvráceno skutečností, že dotčená právní úprava je určena pouze kategorii veřejných podniků s dominantním
         postavením na jejich vnitrostátním trhu. Ustanovení Smlouvy o volném pohybu kapitálu totiž nečiní rozdíl mezi soukromými a veřejnými
         podniky, ani mezi podniky s dominantním postavením a podniky nenacházejícími se v takovém postavení.

      33     Mimoto italská vláda nemůže tvrdit, že jelikož ustanovení směrnice 2004/39, která za určitých podmínek stanoví omezení hlasovacích
         práv spojených s určitými akciemi, jsou slučitelná s ustanoveními Smlouvy o volném pohybu kapitálu, je tomu stejně i v případě
         vládního nařízení č. 192/2001. Tato směrnice, která byla přijata v rámci svobody usazování, a nikoli, oproti tvrzení italské
         vlády, v rámci článku 56 ES, je začleněna v odlišném a velmi zvláštním kontextu, totiž přijetí cenných papírů ke kotování.
         Omezení hlasovacího práva jsou v nich stanovena pouze jako sankce pro případ nedodržování ustanovení právních předpisů. Tato
         omezení nemají tudíž, na rozdíl od vládního nařízení č. 192/2001, za účel odradit podniky z ostatních členských států od nabývání
         účastí v určitých tuzemských podnicích. Mimoto, co se týče článků 85 až 97 směrnice 2001/34, tyto obsahují pouze informační
         povinnost při nabytí a pozbytí podstatného podílu ve společnosti kotované na burze cenných papírů, jakož i povinnost členských
         států stanovit odpovídající sankce pro případ nesplnění těchto povinností. Opatření přijatá členskými státy v tomto ohledu
         nejsou v kontextu projednávané věci relevantní.

      34     Je třeba ještě přezkoumat, zda je možné omezení volného pohybu kapitálu ve vztahu k ustanovením Smlouvy odůvodnit.
      35     V tomto ohledu je třeba připomenout, že volný pohyb kapitálu, jako základní zásada Smlouvy, může být omezen vnitrostátní právní
         úpravou pouze, pokud pro to jsou důvody uvedené v čl. 58 odst. 1 ES anebo naléhavé důvody obecného zájmu. Mimoto, aby byla
         vnitrostátní právní úprava takto odůvodněna, musí být způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a za účelem splnění
         kritéria přiměřenosti nepřekračovat meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie,
         bod 45, a rozsudek ze dne 7. září 2004, Manninen, C‑319/02, Recueil, s. I‑7498, bod 29).

      36     Italská vláda uplatňuje, že procesem liberalizace a privatizace byly trhy s energetikou v Itálii otevřeny pro soutěž. Vládní
         nařízení č. 192/2001 směřuje k zajištění zdravých a spravedlivých podmínek soutěže na trzích. To umožňuje vyhnout se, aby
         až do doby efektivní liberalizace odvětví energetiky v Evropě byl italský trh předmětem protisoutěžních útoků ze strany veřejných
         podniků působících v tomtéž odvětví v jiných členských státech a zvýhodněných vnitrostátní právní úpravou, která jim zachovala
         privilegované postavení. Nabytí kontroly nad podnikem působícím na italských trzích s elektrickou energií a plynem takovými
         veřejnými podniky by mohlo překazit snahy italských orgánů otevřít odvětví energetiky soutěži.

      37     V tomto ohledu, jak již Soudní dvůr rozhodl, nemůže být zájem na obecném posílení soutěžní struktury dotčeného trhu platným
         odůvodněním omezení volného pohybu kapitálu (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 52).

      38     V každém případě se použijí ustanovení nařízení Rady (ES) č. 139/2004 ze dne 20. ledna 2004 o kontrole spojování podniků (Úř.
         věst. L 24, s. 1; Zvl. vyd. 08/03, s. 40). V tomto ohledu je třeba připomenout, že dotčená vnitrostátní právní úprava se použije
         pouze na veřejné podniky, které již jsou v dominantním postavení na svém vlastním trhu. Přitom v souladu s čl. 2 odst. 3 nařízení
         č. 139/2004 Komise zakáže spojení, která zásadně naruší účinnou hospodářskou soutěž na společném trhu nebo na jeho podstatné
         části, „zejména v důsledku […] posílení“ dříve existujícího „dominantního postavení“.

      39     Italská vláda ještě odkazuje na nezbytnost zajistit dodávky energie na italském území.
      40     I když nezbytnost zajistit dodávky energie může za určitých podmínek odůvodnit omezení základních svobod vyplývajících ze
         Smlouvy (viz rozsudky ze dne 10. července 1984, Campus Oil a další, 72/83, Recueil, s. 2727, body 34 a 35, a výše uvedený
         rozsudek Komise v. Belgie, bod 46), italská vláda neprokázala, v čem je omezení hlasovacích práv, které je určeno pouze určité
         kategorii veřejných podniků, nepostradatelné pro dosažení dotčeného účelu. Zejména nevysvětluje, z jakého důvodu je nezbytné,
         aby akcie společností působících v odvětví energetiky v Itálii vlastnili soukromí akcionáři nebo veřejní akcionáři kotovaní
         na regulovaných finančních trzích, k tomu, aby dotyčné podniky mohly zajistit dostatečnou a nepřerušenou dodávku elektrické
         energie a plynu na italský trh.

      41     Z toho vyplývá, že italská vláda neprokázala, že vládní nařízení č. 192/2001 je nepostradatelné pro zajištění dodávek energie
         na jejím území.

      42     Je proto třeba konstatovat, že Italská republika tím, že ponechala v platnosti vládní nařízení č. 192/2001 stanovící automatické
         pozastavení hlasovacích práv spojených s účastmi převyšujícími 2 % základního kapitálu podniků působících v plynárenském odvětví
         a v odvětví elektrické energie, pokud jsou tyto účasti nabyty veřejnými podniky nekotovanými na regulovaných finančních trzích,
         které mají na svém trhu dominantní postavení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 ES.

       K nákladům řízení
      43     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu
         nákladů řízení ve svém návrhu a Italská republika byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Italská republika tím, že ponechala v platnosti vládní nařízení s mocí zákona (decreto-legge) č. 192 ze dne 25. května 2001,
            změněné na zákon č. 301 o neodkladných opatřeních k zajištění procesu liberalizace a privatizace některých odvětví veřejných
            služeb (legge č. 301, recante disposizioni urgenti per salvaguardare i processi di liberalizzazione e privatizzazione di specifici
            settori dei servizi pubblici) ze dne 20. července 2001, stanovící automatické pozastavení hlasovacích práv spojených s účastmi
            převyšujícími 2 % základního kapitálu podniků působících v plynárenském odvětví a v odvětví elektrické energie, pokud jsou
            tyto účasti nabyty veřejnými podniky nekotovanými na regulovaných finančních trzích, které mají na svém trhu dominantní postavení,
            nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 ES.
      2)      Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. července 1963. # Spolková republika Německo proti Komisi Evropského hospodářského společenství. # Věc 24-62.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. února 1996. # Belgické království proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Věc C-56/93.