title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 26. října 2006.#Elisa María Mostaza Claro proti Centro Móvil Milenium SL.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Audiencia Provincial de Madrid - Španělsko.#Směrnice 93/13/EHS - Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách - Nezpochybnění zneužívajícího charakteru klauzule v rámci rozhodčího řízení - Možnost vznést tuto námitku v rámci řízení o opravném prostředku proti rozhodčímu nálezu.#Věc C-168/05.

text:
      Věc C-168/05
      Elisa María Mostaza Claro
      v.
      Centro Móvil Milenium SL
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Audiencia Provincial de Madrid)
      „Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Nezpochybnění zneužívajícího charakteru klauzule v rámci rozhodčího řízení – Možnost vznést tuto námitku v rámci řízení o opravném prostředku proti rozhodčímu nálezu“
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách –  Směrnice 93/13

      (Směrnice Rady  93/13, čl. 3 odst. 1 písm. t) a čl. 6 odst. 1)
      Směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládána v tom
         smyslu, že vyžaduje, aby vnitrostátní soud, kterému je předložena žaloba na neplatnost rozhodčího nálezu, posoudil neplatnost
         rozhodčí dohody a zrušil tento nález v důsledku toho, že uvedená dohoda obsahuje zneužívající klauzuli, i když spotřebitel
         neplatnost rozhodčí dohody uplatnil nikoli v rámci rozhodčího řízení, ale pouze v rámci žaloby na neplatnost.

      (viz bod 39 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      26. října 2006(*)

      „Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Nezpochybnění zneužívajícího charakteru klauzule v rámci rozhodčího řízení – Možnost vznést tuto námitku v rámci řízení o opravném prostředku proti rozhodčímu nálezu“
      Ve věci C‑168/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Audiencia Provincial
         de Madrid (Španělsko) ze dne 15. února 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 14. dubna 2005, v řízení

      Elisa María Mostaza Claro
      proti
      Centro Móvil Milenium SL,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Lenaerts, E. Juhász, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj) a M. Ilešič, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Centro Móvil Milenium SL H. García Piem, abogado,
      –        za španělskou vládu E. Braquehais Conesou, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu C. Schulze-Bahr, jako zmocněnkyní,
      –        za maďarskou vládu P. Gottfriedem, jako zmocněncem,
      –        za finskou vládu T. Pynnä, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství A. Aresuem a L. Escobar Guerrerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 27. dubna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách
         [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, dále jen „směrnice“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi E. M. Mostaza Claro a Centro Móvil Milenium SL (dále jen „Móvil“) ve věci platnosti
         rozhodčí doložky použité ve smlouvě, kterou E. M. Mostaza Claro uzavřela s touto společností.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 3 odst. 1 směrnice stanoví:

      „Smluvní podmínka [klauzule], která nebyla individuálně sjednána, je považována za nepřiměřenou [zneužívající], jestliže v rozporu
         s požadavkem přiměřenosti [dobré víry] způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané
         smlouvy, v neprospěch spotřebitele.“

      4        Článek 6 odst. 1 směrnice stanoví:

      „Členské státy stanoví, že nepřiměřené podmínky [zneužívající klauzule] použité ve smlouvě uzavřené prodávajícím [zboží] nebo
         poskytovatelem [služeb] se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazné a že
         smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných nepřiměřených podmínek [zneužívajících
         klauzulí].“

      5        Podle čl. 7 odst. 1 směrnice:

      „Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a konkurentů existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu
         používání nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí] ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se
         spotřebiteli.“

      6        Příloha směrnice obsahuje orientační seznam klauzulí, které mohou být prohlášeny za zneužívající. V rámci posledně uvedených
         klauzulí se bod 1 písm. q) této přílohy týká klauzulí, jejichž cílem nebo následkem je

      „zbavení spotřebitele práva podat žalobu nebo použít jiný opravný prostředek, zejména požadovat na spotřebiteli, aby předkládal
         spory výlučně rozhodčímu soudu, na který se nevztahují ustanovení právních předpisů, nebo bránění uplatnění tohoto práva,
         nepřiměřené omezování důkazů, které má spotřebitel k dispozici, nebo ukládání důkazního břemene, které by podle použitelných
         právních předpisů mělo příslušet druhé smluvní straně, spotřebiteli.“

       Vnitrostátní právní úprava
      7        Ochrana spotřebitelů proti zneužívajícím klauzulím byla ve španělském právu nejprve zajištěna obecným zákonem 26/1984 o ochraně
         spotřebitelů a uživatelů (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) ze dne 19. července 1984 (BOE
         č. 176 ze dne 24. července 1984, dále jen „zákon 26/1984“).

      8        Zákon 26/1984 byl změněn zákonem 7/1998 o obecných smluvních podmínkách (Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación)
         ze dne 13. dubna 1998 (BOE č. 89 ze dne 14. dubna 1998, dále jen „zákon 7/1998“), který směrnici provedl do vnitrostátního
         práva.

      9        Zákon 7/1998 do zákona 26/1984 zejména doplnil článek 10a a první dodatečné ustanovení.

      10      Podle čl. 10a odst. 1 zákona č. 26/1984 „[v]šechna ustanovení, která nebyla individuálně sjednána, jsou považována za zneužívající
         klauzule, jestliže v rozporu s požadavkem dobré víry způsobují významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které
         vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele. V každém případě jsou za zneužívající klauzule považována ustanovení
         uvedená v prvním dodatečném ustanovení tohoto zákona. [...]“

      11      První dodatečné ustanovení zákona 26/1984 v podstatě přebírá seznam klauzulí, které mohou být prohlášeny za zneužívající,
         připojený ke směrnici, když upřesňuje, že je pouze orientační. Podle bodu 26 tohoto dodatečného ustanovení je považováno za
         zneužívající „předkládání sporu rozhodčímu orgánu jinému než rozhodčímu orgánu pro spotřební spory, ledaže by se jednalo o rozhodčí
         orgány zřízené legislativními předpisy v určitém odvětví nebo ve zvláštním případě“.

      12      Článek 8 zákona 7/1998 stanoví:

      „1.      Obecné podmínky, které k újmě strany, která přistupuje k adhezní smlouvě porušují ustanovení zákona nebo jakékoli jiné kogentní
         nebo zákaz stanovící pravidlo, jsou absolutně neplatné, ledaže by tyto normy sankcionovaly jejich porušení odlišně.

      2.      Zvláště jsou absolutně neplatné takové zneužívající obecné podmínky ve spotřebitelských smlouvách, které jsou vymezeny v každém
         případě článkem 10a a prvním dodatečným ustanovením obecného zákona 26/1984 [...]“

      13      V rozhodné době z hlediska skutkového stavu v původním řízení bylo rozhodčí řízení upraveno zákonem 36/1988 o rozhodčím řízení
         (Ley 36/1988 de Arbitraje) ze dne 5. prosince 1988 (BOE č. 293 ze dne 7. prosince 1988, dále jen „zákon 36/1988“).

      14      Článek 23 odst. 1 zákona 36/1988 stanovil:

      „Námitky proti předložení sporu k rozhodčímu řízení v důsledku nedostatku objektivní příslušnosti rozhodců a nicotnosti, neplatnosti
         nebo neúčinnosti rozhodčí dohody musí být předloženy současně s předložením příslušných původních nároků účastníky.“

      15      Článek 45 zákona 36/1988 zněl následovně:

      „Rozhodčí nález může být zrušen pouze v následujících případech:
      1.      Je-li rozhodčí dohoda neplatná.
      […]
      5.      Je-li nález v rozporu s veřejným pořádkem.“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      16      Dne 2. května 2002 byla mezi Móvil a E. M. Mostaza Claro uzavřena účastnická smlouva k lince mobilní telefonie. Tato smlouva
         obsahovala rozhodčí doložku podřizující jakýkoli spor týkající se uvedené smlouvy rozhodčímu řízení Asociación Europea de
         Arbitraje de Derecho y Equidad (Evropská asociace pro rozhodčí a smírčí řízení, dále jen „AEADE“).

      17      Vzhledem k tomu, že E. M. Mostaza Claro nedodržela minimální délku trvání účastnické smlouvy, Móvil u AEADE zahájila rozhodčí
         řízení. Dopisem ze dne 25. července 2003 AEADE stanovila E. M. Mostaza Claro lhůtu 10 dnů k tomu, aby odmítla rozhodčí řízení,
         přičemž upřesnila, že v případě odmítnutí je možné zahájit soudní řízení. E. M. Mostaza Claro předložila argumenty k věci
         samé, ale nezpochybnila rozhodčí řízení ani neuplatnila neplatnost rozhodčí dohody. Následně byl spor rozhodnut v její neprospěch.

      18      E. M. Mostaza Claro napadla rozhodčí nález vydaný AEADE před předkládajícím soudem, když tvrdila, že zneužívající charakter
         rozhodčí doložky způsobuje neplatnost rozhodčí dohody.

      19      V předkládacím rozhodnutí Audiencia Provincial de Madrid konstatuje, že není žádných pochyb o tom, že uvedená rozhodčí dohoda
         obsahuje zneužívající smluvní klauzuli, a je tedy stižena neplatností.

      20      Avšak s ohledem na to, že E. M. Mostaza Claro neuplatnila tuto neplatnost v rámci rozhodčího řízení a za účelem výkladu vnitrostátního
         práva v souladu se směrnicí se Audiencia Provincial de Madrid rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžnou otázku:

      „Vyžaduje ochrana spotřebitelů, kterou zajišťuje směrnice 93/13/EHS [...], aby soud, kterému je předložena žaloba na neplatnost
         rozhodčího nálezu, posoudil neplatnost rozhodčí dohody a zrušil nález v důsledku toho, že uvedená rozhodčí dohoda obsahuje
         zneužívající klauzuli, jestliže spotřebitel uplatnil uvedenou neplatnost v rámci řízení o žalobě na neplatnost, ale nikoli
         v rámci rozhodčího řízení?“

       Úvodní poznámky
      21      Ze spisu předaného Soudnímu dvoru předkládajícím soudem vyplývá, že tento soud stanovil zneužívající charakter rozhodčí doložky,
         která je použita ve smlouvě uzavřené mezi Móvil a E. M. Mostaza Claro.

      22      V tomto ohledu je namístě připomenout, že se Soudní dvůr nemůže vyjadřovat k použití obecných kritérií používaných zákonodárcem
         Společenství pro vymezení pojmu „zneužívající klauzule“ na konkrétní klauzuli, která musí být přezkoumána v závislosti na
         okolnostech vlastních konkrétnímu případu (rozsudek ze dne 1. dubna 2004, Freiburger Kommunalbauten,C‑237/02, Recueil, s. I‑3403, bod 22).

      23      Přísluší tedy vnitrostátnímu soudu, aby určil, zda taková smluvní klauzule jako ta, která je předmětem sporu v původním řízení,
         splňuje kritéria vyžadovaná pro to, aby byla kvalifikována jako zneužívající ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice (výše uvedený
         rozsudek Freiburger Kommunalbauten, bod 25).

       K předběžné otázce
      24      Podle ustálené judikatury při neexistenci právní úpravy Společenství v této oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu
         každého členského státu na základě zásady procesní autonomie členských států, aby upravil procesní podmínky směřující k zajištění
         ochrany práv, která procesním subjektům vyplývají z práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou méně příznivé
         než ty, které se týkají obdobných situací na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují
         nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity) (viz zejména rozsudky ze dne
         16. května 2000, Preston a další,C‑78/98, Recueil, s. I‑3201, bod 31, a ze dne 19. září 2006, i-21 Germany a Arcor,C‑392/04 a C‑422/04, Sb. rozh. s. I‑8559, bod 57).

      25      Systém ochrany zavedený směrnicí vychází z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo
         poskytovateli, co se týče jak vyjednávací pravomoci, tak úrovně informovanosti, které jej vede k tomu, že přistoupí k podmínkám
         předem vyhotoveným prodávajícím nebo poskytovatelem, aniž by mohl ovlivnit jejich obsah (rozsudek ze dne 27. června 2000,
         Océano Grupo Editorial a Salvat Editores,C‑240/98 až C‑244/98, Recueil, s. I‑4941, bod 25).

      26      Takové nerovné postavení mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem může být narovnáno pouze pozitivním zásahem,
         vnějším ve vztahu k samotným smluvním stranám (výše uvedený rozsudek Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, bod 27).

      27      Soudní dvůr na základě těchto zásad rozhodl, že možnost soudu přezkoumat zneužívající charakter klauzule z úřední povinnosti
         představuje prostředek vhodný zároveň k dosažení výsledku stanoveného v článku 6 směrnice, tedy zabránit tomu, aby jednotlivý
         spotřebitel nebyl vázán zneužívající klauzulí, a k přispění ke splnění cíle stanoveného v jejím článku 7, jelikož takový přezkum
         může mít odrazující účinek napomáhající k zabránění dalšího používání zneužívajících klauzulí ve smlouvách, které uzavírají
         prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli (výše uvedený rozsudek Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, bod 28, jakož
         i rozsudek ze dne 21. listopadu 2002, Cofidis, C‑473/00, Recueil, s. I‑10875, bod 32).

      28      Tato možnost přiznaná soudu byla posouzena jako nezbytná pro to, aby byla spotřebiteli zajištěna účinná ochrana, zejména s ohledem
         na nezanedbatelné nebezpečí, že tento spotřebitel o svých právech neví nebo je vykonává s obtížemi (výše uvedené rozsudky
         Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, bod 26, jakož i Cofidis, bod 33).

      29      Ochrana, kterou směrnice přiznává spotřebitelům, se tak vztahuje na případy, ve kterých spotřebitel, který s prodávajícím
         nebo poskytovatelem uzavřel smlouvu obsahující zneužívající klauzuli, neuplatní zneužívající charakter této klauzule buď proto,
         že o svých právech neví, nebo proto, že je odrazen od jejich uplatnění z důvodu nákladů, které by vyvolalo soudní řízení (výše
         uvedený rozsudek Cofidis, bod 34).

      30      Za těchto podmínek by cíl sledovaný článkem 6 směrnice, který, jak bylo připomenuto v bodě 27 tohoto rozsudku, ukládá členským
         státům, aby stanovily, že zneužívající klauzule nejsou pro spotřebitele závazné, nemohl být dosažen, kdyby soud, jemuž byla
         předložena žaloba na neplatnost rozhodčího nálezu, nemohl posoudit neplatnost tohoto nálezu pouze z toho důvodu, že spotřebitel
         neuplatnil neplatnost rozhodčí dohody v rámci rozhodčího řízení.

      31      Takové opomenutí ze strany spotřebitele by pak v žádném případě nemohlo být vynahrazeno jednáním subjektů, které jsou ve vztahu
         ke smlouvě třetími osobami. Systém zvláštní ochrany zavedený směrnicí by byl v konečném výsledku ohrožen.

      32      Právě v tomto smyslu se vyvíjela španělská právní úprava. I když se totiž nepoužije na spor v původním řízení, je zajímavé
         upřesnit, že zákon 60/2003 o rozhodčím řízení (Ley 60/2003 de Arbitraje) ze dne 23. prosince 2003 (BOE č. 309 ze dne 26. prosince
         2003) již nevyžaduje, aby námitky proti předložení sporu k rozhodčímu řízení, zejména v důsledku neplatnosti rozhodčí dohody,
         byly předloženy současně s předložením příslušných původních nároků účastníky.

      33      Móvil a německá vláda uplatňují, že by byla závažně narušena účinnost rozhodčích nálezů, kdyby soudu bylo umožněno posuzovat
         neplatnost rozhodčí dohody v případech, kdy spotřebitel nevznesl takovou námitku v rámci rozhodčího řízení.

      34      Tento argument znamená, že se má za to, že požadavky na účinnost rozhodčího řízení jsou důvodem k tomu, aby přezkum rozhodčích
         nálezů měl omezený charakter a aby ke zrušení nálezu mohlo dojít pouze ve výjimečných případech (rozsudek ze dne 1. června 1999,
         Eco Swiss,C‑126/97, Recueil, s. I‑3055, bod 35).

      35      Soudní dvůr již však rozhodl, že jelikož vnitrostátní soud musí podle svých vnitrostátních procesních pravidel vyhovět návrhu
         na zrušení rozhodčího nálezu založeného na nedodržení vnitrostátních kogentních pravidel, musí rovněž vyhovět takovému návrhu
         založenému na nedodržení pravidel Společenství tohoto druhu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Eco Swiss, bod 37).

      36      Význam ochrany spotřebitelů vedl zákonodárce Společenství zejména k tomu, aby v čl. 6 odst. 1 směrnice stanovil, že zneužívající
         klauzule použité ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem „nejsou [...] pro spotřebitele závazné“.
         Jedná se o kogentní ustanovení, které s ohledem na nerovné postavení jedné ze smluvních stran směřuje k nahrazení formální
         rovnováhy, kterou smlouva zavádí v právech a povinnostech smluvních stran, rovnováhou reálnou, která může znovu nastolit rovnost
         mezi těmito smluvními stranami.

      37      Krom toho směrnice, jejímž cílem je posílit ochranu spotřebitele, představuje v souladu s čl. 3 odst. 1 písm. t) ES opatření
         nezbytné ke splnění poslání svěřených Společenství, a zvláště ke zvyšování životní úrovně a kvality života v celém Společenství
         (viz per analogiam  ohledně článku 81 ES výše uvedený rozsudek Eco Swiss, bod 36).

      38      Povaha a význam veřejného zájmu, ze kterého vychází ochrana, kterou směrnice zajišťuje spotřebitelům, krom toho odůvodňují
         to, že vnitrostátní soud musí posuzovat zneužívající charakter smluvní klauzule z úřední povinnosti, a tím tak vyrovnat nerovnováhu,
         která existuje mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem.

      39      Vzhledem k výše uvedenému je namístě odpovědět na položenou otázku tak, že směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že vyžaduje,
         aby vnitrostátní soud, kterému je předložena žaloba na neplatnost rozhodčího nálezu, posoudil neplatnost rozhodčí dohody a zrušil
         tento nález v důsledku toho, že uvedená dohoda obsahuje zneužívající klauzuli, i když spotřebitel neplatnost rozhodčí dohody
         uplatnil nikoli v rámci rozhodčího řízení, ale pouze v rámci žaloby na neplatnost.

       K nákladům řízení
      40      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách
            musí být vykládána v tom smyslu, že vyžaduje, aby vnitrostátní soud, kterému je předložena žaloba na neplatnost rozhodčího
            nálezu, posoudil neplatnost rozhodčí dohody a zrušil tento nález v důsledku toho, že uvedená dohoda obsahuje zneužívající
            klauzuli, i když spotřebitel neplatnost rozhodčí dohody uplatnil nikoli v rámci rozhodčího řízení, ale pouze v rámci žaloby
            na neplatnost.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. září 2006.#Cristiano Marrosu a Gianluca Sardino proti Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Genova - Itálie.#Směrnice 1999/70/ES - Ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou - Vznik pracovního poměru na dobu neurčitou v případě porušení předpisů upravujících po sobě jdoucí pracovní smlouvy na dobu určitou - Možnost výjimky v případě pracovních smluv ve veřejné správě.#Věc C-53/04.

text:
      Věc C-53/04
      Cristiano Marrosu a Gianluca Sardino
      v.
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Genova)
      „Směrnice 1999/70/ES – Ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou – Vznik pracovního poměru na dobu neurčitou v případě porušení předpisů upravujících po sobě jdoucí pracovní smlouvy na dobu
         určitou – Možnost výjimky v případě pracovních smluv ve veřejné správě “

      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 20. září 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. září 2006
      Shrnutí rozsudku
      Sociální politika – Rámcová dohoda EKOS, UNICE a CEEP o pracovních poměrech na dobu určitou – Směrnice 1999/70
      [Směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5]
      Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních
         poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, musí být vykládána v tom smyslu, že v zásadě nebrání
         vnitrostátní právní úpravě, která v případě zneužití vyplývajícího z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů
         na dobu určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě vylučuje, aby byly tyto smlouvy nebo poměry změněny na pracovní smlouvy
         nebo poměry na dobu neurčitou i přesto, že taková změna je stanovena, pokud jde o pracovní smlouvy nebo poměry uzavřené se
         zaměstnavatelem v soukromém sektoru, jestliže tato právní úprava obsahuje jiné účinné opatření, jehož účelem je zabránit a
         případně sankcionovat zneužití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě.

      (viz bod 57 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      7. září 2006 (*)

      „Směrnice 1999/70/ES – Ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou – Vznik pracovního poměru na dobu neurčitou v případě porušení předpisů upravujících po sobě jdoucí pracovní smlouvy na dobu
         určitou – Možnost výjimky v případě pracovních smluv ve veřejné správě“

      Ve věci C‑53/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale di Genova
         (Itálie) ze dne 21. ledna 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 10. února 2004, v řízení

      Cristiano Marrosu,

      Gianluca Sardino
      proti
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, G. Arestis a J. Klučka, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 14. července 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za C. Marrosu a G. Sardina G. Bellienim a A. Lanatou, avvocati,
      –       za Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate C. Ciminellim, avvocato,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Del Gaizem a P. Gentilim, avvocati dello Stato,
      –       za řeckou vládu I. Bakopoulosem, jako zmocněncem,
      –       za Komisi Evropských společenství N. Yerrell a A. Aresuem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 20. září 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech
         na dobu určitou, uzavřené dne 18. března 1999 (dále jen „rámcová dohoda“), která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES
         ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS
         (Úř. věst. L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi C. Marrosuem a G. Sardinem a jejich zaměstnavatelem, Azienda Ospedaliera Ospedale
         San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate (nemocniční zařízení, nemocnice San Martino v Janově a smluvní
         univerzitní kliniky, dále jen „nemocniční zařízení“), ve věci neobnovení pracovních smluv, na jejichž základě byli tito zaměstnanci
         zaměstnáni u posledně uvedeného zařízení.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Účelem rámcové dohody je podle jejího ustanovení 1:
      „a)      zlepšit kvalitu práce na dobu určitou zajištěním uplatňování zásady zákazu diskriminace;
      b)      vytvořit rámec, který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na
         dobu určitou“.

      4       Ustanovení 2 bod 1 rámcové dohody stanoví, že se tato dohoda „vztahuje na zaměstnance s pracovním poměrem na dobu určitou,
         kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo
         zvyklostmi v každém členském státě“.

      5       Podle ustanovení 5 rámcové dohody:
      „1.      K předcházení zneužití vznikajícímu využitím po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, pokud žádná právní
         opatření pro předcházení zneužití neexistují, zavedou členské státy po konzultaci se sociálními partnery, v souladu s vnitrostátními
         právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi, nebo sociální partneři, způsobem, který přihlédne k potřebám specifických
         odvětví nebo kategorií zaměstnanců, jedno nebo více z následujících opatření:

      a)      objektivní důvody ospravedlňující obnovení těchto pracovních smluv a poměrů;
      b)      maximální celkové trvání po sobě jdoucích pracovních smluv a poměrů na dobu určitou;
      c)      počet obnovení těchto smluv a poměrů.
      2.      Členské státy po konzultaci se sociálními partnery nebo sociální partneři případně stanoví podmínky, za jakých jsou pracovní
         smlouvy nebo poměry na dobu určitou:

      a)      považovány za ,po sobě jdoucí‘;
      b)      považovány za uzavřené na dobu neurčitou.“
      6       V souladu s čl. 2 prvním pododstavcem směrnice 1999/70 byly členské státy povinny uvést v účinnost právní a správní předpisy
         nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 10. července 2001.

       Vnitrostátní právní úprava
      7       Zákonem č. 422 ze dne 29. prosince 2000 o předpisech přijatých za účelem splnění povinností vyplývajících ze členství Itálie
         v Evropských společenstvích – Zákon Společenství 2000 (běžný doplněk ke GURI č. 16 ze dne 20. ledna 2001, dále jen „zákon
         č. 422/2000“) vnitrostátní zákonodárce pověřil italskou vládu, aby přijala legislativní nařízení nezbytná pro provedení směrnic
         Společenství uvedených v přílohách A a B tohoto zákona. V příloze B je zejména uvedena směrnice 1999/70.

      8       Článek 2 odst. 1 písm. b) zákona č. 422/2000 zvláště stanoví, že „za účelem zabránění případnému nesouladu s platnými pravidly
         v jednotlivých odvětvích dotčených právní úpravou, která má být provedena, budou dotčená pravidla případně pozměněna nebo
         doplněna […]“ a totéž ustanovení písm. f) uvádí, že „legislativní nařízení zaručí ve všech případech, aby v případě záležitostí
         upravených směrnicemi, které mají být provedeny, byla přijatá pravidla plně v souladu s ustanoveními dotčených směrnic […]“.

      9       Na základě čl. 2 odst. 1 písm. f) zákona č. 422/2000 italská vláda dne 6. září 2001 přijala legislativní nařízení č. 368 o provedení
         směrnice 1999/70/ES o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS do
         italského právního řádu (GURI č. 235 ze dne 9. října 2001, s. 4, dále jen „legislativní nařízení č. 368/2001“).

      10     Článek 1 odst. 1 legislativního nařízení č. 368/2001 stanoví, že „pracovní smlouva může být z technických důvodů nebo z důvodů
         nutných požadavků souvisejících s výrobou, organizací nebo nahrazováním zaměstnanců uzavřena na dobu určitou“.

      11     Podle čl. 4 odst. 1 legislativního nařízení č. 368/2001 může být délka pracovní smlouvy jednou prodloužena, pokud byla původní
         délka smlouvy kratší než tři roky, „za podmínky, že se tak stane na základě objektivních důvodů a že se bude týkat stejné
         práce, pro jakou byla uzavřena smlouva na dobu určitou“. Nicméně v tomto případě nesmí celkové trvání uvedené smlouvy překročit
         tři roky.

      12     Článek 5 legislativního nařízení č. 368/2001, nazvaný „Uplynutí lhůty a sankce. Po sobě jdoucí pracovní smlouvy“, stanoví:
      „1.      Pokud pracovní poměr trvá po uplynutí doby původně stanovené či později prodloužené v souladu s článkem 4, je zaměstnavatel
         povinen zvýšit odměnu za práci pracovníka o 20 % za den až do desátého dne a o 40 % za každý další den.

      2.      Pokud pracovní poměr trvá po dvacátém dnu v případě smluv na dobu kratší než šest měsíců nebo po třicátém dnu v ostatních
         případech, je smlouva od uplynutí uvedených lhůt považována za smlouvu na dobu neurčitou.

      3.      Je‑li pracovník znovu zaměstnán na dobu určitou podle článku 1 ve lhůtě deseti dnů od data uplynutí smlouvy, jejíž doba trvání
         je kratší nebo rovna šesti měsícům, nebo dvaceti dnů od data uplynutí smlouvy, jejíž doba trvání je delší než šest měsíců,
         druhá smlouva je považována za uzavřenou na dobu neurčitou.

      4.      V případě uzavření dvou po sobě jdoucích smluv na dobu určitou, tedy provedených bez přerušení, je pracovní smlouva považována
         za uzavřenou na dobu neurčitou od data uzavření první smlouvy.“

      13     Článek 10 legislativního nařízení č. 368/2001 obsahuje seznam případů, ve kterých je použití nové právní úpravy týkající se
         smluv na dobu určitou vyloučeno. Žádný z těchto případů se netýká veřejné správy.

      14     Podle předkládajícího soudu nabylo legislativní nařízení č. 368/2001 účinnosti dne 21. září 2001. Jeho čl. 11 odst. 1 upřesňuje,
         že „[o]d data nabytí účinnosti tohoto legislativního nařízení se zrušují […] všechna legislativní ustanovení, která jsou s tímto
         nařízením neslučitelná a která nejsou v tomto legislativním nařízení výslovně uvedena“. Odstavec 3 uvedeného článku doplňuje,
         že „jednotlivé smlouvy vyhotovené na základě předchozí právní úpravy mají i nadále právní účinky až do doby jejich uplynutí“.

      15     Mimoto podle článku 36 legislativního nařízení č. 165 ze dne 30. března 2001 o obecných pravidlech organizace práce ve veřejné
         správě (běžný doplněk ke GURI č. 106 ze dne 9. května 2001, dále jen „legislativní nařízení č. 165/2001“):

      „1.      Při dodržování ustanovení týkajících se přijímání zaměstnanců uvedených v předchozích odstavcích používá veřejná správa pružné
         smluvní formy přijímání a zaměstnávání zaměstnanců upravené občanským zákoníkem a zákony týkajícími se podnikových pracovních
         poměrů. Celostátní kolektivní smlouvy upravují smlouvy na dobu určitou, smlouvy o odborné přípravě, pracovní smlouvy, ostatní
         vztahy v oblasti odborné přípravy a dočasné práce […]

      2.      Porušení kogentních ustanovení týkajících se přijímání nebo zaměstnávání veřejnou správou nemůže v žádném případě vést ke
         vzniku pracovních smluv na dobu neurčitou uzavřených s touto veřejnou správou, aniž by tím byla dotčena odpovědnost a sankce,
         kterým je veřejná správa vystavena. Dotčený pracovník má nárok na náhradu škody vyplývající z práce odvedené při porušení
         kogentních ustanovení. Veřejná správa je povinna vymáhat částky vyplacené z tohoto titulu u odpovědných vedoucích pracovníků,
         je‑li toto porušení úmyslné nebo vyplývá‑li z hrubé nedbalosti.“

      16     Předkládající soud zdůrazňuje, že Corte costituzionale (Ústavní soud) ve svém rozsudku č. 89 ze dne 13. března 2003 rozhodl,
         že první věta čl. 36 odst. 2 legislativního nařízení č. 165/2001 je v souladu s ústavními zásadami rovnosti a řádné správy
         uvedenými v článku 3, respektive článku 97 italské ústavy. Corte costituzionale usoudil, že základní zásada, podle níž se
         pracovní místa v orgánech veřejné správy obsazují prostřednictvím výběrového řízení, na základě čl. 97 třetího pododstavce
         uvedené ústavy, činí legitimním existující rozdílné zacházení mezi pracovníky soukromého sektoru a pracovníky veřejné správy
         v případě zjištění protiprávnosti při uzavření po sobě jdoucích smluv na dobu určitou.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      17     Žalobci v původním řízení byli nemocničním zařízením zaměstnáni jako technici v kuchyni na základě řady po sobě jdoucích smluv
         na dobu určitou, přičemž poslední z nich byly uzavřeny v průběhu ledna roku 2002 na dobu šesti měsíců.

      18     Byli přijati na základě seznamu vhodných uchazečů, který byl vyhotoven v návaznosti na veřejné výběrové řízení uspořádané
         nemocničním zařízením v roce 1998 za účelem přijetí, na dobu určitou, „techniků v kuchyni“, kteréhožto výběrového řízení se
         žalobci v původním řízení úspěšně zúčastnili.

      19     Poslední smlouvy na dobu určitou nebyly nemocničním zařízením obnoveny, když v průběhu července roku 2002 uplynula doba jejich
         platnosti, a zařízení žalobce v původním řízení formálně propustilo, když se dostavili na svá místa po uplynutí jejich příslušných
         smluv.

      20     Žalobci v původním řízení napadli rozhodnutí o propuštění u Tribunale di Genova, domáhajíce se u tohoto soudu, aby jednak
         na základě legislativního nařízení č. 368/2001 určil existenci pracovních smluv na dobu neurčitou s nemocničním zařízením,
         a to od počátku prvních pracovních poměrů trvajících při vstupu tohoto legislativního nařízení v platnost, a jednak tomuto
         zařízení uložil zaplacení dlužné odměny za práci a náhradu utrpěné škody.

      21     V projednávaném případě předkládající soud uvádí, že v obou jím projednávaných případech uběhlo mezi datem uplynutí předposlední
         smlouvy uzavřené s nemocničním zařízením a datem, kdy s ním byla uzavřena poslední smlouva, osm dní. Článek 5 odst. 3 legislativního
         nařízení č. 368/2001 přitom stanoví, že je‑li pracovník znovu zaměstnán na dobu určitou „ve lhůtě deseti dnů od data uplynutí
         smlouvy, jejíž doba trvání je kratší nebo rovna šesti měsícům“, druhá smlouva je automaticky považována za uzavřenou na dobu
         neurčitou.

      22     Nemocniční zařízení uplatňuje, že článek 5 legislativního nařízení č. 368/2001 není v projednávaném případě použitelný, neboť
         článek 36 legislativního nařízení č. 165/2001 zakazuje veřejné správě uzavírat pracovní smlouvy na dobu neurčitou.

      23     Předkládající soud uvádí, že rámcová dohoda neurčuje žádnou oblast činnosti, kterou by bylo možné vyloučit z její působnosti,
         s výjimkou určitých vztahů v rámci odborného vzdělávání nebo pracovních poměrů uvedených v ustanovení 2 bodě 2 této rámcové
         dohody, které však s věcí projednávanou tímto soudem nesouvisí. Krom toho zákon č. 422/2002, který zmocnil vládu k provedení
         směrnice 1999/70, nestanovil žádné omezení, pokud jde o jeho uplatnění na veřejnou správu. Legislativní nařízení skutečně
         neobsahuje žádné omezení v tomto smyslu. Vzhledem k tomu, že bylo přijato později než legislativní nařízení č. 165/2001, dokonce
         výslovně zrušilo „všechna legislativní ustanovení, která jsou s tímto nařízením neslučitelná a která nejsou v tomto legislativním
         nařízení výslovně uvedena“.

      24     Předkládající soud si klade otázku ohledně slučitelnosti první věty čl. 36 odst. 2 legislativního nařízení č. 165/2001 s právem
         Společenství, jelikož, pokud jde o důsledky porušení kogentních ustanovení týkajících se po sobě jdoucích pracovních smluv
         na dobu určitou, tato věta velmi jasně rozlišuje mezi těmito smlouvami podle toho, zda byly uzavřeny s veřejnou správou nebo
         zaměstnavateli v soukromém sektoru. Uvedený soud v tomto ohledu uvádí, že ochranu prostřednictvím náhrady škody, která má
         ve vnitrostátním právním řádu obecnou povahu, nelze, zejména vzhledem k otázkám důkazního břemene ohledně škody, jimž musí
         čelit dotčení pracovníci, považovat za rovnocennou ochraně, která vyplývá z opětovného přijetí na dříve zaujímané místo. Tato
         posledně uvedená forma ochrany odpovídá lépe nezbytnosti zabránit zneužitím, jichž se může dopouštět zaměstnavatel uzavíráním
         po sobě jdoucích smluv na dobu určitou.

      25     Za těchto podmínek se Tribunale di Genova rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Musí být směrnice 1999/70/ES (článek 1, jakož i ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5 [rámcové dohody]) vykládána v tom smyslu,
         že brání vnitrostátní právní úpravě (před provedením této směrnice) odlišující pracovní smlouvy uzavřené s veřejnou správou
         od smluv uzavřených se soukromými zaměstnavateli, přičemž prvně uvedené vylučuje z ochrany poskytované vznikem pracovního
         poměru na dobu neurčitou v případě porušení kogentních pravidel v oblasti po sobě jdoucích smluv na dobu určitou.“

       K předběžné otázce
       K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      26     Nemocniční zařízení má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce není přípustná, jelikož směrnice 1999/70 není přímo
         použitelná na věc v původním řízení s ohledem na nedostatek horizontálního účinku směrnic, neboť zařízení není závislé ani
         na italském státu, ani na žádném ministerstvu. Je samostatným zařízením s vlastními vedoucími pracovníky, kteří jsou v rámci
         své správy povinni uplatňovat pravidla vnitrostátního práva, která nemohou opominout a od kterých se nemohou odchýlit.

      27     Italská vláda rovněž uplatňuje, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná. Domnívá se jednak, že tato žádost
         je čistě hypotetická, jelikož použitelnost článku 5 legislativního nařízení č. 368/2001, který se odchyluje od článku 36 legislativního
         nařízení č. 165/2001, na spor v původním řízení nevyvolává žádnou pochybnost předkládajícího soudu, který je jediný oprávněn
         k výkladu ustanovení vnitrostátního práva.

      28     Kromě toho má za to, že uvedená žádost není nikterak relevantní pro řešení sporu v původním řízení, jelikož první smlouvy
         byly uzavřeny před koncem lhůty pro provedení směrnice 1999/70, stanoveným na 10. července 2001.

       Závěry Soudního dvora
      29     Pokud jde, zaprvé, o námitku nepřípustnosti vznesenou nemocničním zařízením, postačí konstatovat, že z předkládacího rozhodnutí
         vyplývá, že vnitrostátní soud považuje za prokázanou skutečnost, že toto zařízení je orgánem veřejného sektoru vázaným na
         veřejnou správu. Podle ustálené judikatury se přitom směrnice lze dovolávat nejen proti orgánům státu, ale rovněž proti institucím
         a entitám, které jsou v pravomoci státu či pod jeho kontrolou nebo které disponují výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi,
         které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci, jako jsou regionální nebo místní orgány nebo útvary, které
         mají bez ohledu na svou právní formu na základě aktu orgánu veřejné správy pravomoc vykonávat pod kontrolou posledně uvedeného
         orgánu službu ve veřejném zájmu (rozsudky ze dne 22. června 1989, Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, s. 1839, bod 31; ze
         dne 12. července 1990, Foster a další, C‑188/89, Recueil, s. I‑3313, bod 19, jakož i ze dne 5. února 2004, Rieser Internationale
         Transporte, C‑157/02, Recueil, s. I‑1477, bod 24).

      30     Uvedenou námitku nepřípustnosti tedy nelze v projednávaném případě přijmout.
      31     Pokud jde, zadruhé, o první z námitek nepřípustnosti vznesených italskou vládou, je třeba konstatovat, že z judikatury vyplývá,
         že v rámci řízení zahájeného na základě článku 234 ES Soudnímu dvoru zajisté nepřísluší rozhodovat o výkladu vnitrostátního
         práva nebo o slučitelnosti vnitrostátních právních předpisů s právem Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 19. března
         1964, Unger, 75/63, Recueil, s. 347, 365, a ze dne 8. září 2005, Yonemoto, C‑40/04, Sb. rozh. s. I‑7755, bod 27).

      32     Nicméně je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními
         soudy založené týmž článkem Smlouvy o ES, je pouze věcí vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést
         odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí
         o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže
         se položené předběžné otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky
         ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 59, a ze dne 10. listopadu 2005, Stichting Zuid-Hollandse
         Milieufederatie, C‑316/04, Sb. rozh. s. I‑9759, bod 29).

      33     Pouze ve výjimečných případech Soudnímu dvoru přísluší zkoumat podmínky, za nichž byl dotázán vnitrostátním soudem, za účelem
         ověření své vlastní pravomoci (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. prosince 1981, Foglia, 244/80, Recueil, s. 3045, bod
         21). Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný
         výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, pokud se jedná o hypotetický problém
         nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro podání užitečné odpovědi na otázky,
         které jsou mu položeny (viz zejména výše uvedené rozsudky Bosman, bod 61, a Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, bod
         30).

      34     V projednávaném případě však nelze právoplatně tvrdit, že výklad směrnice 1999/70 nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu
         sporu v původním řízení nebo že se jedná o hypotetický problém, protože uvedený výklad požadovaný předkládajícím soudem směřuje
         právě k tomu, umožnit mu odpovědět na otázku týkající se slučitelnosti ustanovení vnitrostátního práva s touto směrnicí.

      35     Tato námitka nepřípustnosti musí být tedy rovněž zamítnuta.
      36     Pokud jde, zatřetí, o druhou námitku nepřípustnosti vznesenou italskou vládou, postačuje konstatovat, že ze směrnice 1999/70,
         jejíž lhůta pro provedení uplynula dne 10. července 2001, vyplývá, že jejím cílem je zabránit zneužití vyplývajícímu z použití
         po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou, a že se její ustanovení týkají převážně obnovení
         smluv na dobu určitou a podmínek, které se vztahují na takové obnovení. K obnovení smluv dotčených ve věci v původním řízení
         přitom došlo dne 10. ledna, respektive 11. ledna 2002, a tedy po datu, ke kterému měla být uvedená směrnice provedena do vnitrostátního
         práva. Za těchto podmínek nelze právoplatně uplatňovat, že její výklad není pro řešení sporů, o kterých rozhoduje předkládající
         soud, nikterak relevantní.

      37     Z výše uvedených úvah vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
       K věci samé
      38     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být rámcová dohoda vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní
         úpravě, která v případě zneužití vyplývajícího z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu
         určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě vylučuje, aby tyto smlouvy nebo poměry byly změněny na pracovní smlouvy nebo poměry
         na dobu neurčitou i přesto, že taková změna je stanovena, pokud jde o pracovní smlouvy nebo poměry uzavřené se zaměstnavatelem
         v soukromém sektoru.

      39     Za účelem poskytnutí odpovědi na tuto otázku je nutné bez dalšího uvést, že v rozporu s tím, co tvrdila italská vláda na jednání,
         se směrnice 1999/70 a rámcová dohoda použijí na pracovní smlouvy a poměry na dobu určitou uzavřené se správními orgány a dalšími
         subjekty veřejného sektoru (rozsudek ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, Sb. rozh. s. I‑6057, bod 54).

      40     Ustanovení obou těchto aktů totiž neobsahují žádnou informaci umožňující dospět k závěru, že by jejich rozsah působnosti byl
         omezen na smlouvy na dobu určitou uzavřené zaměstnanci se zaměstnavateli pouze v soukromém sektoru (výše uvedený rozsudek
         Adeneler a další, bod 55).

      41     Naopak jak vyplývá jednak ze samotného znění ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody, je její rozsah působnosti určen široce a vztahuje
         se obecně na „zaměstnance s pracovním poměrem na dobu určitou, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném
         platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě“. Krom toho vymezení pojmu „zaměstnanec
         v pracovním poměru na dobu určitou“ ve smyslu rámcové dohody, uvedené v jejím ustanovení 3 bodě 1, zahrnuje všechny zaměstnance,
         aniž by rozlišovalo podle toho, zda jsou zaměstnáni zaměstnavatelem ve veřejném či soukromém sektoru (výše uvedený rozsudek
         Adeneler a další, bod 56).

      42     Krom toho ustanovení 2 bod 2 téže rámcové dohody se omezuje, aniž by upravovalo vyloučení pracovních smluv nebo poměrů na
         dobu určitou uzavřených se zaměstnavatelem ve veřejném sektoru, na to, že poskytuje členským státům nebo sociálním partnerům
         možnost vyjmout z rozsahu působnosti této rámcové dohody „vztahy v rámci základního odborného vzdělávání a učňovského vzdělávání“,
         jakož i pracovní smlouvy a poměry „uzavřené v rámci zvláštního veřejného nebo veřejně podporovaného výučního, integračního
         programu a programu odborného vzdělávání“ (výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 57).

      43     Je rovněž namístě připomenout, že jak vyplývá z ustanovení 1 písm. b) rámcové dohody, účelem této dohody je vytvořit rámec,
         který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou.

      44     Ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody ukládá za tímto účelem členským státům povinnost zavést v jejich právním řádu alespoň jedno
         z opatření uvedených v tomto bodě 1 písm. a) až c), pokud v dotyčném členském státě ještě neexistují odpovídající právní předpisy,
         jež mají účinně zabránit zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou (výše uvedený rozsudek Adeneler a další,
         bod 65).

      45     Je třeba však poukázat na to, že uvedené ustanovení, jak vyplývá z jeho znění, přiznává členským státům možnost, je-li to
         objektivně odůvodněno, přihlédnout ke zvláštním potřebám dotčených specifických odvětví nebo kategorií zaměstnanců.

      46     Ustanovení 5 bod 2 rámcové dohody sice členským státům nepřiznává výslovně stejnou možnost, pokud jde o stanovení podmínek,
         za jakých musí být po sobě jdoucí pracovní smlouvy nebo poměry na dobu určitou považovány za uzavřené na dobu neurčitou.

      47     Nicméně vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení nestanoví všeobecnou povinnost členských států upravit přeměnu pracovních smluv
         na dobu určitou na smlouvy na dobu neurčitou, ani nestanoví přesné podmínky, za nichž lze smlouvy na dobu určitou použít (výše
         uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 91), ponechává členským státům v této oblasti určitou posuzovací pravomoc.

      48     Z toho vyplývá, že ustanovení 5 rámcové dohody samo o sobě nebrání tomu, aby členský stát upravil odlišně zneužití využitím
         po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou podle toho, zda byly uvedené smlouvy nebo poměry uzavřeny se
         zaměstnavatelem ze soukromého sektoru nebo se zaměstnavatelem z veřejného sektoru.

      49     Jak však vyplývá z bodu 105 výše uvedeného rozsudku Adeneler a další, aby bylo možné takovou vnitrostátní právní úpravu, jaká
         je dotčena ve věci v původním řízení a která zakazuje pouze ve veřejném sektoru přeměnu po sobě jdoucích smluv na dobu určitou
         na smlouvu na dobu neurčitou, považovat za slučitelnou s rámcovou dohodou, vnitrostátní právní řád dotyčného členského státu
         musí v daném sektoru obsahovat jiné účinné opatření, které by zabránilo a případně sankcionovalo zneužití po sobě jdoucích
         smluv na dobu určitou.

      50     Pokud jde o tuto posledně uvedenou podmínku, je třeba připomenout, že ustanovení 5 bod 1 ukládá členským státům účinné a závazné
         přijetí alespoň jednoho z opatření uvedených v tomto ustanovení, jejichž cílem je předcházení zneužívání po sobě jdoucích
         pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, pokud vnitrostátní právo odpovídající opatření ještě neobsahuje.

      51     Krom toho, pokud jako v projednávaném případě nestanoví právo Společenství specifické sankce v případě, že bylo přesto zjištěno
         zneužití, je věcí vnitrostátních orgánů, aby přijaly vhodná opatření k řešení takové situace, která musejí být nejen přiměřená,
         ale i dostatečně účinná a musejí mít odrazující účinek, aby zajistila úplnou účinnost norem přijatých podle rámcové dohody
         (výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 94).

      52     Podmínky provádění takových norem sice spadají do vnitrostátního právního řádu členských států podle zásady procesní autonomie
         těchto států, nesmějí však být méně příznivé než podmínky upravující obdobné situace vnitřní povahy (zásada rovnocennosti)
         ani nesmějí v praxi znemožňovat či nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity)
         (viz zejména rozsudek ze dne 14. prosince 1995, Peterbroeck, C‑312/93, Recueil, s. I‑4599, bod 12, jakož i výše uvedený rozsudek
         Adeneler a další, bod 95).

      53     Z toho vyplývá, že pokud k takovému zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou došlo, musí být možné použít
         opatření poskytující účinné a rovnocenné záruky ochrany zaměstnanců za účelem uložení řádné sankce za toto zneužití a odstranění
         následků porušení práva Společenství. Podle samotného čl. 2 prvního pododstavce směrnice 1999/70 totiž členské státy musí
         „přijmout veškerá nezbytná opatření, která jim umožní kdykoli zaručit výsledky stanovené [uvedenou] směrnicí“ (výše uvedený
         rozsudek Adeneler a další, bod 102).

      54     Není věcí Soudního dvora vykládat vnitrostátní právo, jelikož tento úkol přísluší výlučně předkládajícímu soudu, který musí
         v projednávaném případě určit, zda jsou požadavky uvedené ve třech předchozích bodech splněny příslušnými ustanoveními vnitrostátní
         právní úpravy. Soudní dvůr však při rozhodování o předběžné otázce může případně podat upřesnění, aby vnitrostátnímu soudu
         poskytl vodítko při jeho posouzení (viz rozsudek ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C‑255/02, Sb. rozh. s. I‑1609, body
         76 a 77).

      55     V tomto ohledu je namístě konstatovat, že se na první pohled zdá, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená
         v původním řízení, která stanoví kogentní pravidla týkající se trvání a obnovení smluv na dobu určitou, jakož i právo na náhradu
         škody utrpěné zaměstnancem z důvodu zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou veřejnou
         správou, splňuje požadavky uvedené v bodech 51 až 53 tohoto rozsudku.

      56     Nicméně je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil, v jakém rozsahu podmínky pro použití, jakož i účinné provedení čl. 36
         odst. 2 první věty legislativního nařízení č. 165/2001 činí z tohoto ustanovení náležité opatření, které by předcházelo a případně
         sankcionovalo zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou veřejnou správou.

      57     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že rámcová dohoda musí být vykládána v tom smyslu,
         že v zásadě nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě zneužití vyplývajícího z použití po sobě jdoucích pracovních
         smluv nebo poměrů na dobu určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě vylučuje, aby byly tyto smlouvy nebo poměry změněny na
         pracovní smlouvy nebo poměry na dobu neurčitou i přesto, že taková změna je stanovena, pokud jde o pracovní smlouvy nebo poměry
         uzavřené se zaměstnavatelem v soukromém sektoru, jestliže tato právní úprava obsahuje jiné účinné opatření, jehož účelem je
         zabránit a případně sankcionovat zneužití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě.

       K nákladům řízení
      58     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřená dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady
            1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE,
            CEEP a EKOS, musí být vykládána v tom smyslu, že v zásadě nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě zneužití vyplývajícího
            z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě vylučuje, aby byly
            tyto smlouvy nebo poměry změněny na pracovní smlouvy nebo poměry na dobu neurčitou, i přesto, že taková změna je stanovena,
            pokud jde o pracovní smlouvy nebo poměry uzavřené se zaměstnavatelem v soukromém sektoru, jestliže tato právní úprava obsahuje
            jiné účinné opatření, jehož účelem je zabránit a případně sankcionovat zneužití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou zaměstnavatelem
            ve veřejné správě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 4. října 2007. # Naipes Heraclio Fournier SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Kasační opravný prostředek - Nařízení (ES) č. 40/94 - Ochranná známka Společenství - Obrazová ochranná známka obsahující vyobrazení ‚meče", ‚jezdce s kyjem‘ a ‚krále s mečem" z karetní hry - Prohlášení neplatnosti ochranné známky. # Věc C-311/05 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 4. října 2007 – Naipes Heraclio Fournier v. OHIM
      (Věc C‑311/05 P)
      „Kasační opravný prostředek – Nařízení (ES) č. 40/94 – Ochranná známka Společenství – Obrazová ochranná známka obsahující vyobrazení ‚meče“, ‚jezdce s kyjem‘ a ‚krále s mečem“ z karetní hry – Prohlášení neplatnosti ochranné známky“
      Ochranná známka Společenství – Přezkumné řízení – Žaloba k soudu Společenství – Pravomoc Soudu (Nařízení Rady č. 40/94, článek 63) (viz body 39, 42–43)
      Předmět

         Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 11. května 2005, Naipes Heraclio
                  Fournier, S.A v. OHIM (vedlejší účastník: France Cartes SAS) (spojené věci T‑160/02 až T‑162/02), kterým Soud zamítl žalobu
                  proti třem rozhodnutím druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (OHIM) ze dne 28. února 2002, kterým
                  bylo vyhověno návrhům na neplatnost podaným společností France Cartes SAS proti třem obrazovým ochranným známkám, jejichž
                  majitelem je navrhovatelka

            Výrok

                  Kasační opravný prostředek se zamítá.

                  Naipes Heraclio Fournier SA se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1983. # NV Nederlandsche Banden Industrie Michelin proti Komisi Evropských společenství. # Zneužití dominantního postavení. # Věc 322/81.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 2. prosince 2008. # Georgios Karatzoglou proti Evropské agentuře pro obnovu (AER). # Veřejná služba. # Věc T-471/04.

text:
      ROZSUDEK SOUDU
      (první senát)
      2. prosince 2008
      Věc T-471/04
      Georgios Karatzoglou
      v.
      Evropská agentura pro obnovu (EAO)
      „Veřejná služba – Dočasný zaměstnanec – Vrácení věci Soudu po zrušení – Vypovězení smlouvy – Povinnost odůvodnění – Zneužití pravomoci – Zásada řádné správy“
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí EAO ze dne 26. února 2004, kterým byla ukončena smlouva žalobce.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Georgios Karatzoglou a Evropská agentura pro obnovu ponesou vlastní náklady vynaložené v řízení před Soudním
         dvorem a Soudem.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Dočasní zaměstnanci – Odlišné režimy – Vypovězení smlouvy dočasného zaměstnance na dobu neurčitou – Povinnost odůvodnění
            – Neexistence
      [Služební řád úředníků, čl. 25 druhý pododstavec; pracovní řád ostatních zaměstnanců, článek 11 a čl. 47 bod 2 písm. a)]
      2.      Úředníci – Žaloba – Žalobní důvody – Zneužití pravomoci – Pojem
      3.      Úředníci – Dočasní zaměstnanci – Vypovězení smlouvy dočasného zaměstnance na dobu neurčitou – Návrh na převedení do jiné země
            – Odmítnutí
      1.      Jednostranné vypovězení smlouvy dočasného zaměstnance na dobu neurčitou, výslovně stanovené v čl. 47 bodě 2 písm. a) pracovního
         řádu ostatních zaměstnanců spadá do široké posuzovací pravomoci příslušného orgánu a je uznáno zaměstnancem v okamžiku jeho
         přijetí. Nachází své odůvodnění v pracovní smlouvě a nemusí být tedy odůvodněno. Dočasný zaměstnanec, jehož přijetí je založeno
         na smlouvě, která může být v souladu s platným právem jednostranně vypovězena bez udání důvodu, se v tomto ohledu zásadně
         odlišuje od úředníka. Nemá výhodu zaručené stability zaměstnání, jako mají úředníci, neboť jeho funkce má být, ze své podstaty,
         vykonávána pouze po omezenou dobu. Postavení dočasného zaměstnance se tedy odlišuje od postavení úředníka jmenovaného podle
         služebního řádu, takže je vyloučeno obdobné použití čl. 25 druhého pododst. služebního řádu, který se týká povinnosti odůvodnění
         rozhodnutí nepříznivě zasahujících do právního postavení, jež obecně stanoví článek 11 uvedeného služebního řádu.

       (viz body 35 a 36)
      Odkazy: Soudní dvůr, 18. října 1977, Schertzer v. Parlament, 25/68, Recueil, s. 1729, body 39 a 40; Soudní dvůr, 19. června
         1992, V. v. Parlament, C‑18/91 P, Recueil, s. I‑3997, bod 39; Soud, 28. ledna 1992, Speybrouck v. Parlament, T‑45/90, Recueil,
         s. II‑33, bod 93; Soud, 17. března 1994, Hoyer v. Komise, T‑51/91, Recueil FP, s. I‑A‑103 a II‑341, bod 27; Soud, 15. února
         2005, Pyres v. Komise, T‑256/01, Sb. VS s. I‑A‑23 a II‑99, bod 43; Soud, 6. června 2006, Girardot v. Komise, T‑10/02, Sb.
         VS s. I‑A‑2‑129 a II‑A‑2‑609, bod 72

      2.       Pojem „zneužití pravomoci“ je vymezen velmi přesně a vztahuje se k situaci, kdy správní orgán využije své pravomoci na jiný
         účel, než je ten, na který mu byly svěřeny. Rozhodnutí je stiženo zneužitím pravomoci pouze tehdy, pokud se na základě objektivních,
         relevantních a shodujících se nepřímých důkazů jeví, že bylo přijato pro dosažení jiných než uvedených cílů. V tomto ohledu
         nepostačuje dovolávat se určitých skutečností na podporu svých tvrzení, je třeba ještě poskytnout dostatečně přesné, objektivní
         a shodující se nepřímé důkazy, které mohou podpořit jejich pravdivost nebo přinejmenším jejich pravděpodobnost, jinak nemůže
         být zpochybněna věcná správnost tvrzení dotčeného orgánu.

      (viz body 49 a 50)
      Odkazy: Soud, 5. července 2000, Samper v. Parlament, T‑111/99, Recueil FP, s. I‑A‑135 a II‑611, bod 64; Soud, 19. září 2001,
         E v. Komise, T‑152/00, Recueil FP, s. I‑A‑179 a II‑813, bod 69; Soud, 13. prosince 2005, Cwik v. Komise, T‑155/03, T‑157/03
         a T‑331/03, Sb. VS s. I‑A‑411 a II‑1865, body 179 a 180

      3.       Podle zásady řádné správy je správa při rozhodování o situaci úředníka povinna vzít v úvahu veškeré skutkové poznatky, které
         mohou být určující pro jeho rozhodnutí, a přitom musí brát v úvahu nejen zájem služby, nýbrž i zájem dotyčného zaměstnance.
         Správní orgán, který dočasnému zaměstnanci nabídl převedení do jiné země namísto vypovězení jeho smlouvy, bere při vypovězení
         smlouvy zaměstnance, který takové převedení zamítl, nejen zájem služby, ale také zájem uvedeného zaměstnance.

      (viz body 56 až 58)
      Odkazy: Soud, 16. března 2004, Afari v. BCE, T‑11/03, Recueil FP, s. I‑A‑65 a II‑267, bod 42; Soud pro veřejnou službu, 13
         prosince 2007, Sequeira Wandschneider v. Komise, F‑28/06, Sb. VS s. I-A-1-119 a II-A-1-451, bod 150


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 23. dubna 2009. # PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. proti Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Nógrád Megyei Bíróság - Maďarsko. # Šestá směrnice o DPH - Přistoupení nového členského státu - Daň týkající se dotovaného nákupu zařízení - Nárok na odpočet - Odchylky stanovené vnitrostátní právní úpravou v době nabytí účinnosti šesté směrnice - Možnost členského státu zachovat odchylky. # Věc C-74/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      23. dubna 2009 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Přistoupení nového členského státu – Daň týkající se dotovaného nákupu zařízení – Nárok na odpočet – Odchylky stanovené vnitrostátní právní úpravou v době nabytí účinnosti šesté směrnice – Možnost členského státu zachovat odchylky“
      Ve věci C‑74/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Nógrád Megyei Bíróság
         (Maďarsko) ze dne 16. července 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 30. ledna 2008, v řízení

      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó kft
      proti
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj) a J. Malenovský, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. března 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za maďarskou vládu R. Somssich, J. Fazekas, K. Borvölgyi a M. Fehérem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllouem a K. Talabér-Ritz, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května
         1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty:
         jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi podnikem PARAT Textiltetöket Gyártó kft (dále jen „PARAT“) a Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési
         Hivatal Hatósági Főosztály Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály (místní daňový úřad podřízený daňovému úřadu pro
         správu daní a finanční kontrolu pro region Severní Maďarsko, dále jen „APEH“) ve věci vymezení působnosti vnitrostátního daňového
         práva, které se týká nároku na odpočet daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) odvedené při koupi dotovaného zboží.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 2 první směrnice Rady 67/227/EHS ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
         daní z obratu (Úř. věst. 1967, 71, s. 1301; Zvl. vyd. 09/01, s. 3) zní takto:

      „Společný systém [DPH] je založen na zásadě, že na zboží a služby se uplatňuje všeobecná daň ze spotřeby přesně poměrně k ceně
         zboží a služeb, bez ohledu na počet plnění uskutečněných ve výrobním a distribučním procesu před stupněm, který je daní zatížen.

      Každé plnění je podrobeno [DPH] vypočítané z ceny zboží nebo služby podle sazeb platných pro toto zboží nebo tuto službu po
         odečtení částky daně z přidané hodnoty, kterou byly přímo zatíženy jednotlivé nákladové prvky.

      […]“
      4        Podle čl. 17 odst. 2, 6 a 7 šesté směrnice, ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18;
         Zvl. vyd. 09/01, s. 274):

      „2.   Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou
         je povinna odvést:

      a)     [DPH], která je splatná nebo byla odvedena za zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani;
      […]
      6.     Nejpozději do čtyř let ode dne, kdy tato směrnice vstoupí v platnost, rozhodne Rada jednomyslně na návrh Komise o tom, jaké
         výdaje nelze odpočíst od [DPH]. Daň z přidané hodnoty nebude za žádných okolností odpočitatelná z výdajů, které nejsou přísně
         provozními výdaji, jako například výdaje na luxusní zboží, na zábavu a reprezentaci.

      Dokud výše uvedená pravidla nevstoupí v platnost, mohou členské státy zachovat veškerá vynětí obsažená ve svých vnitrostátních
         předpisech v době vstupu této směrnice v platnost.

      7.     S výhradou konzultací podle článku 29 může každý členský stát z důvodů hospodářského cyklu zcela nebo zčásti vyloučit ze systému
         odpočtů veškerý nebo některý investiční majetek či jiný majetek. S cílem zachovat stejné podmínky hospodářské soutěže mohou
         členské státy místo zamítnutí nároku na odpočet zdaňovat zboží, které osoba povinná k dani sama vyrobila nebo které nakoupila
         v tuzemsku nebo i dovezla, avšak takovým způsobem, aby tato daň nepřekročila daň z přidané hodnoty, která by byla uplatnitelná
         při pořízení obdobného zboží.“

       Vnitrostátní právní úprava
      5        Hlava VIII maďarského zákona č. LXXIV z roku 1992 o dani z přidané hodnoty (dále jen „zákon o DPH“) účinného ke dni 1. května
         2004 – data přistoupení Maďarské republiky k Evropské unii – obsahovala v době rozhodné z hlediska skutečností v původním
         řízení v čl. 38 odst. 1 písm. a), který se týkal rozdělení daně odvedené na vstupu, pod nadpisem „Odpočet daně“ následující
         ustanovení:

      „Rozdělení daně na vstupu
      Osoba povinná k dani je povinna ve svém účetnictví uvádět odděleně odčitatelnou a neodčitatelnou částku daně na vstupu […].
         Osoba povinná k dani, která je příjemcem dotací z veřejných fondů, které se nezahrnují do základu daně […], může, pokud každoroční
         zákon o rozpočtu nestanoví jinak,

      a)     v případě dotací získaných za účelem pořízení určitého zboží uplatnit svůj nárok na odpočet pouze ohledně dotčeného pořízení
         a do maximální výše rovnající se nedotované části.

      […]“
      6        Výše uvedené ustanovení bylo zrušeno s účinností od 1. ledna 2006. Toto ustanovení nicméně nebylo retroaktivní. Použití výpočtu
         podle poměru dotací financovaných z veřejných fondů se používalo pro každý nákup zboží uskutečněný před 31. prosincem 2005.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      7        Podle smlouvy o poskytnutí dotace uzavřené dne 11. května 2005 s Magyar Fejlesztési Bank (Maďarská rozvojová banka), která
         jednala jménem Gazdasági és Közlekedési Minisztérium (ministerstvo hospodářství a dopravy), uskutečnila PARAT v průběhu roku
         2005 investici za účelem rozšíření svých výrobních kapacit pro výrobu skládacích střech pro vozidla. Uvedená smlouva poskytla
         PARAT nevratnou dotaci rovnající se 47 % celkové výše investičních nákladů.

      8        PARAT z titulu této investice zúčtovala čtyři faktury vystavené na nákup strojů v celkové výši 43 882 853 forintů a odečetla
         celkovou DPH uvedenou na těchto fakturách, tedy 10 971 718 forintů ve svém přiznání k DPH za měsíc září 2005.

      9        V návaznosti na to Nógrád Megyei Igazgatóság Kiutalás Előtti Ellenőrzési Osztálya (oddělení kontroly ředitelství daňové správy
         komitátu Nógrad) provedlo kontrolu výše uvedeného přiznání, která vedla k závěru, že PARAT musí snížit částku odpočtu DPH
         z titulu nákupu strojů v rámci uskutečněné investice z důvodu nevratné dotace, kterou obdržela.

      10      APEH pak vypočetl částku odpočitatelné DPH na základě získaného financování (47 %) a konstatoval, že namísto částky 10 971 718
         forintů, které PARAT odpočetla jakožto DPH ze zakoupeného zařízení, měla posledně uvedená nárok na odpočet ve výši 5 748 000
         forintů. APEH tak stanovil částku neodpočitatelné DPH, po vypočtení zbývajícího podílu, na 5 223 718 forintů a tato částka
         byla přičtena k tíži PARAT jako daňový dluh. Tato částka byla navíc zvýšena o penále a úroky z prodlení.

      11      PARAT ve své stížnosti proti tomuto rozhodnutí požadovala zrušení uvedeného daňového dluhu, jakož i penále a úroků z prodlení.
         Uplatňovala zejména, že vnitrostátní právní úprava použitelná v rozhodné době v původním řízení představovala omezení nároku
         na odpočet DPH, které bylo v rozporu s ustanoveními šesté směrnice. Stížnost PARAT byla ze strany APEH zamítnuta.

      12      PARAT tedy podala žalobu na neplatnost proti rozhodnutí, které nařizovalo vymáhání daňového dluhu zvýšeného o pokutu a úroky
         z prodlení. Zdůraznila zejména, že jí čl. 17 odst. 2 šesté směrnice umožňuje, aby odečetla celou DPH uvedenou na fakturách
         odpovídajících pořízenému zboží.

      13      Za těchto podmínek se Nógrád Megyei Bíróság rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)   Byl v době přistoupení Maďarské republiky k Evropské unii dne 1. května 2004 systém zavedený čl. 38 odst. 1 písm. a) zákona
         [o DPH] slučitelný s ustanovením článku 17 šesté směrnice […]?

      2)      Může se žalobkyně v případě záporné odpovědi při uplatňování nároku na odpočet daně dovolávat přímo článku 17 šesté směrnice
         proti systému zavedenému čl. 38 odst. 1 písm. a) zákona [o DPH]?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      14      Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení uvedená v článku 17 šesté směrnice brání tomu, aby
         členský stát vyloučil nárok na odpočet DPH z části kupní ceny zboží, která pochází z dotace financované z veřejných fondů.

      15      Za účelem odpovědi na tuto otázku je úvodem třeba připomenout, že nárok na odpočet je jakožto nedílná součást mechanismu DPH
         základní zásadou vlastní systému DPH a nemůže být v zásadě omezen (viz rozsudky ze dne 21. března 2000, Gabalfrisa a další,
         C‑110/98 až C‑147/98, Recueil, s. I‑1577,bod 43; ze dne 8. ledna 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Recueil, s. I‑81, bod
         42, jakož i ze dne 26. května 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Sb. rozh. s. I‑4357, bod 33).

      16      Soudní dvůr rovněž v citovaných bodech výše uvedených rozsudků rozhodl, že podle zásad upravujících společný systém DPH se
         tato daň použije na každé výrobní nebo distribuční plnění a odpočte se přitom DPH, která zatěžuje přímo plnění na vstupu.
         Nárok na odpočet se uplatní okamžitě ve vztahu ke všem daním, které zatížily plnění uskutečněná na vstupu. Z toho vyplývá,
         že veškeré omezení nároku na odpočet DPH má dopad na úroveň daňové zátěže a musí být používáno podobně ve všech členských
         státech.

      17      Krom toho je třeba uvést, že čl. 17 odst. 2 šesté směrnice vyjadřuje výslovným a přesným způsobem zásadu, že osoba povinná
         k dani má nárok na odpočet částek, které jsou jí účtovány z titulu DPH za zboží, které je jí dodáno, nebo za služby, které
         jsou jí poskytnuty, pokud jsou toto zboží nebo služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění (viz rozsudky Metropol
         a Stadler, uvedený výše, bod 43; ze dne 11. prosince 2008, Danfoss a AstraZeneca, C‑371/07, Sb. rozh. s. I-0000, bod 27, jakož
         i ze dne 22. prosince 2008, Magoora, C‑414/07, Sb. rozh. s. I-0000, bod 29).

      18      Za těchto podmínek jsou odchylky povoleny pouze v případech výslovně stanovených šestou směrnicí (viz rozsudky ze dne 19. září
         2000, Ampafrance a Sanofi, C‑177/99 a C‑181/99, Recueil, s. I‑7013, bod 34, jakož i výše uvedené rozsudky Danfoss a AstraZeneca,
         bod 26, a Magoora, bod 28).

      19      Pokud jde o takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, nadepsanou „Odpočet daně“,
         je třeba uvést, že obsahuje obecné omezení nároku na odpočet DPH, které je použitelné na veškeré pořízení zboží, které bylo
         dotováno z veřejných fondů.

      20      Taková právní úprava zavádí, pokud jde o nákup zboží nebo služeb financovaný dotací, omezení nároku na odpočet, které není
         povoleno čl. 17 odst. 2 šesté směrnice (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 6. října 2005, Komise v. Španělsko, C‑204/03, Sb. rozh.
         s. I‑8389, body 26 a 27, jakož i Komise v. Francie, C‑243/03, Sb. rozh. s. I‑8411, bod 32).

      21      Zásada nároku na odpočet DPH je nicméně zmírněna derogačním ustanovením obsaženým v druhém pododstavci čl. 17 odst. 6 šesté
         směrnice. Podle tohoto ustanovení mohou členské státy zachovat své právní předpisy ohledně vynětí z nároku na odpočet, které
         existovaly v době vstupu šesté směrnice v platnost, dokud Rada neurčí výdaje, které nezakládají uvedený nárok (viz výše uvedené
         rozsudky Metropol a Stadler, bod 44, jakož i Danfoss a AstraZeneca, bod 28).

      22      Článek 17 odst. 6 druhý pododstavec šesté směrnice obsahuje ustanovení o „statu quo“, které stanoví, že v členském státu zůstanou
         zachována vnitrostátní vynětí z nároku na odpočet DPH, která se uplatňovala před vstupem šesté směrnice v platnost. Cílem
         tohoto ustanovení je umožnit členským státům, do doby než Rada stanoví režim Společenství, pokud jde o vynětí z nároku na
         odpočet DPH, zachovat veškerá pravidla vnitrostátního práva týkající se vynětí z nároku na odpočet, která jejich veřejné orgány
         skutečně uplatňovaly v době vstupu šesté směrnice v platnost (viz výše uvedené rozsudky Metropol a Stadler, bod 48, Danfoss
         a AstraZeneca, body 30 a 31, jakož i Magoora, bod 35).

      23      Nicméně, jelikož jde o režim stanovící odchylku od zásady nároku na odpočet DPH, která je zavedena obecně v čl. 17 odst. 2
         šesté směrnice a která směřuje k zaručení neutrality této daně, musí být tento režim vykládán striktně (viz výše uvedené rozsudky
         Metropol a Stadler, bod 59, a Magoora, bod 28).

      24      Pokud jde o takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, a použitelnost výše uvedeného odchylného režimu, je
         třeba nejprve uvést, že šestá směrnice vstoupila v Maďarsku v platnost v den přistoupení tohoto členského státu k Evropské
         unii, a sice dne 1. května 2004. Toto datum je tudíž rozhodné pro účely použití čl. 17 odst. 6 druhého pododstavce uvedené
         směrnice, pokud jde o tento členský stát (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Magoora, bod 27).

      25      Za účelem posouzení takové vnitrostátní právní úpravy, jako je právní úprava ve věci v původním řízení, s ohledem na uvedený
         režim Společenství stanovící odchylky, je třeba konstatovat, že, jak to vyplývá z bodu 19 tohoto rozsudku, představuje tato
         vnitrostátní úprava opatření obecné povahy omezující nárok na úplný odpočet DPH odvedené na vstupu týkající se každého pořízení
         zboží financovaného dotací pocházející z veřejných fondů.

      26      Uvedená právní úprava přitom obsahuje omezení nároku na odpočet, které překračuje to, co je povoleno čl. 17 odst. 6 šesté
         směrnice.

      27      Článek 17 odst. 6 druhý pododstavec šesté směrnice totiž musí být vykládán ve světle prvního pododstavce téhož ustanovení,
         který Radě uděluje pravomoci pro to, aby na návrh Komise stanovila, které výdaje nelze odpočíst od DPH, a zároveň upřesňuje,
         že předmětem takového nároku na odpočet nemohou být za žádných okolností výdaje, které nejsou přísně provozními výdaji, jako
         například výdaje na luxusní zboží, na zábavu a reprezentaci.

      28      V důsledku toho a s ohledem na striktní výklad, který mu, jakožto ustanovení o odchylce, přísluší, čl. 17 odst. 6 druhý pododstavec
         šesté směrnice nelze vykládat tak, že členskému státu umožňuje zachovat omezení nároku na odpočet DPH, které může být použito
         obecně na jakýkoliv výdaj spojený s pořízením zboží, nezávisle na jeho povaze nebo předmětu.

      29      Takový výklad je jediný možný i ve světle vývoje tohoto ustanovení, které vyjadřuje trvající vůli zákonodárce Společenství
         povolit výjimky z režimu odpočtů pouze u některého zboží nebo služeb, a nikoliv obecné výjimky z takového režimu (viz v tomto
         smyslu rozsudky ze dne 5. října 1999, Royscot a další, C‑305/97, Recueil, s. I‑6671, bod 22, jakož i ze dne 14. července 2005,
         Charles a Charles-Tijmens, C‑434/03, Sb. rozh. s. I‑7037, body 32 a 35).

      30      Na první otázku je proto třeba odpovědět tak, že čl. 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání
         vnitrostátní právní úpravě, jež v případě pořízení zboží dotovaného z veřejných fondů umožňuje odpočet DPH, která na něj připadá,
         pouze z nedotované části takového pořízení.

       Ke druhé otázce
      31      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda se osoba povinná k dani může dovolávat použití článku 17 šesté směrnice
         proti ustanovení vnitrostátního práva, které omezuje nárok na odpočet DPH způsobem, který není slučitelný s odstavci 2 a 6
         uvedeného článku 17.

      32      Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 6. července 1995, BP Soupergaz
         (C‑62/93, Recueil, s. I‑1883, bod 35), uvedl, že čl. 17 odst. 2 šesté směrnice přesně stanoví podmínky vzniku a rozsah uvedeného
         nároku a členským státům neponechává prostor pro uvážení, pokud jde o jeho provedení.

      33      Soudní dvůr tak v bodech 35 a 36 uvedeného rozsudku rozhodl, že čl. 17 odst. 2 šesté směrnice přiznává jednotlivcům práva,
         která mohou uplatňovat před vnitrostátními soudy proti vnitrostátní právní úpravě, která je neslučitelná s uvedeným ustanovením.

      34      Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že pokud vyloučení ze systému odpočtů nebylo zavedeno v souladu s ustanoveními šesté směrnice,
         vnitrostátní daňové orgány nemohou vůči daňovému poplatníkovi uplatňovat ustanovení odchylující se od zásady nároku na odpočet
         DPH (viz rozsudek ze dne 14. září 2006, Stradasfalti, C‑228/05, Sb. rozh. s. I‑8391, bod 66).

      35      Daňový poplatník, na kterého bylo uplatněno takové opatření, musí mít tedy možnost přepočítat svůj dluh na DPH v souladu s ustanoveními
         čl. 17 odst. 2 šesté směrnice, pokud byly zboží a služby použity pro účely zdanitelných plnění (viz výše uvedený rozsudek
         Stradasfalti, bod 68).

      36      V důsledku toho je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 17 odst. 2 šesté směrnice přiznává osobám povinným k dani
         práva, která mohou uplatňovat před vnitrostátními soudy proti vnitrostátní právní úpravě, jež je neslučitelná s tímto ustanovením.

       K nákladům řízení
      37      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 17 odst. 2 a 6 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států
            týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně musí být vykládán v tom smyslu,
            že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jež v případě pořízení zboží dotovaného z veřejných fondů umožňuje odpočet daně
            z přidané hodnoty, která na něj připadá, pouze z nedotované části takového pořízení.
      2)      Článek 17 odst. 2 šesté směrnice 77/388 přiznává osobám povinným k dani práva, která mohou uplatňovat před vnitrostátními
            soudy proti vnitrostátní právní úpravě, jež je neslučitelná s tímto ustanovením.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: maďarština.