title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 17. března 2011.#Naftiliaki Etaireia Thasou AE (C-128/10) a Amaltheia I Naftiki Etaireia (C-129/10) proti Ypourgos Emporikis Naftilías.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Symvoulio tis Epikrateias - Řecko.#Řízení o předběžné otázce - Volný pohyb služeb - Námořní kabotáž -Nařízení (EHS) č. 3577/92 - Články 1 a 4 - Předchozí správní povolení pro služby námořní kabotáže - Kontrola podmínek bezpečnosti lodí - Zachování přístavního pořádku - Povinnosti veřejné služby - Neexistence přesných a předem známých kritérií.#Spojené věci C-128/10 a C-129/10.

text:
      Spojené věci C-128/10 a C-129/10
      Naftiliaki Etaireia Thasou
      a
      Amaltheia I Naftiki Etaireia
      v.
      Ypourgos Emporikis Naftilías
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Symvoulio tis Epikrateias)
      „Řízení o předběžné otázce – Volný pohyb služeb – Námořní kabotáž – Nařízení (EHS) č. 3577/92 – Články 1 a 4 – Předchozí správní povolení pro služby námořní kabotáže – Kontrola podmínek bezpečnosti lodí – Zachování přístavního pořádku – Povinnosti veřejné služby – Neexistence přesných a předem známých kritérií“
      Shrnutí rozsudku
      Doprava – Námořní doprava – Volný pohyb služeb – Námořní kabotáž  – Vnitrostátní právní úprava podrobující služby námořní
            kabotáže režimu předchozího povolení
      (Nařízení Rady č. 3577/92, články 1 a 4)
      Ustanovení článku 1 ve spojení s článkem 4 nařízení č. 3577/92, o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě
         v členských státech (námořní kabotáž), je třeba vykládat tak, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, která pro služby
         námořní kabotáže zavádí režim předchozího povolení spočívající v tom, že se přijímají správní rozhodnutí, jimiž se ukládá
         povinnost dodržovat určité přístavní časy z důvodů souvisejících s bezpečností lodí a přístavním pořádkem a s povinnostmi
         veřejné služby, zejména v případě, kdy několik majitelů lodí má zájem o připlutí do téhož přístavu v téže době, pokud se takový
         režim zakládá na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích. V případě správních rozhodnutí, jimiž se ukládají
         povinnosti veřejné služby, musí být rovněž prokazatelná skutečná potřeba veřejné služby, bez níž by v situaci volné hospodářské
         soutěže byla dopravní obslužnost nedostatečná. Vnitrostátní soud musí posoudit, zda jsou tyto podmínky splněny.

      (viz bod 63 a výrok)

ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      17. března 2011(*)

      „Řízení o předběžné otázce – Volný pohyb služeb – Námořní kabotáž –Nařízení (EHS) č. 3577/92 – Články 1 a 4 – Předchozí správní povolení pro služby námořní kabotáže – Kontrola podmínek bezpečnosti lodí – Zachování přístavního pořádku – Povinnosti veřejné služby – Neexistence přesných a předem známých kritérií“
      Ve spojených věcech C‑128/10 a C‑129/10,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Symvoulio tis
         Epikrateias (Řecko) ze dne 30. prosince 2009, došlými Soudnímu dvoru dne 11. března 2010, v řízeních

      Naftiliaki Etaireia Thasou AE (C‑128/10),

      Amaltheia I Naftiki Etaireia (C‑129/10)

      proti
      Ypourgos Emporikis Naftilías,

      za přítomnosti:
      Koinopraxia Epibatikon Ochimatagogon Ploion Kavalas – Thasou (C‑128/10),

      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení K. Schiemann, předseda senátu, L. Bay Larsen a C. Toader (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za řeckou vládu S. Chala, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi L. Lozano Palacios a D. Triantafyllouem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách se týkají výkladu relevantních ustanovení práva Unie stran volného pohybu služeb
         v oblasti námořní kabotáže.

      2        Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi Naftiliaki Etaireia Thasou AE (dále jen „Naftiliaki Etaireia Thasou“) a Amaltheia
         I Naftiki Etaireia na straně jedné a Ypourgos Emporikis Naftilías (ministrem obchodního loďstva) na straně druhé ohledně platnosti
         rozhodnutí, jež přijal uvedený ministr a jež stanoví pro námořní kabotáž určité podmínky.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Nařízení Rady (EHS) č. 3577/92 ze dne 7. prosince 1992, o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě v členských
         státech (námořní kabotáž) (Úř. věst. L 364, s. 7; Zvl. vyd. 06/02, s. 10, dále jen „nařízení“) v osmém bodě svého odůvodnění
         stanoví:

      „[…] zavedení volného pohybu služeb by mělo být postupné, a nikoli nutně jednotné pro všechny služby přicházející v úvahu
         s ohledem na povahu určitých zvláštních služeb a na rozsah úsilí, které budou muset některá národní hospodářství ve Společenství
         vynaložit“.

      4        Devátý bod odůvodnění nařízení zní:

      „vzhledem k tomu, že lze ospravedlnit zavedení veřejných služeb spojených s určitými právy a povinnostmi pro dané majitele
         lodí za účelem dostatečného zajištění pravidelné dopravy na ostrovy, z ostrovů a mezi ostrovy za předpokladu neexistence diskriminace
         na základě státní příslušnosti, bydliště nebo sídla“.

      5        Článek 1 odst. 1 nařízení stanoví:

      „Volný pohyb služeb v námořní dopravě uvnitř členského státu (námořní kabotáž) platí od 1. ledna 1993 pro všechny majitele
         lodí ze Společenství provozující lodě registrované v členském státě a plující pod vlajkou tohoto členského státu, pokud tyto
         lodě vyhovují všem podmínkám pro provoz kabotáže v daném členském státě, včetně lodí registrovaných v registru EUROS, po schválení
         tohoto registru Radou.“

      6        Článek 2 nařízení stanoví:

      „Pro účely tohoto nařízení se:
      1. […]
      c)      ostrovní kabotáž[í rozumí]: přeprava cestujících nebo zboží po moři mezi:
      –        přístavy na pevnině a na jednom nebo více ostrovech téhož členského státu,
      –        přístavy na ostrovech téhož členského státu.
      […]
      3.      ‚zakázkou na veřejné služby‘ rozumí smlouva uzavřená mezi příslušnými orgány členského státu a majitelem lodi ze Společenství
         za účelem poskytování dostatečných dopravních služeb veřejnosti.

      Zakázka na veřejné služby zahrnuje zejména
      –        dopravní služby, které splňují stanovené normy plynulosti, pravidelnosti, výkonnosti a kvality,
      –        doplňkové dopravní služby,
      –        dopravní služby za daných přepravních sazeb a podmínek, zejména pro určité skupiny cestujících či na určitých trasách,
      –        přizpůsobení služeb skutečným potřebám;
      4.      ‚[povinnostmi] veřejné služby“ rozumějí závazky, které by daný majitel lodi ze Společenství sledující vlastní obchodní zájmy
         nepřevzal nebo nepřevzal ve stejném rozsahu nebo za stejných podmínek;

      […]“
      7        Článek 4 nařízení zní:

      „1.      Členský stát může uzavřít zakázky na veřejné služby nebo uložit [povinnosti] veřejných služeb jako podmínku pro poskytování
         služeb kabotáže společnostem lodní dopravy podílejícím se na pravidelné dopravě na ostrovy, z ostrovů a mezi ostrovy.

      Pokud členský stát […] ukládá [povinnosti] veřejných služeb, činí tak na nediskriminačním základě ve vztahu ke všem majitelům
         lodí ze Společenství.

      2.      Při ukládání [povinností] veřejných služeb se členské státy omezují [na] požadavky týkající se obsluhovaných přístavů, pravidelnosti,
         plynulosti, četnosti a výkonnosti při poskytování služeb, uplatňovaných přepravních sazeb a obsluhy lodi posádkou.

      […]“
      8        Článek 6 odst. 2 a 3 nařízení stanoví:

      „2.      Odchylně se z uplatňování tohoto nařízení dočasně vyjímá ostrovní kabotáž ve Středozemním moři a kabotáž, pokud jde o Kanárské
         ostrovy, Azory, Madeiru, Ceutu a Melillu, francouzské ostrovy podél atlantického pobřeží a francouzské zámořské departmenty,
         a to do 1. ledna 1999.

      3.      Z důvodu sociální a hospodářské soudržnosti se odchylky stanovené v odstavci 2 rozšiřují na Řecko až do 1. ledna 2004 pro
         pravidelné služby osobní a trajektové přepravy a lodě menší než 650 gt.“

       Vnitrostátní právo
      9        Článek 1 zákona č. 2932/2001 o volném pohybu služeb námořní kabotáže (FEK A’ 145/27.6.2001) ve znění účinném v rozhodné době
         (dále jen „zákon č. 2932/2001“) stanoví:

      „Od 1. listopadu 2002 se zavádí volný pohyb služeb námořní dopravy, které:
      a)      jsou vykonávány za úhradu majitelem lodi z členského státu Evropského společenství […], a
      b)      jsou vykonávány mezi přístavy na pevnině a na ostrovech nebo mezi přístavy na ostrovech loděmi určenými k přepravě osob a vozidel
         a osobními nebo nákladními loděmi, poskytujícími pravidelné služby osobní a trajektové přepravy anebo loděmi menšími než 650
         měrných jednotek […], pokud jsou tyto lodě registrované v Řecku nebo v jiném členském státě […] a plují pod vlajkou tohoto
         státu.

      […]“
      10      Článek 2 odst. 6 zákona č. 2932/2001 stanoví:

      „Ministr může rozhodnutím přijatým na základě stanoviska Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion stanovit povinnosti veřejné služby
         majitelům lodí, kteří mají zájem na poskytnutí své lodi k provozu na jedné nebo více provozních trasách. Tyto povinnosti se
         stanoví pro uspokojování potřeb ve veřejném zájmu a zahrnují, aniž vedou k diskriminaci, podmínky týkající se obsluhovaných
         přístavů, pravidelnosti, plynulosti, četnosti a přiměřenosti poskytování služeb v dopravě, uplatňovaných přepravních sazeb
         a obsluhy lodi posádkou […]“

      11      Článek 3 zákona č. 2932/2001 s nadpisem „Určení lodi k pravidelné službě na určité trase – Podmínky“ stanoví:

      „1.      Provozování lodi určené k přepravě osob a vozidel, osobní lodi nebo nákladní lodi v rámci určité trasy probíhá po dobu jednoho
         roku, jenž začíná 1. listopadu (pravidelná služba na určité trase).

      2.      K takovému určení:
      a)      loď musí splňovat všechny zákonné podmínky k provozování kabotáže v členském státě, kde je registrována, a v Řecku, musí mít
         veškerou námořní dokumentaci požadovanou platnými právními předpisy, osvědčení v oblasti bezpečnosti a ochrany mořského prostředí
         a osvědčení o třídě vystavené uznanou klasifikační společností, podléhá-li klasifikaci, […];

      b)       loď musí být přizpůsobena možnostem přístavní infrastruktury a případným dalším specifickým požadavkům provozní trasy, kterou
         má obsluhovat;

      […]“
      12      Článek 4 zákona č. 2932/2001, nazvaný „Řízení o určení lodi k pravidelné službě na určité trase“ stanoví:

      „1.      Majitel lodi nebo lodí za účelem jejich určení k pravidelné službě na určitém námořním spojení předloží ministerstvu prohlášení,
         ve kterém uvede své jméno a adresu svého sídla nebo bydliště; jde-li o fyzickou osobu, uvede své jméno, příjmení a státní
         příslušnost. […] Dále uvede identifikační údaje lodi, námořní spojení, která bude zajišťovat na jedné nebo více provozních
         trasách sítě, přístavy, kde začíná přeprava, konečný cíl a pořadí zastávek, dny a hodiny odplutí a připlutí, nejvyšší cenu
         za poskytnutí služby v ekonomické nebo v jednotné třídě […] po dobu provozního období a další údaje uvedené ve vyhlášce podle
         následujícího odstavce.

      […]
      3.      Prohlášení o určení se podává nejpozději dne 31. ledna. Příslušné oddělení uveřejní nejpozději dne 10. února nejméně ve dvou
         celostátních denících tiskovou zprávu, v níž uvede seznam doručených prohlášení, a do 20. února může každá dotčená osoba doplnit
         nebo změnit své prohlášení nebo jej vzít zpět. Příslušné oddělení oznámí tyto změny nejpozději dne 28. února formou tiskové
         zprávy a umístí je na webových stránkách ministerstva, pokud jsou takové stránky zřízeny. S výhradou použití ustanovení následujícího
         odstavce příslušné oddělení oznámí dotčeným osobám přijetí prohlášení písemně nejpozději dne 31. března.

      4.      Ministerstvo může v odůvodněných případech a v nezbytné míře změnit prohlášení stran zajišťovaných námořních spojení, jestliže
         shledá, že

      a)      podmínky v jednom nebo ve více přístavech nedovolují provozování požadovaného námořního spojení z důvodu bezpečnosti lodi
         nebo z důvodů přístavního pořádku,

      b)      loď není způsobilá bez obtíží vplout do určitého přístavu, anebo nemůže plout do stanoveného prostoru v rámci přístavu v čase
         ohlášeném majitelem lodi a

      c)       četnost námořních spojení nebo předpokládané datum jejich přerušení neodpovídá, s ohledem na provozní období, trvalým potřebám
         pravidelného poskytování služeb; ministerstvo může v odůvodněných případech změnit prohlášení i stran přepravních sazeb, jestliže
         shledá, že navrhovaná nejvyšší cena za poskytnutí služby podle odstavce 1 je na stanoveném námořním spojení nepřiměřená a v rozporu
         s veřejným zájmem.

      5.      […] V případech uvedených v odst. 4 písm. a) a b) vyzve majitele lodí, aby za účelem odstranění uvedených potíží společnou
         dohodou přizpůsobili své plavební řády tak, že stanoví potřebné časové intervaly. Nedojde-li k dohodě do pěti dnů, ministerstvo
         stanoví potřebné úpravy plavebních řádů vyhláškou vydanou na základě stanoviska Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion.

      […]“
       Spory v původním řízení a předběžné otázky
       Věc C‑128/10
      13      Naftiliaki Etaireia Thasou, řecká námořní společnost, podala dne 30. ledna 2006 k Ypourgos Emporikis Naftilías prohlášení
         o určení svých lodí, které zajišťují námořní spojení mezi pevninou a ostrovem Thassos, konkrétně na provozních trasách mezi
         přístavy Kavala a Prinos Thasou a mezi přístavy Keramoti a Thassos, k pravidelné službě pro období od 1. listopadu 2006 do
         31. října 2007 a k prohlášení přiložila tabulku s plavebním řádem.

      14      Ypourgos Emporikis Naftilías požádal úřad přístavu Kavala a Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion, kolektivní orgán příslušný
         pro otázky kabotáže, v němž jsou zastoupeny všechny sociální a profesní subjekty zapojené do kabotáže, o vydání stanoviska
         k uvedeným prohlášením.

      15      Dne 20. března 2006 úřad přístavu Kavala zaslal Ypourgos Emporikis Naftilías stanovisko, ve kterém se v zásadě uvádí, že současná,
         respektive téměř současná připlutí a odplutí lodí ohrožují bezpečnost lodní dopravy a že jiné časové rozvržení uvedených připlutí
         a odplutí by mohlo zajistit lepší službu veřejnosti, a ve kterém byly doporučeny změny plavebního řádu navrženého společností
         Naftiliaki Etaireia Thasou.

      16      Poté, co se ani po několika schůzkách na ústředí úřadu přístavu Kavala a na Ministerstvu obchodního loďstva nepodařilo dospět
         k dohodě zejména stran časové stránky plavebních řádů pro námořní spojení, Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion vydal stanovisko
         ze dne 26. října 2006, ve kterém se ztotožnil se změnami navrženými úřadem přístavu Kavala.

      17      Ypourgos Emporikis Naftilías v pěti rozhodnutích ze dne 31. října 2006 stanovil následující změny prohlášení společnosti Naftiliaki
         Etaireia Thasou:

      –        pokud jde o provozní trasu mezi přístavy Kavala a Prinos Thasou, rozhodl o změně provozování námořního spojení o půl hodiny,
         takže lodě společnosti Naftiliaki Etaireia Thasou v období od 1. července do 31. srpna 2007 měly z přístavu Prinos odplouvat
         v 19:00 hod. namísto původně ohlášených 18:30 hod.;

      –        pokud jde o provozní trasu mezi přístavy Keramoti a Thassos, Ypourgos Emporikis Naftilías rozhodl, že:
      a)      časy provozování námořních spojení stanovené pro lodě společnosti Naftiliaki Etaireia Thasou zůstávají stejné jako časy příslušných
         námořních spojení stanovené pro předchozí provozní období, tj. období od 1. listopadu 2005 do 31. října 2006,

      b)      pro období od 1. července do 31. srpna 2007 je s ohledem na velikost přístavu Keramoti a z bezpečnostních důvodů nezbytné,
         aby intervaly mezi jednotlivými námořními spojeními byly třicetiminutové.

      18      Naftiliaki Etaireia Thasou napadla platnost změn, které stanovil Ypourgos Emporikis Naftilías, u předkládajícího soudu a namítla,
         že ustanovení zákona č. 2932/2001, na jejichž základě dotčená rozhodnutí jednostranně stanovila změny časových rozvrhů plavebních
         řádů, jsou pro rozpor s ustanoveními nařízení neplatná.

      19      Koinopraxia Epibatikon Ochimatagogon Ploion Kavalas – Thasou, sdružení námořních společností, které podalo prohlášení o určení
         svých lodí k pravidelné službě na sporných provozních trasách pro období od 1. listopadu 2006 do 31. října 2007, vstoupilo
         do řízení jako vedlejší účastník na podporu Ypourgos Emporikis Naftilías a navrhlo zamítnutí žaloby společnosti Naftiliaki
         Etaireia Thasou.

      20      Předkládající soud má za to, že přijímání prohlášení majitelů lodí ze strany Ypourgos Emporikis Naftilías představuje podle
         řeckého práva povolování. Zdůrazňuje, že zákon č. 2932/2001, jak plyne i z jeho čl. 4 odst. 4, podrobuje poskytování služeb
         námořní kabotáže režimu předchozího správního povolení, jehož cílem je zejména v souladu s písmeny a) a b) uvedeného ustanovení
         ověřit, zda s ohledem na podmínky v určitém přístavu mohou být námořní spojení ohlášená majitelem lodi provozována za podmínek
         bezpečnosti lodi a v souladu s přístavním pořádkem a zda loď může vplout do daného přístavu bez obtíží, a zároveň stanovit,
         jak je uvedeno v písmeni c) téhož ustanovení, případné povinnosti veřejné služby týkající se mimo jiné četnosti námořních
         spojení či obecněji dostatečné dopravní obsluhy na dotyčné provozní trase.

      21      Tento soud dále uvádí, že čl. 4 odst. 5 zákona č. 2932/2001 ve svém původním znění stanovil, že v případě, kdy o současný
         přístup do přístavu s nedostatečnou kapacitou požádá více majitelů lodí a kdy nedojde ke sladění příjezdových časů společnou
         dohodou, orgán veřejné správy za účelem určení pořadí pro připlutí a přivázání vyhlásí veřejné nabídkové řízení.

      22      Předkládající soud s odkazem na bod 34 rozsudku ze dne 20. února 2001, Analir a další (C‑205/99, Recueil, s. I‑1271), dále
         uvádí, že systém předchozího povolení zavedený článkem 4 odst. 4 písm. c) zákona č. 2932/2001 se bez výjimky vztahuje na veškerou
         námořní dopravu obsluhující ostrovy, aniž jsou příslušné vnitrostátní orgány za účelem přijetí této úpravy povinny pro každou
         z uvedených provozních tras konstatovat, že pokud by poskytování dopravních služeb bylo ponecháno na samotných tržních silách,
         vzniklo by nebezpečí nedostatečné dopravní obslužnosti.

      23      Za těchto podmínek se Symvoulio tis Epikrateias (státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžnou otázku:

      „Umožňují ustanovení článků 1, 2 a 4 nařízení […], vykládaných v souladu se zásadou volného pohybu služeb, přijetí vnitrostátní
         právní úpravy, která stanoví, že majitelé lodí nesmí poskytovat služby námořní kabotáže bez předchozího správního povolení,
         pokud

      a)      účelem dotčeného povolovacího systému je ověřit, zda s ohledem na podmínky v určitém přístavu mohou být námořní spojení ohlášená
         majitelem lodi provozována za podmínek zajištění bezpečnosti lodi a dodržování přístavního pořádku, jakož i ověřit způsobilost
         lodi, pro kterou je povolení požadováno, vplout bez obtíží do určitého přístavu v čase ohlášeném majitelem lodi jakožto vhodném
         pro určité spojení, aniž byla předem prostřednictvím právních předpisů stanovena kritéria, na jejichž základě jsou tyto otázky
         posuzovány orgánem veřejné správy, zejména v případě, kdy několik majitelů lodí má zájem o připlutí do téhož přístavu v téže
         době;

      b)      takový povolovací režim představuje prostředek k uložení povinnosti veřejné služby vyznačující se z tohoto hlediska následujícími
         znaky:

      i)      vztahuje se bez výjimky na veškerou námořní dopravu obsluhující ostrovy;
      ii)      správní orgán příslušný k vydávaní povolení je nadán širokou diskreční pravomocí při ukládání povinností veřejné služby, aniž
         byla předem prostřednictvím právních předpisů stanovena kritéria pro výkon této pravomoci a obsah povinností veřejné služby,
         které mohou být případně uloženy?“

       Věc C‑129/10
      24      Amaltheia I Naftiki Etaireia podala dne 30. ledna 2006 k Ypourgos Emporikis Naftilías prohlášení o určení své lodi, která
         zajišťuje námořní spojení mezi přístavem Arkitsa na pevnině a vesničkou Aidipsos, jež se nachází na ostrově, k pravidelné
         službě pro období od 1. listopadu 2006 do 31. října 2007 a k prohlášení přiložila tabulky s časovým rozvrhem příslušných plavebních
         řádů.

      25      V březnu 2006 přístavní orgány konstatovaly, že z časových rozvrhů předložených plavebních řádů vyplývá, že lodě by každý
         den, zejména v letním období, vyjížděly ve stejnou dobu, a v podstatě uvedly, že z bezpečnostních důvodů nemohou dovolit,
         aby odplouvalo více lodí současně.

      26      Poté, co se ani po několika schůzkách na úřadě přístavu Aidipsos a na Ministerstvu obchodního loďstva nepodařilo dospět k dohodě,
         Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion vydal stanovisko ze dne 26. října 2006, v němž vyjádřil souhlas, aby námořní spojení byla
         provozována v souladu s posledním návrhem přístavních úřadů, tedy aby ve stejnou dobu odplouvaly pouze dvě, nikoli tři lodě

      27      Poté, co svá prohlášení předložily další námořní společnosti, Ypourgos Emporikis Naftilías přijalo dne 31. října 2006 osm
         rozhodnutí, která stanoví, že ve stejnou dobu bude odplouvat loď žalobkyně a loď ve vlastnictví sdružení jiných majitelů lodí,
         kteří projevili zájem na provozování dotčené provozní trasy.

      28      Amaltheia I Naftiki Etaireia napadla těchto osm rozhodnutí u předkládajícího soudu a namítla, že Ypourgos Emporikis Naftilías
         mělo změnit prohlášení o určení lodí k pravidelné službě, která předložili její konkurenti, aby nedocházelo k současnému odplouvání
         lodí.

      29      Předkládající soud znovu zdůrazňuje, že čl. 4 odst. 5 zákona č. 2932/2001 ve svém původním znění stanovil, že v případě, kdy
         o současný přístup do přístavu s nedostatečnou kapacitou požádá více majitelů lodí a kdy nedojde ke sladění příjezdových časů
         společnou dohodou, orgán veřejné správy za účelem určení pořadí pro připlutí a přivázání vyhlásí veřejné nabídkové řízení.

      30      S ohledem na tyto úvahy se Symvoulio tis Epikrateias rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Umožňují ustanovení článků 1 a 2 nařízení […], vykládaných v souladu se zásadou volného pohybu služeb, přijetí vnitrostátní
         právní úpravy, která stanoví, že majitelé lodí nesmí poskytovat služby námořní kabotáže bez předchozího správního povolení,
         které je vydáváno v rámci povolovacího režimu, jehož účelem je mimo jiné ověřit, zda s ohledem na podmínky v určitém přístavu
         mohou být námořní spojení ohlášená majitelem lodi provozována za podmínek zajištění bezpečnosti lodi a dodržování přístavního
         pořádku, jakož i ověřit způsobilost lodi, pro kterou je povolení požadováno, vplout bez obtíží do určitého přístavu v čase
         ohlášeném majitelem lodi jakožto vhodném pro určité spojení, aniž byla předem prostřednictvím právních předpisů stanovena
         kritéria, na jejichž základě jsou tyto otázky posuzovány orgánem veřejné správy, zejména v případě, kdy několik majitelů lodí
         má zájem o připlutí do téhož přístavu v téže době?“

      31      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 8. dubna 2010 byly věci C‑128/10 a C‑129/10 spojeny pro účely písemné a ústní části
         řízení, jakož i rozsudku.

       K předběžným otázkám
       Úvodní poznámky
      32      Úvodem je zaprvé namístě připomenout, že na základě čl. 58 odst. 1 SFEU je volný pohyb služeb v oblasti dopravy upraven ustanoveními
         hlavy IV části třetí této smlouvy, která se týká dopravy, mezi něž patří čl. 100 odst. 2 SFEU, který Evropskému parlamentu
         a Radě umožňuje přijmout vhodná ustanovení pro námořní dopravu.

      33      Na základě čl. 80 odst. 2 ES, nyní čl. 100 odst. 2 SFEU, evropský zákonodárce přijal nařízení, jehož cílem je, jak plyne i z jeho
         článku 1, uplatnit vůči majitelům lodí ze Společenství volný pohyb služeb v námořní dopravě na území každého členského státu
         (výše uvedený rozsudek Analir a další, bod 20, a rozsudek ze dne 9. března 2006, Komise v. Španělsko, C‑323/03, Sb. rozh.
         s. I‑2161, bod 43).

      34      Podle osmého bodu odůvodnění nařízení by zavedení volného pohybu služeb námořní kabotáže mělo být postupné. Podle čl. 6 odst. 2
         a 3 nařízení byla Řecké republice udělena výjimka z uplatňování nařízení až do 1. ledna 2004. V den, kdy ministerstvo přijalo
         napadené akty, tak nařízení podle svého čl. 6 odst. 2 a 3 bylo již ratione temporis v Řecku použitelné.

      35      Zadruhé je třeba úvodem se zabývat otázkou, zda normy obsažené v řeckém zákoně skutečně zavádí režim předchozího povolení.

      36      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že ze spisu plyne, že předmětem rozhodnutí v obou sporech v původním řízení bylo stanovení
         změn časů odjezdů v plavebních řádech navržených majiteli lodí z důvodu zajištění bezpečnosti lodí a dodržování přístavního
         pořádku, ale také z důvodu potřeby zajistit určitou četnost spojení na obsluhovaných provozních trasách.

      37      Je třeba poukázat na to, že z vyjádření předložených Soudnímu dvoru je patrný názorový rozkol ohledně výkladu použitelného
         vnitrostátního práva. Řecká vláda a Evropská komise se totiž neshodnou v odpovědi na otázku, zda tento právní řád zavádí režim
         povolení.

      38      Komise a předkládající soud se domnívají, že režim zavedený zákonem č. 2932/2001, v jehož rámci může Ypourgos Emporikis Naftilías
         přijmout nebo odmítnout prohlášení vlastníků lodí o určení lodi k pravidelné službě na určité trase, představuje režim povolení,
         jako byl i režim napadený ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Analir a další.

      39      Naopak řecká vláda tvrdí, že orgán veřejné správy nemůže v rámci řízení o přezkoumání prohlášení majitelů lodí o určení lodí
         provádět meritorní přezkum těchto prohlášení, ale že může pouze přezkoumat jejich formální náležitosti, takže toto řízení
         nepředstavuje režim povolení.

      40      V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr musí při výkladu ustanovení vnitrostátního právního řádu v zásadě
         vycházet z posouzení vyplývajícího z předkládacího rozhodnutí. Podle ustálené judikatury totiž Soudní dvůr nemá pravomoc vykládat
         vnitrostátní právo některého členského státu (rozsudek ze dne 20. října 2005, Ten Kate Holding Musselkanaal a další, C‑511/03,
         Sb. rozh. s. I‑8979, bod 25 a citovaná judikatura).

      41      Vzhledem k tomu, že v daném případě, jak plyne z předkládacích rozhodnutí, se orgán řecké veřejné správy neomezuje na pouhé
         přijímání prohlášení o určení lodí podaných majiteli lodí, ale může i měnit plavební řády navržené majiteli lodí, zejména
         stran časů odjezdů lodí, jsou právní účinky takové změny rovnocenné účinkům povolení. Z toho vyplývá, že zákon č. 2932/2001
         ve skutečnosti zavádí pro poskytování služeb námořní kabotáže režim předchozího povolení.

      42      Zatřetí je také třeba poukázat na to, že vzhledem k tomu, že předkládající soud v předběžných otázkách nepožaduje výklad pojmů
         obsažených v článku 2 nařízení, není třeba se tímto článkem zabývat.

       K opatřením, jejichž účelem je kontrola bezpečnosti lodí a přístavního pořádku
      43      Pokud jde o otázku, zda nařízení, a zejména jeho článek 1, brání takovému režimu, jako je režim dotčený v původním řízení,
         na jehož základě lze stanovit přístavní časy z důvodů bezpečnosti plavidel a přístavního pořádku, je namístě připomenout,
         že vnitrostátní právní úprava, která poskytování služeb námořní kabotáže podmiňuje získáním předchozího správního povolení,
         je způsobilá ztížit poskytování těchto služeb nebo jej učinit méně atraktivním, a představuje tedy omezení jejich volného
         pohybu (viz výše uvedené rozsudky Analir a další, bod 22, a Komise v. Španělsko, bod 44).

      44      V projednávaném případě je třeba konstatovat, že změny časových rozvrhů v plavebních řádech navržených majiteli lodí z důvodů
         souvisejících s bezpečností přístavů a lodí mohou představovat omezení volného pohybu služeb v oblasti námořní kabotáže ve
         smyslu článku 1 nařízení.

      45      Takové omezení však může být odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu. Podle ustálené judikatury cíl zajistit bezpečnost
         v přístavních vodách je takovým naléhavým důvodem obecného zájmu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. června 1998, Corsica
         Ferries France, C‑266/96, Recueil, s. I‑3949, bod 60).

      46      Aby však opatření, které se opírá o důvody bezpečnosti v přístavních vodách, bylo odůvodněné, musí splňovat podmínky proporcionality
         a nediskriminace.

      47      Konkrétně, pokud jde o přezkum proporcionality, je třeba zaprvé uznat, že zavedení režimu předchozího povolení, jehož cílem
         je, stejně jako v případě režimu dotčeného v původním řízení, zjistit, zda současná přítomnost více lodí v jednom přístavu
         není s to ohrozit jejich bezpečnost, představuje naprosto vhodný a nezbytný prostředek k dosažení účelu, jímž je bezpečnost
         v přístavních vodách.

      48      Zadruhé je třeba připomenout, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že režim předchozího povolení nemůže vnitrostátní orgány
         opravňovat k diskrečnímu počínání, které by mohlo zbavit předpisy Unie, zejména předpisy týkající se takové základní svobody,
         jako je základní svoboda dotčená v původním řízení, jejich užitečného účinku. Aby byl proto režim předchozího povolení oprávněný,
         přestože se od této svobody odchyluje, musí se zakládat na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, která
         zajišťují, aby byly pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátními orgány stanoveny dostatečné meze (viz rozsudek ze dne 22. prosince
         2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C‑338/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 53 a citovaná judikatura).

      49      Potřeba stanovit orgánu veřejné správy meze pro výkon jeho pravomoci uvedenými kritérii vyvstává když i za takové situace,
         jako je situace v původním řízení, kdy jde o rozdělení přístavních časů mezi více majitelů lodí, kteří mají o ně zájem a kteří
         si vzájemně konkurují, musí vnitrostátní orgán veřejné správy rozhodnout mezi uchazeči, jestliže z důvodu bezpečnosti lodí
         a přístavů lodě nemohou vyplouvat současně nebo je třeba jednotlivá vyplutí od sebe oddálit.

      50      V projednávaném případě lze podle čl. 4 odst. 4 písm. a) a b) zákona č. 2932/2001 při změně přístavních časů navržených majiteli
         lodí vycházet z požadavků založených na bezpečnosti lodí a na přístavním pořádku. Uvedená ustanovení navíc stanoví, že ministr
         může změnit prohlášení majitele lodi pouze „v nezbytné míře“ a řádně odůvodněným rozhodnutím. Ačkoli tato obecná kritéria
         nestanoví, které konkrétní bezpečnostní a pořádkové důvody jsou způsobilé odůvodnit změnu přístavních časů, stanoví podle
         všeho vnitrostátním orgánům dostatečně přesné a předem známé meze pro výkon jejich posuzovací pravomoci.

      51      Posoudit vnitrostátní právní úpravu s ohledem na výše uvedené ovšem musí předkládající soud.

       K opatřením ukládajícím povinnosti veřejné služby
      52      Pokud jde o otázku, zda nařízení, a zejména jeho články 1 a 4, brání režimu předchozího povolení, jímž jsou ukládány povinnosti
         veřejné služby a který spočívá ve stanovení přístavních časů, je třeba poukázat na to, že podle uvedeného čl. 4 odst. 2 členský
         stát může majitelům lodí v případě pravidelných služeb kabotáže stanovit takové povinnosti týkající se četnosti spojení.

      53      Z judikatury Soudního dvora navíc vyplývá, že režim předchozího správního povolení může být prostředkem k uložení povinností
         veřejné služby (viz výše uvedený rozsudek Analir a další, bod 34).

      54      S ohledem na skutečnost, že ne všechny provozní trasy kabotáže vyžadují uložení povinností veřejné služby, je takový režim
         přípustný pouze tehdy, když příslušné vnitrostátní orgány pro každou jednotlivou trasu konstatují, že v případě, že by poskytování
         pravidelných dopravních služeb bylo ponecháno na samotných tržních silách, dopravní obslužnost by byla nedostatečná, a když
         je takový režim nezbytný a přiměřený cíli, jímž je zajištění dostatečné dopravní obslužnosti ostrovů (viz v tomto smyslu devátý
         bod odůvodnění nařízení a výše uvedený rozsudek Analir a další, body 29 a 34).

      55      Takový režim předchozího povolení konečně nemůže vnitrostátní orgány opravňovat k diskrečnímu počínání, které by mohlo zbavit
         ustanovení nařízení jejich užitečného účinku. Musí se proto zakládat na kritériích objektivních, nediskriminačních a dotyčným
         podnikům předem známých tak, aby byly pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátních orgánů stanoveny určité meze, které by
         zabránily tomu, aby byla použita svévolně (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Analir a další, body 37 a 38).

      56      Symvoulio tis Epikrateias v předkládacích rozhodnutích zdůrazňuje zejména to, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním
         řízení neobsahuje objektivní kritéria, která by orgán veřejné správy musel zohledňovat v řízení, které vede k přijetí rozhodnutí
         o povolení. Řecká vláda a Komise naopak poukazují na to, že čl. 4 odst. 4 zákona č. 2932/2001 provádí čl. 4 odst. 2 nařízení
         tím, že přebírá kritéria, která jsou v něm obsažena.

      57      Jak již bylo uvedeno v bodě 55 tohoto rozsudku, režim předchozího povolení musí mít základ v normách, které jsou předem známé,
         objektivní, přiměřené a nediskriminační.

      58      Stejně tak je důležité, aby obsah povinností veřejné služby, které je možno uložit, byl stanoven rovněž opatřením obecné povahy,
         aby tak byly předem známy podrobnosti a rozsah těchto povinností.

      59      Pokud jde o kritéria pro uložení povinností veřejné služby, je třeba mít za to, že čl. 4 odst. 2 nařízení, který stanoví požadavky,
         jež musí členské státy při ukládání povinností veřejné služby zohledňovat, a sice požadavky týkající se obsluhovaných přístavů,
         pravidelnosti, plynulosti, četnosti a výkonnosti při poskytování služeb, uplatňovaných přepravních sazeb a obsluhy lodi posádkou,
         podává jejich taxativní výčet.

      60      Takové požadavky lze považovat za objektivní kritéria, která orgán veřejné správy musí zohledňovat při výkonu své posuzovací
         pravomoci, jehož cílem je uložit povinnosti veřejné služby, zejména v případě, kdy několik majitelů lodí má zájem o připlutí
         do téhož přístavu v téže době.

      61      Co se týče vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení, je třeba poukázat zejména na to, že čl. 2 odst. 6 zákona
         č. 2932/2001 vypočítává jednotlivé požadavky, které mohou odůvodnit uložení povinností veřejné služby, jež jsou stanoveny
         v čl. 4 odst. 2 nařízení. Týž článek 2 také stanoví, že tyto povinnosti se ukládají za účelem „uspokojování potřeb ve veřejném
         zájmu“ a „aniž povedou k diskriminaci“. Článek 4 odst. 4 písm. c) téhož zákona stanoví, že změny prohlášení majitelů lodí,
         jejichž dílem je stanovení takových povinností, mohou být odůvodněné, pokud zaručují pravidelné poskytování služeb. Totéž
         ustanovení také stanoví, že o takových změnách lze rozhodnout pouze „v nezbytné míře“ a „v odůvodněných případech“.

      62      Posoudit, zda s ohledem na tyto okolnosti ustanovení právních předpisů dotčená v původním řízení splňují podmínky uvedené
         v bodech 54 a 55 tohoto rozsudku, musí předkládající soud.

      63      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je na položené otázky třeba odpovědět, že ustanovení článku 1 ve spojení s článkem 4
         nařízení je třeba vykládat tak, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, která pro služby námořní kabotáže zavádí režim
         předchozího povolení spočívající v tom, že se přijímají správní rozhodnutí, jimiž se ukládá povinnost dodržovat určité přístavní
         časy z důvodů souvisejících s bezpečností lodí a přístavním pořádkem a s povinnostmi veřejné služby, zejména v případě, kdy
         několik majitelů lodí má zájem o připlutí do téhož přístavu v téže době, pokud se takový režim zakládá na objektivních, nediskriminačních
         a předem známých kritériích. V případě správních rozhodnutí, jimiž se ukládají povinnosti veřejné služby, musí být rovněž
         prokazatelná skutečná potřeba veřejné služby, bez níž by v situaci volné hospodářské soutěže byla dopravní obslužnost nedostatečná.
         Vnitrostátní soud musí posoudit, zda jsou ve věcech v původních řízeních tyto podmínky splněny.

       K nákladům řízení
      64      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
      –        Ustanovení článku 1 ve spojení s článkem 4 nařízení Rady (EHS) č. 3577/92 ze dne 7. prosince 1992, o uplatňování zásady volného
            pohybu služeb v námořní dopravě v členských státech (námořní kabotáž), je třeba vykládat tak, že nebrání takové vnitrostátní
            právní úpravě, která pro služby námořní kabotáže zavádí režim předchozího povolení spočívající v tom, že se přijímají správní
            rozhodnutí, jimiž se ukládá povinnost dodržovat určité přístavní časy z důvodů souvisejících s bezpečností lodí a přístavním
            pořádkem a s povinnostmi veřejné služby, zejména v případě, kdy několik majitelů lodí má zájem o připlutí do téhož přístavu
            v téže době, pokud se takový režim zakládá na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích. V případě správních
            rozhodnutí, jimiž se ukládají povinnosti veřejné služby, musí být rovněž prokazatelná skutečná potřeba veřejné služby, bez
            níž by v situaci volné hospodářské soutěže byla dopravní obslužnost nedostatečná. Vnitrostátní soud musí posoudit, zda jsou
            ve věcech v původních řízeních tyto podmínky splněny.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


title: Rozsudek Tribunálu (kasačního senátu) ze dne 11. listopadu 2008.#Michael Alexander Speiser v. Evropský parlament.#Věc T-390/07 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (kasačního senátu)
      11. listopadu 2008
      Věc T-390/07 P
      Michael Alexander Speiser
      v.
      Evropský parlament
      „Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Dočasní zaměstnanci – Přípustnost – Příspěvek za práci v zahraničí – Čistě potvrzující rozhodnutí – Opožděná stížnost“
      Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti usnesení Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 10. září 2007, Speiser
         v. Parlament (F‑146/06, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí) a směřující ke zrušení uvedeného usnesení.

      Rozhodnutí: Kasační opravný prostředek se zamítá. Každý účastník řízení ponese náklady řízení, které vynaložil na toto řízení.

      Shrnutí
      1.      Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Důvod kasačního opravného prostředku vycházející z nepoužití
            řešení uplatněného v jiném rozsudku na rozsudek, který je předmětem kasačního opravného prostředku
      (Článek 225 A ES; statut Soudního dvora, příloha I, čl. 11 odst. 1)
      2.      Akty orgánů – Obecná povinnost informovat adresáty aktů o možnostech podání žalob a o lhůtách – Neexistence
      3.      Úředníci – Žaloba – Předcházející administrativní stížnost – Lhůty – Prekluze – Omluvitelné pochybení
      (Služební řád, čl. 90 a 91)
      4.      Úředníci – Žaloba – Předcházející administrativní stížnost – Lhůty – Prekluze – Nový běh – Podmínka – Nová skutečnost
      (Služební řád, čl. 90 a 91)
      5.      Řízení – Náklady řízení – Návrh na rozhodnutí podle práva
      (Jednací řád Soudu prvního stupně, čl. 87 odst. 2 první pododstavec)
      1.      I když nepoužití řešení, k němuž dospěl soud Společenství v jiném rozsudku, na rozsudek, který je předmětem kasačního opravného
         prostředku, samo o sobě nemůže představovat porušení práva Společenství, které by bylo možné vytýkat v rámci kasačního opravného
         prostředku, je takový důvod kasačního opravného prostředku nicméně přípustný v rozsahu, v němž vychází z porušení zásady uznané
         v uvedeném rozsudku.

      (viz bod 19)
      Odkazy: Soud pro veřejnou službu, 28. června 2006, Grünheid v. Komise, F‑101/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑55 a II‑A‑1‑199
      2.      Orgány Společenství nemají obecnou povinnost poučit adresáty svých aktů o opravných prostředcích ani povinnost uvést lhůty,
         ve kterých mohou být tyto opravné prostředky podány.

      (viz bod 32)
      Odkazy: Soudní dvůr, 27. listopadu 2007, Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret a Akar v. Komise, C‑163/07 P, Sb. rozh. s. I‑10125,
         bod 41, a citovaná judikatura

      3.      Pokud jde o lhůtu k podání opravného prostředku, musí být pojem „omluvitelný omyl“, vykládán restriktivně a může pokrývat
         pouze výjimečné okolnosti, kdy dotyčné orgány zejména jednaly takovým způsobem, že jejich jednání samo o sobě nebo rozhodujícím
         způsobem mohlo vyvolat u osoby, která jednala v dobré víře a prokázala veškerou řádnou péči požadovanou od běžně informovaného
         subjektu, uznatelné zmatení. Tak tomu není v případě dopisu správy, který, ačkoliv zmiňoval možnost, že dotčená osoba může
         podat stížnost, neuvedl, kterého aktu se má týkat.

      (viz body 33 a 34)
      Odkazy: Soud, 27. září 2007, Pelle a Konrad v. Rada a Komise, T‑8/95 a T‑9/95, Sb. rozh. s. I‑4117, bod 93, a citovaná judikatura
      4.      Rozhodnutí, kterým správa na návrh dotčené osoby souhlasí s tím, aby dotčená osoba změnila místo svého původu na jiné město
         nežli je to, které bylo uvedeno při přijímání, nemá žádný dopad na otázku, zda má nárok na příspěvek za práci v zahraničí,
         či nikoliv, a zda se z takového důvodu může znovu zahájit běh lhůty pro podání stížnost proti dřívějšímu rozhodnutí, kterým
         jí byl takový příspěvek odmítnut. Stanovení místa původu úředníka, na jedné straně, a přiznání příspěvku za práci v zahraničí,
         na straně druhé, odpovídají odlišným potřebám a zájmům. Zatímco přiznání příspěvku za práci v zahraničí je podřízeno neexistenci
         obvyklého bydliště nebo výkonu hlavního zaměstnání na evropském území státu přidělení po referenční období, pojem místa původu
         uvedený v čl. 7 odst. 3 prvním pododstavci přílohy VII služebního řádu je pojmem technickým, použitým pro stanovení některých
         peněžitých nároků úředníka, takže jeho místo původu nelze zaměňovat s místem, kde obvykle bydlel a vykonával svou profesní
         činnost před tím, než byl přijat.

      (viz body 37 až 42)
      Odkazy: Soudní dvůr, 2. května 1985, De Angelis v. Komise, 144/84, Recueil, s. 1301, bod 13; Soud, 28. září 1993, Magdalena
         Fernández v. Komise, T‑90/92, Recueil, s. II‑971, body 26 a 30, a citovaná judikatura

      5.      Podle čl. 87 odst. 2 prvního pododstavce jednacího řádu Soudu prvního stupně se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci,
         uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Návrh uvedený v návrhových žádáních,
         aby o nákladech bylo rozhodnuto podle práva, nemůže být považován za návrh směřující k uložení náhrady nákladů řízení účastníku
         řízení, který neměl úspěch ve věci.

      (viz bod 48)
      Odkazy: Soudní dvůr, 9. června 1992, Lestelle v. Komise, C-‑30/91 P, Recueil, s. I‑3755, bod 38


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 6. října 1994. # Tetra Pak International SA proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Pokuta. # Věc T-83/91.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 10. března 1992. # Sharp Corporation proti Radě Evropských společenství. # Věc C-179/87.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 24. září 2009. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2006/70/ES - Úředníci a politici - Praní peněz - Neúplné provedení. # Věc C-504/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 24. září 2009 – Komise v. Španělsko
      (Věc C‑504/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2006/70/ES – Úředníci a politici – Praní peněz – Neúplné provedení“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 6)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí ve stanovené lhůtě ustanovení nezbytných pro dosažení souladu se směrnicí Komise 2006/70/ES
                  ze dne 1. srpna 2006, kterou se stanoví prováděcí opatření ke směrnici Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES, pokud se jedná
                  o definici politicky exponovaných osob a technická kritéria pro zjednodušené postupy hloubkové kontroly klienta a pro výjimku
                  na základě finanční činnosti vykonávané příležitostně nebo ve velmi omezené míře (Úř. věst. L 214, s. 29)

            Výrok

                  1)

                  	Španělské království tím, že nepřijalo ve stanovené lhůtě všechna právní a správní ustanovení nezbytná k dosažení souladu
                     se směrnicí Komise 2006/70/ES ze dne 1. srpna 2006, kterou se stanoví prováděcí opatření ke směrnici Evropského parlamentu
                     a Rady 2005/60/ES, pokud se jedná o definici „politicky exponovaných osob“ a technická kritéria pro zjednodušené postupy hloubkové
                     kontroly klienta a pro výjimku na základě finanční činnosti vykonávané příležitostně nebo ve velmi omezené míře, nesplnilo
                     povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 5 této směrnice.

                  2)

                  	Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 28. listopadu 2012.#Erika Bauer a Alva Management GmbH v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství Daxon – Starší slovní ochranná známka Společenství DALTON – Relativní důvod odmítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T‑29/12.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 18. října 2012.#Punch Graphix Prepress Belgium NV v. Belgische Staat.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Gent.#Řízení o předběžné otázce – Přípustnost – Odkaz vnitrostátního práva na unijní právo – Směrnice 90/435/EHS – Směrnice 90/434/EHS – Zamezení dvojího ekonomického zdanění – Výjimka – Likvidace dceřiné společnosti při sloučení – Rozdělování zisku – Pojem ‚likvidace‘.#Věc C‑371/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      ze dne 18. října 2012 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Přípustnost — Odkaz vnitrostátního práva na unijní právo — Směrnice 90/435/EHS — Směrnice 90/434/EHS — Zamezení dvojímu ekonomickému zdanění — Výjimka — Likvidace dceřiné společnosti při sloučení — Rozdělování zisku — Pojem ‚likvidace‘“
      Ve věci C-371/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím hof van beroep te Gent (Belgie) ze dne 28. června 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 13. července 2011, v řízení

         Punch Graphix Prepress Belgium NV

      proti

         Belgische Staat,

      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení J. Malenovský, vykonávající funkci předsedy sedmého senátu, T. von Danwitz (zpravodaj) a D. Šváby, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Punch Graphix Prepress Belgium NV J. Dumonem, advocaat,

               —

               za belgickou vládu J.-C. Halleuxem a M. Jacobs, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem a K. Petersen, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi W. Möllsem a W. Roelsem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 1 směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států (Úř. věst. L 225, s. 6; Zvl. vyd. 09/01 s. 147), ve znění směrnice Rady 2006/98/ES ze dne 20. listopadu 2006 (Úř. věst. L 363, s. 129, dále jen „směrnice 90/435“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Punch Graphix Prepress Belgium NV (dále jen „Punch Graphix“) a Belgickým státem týkajícího se zdanění zisku dosaženého Punch Graphix při fúzi sloučením, v jejímž průběhu se společnosti Advantra Belgium NV (dále jen „Advantra Belgium“) a Strobbe NV (dále jen „Strobbe“) sloučily se společností Strobbe Graphics NV (dále jen „Strobbe Graphics“), následně Punch Graphix.

         Právní rámec

         Právní úprava Unie

      Směrnice 90/435

               3

               Podle prvního, třetího a čtvrtého bodu odůvodnění směrnice 90/435:
               „vzhledem k tomu, že seskupování společností různých členských států mohou být nezbytná k tomu, aby byly ve Společenství vytvořeny podmínky obdobné podmínkám vnitřního trhu a aby tím bylo zajištěno vytvoření a řádné fungování společného trhu; že těmto operacím by neměly být kladeny překážky v podobě omezení, znevýhodnění nebo zvláštních narušení, které by vyplývaly z daňových předpisů členských států; […]
               […]
               vzhledem k tomu, že stávající daňové předpisy upravující vztahy mezi mateřskými a dceřinými společnostmi různých členských států se mezi jednotlivými členskými státy citelně liší a jsou obecně nepříznivější než ty, které se týkají vztahů mezi mateřskými a dceřinými společnostmi téhož členského státu; že spolupráce mezi společnostmi různých členských států je tím znevýhodňována oproti spolupráci společností téhož členského státu; že je vhodné zamezit tomuto znevýhodnění zavedením společného režimu, a tím i usnadnit seskupování na úrovni Společenství;
               vzhledem k tomu, že obdrží-li některá mateřská společnost z důvodu svého podílu na dceřiné společnosti rozdělené zisky, stát mateřské společnosti

                        —

                        upustí od zdanění těchto zisků, nebo

                        —

                        zdaní tyto zisky, přičemž umožní mateřské společnosti odečíst od daně příslušnou část daně, která se vztahuje k těmto ziskům, splatné dceřinou společností z těchto zisků“

               4

               Článek 4 odst. 1 této směrnice stanoví:
               „Obdrží-li mateřská společnost nebo její stálá provozovna z důvodu svého podílu na dceřiné společnosti zisky rozdělené jinak než při likvidaci dceřiné společnosti, stát mateřské společnosti

                        —

                        upustí od zdanění těchto zisků, nebo

                        —

                        zdaní tyto zisky, přičemž umožní mateřské společnosti a její stálé provozovně odečíst od daně příslušnou část korporační daně, která se vztahuje k těmto ziskům a kterou uhradila dceřiná společnost nebo její dceřiná společnost, až do výše příslušné daně, a to za podmínky, že na každé úrovni společnost i její dceřiná společnost splňují podmínky stanovené v článcích 2 a 3.“

               5

               Směrnice 90/435 byla nahrazena směrnicí Rady 2011/96/EU ze dne 30. listopadu 2011 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států (Úř. věst. L 345, p. 8).

         Směrnice 90/434/EHS

               6

               První bod odůvodnění směrnice Rady 90/434/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění při fúzích, rozděleních, částečných rozděleních, převodech aktiv a výměně akcií týkajících se společností z různých členských států a při přemístění sídla evropské společnosti nebo evropské družstevní společnosti mezi členskými státy (Úř. věst. L 225, s. 1), ve znění směrnice 2006/98 (dále jen „směrnice 90/434“), zní takto:
               „vzhledem k tomu, že fúze, rozdělení, převody aktiv a výměny akcií týkající se společností z různých členských států mohou být nezbytné k tomu, aby se ve Společenství vytvořily podmínky obdobné podmínkám vnitřního trhu, a tím zajistilo vytvoření a účinné fungování společného trhu; že těmto operacím by neměly být kladeny překážky v podobě omezení, znevýhodnění nebo zvláštních narušení, které by vyplývaly z daňových předpisů členských států; […]“

               7

               Podle čl. 1 písm. a) této směrnice:
               „Každý členský stát použije tuto směrnici na:

                        a)

                        fúze, rozdělení, částečná rozdělení, převody aktiv a výměny akcií, jichž se účastní společnosti ze dvou nebo více členských států“.

               8

               Článek 2 směrnice 90/434 stanoví:
               „Pro účely této směrnice se:

                        a)

                        ‚fúzí‘ rozumí operace, při které
                        […]

                                 —

                                 společnost, jež se ruší bez likvidace, převádí veškerá svá aktiva a pasiva na společnost, jež vlastní veškeré cenné papíry představující její základní kapitál“.

               9

               Směrnice 90/434 byla nahrazena směrnicí Rady 2009/133/ES ze dne 19. října 2009 o společném systému zdanění při fúzích, rozděleních, částečných rozděleních, převodech aktiv a výměně akcií týkajících se společností z různých členských států a při přemístění sídla evropské společnosti nebo evropské družstevní společnosti mezi členskými státy (Úř. věst. L 310, s. 34).

         Belgická právní úprava

               10

               Článek 671 zákoníku o obchodních společnostech má následující znění:
               „Fúze sloučením je operace, při níž jedna nebo více společností, jež se ruší bez likvidace, převádí svá aktiva a pasiva na jinou společnost přičemž jejich společníkům jsou výměnou vydány akcie nebo podíly na nástupnické společnosti a případně vyplacena hotovost nepřesahující 10 % jmenovité hodnoty, nebo pokud jmenovitá hodnota neexistuje, jejich účetní hodnoty“

               11

               Články 208 až 210 zákoníku o daních z příjmů ve znění z roku 1992 (dále jen „CIR 92“) stanoví:
               „Článek 208
               Společnosti v likvidaci podléhají i nadále korporační dani […]
               Jejich příjmy zahrnují rovněž přidané hodnoty realizované nebo zjištěné při rozdělení obchodního majetku společnosti.
               Článek 209
               V případě rozdělení obchodního majetku společnosti na základě zrušení nebo z jiných důvodů se kladný rozdíl mezi částkami rozdělenými v hotovosti, cenných papírech nebo v jiné formě a nově oceněnou hodnotou splaceného kapitálu považuje za vyplacenou dividendu.
               Článek 210
               § 1   Články 208 a 209 se použijí též

                        1.

                        v případě fúze sloučením, fúze splynutím, rozdělení sloučením, rozdělení se založením nových společností, kombinovaného rozdělení nebo operace postavené na roveň fúzi sloučením,

                  […]
               § 2   v případech uvedených v § 1 se reálná hodnota majetku společnosti v den, kdy se výše uvedené operace uskutečnily, staví na roveň částce rozdělované v případě rozdělení obchodního majetku společnosti.
               […]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               12

               V průběhu roku 2001 provedly společnosti Advantra Belgium, Strobbe a Strobbe Graphics, jež měly sídlo v Belgii, „tichou fúzi“. Společnost Strobbe Graphics byla předtím 100 % akcionářkou obou dalších společností. Jednalo se o fúzi sloučením ve smyslu článku 671 zákoníku o obchodních společnostech, při níž byly společnosti Advantra Belgium a Strobbe zrušeny bez likvidace a veškerý jejich majetek přešel na společnost Strobbe Graphics, z níž se následně stala společnost Punch Graphix.

               13

               Punch Graphix jakožto nástupnická společnost získala přidanou hodnotu fúze ve výši 10669985,69 eur. Přibližně 95 % této částky, tj. 10136486,41 eur, mělo být v zásadě odpočteno od zdanitelného zisku jakožto „definitivně zdaněné příjmy“. Zdanitelný základ Punch Graphix pro zdaňovací období 2002 však činil pouze 8206489,70 eur, takže rozdíl nemohl být pro rok 2002 odečten.

               14

               Ve svém přiznání za zdaňovací období 2003 společnost Punch Graphix neuplatnila odpočet „definitivně zdaněných příjmů“, jež mohly být převedeny.

               15

               Dne 19. října 2007 podala společnost Punch Graphix žádost o úřední snížení daně z důvodu dvojího zdanění. V tomto ohledu uváděla, že omezení odpočtu „definitivně zdaněných příjmů“ na částku kladného zdanitelného základu v roce, v němž bylo dosaženo přidané hodnoty fúze, představuje porušení čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435. Požádala, aby byla do účetního období 2002 relevantního pro zdaňovací období 2003 převedena nevyužitá částka „definitivně zdaněných příjmů“ ve výši 911426,85 eur.

               16

               Tato žádost o úředně schválené snížení daně byla rozhodnutím správce daně ze dne 8. května 2008 zamítnuta.

               17

               Dne 5. srpna 2008 podala společnost Punch Graphix žalobu k rechtbank van eerste aanleg te Brugge.

               18

               Rechtbank van eerste aanleg te Brugge svým rozsudkem ze dne 28. října 2009 tuto žalobu zamítla. Třebaže se tento soud ztotožnil s názorem společnosti Punch Graphix, že belgický právní režim „definitivně zdaněných příjmů“ v zásadě porušuje čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435 tím, že nedovoluje převést do následujících účetních období částku odpočtu „definitivně zdaněných příjmů“, která nebyla využita, návrh Punch Graphix zamítl, jelikož měl za to, že se na přidanou hodnotu fúze, o niž se jedná v projednávané věci, vztahuje výjimka stanovená tímto ustanovením, jelikož se jedná o případ „likvidace“ dceřiných společností.

               19

               Společnost Punch Graphix podala proti tomuto rozsudku odvolání k hof van beroep te Gent.

               20

               Podle předkládajícího soudu správce daně připouští, že belgický právní režim odpočtu „definitivně zdaněných příjmů“ porušuje čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435 tím, že nedovoluje převést do pozdějších účetních období částku odpočtu „definitivně zdaněných příjmů“, jež nemohla být využita z důvodu nepostačujícího zdanitelného základu. Konstatuje též, že se před ním vedená debata účastníků řízení týká otázky, zda má být dotyčná fúze považována za „likvidaci“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435.

               21

               Předkládající soud má za to, že ústřední otázkou projednávané věci je, zda mohou vnitrostátní daňové orgány vymezovat oblast působnosti čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435, konkrétně výjimky, již tento článek stanoví, odkazem na ustanovení vnitrostátního práva, a přesněji na ustanovení zavádějící postavení na roveň, či dokonce fikci, a tím podat vlastní výklad ustanovení unijního práva. Belgický režim totiž tím, že za použití článků 208 a 210 CIR 92 staví fúzi sloučením naroveň likvidaci dceřiné společnosti, vyjímá tuto operaci z působnosti pravidla stanoveného v čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435.

               22

               Za těchto podmínek se hof van beroep te Gent rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Mohou vnitrostátní daňové orgány vyloučit použití čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435 s poukazem na ustanovení obsažené v tomto článku, podle kterého uvedený článek neplatí pro likvidaci dceřiné společnosti, a odvolávat se přitom na vnitrostátní právní předpis (v projednávané věci článek 210 CIR 92), který staví fúzi sloučením, při které se likvidace dceřiné společnosti fakticky neuskutečňuje, na roveň fúzi, při které se taková likvidace dceřiné společnosti uskutečňuje?“

         K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

               23

               Přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je zpochybňována německou vládou, která tvrdí, že operace dotčená ve věci v původním řízení je čistě interní situací, jež se dotýká pouze belgických společností, a tudíž se neřídí směrnicí 90/435, jelikož se tato směrnice použije pouze na spolupráci společností z různých členských států.

               24

               Podle německé vlády nemůže být přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uznána ani na základě judikatury Soudního dvora týkající se odkazů ve vnitrostátním právu na ustanovení unijního práva v případě vnitrostátních situací. V první řadě předkládající soud nezmiňuje odkaz belgického práva na směrnici 90/435. Kromě toho směrnice 90/435 nemá za úkol upravovat finanční důsledky fúze, jelikož tato otázka se řídí výlučně směrnicí 90/434. Pravidlo zavedené čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435 nemůže být tudíž odkazem vnitrostátního práva rozšířeno na situaci, jíž se toto ustanovení netýká, ale v unijním právu je upravena směrnicí 90/434.

               25

               Je sice nesporné, že se spor v původním řízení týká ustanovení vnitrostátního práva, jež se uplatní v čistě vnitrostátních situacích, zatímco směrnice 90/435 se vztahuje na rozdělování zisků společností členského státu, které pocházejí od jejich dceřiných společností z ostatních členských států (viz rozsudek ze dne 12. února 2009, Cobelfret, C-138/07, Sb. rozh. s. I-731, bod 20).

               26

               Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce však zaprvé vyplývá, že oba dotčení účastníci řízení vycházejí z předpokladu, že belgické vnitrostátní právo odkazuje ohledně právního režimu „definitivně zdaněných příjmů“ na směrnici 90/435, což mimo jiné potvrdila belgická vláda ve svém písemném vyjádření předloženém Soudnímu dvoru. Kromě toho existence takovéto odkazu belgického práva na směrnici 90/435, jakož i přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě tohoto odkazu byly již uznány judikaturou Soudního dvora, nejnověji mimo jiné usnesením ze dne 4. června 2009, KBC Bank a Beleggen, Risicokapitaal, Beheer (C-439/07 a C-499/07, Sb. rozh. s. I-4409, body 58 a 59).

               27

               Zadruhé podle ustálené judikatury v případě, že vnitrostátní právní předpisy řeší čistě vnitrostátní situace ve shodě s unijním právem, přísluší vnitrostátnímu soudu, aby v rámci dělby soudních pravomocí mezi vnitrostátní soudy a Soudní dvůr stanovené v článku 267 SFEU posoudil přesný význam tohoto odkazu na unijní právo, přičemž pravomoc Soudního dvora je omezena pouze na přezkum ustanovení tohoto práva (výše uvedené usnesení KBC Bank a Beleggen, Risicokapitaal, Beheer, bod 59 a citovaná judikatura).

               28

               Nelze tudíž zpochybnit přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě předpokladu, že čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435 se ratione materiae netýká situace, jako je ta, o kterou se jedná v původním řízení, která se v zásadě řídí výlučně směrnicí 90/434.

               29

               Z výše uvedeného vyplývá, že na předběžnou otázku je třeba odpovědět.

         K předběžné otázce

               30

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být pojem „likvidace“ použitý v čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435 vykládán v tom smyslu, že zrušení společnosti v rámci fúze sloučením je třeba považovat za takovouto likvidaci.

               31

               Tato otázka byla položena v souvislosti s tím, že belgické právní předpisy kladou takovouto operaci na roveň likvidaci dceřiné společnosti. Podle Belgického státu se tak obecné pravidlo stanovené v čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435, tzn. povinnost zabránit dvojímu hospodářskému zdanění rozdělených zisků, neuplatní z důvodu výjimky týkající se zisků rozdělených „při likvidaci“ dceřiné společnosti.

               32

               Aby bylo možno odpovědět na tuto otázku, je třeba konstatovat, že směrnice 90/435 nevymezuje pojem „likvidace“.

               33

               Podle čl. 2 písm. a) třetí odrážky směrnice 90/434 je „fúze“ definována jako „operace, při které společnost, jež se ruší bez likvidace, převádí veškerá svá aktiva a pasiva na společnost, jež vlastní veškeré cenné papíry představující její základní kapitál“.

               34

               Je sice pravda, že tato definice „fúze“ je obsažena ve směrnici 90/434, a nikoli ve směrnici 90/435. Tato okolnost však nebrání tomu, aby byla tato definice zohledněna pro účely výkladu pojmu „likvidace“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435.

               35

               Je totiž třeba připomenout, že návrh směrnice 90/435 byl Evropskou komisí předložen téhož dne jako návrh směrnice 90/434, že obě tyto směrnice byly Radou Evropské unie přijaty ve stejný den, a že měly být provedeny do vnitrostátních právních řádů současně. Kromě toho obě směrnice sledují – jak vyplývá z prvního bodu jejich odůvodnění – z věcného hlediska společný cíl zrušit omezení, znevýhodnění nebo zvláštní narušení, které by vyplývaly z daňových předpisů členských států pro operace podle těchto směrnic, tzn. co se týče směrnice 90/435 pro spolupráci mezi mateřskými a dceřinými společnostmi z různých členských států, a směrnice 90/434 pro fúze, rozdělení, převody aktiv a výměnu akcií, jež se týkají společností z různých členských států. Protože tyto směrnice upravují jednotlivé formy nadnárodní spolupráce společností, tvoří tudíž v souladu se záměrem zákonodárce jeden celek, v němž se vzájemně doplňují.

               36

               Zmíněná definice pojmu „fúze“ obsažená v čl. 2 písm. a) třetí odrážce směrnice 90/434 je tedy relevantní i pro výklad pojmu „likvidace“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435, takže zrušení společnosti v rámci fúze sloučením nemůže být považováno za „likvidaci“ ve smyslu posledně uvedeného ustanovení.

               37

               Vzhledem k předchozímu je třeba na položenou otázku odpovědět, že pojem „likvidace“ obsažený v čl. 4 odst. 1 směrnice 90/435 musí být vykládán v tom smyslu, že zrušení společnosti v rámci fúze sloučením nelze považovat za takovouto likvidaci.

         K nákladům řízení

               38

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                     Pojem „likvidace“ obsažený v čl. 4 odst. 1 směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států, ve znění směrnice Rady 2006/98/ES ze dne 20. listopadu 2006, musí být vykládán v tom smyslu, že zrušení společnosti v rámci fúze sloučením nelze považovat za takovouto likvidaci.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. července 2001. # Ordine degli Architetti delle province di Milano e Lodi, Piero De Amicis, Consiglio Nazionale degli Architetti a Leopoldo Freyrie proti Comune di Milano, za přítomnosti Pirelli SpA, Milano Centrale Servizi SpA a Fondazione Teatro alla Scala. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Itálie. # Věc C-399/98.