title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. července 2015.#Diageo Brands BV v. Simiramida-04 EOOD.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden.#Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Uznávání a výkon rozhodnutí – Důvody odmítnutí – Porušení veřejného pořádku státu, v němž se o uznání žádá – Rozhodnutí vydané soudem jiného členského státu, které je v rozporu s unijním právem v oblasti ochranných známek – Směrnice 2004/48/ES – Dodržování práv duševního vlastnictví – Náklady řízení.#Věc C-681/13.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑681/13,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 20. prosince 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 23. prosince 2013, v řízení
            Diageo Brands BV
            proti
            Simiramida-04 EOOD,
            SOUDNÍ DVŮR (první senát),
            ve složení A. Tizzano, předseda senátu, S. Rodin, E. Levits, M. Berger (zpravodajka) a F. Biltgen, soudci,
            generální advokát: M. Szpunar,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. prosince 2014,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Diageo Brands BV F. Vermeulenem, C. Gielenem a A. Verschuurem, advocaten,
            – za Simiramida-04 EOOD S. Todorova Zhelyazkova, advokat, jakož i M. Gerritsenem a A. Gieskem, advocaten,
            – za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,
            – za lotyšskou vládu I. Kalniņšem a I. Ņesterovou, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi A.‑M. Rouchaud-Joët a G. Wilsem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. března 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 34 bodu 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42) a článku 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (Úř. věst. L 157, s. 45; Zvl. vyd. 17/02, s. 32).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Diageo Brands BV (dále jen „Diageo Brands“) a Simiramida-04 EOOD (dále jen „Simiramida“) ve věci návrhu posledně uvedené na náhradu škody, která jí byla způsobena zabavením jí určeného zboží, k němuž došlo na žádost Diageo Brands.
            Právní rámec
            Nařízení č. 44/2001
            3. Bod 16 odůvodnění nařízení č. 44/2001 uvádí, že „[v]zájemná důvěra ve výkon spravedlnosti v rámci [Evropské unie] umožňuje, aby rozhodnutí vydaná v kterémkoli členském státě byla bez dalšího uznávána bez potřeby jakéhokoli dalšího řízení, kromě sporných případů“.
            4. Kapitola III nařízení č. 44/2001, nadepsaná „Uznávání a výkon“, je rozdělena do tří oddílů. První oddíl, nadepsaný „Uznávání“, zahrnuje mimo jiné články 33, 34 a 36 tohoto nařízení.
            5. Článek 33 odst. 1 nařízení č. 44/2001 zní takto:
            „Rozhodnutí vydaná v některém členském státě jsou v ostatních členských státech uznávána, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení.“
            6. Článek 34 tohoto nařízení uvádí:
            „Rozhodnutí se neuzná,
            1) je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá;
            [...]“
            7. Článek 36 uvedeného nařízení stanoví:
            „Cizí rozhodnutí nesmí být v žádném případě přezkoumáváno ve věci samé.“
            Směrnice 89/104/EHS
            8. První směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), ve znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3; Zvl. vyd. 11/52, s. 3, dále jen „směrnice 89/104“), byla zrušena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/95/ES ze dne 22. října 2008, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (kodifikované znění) (Úř. věst. L 299, s. 25). Nicméně vzhledem k datu skutkových okolností se na spor v původním řízení použije i nadále směrnice 89/104.
            9. Článek 5 této směrnice uváděl:
            „1. Ze zapsané ochranné známky vyplývají pro jejího majitele výlučná práva. Majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly:
            a) označení totožné s ochrannou známkou pro zboží nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je známka zapsána;
            [...]
            3. Pokud jsou splněny podmínky uvedené v odstavcích 1 a 2, může být zakázáno zejména:
            a) umísťovat označení na zboží nebo jeho obaly;
            b) nabízet zboží pod tímto označením, uvádět je na trh nebo skladovat za tímto účelem anebo nabízet či poskytovat pod tímto označením služby;
            c) dovážet či vyvážet pod tímto označením zboží;
            [...]“
            10. Článek 7 směrnice 89/104, nadepsaný „Vyčerpání práv z ochranné známky“, v odstavci 1 uváděl:
            „Ochranná známka neopravňuje majitele, aby zakázal její užívání pro zboží, které bylo pod touto ochrannou známkou uvedeno majitelem nebo s jeho souhlasem na trh [v Evropském hospodářském prostoru].“
            Směrnice 2004/48
            11. Bod 10 odůvodnění směrnice 2004/48 uvádí, že cílem této směrnice je sblížení právních předpisů členských států „tak, aby byla zajištěna vysoká, rovnocenná a stejnorodá úroveň ochrany vnitřního trhu“.
            12. Bod 22 odůvodnění téže směrnice upřesňuje, že mezi opatřeními, která musí poskytnout členské státy, „[j]e také nezbytné stanovit prozatímní opatření k okamžitému ukončení porušování práv, bez čekání na rozhodnutí ve věci samé [...] a [při poskytnutí] záruky úhrady nákladů a škody způsobené žalovanému neoprávněným návrhem“.
            13. Směrnice 2004/48 se podle článku 1 týká „opatření, řízení a nápravných opatření nezbytných k zajištění dodržování práv duševního vlastnictví“, přičemž pojem „práva duševního vlastnictví“ zahrnuje podle téhož ustanovení „práva průmyslového vlastnictví“.
            14. Článek 2 odst. 1 této směrnice uvádí, že opatření, řízení a nápravná opatření stanovená touto směrnicí se použijí „na jakékoli porušení práv duševního vlastnictví stanovené právem Společenství nebo vnitrostátním právem dotyčného členského státu“.
            15. Opatření, řízení a nápravná opatření, která jsou potřebná k zajištění dodržování práv duševního vlastnictví a která jsou členské státy povinny přijmout, musí být podle čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice „účinná, přiměřená a odrazující a musí být používána způsobem, který zabraňuje vzniku překážek právně dovoleného obchodu a poskytuje záruky proti jejich zneužití“.
            16. V této souvislosti čl. 7 odst. 1 směrnice 2004/48 ukládá členským státům povinnost zajistit, aby příslušné soudní orgány mohly za určitých podmínek „nařídit okamžitá a účinná předběžná opatření k zajištění významných důkazů údajného porušování“. Totéž ustanovení upřesňuje, že tato opatření mohou zahrnovat „fyzické zabavení zboží porušujícího právo“. Podle čl. 9 odst. 1 písm. b) této směrnice jsou členské státy povinny zajistit, aby soudní orgány mohly na žádost navrhovatele „nařídit zabavení nebo vydání zboží, u kterého je podezření, že jsou jím porušována práva duševního vlastnictví“. Článek 7 odst. 4 a čl. 9 odst. 7 uvedené směrnice stanoví, že „je-li následně zjištěno, že nedošlo k porušení nebo hrozbě porušení práva duševního vlastnictví“, jsou soudní orgány oprávněny „na žádost žalovaného nařídit navrhovateli, aby žalovanému poskytl přiměřenou náhradu škody způsobené těmito opatřeními“.
            17. Pokud jde o náklady řízení, článek 14 téže směrnice uvádí:
            „Členské státy zajistí, aby rozumné a přiměřené náklady řízení a další náklady strany úspěšné ve sporu byly zpravidla uhrazeny stranou, která ve sporu neuspěla, jestliže tomu nebrání spravedlnost.“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            18. Společnost Diageo Brands, jejíž sídlo se nachází v Amsterodamu (Nizozemsko), je majitelkou ochranné známky „Johnny Walker“. Whisky této značky uvádí v Bulharsku na trh prostřednictvím výhradního místního dovozce.
            19. Společnost Simiramida, která má sídlo ve Varně (Bulharsko), uvádí na trh alkoholické nápoje.
            20. Kontejner s 12 096 lahvemi whisky značky „Johnny Walker“, který pocházel z Gruzie a byl určen společnosti Simiramida, byl dne 31. prosince 2007 dopraven do přístavu Varna.
            21. Diageo Brands měla za to, že dovozem tohoto nákladu lahví do Bulharska bez jejího souhlasu byla porušena práva z ochranné známky, jejíž je majitelkou, a požádala proto Sofijski gradski sad (městský soud v Sofii, Bulharsko) o povolení nechat tento náklad zabavit, jež jí bylo poskytnuto usnesením ze dne 12. března 2008.
            22. Sofijski apelativen sad (odvolací soud v Sofii), k němuž Simiramida podala odvolání, toto usnesení dne 9. května 2008 zrušil.
            23. Varhoven kasacionen sad (Nejvyšší kasační soud) zamítl rozhodnutími ze dne 30. prosince 2008 a 24. března 2009 dovolání, které podala Diageo Brands, z formálních důvodů.
            24. Rozhodnutí zabavit na žádost Diageo Brands náklad lahví whisky bylo dne 9. dubna 2009 zrušeno.
            25. V řízení ve věci samé, které bylo na návrh společnosti Diageo Brands zahájeno proti Simiramida z důvodu porušení práv z ochranné známky, jejíž je Diageo Brands majitelkou, Sofijski gradski sad zamítl rozhodnutím ze dne 11. ledna 2010 návrhová žádání Diageo Brands. Uvedený soud rozhodl, že z výkladového rozhodnutí, které vydal Varhoven kasacionen sad dne 15. června 2009, vyplývá, že dovoz výrobků, které byly se souhlasem majitele dotyčné ochranné známky uvedeny na trh mimo Evropský hospodářský prostor (EHP), do Bulharska nepředstavuje porušení práv plynoucích z této ochranné známky. Sofijski gradski sad měl za to, že na základě bulharských předpisů upravujících organizaci a fungování soudů je tímto výkladovým rozhodnutím vázán.
            26. Diageo Brands nepodala proti rozhodnutí Sofijski gradski sad ze dne 11. ledna 2010 žádný opravný prostředek, a toto rozhodnutí tedy nabylo právní moci.
            27. Ve sporu v původním řízení Simiramida nizozemským soudům navrhuje, aby společnosti Diageo Brands uložily, aby jí zaplatila více než 10 milionů eur jako náhradu škody, jež jí byla údajně způsobena zabavením nákladu provedeným na žádost posledně uvedené společnosti. Simiramida opírá svůj návrh o rozhodnutí, jež vydal Sofijski gradski sad dne 11. ledna 2010 a v němž byla konstatována protiprávní povaha tohoto zabavení. Diageo Brands na svou obhajobu uvádí, že toto rozhodnutí nemůže být v Nizozemsku uznáno, neboť je zjevně v rozporu s nizozemským veřejným pořádkem ve smyslu čl. 34 bodu 1 nařízení č. 44/2001. Má za to, že Sofijski gradski sad v daném rozhodnutí použil právo Evropské unie zjevně nesprávným způsobem, když vycházel z výkladového rozhodnutí Varhoven kasacionen sad ze dne 15. června 2009, které je věcně nesprávné a bylo navíc přijato v rozporu s povinností Varhoven kasacionen sad položit předběžnou otázku na základě článku 267 SFEU.
            28. Rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu) rozhodnutím ze dne 2. března 2011 vyhověl argumentům společnosti Diageo Brands a zamítl návrh společnosti Simiramida.
            29. Na základě odvolání, jež podala Simiramida, Gerechtshof te Amsterdam (odvolací soud v Amsterodamu) rozhodnutím ze dne 5. června 2012 změnil rozhodnutí rechtbank Amsterdam a rozhodl, že rozhodnutí Sofijski gradski sad ze dne 11. ledna 2010 musí být v Nizozemsku uznáno, avšak nerozhodl o návrhu na náhradu škody.
            30. Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud), k němuž Diageo Brands podala dovolání proti rozhodnutí Gerechtshof te Amsterdam, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Musí být čl. 34 bod 1 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že tento důvod odmítnutí zahrnuje i případ, kdy je rozhodnutí soudu členského státu původu zjevně v rozporu s unijním právem a uvedený soud o tom věděl?
            2 a) Musí být čl. 34 bod 1 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že účastník řízení, který se dovolává důvodu odmítnutí uvedeného v čl. 34 bodě 1 nařízení č. 44/2001, nevyužil žádný opravný prostředek, který měl k dispozici v členském státě, v němž bylo vydáno rozhodnutí, brání tomu, aby se tohoto důvodu odmítnutí užitečně dovolával?
            2 b) Byla by v případě kladné odpovědi na druhou otázku pod písm. a) odpověď odlišná, pokud by využití opravného prostředku v členském státě, v němž bylo vydáno rozhodnutí, postrádalo smysl, neboť je nutno mít za to, že by nevedlo k odlišnému rozhodnutí?
            3) Musí být článek 14 směrnice 2004/48 vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení se vztahuje i na náklady účastníků řízení, které jim vzniknou v rámci řízení o návrhu na náhradu škody v jednom členském státě, pokud se návrh a obrana týkají údajné odpovědnosti žalovaného z důvodu zabavení zboží a prohlášení učiněných za účelem zajištění dodržování jeho práva vyplývajícího z ochranné známky v jiném členském státě, a v této souvislosti vyvstává otázka uznání rozhodnutí soudu posledně uvedeného členského státu v prvně jmenovaném členském státě?“
            K návrhu na znovuotevření ústní části řízení
            31. Ústní část řízení byla ukončena dne 3. března 2015 po přednesení stanoviska generálního advokáta, načež Diageo Brands dopisem ze dne 6. března 2015, došlým soudní kanceláři Soudního dvora dne 20. března 2015, navrhla znovuotevření této ústní části.
            32. Na podporu tohoto návrhu Diageo Brands zaprvé uvádí, že generální advokát v bodě 27 a následujících svého stanoviska zpochybnil správnost předpokladů, na kterých Hoge Raad der Nederlanden založil své předkládací rozhodnutí, a sice předpokladu, že z výkladového rozhodnutí Varhoven kasacionen sad ze dne 15. června 2009, které bylo potvrzeno druhým rozhodnutím ze dne 26. dubna 2012, i z rozhodnutí Sofijski gradski sad vyplývá zjevné a vědomé porušení základní zásady unijního práva, a předpokladu, že podání opravného prostředku k Varhoven kasacionen sad postrádalo pro Diageo Brands smysl. Pokud by měl Soudní dvůr za to, že správnost těchto předpokladů může být ještě předmětem diskuse mezi účastníky řízení, tato diskuse by podle Diageo Brands musela splňovat požadavky základní zásady kontradiktornosti, která je zakotvena v článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských a základních svobod, jež byla podepsána v Římě dne 4. listopadu 1950, a v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie.
            33. Zadruhé Diageo Brands tvrdí, že neměla příležitost se vyjádřit k některým písemnostem, které Evropská komise předložila během jednání.
            34. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 83 jednacího řádu může Soudní dvůr kdykoli po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení, zejména má-li za to, že věc není dostatečně objasněna, nebo předložil-li některý z účastníků řízení po ukončení této části řízení novou skutečnost, která může mít rozhodující vliv na rozhodnutí Soudního dvora, anebo má-li být věc rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení nebo zúčastněnými uvedenými v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie projednán (viz rozsudek Komise v. Parker Hannifin Manufacturing a Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, bod 27 a citovaná judikatura).
            35. V projednávaném případě má Soudní dvůr po vyslechnutí generálního advokáta za to, že projednávaná věc je dostatečně objasněna a že nemusí být rozhodnuta na základě argumentů, které nebyly mezi účastníky řízení projednány. Předpoklady, z nichž vychází úvahy předkládajícího soudu a na které odkazuje Diageo Brands, byly totiž zmíněny a byly předmětem kontradiktorní diskuse během jednání.
            36. Co se týče písemností, které Komise předložila na jednání, je třeba konstatovat, že nebyly zapsány do rejstříku a nejsou součástí spisu.
            37. Kromě toho je třeba připomenout, že podle čl. 252 druhého pododstavce SFEU je úlohou generálního advokáta předkládat veřejně, zcela nestranně a nezávisle odůvodněná stanoviska ve věcech, které podle statutu Soudního dvora vyžadují jeho účast. Soudní dvůr však není vázán stanoviskem generálního advokáta ani důvody, na základě kterých k němu dospěl (viz rozsudek Komise v. Parker Hannifin Manufacturing a Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, bod 29 a citovaná judikatura).
            38. Návrh na znovuotevření ústní části řízení musí být proto zamítnut.
            K předběžným otázkám
            K první a druhé otázce
            39. Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda skutečnost, že rozhodnutí soudu členského státu je zjevně v rozporu s unijním právem a při jeho vydání byly porušeny procesní záruky, představuje důvod k odmítnutí uznání podle čl. 34 bodu 1 nařízení č. 44/2001. Předkládající soud se rovněž táže, zda soud členského státu, v němž se o uznání žádá, musí v takovém kontextu zohlednit skutečnost, že osoba, která s tímto uznáním nesouhlasí, nevyužila opravné prostředky stanovené v právních předpisech státu původu.
            Úvodní poznámky
            40. Úvodem je třeba připomenout, že zásada vzájemné důvěry členských států, která má v unijním právu zásadní význam, zejména v souvislosti s prostorem svobody, bezpečnosti a práva ukládá každému z těchto států, aby až na výjimečné okolnosti vycházel z toho, že všechny ostatní členské státy dodržují unijní právo, a zejména základní práva, která unijní právo uznává (v tomto smyslu viz posudek 2/13, EU:C:2014:2454, bod 191 a citovaná judikatura). Jak vyplývá z bodu 16 odůvodnění nařízení č. 44/2001, nařízením zavedený režim uznávání a výkonu je založen právě na vzájemné důvěře ve výkon spravedlnosti v rámci Unie. Taková důvěra mimo jiné vyžaduje, aby soudní rozhodnutí vydaná v některém členském státě byla bez dalšího uznána v jiném členském státě (viz rozsudek flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, bod 45).
            41. Článek 34 nařízení č. 44/2011, který uvádí důvody, pro které lze odmítnout uznání rozhodnutí, musí být v rámci tohoto systému vykládán striktně, neboť představuje překážku uskutečnění jednoho ze základních cílů uvedeného nařízení. Pokud jde konkrétně o použití ustanovení o veřejném pořádku obsaženého v čl. 34 bodu 1 tohoto nařízení, může se uplatnit pouze ve výjimečných případech (viz rozsudek Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, bod 55 a citovaná judikatura).
            42. Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že ačkoli je členským státům v zásadě ponechána volnost určit podle výhrady obsažené v čl. 34 bodě 1 nařízení č. 44/2001 požadavky vyplývající z jejich veřejného pořádku v souladu s jejich vnitrostátními pojetími, spadá určení mezí tohoto pojmu do výkladu tohoto nařízení. Soudnímu dvoru proto sice nepřísluší vymezit obsah veřejného pořádku členského státu, ale přísluší mu kontrolovat meze, v jejichž rámci může soud členského státu použít tento pojem, aby neuznal rozhodnutí vydané v jiném členském státě (viz rozsudek flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, bod 47 a citovaná judikatura).
            43. V tomto ohledu je třeba uvést, že článek 36 nařízení č. 44/2001 tím, že stanoví zákaz přezkoumávat rozhodnutí vydané v jiném členském státě ve věci samé, zakazuje soudu státu, v němž se o uznání žádá, odmítnout uznání tohoto rozhodnutí jen proto, že existuje rozdíl mezi právním pravidlem použitým soudem státu původu a právním pravidlem, které by použil soud státu, v němž se o uznání žádá, pokud by mu byl spor předložen. Stejně tak nemůže soud státu, v němž se o uznání žádá, přezkoumávat správnost právních nebo skutkových posouzení, která provedl soud státu původu (viz rozsudek flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, bod 48 a citovaná judikatura).
            44. Použití ustanovení o veřejném pořádku obsaženého v čl. 34 bodu 1 nařízení č. 44/2001 přichází v úvahu pouze v případě, že by uznání rozhodnutí vydaného v jiném členském státě nepřijatelným způsobem narušovalo právní řád státu, v němž se o uznání žádá, neboť by byla dotčena nějaká základní zásada. Za účelem respektování zákazu přezkoumávat rozhodnutí vydané v jiném členském státě ve věci samé by musel zásah představovat zjevné porušení právního pravidla považovaného v právním řádu státu, v němž se o uznání žádá, za zásadní, nebo práva, které je v tomto právním řádu uznáváno za základní (viz rozsudek flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, bod 49 a citovaná judikatura).
            45. Ve světle těchto úvah je třeba zkoumat, zda skutečnosti uvedené předkládajícím soudem mohou prokázat, že uznání rozhodnutí, které Sofijski gradski sad vydal dne 11. ledna 2010, představuje zjevné porušení nizozemského veřejného pořádku ve smyslu čl. 34 bodu 1 nařízení č. 44/2001.
            46. Tyto skutečnosti se týkají toho, že v daném rozhodnutí bylo porušeno hmotněprávní pravidlo a že v rámci řízení, které vedlo k přijetí uvedeného rozhodnutí, byly porušeny procesní záruky.
            K porušení hmotněprávního pravidla uvedeného v článku 5 směrnice 89/104
            47. Ve věci v původním řízení vychází předkládající soud z předpokladu, že Sofijski gradski sad tím, že v rozhodnutí ze dne 11. ledna 2010 rozhodl, že dovoz výrobků, které byly se souhlasem majitele dotyčné ochranné známky uvedeny na trh mimo EHP, do Bulharska nepředstavuje porušení práv plynoucích z této ochranné známky, použil čl. 5 odst. 3 směrnice 89/104 zjevně nesprávným způsobem.
            48. V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že okolnost, že zjevné pochybení, kterého se dopustil soud státu původu, se stejně jako ve věci v původním řízení týká pravidla unijního práva, a nikoli pravidla vnitrostátního práva, nemění podmínky pro použití ustanovení o veřejném pořádku ve smyslu čl. 34 bodu 1 nařízení č. 44/2001. Vnitrostátnímu soudu totiž přísluší, aby se stejnou účinností zajistil ochranu práv stanovených vnitrostátním právním řádem a práv přiznaných unijním právním řádem (v tomto smyslu viz rozsudek Renault, C‑38/98, EU:C:2000:225, bod 32).
            49. Dále je třeba připomenout, že soud státu, v němž se o uznání žádá, nemůže odmítnout uznat rozhodnutí vydané v jiném členském státě pouze z důvodu, že má za to, že v tomto rozhodnutí bylo vnitrostátní právo nebo unijní právo použito nesprávně, neboť jinak by byl zpochybněn účel nařízení č. 44/2001. Naopak je třeba mít za to, že systém opravných prostředků zavedený v každém členském státě, který je doplněn mechanismem řízení o předběžné otázce stanoveným v článku 267 SFEU, poskytuje v takových případech právním subjektům dostatečnou záruku (v tomto smyslu viz rozsudek Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, bod 60 a citovaná judikatura).
            50. Ustanovení o veřejném pořádku by se tak uplatnilo pouze tehdy, pokud by uvedené právní pochybení znamenalo, že by uznání dotyčného rozhodnutí ve státě, v němž se o uznání žádá, vedlo ke zjevnému porušení zásadního právního pravidla v unijním právním řádu, a tedy v právním řádu uvedeného členského státu.
            51. Jak přitom uvedl generální advokát v bodě 52 svého stanoviska, hmotněprávní ustanovení dotčené v původním řízení, tedy čl. 5 odst. 3 směrnice 89/104, je součástí směrnice upravující minimální harmonizaci, jejímž účelem je částečné sblížení různorodých právních předpisů členských států v oblasti ochranných známek. I když je pravda, že dodržení práv, která článek 5 této směrnice přiznává majiteli ochranné známky, stejně jako správné použití pravidel týkajících se vyčerpání těchto práv, jež jsou stanovena v článku 7 uvedené směrnice, mají přímý dopad na fungování vnitřního trhu, nelze z toho dovodit, že pochybení při provádění těchto ustanovení by nepřijatelným způsobem narušilo unijní právní řád, neboť by byla dotčena nějaká základní zásada tohoto právního řádu.
            52. Naopak je třeba mít za to, že samotná okolnost, že rozhodnutí, které dne 11. ledna 2010 vydal Sofijski gradski sad, je podle soudu státu, v němž se o uznání žádá, stiženo pochybením, pokud jde o použití ustanovení, která upravují práva majitele ochranné známky a jsou obsažena ve směrnici 89/104, na okolnosti v původním řízení, nemůže odůvodnit neuznání tohoto rozhodnutí ve státě, v němž se o uznání žádá, jelikož toto pochybení nepředstavuje porušení zásadního právního pravidla v unijním právním řádu, a tedy v právním řádu státu, v němž se o uznání žádá.
            K porušení procesních záruk
            53. Předkládající soud v projednávané věci zdůrazňuje, že pochybení, kterého se podle jeho názoru dopustil Sofijski gradski sad, má svůj původ ve výkladovém rozhodnutí, které dne 15. června 2009 přijal Varhoven kasacionen sad a ve kterém posledně uvedený soud poskytl zjevně nesprávný, avšak pro soudy nižšího stupně závazný výklad čl. 5 odst. 3 směrnice 89/104. Předkládající soud dodává, že Varhoven kasacionen sad nemohl se vší pravděpodobností nevědět o zjevně nesprávné povaze tohoto výkladu, neboť několik členů daného soudu vyjádřilo v odlišných stanoviscích svůj nesouhlas s uvedeným výkladem.
            54. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že pouhou skutečnost, že několik členů Varhoven kasacionen sad vydalo v souladu s procesními pravidly platnými v Bulharsku v dotčeném výkladovém rozhodnutí stanovisko, které se lišilo od stanoviska většiny, nelze považovat za důkaz o úmyslu této většiny porušit unijní právo, ale je třeba na ni nahlížet jako na odraz diskuze, k níž mohl oprávněně vést přezkum složité právní otázky.
            55. Kromě toho je třeba uvést, že Komise v písemném vyjádření, které předložila Soudnímu dvoru, uvedla, že v rámci řízení o nesplnění povinnosti, které zahájila proti Bulharské republice, zkoumala slučitelnost výkladových rozhodnutí, která Varhoven kasacionen sad vydal ve dnech 15. června 2009 a 26. dubna 2012, s unijním právem. Komise dodala, že po tomto přezkumu dospěla k závěru, že tato dvě rozhodnutí jsou v souladu s unijním právem, a ukončila toto řízení o nesplnění povinnosti.
            56. Z těchto rozdílů v posouzení, o kterých Soudnímu dvoru nepřísluší v kontextu projednávané věci rozhodnout, přinejmenším vyplývá, že Varhoven kasacionen sad nelze vytýkat, že se dopustil zjevného porušení ustanovení unijního práva a přinutil k němu soudy nižšího stupně.
            57. Jak uvádí předkládající soud, Diageo Brands dále tvrdí, že bulharské soudy porušily zásadu spolupráce vnitrostátních soudů a Soudního dvora, ze které podle jejího názoru vyplývá povinnost použít mechanismus řízení o předběžné otázce a která je konkrétním vyjádřením zásady loajální spolupráce mezi členskými státy, jež je zakotvena v čl. 4 odst. 3 SEU.
            58. V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že Sofijski gradski sad, který vydal rozhodnutí, o jehož uznání se žádá, je soudem prvního stupně, proti jehož rozhodnutím lze podat opravný prostředek podle vnitrostátního práva. Podle čl. 267 druhého pododstavce SFEU má tedy daný soud možnost, avšak nikoli povinnost požádat Soudní dvůr o rozhodnutí o předběžné otázce.
            59. Dále je třeba připomenout, že systém zavedený článkem 267 SFEU za účelem zajištění jednotného výkladu unijního práva v členských státech zavádí přímou spolupráci mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy na základě řízení, v němž účastníci nemají žádnou možnost iniciativy. Řízení o předběžné otázce tak spočívá na dialogu mezi soudy, jehož zahájení zcela závisí na tom, jak vnitrostátní soud posoudí relevanci a nezbytnost předběžné otázky (rozsudek Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, body 62 a 63 a citovaná judikatura).
            60. Z toho plyne, že i za předpokladu, že by otázka výkladu čl. 5 odst. 3 směrnice 89/104 byla před Sofijski gradski sad vznesena, nebyl daný soud povinen položit Soudnímu dvoru otázku v tomto smyslu.
            61. V tomto kontextu je třeba poznamenat, že podle informací poskytnutých Soudnímu dvoru mohlo být proti rozhodnutí Sofijski gradski sad ze dne 11. ledna 2010 podáno odvolání, po kterém mohlo případně následovat dovolání podané k Varhoven kasacionen sad.
            62. Z předkládacího rozhodnutí však vyplývá, že Diageo Brands nepodala proti uvedenému rozhodnutí opravné prostředky, které jí poskytovalo vnitrostátní právo. Diageo Brands tuto skutečnost odůvodňuje tím, že podání opravného prostředku postrádalo smysl, neboť nemohlo vést k odlišnému rozhodnutí soudů vyššího stupně; předkládající soud považuje toto tvrzení za neopodstatněné.
            63. V tomto ohledu je třeba uvést, že jak bylo připomenuto v bodě 40 tohoto rozsudku, režim uznávání a výkonu zavedený nařízením č. 44/2001 je založen na vzájemné důvěře ve výkon spravedlnosti v rámci Unie. Tato důvěra, kterou členské státy navzájem přiznávají svým právním systémům a soudním institucím, umožňuje mít za to, že systém opravných prostředků zavedený v každém členském státě, který je doplněn mechanismem řízení o předběžné otázce stanoveným v článku 267 SFEU, poskytuje při nesprávném použití vnitrostátního práva nebo unijního práva právním subjektům dostatečnou záruku (viz bod 49 tohoto rozsudku).
            64. Z toho plyne, že nařízení č. 44/2001 musí být vykládáno v tom smyslu, že vychází ze základní myšlenky, že právní subjekty jsou v zásadě povinny využít všech opravných prostředků poskytnutých právem členského státu původu. Jak uvedl generální advokát v bodě 64 svého stanoviska, s výhradou zvláštních okolností, jež by využití opravných prostředků v členském státě původu příliš ztížily nebo znemožnily, jsou právní subjekty povinny využít v tomto členském státě všechny dostupné opravné prostředky, aby předem zabránily porušení veřejného pořádku. Toto pravidlo je o to víc odůvodněné v případě, kdy údajné porušení veřejného pořádku vyplývá – stejně jako ve sporu v původním řízení – z údajného porušení unijního práva.
            65. Pokud jde o okolnosti, kterých se Diageo Brands ve věci v původním řízení dovolává k odůvodnění toho, že nevyužila opravné prostředky, jež měla k dispozici, je třeba zaprvé uvést, že ze spisu vyplývá, že nelze vyloučit, že Sofijski gradski sad v rozhodnutí ze dne 11. ledna 2010 nesprávně použil výkladové rozhodnutí, které dne 15. června 2009 přijal Varhoven kasacionen sad. Pokud by přitom Diageo Brands podala proti tomuto rozhodnutí odvolání, takové pochybení – došlo-li k němu – mohlo být napraveno odvolacím soudem. Odvolací soud by měl každopádně možnost položit v případě pochyb o opodstatněnosti pr ávního posouzení provedeného Varhoven kasacionen sad Soudnímu dvoru otázku týkající se výkladu unijního práva dotčeného tímto posouzením (v tomto smyslu viz rozsudek Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 27).
            66. Zadruhé je třeba uvést, že pokud by bylo dále podáno dovolání k Varhoven kasacionen sad, tento by byl jakožto vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva ve smyslu čl. 267 třetího pododstavce SFEU, v zásadě povinen obrátit se na Soudní dvůr, pokud by vyvstaly pochybnosti o výkladu směrnice 89/104 (v tomto smyslu viz rozsudek Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 35). Neodůvodněné nesplnění této povinnosti uvedeným soudem by mělo za následek založení odpovědnosti Bulharské republiky v souladu s pravidly, která jsou v tomto ohledu definována v judikatuře Soudního dvora (rozsudek Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, body 50 a 59).
            67. Za těchto podmínek se nejeví, že bulharské soudy zjevně porušily zásadu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem ani že Diageo Brands byla zbavena ochrany zaručené systémem opravných prostředků zavedeným v tomto členském státě, který je doplněn mechanismem řízení o předběžné otázce stanoveným v článku 267 SFEU.
            68. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první a druhou otázku odpovědět, že čl. 34 bod 1 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že rozhodnutí vydané v jednom členském státě je v rozporu s unijním právem, neodůvodňuje, aby toto rozhodnutí nebylo uznáno v jiném členském státě z důvodu, že je v rozporu s veřejným pořádkem posledně uvedeného státu, pokud uplatňované právní pochybení nepředstavuje zjevné porušení právního pravidla, které je v unijním právním řádu, a tedy v právním řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, považováno za zásadní, nebo práva, které je v těchto právních řádech uznáváno za základní. Tak tomu není v případě nesprávného použití takového ustanovení, jako je čl. 5 odst. 3 směrnice 89/104.
            Když soud státu, v němž se o uznání žádá, ověřuje, zda mohlo dojít ke zjevnému porušení veřejného pořádku tohoto státu, musí zohlednit skutečnost, že s výhradou zvláštních okolností, jež by využití opravných prostředků v členském státě původu příliš ztížily nebo znemožnily, jsou právní subjekty povinny využít v tomto členském státě všechny dostupné opravné prostředky, aby předem zabránily takovému porušení.
            Ke třetí otázce
            69. Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda článek 14 směrnice 2004/48, podle kterého strana, která ve sporu neuspěla, musí zpravidla uhradit náklady strany úspěšné ve sporu, musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na náklady řízení vynaložené účastníky řízení v rámci žaloby podané v jednom členském státě, která zní na náhradu škody způsobené zabavením zboží v jiném členském státě, jehož cílem bylo předejít porušení práva duševního vlastnictví, když v rámci této žaloby na náhradu škody vyvstává otázka uznání rozhodnutí vydaného v tomto jiném členském státě, ve kterém je konstatována neodůvodněná povaha uvedeného zabavení.
            70. Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba určit, zda původní řízení spadá do působnosti směrnice 2004/48.
            71. Jak je uvedeno v bodě 10 odůvodnění směrnice 2004/48, cílem této směrnice je sblížení právních předpisů členských států, pokud jde o prostředky k dodržování práv duševního vlastnictví, tak, aby byla zajištěna vysoká, rovnocenná a stejnorodá úroveň ochrany vnitřního trhu.
            72. Za tímto účelem a v souladu s článkem 1 směrnice 2004/48 se tato směrnice týká všech opatření, řízení a nápravných opatření nezbytných k zajištění dodržování práv duševního vlastnictví. Článek 2 odst. 1 této směrnice upřesňuje, že se tato opatření, řízení a nápravná opatření použijí na jakékoli porušení těchto práv stanovené unijním právem nebo vnitrostátním právem dotyčného členského státu.
            73. Soudní dvůr rozhodl, že účelem ustanovení směrnice 2004/48 není upravit všechny aspekty práv duševního vlastnictví, nýbrž pouze ty, které se týkají dodržování těchto práv a jejich porušování, a to stanovením povinnosti zavést účinné právní prostředky k předcházení, ukončení nebo nápravě jakéhokoli porušení existujícího práva duševního vlastnictví (viz rozsudek ACI Adam BV a další, C‑435/12, EU:C:2014:254, bod 61 a citovaná judikatura).
            74. Z opatření, řízení a nápravných opatření stanovených směrnicí 2004/48 vyplývá, že právní prostředky, které mají zajistit ochranu práv duševního vlastnictví, jsou doplněny žalobami na náhradu škody, které s nimi úzce souvisejí. Zatímco čl. 7 odst. 1 a čl. 9 odst. 1 této směrnice tedy stanoví zajišťovací a předběžná opatření, která mají zejména zamezit jakémukoli hrozícímu porušení práva duševního vlastnictví a zahrnují mimo jiné zabavení zboží, u kterého je podezření, že je jím porušováno takové právo, stanoví čl. 7 odst. 4 a čl. 9 odst. 7 uvedené směrnice opatření, která umožňují žalovanému žádat náhradu škody v případě, že se následně ukáže, že nedošlo k porušení nebo hrozbě porušení práva duševního vlastnictví. Jak vyplývá z bodu 22 odůvodnění téže směrnice, tato opatření spočívající v náhradě škody představují záruky, které normotvůrce považoval za nezbytné k vyvážení okamžitých a účinných předběžných opatření, která stanovil.
            75. Původní řízení, jehož účelem je náhrada škody způsobené zabavením zboží, které bylo nejprve nařízeno soudními orgány členského státu s cílem zamezit hrozícímu porušení práva duševního vlastnictví, poté zrušeno stejnými orgány z důvodu, že existence porušení nebyla prokázána, představuje v projednávaném případě důsledek žaloby podané majitelem práva duševního vlastnictví a směřující k tomu, aby bylo nařízeno opatření s okamžitým účinkem, které by mu bez čekání na rozhodnutí ve věci samé umožnilo zamezit každému případnému porušení jeho práva. Taková žaloba na náhradu škody odpovídá zárukám, které směrnice 2004/48 poskytuje žalovanému jako protiváhu k přijetí předběžného opatření, kterým byly dotčeny jeho zájmy.
            76. Z toho plyne, že na takové řízení, jako je původní řízení, je třeba nahlížet tak, že spadá do působnosti směrnice 2004/48.
            77. Pokud jde o článek 14 směrnice 2004/48, Soudní dvůr již rozhodl, že toto ustanovení usiluje o posílení ochrany duševního vlastnictví tím, že brání tomu, aby poškozená strana byla odrazena od zahájení soudního řízení k ochraně svých práv (viz rozsudek Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 48).
            78. S ohledem na tento cíl, jakož i širokou a obecnou formulaci článku 14 směrnice 2004/48, který odkazuje na „stranu úspěšnou ve sporu“ a „stranu, která ve sporu neuspěla“, aniž poskytuje bližší upřesnění nebo stanoví omezení, co se týče povahy řízení, na které se pravidlo, které stanoví, musí uplatnit, je třeba mít za to, že se toto ustanovení použije na náklady řízení vynaložené v rámci každého řízení, které spadá do působnosti této směrnice.
            79. Okolnost, že posouzení odůvodněnosti či neodůvodněnosti dotčeného zabavení vyvolává ve sporu v původním řízení otázku uznání nebo odmítnutí uznání rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, není v tomto ohledu relevantní. Taková otázka má totiž akcesorickou povahu a nemění předmět sporu.
            80. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět, že článek 14 směrnice 2004/48 musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na náklady řízení vynaložené účastníky řízení v rámci žaloby podané v jednom členském státě, která zní na náhradu škody způsobené zabavením zboží v jiném členském státě, jehož cílem bylo předejít porušení práva duševního vlastnictví, když v rámci této žaloby na náhradu škody vyvstává otázka uznání rozhodnutí vydaného v tomto jiném členském státě, ve kterém je konstatována neodůvodněná povaha tohoto zabavení.
            K nákladům řízení
            81. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
            1) Článek 34 bod 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že rozhodnutí vydané v jednom členském státě je v rozporu s unijním právem, neodůvodňuje, aby toto rozhodnutí nebylo uznáno v jiném členském státě z důvodu, že je v rozporu s veřejným pořádkem tohoto státu, pokud uplatňované právní pochybení nepředstavuje zjevné porušení právního pravidla, které je v unijním právním řádu, a tedy v právním řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, považováno za zásadní, nebo práva, které je v těchto právních řádech uznáváno za základní. Tak tomu není v případě nesprávného použití takového ustanovení, jako je čl. 5 odst. 3 směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách, ve znění Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992.
            Když soud státu, v němž se o uznání žádá, ověřuje, zda mohlo dojít ke zjevnému porušení veřejného pořádku tohoto státu, musí zohlednit skutečnost, že s výhradou zvláštních okolností, jež by využití opravných prostředků v členském státě původu příliš ztížily nebo znemožnily, jsou právní subjekty povinny využít v tomto členském státě všechny dostupné opravné prostředky, aby předem zabránily takovému porušení.
            2) Článek 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na náklady řízení vynaložené účastníky řízení v rámci žaloby podané v jednom členském státě, která zní na náhradu škody způsobené zabavením zboží v jiném členském státě, jehož cílem bylo předejít porušení práva duševního vlastnictví, když v rámci této žaloby na náhradu škody vyvstává otázka uznání rozhodnutí vydaného v tomto jiném členském státě, ve kterém je konstatována neodůvodněná povaha tohoto zabavení.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 6. září 2013. # Bank Refah Kargaran proti Radě Evropské unie. # Společná zahraniční a bezpečnostní politika - Omezující opatření přijatá vůči Íránu s cílem zabránit šíření jaderných zbraní - Zmrazení finančních prostředků - Povinnost uvést odůvodnění - Právo na obhajobu - Právo na účinnou soudní ochranu. # Věc T-24/11.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci T‑24/11,
            Bank Refah Kargaran,  se sídlem v Teheránu (Írán), zastoupená J.‑M. Thouveninem, advokátem,
            žalobkyně,
            proti
            Radě Evropské unie,  zastoupené M. Bishopem a R. Liudvinaviciute-Cordeiro, jako zmocněnci,
            žalované,
            podporované
            Evropskou komisí,  původně zastoupenou F. Erlbacherem a M. Konstantinidisem, poté A. Bordesem a M. Konstantinidisem, jako zmocněnci,
            vedlejší účastnicí,
            jejímž předmětem je zaprvé návrh na určení, že rozhodnutí Rady 2010/413/SZBP ze dne 26. července 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení společného postoje 2007/140/SZBP (Úř. věst. L 195, s. 39) se nevztahuje na žalobkyni, zadruhé návrh na zrušení nařízení Rady (EU) č. 961/2010 ze dne 25. října 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení (ES) č. 423/2007 (Úř. věst. L 281, s. 1), nařízení Rady (EU) č. 267/2012 ze dne 23. března 2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení č. 961/2010 (Úř. věst. L 88, s. 1) a nařízení Rady (EU) č. 1263/2012 ze dne 21. prosince 2012, kterým se mění nařízení č. 267/2012 (Úř. věst. L 356, s. 34), jakož i všech budoucích nařízení doplňujících nebo nahrazujících tato nařízení do vyhlášení rozsudku, jímž se končí řízení, v rozsahu, v němž se tyto akty týkají žalobkyně, zatřetí návrh na zrušení rozhodnutí Rady 2010/644/SZBP ze dne 25. října 2010, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 (Úř. věst. L 281, s. 81), rozhodnutí Rady 2011/783/SZBP ze dne 1. prosince 2011, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 (Úř. věst. L 319, s. 71), prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1245/2011 ze dne 1. prosince 2011, kterým se provádí nařízení č. 961/2010 (Úř. věst. L 319, s. 11), a rozhodnutí Rady 2012/829/SZBP ze dne 21. prosince 2012, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 (Úř. věst. L 356, s. 71), jakož i všech budoucích aktů doplňujících nebo nahrazujících tyto akty do vyhlášení rozsudku, jímž se končí řízení, v rozsahu, v němž se tyto akty týkají žalobkyně, a začtvrté návrh na zrušení rozhodnutí obsažených v dopisech ze dne 28. října 2010 a 5. prosince 2011,
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát),
            ve složení I. Pelikánová (zpravodajka), předsedkyně, K. Jürimäe a M. van der Woude, soudci,
            vedoucí soudní kanceláře: C. Kristensen, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. března 2013,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            Skutečnosti předcházející sporu
            1. Žalobkyně, Bank Refah Kargaran, je íránská banka.
            2. Projednávaná věc spadá do rámce omezujících opatření zavedených za účelem vytvoření tlaku na Íránskou islámskou republiku, aby ukončila jaderné činnosti představující riziko šíření jaderných zbraní a vývoj nosičů jaderných zbraní (dále jen „šíření jaderných zbraní“).
            3. Dne 26. července 2010 byla žalobkyně zařazena na seznam subjektů zapojených do šíření jaderných zbraní, který je obsažen v příloze II rozhodnutí Rady 2010/413/SZBP ze dne 26. července 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení společného postoje 2007/140/SZBP (Úř. věst. L 195, s. 39).
            4. V návaznosti na to byla žalobkyně prováděcím nařízením Rady (EU) č. 668/2010 ze dne 26. července 2010, kterým se provádí čl. 7 odst. 2 nařízení č. 423/2007 (Úř. věst. L 195, s. 25), zařazena na seznam obsažený v příloze V nařízení Rady (ES) č. 423/2007 ze dne 19. dubna 2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 103, s. 1). Toto zařazení mělo za následek zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů žalobkyně.
            5. V rozhodnutí 2010/413 uvedla Rada Evropské unie u žalobkyně tyto důvody:
            „[Žalobkyně] převzala probíhající operace banky Melli poté, co Evropská unie uvalila na banku Melli sankce.“
            6. V prováděcím nařízení č. 668/2010 bylo v souvislosti se žalobkyní uvedeno toto odůvodnění:
            „[Žalobkyně] převzala probíhající operace banky Melli poté, co Evropská unie uvalila na banku Melli sankce.“
            7. Dopisem ze dne 27. července 2010 uvědomila Rada žalobkyni o jejím zařazení na seznam obsažený v příloze II rozhodnutí 2010/413 a na seznam obsažený v příloze V nařízení č. 423/2007.
            8. Dopisem ze dne 8. září 2010 žalobkyně požádala Radu, aby přehodnotila její zařazení na seznam obsažený v příloze II rozhodnutí 2010/413 a seznam obsažený v příloze V nařízení č. 423/2007.
            9. Rozhodnutím Rady 2010/644/SZBP ze dne 25. října 2010, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 (Úř. věst. L 281, s. 81), bylo zachováno zařazení žalobkyně v příloze II rozhodnutí 2010/413.
            10. Vzhledem k tomu, že nařízení č. 423/2007 bylo zrušeno nařízením Rady (EU) č. 961/2010 ze dne 25. října 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 281, s. 1), zařadila Rada žalobkyni do přílohy VIII posledně uvedeného nařízení. Finanční prostředky a hospodářské zdroje žalobkyně tedy byly zmrazeny na základě čl. 16 odst. 2 uvedeného nařízení.
            11. Odůvodnění uvedené v nařízení č. 961/2010 je totožné s odůvodněním uvedeným v rozhodnutí 2010/413.
            12. Na dopis žalobkyně ze dne 8. září 2010 odpověděla Rada dopisem ze dne 28. října 2010, v němž sdělila, že žádost žalobkyně o vyřazení jejího názvu ze seznamu obsaženého v příloze II rozhodnutí 2010/413 a seznamu obsaženého v příloze VIII nařízení č. 961/2010 se po přezkoumání zamítá. Rada v tomto ohledu upřesnila, že jelikož spis neobsahuje nové skutečnosti odůvodňující změnu jejího stanoviska, musí se na žalobkyni i nadále vztahovat omezující opatření stanovená uvedenými předpisy.
            13. Žalobkyně vyzvala Radu dopisem ze dne 12. ledna 2011, aby jí sdělila, na základě jakých skutečností vůči ní přijala omezující opatření.
            14. V odpověď na tuto žádost zaslala Rada žalobkyni dopisem ze dne 22. února 2011 kopii návrhu na přijetí omezujících opatření předloženého členským státem.
            15. Žalobkyně zaslala Radě dne 29. července 2011 novou žádost o vyřazení jejího názvu ze seznamu obsaženého v příloze II rozhodnutí 2010/413 a seznamu obsaženého v příloze VIII nařízení č. 961/2010. Dovolávala se v této souvislosti toho, že skutečnosti sdělené dne 22. února 2011 nejsou dostatečně podrobné.
            16. Zařazení žalobkyně v příloze II rozhodnutí 2010/413 a příloze VIII nařízení č. 961/2010 nebylo nijak dotčeno vstupem v platnost rozhodnutí Rady 2011/783/SZBP ze dne 1. prosince 2011, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 (Úř. věst. L 319, s. 71), a prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1245/2011 ze dne 1. prosince 2011, kterým se provádí nařízení č. 961/2010 (Úř. věst. L 319, s. 11).
            17. Dopisem ze dne 5. prosince 2011 uvědomila Rada žalobkyni o ponechání jejího názvu na seznamu obsaženém v příloze II rozhodnutí 2010/413 a seznamu obsaženém v příloze VIII nařízení č. 961/2010. Uvedla, že vzhledem k neexistenci nových skutečností důvody uvedené v těchto předpisech platí i nadále.
            18. Žalobkyně znovu předložila vyjádření dopisem ze dne 13. ledna 2012 a požádala o sdělení všech skutečností, z nichž Rada vycházela při přijetí rozhodnutí 2011/783 a prováděcího nařízení č. 1245/2011.
            19. Rada odpověděla na žádost žalobkyně dopisem ze dne 21. února 2012, k němuž byly připojeny tři dokumenty.
            20. Vzhledem k tomu, že nařízení č. 961/2010 bylo zrušeno nařízením Rady (EU) č. 267/2012 ze dne 23. března 2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 88, s. 1), zařadila Rada žalobkyni do přílohy IX posledně uvedeného nařízení. Tam uvedené odůvodnění je totožné s odůvodněním uvedeným v rozhodnutí 2010/413. Finanční prostředky a hospodářské zdroje žalobkyně jsou tedy zmrazeny na základě čl. 23 odst. 2 uvedeného nařízení.
            21. Zařazení žalobkyně v příloze II rozhodnutí 2010/413 a příloze IX nařízení č. 267/2012 nebylo nijak dotčeno vstupem v platnost rozhodnutí Rady 2012/829/SZBP ze dne 21. prosince 2012, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 (Úř. věst. L 356, s. 71), a nařízení Rady (EU) č. 1263/2012 ze dne 21. prosince 2012, kterým se mění nařízení č. 267/2012 (Úř. věst. L 356, s. 34).
            Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
            22. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 19. ledna 2011 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
            23. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 3. května 2011 požádala Evropská komise o vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastnice na podporu Rady. Usnesením ze dne 8. listopadu 2011 předsedkyně čtvrtého senátu Tribunálu toto vedlejší účastenství povolila.
            24. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 16. února 2012 upravila žalobkyně svá návrhová žádání a doplnila svou argumentaci v návaznosti na přijetí rozhodnutí 2011/783 a prováděcího nařízení č. 1245/2011.
            25. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 31. května 2012 upravila žalobkyně svá návrhová žádání a doplnila svou argumentaci v návaznosti na přijetí nařízení č. 267/2012.
            26. Po vyslechnutí účastnic řízení byly v souladu s článkem 50 jednacího řádu Tribunálu projednávaná věc a věci T‑4/11 a T‑5/11, Export Development Bank of Iran v. Rada, usnesením předsedkyně čtvrtého senátu Tribunálu ze dne 26. února 2013 spojeny pro účely ústní části řízení.
            27. Řeči a odpovědi účastnic řízení na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 12. března 2013.
            28. Na jednání upravila žalobkyně svá návrhová žádání a doplnila svou argumentaci v návaznosti na přijetí rozhodnutí 2012/829 a nařízení č. 1263/2012.
            29. Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
            – určil, že rozhodnutí 2010/413 se na ni nevztahuje;
            – zrušil nařízení č. 961/2010, nařízení č. 267/2012 a nařízení č. 1263/2012, jakož i všechna budoucí nařízení doplňující nebo nahrazující tato nařízení do vyhlášení rozsudku, jímž se končí řízení, v rozsahu, v němž se jí týkají;
            – zrušil čl. 16 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 961/2010 a čl. 23 odst. 2 písm. a) a b) a odst. 4 nařízení č. 267/2012, v rozsahu, v němž se jí tato ustanovení týkají;
            – zrušil rozhodnutí 2010/644, rozhodnutí 2011/783, prováděcí nařízení č. 1245/2011, přílohu IX nařízení č. 267/2012, jakož i rozhodnutí 2012/829 a všechny budoucí akty doplňující nebo nahrazující tyto akty do vyhlášení rozsudku, jímž se končí řízení, v rozsahu, v němž se jí týkají;
            – zrušil rozhodnutí obsažená v dopisech ze dne 28. října 2010 a 5. prosince 2011;
            – uložil Radě náhradu nákladů řízení.
            30. Rada, podporovaná Komisí, navrhuje, aby Tribunál:
            – žalobu zamítl;
            – uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
            Právní otázky
            K přípustnosti
            K přípustnosti návrhu na zrušení budoucích aktů
            31. Pokud jde o návrh žalobkyně zrušit jakýkoliv budoucí akt doplňující či nahrazující napadené akty, je třeba připomenout, že Tribunálu může být platně předložen pouze návrh směřující ke zrušení existujícího aktu nepříznivě zasahujícího do něčího právního postavení. Jestliže tedy žalobkyni může být za určitých podmínek (viz bod 49 níže) povoleno přeformulovat návrhová žádání tak, aby směřovala ke zrušení aktů, které během řízení nahradily původně napadené akty, nemůže toto řešení umožnit spekulativní přezkum legality hypotetických aktů, které ještě nebyly přijaty (usnesení Tribunálu ze dne 18. září 1996, Langdon v. Komise, T‑22/96, Recueil, s. II‑1009, bod 16, a rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. Rada, T‑228/02, Sb. rozh. s. II‑4665, bod 32).
            32. Návrhová žádání znějící na zrušení jakéhokoliv budoucího aktu doplňujícího či nahrazujícího akty napadené v rámci tohoto řízení je tedy třeba odmítnout jako nepřípustná.
            K přípustnosti druhého a třetího bodu návrhových žádání žalobkyně
            33. Druhým a třetím bodem návrhových žádání žalobkyně požaduje, aby Tribunál zrušil jednak nařízení č. 961/2010, nařízení č. 267/2012 a nařízení č. 1263/2012 a jednak čl. 16 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 961/2010 a čl. 23 odst. 2 písm. a) a b) a odst. 4 nařízení č. 267/2012 v rozsahu, v němž se jí tyto akty a tato ustanovení týkají.
            34. Podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU může každá fyzická nebo právnická osoba za podmínek uvedených v prvním a druhém pododstavci podat žalobu proti aktům, které jsou jí určeny nebo které se jí bezprostředně a osobně dotýkají, jakož i proti nařizovacím aktům, které se jí bezprostředně dotýkají a nevyžadují přijetí prováděcích opatření.
            35. Pokud jde zaprvé o návrh na zrušení nařízení č. 961/2010 a nařízení č. 267/2012 v rozsahu, v němž se týkají žalobkyně, z judikatury vyplývá, že tato nařízení jsou v rozsahu, v jakém zakazují určité kategorii obecně a abstraktně určených adresátů zejména poskytnout finanční zdroje a hospodářské prostředky k dispozici osobám a subjektům, jejichž jména jsou uvedena na seznamech obsažených v jejich přílohách, akty s obecnou působností a zároveň představují řadu individuálních rozhodnutí vůči uvedeným osobám a subjektům (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Sb. rozh. s. I‑6351, body 241 až 244). Kromě toho je třeba připomenout, že pokud jde o akty přijaté na základě ustanovení týkajících se společné zahraniční a bezpečnostní politiky, jako je nařízení č. 961/2010 a nařízení č. 267/2012, právě individuální povaha těchto aktů umožňuje v souladu s čl. 275 druhým pododstavcem SFEU a čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU přístup k unijnímu soudu.
            36. Z toho vyplývá, že je přípustné, aby se žalobkyně, jejíž název je uveden v příloze VIII nařízení č. 961/2010 a v příloze IX nařízení č. 267/2012, domáhala zrušení těchto dvou nařízení v rozsahu, v němž se jí týkají.
            37. Zadruhé, pokud jde o návrh na zrušení čl. 16 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 961/2010 a čl. 23 odst. 2 písm. a) a b) a odst. 4 nařízení č. 267/2012 v rozsahu, v němž se tato ustanovení týkají žalobkyně, je třeba především konstatovat, že jej nelze vykládat jako námitku protiprávnosti těchto ustanovení, jelikož žalobkyně se neomezuje na uplatnění jejich protiprávnosti a výslovně požaduje jejich zrušení.
            38. Dále, rovněž v souvislosti s tímto návrhem, je třeba konstatovat, že v daném případě nejde o žádnou ze tří situací uvedených v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, jak je uvádí bod 34 výše.
            39. Zaprvé uvedená ustanovení nejsou určena žalobkyni.
            40. Zadruhé žalobkyně je sice dotčenými nařízeními bezprostředně a osobně dotčena v tom, že je jmenovitě uvedena v jejich přílohách, které přebírají jména osob a subjektů, na něž se vztahují omezující opatření. Toto konstatování však neplatí pro ustanovení, jejichž zrušení konkrétně požaduje, která se vztahují na obecně a abstraktně vymezenou kategorii subjektů, a sice buď kategorie osob a subjektů definované v čl. 16 odst. 2 nařízení č. 961/2010 a v čl. 23 odst. 2 a 4 nařízení č. 267/2012, nebo všechny hospodářské subjekty, které mohou s uvedenými subjekty nebo s Íránem udržovat obchodní vztahy. Uvedená ustanovení tedy mají ve vztahu k žalobkyni obecnou povahu.
            41. Zatřetí, aniž je třeba určovat, zda uvedená ustanovení představují nařizovací akty ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, je třeba konstatovat, že vyžadují přijetí prováděcích opatření. Aby se v nich stanovená omezující opatření vztahovala na konkrétní jednotlivce, musí být totiž tito jednotlivci zařazeni nebo ponecháni v seznamech uvedených v přílohách těchto nařízení, jak vyplývá z čl. 36 odst. 2 nařízení č. 961/2010 v případě omezení stanovených v čl. 16 odst. 2 téhož nařízení a z čl. 46 odst. 2 nařízení č. 267/2012 v případě omezení stanovených v čl. 23 odst. 2 téhož nařízení. V projednávaném případě byla taková prováděcí opatření vůči žalobkyni přijata formou různých aktů, kterými byla po přezkoumání zařazena do seznamů uvedených v příloze VIII nařízení č. 961/2010 nebo ponechána v seznamech v příloze IX nařízení č. 267/2012.
            42. Není tedy přípustné, aby se žalobkyně domáhala zrušení čl. 16 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 961/2010 a čl. 23 odst. 2 a 4 nařízení č. 267/2012.
            43. Tyto závěry nezpochybňuje skutečnost, že žalobkyně uvedla, že dotčená ustanovení napadá pouze v rozsahu, v němž se jí týkají. Okolnost, že byly uplatněny na žalovanou, nemění jejich právní povahu aktu s obecnou působností.
            44. Co se týče zatřetí nařízení č. 1263/2012, je třeba uvést, že toto nařízení doplnilo do nařízení č. 267/2012 dodatečná omezující opatření vůči Íránu, avšak nezměnilo přílohu IX tohoto nařízení a Rada neprovedla přezkum této přílohy. I když tato dodatečná opatření mohou zvýšit stupeň dotčení žalobkyně z důvodu jejího zařazení v seznamech osob a subjektů, na něž se vztahují omezující opatření, mají nicméně obecnou povahu, stejně jako čl. 16 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 961/2010 a čl. 23 odst. 2 písm. a) a b) a odst. 4 nařízení č. 267/2012. Není tedy přípustné ani to, aby se žalobkyně domáhala zrušení nařízení č. 1263/2012.
            45. Z toho vyplývá, že třetí bod návrhových žádání žalobkyně, jakož i druhý bod návrhových žádání v rozsahu, v němž se týká nařízení č. 1263/2012, je třeba odmítnout jako nepřípustné.
            K úpravě návrhových žádání žalobkyně
            46. Jak vyplývá z bodů 9, 10 a 20 výše, po podání žaloby byl seznam obsažený v příloze II rozhodnutí 2010/413 nahrazen novým seznamem, který byl stanoven rozhodnutím 2010/644, a nařízení č. 423/2007, ve znění prováděcího nařízení č. 668/2010, bylo zrušeno a nahrazeno nařízením č. 961/2010, které pak bylo samo zrušeno a nahrazeno nařízením č. 267/2012. V odůvodnění rozhodnutí 2011/783 a prováděcího nařízení č. 1245/2011 mimoto Rada výslovně uvedla, že provedla celkový přezkum seznamu obsaženého v příloze II rozhodnutí 2010/413 a v příloze VIII nařízení č. 961/2010 a dospěla k závěru, že omezující opatření by se na osoby, subjekty a orgány zařazené na tyto seznamy, tj. včetně žalobkyně, měla vztahovat i nadále. Žalobkyně upravila svá původní návrhová žádání tak, že se její návrh na zrušení týká nejen rozhodnutí 2010/644, ale i rozhodnutí 2011/783, prováděcího nařízení č. 1245/2011, přílohy IX nařízení č. 267/2012 a rozhodnutí 2012/829. Rada a Komise vznesly námitky pouze v souvislosti s úpravou týkající se posledního z těchto aktů.
            47. V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud je rozhodnutí nebo nařízení, které se bezprostředně a osobně dotýká jednotlivce, v průběhu řízení nahrazeno aktem se stejným předmětem, musí být tento akt považován za novou skutečnost, která umožňuje žalobci upravit jeho návrhová žádání a žalobní důvody. Bylo by totiž v rozporu s řádným výkonem spravedlnosti a požadavkem na hospodárnost řízení požadovat po žalobci, aby podal novou žalobu. Mimoto by bylo nespravedlivé, kdyby dotčený orgán mohl na kritiku obsaženou v žalobě podané proti aktu k unijnímu soudu reagovat tak, že by změnil napadený akt nebo jej nahradil jiným, a dovolávat se v průběhu soudního řízení této změny nebo tohoto nahrazení, aby tak druhého účastníka řízení zbavil možnosti rozšířit jeho původní návrhová žádání a žalobní důvody na pozdější akt nebo proti němu předložit doplňující návrhová žádání a žalobní důvody (obdobně viz rozsudek Tribunálu ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada, T‑256/07, Sb. rozh. s. II‑3019, bod 46 a citovaná judikatura).
            48. Stejný závěr platí pro takové akty, jako je rozhodnutí 2011/783 a prováděcí nařízení č. 1245/2011, v nichž se konstatuje, že se určité rozhodnutí nebo nařízení mají po přezkoumání, které totéž rozhodnutí nebo nařízení výslovně ukládá, nadále bezprostředně a osobně vztahovat na určité jednotlivce.
            49. V projednávané věci je tedy třeba mít za to, že je přípustné, aby se žalobkyně domáhala i zrušení rozhodnutí 2011/783 a prováděcího nařízení č. 1245/2011, kterými byla zařazena a ponechána na seznamech osob, na něž se vztahuje opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků, které jsou přílohou nařízení č. 961/2010, jakož i přílohy IX nařízení č. 267/2012, v rozsahu, v němž se jí tyto akty týkají (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada, uvedený výše v bodě 47, bod 47).
            50. Naproti tomu rozhodnutí 2012/829 nenahrazuje předchozí akt bezprostředně a osobně se dotýkající žalobkyně ani nebylo přijato po provedení celkového přezkumu seznamů osob, na něž se vztahují omezující opatření. Toto rozhodnutí totiž obsahuje pouze ustanovení týkající se finančních institucí usazených na území Unie, jakož i doplnění seznamu osob, na něž se vztahují omezující opatření, obsaženého v příloze II rozhodnutí 2010/413. Nedotýká se tedy žalobkyně bezprostředně ani osobně a není přípustné, jak uvedla Rada na jednání, aby žalobkyně upravila svá návrhová žádání tak, že požaduje jeho zrušení.
            K věci samé
            51. Čtvrtým bodem návrhových žádání v rozsahu, v němž je přípustný (viz bod 32 výše), žalobkyně v podstatě požaduje, aby Tribunál zrušil akty, kterými byla zařazena a ponechána v seznamech osob, na něž se vztahují opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků. Kromě toho druhým bodem svých návrhových žádání v rozsahu, v němž je přípustný (viz body 32 a 44 výše), žalobkyně požaduje, aby Tribunál zrušil nařízení č. 961/2010 a nařízení č. 267/2012 v rozsahu, v němž se jí týkají. Z úvah uvedených v bodě 35 výše přitom vyplývá, že žalobkyně je těmito akty dotčena právě v rozsahu, v němž je jmenovitě uvedena v jejich příslušných přílohách VIII a IX. Za těchto okolností je třeba konstatovat, že druhý bod návrhových žádání ve skutečnosti splývá se čtvrtým bodem.
            52. Konečně, pátý bod návrhových žádání žalobkyně směřuje ke zrušení rozhodnutí údajně obsažených v dopisech ze dne 28. října 2010 a 5. prosince 2011. Vzhledem k tomu, že těmito dvěma dopisy byla žalobkyně informována o jejím ponechání na seznamech osob, na něž se vztahují opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků, v návaznosti na přijetí rozhodnutí 2010/644 a nařízení č. 961/2010, jakož i rozhodnutí 2011/783 a prováděcího nařízení č. 1245/2011, a že uvedené dopisy tedy neobsahují žádné samostatné rozhodnutí, je třeba konstatovat, že pátý bod návrhových žádání ve skutečnosti splývá se čtvrtým.
            53. V rámci toho žalobkyně uplatňuje pět žalobních důvodů, z nichž první vychází z porušení článku 215 SFEU, druhý z porušení povinnosti uvést odůvodnění, práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu, třetí z nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu, čtvrtý z porušení zásady proporcionality a pátý z porušení zásady rovného zacházení.
            54. Rada a Komise zpochybňují opodstatněnost žalobních důvodů. Nadto tvrdí, že se žalobkyně coby odnož íránského státu nemůže dovolávat ochrany a záruk spojených se základními právy.
            55. Tribunál má za to, že je třeba nejprve přezkoumat druhý žalobní důvod vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu. Předem je však třeba přezkoumat, zda se žalobkyně může dovolávat ochrany a záruk spojených se základními právy.
            K možnosti žalobkyně dovolávat se ochrany a záruk spojených se základními právy
            56. Rada a Komise tvrdí, že se právnické osoby, které jsou odnoží třetího státu, nemohou z hlediska unijního práva dovolávat ochrany a záruk spojených se základními právy. Domnívají se, že se toto pravidlo na žalobkyni vztahuje, neboť je podle nich odnoží íránského státu.
            57. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že ani Listina základních práv Evropské unie (Úř. věst. 2010, C 83, s. 389), ani Smlouvy neobsahují ustanovení, jež by právnickým osobám, které jsou odnoží státu, upírala ochranu jejich základních práv. Ustanovení uvedené Listiny, která jsou z hlediska žalobkyní uplatněných žalobních důvodů relevantní, zejména její články 17, 41 a 47, naopak zaručují práva „každému“ a tento výraz zahrnuje i takové právnické osoby, jako je žalobkyně.
            58. Rada a Komise v této souvislosti nicméně poukazují na článek 34 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), podle kterého jsou stížnosti předložené Evropskému soudu pro lidská práva vládními organizacemi nepřípustné.
            59. Článek 34 EÚLP je ale procesním ustanovením, které se nevztahuje na řízení před unijním soudem. Podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva dále platí, že cílem tohoto ustanovení je zabránit tomu, aby stát, který je smluvní stranou EÚLP, byl před uvedeným soudem zároveň žalobcem a žalovaným (v tomto smyslu viz rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Compagnie de navigation de la République islamique d’Iran v. Turecko ze dne 13. prosince 2007, Sbírka rozsudků a rozhodnutí , 2007-V, bod 81). Tato úvaha se v projednávané věci nepoužije.
            60. Rada a Komise rovněž tvrdí, že pravidlo, na něž poukazují, je odůvodněno tím, že stát ručí za dodržování základních práv na svém území, ale tato práva mu nemohou svědčit.
            61. Avšak i za předpokladu, že by toto odůvodnění platilo ve vnitrostátní situaci, skutečnost, že stát ručí za dodržování základních práv na vlastním území, je irelevantní pro rozsah práv, jež mohou právnickým osobám, které jsou odnoží téhož státu, svědčit na území třetích států.
            62. S ohledem na výše uvedené je třeba mít za to, že unijní právo neobsahuje pravidlo, jež by právnickým osobám, které jsou odnoží třetího státu, znemožňovalo se dovolávat ve svůj prospěch ochrany a záruk spojených se základními právy. Uvedené osoby se tedy mohou těchto práv před unijním soudem dovolávat, pokud jsou slučitelná s jejich postavením coby právnické osoby.
            63. Rada a Komise každopádně neuvedly žádné skutečnosti umožňující prokázat, že žalobkyně je skutečně odnoží íránského státu, tj. entitou podílející se na výkonu veřejné moci nebo zajišťující veřejné služby pod dohledem úřadů (v tomto smyslu viz rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Compagnie de navigation de la République islamique d’Iran v. Turecko, bod 59 výše, bod 79).
            64. V tomto ohledu Rada tvrdí, že žalobkyně je fakticky vlastněna a ovládána íránským státem nebo vládou, jelikož její valná hromada je tvořena jednotlivými členy íránské vlády. Podle Rady nadto žalobkyně zajišťuje veřejnou službu pod dohledem íránských úřadů, jelikož jejím cílem je podpora íránského zahraničního obchodu v rámci spolupráce s rozvojovými zeměmi. Kromě toho je poskytování bankovních služeb podstatné pro hospodářské činnosti a společnost obecně.
            65. Skutečnost, že íránský stát vlastní většinový podíl kapitálu žalobkyně, ani skutečnost, že jí poskytované bankovní služby jsou nezbytné pro fungování státního hospodářství, však těmto činnostem nedává charakter veřejné služby ani neznamená, že se žalobkyně podílí na výkonu veřejné moci.
            66. Vzhledem k výše uvedenému je nutno učinit závěr, že se žalobkyně může dovolávat ve svůj prospěch ochrany a záruk spojených se základními právy.
            Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění, práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu
            67. V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, zaprvé že před svým zařazením do přílohy VIII nařízení č. 961/2010 nebyla vyslechnuta, zadruhé že poskytnuté odůvodnění je nedostačující a zatřetí že navzdory svým předchozím žádostem získala přístup ke spisu Rady až po uplynutí lhůty k podání žaloby.
            68. Pokud jde konkrétně o odůvodnění, žalobkyně v podstatě tvrdí, že není s to pochopit, na základě čeho byla zařazena na seznamy osob, na něž se vztahují opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků, že nedostatečnost odůvodnění nebyla zhojena později poskytnutými dokumenty a že dopis ze dne 5. prosince 2011, které jí Rada zaslala, je standardním vzorem.
            69. Rada, podporovaná Komisí, tyto argumenty zpochybňuje.
            70. Nejprve je třeba přezkoumat výtku vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění.
            71. V tomto ohledu je třeba připomenout, že povinnost odůvodnit akt nepříznivě zasahující do něčího právního postavení, tak jak je stanovena v čl. 296 druhém pododstavci SFEU, a v projednávané věci konkrétně v čl. 24 odst. 3 rozhodnutí 2010/413, v čl. 15 odst. 3 nařízení č. 423/2007, v čl. 36 odst. 3 nařízení č. 961/2010 a v čl. 46 odst. 3 nařízení č. 267/2012, má za cíl poskytnout dotyčné osobě dostatečné informace pro zjištění, zda je akt opodstatněný, nebo zda je případně stižen vadou, která umožňuje napadnout jeho platnost před unijním soudem, a také umožnit unijnímu soudu přezkoumat legalitu tohoto aktu. Takto stanovená povinnost uvést odůvodnění představuje základní zásadu unijního práva, od které se lze odchýlit jen z naléhavých důvodů. Odůvodnění tudíž musí být dotyčné osobě v zásadě sděleno současně s aktem, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení, a jeho neexistence nemůže být zhojena skutečností, že se dotyčná osoba dozví důvody aktu v průběhu řízení před unijním soudem (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 14. října 2009, Bank Melli Iran v. Rada, T‑390/08, Sb. rozh. s. II‑3967, bod 80 a citovaná judikatura).
            72. Pokud tedy naléhavé důvody související s bezpečností Unie nebo jejích členských států či jejich zahraniční politikou nebrání sdělení určitých poznatků, je Rada povinna seznámit subjekt, vůči němuž jsou namířena omezující opatření, se specifickými a konkrétními důvody, pro něž má za to, že tato opatření musela být přijata. Musí tedy uvést skutkové a právní okolnosti, na kterých závisí právní odůvodnění předmětných opatření, a úvahy, které ji vedly k jejich přijetí (v tomto smyslu viz rozsudek Bank Melli Iran v. Rada, bod 71 výše, bod 81 a citovaná judikatura).
            73. Odůvodnění musí být dále přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a kontextu, ve kterém byl přijat. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož dostatečnost odůvodnění musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Konkrétně je akt nepříznivě zasahující do právního postavení dostatečně odůvodněn, jestliže byl vydán v souvislostech, které jsou zúčastněné osobě známy a které jí umožňují pochopit dosah opatření, které vůči ní bylo přijato (viz rozsudek Bank Melli Iran v. Rada, bod 71 výše, bod 82 a citovaná judikatura).
            74. Je třeba předeslat, že pro posouzení, zda byla dodržena povinnost uvést odůvodnění, je nutno vzít v úvahu nejen odůvodnění obsažené v napadených aktech, ale také návrh na přijetí omezujících opatření, který Rada žalobkyni poskytla.
            75. Z uvedeného návrhu, tak jak byl poskytnut žalobkyni, totiž vyplývá, že byl předložen delegacím členských států v souvislosti s přijímáním omezujících opatření vůči žalobkyni, a že tato opatření jsou tedy na něm založena.
            76. Dále je pravda, že tento návrh byl žalobkyni poskytnut jak po přijetí rozhodnutí 2010/644 a nařízení č. 961/2010, tak po podání žaloby. Proto nemůže být platnou součástí odůvodnění rozhodnutí 2010/644 a nařízení č. 961/2010. Lze jej však vzít v úvahu při posuzování legality pozdějších aktů, tj. rozhodnutí 2011/783, prováděcího nařízení č. 1245/2011 a nařízení č. 267/2012.
            77. V případě žalobkyně napadené akty uvádějí jediný důvod, podle něhož žalobkyně převzala probíhající operace banky Melli poté, co Unie uvalila na banku Melli sankce.
            78. Návrh na přijetí omezujících opatření poskytnutý dne 22. února 2011 se shoduje s odůvodněním napadených aktů.
            79. Konečně, dopis ze dne 5. prosince 2011 zaslaný žalobkyni se omezuje na konstatování, že Rada po přezkoumání rozhodla, že se na žalobkyni i nadále mají vztahovat omezující opatření stanovená v rámci rozhodnutí 2010/413 a nařízení č. 961/2010, jelikož spis neobsahuje nové skutečnosti, které by odůvodňovaly změnu jejího stanoviska, takže důvody zařazení do příloh těchto dvou aktů platí i nadále.
            80. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že jediný důvod, který uplatňuje Rada, není dostatečně přesný, jelikož nespecifikuje, co je třeba považovat za „převzetí“ v souvislosti s bankovními operacemi, ani které operace banky Melli žalobkyně převzala, ani které třetí strany měly mít v konečném důsledku z dotčených operací prospěch. Dopis ze dne 5. prosince 2011, zaslaný žalobkyni, nadto neobsahuje žádnou další skutečnost, která by mohla vůči ní přijatá opatření odůvodnit.
            81. Co se týče pojmu „převzetí“ probíhajících bankovních operací, Rada na otázku Tribunálu na jednání uvedla, že tento pojem označuje převzetí operací banky Melli zablokovaných z důvodu omezujících opatření, v rámci komplexních transakcí, které mohou souviset se všemi operacemi poskytovanými bankou v rámci dlouhodobých operací, jako jsou bankovní směnky nebo financování. Je však nutné konstatovat, že tyto informace jsou stejně obecné jako informace obsažené v jediném uvedeném důvodu a především nijak neobjasňují přesnou povahu služeb, které měla žalobkyně poskytovat. V tomto ohledu je třeba uvést, že bankovní směnky a financování byly zmíněny pouze jako příklady a Rada neoznačila žádnou konkrétní operaci, kterou by žalobkyně „převzala“ od banky Melli.
            82. Za těchto okolností je třeba mít za to, že Rada porušila povinnost uvést odůvodnění stanovenou v čl. 296 druhém pododstavci SFEU, čl. 24 odst. 3 rozhodnutí 2010/413, čl. 15 odst. 3 nařízení č. 423/2007, čl. 36 odst. 3 nařízení č. 961/2010 a čl. 46 odst. 3 nařízení č. 267/2012, jakož i povinnost sdělit žalobkyni, coby dotčenému subjektu, skutečnosti použité proti ní v souvislosti s uvedeným důvodem opatření spočívajících ve zmrazení finančních prostředků, která byla vůči ní přijata.
            83. Z toho vyplývá, že druhému žalobnímu důvodu je třeba v rozsahu, v němž vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění, vyhovět, přičemž toto konstatování samo o sobě odůvodňuje zrušení napadených aktů v rozsahu, v němž se týkají žalobkyně.
            84. S ohledem na výše uvedené je třeba akty, kterými byla žalobkyně zařazena a ponechána v seznamech osob, na něž se vztahují opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků, zrušit, aniž je nutné přezkoumávat ostatní argumenty a žalobní důvody uplatňované na podporu čtvrtého a pátého bodu návrhových žádání žalobkyně.
            85. Vzhledem k tomu, že zařazení žalobkyně na seznamy obsažené v přílohách napadených aktů se zrušuje, nemůže již být žalobkyně dotčena rozhodnutím 2010/413. Není tedy již namístě rozhodovat o prvním bodu návrhových žádání žalobkyně, uvedeném v bodě 29 výše, ani přezkoumávat námitku nepřípustnosti vznesenou v tomto ohledu Radou.
            K časovým účinkům zrušení napadených aktů
            86. Pokud jde o časové účinky zrušení aktů o zařazení a ponechání žalobkyně v seznamech osob, na něž se vztahují opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků, je třeba především uvést, že příloha VIII nařízení č. 961/2010, zejména ve znění vycházejícím z prováděcího nařízení č. 1245/2011, již nezakládá žádné právní účinky, neboť posledně uvedené nařízení bylo zrušeno nařízením č. 267/2012. Zrušení zařazení žalobkyně do přílohy VIII nařízení č. 961/2010, zejména ve znění vycházejícím z prováděcího nařízení č. 1245/2011, v rozsahu, v němž se týká žalobkyně, se proto týká pouze účinků uvedeného zařazení vyvolaných vůči žalobkyni mezi jeho vstupem v platnost a jeho zrušením.
            87. Pokud jde dále o přílohu IX nařízení č. 267/2012, je třeba připomenout, že na základě čl. 60 druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie a odchylně od článku 280 SFEU nabývá rozhodnutí Tribunálu, kterým se ruší nařízení, právní moci až dnem, kdy uplyne lhůta k podání kasačního opravného prostředku stanovená v čl. 56 prvním pododstavci uvedeného statutu, nebo pokud je v této lhůtě podán kasační opravný prostředek, dnem jeho zamítnutí. Rada má tedy k dispozici dvouměsíční lhůtu od doručení tohoto rozsudku, prodlouženou z důvodu vzdálenosti o deset dní, aby zjištěné porušení zhojila případným přijetím nových omezujících opatření ve vztahu k žalobkyni.
            88. V projednávané věci se riziko vážného a nevratného narušení účinnosti omezujících opatření stanovených nařízením č. 267/2012 nejeví být dostatečně vysoké, vzhledem k významnému dopadu těchto opatření na práva a svobody žalobkyně, aby mohlo odůvodňovat zachování účinků uvedeného nařízení vůči žalobkyni po dobu delší, než jaká je stanovena v čl. 60 druhém pododstavci statutu Soudního dvora (obdobně viz rozsudek Tribunálu ze dne 16. září 2011, Kadio Morokro v. Rada, T‑316/11, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 38).
            89. Pokud jde konečně o časové účinky zrušení zápisu žalobkyně do přílohy II rozhodnutí 2010/413, ve znění rozhodnutí 2010/644 a poté rozhodnutí 2011/783, je třeba připomenout, že podle čl. 264 druhého pododstavce SFEU může Tribunál uvést, považuje-li to za nezbytné, ty účinky aktu prohlášeného za neplatný, které jsou nadále považovány za zachované.
            90. V projednávané věci by rozdíl mezi datem, kdy nastanou účinky zrušení zařazení žalobkyně do přílohy IX nařízení č. 267/2012, a datem, kdy nastanou účinky zrušení jejího zařazení do přílohy II rozhodnutí 2010/413, ve znění rozhodnutí 2010/644 a poté rozhodnutí 2011/783, mohl vést k vážnému narušení právní jistoty, neboť uvedené akty ukládají žalobkyni totožná omezující opatření. Účinky přílohy II rozhodnutí 2010/413, ve znění rozhodnutí 2010/644 a poté rozhodnutí 2011/783, proto musí být vůči žalobkyni zachovány až do okamžiku, kdy nastanou účinky zrušení zařazení žalobkyně do přílohy IX nařízení č. 267/2012 (obdobně viz rozsudek Kadio Morokro v. Rada, bod 88 výše, bod 39).
            K nákladům řízení
            91. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Kromě toho není-li vydáno podle čl. 87 odst. 6 jednacího řádu rozhodnutí ve věci samé, rozhodne o nákladech řízení Tribunál podle volného uvážení. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a Rada neměla v podstatné části ve věci úspěch, je důvodné uložit Radě náhradu nákladů řízení.
            92. Podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu nesou orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady. Komise tedy ponese vlastní náklady řízení.

            Výrok
            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
            rozhodl takto:
            1) V rozsahu, v němž se týkají společnosti Bank Refah Kargaran, se zrušují:
            – příloha II rozhodnutí Rady 2010/413/SZBP ze dne 26. července 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení společného postoje 2007/140/SZBP, ve znění rozhodnutí Rady 2010/644/SZBP ze dne 25. října 2010, poté rozhodnutí Rady 2011/783/SZBP ze dne 1. prosince 2011;
            – rozhodnutí 2010/644;
            – příloha VIII nařízení Rady (EU) č. 961/2010 ze dne 25. října 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení (ES) č. 423/2007, ve znění prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1245/2011 ze dne 1. prosince 2011, kterým se provádí nařízení č. 961/2010;
            – rozhodnutí 2011/783;
            – prováděcí nařízení č. 1245/2011;
            – příloha IX nařízení Rady (EU) č. 267/2012 ze dne 23. března 2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení č. 961/2010.
            2) Účinky přílohy II rozhodnutí 2010/413, ve znění rozhodnutí 2010/644 a poté rozhodnutí 2011/783, jsou ve vztahu ke společnosti Bank Refah Kargaran zachovány až do okamžiku, kdy nastanou účinky zrušení přílohy IX nařízení č. 267/2012 v rozsahu, v němž se týká společnosti Bank Refah Kargaran.
            3) Není již namístě vydat rozhodnutí o návrhu na určení, že rozhodnutí 2010/413 se na společnost Bank Refah Kargaran nevztahuje.
            4) Ve zbývající části se žaloba odmítá.
            5) Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vzniklé společnosti Bank Refah Kargaran.
            6) Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 15. června 2000. # Alzetta Mauro a další proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Žaloba na neplatnost - Odůvodnění. # Spojené věci T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97 až 607/97, T-1/98, T-3/98 až T-6/98 a T-23/98.