title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 11. prosince 2015.#Finská republika v. Evropská komise.#EZFRV – Výdaje vyloučené z financování – Rozvoj venkova – Jednorázová finanční oprava – Způsobilosti k proplacení výdajů na nákup použitých strojů a vybavení – Odchylný režim pro mikropodniky a malé a střední podniky – Článek 55 odst. 1 nařízení (ES) č. 1974/2006.#Věc T-124/14.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (čtvrtého senátu)
      11. prosince 2015 (
            *
         )
      „EZFRV — Výdaje vyloučené z financování — Rozvoj venkova — Jednorázová finanční oprava — Způsobilosti k proplacení výdajů na nákup použitých strojů a vybavení — Odchylný režim pro mikropodniky a malé a střední podniky — Článek 55 odst. 1 nařízení (ES) č. 1974/2006“
      Ve věci T‑124/14,

         Finská republika, zastoupená J. Heliskoskim a S. Hartikainenem, jako zmocněnci,
      žalobkyně,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené P. Aaltou, J. Aquilina, P. Rossim a T. Sevón, jako zmocněnci,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení prováděcího rozhodnutí Komise 2013/763/EU ze dne 12. prosince 2013, kterým se z financování Evropskou unií vylučují některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) a v rámci Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. L 338, s. 81) v rozsahu, v němž toto rozhodnutí vylučuje z financování Unií v rámci EZFRV některé výdaje Finské republiky v celkové výši 927827,58 eura z důvodu jejich nesouladu s unijními pravidly,
      TRIBUNÁL (čtvrtý senát),
      ve složení M. Prek, předseda, I. Labucka a V. Kreuschitz (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Heeren, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. června 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Mezi 23. a 27. květnem 2011 uskutečnila Evropská komise ve Finsku kontrolu na místě (šetření RD1/2011/805/FI) týkající se opatření M312 „Zakládání a rozvoj mikropodniků“.

               2

               Dne 9. září 2011 zaslala Komise finským orgánům sdělení ve smyslu čl. 11 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 885/2006 ze dne 21. června 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1290/2005, pokud jde o akreditaci platebních agentur a dalších subjektů a schválení účetní závěrky EZZF a EZFRV (Úř. věst. L 171, s. 90), v němž je informovala o výsledcích kontroly na místě. V tomto sdělení Komise uvedla důvody, proč má za to, že finské orgány v rámci financování výdajů na rozvoj venkova od roku 2007 nedodržovaly určité požadavky práva Evropské unie, mimojiné ty, které plynou z čl. 55 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 1974/2006 ze dne 15. prosince 2006, kterým se stanoví podrobná pravidla pro použití nařízení Rady (ES) č. 1698/2005 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. L 368, s. 15), ve znění pozdějších předpisů, a vyzvala uvedené orgány k upřesnění podmínek, za nichž považují výdaje na nákup použitého vybavení za způsobilé k proplacení. Mimoto Komise upozornila na nedostatky při ověřování přiměřenosti nákladů na nákup určitého použitého vybavení ve smyslu čl. 26 odst. 2 písm. d) nařízení Komise (ES) č. 1975/2006 ze dne 7. prosince 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1698/2005, pokud jde o provádění kontrolních postupů a podmíněnosti s ohledem na opatření na podporu rozvoje venkova (Úř. věst. L 368, s. 74).

               3

               Dopisem ze dne 3. listopadu 2011 Finská republika Komisi odpověděla, že má za to, že jednala v souladu s unijními pravidly, zejména článkem 55 nařízení č. 1974/2006, jelikož uvedený článek umožňuje členským státům stanovit podmínky, za nichž lze nákup použitého vybavení považovat za způsobilé výdaje. Ve Finsku byla tato možnost provedena články 23 a 35 vládního nařízení č. 632/2007, které současně stanoví podmínky pro poskytnutí podpory.

               4

               Dopisem ze dne 16. ledna 2012 Komise vyzvala finské orgány k dvoustrannému jednání v Bruselu (Belgie), které se konalo dne 2. února 2012. Dopisem ze dne 29. února 2012 Komise zaslala finským orgánům zápis z tohoto jednání ve smyslu čl. 11 odst. 2 nařízení č. 885/2006, jakož i žádost o doplňující informace. V příloze 1 tohoto dopisu Komise uvedla důvody, proč má za to, že vládní nařízení č. 632/2007 není slučitelné s požadavky stanovenými v čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006, a dále zopakovala kritiku týkající se nedostatečného ověřování přiměřenosti nákladů na nákup určitého použitého vybavení.

               5

               Dne 27. dubna 2012 předložily finské orgány vyjádření k zápisu z jednání konaného dne 2. února 2012 a odpověď na žádost o informace.

               6

               Dne 13. května 2013 zaslala Komise finským orgánům formální sdělení ve smyslu čl. 11 odst. 2 třetího pododstavce a čl. 16 odst. 1 nařízení č. 885/2006 ze dne 6. května 2013, v němž je informovala o finanční opravě ve výši 927827,58 eura za období od 9. září 2009 do 15. října 2012. Komise v něm uvedla důvody, proč má za to, že finské orgány v souvislosti s podporou na nákup použitého vybavení nedodržovaly požadavky čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 a čl. 26 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1975/2006.

               7

               Dne 19. června 2013 se Finská republika obrátila na základě článku 16 nařízení č. 885/2006 na smírčí orgán s návrhem na zahájení smírčího řízení. Dopisem ze dne 5. září 2013 uvedený orgán oznámil, že o tomto návrhu nerozhodne, jelikož částka, která je předmětem finanční opravy, nedosahuje jednoho milionu eur.

               8

               V bodě 17.1 souhrnné zprávy ze dne 18. listopadu 2013 Komise uvedla, že pokud jde o způsobilost podpor na nákup použitého vybavení, praxe finských orgánů nesplňuje podmínky čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006, jelikož Finská republika neurčila a řádně neodůvodnila zvláštní případy, v nichž je použité vybavení výjimečně možné financovat z EZFRV. Naopak relevantní ustanovení vládního nařízení č. 632/2007 stanovují obecnou možnost investování do použitého vybavení, jehož způsobilost je posuzována případ od případu na základě nejasně definovaného kritéria „nejvýhodnější volby z celkového ekonomického hlediska“. Komise dále konstatovala, že ověřování přiměřenosti nákladů na nákup použitého vybavení je nedostatečné a nesplňuje požadavky čl. 26 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1975/2006. Vyvodila z toho, že na podpory na nákup použitého vybavení je třeba uplatnit finanční opravu ve výši 100 %, což odpovídá částce 927827,58 eura. Pokud jde o nedostatečné ověřování přiměřenosti nákladů na nákup použitého vybavení, Komise navrhla finanční opravu ve výši 10 %, což odpovídá částce 14208,31 eur, která by byla nicméně v plné výši součástí první finanční opravy.

               9

               Dne 12. prosince 2013 přijala Komise prováděcí rozhodnutí Komise 2013/763/EU ze dne 12. prosince 2013, kterým se z financování Evropskou unií vylučují některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) a v rámci Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. L 338, s. 81, dále jen „napadené rozhodnutí“). Toto rozhodnutí bylo Finské republice oznámeno dne 13. prosince 2013 pod označením C(2013) 8743.

               10

               V napadeném rozhodnutí s odvoláním na „souhrnnou zprávu“ ze dne 18. listopadu 2013 (bod 6 odůvodnění napadeného rozhodnutí) Komise v rámci rozpočtových let 2009 až 2012 odmítla jako nezpůsobilé k proplacení výdaje na nákup použitých strojů a vybavení vykázané Finskou republikou v rámci opatření „Rozvoj venkova EZFRV Osy 1 + 3 – Opatření zaměřená na investice (2007–2013)“. Finanční oprava v celkové výši 927827,58 eura je v něm označena za „jednorázovou“ v rozsahu, v němž je odůvodněna „[n]esouladem s článkem 55 nařízení […] č. 1974/2006“. V rozsahu, v němž uvedená finanční oprava vychází z „[n]edostatků v ověřování přiměřenosti nákladů“, je pojata jako „paušální“ ve výši 10 %, což odpovídá částce 14208,31 eura, která ale nemá finanční dopad (viz článek 1 ve spojení s přílohou napadeného rozhodnutí, s. 98 a 99).

         Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

               11

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 19. února 2014 podala Finská republika projednávanou žalobu.

               12

               Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (čtvrtý senát) o zahájení ústní části řízení.

               13

               Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 12. června 2015.

               14

               Finská republika navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        napadené rozhodnutí zrušil v rozsahu, v němž po Finské republice požaduje vrácení částky 927827,58 eura,

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               15

               Komise navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        žalobu zamítl jako neopodstatněnou,

                        —

                        uložil Finské republice náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         K předmětu sporu

               16

               Na podporu žaloby se Finská republika v podstatě dovolává jediného žalobního důvodu, vycházejícího z porušení čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006.

               17

               V tomto ohledu je třeba upřesnit, že Finská republika v replice potvrdila, že se její žaloba týká pouze jednorázové finanční opravy uplatněné v napadeném rozhodnutí. To je podpořeno i žalobním důvodem znějícím na zrušení, který byl uplatněn v návrhu a který odkazuje toliko na čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006, a nikoliv čl. 26 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1975/2006, z něhož vycházela paušální finanční oprava. Proto se předmět projednávaného sporu omezuje na otázku legality toho, že Komise použila čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 k odůvodnění uvedené jednorázové finanční opravy.

               18

               Finská republika má za to, že Komise nerozpoznala vazby mezi čl. 55 odst. 1 prvním pododstavcem písm. b) nařízení č. 1974/2006 (dále jen „první pododstavec“) a druhým pododstavcem téhož ustanovení (dále jen „druhý pododstavec“). Toto ustanovení přiznává členskému státu široký prostor pro posouzení při rozhodování o způsobilosti určitých použitých strojů a vybavení, jelikož druhý pododstavec nestanovuje žádná kritéria umožňující určit, zda může být podpora na nákup použitých strojů a vybavení „náležitě podložena“. Uvedené nařízení nevyžaduje ani to, aby členský stát přesně definoval každý jednotlivý případ, kdy je nákup použitých strojů nebo vybavení způsobilý. Mimoto čl. 71 odst. 3 první pododstavec nařízení Rady (ES) č. 1698/2005 ze dne 20. září 2005 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. L 277, s. 1) výslovně stanoví, že pravidla pro způsobilost výdajů se stanoví na úrovni členských států. Je tedy na členských státech, aby stanovily přesnější kritéria pro určení případů, v nichž je podpora nákupu použitého vybavení náležitě podložena. Podle Finské republiky spolu pojmy „řádně odůvodněné případy“ a „podmínky způsobilosti“ úzce souvisí, takže není možné je uplatňovat nezávisle na sobě. K tomu, aby poskytnutí podpory na nákup použitých strojů nebo vybavení bylo řádně odůvodněné, tedy stačí, aby členský stát definoval podmínky způsobilosti a tyto podmínky byly splněny.

               19

               Komise namítá, že první pododstavec nařízení č. 1974/2006 zavádí obecné pravidlo, podle něhož se výdaje způsobilé v rámci investic financovaných EZFRV omezují na nákup nebo leasing nových strojů a vybavení. Podle druhého pododstavce může být nákup použitého vybavení považován za způsobilý výdaj toliko jako odchylka od prvního pododstavce v „náležitě podložených případech“. Z tohoto důvodu je členský stát povinen pomocí předem stanovené definice konkrétně určit několik málo „náležitě podložených případů“, v nichž může být podpora poskytnuta. Pouze takový přístup je v souladu s cílem podpory Společenství pro zemědělské investice uvedeným v bodě 21 odůvodnění nařízení č. 1698/2005, kterým je modernizovat zemědělská hospodářství a zvýšit jejich hospodářskou výkonnost lepším využíváním výrobních faktorů, k nimž patří zavádění nových technologií a inovace, a dále s cíli podpory poskytované prostřednictvím EZFRV uvedenými v bodě 23 odůvodnění téhož nařízení a souvisejícími s podporou zlepšování zpracování primární zemědělské a lesnické produkce. Omezení podpor na použité vybavení je rovněž v souladu s cílem uvedeným v čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1698/2005, týkajícím se zlepšování konkurenceschopnosti zemědělství a lesnictví podporou restrukturalizace, rozvoje a inovací (viz také bod 46 odůvodnění uvedeného nařízení). Těchto cílů je podle Komise obecně možné dosáhnout pouze investicemi do nového vybavení.

               20

               Výklad čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 zastávaný Finskou republikou je podle Komise v rozporu s jeho strukturou, která zavádí obecné pravidlo a odchylku od něj, jakož i s „hierarchií právních norem“ týkající se tohoto pravidla a této odchylky. Z jeho znění plyne, že podpora nákupu použitého vybavení se odchyluje od obecného pravidla nákupu nového vybavení, který sám o sobě žádné zvláštní odůvodnění nepotřebuje. Právě z důvodu výjimečné povahy této podpory mohou členské státy financovat nákup použitého vybavení pouze v „náležitě podložených případech“, tzn. vyžadujících po nich větší úsilí spojené s jejich definicí a odůvodněním. Výklad obhajovaný Finskou republikou by přitom působnost uvedené odchylky rozšířil natolik, že by se z ní stalo obecné pravidlo. V tomto ohledu se Finská republika nemůže dovolávat diskreční pravomoci, jelikož kritérium „náležitě podložených případů“ musí být ve všech členských státech vykládáno jednotně a tyto státy jsou povinny se pohybovat v mezích jasně vytyčených nařízením č. 1974/2006. Použití odchylky stanovené v čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 tak předpokládá, že každý členský stát předem řádně definuje „náležitě podložené případy“, tedy omezený počet jasně určených případů. V této souvislosti Komise zpochybňuje rovněž argument, podle něhož spolu kritéria „náležitě podložených případů“ a „podmínek, za nichž lze nákup použitého vybavení považovat za způsobilý výdaj“, vzájemně souvisí a musí být uplatňována současně. Komise z toho vyvozuje, že finská právní úprava opomíjí v rozporu s čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 definovat „náležitě podložené případy“, v nichž může být v rámci výjimky podpora poskytnuta na nákup použitého vybavení.

               21

               Tribunál považuje za nutné přezkum soustředit na opodstatněnost výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 provedeného Komisí v napadeném rozhodnutí ve spojení se souhrnnou zprávou. Účastnice řízení se totiž rozcházejí především ve výkladu prvního a druhého pododstavce, jakož i vztahu mezi nimi. Uvedený článek stanoví zejména následující:
               „1.   V případě investic jsou způsobilé výdaje omezeny na:
               […]

                        b)

                        nákup nebo nákup na splátky [leasing] nových strojů a vybavení, včetně počítačového softwaru, až do tržní ceny aktiv. […];

                  […]
               V náležitě podložených případech a s výjimkou [odchylně od] písmene b) prvního pododstavce mohou členské státy stanovit podmínky, za nichž lze nákup použitého vybavení považovat za způsobilé výdaje[, a to] pouze pro mikropodniky[ a] malé a střední podniky […].“

               22

               Podle Komise zavádí první pododstavec obecné pravidlo, podle něhož jsou „způsobilé výdaje“ v případě investic financovaných EZFRV „omezeny na […] nákup nebo nákup na splátky [leasing] nových strojů a vybavení“. Podle druhého pododstavce mohou členské státy toliko odchylně od prvního pododstavce, tedy uvedeného obecného pravidla, a „pouze pro mikropodniky[ a] malé a střední podniky“„v náležitě podložených případech […] stanovit podmínky, za nichž lze nákup použitého vybavení považovat za způsobilé výdaje“. Za účelem použití této výjimky je tedy dotyčný členský stát povinen pomocí předem stanovené definice konkrétně ve své vnitrostátní právní úpravě určit „náležitě podložené případy“, v nichž může být podpora výjimečně poskytnuta pro investice do použitého vybavení.

               23

               Naopak, i když Finská republika nezpochybňuje samotnou odchylnou povahu druhého pododstavce vůči prvnímu pododstavci, tvrdí v podstatě, že této odchylce nelze rozumět jako výjimce, kterou je nutno vykládat restriktivně, ale jako zvláštnímu režimu pro mikropodniky a malé a střední podniky. Členské státy mohou při výkonu posuzovací pravomoci vytvořit takový režim, jehož obsah mohou definovat stanovením „podmínek“ způsobilosti výdajů na nákup použitého vybavení. Tyto podmínky jsou „úzce spjaty“ s „náležitě podloženými případy“, které členský stát může při neexistenci jejich definice v unijním právu upřesnit při výkonu posuzovací pravomoci. K tomu, aby výdaje na nákup použitého vybavení představovaly „náležitě podložené případy“, stačí, aby vnitrostátní právní úprava stanovila uvedené „podmínky“ způsobilosti a tyto podmínky byly splněny.

               24

               K tomu, aby bylo možné odpovědět na tyto otázky týkající se výkladu, a za účelem stanovení přesného dosahu ustanovení čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006, jakož i jejich vzájemného vztahu, je třeba v souladu s ustálenou judikaturou provést gramatický, teleologický, kontextuální a historický výklad (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. listopadu 2002, Lagardère a Canal+ v. Komise, T‑251/00, Recueil, EU:T:2002:278, body 72 až 83, a ze dne 6. října 2005, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals v. Komise, T‑22/02 a T‑23/02, Sb. rozh., EU:T:2005:349, body 41 až 60).

         Ke gramatickému výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006

      K odchylné povaze druhého pododstavce

               25

               V rámci gramatického výkladu je třeba posoudit právní povahu prvního a druhého pododstavce, jakož i povahu jejich vzájemného vztahu. Přitom je nutné mít na zřeteli okolnost, že unijní předpisy jsou vypracovávány ve více jazycích a všechny jazykové verze jsou závazné; výklad ustanovení unijního práva tedy zahrnuje srovnání jazykových verzí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. října 1982, Cilfit a další, 283/81, Recueil, EU:C:1982:335, bod 18, a ze dne 7. listopadu 2007, Německo v. Komise, T‑374/04, Sb. rozh.,EU:T:2007:332, bod 95).

               26

               Jak přitom účastnice řízení uznaly zejména na jednání, srovnání jednotlivých jazykových verzí neumožňuje lépe osvětlit dosah čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 a zejména význam zvláštního vztahu mezi prvním a druhým pododstavcem.

               27

               Pokud jde o pojem „s výjimkou [odchylně od]“ uvedený ve druhém pododstavci, může znamenat omezení působnosti obecného pravidla stanovením odlišného pravidla pro jeden či více abstraktně určených případů, řídícího se pravidly specialia generalibus derogant a legi speciali per generalem non derogatur, a tudíž výjimky ve striktním smyslu slova, nebo odkazovat na rozhodnutí autora dotčené právní úpravy neuplatňovat obecné pravidlo na určité situace a určité adresáty a uplatňovat na ně odlišný zvláštní režim mimo rámec jeho působnosti.

               28

               Mezi účastnicemi řízení totiž není sporu o tom, že první pododstavec představuje základní nebo obecné pravidlo a druhý pododstavec stanoví odlišné řešení pro mikropodniky a malé a střední podniky, což ho každopádně umožňuje považovat za odchylné pravidlo. Jak přitom bylo uvedeno v bodě 27 výše, taková kvalifikace se nutně nerovná kvalifikaci výjimky v úzkém slova smyslu, ale může znamenat existenci zvláštního režimu, odlišného od režimu zavedeného základním nebo obecným pravidlem. Anglické slovo „derogation“, italské „deroga“ a portugalské „derrogação“ nejsou každopádně synonymy slov „exception“, „eccezione“ a „exceção“. Stejně tak německý výraz „abweichend“ a nizozemský „[i]n afwijking“ znamenají „odlišný“ nebo „rozdílný“, aniž by nutně označovaly výjimku. A konečně, španělský výraz „no obstante“ znamená „nicméně“, což může, avšak nutně nemusí označovat výjimku v úzkém slova smyslu.

               29

               Otázka kvalifikování druhého pododstavce jako výjimky v úzkém slova smyslu, nebo jako odchylného pravidla umožňujícího stanovit odlišný zvláštní režim pro mikropodniky a malé a střední podniky rovněž nemůže být zodpovězena, jelikož ve většině jazykových znění je výraz odpovídající francouzskému výrazu „par dérogation“ (odchylně) pomocí spojky „a“ oddělen od druhého větného členu odkazujícího prostřednictvím příslovce „uniquement“ (pouze) (only, exclusivamente, unicamente, alleen) na mikropodniky a malé a střední podniky. Neplyne z toho jasný úmysl unijního normotvůrce zakotvit buď takovou výjimku v úzkém slova smyslu, nebo stanovit pouze povolení, aby členské státy mohly vytvořit odchylný zvláštní režim pro mikropodniky a malé a střední podniky, jelikož výrazy „odchylně“ a „a pouze“, posuzovány jako celek, mohou být vykládány oběma způsoby. Společná existence obou výše uvedených omezení v jedné větě tedy neposkytuje dostatečně jasnou a přesnou informaci o tom, zda druhý pododstavec představuje výjimku v úzkém slova smyslu, nebo pouhé odchylné pravidlo umožňující stanovit odlišný zvláštní režim pro mikropodniky a malé a střední podniky.

               30

               Z toho plyne, že v projednávaném případě se nutně neuplatní judikatura inspirovaná zásadou římského práva singularia non sunt extendenda, podle níž unijní pravidla stanovující výjimky musí být vykládána restriktivně, tak aby byl chráněn užitečný účinek obecného pravidla, od něhož se odchylují (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. prosince 2001, Heininger,C‑481/99, Recueil, EU:C:2001:684, bod 31 a citovaná judikatura, a ze dne 13. prosince 2012, BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, Sb. rozh.,EU:C:2012:799, body 40 a 41 a citovaná judikatura), jelikož takový striktní výklad se neuplatní, pokud by měl být druhý pododstavec kvalifikován jako odchylné pravidlo umožňující stanovit odlišný zvláštní režim pro mikropodniky a malé a střední podniky.

               31

               Gramatický výklad proto neumožňuje určit, zda druhý pododstavec představuje výjimku, kterou je nutno vykládat restriktivně ve smyslu judikatury uvedené v bodě 30 výše, jak v podstatě tvrdí Komise, ale umožňuje pouze konstatovat, že stanoví zvláštní pravidlo pro mikropodniky a malé a střední podniky.

         Ke vztahu mezi „náležitě podloženými případy“ a „podmínkami“ způsobilosti

               32

               Pokud jde o přesný dosah druhého pododstavce, je třeba připomenout, že účastnice řízení se neshodují na tom, zda se druhý pododstavec použije pouze na výjimečné situace, které musí navíc být předem specificky definovány členským státem ve vnitrostátní právní úpravě, nebo zda má širší působnost, pokrývající v zásadě všechny situace, které na základě posouzení příslušných vnitrostátních orgánů splňují „podmínky“ způsobilosti stanovené ve vnitrostátním právu, a tedy tyto podmínky představují samy o sobě „náležitě podložené případy“, pakliže se uvedené orgány rozhodnou je použít a jejich použití odůvodní v souladu s cíli sledovanými dotčenými pravidly.

               33

               V tomto ohledu je třeba především uvést, že podle jednoznačného znění druhého pododstavce ve všech jazykových verzích disponují členské státy při zavádění a provádění odlišného zvláštního režimu pro mikropodniky a malé a střední podniky posuzovací pravomocí, jelikož za tímto účelem „mohou […] stanovit podmínky, za nichž lze nákup použitého vybavení považovat za způsobilé výdaje“. Stejně tak je nesporné, že kritérium „náležitě podložených případů“ není v unijním právu definováno, a tudíž členské státy mimo oblasti stanovení „podmínek“ způsobilosti disponují posuzovací pravomocí i k upřesnění těchto případů.

               34

               Dále je zajisté pravda, že unijní normotvůrce chtěl kritériím „náležitě podložených případů“ na straně jedné a „podmínek“ způsobilosti na straně druhé dát vlastní a odlišný význam. Toto konstatování však samo o sobě neumožňuje odůvodnit výklad kritéria „náležitě podložených případů“ ze strany Komise, tedy údajnou nutnost, aby členský stát přijal obecnou právní úpravu předem specificky definující konkrétní případy, v nichž může být nákup použitých strojů nebo vybavení považován za způsobilý výdaj. Naopak vzhledem ke konstrukci druhého pododstavce je kritérium „náležitě podložených případů“ vzápětí spojeno se zmocněním a s posuzovací pravomocí členského státu („v náležitě podložených případech mohou stanovit“) pro zavádění a provádění odlišného zvláštního režimu pro mikropodniky a malé a střední podniky. V tomto ohledu není ostatně rozhodující, že rovněž dánská („I behørigt begrundede tilfælde“) a portugalská („Em casos devidamente fundamentados“) verze uvádějí kritérium „náležitě podložených případů“ hned na začátku druhého pododstavce.

               35

               S ohledem na výše uvedené se kritérium „náležitě podložených případů“ omezuje na kvalifikaci způsobu, jak má členský stát vykonávat posuzovací pravomoc podle druhého pododstavce a především její výkon odůvodnit. Jinými slovy, pokud členský stát považuje za vhodné své zmocnění a uvedenou posuzovací pravomoc využít, je v rámci případného rozhodnutí o přijetí obecně závazných pravidel nebo v rámci případného individuálního rozhodnutí o nákupu použitého vybavení pokaždé na podporu svého rozhodnutí povinen uvést relevantní důvody, aby vyhověl uvedenému kritériu a umožnil Komisi kontrolu v dané věci. Je nutno konstatovat, že toto chápání se v jednotlivých jazykových verzích druhého pododstavce neliší a postačuje k tomu, aby byla Komisi zaručena možnost provádět odpovídající následnou kontrolu výkonu posuzovací pravomoci členského státu podle druhého pododstavce v souladu s cíli relevantních unijních pravidel (viz také body 40 a 41 níže).

               36

               A konečně, pokud by unijní normotvůrce chtěl zavést pravidlo odpovídající výkladu zastávanému Komisí, musel by jasně uvést, že členský stát je povinen stanovit pravidla s obecnou působností předem uvádějící všechny případy, v nichž může být financování nákupu použitých strojů nebo vybavení považováno za způsobilé, což ale není případ druhého pododstavce. Podle zásady právní jistoty přitom právní subjekty, mezi nimi i členské státy, nesmí být poškozovány výkladovými obtížemi v důsledku nepřesné právní úpravy, která stanoví pro ně nepříznivé finanční důsledky (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Sudholz,C‑17/01, Recueil, EU:C:2004:242, bod 34 a citovaná judikatura; ze dne 7. června 2005, VEMW a další, C‑17/03, Sb. rozh.,EU:C:2005:362, bod 80, a ze dne 11. června 2015, Berlington Hungary a další, C‑98/14, Sb. rozh.,EU:C:2015:386, bod 77 a citovaná judikatura).

               37

               Za těchto podmínek je třeba v rámci gramatického výkladu odmítnout argumenty Komise, že druhý pododstavec představuje výjimku z obecného nebo základního pravidla stanoveného v prvním pododstavci, kterou je nutno vykládat restriktivně, a že je členský stát na základě kritéria „náležitě podložených případů“ povinen v právní úpravě s obecnou působností předem předložit přesné odůvodnění definující uvedené případy a odůvodňující uplatnění jednotlivých „podmínek“ způsobilosti stanovených za účelem zabránění tomu, aby dosah údajných výjimek zbavil obecné pravidlo jeho obsahu a ohrozil jeho užitečný účinek.

         K teleologickému výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006

               38

               V rámci teleologického výkladu je třeba zohlednit obecný cíl sledovaný nařízeními č. 1698/2005 a 1974/2006, tedy „podporu rozvoje venkova“.

               39

               Body 21 a 23 odůvodnění nařízení č. 1698/2005 tento cíl upřesňují zejména následujícím způsobem:

                        „(21)

                        Cílem podpory Společenství pro zemědělské investice je modernizovat zemědělská hospodářství a zvýšit jejich hospodářskou výkonnost lepším využíváním výrobních faktorů, k nimž patří zavádění nových technologií a inovace, zaměření se na kvalitu, ekologické výrobky a rozdělení činností na činnosti prováděné uvnitř zemědělských hospodářství a činnosti prováděné mimo ně, včetně nepotravinářských odvětví a energetických plodin […].

                        (23)

                        Ke zlepšování zpracování primární zemědělské a lesnické produkce a její uvádění na trh by měla napomáhat podpora investic zaměřených na zvyšování efektivity v odvětví zpracování a uvádění na trh, na podporu zpracování zemědělské a lesnické produkce pro obnovitelnou energii, na zavádění nových technologií a inovací, na vytváření nových tržních příležitostí pro zemědělské a lesnické produkty, na zdůraznění kvality, na zlepšení ochrany životního prostředí, bezpečnosti práce, hygieny a životních podmínek zvířat, a to zpravidla se zaměřením na mikropodniky, malé a střední podniky a jiné podniky do určité velikosti, které mají lepší pozici, aby mohly přidat hodnotu místním produktům, a současně zjednodušením podmínek podpory investic v porovnání s podmínkami stanovenými v nařízení (ES) č. 1257/1999.“

               40

               Hlavním cílem nařízení č. 1698/2005 je umožnit modernizaci a zlepšení hospodářské výkonnosti podniků, zejména malých a středních (MSP), v zemědělství, zejména podporou zavádění nových technologií a inovací. Tento účel však v případě MSP nutně nevyžaduje investice výhradně do nových nebo inovativních strojů nebo vybavení. Financování takových investic zajisté může podporovat modernizaci a konkurenceschopnost MSP, což má souvislosti i s cílem zlepšování kvality života a práce ve venkovských oblastech, podpory diverzifikace hospodářské činnosti a ochrany životního prostředí prostřednictvím inovativních technologií. Nic to nemění na tom, že v případě MSP, které představují většinu subjektů působících v tomto odvětví, zmíněných na konci bodu 23 odůvodnění nařízení č. 1698/2005, a většinou disponují omezenějšími finančními prostředky než velké podniky, nemusí vždy investice do nového vybavení přispívat k dosažení těchto cílů. Může se ukázat, že nákup použitého vybavení vysoké technické úrovně, ale za nižší cenu, či dokonce lepší technické úrovně v porovnání s některým novým vybavením může rovněž uspokojit potřeby těchto podniků, a přispívá dokonce více k jejich technologickému a hospodářskému rozvoji směřujícímu k zamýšlené modernizaci zemědělství.

               41

               Z tohoto pohledu zmocnění členských států stanovit a zavést odlišný zvláštní režim pro mikropodniky a malé a střední podniky, pokud jde o nákup použitého vybavení, plně zapadá do rámce cílů nařízení č. 1698/2005 a 1974/2006, a na rozdíl od tvrzení Komise tedy nevyžaduje restriktivní výklad pravidel uvedeného režimu z pohledu uvedených cílů. Nic to však nemění na tom, že kritérium „náležitě podložených případů“ uvedené ve druhém pododstavci musí být vykládáno v souladu s těmito cíli, tak aby nedocházelo k tomu, že by členský stát využíval posuzovací pravomoci na základě druhého pododstavce v závislosti na zájmech nesouvisejících s uvedenými cíli, a tak, aby Komisi byla v tomto ohledu umožněna účinná kontrola.

               42

               Teleologický výklad tedy nemůže zpochybnit výsledek gramatické analýzy druhého pododstavce.

         Ke kontextuálnímu výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006

               43

               Je nutno uvést, že kontextuální výklad mimo právní rámec zakotvený v čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 nemůže výsledek gramatické analýzy druhého pododstavce vyvrátit ani potvrdit.

               44

               V tomto ohledu z čl. 71 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1698/2005 plyne, že členské státy jsou příslušné pro stanovení „pravidel pro způsobilost výdajů“ v rámci podpory rozvoje venkova prostřednictvím EZFRV. I když tento článek může znamenat, že členské státy musí za tímto účelem v zásadě přijmout pravidla s obecnou působností, neplyne z toho, že by uvedené státy měly při stanovování uvedených pravidel neomezenou posuzovací pravomoc ani že by tato pravidla musela mít určitý obsah. Členským státům především přísluší dodržovat podmínky a omezení zakotvené unijními pravidly, které se v této souvislosti uplatní, případně představují konkrétní právní základ dotčené normotvorné činnosti. Tak je tomu v případě čl. 55 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 1974/2006, který představuje lex specialis ve vztahu k čl. 71 odst. 3 prvnímu pododstavci nařízení č. 1698/2005, avšak ponechává členským státům rozsáhlou posuzovací pravomoc (viz bod 33 výše). Stejně tak, i když čl. 5 odst. 7 téhož nařízení, podle něhož „[č]lenské státy zajišťují, aby byly operace financované z EZFRV v souladu se Smlouvou [o FEU]“, ve spojení s čl. 310 odst. 5 SFEU, čl. 317 prvním pododstavcem SFEU a čl. 4 odst. 3 SEU vyžaduje, aby vnitrostátní orgány při plnění unijního rozpočtu loajálně spolupracovaly s Komisí na základě zásady řádného finančního řízení, tyto povinnosti obecného rázu nemohou poskytnout upřesnění užitečná pro sporný výklad čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006.

               45

               Z těchto pravidel a obecných zásad tedy nelze vyvodit přesnější výklad druhého pododstavce, zejména kritérií „náležitě podložených případů“ a „podmínek“ způsobilosti, jakož i jejich vzájemného vztahu v rámci čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006, který by šel nad rámec gramatického a teleologického výkladu uvedeného v bodech 25 až 42 výše.

               46

               Tato ustanovení tudíž nepřispívají k dalšímu osvětlení uvedených kritérií.

         K výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 s ohledem na starší a novější ustanovení právních předpisů

               47

               V rámci výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 s ohledem na starší ustanovení právních předpisů je třeba odkázat na relevantní pravidla použitelná před vstupem nařízení č. 1698/2005 a 1974/2006 v platnost.

               48

               V tomto ohledu bylo platné nařízení Rady (ES) č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení (Úř. věst. L 160, s. 80) a nařízení Komise (ES) č. 445/2002 a 817/2004 ze dne 26. února 2002 a 29. dubna 2004, kterými se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1257/1999 (Úř. věst. L 74, s. 1 a Úř. věst. L 153, s. 30). Článek 22 první pododstavec písm. b) nařízení č. 445/2002 na rozdíl od čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 neobsahoval výslovná pravidla ohledně nákupu použitého vybavení nebo MSP, ale zmiňoval pouze způsobilé výdaje týkající se „nových strojů a zařízení včetně počítačového programového vybavení“. Stejně tomu bylo v případě článku 27 nařízení č. 817/2004.

               49

               Naopak způsobilost výdajů na nákup použitého vybavení byla stanovena v oblasti strukturálních fondů, a to v pravidle č. 4 nařízení Komise (ES) č. 1685/2000 ze dne 28. července 2000, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1260/1999 týkající se způsobilosti výdajů na činnosti spolufinancované strukturálními fondy (Úř. věst. L 193, s. 39). Stejně tak tomu bylo u pravidla č. 4 nařízení Komise (ES) č. 448/2004 ze dne 10. března 2004, kterým se mění nařízení (ES) č. 1685/2000, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1260/1999 týkající se způsobilosti výdajů na činnosti spolufinancované strukturálními fondy a zrušuje nařízení (ES) č. 1145/2003 (Úř. věst. L 72, s. 66).

               50

               Z toho plyne, že před vstupem nařízení č. 1698/2005 a 1974/2006 v platnost byla způsobilost nákladů na použité vybavení předmětem právní úpravy týkající se strukturálních fondů, ale byla vyloučena z působnosti nařízení č. 1257/1999.

               51

               Kromě toho je třeba upřesnit, že nařízení č. 1698/2005 a 1974/2006 byla nahrazena nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1305/2013 ze dne 17. prosince 2013 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) a o zrušení nařízení č. 1698/2005 (Úř. věst. L 347, s. 487), jakož i nařízením Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 807/2014 ze dne 11. března 2014, kterým se doplňují některá ustanovení nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1305/2013 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) a zavádějí se přechodná ustanovení (Úř. věst. L 227, s. 1). Na základě zmocnění stanoveného v čl. 45 odst. 6 nařízení č. 1305/2013 Komise vypracovala čl. 13 písm. b) nařízení v přenesené pravomoci č. 807/2014, podle něhož „členské státy stanoví ve svých programech rozvoje venkova podmínky, za nichž lze nákup použitého zařízení považovat za způsobilé výdaje“. Na rozdíl od čl. 55 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 1974/2006 tedy tato nová pravidla nestanoví zvláštní režim pro MSP ani kritérium „náležitě podložených případů“. Mimo to, pokud jde o podmínky způsobilosti nákupu použitého vybavení, výslovně požadují, aby členské státy v rámci „svých programů rozvoje venkova“ stanovily pravidla s obecnou působností.

               52

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že z historie vzniku dotčené právní úpravy ani novější právní úpravy nelze vyvodit jakýkoliv závěr o přesném dosahu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006.

               53

               A konečně, odlišná pravidla týkající se strukturálních fondů rovněž nemohou mít na toto posouzení dopad, neboť článek 39 nařízení č. 445/2002 upřesňuje, že článek 22 téhož nařízení představuje zvláštní pravidlo ve vztahu k obecnějším pravidlům obsaženým v nařízení č. 1685/2000, takže Finská republika není každopádně oprávněna se posledně uvedených pravidel dovolávat.

         Závěr ohledně výkladu čl. 55 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 1974/2006

               54

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy a zejména na gramatickou analýzu uvedenou v bodech 25 až 37 výše je třeba dojít k závěru, že čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 musí být vykládán v tom smyslu, že druhý pododstavec přiznáním posuzovací pravomoci zmocňuje členské státy k zavádění a provádění odchylného zvláštního režimu pro mikropodniky a malé a střední podniky s upřesněním podmínek, za nichž může být nákup použitého vybavení považován za způsobilý výdaj, aniž by členský stát v právní úpravě s obecnou působností musel předem přesně definovat případy, ve kterých investice odpovídá „náležitě podloženému případu“. To nic nemění na tom, že posledně uvedené kritérium vyžaduje, aby členský stát při výkonu posuzovací pravomoci v rámci rozhodnutí o přijetí pravidel s obecnou působností nebo v rámci rozhodnutí týkajícího se individuálního případu uvedl důvody, z nichž bude zřejmé, že toto rozhodnutí bylo přijato v souladu s kritérii a cíli relevantní vnitrostátní a unijní právní úpravy.

               55

               Napadené rozhodnutí je tedy stiženo vadou spočívající v nesprávném právním posouzení, jelikož uvádí chybný výklad čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006, a musí být tudíž zrušeno v plném rozsahu, aniž by bylo třeba zkoumat, zda je vadné i posouzení Komise ohledně slučitelnosti finské právní úpravy s uvedeným článkem. V tomto ohledu totiž stačí upřesnit, že Komise se omezuje na zpochybnění příliš široké působnosti podmínek způsobilosti nákupu použitých strojů nebo vybavení, jakož i absence předem stanovené konkrétní definice „náležitě podložených případů“ ve vládním nařízení č. 632/2007, což plyne právě z jejího chybného výkladu čl. 55 odst. 1 téhož nařízení.

         K nákladům řízení

               56

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               57

               Vzhledem k tomu, že Finská republika požadovala náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Prováděcí rozhodnutí Komise 2013/763/EU ze dne 12. prosince 2013, kterým se z financování Evropskou unií vylučují některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) a v rámci Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV), se zrušuje v rozsahu, v němž toto rozhodnutí vylučuje z financování Unií v rámci EZFRV některé výdaje Finské republiky v celkové výši 927827,58 eura z důvodu jejich nesouladu s unijními pravidly.

                           2)

                           Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. prosince 2015.
                     Podpisy.

            Obsah

                  Skutečnosti předcházející sporu

                  Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

                  Právní otázky

                  K předmětu sporu

                  Ke gramatickému výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006

                  K odchylné povaze druhého pododstavce

                  Ke vztahu mezi „náležitě podloženými případy“ a „podmínkami“ způsobilosti

                  K teleologickému výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006

                  Ke kontextuálnímu výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006

                  K výkladu čl. 55 odst. 1 nařízení č. 1974/2006 s ohledem na starší a novější ustanovení právních předpisů

                  Závěr ohledně výkladu čl. 55 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 1974/2006

                  K nákladům řízení

            (
            *
         )   Jednací jazyk: finština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 28. listopadu 1989. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-186/88.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 1. července 2010.#Ministero dell'Economia e delle Finanze a Agenzia delle Entrate proti Paolo Speranza.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte suprema di cassazione - Itálie.#Nepřímé daně - Daň ze zvýšení základního kapitálu - Článek 4 odst. 1 písm. c) směrnice 69/335/EHS - Vnitrostátní právní úprava ukládající daň ze zápisu rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu společnosti - Solidární zdanění přijímající společnosti a notáře - Neexistence skutečného kapitálového vkladu - Omezení způsobů dokazování.#Věc C-35/09.

text:
      Věc C-35/09
      Ministero dell'Economia e delle Finance a Agenzia delle Entrate
      v.
      Paolo Speranza
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte suprema di cassazione)
      „Nepřímé daně – Daň ze zvýšení základního kapitálu – Článek 4 odst. 1 písm. c) směrnice 69/335/EHS – Vnitrostátní právní úprava ukládající daň ze zápisu rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu společnosti – Solidární zdanění přijímající společnosti a notáře – Neexistence skutečného kapitálového vkladu – Omezení způsobů dokazování“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Daň z kapitálu vybíraná od kapitálových
            společností – Zvýšení základního kapitálu
      [Směrnice Rady 69/335, ve znění směrnice 85/303, čl. 4 odst. 1 písm. c) a čl. 5 odst. 1 písm. a)]
      2.        Právo Společenství – Zásady – Právo na účinnou soudní ochranu
      3.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Daň z kapitálu vybíraná od kapitálových
            společností – Zvýšení základního kapitálu
      (Směrnice Rady 69/335, ve znění směrnice 85/303)
      1.        Článek 4 odst. 1 písm. c) a čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 69/335 o nepřímých daních z kapitálových vkladů, ve znění směrnice
         85/303, musejí být vykládány tak, že nebrání tomu, aby členský stát určil zápis rozhodnutí o zvýšení kapitálu společnosti
         za okamžik, kdy při dani z kapitálu nastává skutečnost zakládající daňovou povinnost, pod podmínkou, že je zachována spojitost
         mezi výběrem uvedené daně a skutečným vkladem majetku do přijímající společnosti. Pokud v okamžiku zápisu uvedeného rozhodnutí
         ještě nedošlo ke skutečnému vkladu majetku a pokud není jisté, že k tomuto vkladu dojde, dotyčný členský stát nebude moci
         vymáhat zaplacení daně z kapitálu, dokud uvedený vklad nebude mít jistou povahu.

      Jestliže se tedy po zápisu rozhodnutí o zvýšení kapitálu, avšak před zaplacením daně z kapitálu ukáže, že z důvodu podvodu
         ke skutečnému vkladu ve skutečnosti při uvedeném zápisu nedošlo a že bylo jisté, že k němu nedojde, zaplacení daně z kapitálu
         nemůže být vymáháno.

      (viz body 38, 48, výrok 1)
      2.        Zásada efektivity musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která omezuje u daňových soudů způsoby
         dokazování neexistence skutečného vkladu, který představuje zvýšení kapitálu, o němž rozhodla společnost, na předložení občanskoprávního
         rozsudku, který nabyl právní moci a který stanovil neplatnost zápisu nebo jej zrušil, takže daň z kapitálu musí být každopádně
         zaplacena a k jejímu vrácení může dojít pouze na základě předložení takového občanskoprávního rozsudku, zatímco podle směrnice
         69/335 o nepřímých daních z kapitálových vkladů, ve znění směrnice 85/303, zaplacení takové daně z kapitálu nemohlo být vymáháno
         s ohledem na neexistenci skutečného vkladu. Vzhledem k tomu, že je vyloučeno, aby daňový soud mohl incidenčně prohlásit neplatnost
         úkonu, kterým se zvyšuje kapitál, a že tedy žaloba k daňovým soudům směřující proti výběru daně z kapitálu je zbavena jakéhokoliv
         užitečného účinku, zatímco podobné opravné prostředky proti jiným daním mohou zbavit poplatníka povinnosti zaplatit daň, která
         není splatná, taková právní úprava v praxi znemožňuje nebo přinejmenším nadměrně ztěžuje výkon práv přiznaných směrnicí 69/335.

      (viz body 45–48, výrok 1)
      3.        Směrnici 69/335, o nepřímých daních z kapitálových vkladů, ve znění směrnice 85/303, je třeba vykládat tak, že nebrání tomu,
         aby členský stát stanovil v souvislosti s placením daně z kapitálu solidární odpovědnost úřední osoby, která rozhodnutí o
         zvýšení základního kapitálu sepíše a pořídí o něm zápis, pod podmínkou, že uvedená úřední osoba má právo uplatnit regresní
         nárok vůči společnosti přijímající vklad.

      Směrnice 69/335 totiž nesměřuje k harmonizaci způsobů výběru daně z kapitálu a v zásadě nebrání solidární odpovědnosti uvedené
         úřední osoby, neboť je jednak zárukou splnění daňové povinnosti přijímající společností, jejíž kapitál se zvyšuje, a jednak
         opatřením ke zjednodušení výběru daně z kapitálu. Uložení solidární povinnosti úřední osobě zaplatit daň z kapitálu by však
         překračovalo meze toho, co je nezbytné pro splnění výše uvedených cílů, kdyby uvedená úřední osoba neměla právo uplatnit regresní
         nárok vůči společnosti přijímající vklad.

      (viz body 52–54, 56, 58, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      1. července 2010(*)

      „Nepřímé daně – Daň ze zvýšení základního kapitálu – Článek 4 odst. 1 písm. c) směrnice 69/335/EHS – Vnitrostátní právní úprava ukládající daň ze zápisu rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu společnosti – Solidární zdanění přijímající společnosti a notáře – Neexistence skutečného kapitálového vkladu – Omezení způsobů dokazování“
      Ve věci C‑35/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Corte suprema di cassazione
         (Itálie) ze dne 3. prosince 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 28. ledna 2009, v řízení

      Ministero dell’Economia e delle Finanze,
      Agenzia delle Entrate
      proti
      Paolu Speranzovi,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. ledna 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za P. Speranzu W. Viscardini a G. Donám, avvocati,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim a D. Del Gaizem, avvocati dello Stato,
      –        za Evropskou komisi A. Aresuem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. března 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 69/335/EHS ze dne 17. července 1969
         o nepřímých daních z kapitálových vkladů (Úř. věst. L 249, s. 25; Zvl. vyd. 09/01, s. 11 ), ve znění směrnice Rady 85/303/EHS
         ze dne 10. června 1985 (Úř. věst. L 156, s. 23; Zvl. vyd. 09/01, s. 122, dále jen „směrnice 69/335“), jakož i zásady proporcionality.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi ministero dell’Economia e delle Finanze a Agenzia delle Entrate na straně jedné
         a P. Speranzou, notářem v Padově (Itálie), na straně druhé, ve věci výměru vystaveného Ufficio del Registro v Padově, místním
         orgánem Agenzia delle Entrate, a týkajícího se solidárního zdanění LEJA Srl (dále jen „LEJA“), společnosti v Padově, a P.
         Speranzy v důsledku zápisu rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu uvedené společnosti.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Článek 1 směrnice 69/335 stanoví, že „členské státy ukládají na kapitálové vklady do kapitálových společností daň harmonizovanou
         v souladu s články 2 až 9 (dále jen ,daň z kapitálu‘)“.

      4        Podle čl. 3 odst.1 písm. a) této směrnice se kapitálovými společnostmi rozumějí mimo jiné společnosti podle italského práva
         nazvané „società per azioni“ (akciová společnost) a „società a responsabilità limitata“ (společnost s ručením omezeným).

      5        Článek 4 odst. 1 písm. c) uvedené směrnice stanoví, že je předmětem „daně z kapitálu […] zvýšení základního kapitálu kapitálové
         společnosti vkladem majetku jakéhokoli druhu“.

      6        Podle čl. 5 odst. 1 písm. a) téže směrnice se daň z kapitálu vyměří „v případě […] zvýšení […] základního kapitálu [kapitálové
         společnosti] […] ze skutečné hodnoty vkladů jakéhokoliv druhu splacených i nesplacených společníky po odečtení závazků a nákladů,
         které pro společnost vyplývají z daného vkladu; členské státy mohou stanovit, že daň z kapitálu se uloží jen tehdy, byly-li
         vklady skutečně splaceny“.

      7        V souladu s článkem 7 směrnice 69/335 podléhají zdanitelné operace dani, jejíž sazba nemohla ke dni skutkových okolností v původním
         řízení přesáhnout 1 %, s výhradou výjimek stanovených touto směrnicí.

       Vnitrostátní právní úprava
      8        Z článku 1 konsolidovaného znění předpisů týkajících se registrační daně (testo unico delle disposizioni concernenti la imposta
         di registro) schváleného nařízením prezidenta republiky č. 131 ze dne 26. dubna 1986 (běžný doplněk ke GURI č. 99 ze dne 30. dubna
         1986), ve znění použitelném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení (dále jen „konsolidované znění“),
         vyplývá, že „se registrační daň uplatní […] jak na úkony, které podléhají povinnému zápisu, tak i na úkony, které mohou být
         zapsány dobrovolně“.

      9        Podle článku 2 a čl. 27 odst. 5 konsolidovaného znění, jakož i čl. 4 písm. a) bodu 5 sazebníku I připojeného ke konsolidovanému
         znění podléhají úkony zvýšení kapitálu zápisu po schválení a dani ve výši 1 % ze zvýšení, o kterém bylo rozhodnuto.

      10      Předkládající soud upřesňuje, že jelikož je registrační daň daní z právního úkonu, je pro účely podléhání dani irelevantní,
         zda byl vklad proveden, či nikoli.

      11      Podle článku 38 konsolidovaného znění nezbavuje neplatnost nebo možnost zrušení úkonu povinnosti zaplatit daň a zaplacená
         daň může být vrácena pouze tehdy, pokud občanskoprávní rozsudek, který prohlásí neplatnost aktu nebo jej zruší z důvodu, který
         nelze přičítat stranám, nabude právní moci. Je tedy vyloučeno, aby daňový soud mohl incidenčně prohlásit neplatnost úkonu,
         jak to obecně stanoví, co se týče tohoto soudu, čl. 2 odst. 3 legislativní nařízení č. 546, které se týká ustanovení o daňovém
         řízení, kterými se provádí pověření vlády obsažené v článku 30 zákona č. 413 ze dne 30. prosince 1991 (disposizioni sul processo
         tributario in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art. 30 della legge 30 dicembre 1991, n. 413), ze dne 31. prosince
         1992 (běžný doplněk k GURI č. 9, ze dne 13. ledna 1993).

      12      V souladu s čl. 57 odst. 1 a 2 konsolidovaného znění má k zaplacení daně vedle společnosti, která provádí zvýšení kapitálu,
         solidární povinnost úřední osoba, která pořídila zápis.

      13      Podle Corte suprema di cassazione z článku 27 zákona č. 89 o organizaci notářství a notářských archivů (legge n. 89, sull’ordinamento
         del notariato e degli archivi notarili) ze dne 16. února 1913 (Gazzetta ufficiale č. 55, ze dne 7. března 1913) vyplývá, že je notář povinen konat, pokud byl o to požádán.

      14      Článek 28 uvedeného zákona opravňuje notáře k odmítnutí sepsat listinu o jakémkoli úkonu, o který byl požádán, „pokud k němu
         strany nesloží částku ve výši daní, odměny a výdajů spojených s tímto úkonem“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Dne 30. července 1993 rozhodla valná hromada společnosti LEJA o změně této společnosti na akciovou společnost a o zvýšení
         základního kapitálu této společnosti z 20 000 000 ITL, což činí přibližně 10 329 eur, na 58 400 000 000 ITL, což činí přibližně
         30 161 083 eur.

      16      Zápis ze zasedání této valné hromady byl sepsán P. Speranzou jakožto notářem. Tento zápis uváděl, že jeden ze společníků společnosti
         LEJA, a to Tecnoitalia, s.r.o., upsal v plném rozsahu akcie na schválené zvýšení kapitálu vkladem 6244 akcií Lama, a.s., společnosti
         zapsané do rejstříku soudu v Koper (Slovinsko). Hodnota uvedených akcií byla oceněna znalcem jmenovaným Tribunale di Padova
         na 58 380 000 000 ITL, což činí přibližně 30 150 754 eur.

      17      Poté, co bylo rozhodnutí schváleno Corte d’appello di Venezia, byl úkon o zvýšení kapitálu zdaněn poměrnou sazbou stanovenou
         dotyčnou vnitrostátní právní úpravou a Ufficio del Registro v Padově doručil platební výměr na částku 578 102 000 ITL, což
         činí přibližně 298 565 eur, jak společnosti LEJA, tak P. Speranzovi jakožto notáři.

      18      Paolo Speranza neúspěšně napadl uvedený platební výměr žalobou u daňového soudu příslušného k rozhodování v prvním stupni.
         Rozsudek vydaný tímto soudem byl v odvolacím řízení změněn.

      19      Ministero dell’Economia e delle Finanze a Agenzia delle Entrate podaly proti rozhodnutí vydanému v odvolacím řízení kasační
         opravný prostředek, v němž se dovolávaly porušení a nesprávného použití řady ustanovení konsolidovaného znění.

      20      Paolo Speranza tvrdí, že ke zvýšení kapitálu dotčenému v původním řízení nedošlo, jelikož Tecnoitalia, s.r.o., nikdy nemohla
         provést vklad akcií společnosti Lama, a.s., což mělo mimoto za následek nesolventnost LEJA. Krom toho tvrdí, že vnitrostátní
         právní úprava je v rozporu se směrnicí 69/335 v tom, že stanoví jednak možnost zavedenou právními předpisy v oblasti registrační
         daně uvalit daň na úkon zvýšení kapitálu, i když ke skutečnému vkladu nedošlo, a jednak solidární povinnost osvědčujícího
         notáře.

      21      Corte suprema di cassazione má za to, že by na základě vnitrostátní právní úpravy mělo být kasačnímu opravnému prostředku
         podanému ministero dell’Economia e delle Finanze a Agenzia delle Entrate vyhověno.

      22      Vzhledem jednak k tomu, že registrační daň dotčená v původním řízení musí být kvalifikována jako „daň z kapitálu“ ve smyslu
         čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice 69/335, a jednak k tomu, že čl. 4 písm. a) bod 5 sazebníku I připojeného ke konsolidovanému
         znění vykládaný ve spojení s článkem 38 konsolidovaného znění stanoví, že dani podléhá i pouhé rozhodnutí o zvýšení kapitálu
         bez ohledu na uskutečnění a platnost takového rozhodnutí, pochybuje Corte suprema di cassazione o slučitelnosti vnitrostátní
         právní úpravy s čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice 69/335.

      23      Stejné pochybnosti má i ohledně slučitelnosti článku 57 konsolidovaného znění v rozsahu, v němž stanoví, že notář, který sepsal
         listinu, má solidární povinnost zaplatit daň.

      24      Předkládající soud rovněž poukazuje na to, že kdyby měla být solidární odpovědnost notáře považována za slučitelnou se směrnicí
         69/335, prostředky obrany, kterými notář disponuje jakožto osoba, jež se neúčastní sporu mezi dotyčným podnikem a daňovou
         správou, by mohly být nedostatečné.

      25      Za těchto okolností se Corte suprema di cassazione rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Má být čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice [69/335], podle něhož předmětem daně z kapitálu je zvýšení základního kapitálu kapitálové
         společnosti vkladem majetku jakéhokoli druhu, vykládán v tom smyslu, že dani bude podléhat skutečný vklad, a nikoli pouhé
         rozhodnutí o zvýšení kapitálu, k němuž poté nedojde?

      2)      Má být čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice [69/335] vykládán v tom smyslu, že daní má být zatížena pouze společnost, které je
         kapitálový vklad poskytnut, a nikoli rovněž úřední osoba, která příslušné rozhodnutí sepíše a pořídí o něm zápis?

      3)      Jsou v každém případě v souladu se zásadou proporcionality prostředky obrany, které italské právní předpisy poskytují úřední
         osobě, s ohledem na skutečnost, že dle článku 38 [konsolidovaného znění] neplatnost nebo možnost zrušení rozhodnutí o zvýšení
         kapitálu je irelevantní a umožňuje vrátit zaplacenou daň pouze v případě, že občanskoprávní rozsudek, který prohlásí neplatnost
         aktu nebo jej zruší, nabude právní moci?“

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti třetí otázky
      26      Italská vláda pochybuje o pravomoci Soudního dvora k zodpovězení třetí otázky týkající se dodržení zásady proporcionality.

      27      Podle názoru této vlády – jelikož se jedná o obecnou zásadu vycházející ze Smlouvy o ES – lze žádat Soudní dvůr o výklad jejího
         významu pouze ve vztahu k situacím, které mají přeshraniční charakter. Skutkové okolnosti věci v původním řízení přitom představují
         situaci, která má ryze vnitrostátní charakter. V důsledku toho nemůže bránit zásada proporcionality použití vnitrostátních
         ustanovení dotčených v původním řízení a Soudní dvůr nemá pravomoc k rozhodnutí o věci samé.

      28      V tomto ohledu stačí připomenout, že podle ustálené judikatury zavazují požadavky vyplývající z ochrany obecných zásad uznaných
         právním řádem Unie členské státy rovněž tehdy, provádějí-li právní předpisy Unie, a že tyto státy jsou proto povinny uplatňovat
         tyto právní předpisy v co největším možném rozsahu za podmínek neporušujících uvedené požadavky (rozsudek ze dne 27. června
         2006, Parlament v. Rada, C‑540/03, Sb. rozh. I‑5769, bod 105 a citovaná judikatura).

      29      V projednávaném případě předkládající soud odkazuje na zásadu proporcionality s ohledem na důsledky vyplývající z použití
         článku 38 konsolidovaného znění na okolnosti věci v původním řízení. Je přitom zjevné, že cílem uvedeného konsolidovaného
         znění, a zejména jeho článků 1, 2, 10, 13, 14, 27, 38 a 57, je provést směrnici 69/335 do italského práva.

      30      Jelikož předkládající soud odkázal na zásadu proporcionality v rámci provádění směrnice 69/335 Italskou republikou, je tudíž
         třetí otázka přípustná.

       K první a třetí otázce
      31      Podstatou první a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice
         69/335 brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž je předmětem daně z kapitálu zápis rozhodnutí o zvýšení kapitálu společnosti,
         a zda zásada proporcionality brání vnitrostátní právní úpravě, která omezuje u daňových soudů způsoby dokazování neexistence
         skutečného vkladu, který představuje uvedené zvýšení, na předložení občanskoprávního rozsudku, který nabyl právní moci a který
         stanovil neplatnost zápisu nebo jej zrušil, takže daň z kapitálu musí být každopádně zaplacena a k jejímu vrácení může dojít
         pouze předložením takového občanskoprávního rozsudku.

      32      Soudní dvůr již rozhodl, že skutečností, která zakládá povinnost k dani z kapitálu, je samotný vklad majetku, kterým se zvyšuje
         základní kapitál společnosti, a nikoliv žádná jiná operace nebo formalita (rozsudek ze dne 30. března 2006, Aro Tubi Trafilerie,
         C‑46/04, Sb. rozh. I‑3009, bod 27).

      33      Soudní dvůr nicméně rovněž poukázal na to, že čl. 4 odst. 1 písm. c) a čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 69/335 neupřesňují,
         kdy při dani z kapitálu nastává skutečnost zakládající daňovou povinnost (rozsudek ze dne 17. října 2002, ESTAG, C‑339/99,
         Recueil s. I‑8837, bod 49).

      34      Jelikož čl. 5 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice umožňuje vyměřit daň z kapitálu z majetku vloženého společníky nebo z toho,
         který má být jimi vložen, a postupně i s tím, jak jsou vklady skutečně spláceny, mohou členské státy vymáhat zaplacení uvedené
         daně buď po skutečném vkladu majetku, nebo zároveň s ním, ba i před uvedeným vkladem pod podmínkou, že jeho povaha je jistá
         (viz v tomto smyslu rozsudek ESTAG, výše citovaný, bod 50).

      35      Z toho plyne, že čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice 69/335 nebrání tomu, aby členský stát určil zápis rozhodnutí o zvýšení kapitálu
         společnosti za okamžik, kdy při dani z kapitálu nastává skutečnost zakládající daňovou povinnost, pod podmínkou, že je zachována
         spojitost mezi výběrem uvedené daně a skutečným vkladem majetku do přijímající společnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ESTAG,
         výše citovaný, body 49 a 50).

      36      Pokud totiž v okamžiku zápisu uvedeného rozhodnutí ještě nedošlo ke skutečnému vkladu majetku a pokud není jisté, že k tomuto
         vkladu dojde, nebude moci dotyčný členský stát vymáhat zaplacení daně z kapitálu, dokud uvedený vklad nebude mít jistou povahu
         (viz v tomto smyslu rozsudek ESTAG, výše citovaný, body 50 a 51).

      37      V projednávaném případě ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že při zápisu rozhodnutí o zvýšení kapitálu společnosti
         LEJA uváděl listinný důkaz předložený na podporu žádosti o zápis, že se vklad majetku již uskutečnil nebo byl přinejmenším
         jistý.

      38      Z tohoto spisu nicméně rovněž vyplývá, že se poté ukázalo, a to ještě před zaplacením uvedené daně, že z důvodu podvodu ke
         skutečnému vkladu majetku ve skutečnosti při uvedeném zápisu nedošlo a že bylo jisté, že k němu nedojde. Za takových okolností
         a s ohledem na úvahy uvedené v bodech 32, 34 a 36 tohoto rozsudku tudíž nemohlo být zaplacení daně z kapitálu vymáháno.

      39      Předkládající soud přitom upřesňuje, že jakmile je sepsána listina, kterou je vklad zapsán, musí být v souladu s článkem 38
         konsolidovaného znění daň z kapitálu každopádně zaplacena a k jejímu vrácení může dojít pouze na základě toho, že daňovým
         soudům byl předložen občanskoprávní rozsudek, který nabyl právní moci a který stanovil neplatnost této listiny.

      40      S ohledem na úvahy uvedené v bodech 32, 34 a 36 tohoto rozsudku, a zejména na skutečnost, že zaplacení daně z kapitálu může
         být vymáháno pouze tehdy, pokud má pozdější vklad majetku jistou povahu, čl. 4 odst. 1 písm. c) a čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice
         69/335 musejí být vykládány tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě.

      41      V tomto ohledu, i když italská vláda správně tvrdí, že se směrnice 69/335 nikterak netýká organizace pravomocí daňových soudů
         členských států těmito členskými státy ani řízení použitelných na opravné prostředky podané k těmto soudům, nic to nemění
         na tom, že podle ustálené judikatury nesmí procesní podmínka stanovená vnitrostátním právním řádem členského státu v praxi
         znemožnit nebo nadměrně ztížit výkon práv přiznaných právním řádem Unie (zásada efektivity) (viz zejména rozsudek ze dne 15. dubna
         2010, Barth, C‑542/08, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 17 a citovaná judikatura).

      42      Požadavek efektivity totiž vyjadřuje obecnou povinnost členských států zajistit soudní ochranu práv, která jednotlivcům vyplývají
         z práva Unie. Tento požadavek platí jak pro určení soudů příslušných k rozhodování o žalobách založených na tomto právu, tak
         i pro stanovení procesních podmínek (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. března 2010, Alassini a další, C‑317/08 až C‑320/08,
         Sb. rozh. s. I‑0000, bod 49 a citovaná judikatura).

      43      Soudní dvůr upřesnil, že každý případ, v němž vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně
         ztěžuje použití práva Unie, musí být analyzován s přihlédnutím k místu tohoto ustanovení v řízení jako celku, k jeho průběhu
         a jeho zvláštnostem u různých vnitrostátních soudních orgánů (rozsudek ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones,
         C‑40/08, Sb. rozh. s. I‑9579, bod 39 a citovaná judikatura).

      44      V projednávaném případě předkládající soud poukázal na to, že v souladu s čl. 2 odst. 3 legislativního nařízení č. 546 ze
         dne 31. prosince 1992 mají daňové soudy obecně pravomoc incidenčně prohlásit neplatnost úkonů. Zdá se, že toto prohlášení
         má za následek umožnit osobám povinným k dani vyhnout se zaplacení daně, jelikož již není vymahatelná.

      45      Co se nicméně týče daně z kapitálu, ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že je vyloučeno, aby daňový soud mohl
         incidenčně prohlásit neplatnost úkonu, neboť podle článku 38 konsolidovaného znění nezbavuje neplatnost nebo možnost zrušení
         úkonu, kterým je vklad zapsán, osobu povinnou k dani povinnosti zaplatit dotčenou daň.

      46      Z toho plyne, že v takovém případě, jako je případ dotčený v původním řízení, je žaloba k italským daňovým soudům směřující
         proti výběru daně z kapitálu, která nemůže být podle směrnice 69/335 vymáhána, zbavena – na rozdíl od toho, co tvrdí italská
         vláda – jakéhokoliv užitečného účinku, zatímco na základě obecných procesních pravidel uvedených předkládajícím soudem mohou
         podobné opravné prostředky proti jiným daním zbavit poplatníka povinnosti zaplatit daň, která není splatná.

      47      Je tudíž třeba mít za to, jak správně uplatňují P. Speranza a Evropská komise, že vnitrostátní právní úprava, která omezuje
         u daňových soudů způsoby dokazování neexistence skutečného vkladu, který představuje zvýšení kapitálu, o kterém rozhodla společnost,
         na předložení občanskoprávního rozsudku, který nabyl právní moci a který stanovil neplatnost zápisu nebo jej zrušil, takže
         daň z kapitálu musí být každopádně zaplacena a k jejímu vrácení může dojít pouze na základě předložení takového občanskoprávního
         rozsudku, v praxi znemožňuje nebo přinejmenším nadměrně ztěžuje výkon práv přiznaných směrnicí 69/335.

      48      S ohledem na výše uvedené, aniž je třeba podat výklad zásady proporcionality, je třeba na první a třetí otázku odpovědět,
         že čl. 4 odst. 1 písm. c) a čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 69/335 musejí být vykládány tak, že nebrání tomu, aby členský
         stát určil zápis rozhodnutí o zvýšení kapitálu společnosti za okamžik, kdy při dani z kapitálu nastává skutečnost zakládající
         daňovou povinnost, pod podmínkou, že je zachována spojitost mezi výběrem uvedené daně a skutečným vkladem majetku do přijímající
         společnosti. Pokud v okamžiku zápisu uvedeného rozhodnutí ještě nedošlo ke skutečnému vkladu majetku a pokud není jisté, že
         k tomuto vkladu dojde, dotyčný členský stát nebude moci vymáhat zaplacení daně z kapitálu, dokud uvedený vklad nebude mít
         jistou povahu. Zásada efektivity musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která omezuje u daňových
         soudů způsoby dokazování neexistence skutečného vkladu, který představuje zvýšení kapitálu, o němž rozhodla společnost, na
         předložení občanskoprávního rozsudku, který nabyl právní moci a který stanovil neplatnost zápisu nebo jej zrušil, takže daň
         z kapitálu musí být každopádně zaplacena a k jejímu vrácení může dojít pouze na základě předložení takového občanskoprávního
         rozsudku.

       Ke druhé otázce
      49      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice 69/335 brání tomu, aby daní z kapitálu
         byla vedle přijímající společnosti zatížena úřední osoba, která rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu sepíše a pořídí o něm
         zápis.

      50      Z judikatury vyplývá, že podle struktury a systematiky směrnice 69/335 je tato daň z kapitálu uložena kapitálové společnosti,
         jíž je určen příslušný vklad. Tou je obvykle společnost, jíž jsou příslušné prostředky nebo služby fyzicky předány. Pouze
         výjimečně tomu může být jinak a je třeba hledat „skutečného příjemce“ příslušných prostředků nebo služeb (rozsudek ze dne
         12. ledna 2006, Senior Engineering Investments, C‑494/03, Sb. rozh. I‑525, bod 25).

      51      Mimoto z této struktury a systematiky rovněž vyplývá, že členské státy nemohou osvobodit od daně z kapitálu společnost, jejíž
         kapitál se zvyšuje, mimo případy stanovené v článcích 6 až 9 a 11 uvedené směrnice.

      52      Jak nicméně poukázal generální advokát v bodech 38, 39 a 47 svého stanoviska, směrnice 69/335 nesměřuje k harmonizaci způsobů
         výběru daně z kapitálu, jejichž cílem je zabezpečit splnění daňové povinnosti daňovým poplatníkem, jakož i zjednodušit výběr
         této daně.

      53      Je třeba se domnívat, že solidární odpovědnost úřední osoby, která rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu společnosti sepíše
         a pořídí o něm zápis, představuje jak zabezpečení splnění daňové povinnosti společnosti, jejíž kapitál se zvyšuje, tak opatření
         směřující ke zjednodušení výběru daně z kapitálu.

      54      Z toho plyne, že směrnice 69/335 v zásadě nebrání tomu, aby členský stát stanovil odpovědnost úřední osoby, která rozhodnutí
         o zvýšení kapitálu sepíše a pořídí o něm zápis.

      55      Jak vyplývá z bodů 50 a 51 tohoto rozsudku, daň z kapitálu se nicméně vybírá od kapitálové společnosti, která je příjemcem
         dotčeného vkladu, jelikož členské státy nemohou osvobodit od daně z kapitálu společnost, jejíž kapitál se zvyšuje, mimo případy
         stanovené v článcích 6 až 9 a 11 uvedené směrnice.

      56      Uložení solidární povinnosti úřední osobě zaplatit daň z kapitálu by překračovalo meze toho, co je nezbytné pro splnění cílů
         uvedených v bodech 53 a 54 tohoto rozsudku, kdyby uvedená úřední osoba neměla právo uplatnit regresní nárok vůči společnosti
         přijímající vklad.

      57      V projednávaném případě ze spisu vyplývá, že na jedné straně článek 28 zákona č. 89 ze dne 16. února 1913 opravňuje notáře
         k odmítnutí sepsat listinu o jakémkoli úkonu, o který byl požádán, pokud k němu strany nesloží částku ve výši daní, odměny
         a výdajů spojených s tímto úkonem, a na druhé straně má notář právo uplatnit regresní nárok vůči společnosti přijímající vklad.

      58      S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět, že směrnice 69/335 musí být vykládána tak, že nebrání tomu,
         aby členský stát stanovil solidární odpovědnost úřední osoby, která rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu sepíše a pořídí
         o něm zápis, pod podmínkou, že uvedená úřední osoba má právo uplatnit regresní nárok vůči společnosti přijímající vklad.

       K nákladům řízení
      59      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 4 odst. 1 písm. c) a čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 69/335/EHS ze dne 17. července 1969 o nepřímých daních z kapitálových
            vkladů, ve znění směrnice Rady 85/303/EHS ze dne 10. června 1985, musejí být vykládány tak, že nebrání tomu, aby členský stát
            určil zápis rozhodnutí o zvýšení kapitálu společnosti za okamžik, kdy při dani z kapitálu nastává skutečnost zakládající daňovou
            povinnost, pod podmínkou, že je zachována spojitost mezi výběrem uvedené daně a skutečným vkladem majetku do přijímající společnosti.
            Pokud v okamžiku zápisu uvedeného rozhodnutí ještě nedošlo ke skutečnému vkladu majetku a pokud není jisté, že k tomuto vkladu
            dojde, dotyčný členský stát nebude moci vymáhat zaplacení daně z kapitálu, dokud uvedený vklad nebude mít jistou povahu. Zásada
            efektivity musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která omezuje u daňových soudů způsoby dokazování
            neexistence skutečného vkladu, který představuje zvýšení kapitálu, o němž rozhodla společnost, na předložení občanskoprávního
            rozsudku, který nabyl právní moci a který stanovil neplatnost zápisu nebo jej zrušil, takže daň z kapitálu musí být každopádně
            zaplacena a k jejímu vrácení může dojít pouze na základě předložení takového občanskoprávního rozsudku.
      2)      Směrnici 69/335, ve znění směrnice 85/303, je třeba vykládat tak, že nebrání tomu, aby členský stát stanovil solidární odpovědnost
            úřední osoby, která rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu sepíše a pořídí o něm zápis, pod podmínkou, že uvedená úřední
            osoba má právo uplatnit regresní nárok vůči společnosti přijímající vklad.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. listopadu 1971. # Béguelin Import Co. proti S.A.G.L. Import Export. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de commerce de Nice - Francie. # Věc 22-71.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. června 1984. # Charles Lux proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Úředník - Zájem služby. # Věc 69/83.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. října 2001. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Věc C-429/99.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 18. července 2013.#Mark Alemo-Herron a další v. Parkwood Leisure Ltd.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court of the United Kingdom.#Převod podniků – Směrnice 2001/23/ES – Zachování práv zaměstnanců – Kolektivní smlouva vztahující se na převodce a zaměstnance v okamžiku převodu.#Věc C‑426/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      18. července 2013 (
            *1
         )
      „Převod podniků — Směrnice 2001/23/ES — Zachování práv zaměstnanců — Kolektivní smlouva vztahující se na převodce a zaměstnance v okamžiku převodu“
      Ve věci C-426/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Supreme Court of the United Kingdom (Spojené království) ze dne 10. srpna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 12. srpna 2011, v řízení

         Mark Alemo-Herron a další

      proti

         Parkwood Leisure Ltd,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, vykonávající funkci předsedkyně třetího senátu, K. Lenaerts, G. Arestis, J. Malenovský (zpravodaj) a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. září 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za M. Alemo-Herrona a další T. Lindenem, barrister, a L. Prince, advocate,

               —

               za Parkwood Leisure Ltd A. Lynchem, QC,

               —

               za vládu Spojeného království H. Walker, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi G. Rozetem a J. Enegrenem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 19. února 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 3 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (Úř. věst. L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04 s. 98).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi M. Alemo-Herronem a dalšími na straně jedné a společností Parkwood Leisure Ltd (dále jen „Parkwood“) na straně druhé ohledně uplatňování kolektivní smlouvy.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Směrnice 2001/23 provedla kodifikaci směrnice Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniků, závodů nebo částí závodů (Úř. věst. L 61, s. 26), ve znění směrnice Rady 98/50/ES ze dne 29. června 1998 (Úř věst. L 201, s. 88, dále jen „směrnice 77/187“).

               4

               Článek 3 odst. 1 až 3 směrnice 2001/23 stanoví:
               „1.   Práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou v důsledku převodu převedeny [přecházejí v důsledku převodu] na nabyvatele.
               Členské státy mohou stanovit, že převodce a nabyvatel ode dne převodu společně a nerozdílně odpovídají za závazky, které vznikly přede dnem převodu z pracovní smlouvy nebo z pracovního poměru existujících ke dni převodu.
               2.   Členské státy mohou přijmout vhodná opatření, aby zajistily, že převodce oznámí nabyvateli všechna práva a povinnosti, které na něj budou převedeny [které na něj přecházejí] v souladu s tímto článkem, pokud tato práva a povinnosti jsou nebo by měly být převodci známy v okamžiku převodu. Skutečnost, že nabyvatel opomene oznámit nabyvateli některé z těchto práv nebo povinností, nemá vliv na převod [přechod] tohoto práva nebo této povinnosti ani na práva zaměstnanců vůči nabyvateli nebo převodci související s tímto právem nebo touto povinností.
               3.   Po převodu nabyvatel zachová pracovní podmínky sjednané v kolektivní smlouvě za stejných podmínek, jaké tato smlouva stanovila pro převodce, až do dne rozvázání kolektivní smlouvy nebo skončení její platnosti nebo do vstupu v platnost nebo nabytí účinnosti jiné kolektivní smlouvy.
               Členské státy mohou omezit dobu pro zachování pracovních podmínek, avšak s výhradou, že tato doba nebude kratší než jeden rok.“

               5

               Podle článku 8 této směrnice:
               „Tato směrnice se nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější, nebo umožňovat či podporovat uplatňování smluvních ustanovení příznivějších pro zaměstnance.“

         Právo Spojeného království

               6

               Směrnice 77/187 byla ve Spojeném království provedena nařízením o převodu podniků (ochrana zaměstnanosti) z roku 1981 (Transfer of Undertakings (Protection of Employment) Regulations 1981, dále jen „TUPE“).

               7

               Článek 5 odst. 2 písm. a) TUPE, který provádí obsah čl. 3 odst. 2 směrnice 2001/23, stanoví:
               „Veškerá práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají ze smlouvy nebo se smlouvou souvisejí, přecházejí na základě tohoto nařízení na nabyvatele.“

               8

               Podle vnitrostátního práva mají smluvní strany možnost zahrnout do své smlouvy ustanovení, že odměna zaměstnance bude pravidelně stanovena třetí stranou, jako je National Joint Council for Local Government Services (dále jen „NJC“), jejímž členem zaměstnavatel není nebo v níž není zastoupen. Podle systému, kterým se ve Spojeném království řídí vztahy mezi sociálními partnery, se kolektivní smlouvy tohoto druhu nepokládají za právně závazné, pokud se strany nedohodly jinak. Ustanovení takových kolektivních smluv však mohou nabýt účinnosti jako podmínky individuální pracovní smlouvy mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem. Toho lze dosáhnout tak – jako je tomu v projednávané věci – že se do smlouvy doplní ustanovení, že zaměstnanec má nárok, aby se na něj vztahovaly podmínky dohodnuté mezi zaměstnavatelem a odbory nebo vyjednané některým jiným subjektem, jako je například NJC. Jakmile jsou tyto podmínky začleněny do smlouvy, stávají se účinnými jako smluvní podmínky.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               V roce 2002 jedna z obvodních rad v Londýně, Lewisham London Borough Council (dále jen „Lewisham“) převedla službu „volnočasové aktivity“ na společnost CCL Limited (dále jen „CCL“), podnik ze soukromého sektoru, který převzal pracovníky této služby mezi své zaměstnance. V květnu 2004 společnost CCL převedla uvedenou službu na společnost Parkwood, rovněž podnik ze soukromého sektoru.

               10

               V době, kdy služba „volnočasové aktivity“ spadala pod Lewisham, vztahovaly se na pracovní smlouvy mezi uvedenou radou a pracovníky této služby pracovní podmínky vyjednané v rámci NJC, subjektu kolektivního vyjednávání ve veřejném sektoru na místní úrovni. Podřízení smlouvám vyjednaným v rámci NJC nevyplývá ze zákona, ale ze smluvního ustanovení obsaženého v příslušné pracovní smlouvě, které stanovilo:
               „Během vašeho zaměstnání u [Lewisham] se vaše pracovní podmínky řídí kolektivními smlouvami vyjednanými pravidelně ze strany [NJC], doplněnými smlouvami uzavřenými na místní úrovni prostřednictvím vyjednávacích výborů [Lewisham].“

               11

               V okamžiku převodu služby „volnočasové aktivity“ na společnost CCL platila kolektivní smlouva sjednaná NJC na období od 1. dubna 2002 do 31. března 2004. K převodu podniku provozujícího tuto službu na společnost Parkwood došlo v květnu 2004.

               12

               Společnost Parkwood není členem NJC, ani jím být nemůže, jelikož jde o soukromý podnik, který není součástí veřejné správy.

               13

               V červnu 2004 byla v rámci NJC sjednána nová smlouva, jejíž vstup v platnost byl stanoven zpětně ke dni 1. dubna 2004, s účinností do 31. března 2007. Tato dohoda tedy byla uzavřena po převodu dotčeného podniku na společnost Parkwood. Společnost Parkwood z toho tedy vyvodila, že nová dohoda pro ni není závazná, což oznámila zaměstnancům, kterým odmítla zvýšení mezd dohodnuté v rámci NJC pro období od dubna 2004 do března 2007.

               14

               V návaznosti na odmítnutí společnosti Parkwood řídit se smlouvami uzavřenými v rámci NJC podali zaměstnanci žalobu k Employment Tribunal, který tuto žalobu v roce 2008 zamítl. Proti tomuto rozsudku se odvolali k Employment Appeal Tribunal, který jejich opravnému prostředku dne 12. ledna 2009 vyhověl. Společnost Parkwood napadla rozhodnutí posledně uvedeného soudu u Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

               15

               Dne 29. ledna 2010 uvedený soud opravnému prostředku podanému společností Parkwood vyhověl a potvrdil rozhodnutí Employment Tribunal zamítající nárok žalobců v původním řízení. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) měl za to, že z rozsudku ze dne 9. března 2006, Werhof (C-499/04, Sb. rozh. s. I-2397), vyplývá, že čl. 3 odst. 1 směrnice 77/187 neváže nabyvatele žádnou kolektivní smlouvou uzavřenou po převodu podniku.

               16

               Žalobci v původním řízení podali proti rozhodnutí Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) opravný prostředek k Supreme Court of the United Kingdom, který se rozhodl předložit Soudnímu dvoru některé otázky týkající se výkladu a účinku směrnice 2001/23. Předkládající soud se totiž domnívá, že otázka, na kterou Soudní dvůr odpověděl ve výše uvedeném rozsudku Werhof, není totožná s otázkou, která má být vyřešena ve věci v původním řízení.

               17

               Poukazuje v tomto ohledu na to, že německé právo, o které se jednalo ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Werhof, volí „statické“ pojetí ochrany zaměstnanců po převodu podniku nebo činnosti. Toto právo stanoví, že kolektivně dohodnutá pravidla jsou součástí pracovní smlouvy pouze v rozsahu, v jakém existují v době převodu podniku nebo činnosti, a že po převodu již nejsou aktualizována.

               18

               Ve věci v původním řízení naproti tomu vyvstává otázka určení, zda členskému státu lze bránit v tom, aby při převodu podniku nebo činnosti přiznal zaměstnancům „dynamickou“ ochranu na základě vnitrostátního smluvního práva, to znamená ochranu, podle níž lze vůči nabyvateli uplatňovat nejen kolektivní smlouvy platné v okamžiku dotčeného převodu, ale i smlouvy následující po uvedeném převodu.

               19

               Za těchto podmínek se Supreme Court of the United Kingdom rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Platí v případě, kdy má – stejně jako v projednávané věci – zaměstnanec vůči převodci smluvní právo na to, aby se na něj vztahovaly podmínky, jež jsou pravidelně vyjednány a dohodnuty subjektem kolektivního vyjednávání jakožto třetí stranou, a povaha takového práva je vnitrostátním právem považována spíše za dynamickou než statickou ve vztahu mezi zaměstnancem a převádějícím zaměstnavatelem, že článek 3 směrnice [2001/23], vykládaný s ohledem na [výše uvedený rozsudek Werhof],

                                 a)

                                 vyžaduje, aby takové právo bylo chráněné a vymahatelné vůči nabyvateli v případě převodu, na nějž se vztahuje [tato] směrnice?
                                 nebo

                                 b)

                                 opravňuje vnitrostátní soudy k tomu, aby měly za to, že je takové právo chráněné a vymahatelné vůči nabyvateli v případě převodu, na nějž se vztahuje [uvedená] směrnice?
                                 nebo

                                 c)

                                 zakazuje vnitrostátním soudům, aby měly za to, že je takové právo chráněné a vymahatelné vůči nabyvateli v případě převodu, na nějž se vztahuje [tatáž] směrnice?

                        2)

                        Za okolností, kdy členský stát splnil své povinnosti ohledně provedení minimálních požadavků článku 3 směrnice 2001/23, avšak kdy vyvstává otázka, zda je prováděcí opatření potřeba vykládat v tom smyslu, že jdou nad rámec těchto požadavků, a to způsobem, který je příznivý pro chráněné zaměstnance, neboť jim přiznává dynamická smluvní práva vůči nabyvateli, mohou soudy členského státu na výklad prováděcích právních předpisů uplatňovat vnitrostátní právo – samozřejmě pod podmínkou, že tento výklad není v rozporu s právem Společenství – nebo musí být pro takový výklad zvolen jiný přístup, a pokud ano, jaký?

                        3)

                        Může v projednávané věci, kdy zaměstnavatel netvrdí, že by existence dynamického práva zaměstnance na kolektivně dohodnuté podmínky, která vychází z vnitrostátního práva, byla porušením práv zaměstnavatele podle článku 11 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod [podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950], vnitrostátní soud uplatnit výklad TUPE, kterého se dovolávají zaměstnanci?“

         K předběžným otázkám

               20

               Podstatou tří otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda článek 3 směrnice 2001/23 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát stanovil, že v případě takového převodu podniku, o jaký se jedná v původním řízení, jsou ustanovení, která odkazují dynamicky na kolektivní smlouvy sjednané a přijaté po dni převodu, vymahatelná vůči nabyvateli.

               21

               Nejprve je třeba uvést, že výše uvedený rozsudek Werhof, týkající se článku 3 směrnice 77/187, obsahuje několik prvků relevantních pro věc v původním řízení. Ta se sice týká směrnice 2001/23, ovšem uvedené prvky jsou na ni plně použitelné, jelikož tato směrnice kodifikuje směrnici 77/187, přičemž relevantní ustanovení článku 3 obou směrnic jsou formulována stejně.

               22

               Zaprvé je třeba připomenout, že v bodě 37 výše uvedeného rozsudku Werhof Soudní dvůr rozhodl, že čl. 3 odst. 1 směrnice 77/187 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v případě, že pracovní smlouva odkazuje na kolektivní smlouvu zavazující převodce, nebyl nabyvatel, který není stranou takové smlouvy, vázán kolektivními smlouvami pozdějšími ve vztahu ke smlouvě, která byla platná v okamžiku převodu závodu.

               23

               Dále z článku 8 směrnice 2001/23 vyplývá, že tato směrnice se nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější nebo které podporují či povolují uzavírání kolektivních smluv nebo dohod mezi sociálními partnery příznivějších pro zaměstnance.

               24

               V případě věci v původním řízení je nesporné, jak vyplývá ze samotného znění druhé položené otázky, že ustanovení odkazující na kolektivní smlouvy sjednané a přijaté po dni dotčeného převodu podniku, přiznávající dynamická smluvní práva, jsou pro zaměstnance příznivější.

               25

               Cílem směrnice 77/187 ovšem není pouze chránit při převodu podniku práva zaměstnanců; tato směrnice usiluje o zajištění spravedlivé rovnováhy mezi zájmy zaměstnanců na jedné straně a zájmy nabyvatele na straně druhé. Konkrétně upřesňuje, že nabyvatel musí mít možnost provádět úpravy a přizpůsobení nezbytné pro pokračování v činnosti (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Werhof, bod 31).

               26

               V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že k převodu podniku dotčenému v původním řízení došlo mezi právnickou osobou veřejného práva na jedné straně a právnickou osobou soukromého práva na straně druhé.

               27

               Jestliže se jedná o převod podniku z veřejného do soukromého sektoru, je třeba mít za to, že pokračování nabyvatele v činnosti bude s ohledem na nevyhnutelné rozdíly v pracovních podmínkách, které existují mezi těmito dvěma sektory, vyžadovat značné úpravy a přizpůsobení.

               28

               Ustanovení, které odkazuje dynamicky na kolektivní smlouvy sjednané a přijaté po dni dotčeného převodu podniku, které mají upravovat vývoj pracovních podmínek ve veřejném sektoru, přitom může značně omezovat rozhodovací prostor nezbytný k přijímání uvedených úprav a přizpůsobení ze strany soukromého nabyvatele.

               29

               Za takové situace může toto ustanovení narušit spravedlivou rovnováhu mezi zájmy nabyvatele jako zaměstnavatele na jedné straně a zájmy zaměstnanců na straně druhé.

               30

               Zadruhé je třeba uvést, že podle ustálené judikatury je důvodné ustanovení směrnice 2001/23 vykládat tak, aby byla dodržena základní práva, jak jsou uvedena v Listině základních práv a svobod Evropské unie (dále jen „Listina“) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2012, Cimade a GISTI, C-179/11, bod 42).

               31

               V tomto ohledu sice předkládající soud uvádí, že právo nesdružovat se není předmětem sporu v původním řízení. Výklad článku 3 směrnice 2001/23 však musí být každopádně v souladu s článkem 16 Listiny, zakotvujícím svobodu podnikání.

               32

               Toto základní právo zahrnuje mimo jiné smluvní svobodu, jak vyplývá z vysvětlení vypracovaných jako pomůcka pro výklad Listiny (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17), k nimž je v souladu s čl. 6 odst. 1 třetím pododstavcem SEU a čl. 52 odst. 7 Listiny třeba přihlédnout pro účely jejího výkladu (rozsudek ze dne 22. ledna 2013, Sky Österreich, C-283/11, bod 42).

               33

               Pokud jde o článek 3 směrnice 2001/23, vyplývá z toho, že na základě svobody podnikání musí mít nabyvatel možnost účinně uplatnit své zájmy v procesu vedoucím k uzavření smlouvy, kterého se účastní, a vyjednat skutečnosti určující vývoj pracovních podmínek svých zaměstnanců s ohledem na svou budoucí hospodářskou činnost.

               34

               Je však nutné konstatovat, že nabyvatel dotčený v původním řízení nemá žádnou možnost účastnit se činnosti předmětného orgánu kolektivního vyjednávání. Za těchto podmínek nemá tento nabyvatel možnost účinně uplatnit své zájmy ve smluvním procesu ani vyjednat skutečnosti určující vývoj pracovních podmínek svých zaměstnanců s ohledem na svou budoucí hospodářskou činnost.

               35

               Za těchto podmínek je smluvní svoboda uvedeného nabyvatele natolik závažně omezena, že takové omezení může narušit samotnou podstatu jeho práva na svobodu podnikání.

               36

               Článek 3 směrnice 2001/23, ve spojení s článkem 8 této směrnice, přitom nelze vykládat tak, že dovoluje členským státům přijmout opatření, která třebaže jsou příznivější pro zaměstnance, mohou narušit samotnou podstatu práva nabyvatele na svobodu podnikání (obdobně viz rozsudek ze dne 6. září 2012, Deutsches Weintor, C-544/10, body 54 a 58).

               37

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na všechny tři položené otázky odpovědět tak, že článek 3 směrnice 2001/23 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát stanovil, že v případě převodu podniku jsou ustanovení, která odkazují dynamicky na kolektivní smlouvy sjednané a přijaté po dni převodu, vymahatelná vůči nabyvateli, pokud tento nabyvatel nemá možnost se procesu vyjednávání takových kolektivních smluv uzavřených po převodu účastnit.

         K nákladům řízení

               38

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 3 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů, musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát stanovil, že v případě převodu podniku jsou ustanovení, která odkazují dynamicky na kolektivní smlouvy sjednané a přijaté po dni převodu, vymahatelná vůči nabyvateli, pokud tento nabyvatel nemá možnost se procesu vyjednávání takových kolektivních smluv uzavřených po převodu účastnit.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 6. března 1997. # Maatschap M.J.M. Linthorst, K.G.P. Pouwels en J. Scheren c.s. proti Inspecteur der Belastingdienst/Ondernemingen Roermond. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nizozemsko. # Šestá směrnice o DPH - Článek 9. # Věc C-167/95.