Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 3. října 2000. # Pascual Juan Cubero Vermurie proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Povýšení - Přípustnost. # Věc T-187/98.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 6. prosince 2001. # Emesa Sugar (Free Zone) NV proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost. # Věc T-44/98.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (kasačního senátu) ze dne 12. března 2008.#Francisco Rossi Ferreras proti Komisi Evropských společenství.#Kasační opravný prostředek - Veřejná služba - Úředníci.#Věc T-107/07 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (kasačního senátu)
      12. března 2008
      Věc T-107/07 P
      Francisco Rossi Ferreras
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Úředníci – Zpráva o vývoji služby – Hodnotící období 2003 – Posouzení skutkových okolností – Důkazní břemeno a provádění důkazů – Nepřípustný kasační opravný prostředek – Neopodstatněný kasační opravný prostředek“
      Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (druhého senátu) ze dne 1. února
         2007, Rossi Ferreras v. Komise (F‑42/05, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí), a směřující ke zrušení tohoto rozsudku.

      Rozhodnutí: Kasační opravný prostředek se zamítá. Francisco Rossi Ferreras ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu náhrada nákladů
         řízení vynaložených Komisí.

      Shrnutí
      Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Pouhé opakování důvodů opravného prostředku a argumentů
            vznesených před Soudem pro veřejnou službu – Nesprávné posouzení skutkového stavu – Nepřípustnost – Přezkum posouzení důkazních
            materiálů Soudem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení – Důkazní břemeno a provádění důkazů
      (Článek 225a  ES; statut Soudního dvora, příloha I čl. 11 odst. 1)
      Z článku 225a Smlouvy o ES a čl. 11 odst. 1 přílohy I statutu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesně
         uvést napadené části rozsudku, jehož zrušení se domáhá, jakož i právní argumenty, které konkrétně podporují tento návrh.

      Tomuto požadavku nevyhovuje kasační opravný prostředek, který se omezuje na opakování nebo doslovné přebírání žalobních důvodů
         a argumentů, které již byly předloženy Soudu pro veřejnou službu, včetně těch, které jsou založeny na skutkových okolnostech,
         jež byly uvedeným soudem výslovně odmítnuty.

      Kasační opravný prostředek se může opírat pouze o důvody týkající se porušení právních pravidel; posuzování skutkového stavu
         je vyloučeno. Jedině soud prvního stupně je jednak příslušný ke zjištění skutkového stavu, kromě případu, kdy by věcná nesprávnost
         jeho zjištění vyplývala z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a jednak k posouzení takového skutkového stavu. Posouzení
         skutkového stavu, s výhradou případu zkreslování důkazů předložených takovému soudu, nepředstavuje právní otázku, která by
         jako taková podléhala přezkumu Soudu. Takové zkreslení skutkového stavu musí zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž by
         bylo nutné provést nové posouzení skutkového stavu a důkazů.

      Nicméně otázka, zda byla dodržena pravidla v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů, je součástí přezkumné pravomoci
         soudu rozhodujícího o kasačním opravném prostředku ohledně skutkových zjištění učiněných soudem prvního stupně. Proto důvod
         kasačního opravného prostředku založený na tom, že soud prvního stupně zamítl žalobní důvod, aniž by předtím druhého účastníka
         řízení vyzval k předložení informací, které by mohly prokázat opodstatněnost takového žalobního důvodu, musí být prohlášen
         za přípustný.

      Pokud jde o meritorní přezkum takového důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba vzít v úvahu skutečnost, že jedině
         soud prvního stupně posuzuje případnou nezbytnost doplnění informací, které má k dispozici ve věcech, o kterých rozhoduje.
         Ostatně pro přesvědčení soudu prvního stupně ohledně tvrzení účastníka řízení nebo přinejmenším pro to, aby sám přímo provedl
         důkazy, nepostačí odkaz na některé skutkové okolnosti na podporu jeho nároku; je navíc potřeba předložit dostatečně přesné,
         objektivní a shodující se indicie, které jsou způsobilé podpořit jejich pravdivost nebo pravděpodobnost. Za takových podmínek
         se zásah soudu při zkoumání důkazů ve prospěch žalobců musí omezit na výjimečné případy, ve kterých žalobci potřebují na podporu
         své argumentace určité informace v držení žalovaného účastníka řízení a naráží na obtíže při získávání takových informací
         či dokonce na odmítnutí ze strany takového účastníka.

      (viz body 26 až 31 a 36 až 39)
      Odkazy: Soudní dvůr, 17. září 1996, San Marco v. Komise, C‑19/95 P, Recueil, s. I‑4435, bod 37; Soudní dvůr, 28. května 1998,
         New Holland Ford v. Komise, C‑8/95 P, Recueil, s. I‑3175, body 23 a 25; Soudní dvůr, 17. prosince 1998, Baustahlgewerbe v.
         Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 93; Soudní dvůr, 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, Recueil, s. I‑1611,
         bod 113; Soudní dvůr, 10. července 2001, Ismeri Europa v. Účetní dvůr, C‑315/99 P, Recueil, s. I‑5281, bod 19; Soudní dvůr,
         6. dubna 2006, General Motors v. Komise, C‑551/03 P, Sb. rozh. s. I‑3173, bod 54; Soudní dvůr, 21. září 2006, JCB Service
         v. Komise, C‑167/04 P, Sb. rozh. s. I‑8935, bod 108; Soudní dvůr, 25. ledna 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel
         v. Komise, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Sb. rozh. s. I‑729, bod 39; Soud, 25. září 2002, Ajour a další v. Komise, T‑201/00 a T‑384/00,
         Recueil FP, s. I‑A‑167 a II‑885, bod 75; Soud, 12 července 2007, Beau v. Komise, T‑252/06 P, dosud nezveřejněný ve Sbírce
         rozhodnutí, body 45 až 47


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 17. prosince 1992. # Heinz-Jörg Moritz proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Úředníci. # Věc C-68/91 P.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. července 2004. # Ministre des Finances proti Jean-Claudu Weidertovi a Élisabeth Paulus. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour administrative - Lucembursko. # Volný pohyb kapitálu - Daň z příjmu - Zvláštní snížení pro částky určené pro nabytí akcií nebo podílů ve společnostech - Omezení možnosti požívat výhody na základě nabytí akcií nebo podílů ve společnosti u společností usazených v dotyčném členském státu. # Věc C-242/03.

text:
      Věc C-242/03
      Ministre des Finances
      v.
      Jean-Claude Weidert a Élisabeth Paulus
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour administrative (Lucembursko))
      „Volný pohyb kapitálu – Daň z příjmu – Zvláštní snížení pro částky určené pro nabytí akcií nebo podílů ve společnostech – Omezení možnosti požívat výhody na základě nabytí akcií nebo podílů ve společnosti u společností usazených v dotyčném členském
         státu”

      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb kapitálu – Omezení – Snížení zdanitelného příjmu fyzických osob na základě nabytí akcií – Omezení na akcie společností
            usazených v dotyčném členském státu – Nepřípustnost – Odůvodnění – Nedostatek
      (Článek 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a) ES)
      Článek 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a) ES brání právnímu ustanovení členského státu, které vylučuje přiznání snížení
         zdanitelného příjmu fyzickým osobám na základě nabytí akcií nebo podílů ve společnosti představujících peněžitý vklad do kapitálových
         společností usazených v jiných členských státech.

      Takový právní předpis představuje omezení pohybu kapitálu, protože jeho výsledkem je odrazení státních příslušníků dotyčného
         členského státu investovat jejich kapitál do společností, které mají své sídlo v jiném členském státě, a rovněž vyvolává omezující
         účinek vůči společnostem usazeným v jiných členských státech, jelikož vůči nim představuje překážku získání kapitálu v dotyčném
         členském státě.

      Tím, že neexistuje přímý vztah mezi dotčenou daňovou výhodou a vyrovnávajícím výběrem daně, jakým je zdanění dividend, které
         tyto společnosti, do kterých byly investice vloženy, později rozdělují, nelze se dovolávat nutnosti zajistit daňovou soudržnost
         k odůvodnění takového omezení.

      (viz body 13-15, 20-23, 28 a výrok)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)15. července 2004(1)

               Volný pohyb kapitálu  –  Daň z příjmu  –  Zvláštní snížení pro částky určené pro nabytí akcií nebo podílů ve společnostech  –  Omezení možnosti požívat výhody na základě nabytí akcií nebo podílů ve společnosti u společností usazených v dotyčném členském
                  státu

             Ve věci C-242/03,
             jejímž předmětem je žádost zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES Cour administrative (Lucembursko) směřující k získání,
            ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

            Ministre des Finances

            a

            Jean-Claudem Weidertem,Élisabeth Paulus,

             rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu čl. 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a) ES,

            SOUDNÍ DVŮR (první senát),,

             ve složení P. Jann (zpravodaj), předseda senátu, A. Rosas a R. Silva de Lapuerta, soudci,

             generální advokátka: J. Kokott,vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,

            s ohledem na písemná vyjádření předložená:

               –
                za J.-C. Weiderta a E. Paulus P. Kinschem, avocat,

               –
                za lucemburskou vládu S. Schreinerem, jako zmocněncem,

               –
                za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a C. Giolitem, jako zmocněnci,

            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 12. února 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

          Rozsudkem ze dne 3. června 2003 došlým Soudnímu dvoru dne 6. června 2003 Cour administrative položil na základě článku 234
         ES předběžnou otázku týkající se výkladu čl. 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a) ES.

         2

          Tato otázka vyvstala v rámci sporu mezi ministrem financí a J.-C. Weidertem a E. Paulus (dále jen „manželé Weidert-Paulus“)
         z důvodu odmítnutí povolit posledně jmenovaným daňové snížení na základě nabytí akcií společnosti usazené v Belgii.

               Právní rámec

         3

          V lucemburském právu zákon ze dne 22. prosince 1993, jehož cílem je oživení investování v zájmu hospodářského rozvoje  (Mémorial A 1993, s. 2020), vložil svým článkem III do zákona ze dne 4. prosince 1967 o daních z příjmu (Mémorial A 1967, s. 1228, dále jen „ZDP“) článek 129c, který zní následovně:
         „Odst. 1. Za podmínek a omezení upřesněných níže požívají poplatníci fyzické osoby-rezidenti, kteří nabývají akcie nebo podíly
         ve společnosti představující peněžitý vklad do kapitálových společností-rezidentů plně podléhajících dani vymezených níže
         v odst. 2 prvním pododstavci daňových výhod stanovených v níže uvedeném odstavci 4.
         […]
          Odst. 4.           (1)            Nehledě k ustanovením článku 153 je na základě žádosti poplatníkům uvedeným výše v odstavcích 1 a 3 přiznáno snížení zdanitelného
         příjmu kvalifikované jako snížení na základě investic do movitého majetku, které má být uplatněno v rámci zdanění daňového
         základu.
         (2) Snížení je poskytnuto až do výše 60 000 franků za rok pro roční úhrn  nabytých cenných papírů a certifikátů držených poplatníkem
         na konci daňového roku.
          Tato horní mez je zdvojnásobena v případě společného zdanění ve smyslu článku 3.
          Odst. 5.  Aby bylo možné požívat daňových výhod stanovených v odstavci 4, musí být splněny následující podmínky:

         a)
            nabytí cenných papírů ve smyslu výše uvedeného odst. 2 druhého pododstavce  se musí uskutečnit buď při vytvoření základního
               kapitálu, nebo u příležitosti zvýšení základního kapitálu novými vklady kapitálové společnosti-rezidenta plně podléhající
               dani tak, jak je vymezena ve výše uvedeném odst. 2 prvním pododstavci.

         […]“

         4

         Úmluva uzavřená mezi Belgickým královstvím a Lucemburským velkovévodstvím za účelem zamezení dvojího zdanění, podepsaná v Lucemburku
         dne 17. září 1970 (Mémorial  A 1971, s. 1763, dále jen „úmluva proti dvojímu zdanění“), stanoví:
         „Článek 10  Dividendy:
         § 1     Dividendy vyplácené společností-rezidentem jednoho smluvního státu rezidentu druhého smluvního státu jsou zdanitelné v tomto
         druhém státě.
         § 2     Přesto mohou být tyto dividendy zdanitelné ve smluvním státě, jehož je společnost, která rozděluje dividendy, rezidentem,
         a podle práva tohoto státu, ale takto stanovená daň nemůže přesáhnout:
         […]
          b)       15 % hrubé částky dividend ve všech ostatních případech.“

         Spor v hlavním řízení a předběžná otázka

         5

          V rámci společného prohlášení o příjmech za rok 2000 manželé Weidert-Paulus požádali o snížení zdanitelného příjmu, stanovené
         v článku 129c ZDP, do výše 120 000 LUF na základě upsání posledně jmenovanými 200 nových akcií základního kapitálu společnosti
         belgického práva Interbrew SA, přičemž výše tohoto upsání dosahovala 267 743 LUF.

         6

          Příslušný daňový úřad nevyhověl této žádosti z důvodu, že na základě investice do základního kapitálu společnosti, která není
         usazena v Lucembursku, dotčené právo na snížení nevzniká.

         7

          Manželé Weidert-Paulus podali proti tomuto rozhodnutí o zamítnutí své žádosti odvolání a vzhledem ke skutečnosti, že nebyla
         dána kladná odpověď, podali žalobu u Tribunal administratif (Lucembursko).

         8

          Rozsudkem ze dne 16. prosince 2002 posledně uvedený vyhověl jejich žalobě s tím, že konstatoval, že článek 129c ZDP v té míře
         v jaké zvýhodňuje podniky, které mají sídlo v Lucembursku, vůči podnikům usazeným v jiných členských státech, je v rozporu
         s ustanoveními Smlouvy o ES týkajícími se volného pohybu kapitálu tak, jak byla vyložena Soudním dvorem v jeho rozsudku ze
         dne 6. června 2000, Verkooijen (C-35/98, Recueil, s. I-4071, body 34 až 36).

         9

          Daňová správa podala proti tomuto rozsudku opravný prostředek u Cour administrative, uplatňujíc, že soud v první instanci
         nesprávně zohlednil dosah výše uvedeného rozsudku Verkooijen. Podle této správy spor v hlavním řízení musí naopak být připodobněn
         sporu, který vedl k vydání rozsudku ze dne 28. ledna 1992, Bachmann (C-204/90, Recueil, s. I-249), ve kterém Soudní dvůr připustil,
         že daňová soudržnost odůvodňuje nerovné daňové zacházení s podniky usazenými v různých členských státech.

         10

          Za těchto okolností Cour administrative, maje za to, že spor, který před ním probíhá, vyžaduje výklad určitých ustanovení
         Smlouvy, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
         „Je […] článek 129c pozměněného zákona ze dne 4. prosince 1967 o daních z příjmu v rozsahu, v jakém se týká zdaňovacího období
         2000, přiznávající za určitých podmínek a omezení daňové snížení  poplatníkům fyzickým osobám, kteří nabývají akcie nebo podíly
         ve společnosti představující peněžitý vklad do  kapitálových společností-rezidentů plně podléhajících dani, v souladu se zásadou
         volného pohybu kapitálu uvnitř Evropského společenství tak, jak je vyjádřena v článku 56 [odstavci 1] Smlouvy o ES,  s přihlédnutím
         k omezením této zásady daným zejména článkem 58 [odst. 1 písm. a)] Smlouvy o ES?“

         K předběžné otázce

         11

          Svou otázkou se postupující soud v podstatě táže, zda čl. 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a) ES brání právnímu ustanovení
         členského státu, které vylučuje přiznání snížení zdanitelného příjmu fyzickým osobám na základě nabytí akcií nebo podílů ve
         společnosti představujících peněžitý vklad do kapitálových společností usazených v jiných členských státech.

         12

         Úvodem je důležité připomenout, že přestože na základě ustálené judikatury přímé zdanění spadá do působnosti členských států,
         musejí ho posledně uvedení vykonávat za současného dodržování práva Společenství (viz rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Wielockx,
         C-80/94, Recueil, s. I-2493, bod 16; Verkooijen, výše uvedený, bod 32, a ze dne 4. března 2004, Komise v. Francie, C-334/02,
         dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 21).

         13

          Výsledkem takového právního ustanovení, jako je dotčené ustanovení v hlavním řízení, je totiž odrazení státních příslušníků
         dotyčného členského státu investovat svůj kapitál do společností, které mají své sídlo v jiném členském státě (viz analogicky
         rozsudek Verkooijen, výše uvedený, bod 34). Tak, jak vyplývá ze samotného názvu zákona ze dne 22. prosince 1993, jehož cílem
         je „oživení investování v zájmu hospodářského rozvoje“, a jak vyplývá z přípravných prací ohledně článku 129c ZDP tak, jak
         jsou popisovány jak manžely Weidert-Paulus, tak Komisí Evropských společenství, aniž by tento popis byl vyvrácen lucemburskou
         vládou, cílem dotčeného ustanovení je právě podpořit investování jednotlivců do společností majících sídlo v Lucembursku.

         14

          Takové ustanovení rovněž vyvolává omezující účinek vůči společnostem usazeným v jiných členských státech, jelikož vůči nim
         představuje překážku získání kapitálu v Lucembursku, neboť nabytí jejich akcií nebo podílů ve společnosti je méně přitažlivé
         než nabytí akcií nebo podílů ve společnosti u společností majících sídlo v tomto členském státě (viz analogicky výše uvedené
         rozsudky Verkooijen, bod 35, a Komise v. Francie, bod 24).

         15

          Za těchto podmínek je namístě konstatovat, že skutečnost, že členský stát podřídí přiznání snížení zdanitelného příjmu fyzickým
         osobám na základě nabytí akcií nebo podílů ve společnosti představujících peněžitý vklad do kapitálových společností podmínce,
         že posledně uvedené mají sídlo v uvedeném státě, představuje omezení pohybu kapitálu zakázané článkem 56 ES.

         16

          Z  písemností přiložených k vyjádřením předloženým manžely Weidert-Paulus u Soudního dvora vyplývá, že ZDP byl pozměněn zákonem
         ze dne 21. prosince 2001 o reformě určitých ustanovení v oblasti přímého a nepřímého zdanění (Mémorial A 2001, s. 3312), který v průběhu období od roku 2002 do roku 2005 postupně zrušuje daňové snížení. Nezávisle na tomto legislativním
         vývoji se lucemburská vláda domnívá, že článek 129c ZDP ve svém znění použitelném pro skutkový stav v hlavním řízení je nicméně
         odůvodněn. Podle ní čl. 58 odst. 1 písm. a) ES umožňuje členským státům uplatňovat relevantní ustanovení jejich daňové právní
         úpravy, která zavádějí rozlišení mezi poplatníky, kteří se nenacházejí ve stejné situaci, co se týče jejich trvalého pobytu
         nebo místa, kde je jejich kapitál investován, pokud jsou tyto rozdíly objektivně odůvodněny nebo mohou být odůvodněny naléhavými
         důvody obecného zájmu zejména z titulu soudržnosti daňového systému.

         17

          Cílem článku 129c ZDP je právě zaručit tuto soudržnost. Daňová výhoda spočívající ve  snížení zdanitelného příjmu na základě
         nabytí akcií nebo podílů ve společnosti u společností usazených v Lucembursku je totiž vyvážena zdaněním dividend, které tyto
         společnosti později rozdělují. Naopak v případě investic do společnosti mající své sídlo v Belgii, jako je tomu ve věci v hlavním
         řízení, je zdanění dividend omezeno na 15 % z důvodu zdanění této částky u zdroje belgickými daňovými orgány na základě úmluvy
         proti dvojímu zdanění. V tomto případě se tedy Lucemburské velkovévodství vzdává části daně, což není případ dividend rozdělovaných
         společnostmi majícími své sídlo v tomto členském státě. Je zde tedy přímý vztah u jednoho a téhož poplatníka mezi přiznáním
         daňové výhody a vyvážením této výhody pozdějším výběrem daně uskutečněným v rámci téhož zdanění zcela stejně jako ve věci,
         která vedla k vydání výše uvedeného rozsudku Bachmann.

         18

          Podle manželů Weidert-Paulus a  Komise toto tvrzení není nijak podloženo. Článek 58 odst. 1 ES musí být čten ve spojení s odstavcem
         3 téhož ustanovení, který vyžaduje, aby dotčená opatření nepředstavovala ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřeného
         omezování volného pohybu kapitálu. V tomto případě  je diskriminace mezi poplatníky uplatňovaná podle toho, zda sídlo dotyčných
         společností je umístěno v jednom nebo druhém ze dvou dotčených členských států, zřejmá.

         19

          Snížení stanovené v článku 129c ZDP je ostatně spojené s nabytím akcií nebo podílů ve společnosti a nijak nezávisí na pozdějším
         skutečném rozdělování dividend. V mnoha případech totiž k rozdělování dividend nedochází. Krom toho v Lucembursku během zdaňovacího
         období dotčeného v hlavním řízení byly kapitálové příjmy osvobozeny od daně do výše 120 000 LUF a podléhaly dani ve výši 50
         % pouze v rozsahu přesahujícím tuto částku, takže ke zdanění docházelo pouze v případě, kdy se uskutečnila velmi významná
         investice. Výnos v dividendách z investice rovnocenné dotčenému snížení je přesto extrémně nízký; ve skutečnosti manželé Weidert-Paulus
         získali v roce 2002 dividendu ve výši 28 EUR, zatímco investice učiněné posledně uvedenými dosahovaly 267 743 LUF. To, že
         se Lucemburské velkovévodství vzdalo zdanění 15 % z částky 28 EUR, je tedy zanedbatelné ve vztahu k výši daňového snížení.

         20

          Přestože je v tomto ohledu pravda, že nutnost zaručit soudržnost daňového systému může odůvodnit omezení výkonu základních
         svobod zaručených Smlouvou (rozsudky Bachmann, výše uvedený, bod 28, a ze dne 28. ledna 1992, Komise v. Belgie, C-300/90,
         Recueil, s. I-305, bod 21), je třeba vykládat takovou výjimku ze základního pravidla volného pohybu kapitálu úzce a v mezích
         přiměřenosti. Ve věcech, které vedly k vydání dvou výše uvedených rozsudků, existoval přímý vztah mezi odpočtem poplatků vyplacených
         v rámci pojišťovacích smluv pro případ stáří a úmrtí na jedné straně a  zdaněním částek dlužných pojistiteli z plnění těchto
         smluv na straně druhé, vztah, který je nutné zachovat za účelem zabezpečení dotčené daňové soudržnosti (viz zejména rozsudky
         ze dne 28. října 1999, Vestergaard, C-55/98, Recueil, s. I-7641, bod 24, a ze dne 21. listopadu 2002, X a Y, C-436/00, Recueil,
         s. I-10829, bod 52).

         21

          Pokud chybí takový přímý vztah, nelze se dovolávat tvrzení daňové soudržnosti (viz rozsudky ze dne 13. dubna 2000, Baars,
         C-251/98, Recueil, s. I-2787, bod 40, a ze dne 18. září 2003, Bosal, C-168/01, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod
         30).

         22

          Ve věci v hlavním řízení neexistuje přímý vztah mezi dotčenou daňovou výhodou, tedy snížením zdanitelného příjmu přiznaným
         poplatníkům-rezidentům v Lucembursku z důvodu nabytí akcií nebo podílů ve společnosti u společností usazených v tomto členském
         státě, a vyrovnávajícím výběrem daně.

         23

          Na rozdíl od toho, co tvrdí lucemburská vláda, daňová výhoda totiž není vyrovnána zdaněním dividend, které tyto společnosti
         později rozdělují. Jednak neexistuje žádná jistota, že společnosti, do kterých byly investice, na základě kterých vzniká právo
         na dotčenou daňovou výhodu, uskutečněny, vyplatí dividendy, jejichž zdanění by mohlo vyrovnat přiznanou výhodu. Jednak, jak
         to uplatnili manželé Weidert-Paulus a Komise, i když jsou tyto dividendy dotyčnými společnostmi rozděleny poživatelům daňové
         výhody, částka, která představuje tuto výhodu, zdaleka přesahuje částku plynoucí z případného pozdějšího zdanění dividend.

         24

          Rovněž na skutečnost, že nelze požívat výhod úmluvy proti dvojímu zdanění, nelze pohlížet jako na znevýhodnění soukromých
         osob, které investují do společností usazených v Lucembursku. V tomto ohledu to, že se Lucemburské velkovévodství vzdalo části
         daně z dividend na základě této úmluvy, okolnost, které se lucemburská vláda dovolává pro odůvodnění dotčeného snížení, nepřináší
         dotyčnému poplatníku žádnou výhodu. Tento poplatník musí totiž platit částku této daně belgickým daňovým orgánům z titulu
         zdanění u zdroje. Uvedená úmluva pouze brání tomu, aby částka dividend obdržených poplatníkem byla zdaněna dvakrát, ale neumožňuje,
         aby tato částka nepodléhala zdanění.

         25

          V každém případě, i když v lucemburském právu musel existovat vztah mezi daňovou výhodou a zdaněním dividend, je nutné konstatovat,
         že v důsledku úmluvy proti dvojímu zdanění, kterou Lucemburské velkovévodství uzavřelo s Belgickým královstvím, je daňová
         soudržnost přesunuta na úroveň vzájemnosti pravidel uplatnitelných ve smluvních státech (viz zejména výše uvedené rozsudky
         Wielockx, bod 24, jakož i X a Y, bod 53). Dotčená úmluva tak stanoví daňovou vzájemnost, takže vzdáním se 15 % hrubé částky
         dividend vyplácených společnostmi usazenými v Belgii osobám podléhajícím lucemburské dani z příjmů, může Lucemburské velkovévodství
         náhradou za to vybírat 15 % z dividend vyplácených společnostmi majícími své sídlo v tomto členském státě osobám podléhajícím
         dani z příjmu v Belgii.

         26

          Vzhledem k tomu, že cílem úmluvy proti dvojímu zdanění je právě zajistit daňovou soudržnost, této úmluvy se nelze dovolávat
         jako zdroje nesoudržnosti z pohledu osoby podléhající dani, nesoudržnosti, kterou je třeba napravit zavedením snížení dotčeného
         v hlavním řízení (viz analogicky rozsudek Wielockx, výše uvedený, bod 25).

         27

          Výklad lucemburské vlády vycházející z nutnosti zachovat soudržnost daňového systému tudíž není opodstatněný.

         28

          V důsledku toho je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že čl. 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a) ES brání právnímu
         ustanovení členského státu, které vylučuje přiznání snížení zdanitelného příjmu fyzickým osobám na základě nabytí akcií nebo
         podílů ve společnosti představujících peněžitý vklad do kapitálových společností usazených v jiných členských státech.

         K nákladům řízení
         29

          Výdaje vzniklé lucemburské vládě, jakož i Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu,
         že řízení má, pokud jde o účastníky hlavního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před postupujícím
         soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

         Z těchto důvodů

            SOUDNÍ DVŮR (první senát)

          o otázce, která mu byla předložena Cour administrative rozsudkem ze dne 3. června 2003, rozhodl takto:
         Článek 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a) ES brání právnímu ustanovení členského státu, které vylučuje přiznání snížení
               zdanitelného příjmu fyzickým osobám na základě nabytí akcií nebo podílů ve společnosti představujících peněžitý vklad do kapitálových
               společností usazených v jiných členských státech.
                  Jann

                  Rosas

                  Silva de Lapuerta

          Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. července 2004.

                  Vedoucí soudní kanceláře

                  Předseda prvního senátu

                  R. Grass

                  P. Jann

          1 –

             Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 29. března 2007. # Rewe Zentralfinanz eG proti Finanzamt Köln-Mitte. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Köln - Německo. # Svoboda usazování - Korporační daň - Okamžité vyrovnání ztrát dosažených mateřskými společnostmi - Ztráty vyplývající z odpisu hodnoty podílů držených v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech. # Věc C-347/04.

text:
      Věc C-347/04
      Rewe Zentralfinanz eG, univerzální právní nástupce ITS Reisen GmbH
      v.
      Finanzamt Köln-Mitte
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Köln)
      „Svoboda usazování – Korporační daň – Okamžité vyrovnání ztrát dosažených mateřskými společnostmi – Ztráty vyplývající z odpisu hodnoty podílů držených v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Daňové právní předpisy
      [Smlouva o ES, článek 52 (nyní po změně článek 43 ES) a článek 58 (nyní článek 48 ES)]
      Články 52 Smlouvy (nyní po změně článek 43 ES) a 58 Smlouvy (nyní článek 48 ES) brání právní úpravě členského státu, která
         omezuje možnosti mateřské společnosti se sídlem v tomto státě provést daňový odpočet ztrát dosažených uvedenou společností
         na základě odpisů hodnoty jejích podílů v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech, v nichž drží podíl
         umožňující jí vykonávat určitý vliv na rozhodování v těchto zahraničních dceřinných společnostech a určovat jejich činnost,
         zatímco takové omezení neexistuje u podílů držených v dceřiných společnostech-rezidentech.

      Takové rozdílné daňové zacházení mezi mateřskými společnostmi-rezidenty podle toho, zda mají, či nemají dceřiné společnosti
         v zahraničí, nemůže být odůvodněno pouhou skutečností, že se rozhodly vykonávat hospodářské činnosti v jiném členském státě,
         ve kterém dotčený stát nemůže vykonávat svoji daňovou pravomoc. Argument vycházející z vyváženého rozdělení zdaňovací pravomoci
         mezi členskými státy nemůže jako takový odůvodňovat to, že členský stát systematicky odmítá poskytovat daňové zvýhodnění mateřské
         společnosti-rezidentovi z důvodu, že tato společnost rozvinula nadnárodní hospodářskou činnost, která nemá ihned přinášet
         tomuto státu daňové příjmy.

      Krom toho, jelikož specifickým předmětem takové právní úpravy není vyloučení čistě vykonstruovaných operací, jejichž cílem
         by bylo obcházení vnitrostátního daňového zákona, z možnosti získat daňové zvýhodnění, ale týká se obecně všech situací, ve
         kterých jsou dceřiné společnosti z jakéhokoliv důvodu usazeny v jiném členském státě, nemůže být tato úprava, aniž by překračovala
         meze toho, co je nezbytné pro dosažení cíle, který údajně sleduje, považována za odůvodněnou nebezpečím daňových úniků. Usazení
         společnosti mimo území tohoto členského státu totiž neznamená samo o sobě existenci daňového úniku, neboť dotčená společnost
         v každém případě podléhá daňovým právním předpisům státu usazení.

      (viz body 43, 52, 70 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      29. března 2007 (*)

      „Svoboda usazování – Korporační daň – Okamžité vyrovnání ztrát dosažených mateřskými společnostmi – Ztráty vyplývající z odpisu hodnoty podílů držených v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech“
      Ve věci C‑347/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Finanzgericht Köln
         (Německo) ze dne 15. července 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 13. srpna 2004, v řízení

      Rewe Zentralfinanz eG, univerzální právní nástupce ITS Reisen GmbH,

      proti
      Finanzamt Köln-Mitte,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J. Klučka, R. Silva de Lapuerta, J. Makarczyk a L. Bay Larsen (zpravodaj),
         soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. března 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Rewe Zentralfinanz eG M. Laustererem, Rechtsanwalt,
      –        za Finanzamt Köln-Mitte B. Redmannem, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu M. Lummou a U. Forsthoffem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a D. Triantafyllouem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 31. května 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 52 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 43 ES), článku 58 Smlouvy
         o ES (nyní článek 48 ES), článků 67 až 73 Smlouvy o ES (zrušené Amsterodamskou smlouvou), článků 73b až 73d Smlouvy o ES (nyní
         články 56 ES až 58 ES), článku 73e Smlouvy o ES (zrušený Amsterodamskou smlouvou), jakož i článků 73f a 73g Smlouvy o ES (nyní
         články 59 ES a 60 ES).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Rewe Zentralfinanz eG (dále jen „Rewe“), usazenou v Německu a jednající
         jako univerzální právní nástupce společnosti ITS Reisen GmbH (dále jen „ITS“), a Finanzamt Köln-Mitte, týkajícího se nezohlednění
         ztrát spojených s dílčími odpisy hodnoty podílů držených v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech jako
         provozních nákladů odpočitatelných pro účely stanovení zdanitelného zisku za daňová období 1993 a 1994.

       Vnitrostátní právní úprava
      3        Podle § 1 zákona o korporační dani z roku 1991 (Körperschaftsteuergesetz 1991, dále jen „KStG 1991“), který je použitelný
         ve věci v původním řízení, podléhají společnosti-rezidenti v Německu korporační dani, pokud jde o jejich celosvětový zisk.
         Ten zahrnuje zisky poboček nebo zastoupení, jejichž prostřednictvím tyto společnosti-rezidenti vykonávají svou činnost mimo
         uvedený stát. Společnost-rezident naproti tomu není poplatníkem daně, pokud jde o zisky jejích dceřiných společností při jejich
         dosažení.

      4        Podle § 8 odst. 1 KStG 1991 definují ustanovení zákona z roku 1990 o dani z příjmu (Einkommensteuergesetz 1990, dále jen „EStG“)
         a KStG 1991, co je třeba rozumět pod pojmem „příjem“ a jakým způsobem je tento příjem stanoven.

      5        Podle § 6 odst. 1 bodu 2 druhé věty EStG 1990 představují odpisy snížení dílčí hodnoty podílů provozní náklady odpočitatelné
         pro účely stanovení zisku. Podle téhož § 6 je za dílčí hodnotu považována částka, kterou nabyvatel celé provozovny přisoudí
         dotčenému hospodářskému majetku v rámci celkové nákupní ceny. Zatímco odepisovatelný hospodářský majetek nabytý na základě
         investic je v zásadě v rámci stanovení zisku v rozvaze uváděn v nabývací nebo výrobní hodnotě, snížené o ztrátu hodnoty v důsledku
         opotřebení, osoba povinná k dani má rovněž možnost do přiznání uvést nižší dílčí hodnotu (dílčí odpis), poklesla-li například
         skutečná hodnota hospodářského majetku pod nabývací nebo výrobní hodnotu sníženou o ztrátu hodnoty v důsledku opotřebení.

      6        Podle § 2 odst. 3 EStG 1990 je součet příjmů za rok dosažený poplatníkem tvořen zůstatkem kladných a záporných příjmů. Je-li
         výsledkem této operace ztráta, je v souladu s § 10d EStG 1990 odpočitatelná od zisků v jiných letech při stanovení příjmu
         pro daňové účely v rámci očekávání nebo převodu ztrát.

      7        Podle ustanovení EStG 1990, ve znění zákona z roku 1992 o daňové reformě (Steueränderungsgesetz 1992) ze dne 25. února 1992
         (BGBl. 1992 I, s. 297), bylo daňové vyrovnání ztrát v případě dílčích odpisů hodnoty podílů v kapitálové společnosti v době
         rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení předmětem rozdílného zacházení, podle toho, zda se toto započtení týkalo
         kapitálové společnosti usazené v Německu, nebo mimo území tohoto státu.

      8        V případě držení podílu v kapitálové společnosti usazené v Německu mohly být podle § 2 odst. 3 EStG 1990 záporné příjmy, včetně
         ztrát pocházejících z dílčích odpisů, vztahující se k daňovému období, započteny se všemi kladnými příjmy dosaženými daňovým
         poplatníkem.

      9        Podle § 2a odst. 1 a 2 EStG 1990, nazvaného „Záporné příjmy mající vztah k zahraničí“, mohou být určité záporné příjmy zahraničního
         původu daňově vyrovnány pouze omezeně:

      „1)      Záporné příjmy
      […]
      2.      pocházející z průmyslové nebo obchodní provozovny umístěné v cizí zemi,
      3.      a)     pocházející ze započtení nižší dílčí hodnoty podílu, který je součástí provozního majetku, v právnické osobě nemající vedení
         ani sídlo v tuzemsku (zahraniční právnické osobě), [...]

      […]
      mohou být vyrovnány pouze kladnými příjmy téže povahy pocházejícími z téhož státu […]; nemohou být odečteny ani na základě
         § 10d. Snížení zisku je považováno za záporné příjmy. Pokud záporné příjmy nemohou být vyrovnány podle první věty, jsou odečteny
         z kladných příjmů téže povahy, kterých daňový poplatník dosáhne v průběhu příštích daňových let v témže státě […]

      2)      Odstavec 1 první věta bod 2 je použitelný pouze tehdy, prokáže-li poplatník, že záporné příjmy pocházejí z průmyslové nebo
         obchodní provozovny v zahraničí, jejímž výhradním nebo téměř výhradním předmětem činnosti je […] poskytování plnění obchodní
         povahy, pokud tyto činnosti nespočívají ve zřizování nebo provozování turistických zařízení nebo v pronájmu hospodářského
         majetku [...]; přímá držba alespoň čtvrtinového podílu na základním kapitálu kapitálové společnosti, jejímž výhradním nebo
         téměř výhradním předmětem činnosti jsou činnosti výše uvedené, jakož i financování spojené s držbou takového podílu, je považováno
         za poskytování obchodních plnění, nemá-li kapitálová společnost vedení ani sídlo v tuzemsku. Odstavec 1 první věta body 3
         a 4 se nepoužije, prokáže-li poplatník, že právnická osoba splňovala podmínky uvedené v první větě od svého založení nebo
         v průběhu posledních pěti let předcházejících daňovému období, ve kterém došlo k vytvoření záporných příjmů, a v průběhu tohoto
         období.

      […]“
      10      Z ustanovení § 2a EStG 1990 plyne, že vyrovnání záporných příjmů pocházejících z dílčího odpisu je možné pouze tehdy, dosahuje-li
         společnost v zahraničí příjmů ve smyslu tohoto § 2a odst. 2 (takzvané „aktivní“ příjmy) nebo drží-li sama alespoň 25% podíl
         v jiné zahraniční kapitálové společnosti, která dosahuje aktivních příjmů ve smyslu uvedeného § 2a odst. 2. Výkon činností
         spojených s cestovním ruchem v zahraničí vyrovnání ztrát bez dalšího vylučuje.

      11      Podle § 8b odst. 2 KStG 1991, ve znění zákona o zajištění místa usazení (Standortsicherungsgesetz) ze dne 13. září 1993 (BGBl.
         1993 I, s. 1569), byly zisky dosažené převodem podílu osvobozeny od daně poprvé v daňovém období 1994.

      12      Konečně zákon o snížení daní (Steuersenkungsgesetz) ze dne 23. října 2000 (BGBl. 2000 I, s. 1433) provedl úpravu § 8b odst. 3
         KStG 1991. Toto ustanovení ve svém novém znění uvádí, že snížení příjmů v důsledku zohlednění nižší dílčí hodnoty podílu nebude
         zohledněno, nezávisle na tom, zda je tento podíl držen v kapitálové společnosti usazené mimo Německo, nebo na území tohoto
         státu.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      13      Smlouvou uzavřenou dne 6. března 1995 byla společnost ITS ze skupiny Kaufhof Holding AG, jejímž předmětem činnosti jsou činnosti
         spojené s cestovním ruchem, touto skupinou převedena na společnost Rewe. Smlouvou o fúzi ze dne 3. listopadu 1995 se Rewe
         stala univerzálním právním nástupcem ITS.

      14      V roce 1989 založila ITS v Nizozemsku dceřinou společnost Kaufhof-Tourism Holdings BV (dále jen „KTH“), v níž držela veškeré
         obchodní podíly. V témže členském státě založila KTH holdingovou společnost International Tourism Investment Holdings BV,
         v níž držela 100% podíl. Posledně uvedená společnost mimoto zejména nabyla 100% podíl společnosti German Tourist Facilities
         Ltd, usazené ve Spojeném království, stejně jako 36% podíl ve společnosti Travelplan SA, usazené ve Španělsku.

      15      Ve svých ročních účetních závěrkách z let 1993 a 1994 provedla ITS dílčí odpisy hodnoty svého podílu ve své nizozemské dceřiné
         společnosti KTH a úpravu hodnoty svých pohledávek týkajících se dvou dceřiných společností své vnukovské společnosti, usazených
         ve Spojeném království a ve Španělsku. Tyto mimořádné náklady dosahovaly za daňová období 1993 a 1994 více než 46 milionů
         DEM.

      16      Finanzamt Köln-Mitte, který měl za to, že § 2a EStG 1990 brání zohlednění nákladů spojených s podílem v KTH, však odmítl uznat
         tyto náklady pro daňové účely jako provozní náklady a považovat je za záporné příjmy při stanovení zdanitelného zisku společnosti
         Rewe za daňová období 1993 a 1994. V důsledku toho vydal pozměňující daňové výměry týkající se zejména korporační daně dlužné
         společností Rewe za uvedená období.

      17      Jelikož měla Rewe za to, že se mohla domáhat daňového zohlednění všech nákladů spojených se společnostmi, v nichž má podíl,
         usazenými v Nizozemsku, Spojeném království a Španělsku, podala za tímto účelem žalobu k Finanzgericht Köln, ve které uplatňovala,
         že použití § 2a EStG 1990 představuje diskriminaci, která je v rozporu s právem Společenství.

      18      Podle tohoto soudu z práva použitelného v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení vyplývá, že zatímco odpisy
         hodnoty podílů držených v dceřiné společnosti usazené v Německu mohly být v zásadě bez omezení zohledněny pro účely daně jakožto
         provozní náklady mateřské společnosti v rámci stanovení jejího zdanitelného zisku, odpisy hodnoty podílů držených v dceřiné
         společnosti usazené v jiném členském státě mohly být zohledněny pro účely daně pouze omezeně, a to v případech, když záporné
         příjmy plynoucí z uvedených odpisů byly vyrovnány kladnými příjmy pocházejícími z tohoto jiného členského státu nebo byly
         naplněny podmínky určené odchylným režimem stanoveným v § 2a odst. 2 EStG 1990. Považuje proto za pravděpodobné, že rozdílné
         zacházení, vyplývající z § 2a odst. 1 bodu 3 písm. a) a odst. 2 EStG 1990, je v rozporu s právem Společenství, a má za to,
         že není schopen konstatovat existenci důvodů, které by mohly takový rozdíl odůvodňovat.

      19      Za těchto podmínek se Finanzgericht Köln rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je třeba vykládat článek 52 […] ve spojení s článkem 58 […] a články 67 až 73, jakož i 73b a násl. [Smlouvy] v tom smyslu,
         že brání právní úpravě, která, jako právní úprava v § 2a odst. 1 bodě 3 písm. a) a odst. 2 EStG […] dotčená v původním řízení,
         omezuje okamžitý daňový odpočet ztrát vzniklých z odpisu hodnoty podílů v dceřiných společnostech nacházejících se v jiných
         zemích Společenství, jestliže tyto dceřiné společnosti vykonávají pasivní činnosti ve smyslu vnitrostátního ustanovení nebo
         pokud provádějí aktivní činnosti ve smyslu vnitrostátního ustanovení pouze prostřednictvím vlastních vnukovských společností,
         zatímco odpisy hodnoty podílů v dceřiných společnostech nacházejících se v tuzemsku jsou možné bez těchto omezení?“

       K předběžné otázce
      20      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, brání ustanovení
         Smlouvy o ES týkající se svobody usazování a volného pohybu kapitálu právní úpravě členského státu, která omezuje možnosti
         mateřské společnosti se sídlem v tomto státě provést daňový odpočet ztrát dosažených uvedenou společností na základě odpisů
         hodnoty jejích podílů v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech.

       K výkladu ustanovení Smlouvy týkajících se svobody usazování
      21      Úvodem je třeba připomenout, že i když podle ustálené judikatury přímé daně spadají do pravomoci členských států, musejí nicméně
         tyto členské státy při výkonu této pravomoci dodržovat právo Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft
         a další, C‑397/98 a C‑410/98, Recueil, s. I‑1727, bod 37; ze dne 13. prosince 2005, Marks & Spencer, C‑446/03, Sb. rozh. s. I‑10837,
         bod 29; ze dne 12. září 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Sb. rozh. s. I-7995, bod 40, a ze
         dne 13. března 2007, C‑524/04, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, Sb. rozh. s. I-2107, bod 25).

      22      V souladu s ustálenou judikaturou do věcné působnosti ustanovení Smlouvy o svobodě usazování náležejí vnitrostátní ustanovení,
         která se uplatní v případě, kdy státní příslušník dotyčného členského státu vlastní podíl na základním kapitálu společnosti
         usazené v jiném členském státě umožňující mu vykonávat určitý vliv na rozhodování této společnosti a určovat její činnost
         (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 13. dubna 2000, Baars, C‑251/98, Recueil, s. I‑2787, bod 22; ze dne 21. listopadu 2002,
         X a Y, C‑436/00, Recueil, s. I‑10829, bod 37; výše uvedené rozsudky Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, bod 31,
         a Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 27).

      23      Tak je tomu, jako ve věci v původním řízení, jestliže taková společnost-rezident, jako je ITS, má podíl odpovídající 100 %
         kapitálu společnosti usazené v jiném členském státě. Účast daňového poplatníka odpovídající 100 % kapitálu společnosti, která
         má sídlo v jiném členském státě, totiž nepochybně způsobuje to, že takový daňový poplatník spadá do působnosti ustanovení
         Smlouvy týkajících se práva usazování (výše uvedený rozsudek Baars, bod 21).

      24      Je proto třeba posoudit, zda články 52 a 58 Smlouvy brání použití takové právní úpravy, jaká je předmětem sporu v původním
         řízení.

      25      Svoboda usazování, kterou článek 52 Smlouvy přiznává příslušníkům Společenství a která pro ně zahrnuje přístup k samostatně
         výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků za stejných podmínek, jako jsou podmínky stanovené
         právními předpisy členského státu usazení pro jeho vlastní státní příslušníky, zahrnuje v souladu s článkem 58 Smlouvy pro
         společnosti založené podle právních předpisů některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu
         uvnitř Společenství, právo vykonávat své činnosti v dotčeném členském státě prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo
         zastoupení (viz zejména rozsudek ze dne 21. září 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, s. I‑6161, bod 35; výše uvedený
         rozsudek Marks & Spencer, bod 30, jakož i rozsudek ze dne 23. února 2006, Keller Holding, C‑471/04, Sb. rozh. s. I‑2107, bod
         29).

      26      I když podle svého znění směřují ustanovení Smlouvy týkající se svobody usazování k zajištění práva na vnitrostátní zacházení
         v hostitelském členském státě, brání mimoto rovněž tomu, aby stát původu bránil některému ze svých státních příslušníků nebo
         společnosti založené podle jeho právní úpravy v usazení v jiném členském státě (rozsudek ze dne 16. července 1998, ICI, C‑264/96,
         Recueil, s. I‑4695, bod 21, jakož i výše uvedený rozsudek Marks & Spencer, bod 31).

      27      Podle právní úpravy dotčené v původním řízení se majetkové ztráty z odpisu hodnoty podílů držených v dceřiných společnostech
         nacházejících se v Německu okamžitě a neomezeně projeví při stanovení zdanitelného zisku mateřských společností plně podléhajících
         dani v Německu.

      28      Naopak, jak vyplývá z § 2a odst. 1 a 2 EStG 1990, ztráty téže povahy plynoucí z podílů držených v dceřiné společnosti usazené
         v jiném členském státě jsou pro mateřskou společnost plně podléhající dani v Německu odpočitatelné pouze za určitých podmínek
         spojených s příjmy této společnosti nebo s výkonem takzvaných „aktivních“ činností její dceřinou společností.

      29      Ztráty mateřské společnosti se sídlem v Německu vyplývající z podílů držených v dceřiných společnostech usazených v jiných
         členských státech by zajisté mohly být v Německu zohledněny v případě, že by tyto dceřiné společnosti vykazovaly později kladné
         příjmy. To však nic nemění na tom, že i v případě, že byly zjištěny dostatečně vysoké kladné příjmy, nemůže taková mateřská
         společnost, na rozdíl od mateřské společnosti s dceřinými společnostmi usazenými v Německu, využít okamžitého zohlednění svých
         ztrát, a přichází tak o zvýhodnění, pokud jde o hotovostní tok (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Marks & Spencer,
         bod 32).

      30      Z toho plyne, že daňová situace mateřské společnosti se sídlem v Německu, která má, jako Rewe, dceřinou společnost a vnukovskou
         společnost v jiném členském státě, je méně příznivá, než by byla její situace, kdyby byly uvedená dceřiná a vnukovská společnost
         usazeny v Německu.

      31      Takové rozdílné zacházení vede k daňovému znevýhodnění mateřské společnosti usazené v Německu, která má dceřinou společnost
         v jiném členském státě. Vzhledem k tomuto rozdílu může být mateřská společnost odrazována od výkonu svých činností prostřednictvím
         dceřiných společnosti nebo nepřímých dceřiných společností usazených v jiných členských státech (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 18. září 2003, Bosal, C‑168/01, Recueil, s. I‑9409, bod 27).

      32      Německá vláda nicméně uplatňuje, že takové rozdílné zacházení nepředstavuje omezení svobody usazování, jelikož situace dceřiné
         společnosti usazené v Německu není srovnatelná se situací dceřiné společnosti usazené v jiném členském státě. Podle této vlády
         jsou dceřiné společnosti autonomními právnickými osobami ve vztahu ke své mateřské společnosti a podléhají dani ve státě svého
         usazení. Je pravděpodobné, že dceřiná společnost KTH uplatnila ztráty v rámci svého prohlášení o zdanitelných příjmech v Nizozemsku.
         Uvedená vláda se domnívá, že Spolková republika Německo nemůže být jakožto stát usazení mateřské společnosti povinna přiznat
         zahraničním autonomním dceřiným společnostem právní postavení srovnatelné s postavením, kterému se těší mateřská společnost-rezident.

      33      V tomto ohledu je namístě uvést, jak to učinil generální advokát v bodě 21 svého stanoviska, že rozdílné daňové zacházení,
         které je předmětem sporu v původním řízení, se netýká situace dceřiných společností podle toho, zda jsou, či nejsou usazené
         v Německu, ale situace mateřských společností se sídlem v Německu v závislosti na tom, zda mají, či nemají dceřiné společnosti
         usazené v jiných členských státech.

      34      Co se týče ztrát dosažených takovými mateřskými společnostmi-rezidenty na základě odpisů hodnoty jejich podílů v dceřiných
         společnostech, jsou tyto společnosti ve srovnatelné situaci, ať se jedná o podíly držené v dceřiných společnostech usazených
         v Německu, nebo v jiných členských státech. V obou těchto případech totiž jednak ztráty, jejichž odpočet je požadován, jsou
         neseny mateřskými společnostmi, a jednak zisky těchto dceřiných společností, ať pocházejí z dceřiných společností podléhajících
         dani v Německu, nebo z dceřiných společností podléhajících dani v jiných členských státech, nejsou zdaněny u mateřských společností.

      35      Proto omezení odpočitatelnosti takových ztrát mateřskou společností-rezidentem, které se týká výhradně ztrát dosažených odpisy
         hodnoty podílů držených v zahraničí, neodráží objektivní rozdílnou situaci mateřských společností podle toho, zda mají jejich
         dceřiné společnosti své sídlo v Německu, nebo v jiných členských státech.

      36      Z výše uvedeného plyne, že rozdílné daňové zacházení vyplývající z právní úpravy, která je předmětem sporu v původním řízení,
         a nepříznivá daňová situace, která z ní plyne pro mateřské společnosti usazené v Německu mající dceřinou společnost usazenou
         v jiném členském státě, mohou narušovat výkon svobody usazování takovými společnostmi tím, že je odrazují od založení, nabytí
         nebo zachování dceřiné společnosti v jiném členském státě. Představují tak omezení svobody usazování ve smyslu článků 52 a 58
         Smlouvy.

      37      Takové omezení svobody usazování lze připustit pouze tehdy, sleduje-li legitimní cíl slučitelný se Smlouvou nebo je-li odůvodněno
         naléhavými důvody obecného zájmu. V takovém případě je ještě třeba, aby bylo způsobilé zaručit uskutečnění dotčeného cíle
         a nepřekračovalo meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz zejména výše uvedené rozsudky Marks & Spencer, bod
         35 a uvedená judikatura, jakož i Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, bod 47).

      38      Podle německé vlády je v každém případě odůvodněné omezit možnosti mateřské společnosti se sídlem v Německu provádět daňový
         odpočet ztrát dosažených uvedenou společností na základě odpisů hodnoty jejích podílů v dceřiných společnostech usazených
         v jiných členských státech tím, že je daňové započtení ztrát zahraničního původu vázáno pouze na kladné příjmy téže povahy
         pocházející z téhož státu. V tomto ohledu uplatňuje německá vláda řadu argumentů, které, jak uvedl generální advokát v bodě
         24 svého stanoviska, se v podstatě omezují na následující odůvodňující skutečnosti.

      39      Zaprvé, německá vláda s odkazem zejména na výše uvedený rozsudek Marks & Spencer, ve kterém Soudní dvůr zohlednil zásadu vyváženého
         rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy, uplatňuje první odůvodňující skutečnost, založenou na pravidlu symetrie
         mezi právem zdanit zisky společnosti a povinností zohlednit ztráty dosažené uvedenou společností. Tato vláda uplatňuje, že
         německé daňové orgány nemohou mít v rámci daňového zacházení s mateřskou společností usazenou v Německu povinnost zohledňovat
         ztráty spojené s činností dceřiné společnosti usazené v jiném členském státě, jelikož nejsou oprávněny zdanit zisky této dceřiné
         společnosti.

      40      Takovou argumentaci nelze přijmout.

      41      Jak uvedl generální advokát v bodě 32 svého stanoviska, je namístě upřesnit dosah, který je třeba přiznat oprávněnému požadavku
         na vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy. Zejména je třeba zdůraznit, že taková odůvodňující skutečnost
         byla Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Marks & Spencer přijata pouze ve spojení s dalšími dvěma odůvodňujícími skutečnostmi,
         založenými na nebezpečí dvojího uplatnění ztrát a daňového úniku (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Marks & Spencer,
         body 43 a 51).

      42      V tomto ohledu je namístě uznat, že sice existují jednání, která mohou ohrozit právo členských států uplatňovat jejich daňovou
         pravomoc ve vztahu k činnostem vykonávaným na jejich území, a narušit tak vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými
         státy (viz výše uvedený rozsudek Marks & Spencer, bod 46), a která tak mohou odůvodňovat omezení svobody usazování (viz výše
         uvedený rozsudek Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, body 55 a 56). Soudní dvůr tak rozhodl, že poskytnutí společnostem
         možnosti volby zohlednit jejich ztráty v členském státě jejich sídla nebo v jiném členském státě by značně narušilo vyvážené
         rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy vzhledem k tomu, že by byl základ daně zvýšen v prvním státě a snížen ve
         druhém státě ve výši převedených ztrát.

      43      Nicméně rozdílné daňové zacházení mezi mateřskými společnostmi-rezidenty podle toho, zda mají, či nemají dceřiné společnosti
         v zahraničí, nemůže být odůvodněno pouhou skutečností, že se rozhodly vykonávat hospodářské činnosti v jiném členském státě,
         ve kterém dotyčný stát nemůže vykonávat svoji daňovou pravomoc. Argument vycházející z vyváženého rozdělení zdaňovací pravomoci
         mezi členskými státy tedy nemůže jako takový odůvodňovat to, že členský stát systematicky odmítá poskytovat daňové zvýhodnění
         mateřské společnosti-rezidentovi z důvodu, že tato společnost rozvinula nadnárodní hospodářskou činnost, která nemá ihned
         přinášet tomuto státu daňové příjmy.

      44      Ostatně je třeba poukázat na to, že ztráty dosažené mateřskou společností na základě odpisů hodnoty jejích podílů v dceřiných
         společnostech usazených v Německu mohou být vyrovnány jejími kladnými příjmy, i když její dceřiné společnosti nedosáhly během
         dotyčného daňového roku zdanitelných zisků.

      45      Zadruhé, německá vláda uplatňuje, že právní úprava dotčená v původním řízení je nezbytná k tomu, aby bylo možné zabránit tomu,
         aby mateřské společnosti mohly využívat mnohonásobných daňových výhod ve formě dvojího zohlednění ztrát dosažených v zahraničí.

      46      Takový argument není v rámci věci v původním řízení relevantní.

      47      Je sice totiž třeba připustit, že členské státy musí mít možnost zabránit nebezpečí dvojího uplatnění ztrát (viz výše uvedený
         rozsudek Marks & Spencer, bod 47), avšak je nutné zdůraznit, že ztráty dotčené v původním řízení nejsou, jak uvedl generální
         advokát v bodech 37 a 38 svého stanoviska, srovnatelné se ztrátami, kterých by v zahraničí dosáhly dceřiné společnosti a jejichž
         převod by požadovala mateřská společnost za účelem snížení svého zdanitelného zisku, jak tomu bylo ve věci, ve které byl vydán
         výše uvedený rozsudek Marks & Spencer.

      48      Ztráty dotčené v původním řízení byly dosaženy mateřskou společností z důvodu snížení hodnoty jejích podílů v zahraničních
         dceřiných společnostech. Tyto ztráty spojené s odpisem nižší dílčí hodnoty podílů jsou zohledňovány pouze u mateřské společnosti
         a z daňového hlediska jsou předmětem zacházení odlišného od toho, jehož jsou předmětem ztráty dosažené samotnými dceřinými
         společnostmi. Takové odlišné zohlednění ztrát dosažených samotnými dceřinými společnostmi na straně jedné a ztrát dosažených
         mateřskou společností na straně druhé nemůže být v žádném případě kvalifikováno jako dvojí uplatnění týchž ztrát.

      49      Krom toho je třeba zdůraznit, jak učinila zejména Komise Evropských společenství na jednání, že mateřská společnost usazená
         v Německu a mající dceřiné společnosti v témže státě může od svého zdanitelného příjmu odečíst odpis dílčí hodnoty svých podílů
         ve svých dceřiných společnostech-rezidentech, aniž by těmto dceřiným společnostem bylo bráněno použít vlastní ztráty v rámci
         jejich vlastního zdanění v Německu.

      50      Zatřetí, německá vláda tvrdí, že účelem právní úpravy dotčené v původním řízení je boj proti zvláštní formě daňových úniků,
         které u mateřských společností se sídlem v Německu působících zejména v oblasti cestovního ruchu spočívají v přesunu činností,
         jež jsou typicky ztrátové, do jiných členských států založením dceřiných společností, jejichž jediným účelem je snížení zdanitelných
         zisků těchto společností v Německu. Na jednání tato vláda doplnila, že je podle jejího názoru třeba změkčit judikaturu Soudního
         dvora v této oblasti, neboť tento požadavek spojený se specifickým cílem boje proti čistě vykonstruovaným operacím se jí jeví
         jako příliš restriktivní. Považuje za nezbytné dovolit členským státům vytvoření zásadních obecných opatření pro boj proti
         daňovým únikům a přijetí abstraktních a obecných právních úprav založených na typických případech.

      51      V tomto ohledu stačí uvést, že pouhá okolnost, že v určité hospodářské oblasti, jako je cestovní ruch, poukazují daňové orgány
         členského státu na případy rozsáhlých a přetrvávajících ztrát dosahovaných zahraničními dceřinými společnostmi mateřských
         společností-rezidentů tohoto státu, nemůže stačit pro prokázání existence čistě vykonstruovaných operací, které by byly určeny
         k vytvoření ztrát na základě odpisů hodnoty podílů držených v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech
         (viz, co se týče požadavku spojeného se specifickým cílem boje proti čistě vykonstruovaným operacím, výše uvedené rozsudky
         ICI, bod 26; Marks & Spencer, bod 57, jakož i Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, bod 51).

      52      V projednávaném případě nemůže takové ustanovení, jako je § 2a odst. 1 bod 3 písm. a) EStG 1990, které se obecně týká každého
         zohlednění nižší dílčí hodnoty podílu, jsou-li dceřiné společnosti mateřské společnosti usazené v Německu z jakéhokoliv důvodu
         usazeny v jiných členských státech, aniž by překračovalo meze toho, co je nezbytné pro dosažení cíle, který údajně sleduje,
         být považováno za odůvodněné nebezpečím daňových úniků. Specifickým předmětem takového ustanovení totiž není vyloučení čistě
         vykonstruovaných operací, jejichž cílem by bylo obcházení německého daňového zákona, z možnosti získat daňové zvýhodnění,
         ale týká se obecně všech situací, ve kterých jsou dceřiné společnosti z jakéhokoliv důvodu usazeny mimo území Německa. Přitom
         usazení společnosti mimo území tohoto členského státu neznamená samo o sobě existenci daňového úniku, neboť dotčená společnost
         v každém případě podléhá daňovým právním předpisům státu usazení.

      53      Stejně tak § 2a odst. 2 EStG 1990 tím, že vylučuje takzvané „aktivní“ činnosti, které vypočítává, zejména pak činnosti spočívající
         ve zřizování nebo provozování zařízení spojených s cestovním ruchem, překračuje meze toho, co je nezbytné pro boj proti zneužívajícím
         operacím. Boj proti daňovým únikům nemůže odůvodnit, aby záporné příjmy pocházející z průmyslové nebo obchodní provozovny
         umístěné v zahraničí, jejímž předmětem činnosti je poskytování plnění obchodní povahy, mohly být obecně bez omezení vyrovnány
         kladnými příjmy, zatímco jedná-li se o provozovnu vykonávající činnost v oblasti cestovního ruchu, podléhá vyrovnání kladnými
         příjmy různým podmínkám.

      54      Začtvrté, německá vláda není ani oprávněna dovolávat se nezbytnosti zlepšení účinnosti daňového dohledu týkajícího se operací
         probíhajících v zahraničí pro odůvodnění vnitrostátní právní úpravy, která je předmětem sporu v původním řízení.

      55      Účinnost daňového dohledu sice opravňuje členský stát k uplatňování opatření, která umožňují zřetelně a přesně zjistit částku
         nákladů odpočitatelných v tomto státě jako náklady na podíly na základním kapitálu zahraničních dceřiných společností (viz
         v tomto smyslu rozsudky ze dne 15. května 1997, Futura Participations a Singer, C‑250/95, Recueil, s. I‑2471, bod 31, a ze
         dne 28. října 1999, Vestergaard, C‑55/98, Recueil, s. I‑7641, bod 23), avšak nemůže odůvodnit to, aby uvedený členský stát
         mohl podmiňovat tento odpočet odlišnými podmínkami v závislosti na tom, zda se podíly týkají dceřiných společností usazených
         v tomto státě, nebo v jiných členských státech.

      56      V tomto ohledu je namístě připomenout, že členský stát může s odvoláním na směrnici Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977
         o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých daní (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/01,
         s. 63) získat od příslušných orgánů jiného členského státu veškeré údaje, které by mu mohly umožnit správné vyměření korporačních
         daní.

      57      Co se mimoto týče argumentu německé vlády, podle kterého zůstává dohled nad zahraničními operacemi i v případě spolupráce
         s orgány jiného členského státu často velmi obtížný, stačí zdůraznit, že dotyčné daňové orgány mají možnost požadovat po samotné
         mateřské společnosti důkazy, které považují za nezbytné pro posouzení toho, je-li, či není-li namístě povolit požadovaný odpočet
         ztrát vzniklých z odpisu hodnoty podílů v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Vestergaard, bod 26).

      58      Taková možnost by měla být zvláště užitečná v takové situaci, jako je situace v původním řízení, ve které je dotčena mateřská
         společnost, která by měla být schopna vyžádat si veškeré nezbytné dokumenty přímo od svých zahraničních dceřiných společností.
         Navíc případné obtíže při stanovování ztrát vzniklých z odpisu hodnoty podílů držených v dceřiných společnostech usazených
         v jiných členských státech nemohou v žádném případě odůvodňovat překážku svobody usazování (viz v tomto smyslu rozsudky ze
         dne 4. března 2004, Komise v. Francie, C‑334/02, Recueil, s. I‑2229, bod 29, a ze dne 7. září 2004, Manninen, C‑319/02, Sb.
         rozh. s. I‑7477, bod 54).

      59      Zapáté, pro odůvodnění daňového znevýhodnění, které v projednávaném případě postihuje mateřské společnosti usazené v Německu
         a vlastnící podíly v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech, německá vláda tvrdí, že právní úprava,
         která je předmětem sporu v původním řízení, je objektivně odůvodněna nezbytností chránit jednotu daňového režimu. K tomuto
         odůvodnění lze v podstatě použít dva argumenty uplatňované uvedenou vládou, přičemž jeden vychází z nezbytnosti zachovat soudržnost
         německého daňového systému a druhý z dodržování zásady teritoriality.

      60      Co se týče nezbytnosti zachovat soudržnost uvedeného daňového systému, německá vláda zaprvé uplatňuje, že zejména podle smlouvy
         o zamezení dvojího zdanění uzavřené s Nizozemským královstvím, ve kterém je usazena KTH, dceřiná společnost Rewe, jsou dividendy
         vyplácené dceřinými společnostmi usazenými v tomto státě osvobozeny v Německu od daně. Z tohoto důvodu je logické neposkytovat
         mateřským společnostem se sídlem v Německu výhody z důvodu ztrát spojených s jejich zahraničními dceřinými společnostmi.

      61      V tomto ohledu argument vycházející z nezbytnosti zachovávat soudržnost vnitrostátního daňového systému uplatňovaný německou
         vládou nelze přijmout, jelikož takové ztráty, jaké jsou dotčeny v původním řízení, jsou rovněž v Německu zohledňovány, vykonává-li
         zahraniční dceřiná společnost takzvanou „aktivní“ činnost ve smyslu § 2a odst. 2 EStG 1990, zatímco dividendy vyplacené takovou
         dceřinou společností mohou být v tomto případě stejně tak osvobozeny podle smluv o zamezení dvojího zdanění.

      62      Co se týče nezbytnosti zachovat soudržnost vnitrostátního daňového systému zavedeného právní úpravou dotčenou v původním řízení,
         která je podle německé vlády zajištěna uvedenými smlouvami, je mimoto namístě připomenout, že v bodě 28 rozsudku ze dne 28. ledna
         1992, Bachmann (C‑204/90, Recueil, s. I‑249), respektive v bodě 21 rozsudku z téhož dne, Komise v. Belgie (C‑300/90, Recueil,
         s. I‑305), Soudní dvůr připustil, že nezbytnost chránit soudržnost daňového režimu může odůvodnit omezení výkonu základních
         svobod zaručených Smlouvou. Nicméně k tomu, aby argument založený na takovém odůvodnění mohl obstát, je třeba, aby byla prokázána
         existence přímé souvislosti mezi dotčeným daňovým zvýhodněním a vyrovnáním takového zvýhodnění určitým daňovým odvodem (viz
         v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Keller Holding, bod 40, a Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 68).

      63      Přitom z přezkumu vnitrostátní právní úpravy, která je předmětem sporu v původním řízení, plyne, že mateřské společnosti plně
         podléhající dani v Německu, které vlastní podíly v dceřiných společnostech usazených v témže členském státě, těží jak z okamžité
         odpočitatelnosti ztrát pocházejících z dílčích odpisů hodnoty podílů držených v těchto dceřiných společnostech, tak z daňového
         osvobození dividend. Naopak, i když jsou dividendy, které jsou mateřské společnosti plně podléhající dani v Německu vypláceny
         její dceřinou společností usazenou v Nizozemsku, rovněž osvobozeny od daně na základě smlouvy o zamezení dvojího zdanění,
         je odpočet ztrát pocházejících z dílčích odpisů hodnoty podílů držených v této dceřiné společnosti omezen.

      64      Jelikož německá vláda neprokázala existenci souvislosti mezi okamžitou možností mateřské společnosti-rezidenta odečíst ztráty
         pocházející z dílčích odpisů hodnoty podílů držených v dceřiných společnostech a daňovým osvobozením dividend vyplácených
         uvedenými dceřinými společnostmi, argument, podle kterého je na základě nezbytnosti zachovat soudržnost německého daňového
         systému odůvodněné neposkytovat mateřským společnostem se sídlem v Německu zvýhodnění z důvodu ztrát spojených s jejich zahraničními
         dceřinými společnostmi, neboť dividendy vyplacené těmito dceřinými společnostmi jsou v Německu na základě smluv o zamezení
         dvojího zdanění osvobozeny od daně, nelze přijmout.

      65      Německá vláda zadruhé uplatňuje, že daňová soudržnost právní úpravy dotčené v původním řízení byla zajištěna osvobozením zisků
         z převodu podílů poskytnutým v § 8b odst. 2 KStG 1991, ve znění zákona o zajištění místa usazení.

      66      Zaprvé je nutno uvést, jak učinil předkládající soud, že toto osvobození bylo použitelné poprvé pro daňové období 1994, a netýkalo
         se tedy prvního daňového období sporného v původním řízení.

      67      Zadruhé je třeba konstatovat, že v rámci stanovení zdanitelného příjmu mateřských společností-rezidentů, které vlastní podíly
         v dceřiných společnostech v zahraničí, má zákaz odpočtu takových ztrát, jaké jsou dotčeny v původním řízení, okamžité účinky.
         Proto skutečnost, že by bylo později možné získat osvobození zisků dosažených v případě převodu, bude-li dosaženo dostatečně
         vysokého zisku, nepředstavuje zohlednění soudržnosti daňového systému, které by mohlo odůvodňovat odmítnutí možnosti okamžitého
         odpočtu ztrát mateřských společností držících podíly v dceřiných společnostech v zahraničí.

      68      Pokud jde konečně o zásadu teritoriality, tak jak je připuštěna Soudním dvorem v bodě 22 výše uvedeného rozsudku Futura Participations
         a Singer, je třeba uvést, že ani tato zásada nemůže vnitrostátní právní úpravu dotčenou v původním řízení odůvodnit.

      69      Skutečnost, že členský stát sídla mateřské společnosti může u společností‑rezidentů podrobit dani jejich veškeré celosvětové
         zisky, zatímco u dceřiných společností‑nerezidentů může podrobit dani pouze zisky pocházející z jejich činnosti na území tohoto
         státu, je zajisté s touto zásadou v souladu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Marks & Spencer, bod 39). Nicméně taková
         zásada sama o sobě neodůvodňuje to, aby stát sídla mateřské společnosti mohl této společnosti odmítnout poskytnout zvýhodnění
         z důvodu, že nezdaňuje zisky svých dceřiných společností-nerezidentů (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Marks & Spencer,
         bod 40). Jak uvedl generální advokát v bodě 49 svého stanoviska, účelem této zásady je zavést při uplatňování práva Společenství
         nezbytnost zohlednění mezí daňových pravomocí členských států. Přitom ve věci v původním řízení nebyl v důsledku poskytnutí
         zvýhodnění požadovaného společností Rewe zpochybněn výkon konkurenční daňové pravomoci. To se týká se mateřských společností
         se sídlem v Německu, které na tomto základě podléhají neomezené daňové povinnosti v tomto státě. V důsledku toho nemůže být
         právní úprava dotčená v původním řízení považována za provedení zásady teritoriality.

      70      Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba předkládajícímu soudu odpovědět, že za takových okolností, jako jsou okolnosti
         věci v původním řízení, kdy mateřská společnost drží v dceřiné společnosti-nerezidentovi podíl umožňující jí vykonávat určitý
         vliv na rozhodování této zahraniční dceřiné společnosti a určovat její činnost, brání články 52 a 58 Smlouvy právní úpravě
         členského státu, která omezuje možnosti mateřské společnosti se sídlem v tomto státě provést daňový odpočet ztrát dosažených
         uvedenou společností na základě odpisů hodnoty jejích podílů v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech.

       K výkladu ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu kapitálu
      71      Jelikož tedy ustanovení Smlouvy týkající se svobody usazování brání takové právní úpravě, jakou je právní úprava dotčená ve
         věci v původním řízení, není nutné zkoumat, zda ustanovení Společenství týkající se volného pohybu kapitálu rovněž brání této
         právní úpravě (viz v témže smyslu výše uvedený rozsudek Keller Holding, bod 51).

       K nákladům řízení
      72      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, kdy mateřská společnost drží v dceřiné společnosti-nerezidentovi
            podíl umožňující jí vykonávat určitý vliv na rozhodování této zahraniční dceřiné společnosti a určovat její činnost, brání
            články 52 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 43 ES) a 58 Smlouvy o ES (nyní článek 48 ES) právní úpravě členského státu, která
            omezuje možnosti mateřské společnosti se sídlem v tomto státě provést daňový odpočet ztrát dosažených uvedenou společností
            na základě odpisů hodnoty jejích podílů v dceřiných společnostech usazených v jiných členských státech.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 2. června 1994. # Exportslachterijen van Oordegem BVBA proti Belgische Dienst voor Bedrijfsleven en Landbouw a Generale Bank NV. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank van eerste aanleg Brussel - Belgie. # Věc C-2/93.