Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 20. července 2016.#TeamBank AG Nürnberg v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Řízení o prohlášení neplatnosti – Mezinárodní zápis s vyznačením Evropské unie – Obrazová ochranná známka e@sy Credit – Starší národní obrazová ochranná známka EasyCredit – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) a čl. 53 odst. 1 písm. a) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-745/14.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 1. prosince 1970. # Union nationale des mutualités socialistes proti La Marca Stéphanie. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité - Belgie. # Věc 32-70.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 16. července 2009.#Trestní řízení proti Tomasz Rubach.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sąd Rejonowy w Kościanie - Polsko.#Ochrana druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin - Druhy zařazené do přílohy B nařízení (ES) č. 338/97 - Důkaz legálního nabytí jedinců těchto druhů - Důkazní břemeno - Presumpce neviny - Práva obhajoby.#Věc C-344/08.

text:
      Věc C-344/08
      Trestní řízení proti Tomaszi Rubachovi
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Rejonowy w Kościanie)
      „Ochrana druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Druhy zařazené do přílohy B nařízení (ES) č. 338/97 – Důkaz legálního nabytí jedinců těchto druhů – Důkazní břemeno – Presumpce neviny – Práva obhajoby“
      Shrnutí rozsudku
      Životní prostředí – Mezinárodní obchod s ohroženými volně žijícími živočichy a planě rostoucími rostlinami – Druhy zařazené
            do přílohy B nařízení (ES) č. 338/97
      (Nařízení Rady č. 338/97, čl. 8 odst. 5 a příloha B)
      Článek 8 odst. 5 nařízení č. 338/97 o ochraně druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin regulováním obchodu
         s nimi musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci trestního řízení vedeného proti osobě obviněné z porušení tohoto ustanovení
         jsou veškeré důkazní prostředky, které procesní právo dotyčného členského státu v podobných řízeních připouští, v zásadě přípustné
         pro posouzení legality nabytí jedinců druhů zapsaných v příloze B tohoto nařízení. I s ohledem na zásadu presumpce neviny
         disponuje taková osoba veškerými těmito prostředky pro prokázání toho, že uvedené jedince nabyla legálně, v souladu s podmínkami
         stanovenými v uvedeném ustanovení.

      Vnitrostátním orgánům tudíž přísluší, aby na základě zásad vnitrostátního práva použitelného v oblasti dokazování určily,
         zda je v konkrétním případě, který jim byl předložen, a s ohledem na veškeré okolnosti prokázáno, že podmínky stanovené v
         čl. 8 odst. 5 nařízení č. 338/97 byly splněny. Toto nařízení nevymezuje důkazní prostředky, které mohou být použity pro stanovení
         legální povahy nabytí uvedených jedinců.

      (viz body 28–29, 34 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      16. července 2009(*)

      „Ochrana druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Druhy zařazené do přílohy B nařízení (ES) č. 338/97 – Důkaz legálního nabytí jedinců těchto druhů – Důkazní břemeno – Presumpce neviny – Práva obhajoby“
      Ve věci C‑344/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Sąd Rejonowy w Kościanie
         (Polsko) ze dne 8. července 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 24. července 2008, v trestním řízení proti

      Tomaszi Rubachovi,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.‑C. Bonichot, K. Schiemann, J. Makarczyk a C. Toader (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za španělskou vládu N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství M. Konstantinidisem a M. Owsiany-Hornung, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 8 odst. 5 nařízení Rady (ES) č. 338/97 o ochraně druhů volně žijících
         živočichů a planě rostoucích rostlin regulováním obchodu s nimi (Úř. věst. 1997, L 61, s. 1; Zvl. vyd. 15/03, s. 136).

      2        Projednávaná žádost byla předložena v rámci trestního řízení vedeného proti T. Rubachovi za porušení polských právních předpisů
         o ochraně přírody.

       Právní rámec
       Úmluva o mezinárodním obchodu ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin
      3        Úmluva o mezinárodním obchodu ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, podepsaná dne 3. března
         1973 ve Washingtonu (Recueil des traités des Nations unies, sv. 993, č. I‑14537, dále jen „CITES“) má za cíl zajistit, aby mezinárodní obchod druhy zapsanými v jejích přílohách, jakož
         i s částmi a výrobky, které z nich pochází, neohrožoval ochranu biologické různorodosti a spočíval na udržitelném využívání
         volně žijících druhů.

      4        Uvedená úmluva je v Evropském společenství prováděna od 1. ledna 1984 na základě nařízení Rady (EHS) č. 3626/82 ze dne 3. prosince
         1982 o použití Úmluvy o mezinárodním obchodu ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin ve Společenství
         (Úř. věst. L 384, s. 1). Toto nařízení bylo zrušeno nařízením č. 338/97, jehož čl. 1 druhý pododstavec stanoví, že se posledně
         uvedené nařízení použije v souladu s cíli, zásadami a ustanoveními CITES.

       Právo Společenství
      5        Článek 8 nařízení č. 338/97 stanoví:

      „Ustanovení týkající se regulace obchodních činností
      1. Nákup, nabízení ke koupi, nabývání pro obchodní účely, veřejné vystavování pro obchodní účely, využívání pro obchodní zisk
         a prodej, držení za účelem prodeje, nabízení k prodeji nebo převážení za účelem prodeje exemplářů druhů zařazených do přílohy
         A je zakázáno.

      […]
      5. Zákazy uvedené v odstavci 1 se vztahují také na exempláře druhů zařazených do přílohy B s výjimkou případů, kdy lze příslušnému
         orgánu dotyčného členského státu přesvědčivě prokázat, že takové exempláře byly získány, a pokud pocházejí z území mimo Společenství,
         že byly do něho dovezeny v souladu s požadavky platných právních předpisů o ochraně volně žijících živočichů a planě rostoucích
         rostlin.

      […]“
      6        Článek 16 uvedeného nařízení stanoví:

      „Sankce
      1. Členské státy přijímají vhodná opatření, která zajistí uložení sankcí přinejmenším za následující případy porušení tohoto
         nařízení:

      a)      dovoz exemplářů do Společenství nebo vývoz či zpětný vývoz z něho bez řádného povolení či potvrzení nebo na základě falešného,
         padělaného nebo neplatného povolení či potvrzení, případně pozměněného bez souhlasu vydávajícího orgánu;

      b)      nedodržení podmínek uvedených na základě tohoto nařízení v příslušném povolení nebo potvrzení;
      […]
      j)      nákup, nabízení ke koupi, nabývání pro komerční účely, využívání pro obchodní zisk, veřejné vystavování pro obchodní účely,
         prodej, držení za účelem prodeje, nabízení k prodeji nebo převážení za účelem prodeje exemplářů v rozporu s ustanovením článku
         8;

      […]
      2. Je nutno, aby opatření uvedená v odstavci 1 byla přiměřená povaze a závažnosti protiprávního jednání a aby zahrnovala také
         ustanovení týkající se zadržení a případně i zabavení exemplářů.

      […]
      4. Pokud živý exemplář druhu zařazeného do přílohy B nebo C dorazí na místo dovozu do Společenství bez řádného platného povolení
         nebo potvrzení, musí být exemplář zadržen a může být zabaven, a nebo jestliže se adresát odmítne k exempláři přihlásit, mohou
         příslušné orgány členského státu zodpovědné za dané místo dovozu popřípadě odmítnout převzetí zásilky a požadovat na přepravci,
         aby exemplář vrátil zpět na místo, z něhož byl odeslán.“

      7        Příloha B nařízení č. 338/97 uvádí ve třídě Arachnida, řádu Araneae sklípkany rodu Brachypelma.

       Vnitrostátní právo
      8        Vnitrostátní ustanovení použitelná na věc v původním řízení vyplývají převážně ze zákona ze dne 16. dubna 2004 o ochraně přírody
         (DZ. U č. 92, položka 880, dále jen „zákon o ochraně přírody“), který přejímá ustanovení CITES a právní úpravy Společenství
         v této oblasti.

      9        Článek 61 odst. 1 zákona o ochraně přírody stanoví:

      „1. K převozu druhů rostlin a živočichů, na které se vztahují omezení na základě právních předpisů Evropské unie, a rovněž
         jejich rozeznatelných částí nebo odvozenin, přes státní hranice je potřeba získat povolení ministerstva životního prostředí,
         aniž jsou dotčena ustanovení odstavce 2.“

      10      Článek 64 tohoto zákona stanoví:

      „1. Držitel živočichů uvedených v čl. 61 odst. 1, kteří patří mezi obojživelníky, plazy, ptáky nebo savce, nebo chovatel takových
         živočichů má povinnost přihlásit je písemně do rejstříku.

      2. Povinnost zápisu do rejstříku uvedená v odstavci 1 se netýká:
      1)      zoologických zahrad;
      2)      subjektů, jejichž hospodářská činnost souvisí s obchodem s živočichy uvedenými v čl. 61 odst. 1;
      3)      dočasného držení živočichů pro účely léčby a rehabilitace.
      3. Rejstřík uvedený v odstavci 1 vede Starosta [přednosta okresu] příslušný podle místa držení živočichů nebo místa jejich
         chovu.

      […]
      5. Povinnost zápisu do rejstříku nebo výmazu z rejstříku vzniká dnem koupě, prodeje, dovozu nebo vývozu, nabytí živočicha
         do držení, jeho ztráty nebo uhynutí. Žádost o provedení zápisu nebo výmazu z rejstříku musí být podána příslušnému starostovi
         ve lhůtě 14 dnů od dne vzniku této povinnosti.

      […]
      8. Starosta potvrdí zápis do rejstříku vydáním osvědčení.
      9. Osoby uvedené v odstavci 2 bodu 2 mají povinnost vlastnit a současně s prodaným živočichem předat originál nebo kopii dokladu
         uvedeného v odstavci 4 bodu 11. Prodejce živočicha vyznačí na kopii číslo přidělené podle průběžného číslování, datum vystavení,
         své razítko a podpis, informaci o počtu živočichů, pro které byl doklad vydán, a pokud se doklad o původu týká více než jednoho
         druhu, pak i informace týkající se jejich druhu.

      […]“
      11      Článek 128 uvedeného zákona stanoví:

      „Každý, kdo
      [...]
      2) porušuje právní předpisy Evropské unie týkající se ochrany druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin regulováním
         obchodu s nimi formou:

      [...]
      d)      nabídky k prodeji nebo koupi, nabytí nebo získávání, užívání nebo veřejného vystavovaní pro výdělečné účely, prodeje, držení
         nebo dovozu pro účely prodeje exemplářů uvedených druhů rostlin a živočichů,

      [...]
      bude potrestán odnětím svobody na tři měsíce až pět let.“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      12      Z předkládacího usnesení vyplývá, že T. Rubach získal na teraristických burzách exotické sklípkany druhu Brachypelma albopilosum, chráněné jedince živočišného druhu zapsaného v příloze B nařízení č. 338/97, zahájil odchov a od února do října 2006 tyto
         pavoukovité prodával na internetových aukcích.

      13      Z uvedených důvodů byl T. Rubach trestně stíhán za 46 porušení čl. 128 bodu 2 písm. d) zákona o ochraně přírody.

      14      Rozsudkem ze dne 26. října 2007 zprostil Sąd Rejonowy w Kościanie obžalovaného obžaloby pro činy, které měl spáchat, a uvedl,
         že jednání obžalovaného nemělo znaky zakázaného jednání, pro které byl stíhán.

      15      Sąd Okręgowy w Poznaniu při rozhodování o odvolání, které podal prokurator Rejonowy w Kościanie, zrušil dne 2. dubna 2008
         rozsudek v plném rozsahu a vrátil věc k novému projednání.

      16      V rámci přezkumu věci měl Sąd Rejonowy w Kościanie za to, že výklad vnitrostátního práva, který přijal odvolací soud a který
         je pro soud v rámci nového projednání závazný, má za výsledek, že obžalovaný se může vyhnout trestní odpovědnosti pouze za
         podmínky, že prokáže původ živočichů buď předložením osvědčení o přihlášení do rejstříku vedeného na základě čl. 64 odst. 1
         zákona o ochraně přírody, jenž se týká živočichů, kteří jsou předmětem prodeje, nebo předložením důkazů, které umožní vysledovat
         původ takových živočichů a jasně určit osoby, které je vlastnily nebo odchovaly.

      17      Pokud jde o první možnost, Sąd Rejonowy w Kościanie se dotázal u Starostwo Powiatowe w Kościanie (správa okresu Kościan).
         Názor tohoto orgánu prokazuje, že obžalovaný nemohl dotčené jedince do rejstříku zapsat, jelikož – vzhledem k tomu, že patří
         mezi pavoukovité – zápisu do rejstříku nepodléhají. Tuto okolnost potvrzuje rovněž polská vláda ve svém vyjádření.

      18      Podle Sąd Rejonowy w Kościanie, má-li obžalovaný předložit doklad, který podle vnitrostátního práva není povinen získat, zatímco
         nemá povinnost mít konkrétní znalosti o původu dotčených živočichů, nemůže se trestní odpovědnosti vyhnout.

      19      Za těchto podmínek se Sąd Rejonowy w Kościanie rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „[J]akým způsobem může držitel zvířat zařazených do přílohy B [nařízení č. 338/97] (nejedná-li se o obojživelníky, plazy,
         ptáky ani savce) prokázat ve smyslu [čl. 8 odst. 5 uvedeného nařízení] a ve světle zásady presumpce neviny, že jeho jedinci
         byl získáni […] v souladu s platnými právními předpisy o ochraně volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin […]?“

       K předběžné otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      20      Polská vláda navrhuje odpovědět předkládajícímu soudu tak, že čl. 8 odst. 5 nařízení č. 338/97, který možnost vykonávat hospodářskou
         činnost ve smyslu čl. 8 odst. 1 téhož nařízení podřizuje prokázání legality nabytí jedinců druhů zapsaných v příloze B uvedeného
         nařízení, odkazuje na důkazní pravidla, která se použijí před příslušným vnitrostátním orgánem. Jedná-li se o trestní soud,
         důkaz takové okolnosti musí být založen na zásadách trestního řízení, které stanoví, že pravdivost skutkových okolností má
         být určena za pomoci všech možných důkazních prostředků a že pochybnosti, které nemohou být vyvráceny, musí být vykládány
         ve prospěch obžalovaného.

      21      Španělská vláda navrhuje, aby Soudní dvůr na otázku odpověděl v tom smyslu, že je třeba požadovat důkaz legality původu všech
         jedinců zapsaných v příloze B a ponechat správním orgánům členských států příslušných podle CITES, aby posoudily tyto důkazy,
         které v každém případě umožní zajistit vysledování legálního původu dotyčných jedinců.

      22      Podle Komise Evropských společenství je třeba odpovědět předkládajícímu soudu tak, že v průběhu trestního řízení, jehož cílem
         je potrestání případného porušení ustanovení čl. 8 odst. 5 nařízení č. 338/97, s ohledem na neexistenci právních předpisů
         Společenství upravujících taková trestní řízení, vnitrostátní soud obvykle použije vnitrostátní právo ve výkladu, který je
         v souladu s právem Společenství a současně dbá na zajištění plné účinnosti práva Společenství. Pokud jde o rozložení důkazního
         břemene, Komise soudí, vzhledem ke skutečnosti, že zákaz používat k obchodním účelům jedince druhů zapsaných v příloze B nařízení
         č. 338/97 je obecně použitelný, že přísluší prokurátorovi v rámci trestního řízení, aby T. Rubachovi prokázal, že používal
         k obchodním účelům jedince chráněných druhů. Naopak, T. Rubachovi musí příslušet, aby prokázal, že takové jedince získal do
         vlastnictví legálně, což mu umožní vyhnout se trestní odpovědnosti.

       Odpověď Soudního dvora
      23      Jak vyplývá ze všech skutečností uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, podstatou otázky předkládajícího soudu
         je jednak to, jaké jsou důkazní prostředky přípustné ve světle čl. 8 odst. 5 nařízení č. 338/97 v rámci trestního řízení,
         které se týká činností dotýkajících se takových jedinců, jako jsou jedinci ve věci v původním řízení, náležících do živočišných
         druhů, které jsou zapsané do přílohy B tohoto nařízení, a jednak to, jaké je spravedlivé rozdělení důkazního břemene, pokud
         jde o určení legální povahy nabytí takových jedinců.

      24      Režim ochrany zavedený pro jedince druhů zapsaných v přílohách A a B uvedeného nařízení má za cíl zajistit co možná nejširší
         ochranu volně žijících druhů živočichů a planě rostoucích rostlin regulováním obchodu s nimi za současného respektování cílů,
         zásad a ustanovení CITES.

      25      Je nesporné, že nařízení č. 338/97 neobsahuje obecný zákaz dovozu jiných druhů než těch, které jsou uvedeny v jeho příloze
         A, ani obecný zákaz obchodování s těmito druhy (rozsudek ze dne 19. června 2008, Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers
         et An, C‑219/07, Sb. rozh. s. I‑4475, bod 18).

      26      Soudní dvůr rozhodl, že obchodní využití jedinců druhů zapsaných v příloze B nařízení č. 338/97 je dovolené, pokud jsou splněny
         podmínky stanovené v čl. 8 odst. 5 tohoto nařízení (rozsudek ze dne 23. října 2001, Tridon, C‑51/99, Recueil, s. I‑7777, bod
         44). Zákaz obchodování stanovený v čl. 8 odst. 5 uvedeného nařízení se totiž nepoužije, pokud příslušný orgán dotyčného členského
         státu získá důkaz, že takové exempláře byly získány – a pokud pocházejí z území mimo Společenství, že do něho byly dovezeny
         – v souladu s požadavky platných právních předpisů o ochraně volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin.

      27      Ve světle těchto ustanovení je tedy nutné konstatovat, že nařízení č. 338/97 nestanoví, jaké důkazní prostředky je třeba použít
         pro prokázání legálního nabytí jedinců druhů zapsaných v příloze B tohoto nařízení v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 8
         odst. 5 uvedeného nařízení, a to zejména tehdy, pokud se narodili v zajetí na území Společenství. Stanovení důkazních prostředků
         umožňujících prokázat, že uvedené podmínky byly splněny, je tedy věcí příslušných orgánů členských států. Tyto prostředky
         zahrnují povolení nebo osvědčení stanovená uvedeným nařízením nebo veškeré jiné vhodné doklady, které budou příslušnými vnitrostátními
         orgány považovány za užitečné.

      28      V tomto ohledu je třeba připomenout, že při neexistenci právní úpravy Společenství ohledně pojmu „důkaz“ jsou všechny důkazní
         prostředky, které procesní právo členských států v podobných řízeních připouští, v zásadě přípustné. V důsledku toho v takové
         situaci, jakou je situace ve věci v původním řízení, přísluší vnitrostátním orgánům, aby na základě zásad vnitrostátního práva
         použitelného v oblasti dokazování určily, zda je v konkrétním případě, který jim byl předložen, a s ohledem na veškeré okolnosti
         prokázáno, že podmínky stanovené v čl. 8 odst. 5 nařízení č. 338/97 byly splněny (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. března
         2000, Met-Trans a Sagpol, C‑310/98 a C‑406/98, Recueil, s. I‑1797, body 29 a 30).

      29      Předkládajícímu soudu je tedy třeba ohledně tohoto prvního aspektu odpovědět tak, že nařízení č. 338/97 nevymezuje důkazní
         prostředky, které mohou být použity pro stanovení legální povahy nabytí jedinců druhů zapsaných v příloze B tohoto nařízení
         a že veškeré důkazní prostředky, které procesní právo dotyčného členského státu v podobných řízeních připouští, jsou v zásadě
         přípustné pro posouzení legality nabytí uvedených jedinců.

      30      Pokud jde zadruhé o důkazní břemeno pro stanovení – s přihlédnutím k zásadě presumpce neviny – legální povahy nabytí jedinců
         živočišných druhů zapsaných v příloze B nařízení č. 338/97, je třeba připomenout, že zásada presumpce neviny, jak vyplývá
         zejména z čl. 6 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané 4. listopadu 1950 v Římě, je
         součástí základních práv, která jsou – podle ustálené judikatury Soudního dvora, ostatně potvrzené preambulí Jednotného evropského
         aktu a čl. 6 odst. 2 Smlouvy o EU – chráněna v právním řádu Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 8. července 1999, Hüls
         v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287, bod 149, a Montecatini v. Komise, C‑235/92 P, Recueil, s. I‑4539, bod 175).

      31      Presumpce neviny je určena k tomu, aby všem osobám bylo zaručeno, že nebudou označovány jako vinné z protiprávního jednání
         před tím, nežli bude jejich vina prokázána soudem, nebo že s nimi nebude zacházeno takovým způsobem (viz ESLP, rozsudek Y.B.
         a další v. Turecko ze dne 28. října 2004, č. 48173/99 a 48319/99, § 43).

      32      Je třeba zdůraznit, že zavedením režimu ochrany vytvořeného pro jedince druhů zapsaných v přílohách A a B nařízení č. 338/97
         není dotčena obecná povinnost příslušející obžalobě, aby v rámci trestního řízení prokázala, že obžalovaný používal jedince
         druhů zapsaných v příloze B nařízení č. 338/97 chráněných platnými právními předpisy pro obchodní účely.

      33      Obžalovaný má v každém případě právo bránit se určení své trestní odpovědnosti tím, že podle ustanovení čl. 8 odst. 5 nařízení
         č. 338/97 prokáže, že uvedené živočichy získal legálně, v souladu s podmínkami stanovenými v uvedeném ustanovení, a použít
         za tímto účelem veškeré důkazní prostředky přípustné na základě použitelného procesního práva.

      34      V důsledku toho je na předloženou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 8 odst. 5 nařízení č. 338/97 musí být vykládán v tom
         smyslu, že v rámci trestního řízení vedeného proti osobě obviněné z porušení tohoto ustanovení jsou veškeré důkazní prostředky,
         které procesní právo dotyčného členského státu v podobných řízeních připouští, v zásadě přípustné pro posouzení legality nabytí
         jedinců druhů zapsaných v příloze B tohoto nařízení. I s ohledem na zásadu presumpce neviny disponuje taková osoba veškerými
         těmito prostředky pro prokázání toho, že uvedené jedince nabyla legálně, v souladu s podmínkami stanovenými v uvedeném ustanovení.

       K nákladům řízení
      35      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 8 odst. 5 nařízení Rady (ES) č. 338/97 o ochraně druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin regulováním
            obchodu s nimi musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci trestního řízení vedeného proti osobě obviněné z porušení tohoto
            ustanovení jsou veškeré důkazní prostředky, které procesní právo dotyčného členského státu v podobných řízeních připouští,
            v zásadě přípustné pro posouzení legality nabytí jedinců druhů zapsaných v příloze B tohoto nařízení. I s ohledem na zásadu
            presumpce neviny disponuje taková osoba veškerými těmito prostředky pro prokázání toho, že uvedené jedince nabyla legálně,
            v souladu s podmínkami stanovenými v uvedeném ustanovení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: polština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 19. dubna 1988. # Řecký stát proti Inter-Kom Emboriki kai Biomichaniki Epicheirisis Elaion, Liparon kai Trofimon AE. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Efeteio Athinon - Řecko. # Vyšší moc. # Věc 71/87.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. července 1994. # Trestní řízení proti J.J.J. Van der Veldt. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank van eerste aanleg Gent - Belgie. # Věc C-17/93.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 5. listopadu 2013. # Brigitte Knöll proti Evropský policejní úřad (Europol). # Věc F-105/12.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 19. června 2014. # BN proti Evropskému parlamentu. # Věc F-157/12.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 12. prosince 2012. # BS proti Evropské komisi. # Veřejná služba - Sociální zabezpečení. # Věc F-90/11.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. dubna 1994. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-313/93.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 10. prosince 2015.#Simona Kornhaas v. Thomas Dithmar als Insolvenzverwalter über das Vermögen der Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof.#Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Úpadková řízení – Nařízení (ES) č. 1346/2000 – Článek 4 odst. 1 – Určení rozhodného práva – Právní úprava členského státu, která stanoví povinnost jednatele společnosti nahradit této společnosti platby, které byly poskytnuty poté, co se společnost stala platebně neschopnou – Použití této právní úpravy na společnost založenou v jiném členském státě – Články 49 SFEU a 54 SFEU – Omezení svobody usazování – Neexistence.#Věc C-594/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      10. prosince 2015 (
            *
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Prostor svobody, bezpečnosti a práva — Úpadková řízení — Nařízení (ES) č. 1346/2000 — Článek 4 odst. 1 — Určení rozhodného práva — Právní úprava členského státu, která stanoví povinnost jednatele společnosti nahradit této společnosti platby, které byly poskytnuty poté, co se společnost stala platebně neschopnou — Použití této právní úpravy na společnost založenou v jiném členském státě — Články 49 SFEU a 54 SFEU — Omezení svobody usazování — Neexistence“
      Ve věci C‑594/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) ze dne 2. prosince 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 22. prosince 2014, v řízení

         Simona Kornhaas

      proti

         Thomasu Dithmarovi, jednajícímu jako insolvenční správce společnosti Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd,
      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení F. Biltgen, předseda desátého senátu, vykovávající funkci předsedy šestého senátu, M. Berger (zpravodajka) a S. Rodin, soudci,
      generální advokát: M. Szpunar,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za S. Kornhaas W. Steinfeldem, Rechtsanwalt,

               —

               za T. Dithmara C. Esserem, Rechtsanwalt,

               —

               za Evropskou komisi M. Wilderspinem, jako zmocněncem,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 4 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (Úř. věst. L 160, s. 1; Zvl. vyd. 19/01, s. 191) a článků 49 SFEU a 54 SFEU.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi T. Dithmarem, jednajícím jako insolvenční správce společnosti Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd (dále jen „společnost-dlužník.“), a S. Kornhaas ve věci žaloby na nahrazení plateb, které posledně uvedená poskytla jako ředitelka společnosti-dlužníka poté, co se uvedená společnost stala platebně neschopnou.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 3 nařízení č. 1346/2000, nadepsaný „Mezinárodní příslušnost“, stanoví:
               „1.   Soudy členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, jsou příslušné k zahájení úpadkového řízení. V případě společnosti nebo právnické osoby se za místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, považuje sídlo, pokud není prokázán opak.
               2.   Pokud jsou hlavní zájmy dlužníka soustředěny na území některého členského státu, jsou soudy jiného členského státu příslušné k zahájení úpadkového řízení proti dlužníkovi pouze tehdy, pokud má dlužník provozovnu na území tohoto členského státu. Účinky takového řízení jsou omezeny na majetek, který se nachází na území tohoto členského státu.
               [...]“

               4

               Článek 4 tohoto nařízení, nadepsaný „Rozhodné právo“, stanoví:
               „1.   Pokud toto nařízení nestanoví jinak, je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo toho členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno (dále jen ,stát, který řízení zahájil’).
               2.   Právo státu, který řízení zahájil, určuje podmínky pro zahájení tohoto řízení, jeho vedení a skončení. Určuje zejména,
               [...]

                        m)

                        pravidla týkající se neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele.“

         Německé právo

               5

               Ustanovení § 64 odst. 1 a 2 zákona o společnostech s ručením omezeným (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 1898, s. 846, dále jen „GmbHG“), ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení, stanovilo:
               „(1)   V případě platební neschopnosti společnosti jsou jednatelé povinni podat bez zbytečného odkladu a nejpozději do tří týdnů poté, co se společnost stala platebně neschopnou, návrh na zahájení úpadkového řízení. Totéž v zásadě platí, jestliže se ukáže, že nastalo předlužení společnosti.
               (2)   Jednatelé jsou povinni nahradit společnosti platby, které byly poskytnuty poté, co se společnost stala platebně neschopnou, nebo poté, co bylo konstatováno její předlužení. [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               6

               Thomas Dithmar je správcem majetku společnosti-dlužníka v úpadkovém řízení, které bylo zahájeno Amtsgericht Erfurt (Okresní soud v Erfurtu). Společnost-dlužník, jejíž ředitelkou byla S. Kornhaas, byla zapsána do obchodního rejstříku v Cardiffu (Spojené království) v obchodní formě „private company limited by shares“ (dále jen „Limited“). Pobočka společnosti-dlužníka byla usazena v Německu a na základě toho byla zapsána do obchodního rejstříku vedeného Amtsgericht Jena (Okresní soud v Jeně). Předmětem podnikání společnosti-dlužníka, která působila zejména v tomto členském státě, byly montáže ventilačních systémů a poskytování souvisejících služeb.

               7

               Thomas Dithmar s poukazem na skutečnost, že společnost-dlužník byla platebně neschopnou minimálně od 1. listopadu 2006 a že S. Kornhaas poskytla v období mezi 11. prosincem 2006 a 26. únorem 2007 jménem této společnosti platby v celkové výši 110151,66 eura, uplatnil vůči S. Kornhaas žalobu na náhradu této částky na základě § 64 odst. 2 první věty GmbHG. Této žalobě bylo vyhověno Landgericht Erfurt (Zemský soud v Erfurtu). Oberlandesgericht Jena (Vrchní zemský soud v Jeně), ke kterému S. Kornhaas podala odvolání, potvrdil rozsudek vydaný Landgericht Erfurt (Zemský soud v Erfurtu) a současně připustil opravný prostředek „Revision“ podaný k Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr).

               8

               Předkládající soud se domnívá, že žaloba podaná T. Dithmarem je s ohledem na německé právo opodstatněná, neboť účel § 64 odst. 2 první věty GmbHG spočívá v zásadě tom, aby bylo zabráněno snížení majetkové podstaty před zahájením úpadkového řízení a zajištěno, že tento majetek bude v rámci uvedeného řízení k dispozici za účelem rovnoměrného uspokojení věřitelů. Toto ustanovení, byť je formálně začleněno do právní úpravy týkající se práva obchodních společností, je tudíž součástí úpadkového práva a lze je uplatnit vůči řediteli Limited.

               9

               Předkládající soud si však klade otázku týkající se souladu takového ustanovení s unijním právem. V tomto ohledu z čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 vyplývá, že právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky je německé právo, jakožto právo toho členského státu, na jehož území bylo zahájeno řízení. V německé odborné literatuře však existují rozdílné přístupy, pokud jde o otázku, zda lze § 64 odst. 2 první větu GmbHG uplatňovat vůči ředitelům společností, které byly založeny podle práva jiného státu Evropské unie, ale současně jsou jejich hlavní zájmy soustředěny v Německu.

               10

               Předkládající soud se domnívá, že § 64 odst. 2 první věta GmbHG neupravuje podmínky, za jakých může společnost založená podle práva jiného státu Unie zřídit své administrativní sídlo v Německu, nýbrž pouze právní důsledky takového rozhodnutí a pochybení jejího vedení. Tímto ustanovením tedy není dotčena svoboda usazování.

               11

               Případné omezení svobody usazování, k němuž by došlo v důsledku uplatnění § 64 odst. 2 první věty GmbHG, by bylo v každém případě odůvodněné, neboť toto ustanovení se uplatní nediskriminujícím způsobem, slouží naléhavým důvodům obecného zájmu, a sice ochraně věřitelů, je způsobilé zajistit nebo znovu doplnit majetkovou podstatu a nepřekračuje meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné.

               12

               Předkládající soud však podotýká, že judikatura Soudního dvora vyplývající zejména z rozsudků Überseering (C‑208/00, EU:C:2002:632) a Inspire Art (C‑167/01, EU:C:2003:512) by mohla být rovněž vykládána v tom smyslu, že na vnitřní vztahy společností, které byly založeny v jednom členském státě, ale svoji hlavní činnost vykonávají v jiném členském státě, se v rámci svobody usazování použije právní úprava obchodních společností státu, v němž byly založeny. Použití § 64 odst. 2 první věty GmbHG na ředitele společností z jiného členského státu by tak mohlo být v rozporu se svobodou usazování ve smyslu článků 49 SFEU a 54 SFEU.

               13

               Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Týká se žaloba směřující proti řediteli Limited, společnosti založené podle anglického nebo waleského práva, na jejíž majetek bylo v Německu podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 zahájeno úpadkové řízení, která byla podána k německému soudu správcem podstaty za účelem dosažení náhrady plateb, které tento ředitel poskytl před zahájením úpadkového řízení, avšak poté, co se tato společnost stala platebně neschopnou, německého úpadkového práva ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000?

                        2)

                        Je taková žaloba v rozporu se svobodou usazování ve smyslu článků 49 SFEU a 54 SFEU?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               14

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 4 nařízení č. 1346/2000 vykládán v tom smyslu, že do jeho působnosti spadá žaloba směřující proti řediteli společnosti založené podle anglického nebo waleského práva, na jejíž majetek bylo zahájeno úpadkové řízení v Německu, která byla podána k německému soudu správcem podstaty této společnosti a směřuje na základě takového vnitrostátního ustanovení, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, na náhradu plateb, které tento ředitel poskytl před zahájením úpadkového řízení, avšak poté, co bylo určeno, že se tato společnost stala platebně neschopnou.

               15

               V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že soudy členského státu, na jehož území bylo zahájeno úpadkové řízení na majetek společnosti, jsou na základě tohoto ustanovení příslušné rozhodovat o žalobě podané insolvenčním správcem této společnosti proti jednateli uvedené společnosti a směřující k nahrazení plateb, které byly uskutečněny poté, co se tato společnost stala platebně neschopnou, anebo poté, co bylo konstatováno její předlužení (rozsudek H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, bod 26).

               16

               Soudní dvůr toto rozhodnutí založil zejména na úvaze, že takové vnitrostátní ustanovení, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, podle něhož musí jednatel platebně neschopné společnosti nahradit platby, které poskytl jménem této společnosti poté, co se stala platebně neschopnou, představuje výjimku ze společných pravidel občanského a obchodního práva, a to z důvodu platební neschopnosti uvedené společnosti. Soudní dvůr z toho vyvodil, že žaloba podaná na základě tohoto ustanovení v rámci úpadkového řízení spadá mezi žaloby, které přímo vyplývají z úpadkového řízení a úzce s ním souvisejí (v tomto smyslu viz rozsudek H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, body 23 a 24).

               17

               Ačkoli se tedy odpověď, kterou Soudní dvůr podal na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v rozsudku H (C‑295/13, EU:C:2014:2410), týkala článku 3 nařízení č. 1346/2000 a mezinárodní příslušnosti vnitrostátního soudu k rozhodnutí o žalobě podané na základě takového vnitrostátního ustanovení, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, Soudní dvůr v ní takové ustanovení vnitrostátního práva jednoznačně kvalifikoval tak, že spadá do oblasti úpadkového práva. Naposled uvedené ustanovení tudíž musí být pokládáno za součást první úpravy, která je rozhodná pro úpadkové řízení a jeho účinky ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000. Uvedené ustanovení vnitrostátního práva, mezi jehož účinky patří také to, že ředitel společnosti musí případně nahradit platby, které poskytl jménem této společnosti poté, co se stala platebně neschopnou, může být podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 jako takové uplatněno vnitrostátním soudem, u něhož bylo zahájeno úpadkové řízení, jakožto právo členského státu, na jehož území bylo zahájeno úpadkové řízení (dále jen „lex fori concursus“).

               18

               V tomto ohledu je třeba doplnit, že § 64 odst. 2 první věta GmbHG musí být vykládán ve spojení s prvním odstavcem tohoto článku, který v zásadě stanoví, že v případě platební neschopnosti nebo předlužení společnosti jsou členové statutárního orgánu povinni podat bez zbytečného odkladu a nejpozději do tří týdnů poté, co se společnost stala platebně neschopnou anebo co bylo konstatováno její předlužení, návrh na zahájení úpadkového řízení. Ustanovení § 64 odst. 2 první věty GmbHG tak zejména umožňuje vznik osobní odpovědnosti vedení platebně neschopné nebo předlužené společnosti, které v rozporu s § 64 odst. 1 GmbHG nepodalo návrh na zahájení úpadkového řízení. Jakmile je totiž takové řízení zahájeno, poskytování a schvalování plateb jménem společnosti obvykle nadále nepřísluší vedení platebně neschopné společnosti, nýbrž jejímu insolvenčnímu správci. Z toho vyplývá, že pokud by ředitel platebně neschopné společnosti splnil svou povinnost stanovenou v § 64 odst. 1 GmbHG, neuplatnila by se sankce vyplývající v podstatě z § 64 odst. 2 první věty GmbHG.

               19

               Článek 4 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 přitom zejména stanoví, že lex fori concursus určuje „podmínky pro zahájení“ úpadkového řízení. V zájmu zajištění užitečného účinku tohoto ustanovení je třeba ho vykládat v tom smyslu, že se vztahuje zaprvé na předběžné podmínky pro zahájení úpadkového řízení, zadruhé na právní úpravu určující osoby, které mají povinnost podat návrh na zahájení tohoto řízení, a zatřetí na důsledky porušení této povinnosti. Taková ustanovení vnitrostátního práva, jako je § 64 odst. 1 a 2 první věta GmbHG, která v zásadě vedou k sankcionování nesplnění povinnosti podat návrh na zahájení úpadkového řízení, je tudíž třeba i z tohoto hlediska pokládat za ustanovení, jež spadají do působnosti článku 4 nařízení č. 1346/2000.

               20

               Takové ustanovení, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, kromě toho přispívá k dosažení cíle, který je mutatis mutandis neoddělitelně spjat s každým úpadkovým řízením a spočívá v zamezení případných snížení majetkové podstaty před zahájením úpadkového řízení za účelem rovnoměrného uspokojení věřitelů. Takové ustanovení tak podle všeho přinejmenším připomíná pravidlo týkající se „odporovatelnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele“, na které se podle čl. 4 odst. 2 písm. m) nařízení č. 1346/2000 vztahuje lex fori concursus.

               21

               Za těchto podmínek je na první otázku třeba odpovědět tak, že článek 4 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že do jeho působnosti spadá žaloba směřující proti řediteli společnosti založené podle anglického nebo waleského práva, na jejíž majetek bylo zahájeno úpadkové řízení v Německu, která byla podána k německému soudu správcem podstaty této společnosti a směřuje na základě takového vnitrostátního ustanovení, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, na náhradu plateb, které tento ředitel poskytl před zahájením úpadkového řízení, avšak poté, co bylo určeno, že se tato společnost stala platebně neschopnou.

         K druhé otázce

               22

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda články 49 SFEU a 54 SFEU brání uplatnění takového ustanovení vnitrostátního práva, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, vůči řediteli společnosti založené podle anglického nebo waleského práva, na jejíž majetek bylo zahájeno úpadkové řízení v Německu.

               23

               V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že za určitých podmínek odmítnutí členského státu uznat způsobilost k právům a povinnostem společnosti založené v souladu s právem jiného členského státu, ve kterém má své statutární sídlo, zejména z důvodu, že společnost na jeho území přemístila své skutečné sídlo, může zakládat omezení svobody usazování, které je v zásadě neslučitelné s články 49 SFEU a 54 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek Überseering, C‑208/00, EU:C:2002:632, bod 82).

               24

               Soudní dvůr již také rozhodl, že vzhledem k tomu, že vnitrostátní ustanovení týkající se minimálního kapitálu jsou neslučitelná se svobodou usazování, která je zaručena Smlouvou, platí nutně totéž pro sankce, které se váží k nesplnění těchto povinností, jako osobní a společná a nerozdílná odpovědnost jednatelů v případě, že je kapitál nižší než minimální částka stanovená vnitrostátním právem, anebo když po dobu činnosti klesne pod tuto minimální částku (v tomto smyslu viz rozsudek Inspire Art, C‑167/01, EU:C:2003:512, bod 141).

               25

               Pokud jde ovšem o ustanovení vnitrostátního práva, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, je třeba konstatovat, že toto ustanovení se netýká ani odmítnutí členského státu uznat způsobilost k právům a povinnostem společnosti založené podle práva jiného členského státu, která přemístila své skutečné sídlo na území prvního členského státu, ani osobní odpovědnosti jednatelů v případech, kdy je kapitál této společnosti nižší než minimální částka stanovená vnitrostátním právem.

               26

               Z předkládacího usnesení totiž zaprvé vyplývá, že způsobilost k právům a povinnostem společnosti-dlužníka nebyla v kontextu věci v původním řízení nijak zpochybněna. Znění § 64 odst. 2 první věty GmbHG podle všeho takové zpochybnění dokonce vylučuje, jelikož použití tohoto ustanovení předpokládá existenci „společnosti“.

               27

               Zadruhé vznik osobní odpovědnosti vedení společnosti na základě § 64 odst. 2 první věty GmbHG se neváže ke skutečnosti, že kapitál této společnosti je nižší než minimální kapitál vyžadovaný německými právními předpisy nebo právními předpisy, podle nichž byla daná společnost založena, nýbrž v zásadě pouze ke skutečnosti, že vedení takové společnosti poskytlo platby ve stadiu, kdy mělo podle § 64 odst. 1 GmbHG povinnost podat návrh na zahájení úpadkového řízení.

               28

               S ohledem na předchozí úvahy se použití takového ustanovení vnitrostátního práva, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, nijak nedotýká založení společnosti v daném členském státě ani jejího pozdějšího usazení v jiném členském státě, poněvadž toto ustanovení vnitrostátního práva se uplatní až po založení této společnosti v rámci její činnosti, a to konkrétněji buď od okamžiku, kdy je třeba ji podle vnitrostátních právních předpisů použitelných podle článku 4 nařízení č. 1346/2000 pokládat za platebně neschopnou, anebo od okamžiku, kdy bylo konstatováno její předlužení v souladu s těmito vnitrostátními přepisy. Takové ustanovení vnitrostátního práva, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, tudíž nemůže mít dopad na svobodu usazování.

               29

               Za těchto podmínek je na druhou otázku třeba odpovědět tak, že články 49 SFEU a 54 SFEU nebrání použití takového ustanovení vnitrostátního práva, jako je § 64 odst. 2 první věta GmbHG, vůči řediteli společnosti založené podle anglického nebo waleského práva, na jejíž majetek bylo zahájeno úpadkové řízení v Německu.

         K nákladům řízení

               30

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 4 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení musí být vykládán v tom smyslu, že do jeho působnosti spadá žaloba směřující proti řediteli společnosti založené podle anglického nebo waleského práva, na jejíž majetek bylo zahájeno úpadkové řízení v Německu, která byla podána k německému soudu správcem podstaty této společnosti a směřuje na základě takového vnitrostátního ustanovení, jako je § 64 odst. 2 první věta zákona o společnostech s ručením omezeným, na náhradu plateb, které tento ředitel poskytl před zahájením úpadkového řízení, avšak poté, co bylo určeno, že se tato společnost stala platebně neschopnou.

                           2)

                           Články 49 SFEU a 54 SFEU nebrání použití takového ustanovení vnitrostátního práva, jako je § 64 odst. 2 první věta zákona o společnostech s ručením omezeným, vůči řediteli společnosti založené podle anglického nebo waleského práva, na jejíž majetek bylo zahájeno úpadkové řízení v Německu.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 18. července 2007.#État du Lucemburské velkovévodství proti Hans Ulrich Lakebrink a Katrin Peters-Lakebrink.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour administrative - Lucembursko.#Článek 39 ES - Daň z příjmů nerezidentů - Výpočet daňové sazby - Nemovitosti nacházející se na území jiného členského státu - Nezohledněné ztrátové příjmy z pronájmu.#Věc C-182/06.

text:
      Věc C-182/06
      Lucemburské velkovévodství
      v.
      Hans Ulrich Lakebrink a Katrin Peters-Lakebrink
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour administrative)
      „Článek 39 ES – Daň z příjmů nerezidentů – Výpočet daňové sazby – Nemovitosti nacházející se na území jiného členského státu – Nezohledněné ztrátové příjmy z pronájmu“
      Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho přednesené dne 29. března 2007
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 18. července 2007
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Pracovníci – Rovné zacházení – Odměňování – Daň z příjmu
      (Článek 39 ES)
      Článek 39 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která neumožňuje státnímu příslušníkovi
         Společenství, jenž nemá bydliště v členském státě, v němž pobírá příjmy tvořící podstatnou část jeho zdanitelných příjmů,
         aby pro účely stanovení výše daňové sazby použitelné na tyto příjmy požadoval zohlednění svých ztrátových příjmů z pronájmu
         osobně neobývaných budov, které se nacházejí v jiném členském státě, ačkoliv rezident prvního státu může požadovat zohlednění
         uvedených ztrátových příjmů z pronájmu.

      V oblasti přímých daní nejsou situace rezidentů a nerezidentů obecně srovnatelné, takže skutečnost, že členský stát neposkytuje
         daňovému poplatníkovi nerezidentovi určité daňové výhody, které poskytuje daňovému poplatníkovi rezidentovi, není zpravidla
         diskriminační, jelikož tyto dvě kategorie daňových poplatníků se nenacházejí ve srovnatelné situaci.

      Je tomu však jinak v případě, kdy nerezident nepobírá významnější příjem v členském státě, kde má bydliště, a získává podstatnou
         část svých zdanitelných příjmů z činnosti vykonávané ve státě, kde pracuje, takže stát, kde má bydliště, mu nemůže přiznat
         zvýhodnění vyplývající ze zohlednění jeho osobní a rodinné situace, přičemž diskriminace spočívá ve skutečnosti, že tato situace
         není zohledněna ani ve státě, kde má bydliště, ani ve státě, kde pracuje.

      Důvod, na kterém se zakládá uvedená diskriminace, se týká všech daňových výhod spojených s daňovou schopností nerezidenta,
         které nejsou zohledněny ani ve státě, kde má bydliště, ani ve státě, kde pracuje, přičemž daňová schopnost je součástí osobní
         situace nerezidenta.

      (viz body 28–31, 34, 36 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      18. července 2007(*)

      „Článek 39 ES – Daň z příjmů nerezidentů – Výpočet daňové sazby – Nemovitosti nacházející se na území jiného členského státu – Nezohledněné ztrátové příjmy z pronájmu“
      Ve věci C‑182/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Cour administrative
         (Lucembursko) ze dne 6. dubna 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 10. dubna 2006, v řízení

      Lucemburské velkovévodství
      proti
      Hansi Ulrichu Lakebrinkovi,
      Katrin Peters-Lakebrink,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič a E. Levits (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Lucemburské velkovévodství C. Schiltzem, jako zmocněncem,
      –       za H. U. Lakebrinka a K. Peters-Lakebrink M. Kleyrem, avocat,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a M. de Mol, jako zmocněnkyněmi,
      –       za švédskou vládu K. Wistrand, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a J.-P. Keppennem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. března 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 39 ES.
      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Lucemburským velkovévodstvím a H. U. Lakebrinkem a K. Peters-Lakebrink (dále jen
         „manželé Lakebrinkovi“) ve věci daně z příjmů, kterou mají zaplatit v Lucembursku za daňový rok 2002.

       Právní rámec, spor v původním řízení a předběžná otázka
      3       Manželé Lakebrinkovi, němečtí státní příslušníci a rezidenti, vykonávají oba závislou činnost výlučně v Lucemburku. Pro daňový
         rok 2002 požádali o své společné zdanění v tomto členském státě ve smyslu ustanovení článku 157b zákona ze dne 4. prosince
         1967 o dani z příjmu, ve znění změn a doplňků (dále jen „LIR“).

      4       Ve svém daňovém prohlášení zaslaném lucemburské daňové správě manželé Lakebrinkovi uvedli ztrátový příjem z pronájmu ve výši
         26 080 eur, který se vztahuje ke dvěma nemovitostem, které vlastní v Německu, aniž by je osobně obývali. Požadovali zohlednění
         této ztráty z pronájmu při určení daňové sazby, která přísluší rezidentům.

      5       Uvedený ztrátový příjem z pronájmu byl řádně zaznamenán v daňovém výměru manželů za daňový rok 2002, který vydal Finanzamt
         Trier (Německo) dne 30. července 2003. Z tohoto daňového výměru vyplývá, že manželé Lakebrinkovi v Německu neměli zdanitelné
         příjmy. Z tohoto důvodu tam neplatili daně.

      6       Na základě své žádosti byli manželé Lakebrinkovi společně zdaněni v Lucembursku. V souladu s článkem 157b LIR bylo zdanění
         vypočteno v sazbě, která by se na ně použila, pokud by měli bydliště v tomto členském státě. Nicméně pokud jde o určení této
         sazby, ztrátový příjem z pronájmu jejich nemovitostí nacházejících se v Německu nebyl zohledněn.

      7       Článek 157b LIR totiž stanoví, že odchylně od daňového režimu použitelného na daňové poplatníky rezidenty, v němž se pravidlo
         progresivní sazby pro výpočet daňové sazby použije na souhrn příjmů, na jejichž zdanění mají právo jiné státy, daňový režim
         použitelný na daňové poplatníky nerezidenty stanoví, že doložka progresivní sazby se použije v souladu s článkem 134 LIR,
         kromě místních příjmů, pouze na zahraniční příjmy z profesní činnosti těchto daňových poplatníků.

      8       Na základě článku 4 smlouvy o zamezení dvojího zdanění a stanovení pravidel vzájemné správní pomoci v oblasti daní z příjmů
         a z majetku a v oblasti místní obchodní daně a pozemkové daně, uzavřené dne 23. srpna 1958 mezi Lucemburským velkovévodstvím
         a Spolkovou republikou Německo, připadá právo na zdanění příjmů pocházejících z pronájmu nemovitého majetku tomu státu, ve
         kterém se nachází nemovitost, v projednávaném případě Spolkové republice Německo.

      9       Manželé Lakebrinkovi podali stížnost proti výměru daně z příjmu vydanému lucemburskou daňovou správou. Tato stížnost zůstala
         bez odpovědi. Jejich žaloba směřující k opravě tohoto výměru byla lucemburským správním soudem prohlášena za odůvodněnou.

      10     Lucemburské velkovévodství podalo proti tomuto rozhodnutí odvolání ke Cour administrative (správní soudní dvůr). Tento soud
         se zejména táže, zda použití článku 157b LIR v rozsahu, v němž s sebou nese odmítnutí zohlednit ztrátové příjmy z pronájmu
         nemovitostí manželů Lakebrinkových nacházejících se v Německu pro účely stanovení daňové sazby použitelné na jejich příjmy
         z lucemburských zdrojů, zakládá nepřímou diskriminaci zakázanou článkem 39 ES.

      11     Za těchto podmínek se Cour administrative rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
      „Musí být článek 39 ES vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jaká byla zavedena v [...] Lucembursku
         článkem 157b LIR, na základě které státní příslušník Společenství, který nemá bydliště v Lucembursku a pobírá příjmy ze [závislé]
         činnosti ze zdrojů v Lucembursku, přičemž uvedené příjmy tvoří podstatnou část jeho zdanitelných příjmů, nemůže pro účely
         stanovení výše daňové sazby použitelné na jeho příjmy z lucemburských zdrojů uplatnit své ztrátové příjmy z pronájmu osobně
         neobývaných nemovitostí, které se nacházejí v jiném členském státě, v daném případě v Německu?“

       K předběžné otázce
      12     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda má být článek 39 ES vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní
         úpravě, jaká je dotčena v původním řízení, na základě které státní příslušník Společenství, který nemá bydliště v členském
         státě, v němž pobírá příjmy tvořící podstatnou část jeho zdanitelných příjmů, nemůže pro účely stanovení výše daňové sazby
         použitelné na tyto příjmy uplatnit své ztrátové příjmy z pronájmu osobně neobývaných nemovitostí, které se nacházejí v jiném
         členském státě, ačkoliv rezident prvního státu může uvedené ztrátové příjmy z pronájmu uplatnit .

      13     Právní předpisy dotčené v původním řízení zavádí odlišný daňový režim v závislosti na tom, zda pracovník, který pobírá podstatnou
         část svých zdanitelných příjmů v Lucembursku, má v tomto státě bydliště, či nikoliv.

      14     V tomto ohledu je třeba především připomenout, že i když oblast přímých daní jako taková nepatří do oblasti pravomoci Evropského
         společenství, nic to nemění na skutečnosti, že členské státy musí pravomoci, které si ponechaly, vykonávat v souladu s právem
         Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 14. února 1995, Schumacker, C‑279/93, Recueil, s. I‑225, bod 21, a ze dne 3. října
         2006, FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, Sb. rozh. s. I‑9461, bod 30).

      15     Dále je třeba konstatovat, že každý státní příslušník Společenství, nezávisle na svém místě bydliště a své státní příslušnosti,
         který vykonává výdělečnou činnost v jiném členském státě než státě svého bydliště, spadá do působnosti článku 39 ES (viz rozsudek
         ze dne 21. února 2006, Ritter-Coulais, C‑152/03, Sb. rozh. s. I‑1711, bod 31).

      16     Z toho vyplývá, že situace manželů Lakebrinkových, kteří pracují v jiném členském státě než státě svého bydliště, spadá do
         působnosti článku 39 ES.

      17     Konečně z ustálené judikatury vyplývá, že cílem souhrnu ustanovení Smlouvy o ES týkajících se volného pohybu osob je usnadnit
         státním příslušníkům Společenství výkon profesních činností jakékoli povahy na celém území Společenství a zabránit opatřením,
         která by mohla znevýhodňovat tyto státní příslušníky, pokud by chtěli vykonávat hospodářskou činnost na území jiného členského
         státu (viz rozsudky ze dne 15. června 2000, Sehrer, C‑302/98, Recueil, s. I‑4585, bod 32, jakož i ze dne 13. listopadu 2003,
         Schilling a Fleck-Schilling, C‑209/01, Recueil, s. I‑13389, bod 24).

      18     Manželé Lakebrinkovi, kteří pracují v Lucembursku a mají bydliště v Německu, neměli na rozdíl od osob, které pracují a bydlí
         v Lucembursku, podle lucemburských právních předpisů právo, aby při stanovení daňové sazby uplatňované na jejich příjmy pobírané
         v Lucembursku požadovali zohlednění ztrát příjmů z pronájmu z jejich nemovitostí nacházejících se v Německu.

      19     V důsledku toho je zacházení vyhrazené právní úpravou dotčenou v původním řízení pracovníkům nerezidentům, jako jsou manželé
         Lakebrinkovi, méně výhodné než zacházení, jehož požívají pracovníci rezidenti.

      20     Lucemburská a nizozemská vláda naopak uplatňují, že v rozsahu, v němž tato právní úprava nezohledňuje žádné zahraniční příjmy,
         které nepochází z profesní činnosti, ať jsou, nebo nejsou ztrátové, nabízí daňovým poplatníkům nerezidentům daňový režim,
         který je ve vztahu k režimu poplatníků rezidentů celkově výhodnější.

      21     Takové celkové posouzení účinků uvedené právní úpravy nemůže být přijato, jelikož by vedlo k tomu, že by byl zákaz stanovený
         v článku 39 ES zbaven svého obsahu.

      22     Taková právní úprava, jako ta v původním řízení, totiž může nabízet daňové výhody daňovým poplatníkům nerezidentům, kteří
         uplatňují kladné nebo přinejmenším převážně kladné zahraniční příjmy, které nejsou příjmy z profesní činnosti, jinak tomu
         ale je, pokud jde o daňové poplatníky nerezidenty, jako jsou manželé Lakebrinkovi, kteří disponují pouze ztrátovými zahraničními
         příjmy, které nejsou příjmy z profesní činnosti.

      23     Přitom jak generální advokát uvedl v bodě 29 svého stanoviska, okolnost, že v takové situaci, jako je situace v původním řízení,
         dotčená právní úprava znevýhodňuje daňové poplatníky nerezidenty, nemůže být vyvážena skutečností, že v jiných situacích stejná
         právní úprava nerozlišuje mezi nerezidenty a rezidenty.

      24     V této souvislosti je třeba připomenout, že je ustálenou judikaturou, že znevýhodňující daňové zacházení v rozporu se základní
         svobodou nemůže být odůvodněno existencí jiných daňových výhod ani za předpokladu, že takové výhody existují (viz rozsudek
         ze dne 12. prosince 2002, de Groot, C‑385/00, Recueil, s. I‑11819, bod 97 a uvedená judikatura).

      25     Kromě toho je třeba uvést, že takoví pracovníci, jako jsou manželé Lakebrinkovi, nemají při neexistenci zdanitelných příjmů
         ve státě, kde mají bydliště, možnost požadovat zohlednění svých ztrát příjmů z pronájmu vztahujících se k jejich nemovitostem
         nacházejícím se v tomto státě, a jsou tedy při stanovení daňové sazby pro souhrn svých příjmů zbaveni jakékoliv možnosti uplatnit
         svůj ztrátový příjem z pronájmu.

      26     Za těchto podmínek je třeba ověřit, zda daňové znevýhodnění postihující pracovníky, kteří nemají bydliště v Lucembursku, jako
         jsou manželé Lakebrinkovi, může zakládat nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti zakázanou článkem 39 ES.

      27     Podle ustálené judikatury může totiž diskriminace nastat pouze tehdy, pokud jsou rozdílná pravidla používána na srovnatelné
         situace nebo stejné pravidlo používáno na rozdílné situace (výše uvedený rozsudek Schumacker, bod 30, rozsudky ze dne 29. dubna
         1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil, s. I‑2651, bod 26, a ze dne 22. března 2007, Talotta, C‑383/05, Sb. rozh.
         s. I‑2555, bod 18).

      28     Přitom v oblasti přímých daní nejsou situace rezidentů a nerezidentů obecně srovnatelné (výše uvedený rozsudek Schumacker,
         bod 31).

      29     V důsledku toho skutečnost, že členský stát neposkytuje daňovému poplatníkovi nerezidentovi určité daňové výhody, které poskytuje
         daňovému poplatníkovi rezidentovi, není zpravidla diskriminační, jelikož tyto dvě kategorie daňových poplatníků se nenacházejí
         ve srovnatelné situaci.

      30     Podle ustálené judikatury je tomu však jinak v případě, kdy nerezident nepobírá významnější příjem v členském státě, kde má
         bydliště, a získává podstatnou část svých zdanitelných příjmů z činnosti vykonávané ve státě, kde pracuje, takže stát, kde
         má bydliště, mu nemůže přiznat zvýhodnění vyplývající ze zohlednění jeho osobní a rodinné situace (viz zejména výše uvedený
         rozsudek Schumacker, bod 36).

      31     Podle téže judikatury diskriminace spočívá ve skutečnosti, že osobní a rodinná situace nerezidenta, který pobírá podstatnou
         část svých příjmů nebo téměř všechny své rodinné příjmy v jiném členském státě, než kde má bydliště, není zohledněna ani ve
         státě, kde má bydliště, ani ve státě, kde pracuje (výše uvedený rozsudek Schumacker, bod 38).

      32     Tato judikatura se použije na takovou situaci, jako je ta ve věci v původním řízení.
      33     Diskriminace uvedená v bodě 31 tohoto rozsudku se totiž týká a fortiori pracovníků nerezidentů, jako jsou manželé Lakebrinkovi, kteří, jak je zdůrazněno v bodě 25 tohoto rozsudku, nepobírají žádné
         příjmy v jejich státě bydliště a celý rodinný příjem získávají z činnosti vykonávané ve státě, kde pracují.

      34     Dále pak důvod, na kterém se zakládá diskriminace konstatovaná Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Schumacker a připomenutá
         v bodě 31 tohoto rozsudku, se týká, jak uvedl generální advokát v bodě 36 svého stanoviska, všech daňových výhod spojených
         s daňovou schopností nerezidenta, které nejsou zohledněny ani ve státě, kde má bydliště, ani ve státě, kde pracuje (viz rovněž
         stanovisko generálního advokáta Légera ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Ritter-Coulais, body 97 až 99), přičemž
         daňová schopnost může být kromě toho kvalifikována jako součást osobní situace nerezidenta ve smyslu výše uvedeného rozsudku
         Schumacker.

      35     V důsledku toho zakládá odmítnutí daňové správy členského státu zohlednit ztrátové příjmy z pronájmu nemovitostí daňového
         poplatníka, které se nachází v zahraničí, diskriminaci zakázanou článkem 39 ES

      36     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že článek 39 ES musí být vykládán v tom smyslu,
         že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která neumožňuje státnímu příslušníkovi Společenství, jenž nemá bydliště v členském
         státě, ve kterém pobírá příjmy tvořící podstatnou část jeho zdanitelných příjmů, aby pro účely stanovení výše daňové sazby
         použitelné na tyto příjmy požadoval zohlednění svých ztrátových příjmů z pronájmu osobně neobývaných budov, které se nacházejí
         v jiném členském státě, ačkoliv rezident prvního státu může požadovat zohlednění uvedených ztrátových příjmů z pronájmu.

       K nákladům řízení
      37     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 39 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která neumožňuje státnímu příslušníkovi
            Společenství, jenž nemá bydliště v členském státě, v němž pobírá příjmy tvořící podstatnou část jeho zdanitelných příjmů,
            aby pro účely stanovení výše daňové sazby použitelné na tyto příjmy požadoval zohlednění svých ztrátových příjmů z pronájmu
            osobně neobývaných budov, které se nacházejí v jiném členském státě, ačkoliv rezident prvního státu může požadovat zohlednění
            uvedených ztrátových příjmů z pronájmu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. prosince 1965. # Domenico Morina proti Evropskému parlamentu. # Věc 21-65.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 26. května 2011. # Giorgio Lebedef proti Evropské komisi. # Veřejná služba - Úředníci. # Věc F-40/10.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 18. listopadu 1999. # Pharos SA proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek. # Věc C-151/98 P.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 14. června 2017.#Savas Aydin v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie ROYAL & CAPORAL – Starší slovní ochranná známka Evropské unie KAPORAL – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-95/16.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. listopadu 2012.#Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG v. Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Düsseldorf.#Odrůdová práva Společenství – Nařízení (ES) č. 2100/94 – Zpracování – Povinnost zpracovatele poskytnout informace držiteli odrůdového práva Společenství – Podmínky týkající se okamžiku podání a obsahu žádosti o informace.#Věc C‑56/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      15. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Odrůdová práva Společenství — Nařízení (ES) č. 2100/94 — Zpracování — Povinnost zpracovatele poskytnout informace držiteli odrůdového práva Společenství — Podmínky týkající se okamžiku podání a obsahu žádosti o informace“
      Ve věci C-56/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberlandesgericht Düsseldorf (Německo) ze dne 3. ledna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 8. února 2011, v řízení

         Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG

      proti

         Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, E. Levits (zpravodaj), J.-J. Kasel a M. Berger, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. března 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG C. Bittnerem a F. Eckardem, Rechtsanwälte,

               —

               za Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH K. von Gierkem a J. Forkelem, Rechtsanwälte,

               —

               za španělskou vládu A. Rubio Gonzálezem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi B. Schimou, M. Vollkommer, F. Wilmanem a I. Galindo Martin, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. června 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství (Úř. věst. L 227, s. 1; Zvl. vyd. 03/16 s. 390), jakož i čl. 9 odst. 2 a 3 nařízení Komise (ES) č. 1768/95 ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 (Úř. věst. L 173, s. 14; Zvl. vyd. 3/18 s. 63), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2605/98 ze dne 3. prosince 1998 (Úř. věst. L 328, s. 6; Zvl. vyd. 3/24 s. 162, dále jen „nařízení č. 1768/95“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG (dále jen „RWZ“) a Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (dále jen „STV“) ve věci žádosti o informace, kterou STV podala RWZ ohledně prodeje certifikovaného osiva v hospodářských letech 2005/2006 a 2006/2007.

         Právní rámec

         Nařízení č. 2100/94

               3

               Podle článku 11 nařízení č. 2100/94 nárok na odrůdové právo Společenství přísluší „šlechtiteli“, tzn. „osobě, která odrůdu vyšlechtila nebo objevila a vyvinula, popřípadě jejímu právnímu nástupci“.

               4

               Článek 13 tohoto nařízení, nadepsaný „Práva držitele odrůdového práva Společenství a zakázané úkony“, stanoví:
               „1.   Odrůdové právo Společenství má ten účinek, že úkony uvedené v odstavci 2 je oprávněn provádět pouze držitel nebo držitelé odrůdového práva Společenství, dále jen ‚držitel‘.
               2.   Aniž jsou dotčeny články 15 a 16, vyžadují souhlas držitele níže uvedené úkony, pokud jde o složky odrůdy nebo sklizený materiál chráněné odrůdy […]:

                        a)

                        produkce nebo reprodukce (množení);

                  […]
               Držitel může svůj souhlas učinit závislým na podmínkách a omezeních.
               […]“

               5

               Článek 14 zmíněného nařízení, nadepsaný „Odchylka od odrůdového práva Společenství“, ve svém odstavci 1 stanoví:
               „Odchylně od čl. 13 odst. 2 mohou zemědělci k zajištění zemědělské produkce pro účely množení na šlechtitelských polích ve svém vlastním hospodářství použít produkt sklizně, který ve svém vlastním hospodářství získaly vyšlechtěním [výsevem] rozmnožovacího materiálu odrůdy spadající pod odrůdové právo Společenství, přičemž se nesmí jednat o hybrid nebo syntetickou odrůdu.“

               6

               Článek 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 stanoví:
               „Podmínky pro účinnost výjimky podle odstavce 1, jakož i pro zachování oprávněných zájmů šlechtitele rostlin a zemědělce stanoví před vstupem tohoto nařízení v platnost prováděcí pravidla uvedená v článku 114 na základě níže uvedených kritérií:

                        —

                        […]

                        —

                        malí zemědělci nejsou povinni platit držiteli odrůdového práva úhradu; […]

                        —

                        […]

                        —

                        malí zemědělci jsou povinni zaplatit držiteli odrůdového práva přiměřenou úhradu, která musí být zjevně nižší než částka, která se v téže oblasti požaduje za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu téže odrůdy; skutečná výše této přiměřené úhrady se může časem změnit, přičemž se přihlédne k tomu, do jaké míry je, pokud jde o dotyčnou odrůdu, použito odchylky podle odstavce 1,

                        —

                        […]

                        —

                        zemědělci, jakož i poskytovatelé zpracovatelských služeb předají držitelům odrůdových práv na jejich žádost příslušné informace; […]“

         Nařízení č. 1768/95

               7

               Článek 2 nařízení č. 1768/95 je následujícího znění:
               „1.   Podmínky uvedené v článku 1 musí být držitelem odrůdového práva, který zastupuje šlechtitele, a zemědělcem prováděny tak, aby zůstaly zachovány oprávněné zájmy dotyčných stran.
               2.   Oprávněné zájmy se nepovažují za chráněné, pokud je jeden nebo více zájmů poškozeno, aniž by se bral ohled na nutnost rozumného vyrovnání zájmů nebo na přiměřenost účinného provádění podmínky vzhledem k jejímu účelu.“

               8

               Článek 5 tohoto nařízení, který stanoví pravidla týkající se úhrady držiteli odrůdového práva, zní takto:
               „1.   Výše přiměřené úhrady, kterou je třeba zaplatit držiteli odrůdového práva podle čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážky […] nařízení [č. 2100/94], může být mezi držitelem hospodářství a dotyčným zemědělcem dohodnuta smluvně.
               2.   Pokud nebyla taková dohoda uzavřena nebo není použitelná, musí být výše úhrady výrazně nižší než částka, která je požadována na stejném území za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu téže odrůdy nejnižší kategorie přípustné pro úřední uznávání.
               […]
               5.   Pokud v případě odstavce 2 neexistuje žádná dohoda ve smyslu odstavce 4, činí úhrada 50 % částky účtované za licenční výrobu rozmnožovacího materiálu podle odstavce 2.
               […]“

               9

               Článek 8 nařízení č. 1768/95, nadepsaný „Informace poskytované zemědělcem“, v odstavcích 3 a 4 stanoví:
               „3.   Údaje podle odst. 2 písm. b), c), d) a e) se vztahují k běžnému hospodářskému roku, jakož i k jednomu nebo několika ze tří předchozích hospodářských let, na které zemědělec na žádost o informace, kterou uplatnil držitel odrůdového práva podle odstavců 4 nebo 5, neposkytl už dříve relevantní informace.
               V případě prvního hospodářského roku, na který se má vztahovat informace, má však jít o rok, v němž byla žádost o informace o dotyčné odrůdě buď podána poprvé a určena dotčenému zemědělci, nebo alternativně o rok, v němž zemědělec získal množitelský materiál dotyčné odrůdy nebo odrůd, pokud při získání následovala informace alespoň o tom, že žádost o udělení odrůdového práva Společenství byla podána nebo bylo takové odrůdové právo uděleno, jakož i o podmínkách použití tohoto množitelského materiálu.
               […]
               4.   Držitel odrůdového práva uvede ve své žádosti o informace své jméno a adresu, název odrůdy, pro kterou požaduje informace, a odkaz na dotyčné odrůdové právo Společenství.
               Na žádost zemědělce se žádost podává písemně a dokazuje se vlastnictví. Aniž je dotčen odstavec 5, žádost se podává přímo u dotyčného zemědělce.“

               10

               Článek 9 tohoto nařízení, nadepsaný „Informace poskytované zpracovatelem“, stanoví:
               „1.   Podrobnosti o příslušných informacích, které musí zpracovatel poskytnout držiteli odrůdového práva podle čl. 14 odst. 3 šesté odrážky […] nařízení [č. 2100/94], mohou být mezi držitelem a dotyčným zpracovatelem upraveny smluvně.
               2.   Pokud taková smlouva nebyla uzavřena nebo není použitelná, musí zpracovatel na žádost držitele odrůdového práva předat přehled relevantních informací, aniž je dotčena informační povinnost podle ostatních právních předpisů Společenství nebo členských států. Za relevantní informace jsou považovány tyto údaje:

                        a)

                        jméno zpracovatele, bydliště a adresa jeho podniku;

                        b)

                        zpracování sklizeného produktu jedné nebo více odrůd náležejících držiteli odrůdového práva zpracovatelem za účelem výsevu, pokud dotyčná odrůda byla zpracovateli ohlášena nebo jiným způsobem oznámena;

                        c)

                        v případě převzetí tohoto zpracování údaj o množství sklizeného produktu dotyčné odrůdy zpracované za účelem výsevu a o celkovém výsledném zpracovaném množství;

                        d)

                        den a místo zpracování podle písmene c) a

                        e)

                        jméno a adresa osoby, pro kterou bylo zpracování podle písmene c) provedeno, spolu s údajem o dotyčném množství.

                  3.   Údaje podle odst. 2 písm. b), c), d) a e) se vztahují k běžnému hospodářskému roku, jakož i k jednomu nebo několika ze tří předchozích hospodářských let, na které držitel odrůdového práva nepožadoval už dříve informace podle odstavců 4 nebo 5. V případě prvního roku, na který se má vztahovat informace, jde o rok, v němž byla poprvé podána žádost o informace o dotyčné odrůdě a o dotyčném zpracovateli.
               4.   Ustanovení čl. 8 odst. 4 se použije přiměřeně.
               […]“

               11

               Článek 14 nařízení č. 1768/95, který se týká dohledu nad plněním povinností zemědělce, v odstavci 1 stanoví:
               „Aby mohl držitel odrůdového práva dohlížet na to, zda jsou plněna ustanovení článku 14 […] nařízení [č. 2100/94] podle tohoto nařízení, pokud jde o plnění povinností dotyčného zemědělce, zemědělec na žádost držitele:

                        a)

                        poskytne důkazy pro jím předané přehledy informací podle článku 8 prostřednictvím předložení dostupných určujících podkladů, například faktur, použitých etiket nebo jiných vhodných dokladů, jak jsou požadovány podle čl. 13 odst. 1 písm. a), a které se mají vztahovat:

                                 —

                                 na poskytování služeb za účelem zpracování sklizených produktů z odrůdy náležející držiteli odrůdového práva třetí stranou nebo

                                 —

                                 v případě čl. 8 odst. 2 písm. e) na dodání rozmnožovacího materiálu odrůdy náležející držiteli odrůdového práva,

                           nebo dokladem o pěstebních plochách nebo skladovacích zařízeních;

                        b)

                        poskytnout důkaz uvedený v čl. 4 odst. 3 nebo čl. 7 odst. 5.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               12

               RWZ je centrální zemědělské družstvo nabízející zemědělcům zpracování osiva, jímž sklizený produkt upravuje za účelem jeho skladování a budoucího výsevu.

               13

               Zmíněné služby jsou nabízeny zaprvé držitelům odrůdových práv zastoupeným především STV, kteří v rámci smluvního pěstování prováděli množení certifikovaných osiv pro účely jejich uvádění na trh.

               14

               Zadruhé jsou zmíněné služby nabízeny zemědělcům, kteří provádějí výsev osiva podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94.

               15

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že RWZ provedlo na účet různých zemědělců zpracování sklizeného materiálu za hospodářské roky 2005/2006 a 2006/2007 v rámci smluvního výsevu na účet držitelů odrůdových práv zastoupených STV.

               16

               Po oznámení smluvního výsevu, které jí předložili dotčení zemědělci, STV zaslala RWZ dva soubory žádostí o informace ohledně zpracování sklizeného materiálu, jež toto družstvo provedlo:

                        —

                        dopisy ze dne 30. června 2006, 7. srpna 2006, 15. září 2006 a 30. dubna 2007, pokud jde o hospodářský rok 2005/2006, a

                        —

                        dopisy ze dne 25. a 29. června 2007, 23. srpna 2007, jakož i ze dne 29. května 2008, pokud jde o hospodářský rok 2006/2007.

               17

               K těmto žádostem, jejichž účelem bylo zjistit, zda RWZ provedlo zpracování sklizeného materiálu dotčených chráněných odrůd, které osoby si toto zpracování objednaly a v jakém množství, byla přiložena shrnutí, v nichž bylo kromě dotčené chráněné odrůdy a dotčeného hospodářského roku uvedeno jméno a adresa zemědělce, který provedl výsev produktu sklizně; tato shrnutí však neobsahovala ani kopii prohlášení o smluvním výsevu, ani jiné důkazy.

               18

               RWZ těmto žádostem nevyhovělo a pro odůvodnění tohoto zamítavého rozhodnutí se dovolávalo tří okruhů důvodů. Zaprvé mělo za to, že žádost o informace musí obsahovat údaje potvrzující, že provedlo zpracování sklizeného materiálu, na něž se vztahuje informační povinnost podle čl. 14 odst. 3 šesté odrážky nařízení č. 2100/94. Zadruhé mělo za to, že právně relevantní jsou pouze žádosti o informace podané v průběhu hospodářského roku, jehož se tyto informace týkají. Zatřetí nelze podle něj ze zpracování sklizeného materiálu, k němuž došlo v rámci smluvního pěstování na účet držitele, vyvodit žádnou indicii případného výsevu osiva.

               19

               STV, jež podala žalobu proti RWZ, měla v dané věci v řízení v prvním stupni úspěch, neboť tento soud měl za to, že se jednak na podání žádosti o informace nevztahuje žádná propadná lhůta, a jednak prohlášení o smluvním výsevu představují dostatečné indicie pro založení informační povinnosti poskytovatele zpracovatelských služeb, jelikož zemědělec, který provádí výsev na základě smlouvy o množení, má konkrétní možnost provést výsev daných osiv. RWZ podalo proti tomuto rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu.

               20

               Vzhledem k tomu, že si Oberlandesgericht Düsseldorf nebyl jist, jak má být vykládán čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94, jakož i čl. 9 odst. 2 a 3 nařízení č. 1768/95, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Vzniká informační povinnost zpracovatele, která je upravena v čl. 14 odst. 3 šesté odrážce nařízení č. 2100/94 a v čl. 9 odst. 2 a 3 nařízení č. 1768/95 pouze tehdy, pokud je žádost držitele odrůdového práva o poskytnutí informací doručena zpracovateli před uplynutím příslušného hospodářského roku (v případě několika: posledního), na který se žádost vztahuje?

                        2)

                        V případě, že bude odpověď na první otázku kladná:
                        Jedná se o žádost o poskytnutí informací ‚podanou ve lhůtě‘ již tehdy, když držitel odrůdového práva ve své žádosti tvrdí, že má k dispozici indicie toho, že zpracovatel sklizený materiál, který zemědělec, jenž byl v žádosti jmenovitě označen, získal výsevem rozmnožovacího materiálu chráněné odrůdy, zpracoval nebo hodlá zpracovat za účelem dalšího výsevu, nebo musí být tyto tvrzené indicie navíc zpracovateli v žádosti o poskytnutí informací (například prostřednictvím zaslání kopie prohlášení zemědělce o dalším výsevu) prokázány?

                        3)

                        Mohou indicie, na jejichž základě vzniká povinnost zpracovatele poskytnout informace, vyplývat z toho, že zpracovatel – jakožto osoba pověřená držitelem odrůdového práva – provádí smlouvu o rozmnožování za účelem výroby spotřebního osiva chráněné odrůdy, kterou uzavřel držitel odrůdového práva se zemědělcem provádějícím rozmnožování, pokud a protože tento zemědělec v rámci plnění smlouvy o rozmnožování fakticky získává možnost použít určitou část k rozmnožování určeného osiva pro účely dalšího výsevu?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               21

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 9 odst. 3 nařízení č. 1768/95 vykládán v tom smyslu, že informační povinnost uložená zpracovateli, která se týká chráněných odrůd, zanikne, je-li mu žádost držitele těchto odrůd o informace doručena po uplynutí hospodářského roku, jehož se tato žádost týká.

               22

               Jak vyplývá ze samotného znění čl. 9 odst. 3 nařízení č. 1768/95, informační povinnost podle čl. 2 písm. b), c), d) a e) téhož článku je uložena zpracovateli, pokud se zmíněné informace vztahují k hospodářskému roku, během něhož byla ohledně nich podána žádost.

               23

               Žádost týkající se daného hospodářského roku, jež je zmíněnému zpracovateli doručena po uplynutí zmíněného hospodářského roku, proto v zásadě nemůže vést ke vzniku jeho informační povinnosti.

               24

               Článek 9 odst. 3 nařízení č. 1768/95 však uvádí, že se požadované informace mohou vztahovat i k jednomu nebo několika ze tří předchozích hospodářských let, na které držitel odrůdového práva nepožadoval už dříve informace. V tomto ohledu uvedené ustanovení specifikuje, že v případě prvního roku, na který se má vztahovat informace, jde o rok, v němž byla poprvé podána žádost o informaci o dotyčné odrůdě a o dotyčném zpracovateli.

               25

               Ze samotného znění zmíněného ustanovení tudíž vyplývá, že držitel může předložit žádost o informace zpracovateli ohledně jednoho hospodářského roku nebo několika hospodářských let předcházejících běžnému hospodářskému roku, pokud poprvé podal žádost o informaci o dotyčné odrůdě a o dotyčném zpracovateli v prvním z těchto předcházejících hospodářských let.

               26

               Takovýto výklad je potvrzen samotným cílem nařízení č. 1768/95, jímž je podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 zachování oprávněných zájmů šlechtitele rostlin a zemědělce. Článek 2 odst. 2 nařízení č. 1768/95 totiž uvádí, že ochrana všech těchto zájmů vyžaduje brát ohled na nutnost jejich rozumného vyrovnání.

               27

               V této souvislosti je třeba uvést, že znění čl. 9 odst. 3 nařízení č. 1768/95 ve francouzském jazyce, na rozdíl od četných jiných jazykových znění, neomezuje možnost požadovat informace na nejvýše tři hospodářské roky předcházející běžnému hospodářskému roku.

               28

               Na jednu stranu by na rozdíl od toho, co tvrdí STV, odporovalo cíli nařízení č. 1768/95, připomenutému v bodě 26 tohoto rozsudku, kdyby se mělo za to, že informační povinnost uložená zpracovateli nepodléhá žádnému časovému omezení.

               29

               Na druhou stranu je třeba uvést, že čl. 8 odst. 3 zmíněného nařízení, který stanoví informační povinnost uloženou zemědělci, výslovně omezuje možnost šlechtitele požádat o informace pouze na ty informace, jež se týkají nejvýše tří hospodářských let předcházejících běžnému hospodářskému roku. Vzhledem k tomu, že je informační povinnost ukládaná zemědělci téměř totožná s povinností uloženou zpracovateli, není důvod rozlišovat mezi obdobími, jichž se mohou týkat žádosti držitelů, podle toho, kdo je adresátem těchto žádostí.

               30

               Takto vyložený čl. 9 odst. 3 nařízení č. 1768/95 tedy umožňuje co nejlépe chránit jak zájmy šlechtitelů, kteří mají určitou flexibilitu při podávání svých žádostí o informace, tak zájmy zpracovatelů, kteří jsou povinni uchovávat požadované informace jen po omezenou dobu, a to poté, co na to byli předem upozorněni.

               31

               V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že STV zaslala RWZ dva soubory žádostí o informace, z nichž první týkající se hospodářského roku 2005/2006 dopisy ze dne 30. června, 7. srpna a 15. září 2006, jakož i ze dne 30. dubna 2007, a druhý týkající se hospodářského roku 2006/2 dopisy ze dne 25. a 29. června 2007, 23. listopadu 2007, jakož i ze dne 29. května 2008.

               32

               Vzhledem k tomu, že podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1768/95 hospodářský rok začíná dnem 1. července a končí dnem 30. června kalendářního roku a že údaje obsažené v předkládacím rozhodnutí neumožňují určit, pro které chráněné odrůdy STV podala žádosti, ani zda se jedná o první žádosti ve smyslu čl. 9 odst. 3 druhé části věty tohoto nařízení, přísluší předkládajícímu soudu určit, které z těchto žádostí byly podány ve stanovených lhůtách.

               33

               Na první otázku je tedy třeba odpovědět, že čl. 9 odst. 3 nařízení č. 1768/95 musí být vykládán v tom smyslu, že informační povinnost zpracovatele, jež se týká chráněných odrůd, vzniká tehdy, byla-li žádost o informace týkající se daného hospodářského roku podána před uplynutím zmíněného hospodářského roku. Takováto povinnost však může existovat i ohledně informací týkajících se až tří hospodářských let předcházejících běžnému hospodářskému roku, pokud držitel podal první žádost, týkající se týchž odrůd, témuž zpracovateli v prvním z předchozích hospodářských let, jichž se týká žádost o informace.

         K druhé a třetí otázce

               34

               Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být čl. 14 odst. 3 šestá odrážka nařízení č. 2100/94 ve spojení s článkem 9 nařízení č. 1768/95 vykládán v tom smyslu, že zaprvé okolnost, že zemědělec provedl smluvní výsev chráněné odrůdy pro jejího držitele, může představovat indicii, jež může vést ke vzniku informační povinnosti zpracovatele spotřebního osiva zmíněné odrůdy, a zadruhé, že držitel musí ke své žádosti o informace přiložit důkaz indicií, které uvádí k odůvodnění svého práva na informace.

               35

               Na úvod je třeba zdůraznit, že čl. 9 odst. 4 nařízení č. 1768/95 ve spojení s čl. 8 odst. 4 tohoto nařízení, který stanoví formální požadavky, jež musí splňovat žádost držitele o informace adresovaná zpracovateli, nikterak nevyžaduje, aby byly ke zmíněné žádosti připojeny důkazy na podporu indicií, které se v ní uvádějí. Článek 8 odst. 4 druhý pododstavec první věta zmíněného nařízení dokonce stanoví, že takováto žádost může být podána ústně.

               36

               Co se týče případu smluvního výsevu, Soudní dvůr již rozhodl, že nabytí rozmnožovacího materiálu chráněné rostlinné odrůdy držitele zemědělcem je třeba považovat za indicií, jež může vést ke vzniku informační povinnosti zmíněného zemědělce vůči držiteli (viz rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Schulin, C-305/00, Recueil, s. I-3525, bod 65).

               37

               Okolnost, že zemědělec provedl smluvní výsev chráněné odrůdy pro jejího držitele, totiž značí o tom, že zmíněný zemědělec mohl nakládat s osivem chráněných odrůd, pro jehož výsev mohl případně zamýšlet požádat o uplatnění odchylky stanovené v čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94.

               38

               Takováto okolnost však sama nemůže automaticky založit právo držitele na získání informací od zpracovatele.

               39

               Z článku 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94 sice vyplývá, že takovéto právo se uplatní, jestliže zemědělec využil nebo hodlá využít výsady, jež mu je přiznávána na základě tohoto článku, avšak Soudní dvůr rozhodl, že takovéto právo vůči zpracovateli je založeno pouze tehdy, pokud držitel odrůdového práva disponuje indicií, že zpracovatel provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony v rámci zpracování produktu sklizně získaného výsevem rozmnožovacího materiálu chráněné odrůdy za účelem jeho výsevu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. října 2004, Brangewitz, C-336/02, Sb. rozh. s. I-9801, bod 53).

               40

               V této souvislosti však samotná skutečnost, že zemědělec provede smluvní výsev chráněné odrůdy, nemůže představovat indicii, že zpracovatel provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony ohledně produktu sklizně získaného výsevem rozmnožovacího materiálu zmíněné odrůdy za účelem jeho výsevu.

               41

               Vzhledem k okolnostem projednávané věci by se mohlo jednat nanejvýš o jednu z mnoha skutečností umožňujících závěr o existenci takovéto indicie. Je na předkládajícím soudu posoudit skutkový stav projednávané věci, aby bylo možno určit, zda ve sporu v původním řízení tomu tak je.

               42

               V důsledku toho je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět, že čl. 14 odst. 3 šestá odrážka nařízení č. 2100/94 ve spojení s článkem 9 nařízení č. 1768/95 musí být vykládán v tom smyslu, že žádost držitele chráněné odrůdy o informace adresovaná zpracovateli nemusí obsahovat důkazy na podporu indicií, které se v ní uvádějí. Kromě toho samotná skutečnost, že zemědělec provede smluvní výsev chráněné odrůdy, nemůže představovat indicii, že zpracovatel provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony ohledně produktu sklizně získaného výsevem rozmnožovacího materiálu zmíněné odrůdy za účelem jeho výsevu. Takováto skutečnost však může v závislosti na ostatních okolnostech věci umožnit závěr o existenci takovéto indicie, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu ve sporu, jenž mu byl předložen.

         K nákladům řízení

               43

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 9 odst. 3 nařízení Komise (ES) č. 1768/95 ze dne 24. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro odchylku podle čl. 14 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 2100/94 o odrůdových právech Společenství, ve znění nařízení Komise (ES) č. 2605/98 ze dne 3. prosince 1998, musí být vykládán v tom smyslu, že informační povinnost zpracovatele, jež se týká chráněných odrůd, vzniká tehdy, byla-li žádost o informace týkající se daného hospodářského roku podána před uplynutím zmíněného hospodářského roku. Takováto povinnost však může existovat i ohledně informací týkajících se až tří hospodářských let předcházejících běžnému hospodářskému roku, pokud držitel odrůdového práva Společenství podal první žádost, týkající se týchž odrůd, témuž zpracovateli v prvním z předchozích hospodářských let, jichž se týká žádost o informace.

                           2)

                           Článek 14 odst. 3 šestá odrážka nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství ve spojení s článkem 9 nařízení č. 1768/95, ve znění nařízení č. 2605/98, musí být vykládán v tom smyslu, že žádost držitele chráněné odrůdy Společenství o informace adresovaná zpracovateli nemusí obsahovat důkazy na podporu indicií, které se v ní uvádějí. Kromě toho samotná skutečnost, že zemědělec provede smluvní výsev chráněné odrůdy, nemůže představovat indicii, že zpracovatel provedl nebo zamýšlí provést tyto úkony ohledně produktu sklizně získaného výsevem rozmnožovacího materiálu zmíněné odrůdy za účelem jeho výsevu. Takováto skutečnost však může v závislosti na ostatních okolnostech věci umožnit závěr o existenci takovéto indicie, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu ve sporu, jenž mu byl předložen.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 13. ledna 1999. # Bernhard Böcker-Lensing a Ludger Schulze-Beiering proti Radě Evropské unie a Komisi Evropských společenství. # Mimosmluvní odpovědnost. # Věc T-1/96.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 18. června 2015.#CX v. Evropská komise.#Veřejná služba – Disciplinární řízení – Role a pravomoci disciplinární komise a OOJ – Disciplinární sankce – Přeřazení do nižší platové třídy následované rozhodnutím o povýšení – Přiměřenost sankce.#Věc F-27/13.