title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 12. ledna 2010.#Domnica Petersen proti Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sozialgericht Dortmund - Německo.#Směrnice 2000/78/ES - Článek 2 odst. 5 a čl. 6 odst. 1 - Zákaz diskriminace na základě věku - Vnitrostátní předpis, který stanoví maximální věkovou hranici 68 let pro výkon činnosti smluvního zubního lékaře - Sledovaný cíl - Pojem ‚nezbytné opatření pro ochranu lidského zdraví‘ - Soudržnost - Vhodnost a přiměřenost opatření.#Věc C-341/08.

text:
      Věc C-341/08
      Domnica Petersen
      v.
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sozialgericht Dortmund)
      „Směrnice 2000/78 – Článek 2 odst. 5 a čl. 6 odst. 1 – Zákaz diskriminace na základě věku – Vnitrostátní předpis, který stanoví maximální věkovou hranici 68 let pro výkon činnosti smluvního zubního lékaře – Sledovaný cíl – Pojem ‚nezbytné opatření pro ochranu lidského zdraví‘ – Koherence – Vhodnost a přiměřenost opatření“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sociální politika – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Směrnice 2000/78 – Zákaz diskriminace na základě věku
      (Směrnice Rady 2000/78, čl. 2 odst. 5 a čl. 6 odst. 1)
      2.        Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Diskriminace na základě věku – Zákaz – Povinnost vnitrostátních soudů
      1.        Článek 2 odst. 5 směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládán
         v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu opatření, jaké je dotčeno ve věci v původním řízení, které stanoví maximální
         věkovou hranici pro výkon povolání smluvního zubního lékaře, v projednávaném případě 68 let, pokud cílem tohoto opatření je
         pouze ochrana zdraví pacientů před poklesem výkonnosti těchto zubních lékařů po dovršení tohoto věku, pokud se stejné věkové
         omezení nepoužije na zubní lékaře, kteří stojí mimo smluvní režim.

      Článek 6 odst. 1 směrnice 2000/78 musí být vykládán v tom smyslu, že takovému opatření nebrání, pokud má toto opatření za
         cíl rozdělení pracovních příležitostí mezi generace v rámci povolání smluvního zubního lékaře, jestliže s ohledem na situaci
         na příslušném trhu práce je toto opatření přiměřené a nezbytné k dosažení tohoto cíle.

      Je na vnitrostátním soudu, aby zjistil cíl sledovaný opatřením, které stanoví uvedené věkové omezení, a posoudil důvod zachování
         tohoto opatření.

      (viz bod 78, výrok 1)
      2.        V případě, že jsou vnitrostátní právní předpisy upravující maximální věkovou hranici použitelnou na smluvní lékaře vzhledem
         k cíli, který sledují, v rozporu se směrnicí 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání,
         přísluší vnitrostátnímu soudu, kterému byl předložen spor mezi jednotlivcem a správním orgánem, tyto právní předpisy nepoužít,
         třebaže byly vydány před vstupem v platnost této směrnice a vnitrostátní právo možnost uvedené právní předpisy nepoužít neupravuje.

      (viz bod 81, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      12. ledna 2010(*)

      „Směrnice 2000/78/ES – Článek 2 odst. 5 a čl. 6 odst. 1 – Zákaz diskriminace na základě věku – Vnitrostátní předpis, který stanoví maximální věkovou hranici 68 let pro výkon činnosti smluvního zubního lékaře – Sledovaný cíl – Pojem ‚nezbytné opatření pro ochranu lidského zdraví‘ – Koherence – Vhodnost a přiměřenost opatření“
      Ve věci C‑341/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Sozialgericht Dortmund
         (Německo) ze dne 25. června 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 24. července 2008, v řízení

      Domnica Petersen
      proti
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe,
      za přítomnosti:
      AOK Westfalen-Lippe,
      BKK-Landesverband Nordrhein-Westfalen,
      Vereinigte IKK,
      Deutsche Rentenversicherung Knappschaft-Bahn-See – Dezernat 0.63,
      Landwirtschaftliche Krankenkasse NRW,
      Verband der Angestellten-Krankenkassen eV,
      AEV-Arbeiter-Ersatzkassen-Verband eV,
      Kassenzahnärztliche Vereinigung Westfalen-Lippe,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda třetího senátu a zastupující předseda, E. Levits, P. Lindh (zpravodajka), předsedové senátů,
         C. W. A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh a L. Bay Larsen, soudci,

      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. července 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za D. Petersen H.-J. Brinkem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a N. Graf Vitzthumem, jako zmocněnci,
      –        za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s B. Murrayem, SC, a P. McGarrym, BL,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Russo, avvocato dello Stato,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi V. Kreuschitzem, J. Enegrenem a B. Conte, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. září 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 6 směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou
         se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 303, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 79, dále
         „směrnice“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi D. Petersen a Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe (odvolací
         orgán pro zubní lékaře v okrese Westfalen-Lippe) ohledně zamítavého rozhodnutí tohoto orgánu udělit dotyčné osobě povolení
         k výkonu činnosti smluvního zubního lékaře po dovršení 68. roku věku.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Směrnice byla přijata na základě článku 13 ES. Devátý, jedenáctý a dvacátý pátý bod odůvodnění této směrnice zní takto:

      „9)      Zaměstnání a povolání jsou klíčovými prvky při zaručení rovných příležitostí pro všechny a velmi přispívají k plné účasti
         občanů na hospodářském, kulturním a sociálním životě a k osobnímu rozvoji.

      [...]
      11)      Diskriminace na základě náboženského vyznání nebo víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace může ohrozit dosažení
         cílů Smlouvy o ES, zejména dosažení vysoké úrovně zaměstnanosti a sociální ochrany, zvyšování životní úrovně a kvality života,
         hospodářské a sociální soudržnosti, solidarity a volného pohybu osob.

      [...]
      25)      Zákaz diskriminace na základě věku je důležitou součástí dosahování cílů stanovených v hlavních zásadách zaměstnanosti a podporování
         různosti pracovních sil. Rozdílná zacházení v souvislosti s věkem však mohou být za určitých okolností oprávněná, a proto
         vyžadují zvláštní ustanovení, která se mohou lišit podle situace v jednotlivých členských státech. Je tudíž důležité rozlišovat
         mezi rozdílným zacházením, které je odůvodněné, zejména mezi oprávněnými cíli politiky zaměstnanosti, trhu práce a odborného
         vzdělávání, a diskriminací, která musí být zakázána.“

      4        Účelem směrnice je podle jejího článku 1 „stanovit obecný rámec pro boj s diskriminací na základě náboženského vyznání či
         víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace v zaměstnání a povolání, s cílem zavést v členských státech zásadu
         rovného zacházení“.

      5        Článek 2 směrnice uvádí:

      „1.      Pro účely této směrnice se „zásadou rovného zacházení‘ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli
         základě uvedeném v článku 1.

      2.      Pro účely odstavce 1 se:
      a)       ‚přímou diskriminací‘ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo
         s jinou osobou ve srovnatelné situaci na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1;

      [...]
      5.      Tato směrnice se nedotýká opatření stanovených vnitrostátními právními předpisy, která jsou v demokratické společnosti nutná
         pro veřejnou bezpečnost, udržování veřejného pořádku a předcházení trestným činům, pro ochranu zdraví a ochranu práv a svobod
         ostatních lidí.“

      6        Článek 3 odst. 1 písm. a) a c) směrnice stanoví:

      „1.      V rámci pravomocí svěřených Společenství se tato směrnice vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně
         veřejných subjektů, pokud jde o:

      a)      podmínky přístupu k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání, včetně kritérií výběru a podmínek náboru bez
         ohledu na obor činnosti a na všech úrovních profesní hierarchie včetně získávání praktických zkušeností;

      […]
      c)      podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění a odměňování.“
      7        Článek 6 odst. 1 směrnice stanoví:

      „Bez ohledu na čl. 2 odst. 2 mohou členské státy stanovit, že rozdíly v zacházení na základě věku nepředstavují diskriminaci,
         jestliže jsou v souvislosti s vnitrostátními právními předpisy objektivně a rozumně odůvodněny legitimními cíli, zejména legitimními
         cíli politiky zaměstnanosti, trhu práce a odborného vzdělávání, a jestliže prostředky k dosažení uvedených cílů jsou přiměřené
         a nezbytné.

      Tyto rozdíly v zacházení mohou zahrnovat zejména:
      a)      stanovení zvláštních podmínek pro přístup k zaměstnání a odbornému vzdělávání, pro zaměstnání a povolání včetně podmínek propuštění
         a odměňování, a to pro mladé pracovníky, starší osoby a osoby s pečovatelskými povinnostmi za účelem podpory jejich pracovního
         začlenění nebo zajištění jejich ochrany;

      b)      stanovení minimálních podmínek věku, odborné praxe nebo let služby pro přístup k zaměstnání nebo k určitým výhodám spojeným
         se zaměstnáním;

      c)      stanovení maximálního věku pro přijetí, který je založen na požadavcích dotyčného pracovního místa na odbornou přípravu nebo
         na potřebě přiměřené doby zaměstnání před odchodem do důchodu.“

      8        Podle prvního pododstavce článku 18 směrnice musí členské státy provést tuto směrnici do svých právních řádů nejpozději do
         2. prosince 2003. Druhý pododstavec tohoto článku však uvádí následující:

      „Za účelem přihlédnutí ke zvláštním podmínkám může být členským státům, je-li to nezbytné, poskytnuta dodatečná tříletá lhůta
         od 2. prosince 2003, to je celkem 6 let, k provedení ustanovení této směrnice o diskriminaci na základě věku a zdravotního
         postižení. V tom případě neprodleně uvědomí Komisi […]“

      9        Spolková republika Německo využila této možnosti, takže k provedení ustanovení směrnice o diskriminaci na základě věku a zdravotního
         postižení mělo v tomto členském státě dojít nejpozději 2. prosince 2006.

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Směrnice byla provedena obecným zákonem o rovném zacházení (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) ze dne 14. srpna 2006 (BGBl.
         2006 I, s. 1897, dále jen „AGG“). Tento zákon nezrušil ani nepozměnil věkovou hranici pro smluvní zubní lékaře, která je uvedena
         dále.

      11      Zákon o zajištění a zlepšení struktury systému zákonného zdravotního pojištění (Gesetz zur Sicherung und Strukturverbesserung
         der gesetzlichen Krankenversicherung) ze dne 21. prosince 1992 (BGBl. 1992 I, s. 2266, dále jen „GSG 1993“) zavedl maximální
         věkovou hranici použitelnou na smluvní lékaře, což je od 14. listopadu 2003 stanoveno v § 95 odst. 7 třetí větě části V zákona
         o sociálním zabezpečení (Sozialgesetzbuch, BGBl. 2003 I, s. 2190, dále jen „SGB V“).

      12      Uvedený § 95 odst. 7 třetí věta stanoví, že s účinností ode dne 1. ledna 1999 skončí platnost povolení vykonávat činnost smluvního
         lékaře uplynutím čtvrtletí, v němž smluvní lékař dosáhne věku 68 let.

      13      V souladu s § 72 odst. 1 druhou větou SGB V se toto ustanovení použije obdobně na smluvní zubní lékaře.

      14      Předkládající soud uvádí, že tato věková hranice doplnila § 102 SGB V, který zavedl mechanismus udělování povolení lékařům
         (zubním lékařům) v závislosti na potřebách jednotlivých regionů, který platí rovněž od 1. ledna 1999.

      15      Důvodová zpráva k GSG 1993 zní takto:

      „Vývoj počtu smluvních lékařů představuje podstatnou příčinu přemrštěného nárůstu výdajů v systému zákonného zdravotního pojištění.
         Vzhledem ke stále stoupajícímu počtu smluvních lékařů existuje nutnost omezit počet smluvních lékařů. Nadměrná nabídka lékařské
         péče nemůže být omezena pouze omezením vydávání povolení, a tedy na úkor mladé generace lékařů. K tomu účelu je také nezbytné
         zavedení závazné věkové hranice pro smluvní lékaře.“

      16      Z údajů poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že toto věkové omezení se použije s následujícími výjimkami, přičemž první
         tři výjimky jsou zakotveny v uvedených právních předpisech, a poslední výjimka z těchto předpisů vyplývá:

      –        dotčená osoba vykonávala činnost smluvního lékaře (zubního lékaře) méně než 20 let v době, kdy dosáhla věku 68 let a bylo
         jí uděleno povolení vykonávat činnost smluvního lékaře (zubního lékaře) před 1. lednem 1993; v tomto případě je povolení prodlouženo
         nejdéle do uplynutí tohoto období 20 let;

      –        nastane nedostatek smluvních lékařů (zubních lékařů) nebo se tento nedostatek nenadále vyskytne v určitých oblastech regionu,
         na který se vztahuje povolení;

      –        v případě nemoci, dovolené nebo účasti na školení smluvního lékaře (zubního lékaře);
      –        jelikož se právní předpisy vztahují pouze na lékaře (zubní lékaře), kteří vykonávají svou činnost v rámci smluvního ujednání,
         mohou lékaři a zubní lékaři, na které se tento režim nevztahuje, vykonávat své povolání bez věkového omezení.

      17      Zákonem o změně právních předpisů platných pro smluvní lékaře a o změně dalších zákonů (Gesetz zur Änderung des Vertragsarztrechts
         und anderer Gesetze – Vertragsarztänderungsgesetz) ze dne 22. prosince 2006 (BGBl. 2006, s. 3439) zrušil zákonodárce s účinností
         od 1. ledna 2007 § 102 SGB V, který upravoval kvóty lékařů (zubních lékařů) v závislosti na potřebách jednotlivých regionů,
         avšak ve věci, která je předmětem původního řízení, věkovou hranici zachoval.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      18      Domnica Petersen, narozená dne 24. dubna 1939, dosáhla v roce 2007 věku 68 let. Od 1. dubna 1974 měla povolení poskytovat
         smluvní zubařskou péči.

      19      V rozhodnutí ze dne 25. dubna 2007 konstatovala Zulassungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe (komise rozhodující
         o udělení povolení pracovat jako zubní lékař v okrese Westfalen-Lippe), že platnost povolení k poskytování smluvní zubařské
         péče skončí dne 30. června 2007.

      20      Domnica Petersen podala proti tomuto rozhodnutí stížnost, ve které zejména tvrdila, že toto rozhodnutí je v rozporu se směrnicí
         2000/78 a s AGG.

      21      Jelikož byla její stížnost zamítnuta rozhodnutím Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe, podala D.
         Petersen proti tomuto rozhodnutí žalobu k Sozialgericht Dortmund.

      22      Tento soud rozhodl, že zamítnutí stížnosti podané D. Petersen je z hlediska vnitrostátního práva legální. V tomto ohledu soud
         odkazuje na analýzy Bundessozialgericht a Bundesverfassungsgericht, podle nichž je věková hranice, jaká je dotčená ve věci
         v původním řízení, odůvodněná, přičemž každý z těchto soudů se nicméně opírá o odlišné důvody. Bundessozialgericht měl za
         to, že tato věková hranice umožnila zajistit spravedlivé rozložení břemene mezi generacemi a je nezbytná k zachování pracovních
         příležitostí mladých smluvních zubních lékařů. Podle předkládajícího soudu však toto odůvodnění pozbylo opodstatněnosti v důsledku
         zrušení kvót smluvních zubních lékařů, a v důsledku skutečnosti, že k nadměrné nabídce lékařské péče již nedochází.

      23      Předkládající soud podporuje naopak cíl, který zdůraznil Bundesverfassungsgericht v rozsudku ze dne 7. srpna 2007. Podle tohoto
         rozsudku je uvedená věková hranice odůvodněná nezbytností chránit pacienty, kteří podléhají systému zákonného zdravotního
         pojištění, před nebezpečím, které představují smluvní zubní lékaři vyššího věku, jejichž výkony již nejsou optimální. Bundesverfassungsgericht
         se podle předkládajícího soudu přidržel analýzy, kterou již dříve učinil v rozsudku z roku 1998, a rozhodl, že zákonodárce
         nemá vzhledem k prostoru pro uvážení, kterým disponuje, povinnost upravit individuální přezkum fyzické a psychické výkonnosti
         každého smluvního lékaře, který dosáhl věku 68 let. Zákonodárce podle něj mohl naopak přijmout obecnou právní úpravu založenou
         na empirických poznatcích. Bundesverfassungsgericht rovněž rozhodl, že skutečnost, že v důvodové zprávě k zákonu není zmíněna
         ochrana zdraví pojištěnců, není relevantní, a připomněl, že při svém posuzování ústavnosti zákonného ustanovení zohlednil
         všechny aspekty a nebyl omezen touto důvodovou zprávou.

      24      Předkládající soud si nicméně klade otázku, zda tato analýza platí rovněž se zřetelem na směrnici. Podle tohoto soudu není
         věkové omezení, které je předmětem původního řízení, opatřením ve smyslu čl. 2 odst. 5 směrnice, jelikož ochrana zdraví pojištěnců
         nebyla podle stanoviska samotného zákonodárce důvodem, který jej vedl k přijetí dotyčného ustanovení. Toto věkové omezení
         nepředstavuje podle předkládajícího soudu ani podstatný a určující profesní požadavek ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice, a to
         vzhledem ke stanoveným výjimkám. Dále tento soud pochybuje o slučitelnosti uvedeného věkového omezení s čl. 6 odst. 1 směrnice.

      25      Uvedený soud se táže, zda ochrana zdraví pojištěnců, ze které výslovně vychází Bundesverfassungsgericht, může představovat
         legitimní cíl ve smyslu posledně uvedeného ustanovení i tehdy, když je známo, že tento cíl ve skutečnosti neodpovídal úmyslu
         zákonodárce.

      26      Nakonec předkládající soud tvrdí, že věková hranice, o jakou jde v původním řízení, značně postihuje smluvní zubní lékaře,
         kteří chtějí pokračovat ve své činnosti i po překročení této věkové hranice, a to z důvodu, že 90 % obyvatelstva je pojištěno
         v systému zákonného zdravotního pojištění založeném na systému smluv se zdravotními pojišťovnami. Tento soud se dotazuje,
         zda by bylo možné takové méně restriktivní opatření, jako je přezkum individuálních situací případ od případu.

      27      Za těchto podmínek se Sozialgericht Dortmund rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Může být zákonná právní úprava maximální věkové hranice pro povolení vykonávat povolání (v projednávaném případě činnost smluvní
         zubní lékařky) objektivním a přiměřeným opatřením na ochranu legitimního cíle (v projednávaném případě zdraví pacientů, na
         které se vztahuje zákonné zdravotní pojištění) ve smyslu článku 6 směrnice […] a přiměřeným a nezbytným prostředkem k dosažení
         tohoto cíle, pokud vychází výlučně z domněnky zakládající se na všeobecné zkušenosti, že od určitého věku dochází k všeobecnému
         poklesu výkonnosti, aniž by přitom mohlo být nějakým způsobem přihlédnuto ke skutečným individuálním schopnostem dotčené osoby?

      2)       V případě kladné odpovědi na první otázku: je možné připustit legitimní cíl (zákona) ve smyslu článku 6 směrnice [...] (v
         projednávaném případě ochrana zdraví pacientů, na které se vztahuje zákonné zdravotní pojištění) také tehdy, pokud tento cíl
         nehrál pro vnitrostátního zákonodárce při výkonu jeho zákonodárné pravomoci vůbec žádnou roli?

      3)       V případě záporné odpovědi na první nebo na druhou otázku, je možné, aby zákon přijatý před přijetím směrnice [...], který
         je s touto směrnicí neslučitelný, nebyl z důvodu přednosti práva Společenství použit také tehdy, pokud vnitrostátní právo,
         které směrnici provádí (v projednávaném případě [AGG]), takovýto právní důsledek v případě porušení zákazu diskriminace nestanoví?“

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
      28      Německá vláda ve svém písemném vyjádření tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná vzhledem k brzké
         změně německých právních předpisů, kterou bude zrušen zákaz výkonu povolání smluvního zubního lékaře po dovršení věku 68 let.

      29      V této souvislosti postačuje uvést, jak také uvedl generální advokát v bodě 32 svého stanoviska, že okolnost, že k takové
         změně dojde, není relevantní. Z informací uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce totiž vyplývá, že D. Petersen
         bylo odňato povolení k výkonu povolání smluvního zubního lékaře a že byla zbavena možnosti tuto činnost vykonávat po 30. červnu
         2007. Z toho vyplývá, že odpověď Soudního dvora na položené otázky je rozhodující pro vyřešení sporu v původním řízení a že
         žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

       K první a druhé otázce
      30      Svou první a druhou otázkou, které je třeba posoudit společně, se předkládající soud v podstatě táže, zda čl. 6 odst. 1 směrnice
         brání vnitrostátnímu ustanovení, které pro výkon činnosti smluvního zubního lékaře stanoví maximální věk, v daném případě
         68 let, za účelem ochrany zdraví pacientů, kteří podléhají systému zákonného zdravotního pojištění, jelikož se předpokládá,
         že výkonnost těchto zubních lékařů od tohoto věku klesá. Tento soud se táže, zda je relevantní okolnost, že tento cíl nebyl
         zákonodárcem zohledněn.

      31      K odpovědi na uvedené otázky je třeba posoudit, zda právní předpisy, které jsou předmětem původního řízení, spadají do oblasti
         působnosti směrnice, jestliže zavádí rozdílné zacházení v závislosti na věku, a v případě kladné odpovědi, zda směrnice tomuto
         rozdílnému zacházení brání.

      32      Pokud jde nejprve o působnost směrnice, je třeba konstatovat, že z jejího čl. 3 odst. 1 písm. a) a c) vyplývá, že v rámci
         pravomocí svěřených Společenství se vztahuje na všechny osoby, pokud jde o podmínky přístupu k zaměstnání, samostatné výdělečné
         činnosti nebo k povolání, jakož i o podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění a odměňování (viz
         rozsudky ze dne 16. října 2007, Palacios de la Villa, C‑411/05, Sb. rozh. s. I‑8531, bod 43, a ze dne 5. března 2009, Age
         Concern England, C‑388/07, Sb. rozh. s. I‑1569, bod 24).

      33      Opatření, o které se jedná v původním řízení, stanoví maximální věk pro výkon povolání zubního lékaře v rámci systému zákonného
         zdravotního pojištění. Podle údajů poskytnutých předkládajícím soudem je přitom v tomto systému 90 % obyvatelstva. Z toho
         vyplývá, že skutečnost, že zubní lékař nemůže vykonávat činnost na základě smluvního režimu, může omezit poptávku po službách,
         které nabízí. Tím, že tedy § 95 odst. 7 třetí věta SGB V stanoví věk, po jehož dovršení již není umožněn přístup k činnosti
         smluvního zubního lékaře a tuto činnost nelze vykonávat, se dotýká podmínek přístupu k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti
         nebo k povolání ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice, jakož i podmínek zaměstnání a pracovních podmínek ve smyslu jejího
         čl. 3 odst. 1 písm. c).

      34      Pokud jde zadruhé o otázku, zda právní předpisy, které jsou předmětem původního řízení, stanoví rozdílné zacházení podle věku
         ve vztahu k zaměstnávání a povolání, je třeba konstatovat, že podle čl. 2 odst. 1 směrnice se pro její účely „zásadou rovného
         zacházení“ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli základě uvedeném v jejím článku 1. Článek
         2 směrnice ve svém odst. 2 písm. a) uvádí, že pro účely odstavce 1 se přímou diskriminací rozumí, když se s jednou osobou
         zachází méně příznivě než s jinou osobou ve srovnatelné situaci, na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1 uvedené
         směrnice (viz výše uvedené rozsudky Palacios de la Villa, bod 50, a Age Concern England, bod 33).

      35      Použití takového ustanovení, jakým je § 95 odst. 7 třetí věta SGB V, má za následek, že je s osobami, v projednávaném případě
         smluvními zubními lékaři, zacházeno méně příznivě než s ostatními osobami, které vykonávají stejné povolání, z toho důvodu,
         že překročily věkovou hranici 68 let. Takové ustanovení vede k nerovnému zacházení na základě věku ve smyslu směrnice.

      36      Zatřetí je třeba zkoumat, zda je rozdílné zacházení vyplývající z § 95 odst. 7 třetí věty SGB V v souladu se směrnicí, či
         nikoli.

      37      V tomto ohledu je nezbytné identifikovat cíl sledovaný opatřením dotčeným v původním řízení, aby mohla být určena ustanovení
         směrnice, ve vztahu k nimž je třeba toto opatření posoudit.

      38      Předkládající soud zmínil vícero cílů, a to zaprvé ochranu zdraví pacientů, kteří podléhají systému zákonného zdravotního
         pojištění, a to z důvodu předpokládaného poklesu výkonnosti zubních lékařů od určitého věku, zadruhé rozložení pracovních
         příležitostí mezi generacemi, a zatřetí finanční rovnováhu německého zdravotního systému. Předkládající soud se však zaměřil
         pouze na první z těchto cílů, a zdůraznil, že tento cíl neodpovídá úmyslu zákonodárce.

      39      Je nutno uvést, že předkládající soud neodkázal na přípravné práce, parlamentní debaty ani na důvodovou zprávu k zákonu, které
         by vysvětlily důvody, proč bylo ponecháno v platnosti ustanovení upravující věkovou hranici, která je předmětem původního
         řízení, zatímco ustanovení, jež doplňovalo, a které upravovalo počty lékařů (zubních lékařů) v závislosti na potřebách regionů,
         bylo zrušeno.

      40      Soudní dvůr již judikoval, že při neexistenci takového upřesnění v dotčených vnitrostátních právních předpisech ohledně sledovaného
         cíle je důležité, aby jiné skutečnosti, vycházející z obecného kontextu dotyčného opatření, umožňovaly identifikaci cíle tohoto
         opatření za účelem výkonu soudního přezkumu, a to jak ohledně jeho oprávněnosti, tak i přiměřenosti a nezbytnosti prostředků
         zavedených k dosažení tohoto cíle (viz výše uvedené rozsudky Palacios de la Villa, bod 57, a Age Concern England, bod 45).

      41      V tomto ohledu německá vláda ve svém vyjádření předloženém na jednání před Soudním dvorem uvedla, že zákonodárce zamýšlel
         zachovat věkovou hranici, dotčenou ve věci v původním řízení, po omezenou dobu, po kterou proběhne sledování s cílem ověřit,
         zda problémy související s nadměrnou nabídkou zdravotní péče ze strany smluvních zubních lékařů skutečně zmizely, i když byly
         kvóty zrušeny. Dokud nebudou známy výsledky tohoto zkoumání, považoval zákonodárce za rozumné ponechat v platnosti opatření
         spočívající v omezení počtu smluvních zubních lékařů, které zároveň omezovalo výdaje na zdravotnictví, a stanovil proto, že
         lékaři provozující praxi, kteří dosáhli věku 68 let, již nemohou vykonávat svou činnost v rámci smluvního režimu. Zachování
         uvedeného věkového omezení tak podle této vlády sledovalo původní cíl GSG 1993, kterým je v první řadě kontrola výdajů veřejného
         zdravotnictví.

      42      Ve sporu v původním řízení bude nakonec na vnitrostátním soudu, který je jako jediný příslušný k posouzení skutkových okolností
         sporu, který mu byl předložen, a k výkladu použitelné vnitrostátní právní úpravy, aby posoudil důvod zachování dotyčného opatření,
         a identifikoval tak cíl, který toto opatření sleduje.

      43      Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi vnitrostátnímu soudu pro vyřešení sporu, který projednává, je třeba zkoumat, zda směrnice
         brání takovému nerovnému zacházení na základě věku, jaké je předmětem věci v původním řízení, z hlediska každého ze tří dovolávaných
         cílů.

       K prvnímu a třetímu tvrzenému cíli
      44      První a třetí cíl je třeba posoudit společně. První cíl se týká přímo oblasti zdraví pacientů nahlížené z hlediska způsobilosti
         lékařů a zubních lékařů. Co se týče třetího z těchto cílů, ačkoli se týká finanční rovnováhy režimu zákonného zdravotního
         pojištění, souvisí rovněž s touto oblastí, nahlíženou však z jiného úhlu pohledu.

      45      Z judikatury totiž vyplývá, že nejen cíl, který spočívá v zachování kvalitní služby lékařské péče, ale i cíl předcházet riziku
         závažného porušení finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení, spadají do cíle ochrany veřejného zdraví, jelikož oba
         přispívají k uskutečnění vysoké úrovně ochrany zdraví (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. května 2006, Watts, C‑372/04,
         Sb. rozh. s. I‑4325, body 103 a 104, jakož i ze dne 10. března 2009, Hartlauer, C‑169/07, Sb. rozh. s. I‑1721, body 46 a 47).

      46      Jak uvedl generální advokát v bodě 53 svého stanoviska, je třeba mít za to, že v případě, kdy věková hranice 68 let stanovená
         v § 95 odst. 7 třetí větě SGB V představuje nástroj, který je součástí politiky plánování nabídky péče poskytované zubními
         lékaři, jež slouží k zajištění kontroly zvyšování nákladů na zdravotnictví v rámci zákonného zdravotního pojištění, sleduje
         toto věkové omezení cíl ochrany veřejného zdraví nahlížený z hlediska zachování finanční rovnováhy režimu zákonného zdravotního
         pojištění.

      47      Pokud jde o rozhodná ustanovení směrnice, předkládající soud se domnívá, že slučitelnost opatření, jež je předmětem věci v původním
         řízení, se směrnicí musí být přezkoumána se zřetelem na její čl. 6 odst. 1.

      48      Je třeba nicméně připomenout, že okolnost, že vnitrostátní soud formuloval předběžnou otázku po formální stránce tak, že odkázal
         na určitá ustanovení práva Společenství, nebrání tomu, aby Soudní dvůr tomuto soudu poskytl veškerá výkladová vodítka, která
         mohou být užitečná pro rozsouzení věci, jež mu byla předložena, ať už na ně posledně uvedený soud odkazoval v položených otázkách,
         či nikoli. V tomto ohledu přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména pak z odůvodnění
         předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky práva Společenství, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (viz
         rozsudek ze dne 27. října 2009, ČEZ, C‑115/08, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 81).

      49      V této souvislosti je třeba uvést, že čl. 2 odst. 5 směrnice zmiňuje výslovně ochranu zdraví. Podle tohoto ustanovení se tato
         směrnice nedotýká opatření stanovených vnitrostátními právními předpisy, která jsou v demokratické společnosti nutná především
         pro ochranu zdraví.

      50      První a třetí cíl je tedy třeba posoudit se zřetelem na tento čl. 2 odst. 5.

      51      Pokud jde o opatření přijaté v oblasti zdraví, je třeba připomenout, že z judikatury, jakož i z čl. 152 odst. 5 ES vyplývá,
         že členské státy si ponechávají pravomoc uspořádat své systémy sociálního zabezpečení a přijmout zejména předpisy určené k organizaci
         a poskytování zdravotnických služeb a služeb lékařské péče. Členské státy sice musí při výkonu této pravomoci dodržovat právo
         Společenství, avšak při posuzování toho, zda byla tato povinnost dodržena, musí být zohledněna skutečnost, že členský stát
         může rozhodnout o úrovni, na které zamýšlí zajistit ochranu zdraví, a způsobu, jímž může být této úrovně dosaženo. Vzhledem
         k tomu, že se tato úroveň může v jednotlivých členských státech lišit, je třeba členským státům přiznat prostor pro uvážení
         (viz výše uvedený rozsudek Hartlauer, body 29 a 30, jakož i rozsudek ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes
         a další, C‑171/07 a C‑172/07, Sb. rozh. s. I‑4171, body 18 a 19).

      52      Vzhledem k uvedenému prostoru pro uvážení je třeba připustit, že v rámci čl. 2 odst. 5 směrnice může členský stát považovat
         za nezbytné stanovit věkovou hranici pro výkon takového lékařského povolání, jakým je povolání zubního lékaře, za účelem ochrany
         zdraví pacientů. Tento závěr se použije bez ohledu na to, zda je cíl ochrany zdraví nahlížen z pohledu způsobilosti zubních
         lékařů nebo z pohledu finanční rovnováhy vnitrostátního zdravotního systému. Pokud jde o finanční rovnováhu vnitrostátního
         zdravotního systému, nelze totiž vyloučit, že vývoj počtu smluvních zubních lékařů vedl k nadměrnému růstu nabídky lékařské
         péče, která se projevila příliš vysokými výdaji k tíži státu, a že odchod nejstarších zubních lékařů umožní snížit tyto výdaje
         a předejít riziku závažného porušení finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení. Ohledně stanovení věkové hranice 68
         let je třeba uvést, že tento věk lze považovat za dostatečně pokročilý na to, aby představoval hranici pro povolení výkonu
         činnosti smluvního zubního lékaře.

      53      Pro účely posouzení nezbytnosti daného opatření ve vztahu ke sledovanému cíli je ještě nutné ověřit, zda výjimky z věkového
         omezení, které je předmětem původního řízení, neporušují koherenci dotyčné právní úpravy tím, že vedou k dosažení opačného
         výsledku, než tento cíl sleduje. Je totiž třeba připomenout, že vnitrostátní právní předpisy umožňují zaručit uskutečnění
         tvrzeného cíle pouze tehdy, pokud opravdu odpovídají snaze jej dosáhnout konzistentním a systematickým způsobem (viz výše
         uvedený rozsudek Hartlauer, bod 55).

      54      Jak vyplývá z bodu 16 tohoto rozsudku, právní norma dotčená v původním řízení upravuje čtyři výjimky. Druhá a třetí výjimka
         pokrývají případ nedostatku smluvních zubních lékařů buď z důvodu nedostatečného počtu praktikujících lékařů v určitých oblastech,
         nebo z důvodu jejich nemoci, dovolené nebo účasti na školení. V těchto případech mohou být pacienti, kteří podléhají systému
         zákonného zdravotního pojištění ošetřeni zubními lékaři, kteří jsou starší 68 let.

      55      Je nutno konstatovat, že tyto výjimky nenarušují cíl ochrany zdraví. Mají naopak zaručit, že se dotčeným pacientům v každém
         případě dostane ošetření. Jelikož jsou navíc určeny pro situace nedostatečné nabídky péče poskytované zubními lékaři, nevedou
         v podstatě k nadměrnému zvýšení uvedené nabídky, které může narušit finanční rovnováhu vnitrostátního zdravotního systému.

      56      První výjimka se týká smluvních zubních lékařů, jimž bylo povoleno vykonávat činnost k 1. lednu 1993, kteří však z důvodu,
         že dosáhli věku 68 let, nesplnili podmínku 20 let výkonu činnosti v rámci smluvního režimu. Z vyjádření předložených Soudnímu
         dvoru vyplývá, že tato výjimka má za cíl neznevýhodnit zubní lékaře, kteří v době vstupu v platnost právních předpisů, dotčených
         ve věci v původním řízení, i přes již pokročilý věk, nevykonávali činnost po dostatečně dlouhou dobu pro účely přiznání starobního
         důchodu. Tato výjimka se podle těchto vyjádření týká konkrétně smluvních zubních lékařů z bývalé Německé demokratické republiky.
         Podle vyjádření německé vlády, proti kterému nebylo v tomto ohledu nic namítáno, tvoří nicméně zubní lékaři, na které se vztahuje
         uvedená výjimka, pouze přesně vymezenou skupinu a tato výjimka je navíc přechodná, jelikož její platnost měla skončit nejpozději
         po uplynutí 20 let.

      57      Vzhledem k těmto skutečnostem, které omezují rozsah této první výjimky, je třeba mít za to, že tato výjimka nenarušuje koherenci
         právních předpisů, dotčených ve věci v původním řízení, z hlediska cíle ochrany zdraví pacientů, kteří podléhají systému zákonného
         zdravotního pojištění, nahlíženého jak z pohledu způsobilosti smluvních zubních lékařů, tak z pohledu finanční rovnováhy systému
         zákonného zdravotního pojištění.

      58      Čtvrtá výjimka není jako taková obsažena v právních předpisech, ale vyplývá z jejich oblasti působnosti. Ustanovení § 95 odst. 7
         třetí věty SGB V se totiž týká pouze zubních lékařů, kteří vykonávají činnost v rámci smluvního režimu. Mimo tento režim tedy
         mohou zubní lékaři vykonávat své povolání bez ohledu na svůj věk, a v důsledku toho se pacienti mohou nechat ošetřit u zubních
         lékařů, kteří překročili věkovou hranici 68 let.

      59      Soudní dvůr již sice připustil určité výjimky z pravidel přijatých za účelem ochrany zdraví, avšak tyto výjimky zůstávaly
         omezeny v čase i co do jejich rozsahu (viz rozsudek ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie, C‑531/06, Sb. rozh. s. I‑4103,
         bod 73).

      60      Pro účely posouzení dopadu této čtvrté výjimky na koherenci opatření, o něž se jedná v původním řízení, z hlediska čl. 2 odst. 5
         směrnice, je třeba navíc zohlednit povahu a znění tohoto ustanovení. Pokud jde o výjimku ze zásady zákazu diskriminace, musí
         být vykládána restriktivně. K tomuto přístupu vede i znění uvedeného čl. 2 odst. 5.

      61      Přitom opatření, které připouští tak širokou výjimku, jakou je výjimka týkající se zubních lékařů, kteří vykonávají svou činnost
         mimo systém smluv se zdravotními pojišťovnami, nelze považovat za opatření, jež je klíčové k ochraně veřejného zdraví. I když
         má totiž věkové omezení, dotčené v původním řízení za cíl ochranu zdraví pacientů, viděnou z pohledu způsobilosti dotyčných
         lékařů, je nutno konstatovat, že pacienti nejsou v rámci této výjimky chráněni. Proto se zdá, že tato výjimka sledovaný cíl
         narušuje. Navíc není omezena časově, a ačkoli nebyl poskytnut žádný číselný údaj, použije se potenciálně na všechny zubní
         lékaře a může se dotýkat nezanedbatelného počtu pacientů.

      62      V důsledku toho je třeba mít za to, že pokud je cílem, který sleduje opatření, které je předmětem původního řízení, ochrana
         zdraví pacientů nahlížená z hlediska způsobilosti lékařů a zubních lékařů, je toto opatření nekonzistentní z důvodu výše uvedené
         čtvrté výjimky. V tomto případě není věkové omezení uložené smluvním zubním lékařům nezbytné pro ochranu zdraví ve smyslu
         čl. 2 odst. 5 směrnice.

      63      Pokud je naopak cílem uvedeného opatření zachování finanční rovnováhy systému veřejného zdravotnictví, nenarušuje tato čtvrtá
         výjimka sledovaný cíl. Tento systém totiž patří do oblasti, za kterou finančně odpovídá stát a z povahy věci se nevztahuje
         na systém soukromého zdravotnictví. V důsledku toho je zavedení věkového omezení, které se použije pouze na smluvní zubní
         lékaře, pro účely kontroly výdajů veřejného zdravotnictví slučitelné se sledovaným cílem. Okolnost, že zubní lékaři vykonávající
         svou činnost mimo režim zákonného zdravotního pojištění nejsou dotčeni, tedy neporušuje koherenci dotyčných právních předpisů.

      64      Proto v rozsahu, v němž opatření, které zachovává uvedené věkové omezení, usiluje o předejití riziku závažného porušení finanční
         rovnováhy systému sociálního zabezpečení za účelem dosažení vysoké ochrany zdraví – ověření čehož je na vnitrostátním soudu
         – může být toto opatření považováno za slučitelné s čl. 2 odst. 5 směrnice.

       K druhému dovolávanému cíli
      65      Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, Bundessozialgericht měl za to, že věkové omezení, které je předmětem původního řízení,
         je odůvodněno druhým cílem, který spočívá v rozložení pracovních příležitostí mezi generace v rámci povolání smluvního zubního
         lékaře. Tohoto cíle se rovněž podpůrně dovolávala německá vláda ve svém ústním vyjádření.

      66      Uvedený cíl není obsažen v čl. 2 odst. 5 směrnice. Je třeba naopak posoudit, zda by mohl představovat objektivní cíl ve smyslu
         čl. 6 odst. 1 směrnice.

      67      Podle ustanovení čl. 6 odst. 1 směrnice mohou být za „legitimní“ cíle ve smyslu uvedeného ustanovení považovány zejména legitimní
         cíle politiky zaměstnanosti, trhu práce nebo odborného vzdělávání.

      68      V této souvislosti již Soudní dvůr rozhodl, že podpora zaměstnávání nesporně představuje legitimní cíl sociální politiky nebo
         politiky zaměstnanosti členských států, a že tento závěr je zjevně třeba použít na nástroje politiky vnitrostátního trhu práce,
         jejichž cílem je zlepšit šance na začlenění určitých kategorií pracovníků do aktivního života (viz výše uvedený rozsudek Palacios
         de la Villa, bod 65). Stejně tak může být opatření přijaté k podpoře přístupu mladých lékařů k výkonu povolání zubního lékaře
         v rámci systému smluv se zdravotními pojišťovnami považováno za opatření politiky zaměstnanosti.

      69      Zbývá ještě ověřit, zda jsou prostředky k dosažení tohoto cíle podle čl. 6 odst. 1 směrnice „přiměřené a nezbytné“.

      70      V této souvislosti se vzhledem k vývoji situace zaměstnanosti v dotyčném oboru nezdá být nelogické, že se orgány členského
         státu domnívají, že věkové omezení, které vede k odchodu nejstarších praktických lékařů z trhu práce, může vést k podpoře
         zaměstnávání mladších odborníků. Pokud jde o stanovení této věkové hranice na 68 let, zdá se tento věk být, jak bylo uvedeno
         v bodě 52 tohoto rozsudku, dostatečně pokročilý na to, aby představoval hranici pro povolení výkonu činnosti smluvního zubního
         lékaře.

      71      Vyvstává ovšem otázka, zda je věkové omezení přiměřené a nezbytné k dosažení sledovaného cíle. Je totiž třeba uvést, že pokud
         není počet smluvních zubních lékařů na příslušném pracovním trhu nadměrný v poměru k potřebám pacientů, je vstup nových a zejména
         mladých odborníků na tento trh obvykle možný bez ohledu na skutečnost, zda činnost vykonávají i zubní lékaři, kteří překročili
         určitý věk, v daném případě 68 let. V takovém případě by nemuselo být věkové omezení přiměřené ani nezbytné k dosažení sledovaného
         cíle.

      72      Německá vláda na jednání uvedla, aniž by to bylo zpochybněno, že věkové omezení, které je předmětem původního řízení, se nepoužije
         v regionech, ve kterých byl zaznamenán nedostatek smluvních zubních lékařů. Tato vláda rovněž uvedla, že v oblasti zdravotnictví
         je nezbytné, aby stát mohl využít své posuzovací pravomoci k přijetí nezbytných opatření nejen v případě, kdy nastane skutečný
         problém nadměrného počtu lékařů, ale i v případě latentního nebezpečí, že takový problém nastane.

      73      V tomto ohledu je vzhledem k posuzovací pravomoci členských států uvedené v bodě 51 tohoto rozsudku třeba uznat, že v případě,
         kdy se nadměrně zvýší počet smluvních zubních lékařů, nebo nastane latentní nebezpečí, že k takové situaci dojde, může členský
         stát považovat za vhodné stanovit takovou věkovou hranici, jaká je předmětem původního řízení, aby usnadnil přístup mladších
         zubních lékařů k zaměstnání.

      74      Ověření, zda taková situace nastala, přísluší nicméně vnitrostátnímu soudu.

      75      V tomto případě zbývá ještě ověřit, zda je opatření dotčené ve věci v původním řízení koherentní s ohledem na čtyři výjimky
         uvedené v bodě 16 tohoto rozsudku.

      76      V této souvislosti je třeba uvést, že tyto tři první výjimky, stanovené buď pro účely specifických situací nedostatku smluvních
         zubních lékařů nebo na časově omezenou dobu, nenarušují cíl spočívající v podpoře vstupu mladých smluvních zubních lékařů
         na pracovní trh. Čtvrtá výjimka se týká sektoru v nesmluvním režimu a nemá žádný vliv na vstup mladých zubních lékařů vykonávajících
         činnost v rámci smluvního ujednání na uvedený trh.

      77      Z toho vyplývá, že pokud má takové opatření, jaké je dotčeno ve věci v původním řízení, za cíl rozdělení pracovních příležitostí
         mezi generace v rámci povolání smluvního zubního lékaře, může být nerovné zacházení na základě věku, které z toho vyplývá,
         objektivně a rozumně odůvodněné tímto cílem, a prostředky k jeho uskutečnění mohou být přiměřené a nezbytné, pokud existuje
         situace nadměrného počtu smluvních zubních lékařů nebo latentní nebezpečí, že taková situace nastane.

      78      V důsledku toho je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že:

      –        čl. 2 odst. 5 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu opatření, jaké je dotčeno ve věci
         v původním řízení, které stanoví maximální věkovou hranici pro výkon povolání smluvního zubního lékaře, v projednávaném případě
         68 let, pokud cílem tohoto opatření je pouze ochrana zdraví pacientů před poklesem výkonnosti těchto zubních lékařů po dovršení
         tohoto věku, pokud se stejné věkové omezení nepoužije na zubní lékaře, kteří stojí mimo smluvní režim;

      –        článek 6 odst. 1 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že takovému opatření nebrání, pokud má toto opatření za cíl rozdělení
         pracovních příležitostí mezi generace v rámci povolání smluvního zubního lékaře, jestliže s ohledem na situaci na příslušném
         trhu práce je toto opatření přiměřené a nezbytné k dosažení tohoto cíle;

      –        je na vnitrostátním soudu, aby zjistil cíl sledovaný opatřením, které stanoví uvedené věkové omezení, a posoudil důvod zachování
         tohoto opatření.

       Ke třetí otázce
      79      Třetí otázka se týká důsledků, které je třeba vyvodit ze zjištění, že vnitrostátní právní norma předcházející směrnici je
         s touto směrnicí neslučitelná, jestliže vnitrostátní právo neupravuje možnost takovouto právní normu nepoužít.

      80      Soudní dvůr judikoval, že povinnost respektovat nadřazenost práva Společenství se vztahuje na všechny správní orgány (viz
         zejména rozsudky ze dne 22. června 1989, Costanzo, 103/88, Recueil, s. 1839, bod 32, a ze dne 29. dubna 1999, Ciola, C‑224/97,
         Recueil, s. I‑2517, bod 30). Tento závěr se použije na takový správní orgán, jako je Berufungsausschuss für Zahnärzte für
         den Bezirk Westfalen-Lippe. Okolnost, že vnitrostátní ustanovení, o která jde v původním řízení, existovala již před vstupem
         v platnost směrnice, není relevantní. Je tomu tak i v případě, kdy tato ustanovení neupravují možnost, aby je vnitrostátní
         soud nepoužil v případě neslučitelnosti s právem Společenství.

      81      V důsledku toho je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že v případě, že takové právní předpisy, jaké jsou dotčené ve věci
         v původním řízení, budou z hlediska cíle, který sledují, v rozporu se směrnicí, přísluší vnitrostátnímu soudu, kterému byl
         předložen spor mezi jednotlivcem a takovým správním orgánem, jakým je Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe,
         nepoužít tyto právní předpisy, třebaže tyto právní předpisy byly vydány před vstupem v platnost směrnice a vnitrostátní právo
         možnost uvedené právní předpisy nepoužít neupravuje.

       K nákladům řízení
      82      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 2 odst. 5 směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání
            a povolání, musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu opatření, jaké je dotčeno ve věci v původním
            řízení, které stanoví maximální věkovou hranici pro výkon povolání smluvního zubního lékaře, v projednávaném případě 68 let,
            pokud cílem tohoto opatření je pouze ochrana zdraví pacientů před poklesem výkonnosti těchto zubních lékařů po dovršení tohoto
            věku, pokud se stejné věkové omezení nepoužije na zubní lékaře, kteří stojí mimo smluvní režim.
      Článek 6 odst. 1 směrnice 2000/78 musí být vykládán v tom smyslu, že takovému opatření nebrání, pokud má toto opatření za
            cíl rozdělení pracovních příležitostí mezi generace v rámci povolání smluvního zubního lékaře, jestliže s ohledem na situaci
            na příslušném trhu práce je toto opatření přiměřené a nezbytné k dosažení tohoto cíle.
      Je na vnitrostátním soudu, aby zjistil cíl sledovaný opatřením, které stanoví uvedené věkové omezení, a posoudil důvod zachování
            tohoto opatření.
      2)      V případě, že takové právní předpisy, jaké jsou dotčené ve věci v původním řízení, budou z hlediska cíle, který sledují, v rozporu
            se směrnicí 2000/78, přísluší vnitrostátnímu soudu, kterému byl předložen spor mezi jednotlivcem a takovým správním orgánem,
            jakým je Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe, nepoužít tyto právní předpisy, třebaže tyto právní
            předpisy byly vydány před vstupem v platnost směrnice a vnitrostátní právo možnost uvedené právní předpisy nepoužít neupravuje.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. července 2016.#Genentech Inc. v. Hoechst GmbH a Sanofi-Aventis Deutschland GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour d'appel de Paris.#Řízení o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Článek 101 SFEU – Smlouva o nevýhradní licenci – Patent – Neporušení práv – Povinnost platit poplatek.#Věc C-567/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      7. července 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Hospodářská soutěž — Článek 101 SFEU — Smlouva o nevýhradní licenci — Patent — Neporušení práv — Povinnost platit poplatek“
      Ve věci C‑567/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) ze dne 23. září 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 9. prosince 2014, v řízení

         Genentech Inc.

      proti

         Hoechst GmbH,

         Sanofi-Aventis Deutschland GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, A. Arabadžev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund (zpravodaj) a E. Regan, soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. ledna 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Genentech Inc. E. Kleimanem, S. Salehem, C. Ritzem, L. De Mariou, E. Gaillardem, J. Philippem, avocats, jakož i P. Chroczielem a T. Lübbigem, Rechtsanwälte,

               —

               za Hoechst GmbH a Sanofi-Aventis Deutschland GmbH A. Wachsmannem, A. van Hooftem, M. Barbierem, A. Fisselierem a T. Elkinsem, avocats,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a D. Segoinem, jakož i J. Bousin, jako zmocněnci,

               —

               za španělskou vládu A. Rubio Gonzálezem, jako zmocněncem,

               —

               za nizozemskou vládu M. Bulterman a M. de Ree, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi A. Dawesem a B. Monginem, jakož i F. Castilla Contreras, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. března 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 101 SFEU.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Genentech Inc. na jedné straně a společnostmi Hoechst GmbH a Sanofi-Aventis Deutschland GmbH na straně druhé ohledně zrušení rozhodčího nálezu týkajícího se plnění licenční smlouvy o právech k patentům.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               3

               Dne 6. srpna 1992 Behringwerke AG udělila společnosti Genentech nevýhradní celosvětovou licenci (dále jen „licenční smlouva“) na využívání aktivátoru odvozeného od lidského cytomegaloviru (dále jen „aktivátor CMVH“). Na tuto technologii byl udělen evropský patent č. EP 0173 177 53 dne 22. dubna 1992, který byl zrušen dne 12. ledna 1999, jakož i dva patenty US 522 a US 140, udělené ve Spojených státech dne 15. prosince 1998 a 17. dubna 2001.

               4

               Genentech používala aktivátor CMVH k usnadnění transkripce sekvence kyseliny deoxyribonukleové (DNA) nezbytné k výrobě biologického léčivého přípravku, jehož aktivní látkou je rituximab. Genentech prodává tento léčivý přípravek ve Spojených státech pod obchodním názvem Rituxan a v Evropské unii pod obchodním názvem MabThera.

               5

               Licenční smlouva se řídila německým právem.

               6

               Z článku 3.1 této licenční dohody vyplývá, že Genentech se zavázala zaplatit jako protihodnotu za využívání aktivátoru CMVH:

                        —

                        jednorázový poplatek ve výši 20000 německých marek (DEM) (asi 10225 eur);

                        —

                        pevný roční poplatek ve výši 20000 DEM;

                        —

                        běžný poplatek ve výši 0,5 % z čistých tržeb z prodeje konečných výrobků nabyvatelem licence a jeho přidruženými podniky a držiteli sublicence.

               7

               Licenční smlouva definuje „konečné výrobky“ jako „obchodovatelné zboží zahrnující licencovaný výrobek, které se prodává ve formě umožňující jeho podávání pacientům k léčebným účelům nebo je používáno v rámci diagnostického postupu a jehož cílem ani účelem uvedení na trh není změna složení, zpracování, přebalení nebo změna značení před jeho použitím“. Pokud jde o pojem „licencované výrobky“, definuje ho tato smlouva jako „materiály (včetně organismů), jejichž výroba, používání nebo prodej by v případě neexistence této smlouvy porušovaly jeden nebo několik patentových nároků, jejichž doba platnosti neuplynula, zahrnutých v právech spojených s patenty, které jsou předmětem licence“.

               8

               Genentech zaplatila jednorázový a roční poplatek, běžný poplatek však společnosti Hoechst, která vstoupila do práv společnosti Behringwerke. nikdy neuhradila.

               9

               Dne 30. června 2008 vznesla společnost Sanofi-Aventis Deutschland, dceřiná společnost společnosti Hoechst, na společnost Genentech dotaz ohledně konečných výrobků, které prodávala, aniž platila běžný poplatek.

               10

               Dne 27. srpna 2008 Genentech oznámila společnosti Sanofi-Aventis Deutschland rozhodnutí ukončit od 28. října 2008 licenční smlouvu.

               11

               Dne 24. října 2008 společnost Hoechst, která měla za to, že Genentech použila aktivátor CMVH bez zaplacení běžného poplatku, podala na základě rozhodčí doložky uvedené v článku 11 licenční smlouvy návrh na zahájení rozhodčího řízení.

               12

               Dne 27. října 2008 podala společnost Sanofi-Aventis Deutschland k United States District Court for the Eastern District of Texas (Soud Spojených států pro východní obvod státu Texas, Spojené státy) žalobu proti společnostem Genentech a Biogen Idec Inc. pro porušení práv vyplývajících z patentů, které jsou předmětem licence. Posledně uvedené společnosti podaly tentýž den žaloby na neplatnost těchto patentů k United States District Court for the Northern District of California (Soud Spojených států pro severní obvod státu Kalifornie, Spojené státy). Tato dvě řízení byla spojena před posledně uvedeným soudem, který je rozhodnutím ze dne 11. března 2011 zamítl.

               13

               United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Odvolací soud Spojených států pro federální obvod, Spojené státy) rozsudkem ze dne 22. března 2012 zamítl odvolání společnosti Sanofi-Aventis Deutschland proti tomuto rozhodnutí.

               14

               Ve třetím dílčím rozhodčím nálezu ze dne 5. září 2012 (dále jen „třetí dílčí rozhodčí nález“) rozhodl rozhodce, že společnost Genentech je povinna platit společnosti Hoechst běžný poplatek.

               15

               Dne 10. prosince 2012 podala společnost Genentech ke cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) žalobu na neplatnost třetího dílčího rozhodčího nálezu.

               16

               Dne 25. února 2013 vydal rozhodce konečný rozhodčí nález a čtvrtý dílčí rozhodčí nález o výši a nákladech řízení, kterým uložil společnosti Genentech povinnost zaplatit společnosti Hoechst vedle nákladů rozhodčího řízení a nákladů na zastoupení náhradu škody ve výši 108322850 eur včetně úroku z prodlení. Tento konečný rozhodčí nález byl doplněn dodatkem ze dne 22. května 2013.

               17

               Usnesením ze dne 3. října 2013 prohlásil cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) třetí dílčí rozhodčí nález za vykonatelný a odmítl spojit žaloby podané společností Genentech na neplatnost tohoto třetího dílčího rozhodčího nálezu, konečného rozhodčího nálezu ze dne 25. února 2013 a dodatku k němu ze dne 22. května 2013.

               18

               V rámci řízení o prohlášení neplatnosti třetího dílčího rozhodčího nálezu si předkládající soud klade otázku ohledně slučitelnosti licenční smlouvy s článkem 101 SFEU. Uvádí, že rozhodce měl za to, že po dobu platnosti této smlouvy byl nabyvatel licence povinen platit smluvní poplatky, i když zrušení patentů má zpětnou účinnost. Táže se, zda taková smlouva porušuje ustanovení článku 101 SFEU, když ukládá nabyvateli licence povinnost platit poplatky, které se kvůli zrušení patentů souvisejících s postoupenými právy staly bezpředmětnými, a nabyvatele licence tak „znevýhodňují v hospodářské soutěži“.

               19

               Za těchto podmínek se cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Musí být ustanovení článku 101 SFEU vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby byla licenční smlouva, jež ukládá nabyvateli licence povinnost hradit poplatky již za samotné využívání práv spojených s patenty, jichž se týká licenční smlouva, považována v případě zrušení patentů za účinnou?“

         K předběžné otázce

         K přípustnosti

               20

               Společnosti Hoechst a Sanofi Avantis Deutschland (dále společně jen „Hoechst“), jakož i francouzská vláda poukazují na to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná, s čímž Evropská komise nesouhlasí.

               21

               Společnost Hoechst zaprvé v podstatě tvrdí, že pravidla upravující vnitrostátní řízení neumožňují předkládajícímu soudu položit takovou otázku, aniž by tím porušil svou vlastní pravomoc. Hoechst prohlašuje, že proto podala k Cour de cassation (odvolací soud v Paříži, Francie) kasační opravný prostředek směřující proti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

               22

               Je však třeba připomenout, že na základě článku 267 SFEU nemá Soudní dvůr pravomoc rozhodovat o výkladu vnitrostátních právních a správních předpisů ani o souladu těchto předpisů s unijním právem (viz zejména rozsudek ze dne 11. března 2010, Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, bod 16 a citovaná judikatura) a že Soudnímu dvoru nepřísluší ověřovat, zda předkládací rozhodnutí bylo přijato v souladu s vnitrostátními pravidly upravujícími organizaci soudů a soudní řízení (rozsudky ze dne 14. ledna 1982, Reina, 65/81, EU:C:1982:6, bod 8, jakož i ze dne 23. listopadu 2006, Asnef-Equifax a Administración del Estado, C‑238/05, EU:C:2006:734, bod 14).

               23

               Soudní dvůr se musí držet předkládacího rozhodnutí soudu členského státu, pokud nebylo zrušeno v rámci opravných prostředků stanovených případně vnitrostátním právem (rozsudky ze dne 12. února 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf, 146/73, EU:C:1974:12, bod 3, a ze dne 1. prosince 2005, Burtscher, C‑213/04, EU:C:2005:731, bod 32). V projednávané věci ze skutečností uvedených v rámci diskuse vyplývá, že usnesením ze dne 18. listopadu 2015 zamítl Cour de cassation (odvolací soud v Paříži, Francie) kasační opravný prostředek podaný společností Hoechst proti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, takže nelze mít za to, že tato žádost byla zrušena.

               24

               Zadruhé společnost Hoechst poukazuje na to, že předkládajícímu soudu nemůže být podána žádná užitečná odpověď. Tvrdí, že pokud jde o žalobu na neplatnost mezinárodního rozhodčího nálezu, nejsou vnitrostátní soudy oprávněny přezkoumávat, jak posoudil rozhodce otázky hospodářské soutěže, když v konečném rozhodčím nálezu dospěl k závěru, že nedošlo k porušení článku 101 SFEU.

               25

               Francouzská vláda dodává, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce neuvádí skutkové a právní okolnosti potřebné pro podání užitečné odpovědi na položenou otázku. Předkládací rozhodnutí zejména neupřesňuje skutečné podmínky fungování a struktury dotčeného trhu nebo trhů. Předkládající soud opominul uvést některé normativní nástroje související s unijním právem hospodářské soutěže, které jsou přitom relevantní, jakož i jakoukoliv informaci týkající se německého práva, kterým se řídí licenční smlouva.

               26

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci spolupráce Soudního dvora a vnitrostátních soudů, zavedené článkem 267 SFEU, je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Týká-li se tedy položená otázka výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen o ní rozhodnout. Odmítnutí rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, body 38 a 39, jakož i ze dne 22. června 2010, Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 27).

               27

               Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě si předkládající soud klade otázku, zda článek 101 SFEU brání tomu, aby licenční smlouva byla prováděna v souladu s tím, jak ji vyložil rozhodce, není zjevné, že otázka, jak je třeba vykládat toto ustanovení Smlouvy, položená Soudnímu dvoru, není relevantní pro vyřešení sporu v původním řízení. Předkládací rozhodnutí uvádí, stručně, ale přesně, původ a povahu tohoto sporu, o němž má za to, že jeho výsledek závisí na výkladu článku 101 SFEU. Z toho plyne, že předkládající soud dostatečně vymezil skutkový a právní rámec, v němž žádá o výklad unijního práva, aby umožnil Soudnímu dvoru dát na uvedenou žádost užitečnou odpověď.

               28

               Zatřetí společnost Hoechst a francouzská vláda tvrdí, že otázka položená předkládajícím soudem neodpovídá skutkovým okolnostem dotčeným v původním řízení, jelikož americké patenty, které jsou pro účely sporu v původním řízení jako jediné relevantní, nebyly zrušeny.

               29

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že je pravda, že předkládající soud formuloval svou otázku tak, že ji lze chápat v tom smyslu, že se týká specifické situace, kdy je nabyvatel licence povinen platit poplatky za využívání práv spojených s patenty navzdory zrušení těchto patentů.

               30

               Nicméně jak uvedl generální advokát v bodě 36 svého stanoviska, z formulace žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jak je v podstatě převzata v bodech 12 a 13 tohoto rozsudku, vyplývá, že předkládající soud si je vědom toho, že patent US 522 ze dne 15. prosince 1998 a patent US 140 ze dne 17. dubna 2001, o nichž je nesporné, že jsou jako jediné relevantní pro účely sporu v původním řízení, nebyly zrušeny. Zmínka předkládajícího soudu o zrušení patentů pouze přebírá některé údaje uvedené v bodech 193 a 194 třetího dílčího rozhodčího nálezu, jejichž obsah je zjevně v rozporu jak se zbytkem tohoto nálezu, zejména jeho body 51 až 53, tak s důkazy ve spise, který má Soudní dvůr k dispozici.

               31

               Předběžná otázka je tedy přípustná.

         K věci samé

               32

               Na úvod je třeba připomenout, že ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že společnost Genentech při rozhodčím řízení namítala, že není povinna hradit běžný poplatek, jelikož podle licenční smlouvy bylo předpokladem jeho hrazení to, aby jednak aktivátor CMVH byl přítomen v konečném výrobku rituximab a jednak výroba nebo využívání tohoto aktivátoru v případě neexistence uvedené smlouvy porušovaly práva spojená s patenty, které jsou předmětem licence. Rozhodce však tyto argumenty, které podle něj byly založeny na doslovném výkladu licenční smlouvy, odporujícímu obchodnímu cíli smluvních stran, kterým bylo umožnit společnosti Genentech používat aktivátor CMVH k výrobě proteinů bez vystavení se riziku žaloby pro porušení patentu podané nositelem těchto práv k této technologii, odmítl.

               33

               Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce rovněž vyplývá, že v rámci sporu v původním řízení společnost Genentech poukazuje na to, že třetí dílčí rozhodčí nález tím, že od ní vyžaduje placení běžného poplatku při neexistenci jakéhokoliv porušení práv z patentu, kdežto podle samotné licenční smlouvy měl být tento poplatek placen pouze v případě výrobků, jejichž výroba, používání nebo prodej by v případě neexistence této smlouvy porušovaly patenty, které jsou předmětem licence, ji nutí k neodůvodněným nákladům v rozporu s právem hospodářské soutěže.

               34

               I když se tedy zdá, že předkládající soud formálně omezil, jak již bylo uvedeno v bodě 29 tohoto rozsudku, svou předběžnou otázku na případ zrušení patentů, je třeba tuto otázku chápat tak, že se týká rovněž případu neporušení patentů, které jsou předmětem licence.

               35

               Za těchto podmínek je třeba chápat otázku položenou předkládajícím soudem tak, že se v podstatě táže, zda čl. 101 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby na základě takové licenční smlouvy, o jakou jde v původním řízení, byla nabyvateli licence uložena povinnost platit poplatek za využívání patentované technologie po celou dobu účinnosti této smlouvy v případě zrušení nebo neporušení patentů chránících tuto technologii.

               36

               Genentech a španělská vláda mají za to, že na tuto otázku je třeba odpovědět kladně. Hoechst, francouzská a nizozemská vláda a Komise tento názor nesdílejí.

               37

               Genentech rozhodci vytýká, že nezohlednil jednoznačné znění licenční smlouvy a článku 101 SFEU, když jí uložil povinnost hradit poplatky z tržeb z prodeje výrobku, který neporušuje patentovanou technologii. Tato společnost tvrdí, že kvůli tomuto omezení z hlediska účele a důsledku ve smyslu článku 101 SFEU musí v porovnání se svými konkurenty nést dodatečné náklady ve výši přibližně 169 milionů eur.

               38

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, jak uvedl i generální advokát v bodě 75 svého stanoviska, že Soudnímu dvoru nepřísluší, aby v rámci řízení o předběžné otázce opětovně posuzoval skutková zjištění rozhodce a jeho výklad licenční smlouvy, který provedl z hlediska německého práva a podle kterého je společnost Genentech povinna platit běžné poplatky bez ohledu na zrušení nebo neexistenci porušení práv vyplývajících z patentu dotčeného v původním řízení.

               39

               Kromě toho je třeba připomenout, že Soudní dvůr již v kontextu dohody o udělení výhradní licence rozhodl, že povinnost platit poplatek, a to i po uplynutí doby platnosti patentu, který je předmětem licence, může vycházet z obchodního posouzení hodnoty přisuzované možnostem využívání přiznaným licenční smlouvou, zejména pokud je tato povinnost obsažena v licenční smlouvě uzavřené před udělením uvedeného patentu (rozsudek ze dne 12. května 1989, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, bod 11). Za takových okolností, může-li nabyvatel licence smlouvu svobodně ukončit výpovědí s přiměřenou výpovědní lhůtou, nemůže povinnost platit poplatky po celou dobu platnosti smlouvy spadat do působnosti zákazu stanoveného článkem 101 odst. 1 SFEU (rozsudek ze dne 12. května 1989, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, bod 13).

               40

               Z rozsudku ze dne 12. května 1989, Ottung, (320/87, EU:C:1989:195), tedy vyplývá, že čl. 101 odst. 1 SFEU nezakazuje uložit smluvně placení poplatku za výhradní používání technologie, na kterou se již nevztahuje patent, pokud nabyvatel licence může svobodně tuto smlouvu vypovědět. Tento závěr vychází z konstatování, že tento poplatek představuje cenu, kterou je třeba zaplatit za obchodní využití technologie, která je předmětem licence, se zárukou, že poskytovatel licence nebude uplatňovat svá práva průmyslového vlastnictví. Dokud je dotčená licenční smlouva platná a nabyvatel licence ji může svobodně ukončit, je poplatek splatný, a to i když práva průmyslového vlastnictví vycházející z patentů poskytnutých výhradně nemohou být uplatněna vůči nabyvateli licence z důvodu uplynutí jejich platnosti. Takové okolnosti, zejména ta, že licenční smlouvu může nabyvatel licence svobodně ukončit, totiž umožňují vyloučit, aby hrazení poplatku narušovalo hospodářskou soutěž tím, že omezuje svobodu jednání nabyvatele licence nebo vede k uzavření trhu.

               41

               Toto řešení vycházející z rozsudku ze dne 12. května 1989, Ottung, (320/87, EU:C:1989:195), platí a fortiori v takové situaci, jako je situace v původním řízení. Jestliže totiž po dobu účinnosti licenční smlouvy je poplatek splatný i po uplynutí platnosti práv průmyslového vlastnictví, platí tím spíše totéž i před uplynutím platnosti těchto práv.

               42

               Skutečnost, že soudy státu udělení patentů dotčených v původním řízení rozhodly po ukončení licenční smlouvy, že využívání poskytnuté technologie ze strany společnosti Genentech neporušovalo práva vycházející z těchto patentů, nemá podle informací o německém právu použitelném na tuto smlouvu poskytnutých předkládajícím soudem vliv na splatnost poplatku za období předcházející tomuto ukončení. Z toho plyne, že vzhledem k tomu, že společnost Genentech má nadále možnost kdykoliv uvedenou smlouvu ukončit, povinnost platit poplatek po dobu účinnosti této smlouvy, kdy byla platná práva vycházející z postoupených patentů, nepředstavuje omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU.

               43

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 101 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby na základě takové licenční smlouvy, o jakou jde v původním řízení, byla nabyvateli licence uložena povinnost platit poplatek za využívání patentované technologie po celou dobu účinnosti této smlouvy v případě zrušení nebo neporušení patentů, které jsou předmětem licence, pokud nabyvatel licence mohl uvedenou smlouvu svobodně ukončit výpovědí s přiměřenou výpovědní lhůtou.

         K nákladům řízení

               44

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Článek 101 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby na základě takové licenční smlouvy, o jakou jde v původním řízení, byla nabyvateli licence uložena povinnost platit poplatek za využívání patentované technologie po celou dobu účinnosti této smlouvy v případě zrušení nebo neporušení patentů, které jsou předmětem licence, pokud nabyvatel licence mohl uvedenou smlouvu svobodně ukončit výpovědí s přiměřenou výpovědní lhůtou.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 6. února 2003. # Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (SENA) proti Nederlandse Omroep Stichting (NOS). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko. # Věc C-245/00.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. května 1982. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinnosti. # Věc 96/81.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. června 1982. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Věc 95/81.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 5. března 1998. # Hilmar Kulzer proti Freistaat Bayern. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundessozialgericht - Německo. # Článek 73. # Věc C-194/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. března 2002. # Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) proti Claude Hervein a Hervillier SA (C-393/99) a Guy Lorthiois a Comtexbel SA (C-394/99). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Tournai - Belgie. # Sociální zabezpečení. # Spojené věci C-393/99 a C-394/99.