title: Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 9. června 2009.#NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB proti Komisi Evropských společenství.#Žaloba na neplatnost - Státní podpory - Nařízení (ES) č. 659/1999 - Stížnost soutěžitele - Dopisy Komise stěžovateli - Existující podpora - Akt, který nelze napadnout žalobou - Nepřípustnost.#Věc T-152/06.

text:
         ROZSUDEK SOUDU (prvního senátu)
      9. června 2009 (
            *1
         )
      „Žaloba na neplatnost — Státní podpory — Nařízení (ES) č. 659/1999 — Stížnost soutěžitele — Dopisy Komise stěžovateli — Existující podpora — Akt, který nelze napadnout žalobou — Nepřípustnost“
      Ve věci T-152/06,

         NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB, se sídlem ve Stockholmu (Švédsko), zastoupená M. Merolou a L. Armatim, avocats,
      žalobkyně,
      proti

         Komisi Evropských společenství, zastoupené T. Scharfem, jako zmocněncem,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí, které je obsaženo v dopisech Komise ze dne 24. března a 28. dubna 2006 zaslaných NDSHT ohledně stížnosti týkající se státních podpor, které město Stockholm údajně protiprávně poskytlo společnosti Stockholm Visitors Board AB (věc CP 178/04 – Údajné státní podpory ve prospěch SVB AB),
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (první senát),
      ve složení V. Tiili, předsedkyně, F. Dehousse a I. Wiszniewska-Białecka (zpravodajka), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Kantza, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. července 2008,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Žalobkyně, NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB, je společností podle švédského práva, která provozuje činnosti cestovní kanceláře ve Stockholmu prostřednictvím své internetové stránky. Nabízí globální službu zahrnující rezervaci hotelových pokojů a turistickou kartu nazvanou „Stockholm à la carte“, která umožňuje jejím držitelům přístup k řadě služeb a infrastrukturám ve městě Stockholm, jako jsou muzea a místní doprava. Byla založena v roce 2001 po odchodu soukromých subjektů z Destination Stockholm AB (DSAB).

               2

               DSAB byla založena v roce 1980 rozhodnutím města Stockholm a rady hrabství Stockholm. DSAB byla partnerstvím tvořeným soukromými subjekty z odvětví turismu a městem Stockholm prostřednictvím městské nadace Stockholm Information Services (SIS) (dále jen „nadace SIS“). Jednalo se o dceřinou společnost většinově vlastněnou nadací SIS, která byla sama založena v roce 1978 za účelem turistické propagace města Stockholm a byla kontrolována a financována společně městem Stockholm a hrabstvím Stockholm. Od roku 1980 poskytovala DSAB ve Stockholmu ubytování v hotelích za snížené ceny a soubor služeb spojených s turismem zejména prostřednictvím karty nazvané „Stockholm Card“.

               3

               V roce 2001, po odchodu soukromých subjektů z DSAB, se orgány města Stockholm rozhodly reorganizovat DSAB tím, že spojí její zbývající činnosti s činnostmi nadace SIS. Dne 1. ledna 2002 změnila DSAB jméno a stala se Stockholm Visitors Board AB (dále jen „SVB“), společností vlastněnou městem Stockholm prostřednictvím různých dceřiných společností. Od roku 2002 byla SVB pověřena poskytováním turistických informací a propagací regionu Stockholm, činnostmi, které předtím vykonávala nadace SIS. V souvislosti s těmito činnostmi poskytování turistických informací vykonává SVB rovněž obchodní činnosti spočívající zejména ve službách rezervace hotelových pokojů a prodeje „Stockholm Card“, která nabízí bezplatný přístup k turistickým lokalitám a infrastrukturám města Stockholm.

               4

               Dne 23. září 2004 předala žalobkyně Komisi informace týkající se ročních subvencí přiznaných městem Stockholm SVB pro roky 2003, 2004 a 2005, přičemž tvrdila, že tyto subvence jsou státní podpory poskytnuté Švédským královstvím v rozporu s čl. 88 odst. 3 ES. Státní podpory tak, jak jsou popsány v této stížnosti a následných vyjádřeních předložených žalobkyní, jsou tvořeny ročními úvěry z rozpočtu města Stockholm ve prospěch SVB, pravidelnou náhradou ztrát vyplácenou SVB její mateřskou společností před zdaněním a přednostním přístupem k veřejným infrastrukturám, jako je placené parkoviště spravované městem Stockholm.

               5

               Ve své stížnosti žalobkyně tvrdí, že vzhledem k tomu, že není zaručeno, že nedojde k nadměrnému vyrovnání činností v oblasti veřejných informací, může SVB použít částky poskytnuté městem Stockholm k financování obchodních činností, které vykonává nad rámec své činnosti v oblasti turistických informací v hospodářské soutěži s dalšími vnitrostátními a mezinárodními podniky, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže. Tyto podpory by měly být při neexistenci schválení ze strany Komise považovány za protiprávní a neslučitelné se společným trhem.

               6

               Žalobkyně doplnila svou stížnost memorandem popisujícím podrobně historii, organizaci a činnosti SVB a požadovala, aby Komise přijala předběžná opatření podle článku 11 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] ES (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), až do doby, než rozhodne o slučitelnosti podpor se společným trhem, aby se zabránilo tomu, že žalobkyně utrpí podstatné a nenapravitelné škody.

               7

               Komise přezkoumala stížnost prostřednictvím žádostí o informace, které zaslala švédským orgánům, jakož i prostřednictvím výměny korespondence a schůzek se zástupci těchto orgánů a žalobkyně. Švédské orgány zaslaly Komisi informace obsahující zejména podrobné popisy vývoje činností turistické propagace města Stockholm od 30. let. Rovněž předaly Komisi seznam aktů přijatých městem Stockholm k provedení reorganizací, kterým tyto činnosti podléhaly, finanční informace týkající se každé činnosti nadace SIS a DSAB za finanční roky 1995 až 2001, jakož i informace týkající se příspěvků poskytnutých SVB městem Stockholm během let 2002, 2003 a 2004 a prognózy na rok 2005.

               8

               Dne 24. března 2006 ředitel ředitelství „Státní podpory 1: Soudržnost a hospodářská soutěž“ Generálního ředitelství pro hospodářskou soutěž Komise, který byl pověřený spisem (dále jen „ředitel služby Komise pověřený spisem“) zaslal žalobkyni dopis v následujícím znění:
               „EVROPSKÁ KOMISE
               GŘ pro hospodářskou soutěž
               Státní podpory 1: Soudržnost a hospodářská soutěž
               Ředitel […]
               Předmět: CP 178/2004 – Údajná státní podpora ve prospěch SVB AB
               […]
               Odvolávám se na Vaše dopisy ze dne 23. září 2004, 22. prosince 2004, 10. ledna 2005, 19. dubna 2005 a 14. února 2006, týkající se stížností uvedené v předmětu.
               Chtěl bych Vás informovat o skutečnosti, že na základě dostupných informací dospěly příslušné služby generálního ředitelství pro hospodářskou soutěž k závěru, že nejsou dostatečné důvody pro pokračování v přezkumu Vaší stížnosti. Jak víte, obdrželi jsme od dotyčného členského státu poměrně velké množství informací předaných poštou a při příležitosti schůzek. Všechny skutečnosti a okolnosti byly pozorně přezkoumány a analyzovány. Stížnost Vašeho klienta jsme vzali velmi vážně a udělali jsme vše možné pro to, abychom identifikovali porušení čl. 87 odst.1 ES.
               Z naší analýzy vyplývá, že činnosti spojené se ‚Stockholm Card‘ a s rezervací hotelových pokojů (s výjimkou parkovacích míst zahrnutých ve ‚Stockholm Card‘) jsou prováděny za tržních podmínek. Tyto činnosti tedy nejsou financovány státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Pokud jde o bezplatné využití některých parkovacích míst, je možné tvrdit, že není ovlivněn obchod, a i kdyby tomu tak bylo, tato podpora byla zahrnuta do ‚Stockholm Card‘ ještě před vstupem Švédska do Evropské unie v roce 1995, a tedy představuje existující podporu. Krom toho od 1. ledna 2006 již není tato služba ve ‚Stockholm Card‘ zahrnuta.
               Pokud jde o další činnosti (poskytování turistických informací atd.), zdá se, že spadají pod ustanovení upravující služby v obecném hospodářském zájmu (SOHZ). Nezdá se, že by existovaly křížové dotace ve prospěch hospodářských činností. I za předpokladu, že by vyrovnání za SOHZ bylo kvalifikováno jako státní podpora, byla by taková podpora poskytována za stejných podmínek již od doby předcházející roku 1995, a představovala by tedy existující podporu.
               Shrneme-li předcházející, pak důkladná šetření, která jsme ohledně této stížnosti provedli, ukazují, že se jedná o existující, a nikoliv protiprávní podporu, která je v každém případě slučitelná se společným trhem. Protože není třeba provést řízení o vhodných opatřeních stanovených v čl. 88 odst. 1 ES, nezamýšlíme přijmout v této věci žádná další opatření.
               Nicméně Vás chci upozornit na skutečnost, že pokud jste na rozdíl od našich služeb přesvědčen, že byla vyplacena protiprávní podpora, pak čl. 87 odst. 1 ES má přímý účinek a vytváří práva jednotlivců, která musí vnitrostátní soudy ochraňovat. Můžete se na ně tedy v této věci obrátit.
               […]“

               9

               Dopisem ze dne 5. dubna 2006 informovala žalobkyně Komisi, že z dopisu ze dne 24. března 2006 vyvodila, že přezkum financování poskytnutého městem Stockholm SVB dovedl Komisi k zamítnutí její stížnosti a k přijetí rozhodnutí nevznášet námitky proti údajným podporám podle článku 13 a čl. 4 odst. 2 a 3 nařízení č. 659/1999. Žalobkyně požádala Komisi, aby jí podle článku 20 téhož nařízení zaslala kopii tohoto rozhodnutí.

               10

               Dopisem ze dne 28. dubna 2006 (dále jen, spolu s dopisem ze dne 24. března 2006, „napadené dopisy“) odpověděl ředitel služby Komise pověřený spisem žalobkyni takto:
               „EVROPSKÁ KOMISE
               GŘ pro hospodářskou soutěž
               Státní podpory 1: Soudržnost a hospodářská soutěž
               Ředitel […]
               Předmět: CP 178/2004 – Údajná státní podpora ve prospěch SVB AB
               […]
               Odvolávám se na Váš dopis ze dne 5. dubna 2006 týkající se podpor uvedených v předmětu.
               Jak jsem vysvětlil v dopise ze dne 24. března 2006, služby Komise dospěly k závěru, že nejsou dostatečné důvody pro pokračování v přezkumu Vaší stížnosti. Z informací poskytnutých švédskými orgány v korespondenci a při příležitosti schůzek vyplývá, že opatření, na která poukazujete, nepředstavují protiprávní státní podpory.
               Proto Vám nemůžeme poskytnout rozhodnutí Komise podle článku 20 nařízení č. 659/1999, jak ve svém dopise požadujete.
               […]“

         Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

               11

               Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 6. června 2006 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

               12

               Podáním došlým kanceláři Soudu dne 1. září 2006 vznesla Komise námitku nepřípustnosti na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu.

               13

               Dne 9. listopadu 2006 předložila žalobkyně své vyjádření k námitce nepřípustnosti.

               14

               Usnesením ze dne 15. března 2007 si Soud (čtvrtý senát) vyhradil rozhodnout o námitce nepřípustnosti spolu s věcí samou a bylo stanoveno, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.

               15

               Komise dne 3. května 2007 předložila svou žalobní odpověď.

               16

               Dopisem ze dne 28. června 2007 se žalobkyně vzdala možnosti podat repliku.

               17

               Poté, co se změnilo složení senátů Soudu, byla soudkyně-zpravodajka přidělena k prvnímu senátu, kterému byla v důsledku toho projednávaná věc přidělena.

               18

               Na základě zprávy soudkyně-zpravodajky rozhodl Soud (první senát) o zahájení ústní části řízení.

               19

               Řeči účastnic řízení a odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 1. července 2008. Soud vyzval Komisi, aby předložila určité dokumenty ve lhůtě dvou týdnů. Komise předložila tyto dokumenty dne 11. července 2008. Dopisem ze dne 6. srpna 2008 vyjádřila žalobkyně své připomínky k těmto dokumentům.

               20

               Dne 23. ledna 2009 rozhodl Soud o ukončení ústní části řízení.

               21

               Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zamítl námitku nepřípustnosti a prohlásil žalobu za přípustnou;

                        —

                        zrušil rozhodnutí obsažené v napadených dopisech;

                        —

                        nařídil Komisi zahájit formální vyšetřovací řízení na základě čl. 88 odst. 2 ES;

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               22

               Komise navrhuje, aby Soud:

                        —

                        odmítl žalobu jako nepřípustnou nebo ji zamítl jako neopodstatněnou;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         Argumenty účastnic řízení

               23

               Komise tvrdí, že napadené dopisy nepředstavují rozhodnutí Komise ani samostatně, ani společně, a nepředstavují tak napadnutelný akt. Žaloba je proto nepřípustná.

               24

               Zaprvé napadené dopisy svým obsahem neodpovídají rozhodnutí. Aby mohl být podle judikatury dopis kvalifikován jako rozhodnutí ve smyslu článku 230 ES, nepostačuje, aby byl zaslán orgánem Společenství v odpověď na určitou žádost. Dopis ze dne 24. března 2006 uvádí, že to jsou příslušné služby Generálního ředitelství pro hospodářskou soutěž, a nikoliv Komise nebo člen Komise pověřený věcmi hospodářské soutěže, kdo dospěl k závěru o nepokračování v šetření. Dopis ze dne 28. dubna 2006 výslovně v odpovědi na žádost žalobkyně uvádí, že neexistuje rozhodnutí Komise, které by jí mohlo být sděleno. Komise nepřijala konečné stanovisko. Ve své žalobě žalobkyně navíc opakovaně uplatňuje neexistenci konečného stanoviska Komise. Napadené dopisy byly určeny k tomu, aby informovaly žalobkyni, že služby Komise nenašly dostatečné důvody pro to, aby se vyjádřily ve věci nebo pokračovaly v přezkumu tvrzené podpory. Skutečnost, že služby Komise ve snaze o transparentnost uvedly své úvahy k věci, nebrání tomu, aby byly napadené dopisy považovány za informace ve smyslu článku 20 nařízení č. 659/1999.

               25

               Argument žalobkyně, že nezáleží na formě, v jaké bylo údajné rozhodnutí přijato, není v projednávaném případě relevantní, jelikož žalobkyně by musela prokázat, že napadené dopisy představují co do obsahu rozhodnutí. Jelikož napadené dopisy neměly žádný právní účinek na situaci žalobkyně, nemohou být kvalifikovány jako rozhodnutí. Krom toho napadené dopisy neuvádí právní základ, byly zaslány službami generálního ředitelství pro hospodářskou soutěž, a nikoliv Komisí jako sborem nebo členem Komise oprávněným za tímto účelem a byly zaslány žalobkyni, a nikoliv Švédskému království. Jedná se o doplňující informace nasvědčující tomu, že napadené dopisy, ať už samostatně nebo společně, neobsahují rozhodnutí Komise.

               26

               Komise zadruhé uplatňuje, že nepřijala ani rozhodnutí, ani konečné stanovisko. V napadených dopisech Komise neuvedla, že přijala rozhodnutí na základě článku 13 nebo článku 4 nařízení č. 659/1999. Skutečnost, že žalobkyně v dopise ze dne 5. dubna 2006 žádá Komisi, aby jí zaslala rozhodnutí, ukazuje, že nepovažuje dopis ze dne 24. března 2006 za rozhodnutí. Dopis ze dne 28. dubna 2006 se omezuje na informování žalobkyně, že jí nemůže být poskytnuto žádné rozhodnutí. Spojení těchto dvou dopisů, z nichž žádný neobsahuje rozhodnutí, nemůže představovat rozhodnutí. Komise uvádí, že za předpokladu, že by se věc týkala protiprávních podpor, nepřijala žádné z rozhodnutí stanovených v článku 4 nařízení č. 659/1999 ani s konečnou platností netvrdila, že dotčená opatření byla existující podpory. Služby Komise se zastavily ve fázi řízení, která předchází fázi, ve které si Komise musí zvolit, zda přijme rozhodnutí. V rozsahu, v němž se jeví, že žalobkyně konkludentně připouští nečinnost Komise, a za předpokladu, že Komise byla povinna jednat, měla žalobkyně podat žalobu pro nečinnost.

               27

               Zatřetí Komise uvádí, že pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení, mohou být předmětem žaloby ve smyslu článku 230 ES. Když neexistovalo rozhodnutí Komise, nebyla právní situace žalobkyně změněna zasláním napadených dopisů.

               28

               Žalobkyně má za to, že námitka nepřípustnosti vznesená Komisí musí být zamítnuta. Z judikatury vyplývá, že dopis zaslaný stěžovateli, který obsahuje konečné stanovisko Komise v oblasti státních podpor, představuje rozhodnutí, i když nebyl určen dotyčnému členskému státu. Prohlášení, podle kterého služby Komise dospěly k závěru, že nejsou dostatečné důvody pro pokračování v přezkumu stížnosti, představuje konečné rozhodnutí, kterým Komise odepřela zahájit formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES a věc odložila. Napadené dopisy jsou tedy napadnutelným aktem ve smyslu článku 230 ES.

               29

               Žalobkyně tvrdí, že podle judikatury je za účelem určení, zda akt vyvolává právně závazné účinky, a tedy může být předmětem žaloby na neplatnost, třeba přezkoumat obsah aktu. Nezáleží na tom, v jaké formě bylo rozhodnutí přijato. Napadené dopisy přitom obsahují společně nebo odděleně konečné stanovisko Komise ohledně stížnosti žalobkyně a mají účinky na její právní postavení. Jakožto přímý soutěžitel společnosti, která má prospěch z údajných podpor, by byla žalobkyně kvalifikována jako zúčastněná strana ve smyslu čl. 1 písm. h) nařízení č. 659/1999 a byly by jí přiznány procesní záruky vymezené v čl. 88 odst. 2 ES a článku 6 nařízení č. 659/1999, pokud by bylo zahájeno formální vyšetřovací řízení.

               30

               Podle žalobkyně všechny argumenty Komise týkající se nepřípustnosti žaloby se vztahují výlučně k formě, a nikoliv k obsahu napadených dopisů a žádný z nich není relevantní. Zaprvé je irelevantní skutečnost, že napadené dopisy byly zaslány ředitelem služby generálního ředitelství pro hospodářskou soutěž Komise. Bez výhrady upřesňující, že tyto dopisy vyjadřují pouze osobní názor jejich autora, musí být napadené dopisy považovány za uvedení stanoviska Komise, a jsou tedy soudně přezkoumatelné.

               31

               Zadruhé, Komise nemůže tvrdit, že skutečnost, že napadené dopisy nebyly zaslány členskému státu, ukazuje, že nepředstavují rozhodnutí Komise. Žalobkyně připomíná, že podle judikatury může být dopis zaslaný stěžovateli, který uvádí konečné stanovisko Komise ohledně státní podpory, předmětem žaloby na neplatnost. V opačném případě by byl stěžovatel zbaven možnosti zpochybnit konečné stanovisko Komise k jeho stížnosti a Komise by mohla obejít své povinnosti podle nařízení č. 659/1999.

               32

               Zatřetí, odmítnutí Komise předat žalobkyni kopii rozhodnutí potvrzuje, že dopis ze dne 24. března 2006 představoval konečné stanovisko Komise. Jelikož žalobkyně nemohla získat doplňující odůvodnění, spočíval její jediný možný opravný prostředek ve zpochybnění rozhodnutí obsaženého v napadených dopisech. Krom toho žalobkyně zdůrazňuje, že opatrná formulace použitá v napadených dopisech ukazuje, že Komise měla pochybnosti ohledně kvalifikace a slučitelnosti dotčených opatření, která ji měla vést k zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Komise se nespokojila s tvrzením, že neexistuje dostatečný základ k vyjádření se k případu, jak by učinila v případě neformálního sdělení podle čl. 20 odst. 2 nařízení č. 659/1999. Přes opatrnou formulaci obsah napadených dopisů jasně ukazuje, že Komise přijala v odpověď na stížnost žalobkyně jasné a konečné stanovisko.

               33

               Rovněž není možné chápat napadené dopisy jako přípravné akty, protože jejich obsah ukazuje, že Komise nezamýšlela přijmout další opatření v rámci přezkumu podpor uvedených ve stížnosti. Procesní záruky přiznané stěžovatelům v oblasti státních podpor by se staly zcela neúčinnými, kdyby Komise požívala imunity pouze z důvodu, že ve svých rozhodnutích používá opatrné formulace.

               34

               Konečně, argument Komise, podle kterého měla žalobkyně v případě neexistence rozhodnutí podat žalobu pro nečinnost, musí být v projednávaném případě zamítnut. Z judikatury vyplývá, že taková žaloba nemůže být podána v případě přijetí jasného a výslovného stanoviska Komise ke stížnosti. Protože články 230 ES a 232 ES tvoří jeden a tentýž právní prostředek, musí být zpochybněn akt, který obsahuje stanovisko Komise, a v důsledku toho je tato žaloba na neplatnost vhodným postupem.

         Závěry Soudu

               35

               Podle ustálené judikatury pro to, aby byl dopis kvalifikován jako rozhodnutí ve smyslu článku 230 ES, a bylo tak možné proti němu podat žalobu na neplatnost, není dostačující, aby byl zaslán orgánem Společenství osobě, jíž je určen, v odpověď na její žádost (rozsudky Soudu ze dne 22. května 1996, AITEC v. Komise, T-277/94, Recueil, s. II-351, bod 50, a ze dne 22. října 1996, CSF a CSME v. Komise, T-154/94, Recueil, s. II-1377, bod 51; usnesení Soudu ze dne 5. listopadu 2003, Kronoply v. Komise, T-130/02, Recueil, s. II-4857, bod 42).

               36

               Podle ustálené judikatury jsou akty, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 230 ES, pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že tato opatření podstatným způsobem mění jeho právní postavení (rozsudek Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, Recueil, s. 2639, bod 9; rozsudek Soudu ze dne 5. dubna 2006, Deutsche Bahn v. Komise, T-351/02, Sb. rozh. s. II-1047, bod 35, a usnesení Kronoply v. Komise, bod 35 výše, bod 43).

               37

               Při určování toho, zda akt nebo rozhodnutí takovéto účinky vyvolává, je třeba se zaměřit na jeho podstatu (usnesení Kronoply v. Komise, bod 35 výše, bod 44). Naproti tomu forma, v níž je akt nebo rozhodnutí přijato, je pro posouzení přípustnosti žaloby na neplatnost v zásadě nerozhodná (viz v tomto smyslu rozsudek IBM v. Komise, bod 36 výše, bod 9).

               38

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když rozhodnutí, které ukončuje přezkum slučitelnosti opatření podpory ve smyslu článku 4 nařízení č. 659/1999 se Smlouvou o ES, má vždy za adresáta dotyčný členský stát, může sdělení zaslané stěžovateli odrážet obsah takového rozhodnutí, i když nebylo zasláno dotyčnému členskému státu (usnesení Soudu ze dne 30. září 1999, UPS Europe v. Komise, T-182/98, Recueil, s. II-2857, bod 38).

               39

               Úvodem je třeba připomenout režim použitelný v oblasti státních podpor tak, jak je stanoven nařízením č. 659/1999.

               40

               Jakmile Komise na základě čl. 10 odst. 1 nařízení č. 659/1999 přezkoumá informace týkající se údajné protiprávní podpory, článek 13 téhož nařízení jí ukládá, pokud jde o protiprávní podpory, aby ukončila předběžnou fázi přezkumu přijetím rozhodnutí podle článku 4 téhož nařízení.

               41

               Kromě této možnosti přijmout rozhodnutí na základě článku 4 nařízení č. 659/1999 nemá Komise, pokud jsou jí předloženy informace o případné existenci státní podpory, jinou možnost než uvědomit zúčastněné strany na základě čl. 20 odst. 2 druhé věty téhož nařízení, že „[informace] neposkytují dostatečný základ k vyjádření se k případu“ (rozsudek Deutsche Bahn v. Komise, bod 36 výše, bod 43).

               42

               Z judikatury vyplývá, že při posouzení toho, zda dopis zaslaný stěžovateli v odpověď na stížnost představuje napadnutelný akt, musí Soud určit s ohledem na podstatu napadnutého aktu, zda tento představuje rozhodnutí ve smyslu článku 4 nařízení č. 659/1999, nebo pouze neformální sdělení, jak je stanoveno v čl. 20 odst. 2 druhé větě téhož nařízení (viz v tomto smyslu rozsudek Deutsche Bahn v. Komise, bod 36 výše, bod 44).

               43

               Jak vyplývá z řízení použitelného na stížnosti v oblasti státních podpor tak, jak je stanoveno v nařízení č. 659/1999, a zejména v jeho čl. 20 odst. 2, i když má Komise povinnost přezkoumávat bezodkladně informace týkající se údajné protiprávní podpory, které jsou jí předány třetími osobami prostřednictvím stížnosti, není povinna přijmout rozhodnutí ve smyslu článku 4 tohoto nařízení v odpověď na každou stížnost.

               44

               Povinnost Komise přijmout rozhodnutí v odpověď na stížnost se týká pouze předpokladu stanoveného v článku 13 nařízení č. 659/1999. Článek 20 odst. 2 druhá věta téhož nařízení stanoví, že Komise se může omezit na informování stěžovatele dopisem, že neexistuje dostatečný základ k vyjádření se k případu. Tak je tomu zejména v případě, když je nepoužitelný článek 13 nařízení č. 659/1999, protože se stížnost netýká protiprávní podpory, ale ve skutečnosti se vztahuje k existující podpoře.

               45

               Za účelem určení toho, zda je projednávaná žaloba přípustná, je třeba zkoumat, zda z podstaty napadených dopisů vyplývá, že mohou být považovány za rozhodnutí ve smyslu článku 4 nařízení č. 659/1999, jelikož měly ve skutečnosti za adresáta dotyčný členský stát a ovlivňovaly zájmy žalobkyně tím, že podstatným způsobem měnily její právní postavení.

               46

               Zaprvé je třeba analyzovat obsah napadených dopisů.

               47

               V dopise ze dne 24. března 2006 informoval ředitel služby Komise pověřený spisem žalobkyni, že má za to, že nejsou dostatečné důvody pro pokračování v přezkumu stížnosti. Zdůraznil, že stížnost pozorně přezkoumal.

               48

               Nejdříve je třeba uvést, že když ředitel služby Komise pověřený spisem uvedl v první části třetím pododstavci dopisu ze dne 24. března 2006, že činnosti spojené se „Stockholm Card“ (s výjimkou parkovacích míst) a rezervací hotelových pokojů byly vykonávány za tržních podmínek, konstatoval, že tyto činnosti nebyly financovány subvencemi oznámenými ve stížnosti. Tím neuvedl, že subvence oznámené ve stížnosti nesplňovaly podmínky nezbytné k tomu, aby byly kvalifikovány jako státní podpora ve smyslu článku 87 ES. Proto není možné z této první části třetího pododstavce dopisu ze dne 24. března 2006 vyvodit, že Komise tvrdí, že subvence oznámené ve stížnosti nejsou v tomto ohledu státními podporami.

               49

               Dále, v druhé části třetího pododstavce dopisu ze dne 24. března 2006 uvedl ředitel služby Komise pověřený spisem, že je možné tvrdit, že bezplatné využití některých parkovacích míst ze strany SVB neovlivňuje obchod, a v každém případě byla tato podpora zahrnuta do ‚Stockholm Card‘ ještě před rokem 1995, tedy před vstupem Švédska do Evropské unie, a jedná se o existující podporu. Ve čtvrtém pododstavci dopisu ze dne 24. března 2006 upřesnil, že se zdá, že další činnosti SVB spadají pod ustanovení upravující služby v obecném hospodářském zájmu (SOHZ) a že za předpokladu, že by jejich financování představovalo státní podporu, byla by poskytována za stejných podmínek již od doby předcházející roku 1995 a představovala by existující podporu. Z toho vyplývá, že jelikož měl ředitel služby Komise pověřený spisem za to, že podpory oznámené ve stížnosti představují existující podpory, nezkoumal důkladněji jejich kvalifikaci jako státní podpory.

               50

               Konečně, ředitel služby Komise pověřený spisem pro shrnutí uvedl, že přezkum stížnosti ukázal, že oznámená opatření představují existující, a nikoliv protiprávní podpory.

               51

               V dopise ze dne 28. dubna 2006, v odpovědi na dopis žalobkyně ze dne 5. dubna 2006, připomenul ředitel služby Komise pověřený spisem, že opatření oznámená ve stížnosti nepředstavují protiprávní podpory, a že v důsledku toho není možné žalobkyni poskytnout rozhodnutí na základě článku 20 nařízení č. 659/1999.

               52

               Z dopisu ze dne 28. dubna 2006, jakož i z podstaty dopisu ze dne 24. března 2006 tedy jasně vyplývá, že Komise měla po předběžném přezkumu informací, které jí předal dotyčný členský stát, za to, že opatření oznámená ve stížnosti nepředstavují protiprávní podpory ve smyslu čl. 1 písm. f) nařízení č. 659/1999. V napadených dopisech Komise pouze informovala žalobkyni o tom, že z prvního předběžného hodnocení vyplývá, že podpory oznámené ve stížnosti představují existující podpory spadající do řízení podle čl. 88 odst. 1 ES.

               53

               Krom toho je třeba uvést, že i kdyby Komise tvrdila v první části třetího pododstavce dopisu ze dne 24. března 2006, že činnosti spojené se „Stockholm Card“ a s rezervací hotelových pokojů byly financovány subvencemi oznámenými ve stížnosti, neměnilo by to její závěr, podle kterého tyto subvence představují existující podpory, protože byly vypláceny již v době před rokem 1995.

               54

               Z podstaty napadených dopisů proto vyplývá, že se Komise rozhodla nevyhovět stížnosti z důvodu, že dotčené podpory představují existující podpory.

               55

               V tomto ohledu nemohla Komise na jednání platně tvrdit ani to, že nemohla rozumět napadeným dopisům, ani to, že z dopisu ze dne 24. března 2006, který obsahuje vágní formulace, vyplývá, že její služba neuvedla žádný důvod pro nepokračování v přezkumu stížnosti.

               56

               Zadruhé je třeba zkoumat, zda napadené dopisy v rozsahu, v němž kvalifikovaly podpory oznámené ve stížnosti jako existující podpory, mohou být považovány za rozhodnutí, které ovlivňuje zájmy žalobkyně tím, že podstatným způsobem mění její právní postavení.

               57

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že v oblasti existujících podpor přísluší iniciativa pouze Komisi (rozsudek Soudního dvora ze dne 9. srpna 1994, Namur-Les assurances du crédit, C-44/93, Recueil, s. I-3829, bod 11). V rámci pravomoci přiznané Komisi k průběžnému přezkumu existujících podpor, nemůže být Komise prostřednictvím stížnosti donucena k tomu, aby členskému státu zaslala doporučení, které navrhuje vhodná opatření podle článku 18 nařízení č. 659/1999 (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 22. října 1996, Salt Union v. Komise, T-330/94, Recueil, s. II-1475, body 33 až 35).

               58

               Krom toho z judikatury vyplývá, že pokud informace poskytnuté členským státem umožňují v rámci předběžného hodnocení usoudit, že je pravděpodobné, že dotčená opatření představují existující podpory, musí se jimi Komise zabývat v procesním rámci stanoveném v odstavcích 1 a 2 článku 88 ES. Naproti tomu, pokud informace poskytnuté členským státem neumožňují dospět k tomuto předběžnému závěru nebo pokud členský stát nedodá v tomto směru žádné podklady, musí se Komise zabývat těmito opatřeními v procesním rámci stanoveném odstavci 3 a 2 téhož článku (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. května 2005, Itálie v. Komise, C-400/99, Sb. rozh. s. I-3657, bod 55).

               59

               Krom toho je třeba uvést, že řízení použitelné v oblasti existujících podpor stanovené v článcích 17 až 19 nařízení č. 659/1999 nepočítá se žádným rozhodnutím určeným dotyčnému členskému státu, které by mohla Komise přijmout při ukončení předběžné fáze přezkumu.

               60

               Z toho vyplývá, že stěžovatel nemůže Komisi prostřednictvím jí zaslané stížnosti přinutit, aby posoudila slučitelnost existující podpory. Pokud má Komise po prvním hodnocení za to, že se stížnost netýká protiprávních podpor, ale existujících podpor, nemá povinnost přijmout rozhodnutí ve smyslu článku 4 nařízení č. 659/1999 určené dotyčnému členskému státu a nemůže být nucena zahájit řízení podle čl. 88 odst. 1 ES.

               61

               V projednávaném případě je třeba připomenout, že Komise dospěla v napadených dopisech k závěru, že podpory oznámené ve stížnosti jsou existujícími podporami. Z toho vyplývá, že když článek 13 nařízení č. 659/1999 týkající se protiprávních podpor nebyl použitelný, nemohla Komise přijmout rozhodnutí ve smyslu článku 4 nařízení č. 659/1999. Na stížnost žalobkyně tedy mohla reagovat pouze tak, že jí na základě čl. 20 odst. 2 druhé věty nařízení č. 659/1999 informovala, že neexistuje dostatečný základ k vyjádření se k případu.

               62

               Navíc z napadených dopisů vyplývá, že předběžné hodnocení podpor oznámených ve stížnosti vedlo Komisi k závěru, že je třeba použít řízení podle čl. 88 odst. 1 ES z důvodu, že se jedná o existující podpory. Proto v rozporu s tvrzením žalobkyně nejsou napadené dopisy rozhodnutím o odložení věci z důvodu, že by tyto subvence nepředstavovaly státní podporu.

               63

               Krom toho v rozporu s tvrzením žalobkyně napadené dopisy nepředstavují ani odmítnutí zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 ES. Je totiž třeba konstatovat, že Komise ani nemohla zahájit toto řízení, protože první přezkum, který provedla, ukázal, že dotčené podpory představují existující podpory (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 5. října 1994, Itálie v. Komise, C-47/91, Recueil, s. I-4635, bod 24, a rozsudek CSF a CSME v. Komise, bod 35 výše, bod 49).

               64

               Je třeba doplnit, že by bylo v rozporu s hospodárností řízení o kontrole státních podpor, domnívat se, že když Komise informuje stěžovatele, že jeho stížnost se týká existující podpory, přijímá nezbytně rozhodnutí ve smyslu článku 4 nařízení č. 659/1999. Takové řešení by znamenalo, že když je Komisi podána stížnost týkající se existující podpory, má povinnost přezkoumat její slučitelnost se společným trhem. Nicméně, jak bylo uvedeno v bodě 57 výše, na základě čl. 88 odst. 1 ES přísluší iniciativa k zahájení řízení o průběžné kontrole existujících kontrol výlučně Komisi.

               65

               V důsledku toho Komise, která měla za to, že podpory oznámené ve stížnosti jsou existující podpory, právem v dopise ze dne 28. dubna 2006 uvedla, že nemůže zaslat – jak požadovala žalobkyně v dopise ze dne 5. dubna 2006 – kopii rozhodnutí ve smyslu článku 4 nařízení č. 659/1999.

               66

               Krom toho je třeba připomenout, že podle judikatury může být režim existujících podpor nadále prováděn, dokud Komise nekonstatuje jeho neslučitelnost se společným trhem (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. března 1994, Banco Exterior de España, C-387/92, Recueil, s. I-877, bod 20, a usnesení Soudu ze dne 2. června 2003, Forum 187 v. Komise, T-276/02, Recueil, s. II-2075, bod 48).

               67

               Z judikatury rovněž vyplývá, že když se Komise rozhodne zabývat se podporou v rámci průběžného přezkumu existujících podpor, nemění se právní situace až do případného přijetí návrhů vhodných opatření dotyčným členským státem nebo až do přijetí konečného rozhodnutí Komisí (rozsudek Soudního dvora ze dne 9. října 2001, Itálie v. Komise, C-400/99, Recueil, s. I-7303, bod 61).

               68

               Proto napadené dopisy v rozsahu, v němž kvalifikují podpory oznámené ve stížnosti jako existující podpory, nevykazují vlastnosti rozhodnutí se závaznými právními účinky, které by mohly ovlivnit zájmy žalobkyně.

               69

               Tento závěr není zpochybněn údajem obsaženým v dopise ze dne 24. března 2006, podle kterého podpory oznámené ve stížnosti a kvalifikované jako existující podpory jsou „v každém případě slučitelné se společným trhem“. Jak Komise rovněž uvádí v tomto dopise, jedná se jednak o informování stěžovatele, že v daném okamžiku nezamýšlí zahájit řízení podle čl. 88 odst. 1 ES, což podle judikatury citované v bodě 57 výše spadá do její výlučné iniciativy. Krom toho na základě judikatury citované v bodě 66 výše nevyvolává taková informace závazné právní účinky, které by mohly ovlivnit zájem žalobkyně.

               70

               Z výše uvedeného vyplývá, že napadené dopisy musí být považovány za neformální sdělení, jaké je stanoveno v čl. 20 odst. 2 druhé větě nařízení č. 659/1999, jehož obsah neodráží rozhodnutí ve smyslu článku 4 téhož nařízení. Napadené dopisy tedy nepředstavují napadnutelný akt ve smyslu článku 230 ES.

               71

               Konečně je třeba připomenout, že v rámci kontroly, zda členské státy dodržují povinnosti plynoucí z článků 87 ES a 88 ES, mají Komise a vnitrostátní soudy odlišné úlohy, které se vzájemně doplňují. Úlohou vnitrostátního soudu je chránit práva, která jednotlivci vyvozují z přímého účinku zákazu uvedeného v poslední větě čl. 88 odst. 3 ES. Na vnitrostátní soud je tedy možné se obrátit za účelem konstatování protiprávnosti státní podpory a nařízení jejího vrácení.

               72

               Nepřípustnost této žaloby tak nezbavuje žalobkyni možnosti nechat legalitu dotčené podpory přezkoumat soudem. Vnitrostátní soudy totiž musí zajistit, aby z porušení čl. 88 odst. 3 poslední věty ES byly v souladu s jejich vnitrostátním právem vyvozeny všechny důsledky, pokud jde jak o platnost aktů provádějících opatření podpory, tak o vymáhání finančních podpor poskytnutých v rozporu s tímto ustanovením (rozsudky Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires et Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C-354/90, Recueil, s. I-5505, bod 12, a ze dne 12. února 2008, CELF a Ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, Sb. rozh. s. I-469, bod 41).

               73

               Návrh žalobkyně směřující k tomu, aby Soud nařídil Komisi zahájit formální vyšetřovací řízení, je krom toho nepřípustný, protože podle ustálené judikatury je v rámci žaloby na neplatnost podle článku 230 ES pravomoc soudu Společenství omezena na přezkum legality napadeného aktu a Soud při výkonu svých pravomocí nemůže dávat příkazy orgánům Společenství (rozsudek Soudního dvora ze dne 8. července 1999, DSM v. Komise, C-5/93 P, Recueil, s. I-4695, bod 36, a rozsudek Soudu ze dne 24. února 2000, ADT Projekt v. Komise, T-145/98, Recueil, s. II-387, body 83 a 84).

               74

               Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že žaloba je v plném rozsahu nepřípustná.

         K nákladům řízení

               75

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               SOUD (první senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se odmítá jako nepřípustná.

                           2)

                           NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Tiili
                     Dehousse
                     Wiszniewska-Białecka
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. června 2009.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 26. října 1995. # S. E. Klaus proti Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nizozemsko. # Sociální zabezpečení. # Věc C-482/93.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. března 1997. # Ayse Süzen proti Zehnacker Gebäudereinigung GmbH Krankenhausservice. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arbeitsgericht Bonn - Německo. # Věc C-13/95.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 15. července 1997. # R proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-187/95.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. dubna 1994. # Ballast Nedam Groep NV proti Belgische Staat. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van State - Belgie. # Volný pohyb služeb. # Věc C-389/92.


title: Rozsudek Soudního dvora (pléna) ze dne 23. března 2004. # Francouzská republika proti Komisi Evropských společenství. # Věc C-233/02.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pléna)
      23. března 2004(*)

      „Hlavní zásady o spolupráci v oblasti regulace a o transparentnosti uzavřené se Spojenými státy americkými – Nezávaznost“
      Ve věci C‑233/02,
      Francouzská republika, zastoupená R. Abrahamem, G. de Berguesem a P. Boussaroquem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

       žalobkyně,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené P. J. Kuijperem a A. van Solingem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

       žalované,
      podporované
      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným J. Collinsem, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Hoskinsem, barrister, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejším účastníkem,
      jejímž předmětem je zrušení rozhodnutí, kterým Komise uzavřela se Spojenými státy americkými dohodu o hlavních zásadách o spolupráci
         v oblasti regulace a o transparentnosti,

      SOUDNÍ DVŮR (plénum),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans (zpravodaj), C. Gulmann a J. N. Cunha Rodrigues, předsedové
         senátů, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet a R. Schintgen, F. Macken a N. Colneric, a S. von Bahr, soudci,

      generální advokát: S. Alber,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím ke zprávě soudce zpravodaje,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. září 2003,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 21. června 2002 se Francouzská republika na základě článku 230 ES domáhá zrušení
         rozhodnutí, kterým Komise Evropských společenství uzavřela se Spojenými státy americkými dohodu s názvem „hlavní zásady o spolupráci
         v oblasti regulace a o transparentnosti“ (dále jen „napadené rozhodnutí“ a „hlavní zásady“).

       Právní a skutkový rámec
       Smlouva
      2        Hlava IX. třetí části Smlouvy o ES, nadepsaná „Společná obchodní politika“, obsahuje čl. 133 odst. 1 až 4 ES, který stanoví:

      „1.      Společná obchodní politika se zakládá na jednotných zásadách, zejména pokud jde o úpravy celních sazeb, uzavírání celních
         a obchodních dohod, sjednocování liberalizačních opatření, vývozní politiku a obchodní ochranná opatření, jako jsou opatření
         pro případ dumpingu a subvencování.

      2.      Komise předkládá Radě návrhy k provádění společné obchodní politiky.
      3.      Je-li třeba sjednat dohody s jedním nebo více státy nebo s mezinárodními organizacemi, podá Komise doporučení Radě; Rada zmocní
         Komisi, aby zahájila potřebná jednání.

      Komise při vedení těchto jednání konzultuje zvláštní výbor, který jmenuje Rada, aby jí v tomto úkolu napomáhal, a řídí se
         směrnicemi, které jí Rada může poskytnout.

      Použijí se příslušná ustanovení článku 300.
      4.      Rada při výkonu pravomocí, které jí byly tímto článkem svěřeny, rozhoduje kvalifikovanou většinou.“
      3        Článek 300 odst. 1 až 3 ES zní:

      „1.      Předpokládá-li tato smlouva uzavření dohod mezi Společenstvím a jedním nebo více státy nebo mezinárodními organizacemi, předloží
         Komise doporučení Radě, která zmocní Komisi zahájit nezbytná jednání. Komise při vedení těchto jednání konzultuje zvláštní
         výbory, které jmenuje Rada, aby jí v tomto úkolu pomáhaly, a řídí se směrnicemi, které jí Rada může poskytnout.

      Rada při výkonu pravomocí svěřených jí tímto odstavcem rozhoduje kvalifikovanou většinou, s výjimkou případů stanovených v odst. 2
         prvním pododstavci, kdy rozhoduje jednomyslně.

      2.      S výhradou působnosti svěřené v této oblasti Komisi rozhoduje Rada na návrh Komise kvalifikovanou většinou o podpisu, který
         může být doplněn rozhodnutím o prozatímním uplatňování před vstupem v platnost, jakož i o uzavírání dohod. Rada rozhoduje
         jednomyslně, dotýká-li se dohoda oblasti, v níž je pro přijetí vnitřních předpisů požadována jednomyslnost, a v případě dohod
         uvedených v článku 310.

      […]
      3.      Nejedná-li se o dohody uvedené v čl. 133 odst. 3, uzavírá dohody Rada po konzultaci s Evropským parlamentem, a to i v případech,
         kdy se dohoda dotýká oblasti, v níž je pro přijetí vnitřních předpisů požadován postup uvedený v článku 251 nebo v článku
         252. […]“

       Deklarace o transatlantickém hospodářském partnerství mezi Evropskou unií a Spojenými státy americkými
      4        Na vrcholném zasedání v Londýně dne 18. května 1998 přijaly Evropská unie a Spojené státy americké (dále jen „partneři“) deklaraci
         o transatlantickém hospodářském partnerství.

      5        V bodě 10 této deklarace partneři v zásadě uvádějí, že své úsilí zaměří na odstranění překážek s podstatným dopadem na transatlantický
         obchod a investice a zvláště překážek regulační povahy, které omezují možnost pronikání na trhy s výrobky nebo službami.

      6        V bodě 17 uvedené deklarace partneři oznamují svůj záměr:

      –        stanovit co možná nejdříve plán, v němž budou určeny oblasti společného dvoustranného i mnohostranného postupu, spolu s harmonogramem
         dosahování konkrétních výsledků;

      –        podniknout veškeré nezbytné kroky, aby bylo umožněno rychlé uskutečnění tohoto plánu, včetně veškerých zmocnění nezbytných
         k zahájení jednání.

      7        V poznámce pod čarou v této deklaraci se uvádí, že tato deklarace neobsahuje žádné zmocnění k jednání pro Evropskou unii.

       Akční plán týkající se transatlantického hospodářského partnerství
      8        Partneři přijali akční plán týkající se transatlantického hospodářského partnerství, který byl Radou Evropské unie schválen
         dne 9. listopadu 1998 (dále jen „akční plán“). V tomto rámci Rada zmocnila Komisi k zahájení jednání za účelem uzavření dvoustranných
         dohod se Spojenými státy americkými zejména v oblasti technických překážek obchodu (tisková zpráva Rady č. 12560/98 ze dne
         9. listopadu 1998).

      9        Třetí část akčního plánu, která je věnována dvoustrannému postupu, obsahuje bod 3.1 věnovaný technickým překážkám obchodu
         se zbožím. Bod 3.1.1 tohoto plánu, nadepsaný „spolupráce v oblasti regulace“, stanoví, že partneři přijmou různá opatření,
         zejména:

      –        určení a provedení společně definovaných obecných principů/hlavních zásad k zajištění účinné spolupráce v oblasti regulace;
      –        společné posouzení vzájemně dohodnutých otázek, zejména přístup k regulačním procesům obou stran z hlediska transparentnosti
         a účasti veřejnosti – včetně možnosti účinného spolupůsobení všech zúčastněných stran v těchto procesech a zajištění přiměřeného
         zohlednění jejich stanovisek;

      –        na základě této analýzy zjištění způsobů, jak zlepšit vzájemný přístup k regulačním procesům obou partnerů, a společné definování
         obecných principů/hlavních zásad týkajících se těchto procesů, a to při dodržení nezávislosti regulačních orgánů obou partnerů.

       Hlavní zásady
       Projednání hlavních zásad
      10      Jednání o hlavních zásadách začala v červenci 1999 mezi příslušnými útvary Komise a jejich protějšky z útvarů úřadu amerického
         obchodního zmocněnce a ministerstva obchodu.

      11      V průběhu jednání trvaly útvary Komise na tom, aby hlavní zásady nezakládaly mezi Evropským společenstvím a Spojenými státy
         americkými žádné právo ani povinnost v mezinárodněprávní rovině.

      12      Hlavní zásady byly dokončeny v únoru 2002 oznámením vyjednavačů za útvary Komise a jejich amerických protějšků. Na tento dokument
         nebyl připojen žádný podpis.

      13      Tento text byl oznámen Komisi, která jej vzala na vědomí na svém jednání dne 9. dubna 2002. V Úředním věstníku Evropských společenství zveřejněn nebyl.

       Sdělení útvarů Komise ze dne 9. dubna 2002 týkající se hlavních zásad
      14      Dne 9. dubna 2002 zaslaly útvary Komise výboru zřízenému podle čl. 133 odst. 3 ES sdělení, k němuž byl přiložen text hlavních
         zásad v konečném znění ze dne 13. února 2002.

      15      Útvary Komise v tomto sdělení zvláště uvádějí:

      „Akční plán stanovený v rámci transatlantického hospodářského partnerství (THP) obsahuje oboustranný závazek vypracovat spolu
         s americkou administrativou hlavní zásady pro spolupráci v oblasti regulace a pro transparentnost. Tyto hlavní zásady jsme
         vyjednávali od konce roku 1999. V minulosti jsme Vás při několika příležitostech, nedávno pak v lednu 2001, informovali o pokrocích
         dosažených v těchto jednáních. Dnes Vám s potěšením oznamuji, že jsme na expertní úrovni dospěli k dohodě o přiloženém textu
         spolu s obchodním zmocněncem Spojených států amerických.“

      16      V textu uvedeného sdělení se také zdůrazňovalo, že hlavní zásady, jak samy stanoví, budou partnery uplatňovány na dobrovolné
         bázi v souladu s pravidly a politikami, jimiž se každý z nich řídí, a dále, že tyto hlavní zásady nejsou mezinárodní dohodou,
         ale spíše výsledkem, který je nutno předložit na příštím vrcholném zasedání Evropské unie – Spojené státy americké a k němuž
         dospěly příslušné útvary obou partnerů.

       Text hlavních zásad
      17      Text hlavních zásad je rozdělen do šesti částí: úvod (I), cíle (II), rozsah působnosti (III), opatření týkající se spolupráce
         v oblasti regulace (IV), opatření týkající se transparentnosti (V) a procesní aspekty hlavních zásad (VI).

      18      V části I hlavních zásad se připomíná kontext, na jehož pozadí byly tyto hlavní zásady přijaty, zvláště transatlantické hospodářské
         partnerství a jeho akční plán.

      19      V části II těchto hlavních zásad se uvádí, že jejich cílem je zlepšit spolupráci mezi regulačními orgány partnerů a prosazovat
         transparentnost ve vztahu k veřejnosti při tvorbě právních předpisů, a to za účelem minimalizace a řešení obchodního napětí
         mezi partnery a usnadnění obchodu se zbožím. Z tohoto titulu je cílem spolupráce podle odstavce 4 písm. a) hlavních zásad
         zlepšit plánování a vypracování návrhů právních předpisů, kvalitu a úroveň právních předpisů, snížit, či dokonce odstranit
         rozdíly mezi právními předpisy soustavnějším dialogem mezi regulátory a podle téhož odstavce písm. b) zajistit lepší předvídatelnost
         při tvorbě právních předpisů prostřednictvím výměny informací. Pokud jde o transparentnost, podle uvedeného odstavce písm. d)
         je cílem předně prosazovat účast veřejnosti v procesu regulace, a to zpřístupněním přípravných podkladů, analýz a relevantních
         údajů a přiznáním možnosti všem tuzemským i zahraničním zúčastněným stranám předložit včas stanoviska k návrhům právních předpisů,
         a dále podle téhož odstavce písm. f) poskytnout veřejnosti vysvětlení a informace o různých úvahách, jež vedly k přijetí právních
         předpisů, a konečně stále podle téhož odstavce písm. g) zlepšit vnímání veřejnosti, pokud jde o cíle a účinky návrhů právních
         předpisů, a zvýšit úroveň akceptování vydaných právních předpisů ze strany veřejnosti.

      20      V části III hlavních zásad se stanoví, že do jejich rozsahu působnosti patří tvorba právních předpisů technické povahy uvedených
         v dohodě o technických překážkách obchodu Světové obchodní organizace. Upřesňuje se zde, že regulační činností, kterou má
         tento dokument na mysli, je činnost při přípravě technických právních předpisů, jež mají být předloženy jako legislativní
         návrhy. V odstavci 7 hlavních zásad se uvádí, že regulačními orgány uvedenými v tomto dokumentu jsou jednak orgány federální
         americké vlády a jednak útvary Komise a že uvedené orgány mají v úmyslu uplatňovat tyto hlavní zásady „na dobrovolné bázi
         v co možná nejširším rozsahu“.

      21      Část IV hlavních zásad ohledně opatření týkajících se spolupráce v oblasti regulace obsahuje v odstavcích 10 a 12 ustanovení
         o výměně informací a o vzájemných konzultacích, zejména pokud jde o zamýšlené nebo právě vypracovávané právní předpisy. Hlavní
         zásady obsahují v odstavci 11 ustanovení o shromaždování a analýze údajů o problémech, jež by mohly odůvodňovat regulaci,
         jakož i o stanovení priorit při jejich řešení, v odstavci 13 ustanovení o koordinaci příslušných programů pro výzkum a rozvoj
         pro účely regulace, v odstavci 14 ustanovení o porovnávání a sbližování regulačních metod a přístupů, v odstavci 15 ustanovení
         o zkoumání možností omezení zbytečných rozdílů mezi technickými právními předpisy, ať již hledáním harmonizovaných nebo slučitelných
         řešení nebo vzájemným uznáváním, a v odstavci 16 ustanovení o kontrole uplatňování právních předpisů.

      22      Pokud jde o opatření týkající se transparentnosti, v části V hlavních zásad jsou stanoveny podrobné podmínky týkající se informování
         a předběžného konzultování veřejnosti příslušnými orgány v průběhu procesu plánování a tvorby technických právních předpisů.
         Zejména se zde upřesňuje, že regulační orgány by měly poskytovat informace o probíhajících i budoucích činnostech v oblasti
         tvorby právních předpisů, že by měly konzultovat veřejnost, dávat jí možnost, aby se včas vyjádřila k návrhům právních předpisů,
         poskytovat jí v tomto ohledu veškeré relevantní informace a vysvětlení, přihlížet k jejím stanoviskům a podávat vysvětlení
         ohledně způsobu, jakým bylo s těmito stanovisky naloženo.

      23      Konečně v části VI hlavních zásad věnované procesním aspektům se stanoví podmínky kontroly, pokud jde o uplatňování a další
         vývoj hlavních zásad. V odstavci 18 hlavních zásad se konkrétně uvádí, že toto uplatňování i pokroky dosažené u určených návrhů
         právních předpisů bude průběžně zkoumat pracovní skupina o technických překážkách zřízená v rámci transatlantického hospodářského
         partnerství. Podle odstavce 19 hlavních zásad budou obě strany pracovat ve vzájemné shodě za účelem určení oblastí spolupráce,
         kde by mohlo být dosaženo pokroku, jakož i dalších oblastí spolupráce mezi regulátory. Odstavec 20 hlavních zásad stanoví,
         že na obou stranách bude nadále vyvíjeno úsilí při hledání prostředků, jak zlepšit transparentnost regulačních procesů obou
         stran, budou zkoumány metody zlepšování přístupu veřejnosti k regulačním procesům a nadále budou vedeny konzultace s veřejností.
         Podle odstavce 21 hlavních zásad budou orgány pověřené kontrolou shody a orgány pověřené vypracováním standardů nabádány,
         aby se při výkladu technických právních předpisů řídily hlavními zásadami o transparentnosti. Odstavec 22 hlavních zásad upřesňuje,
         že obě strany vyvinou úsilí při hledání návrhů konkrétních právních předpisů pro účely počátečního uplatnění těchto hlavních
         zásad.

       K přípustnosti žaloby
      24      Komise vznáší dvě námitky nepřípustnosti. Tvrdí, že jako orgán a kolegium nikdy nevyjádřila souhlas s tím, aby byla vázána
         hlavními zásadami, které jsou podle ní ostatně jen správním ujednáním uzavřeným na úrovni útvarů. Podle Komise tedy neexistuje
         žádný její akt, který by mohl být předmětem žaloby na neplatnost.

      25      Dále Komise tvrdí, že i kdyby bylo možné se domnívat, že je hlavními zásadami vázána, nebyly by tyto hlavní zásady podle ní
         aktem, který by bylo možné napadnout, protože je nelze kvalifikovat jako akt obsahující nebo zakládající právní účinky.

      26      Soudní dvůr se v tomto ohledu domnívá, že za okolností projednávané věci není namístě rozhodovat o námitkách nepřípustnosti
         vznesených Komisí, neboť návrhová žádání Francouzské republiky musejí být každopádně meritorně zamítnuta.

       K věci samé
      27      Francouzská vláda uplatňuje na podporu své žaloby dva žalobní důvody, z nichž první vychází z nepříslušnosti Komise k přijetí
         napadeného aktu a druhý z porušení výlučné pravomoci v oblasti zákonodárné iniciativy, kterou Komisi svěřuje Smlouva.

       K prvnímu žalobnímu důvodu
       Argumentace účastnic řízení
      28      V rámci svého prvního žalobního důvodu francouzská vláda tvrdí, že Komise nebyla k přijetí napadeného aktu příslušná, protože
         hlavní zásady jsou mezinárodní dohodou, která je závazná a jejíž uzavření spadá do pravomoci Rady, jak vyplývá z rozdělení
         pravomocí podle článku 300 ES (rozsudek ze dne 9. srpna 1994, Francie v. Komise, C‑327/91, Recueil, s. I‑3641).

      29      Podle této vlády jsou hlavní zásady navzdory opatrným formulacím, které obsahuje, úplné a proveditelné, neboť velmi přesně
         stanoví sledované cíle, rámec činnosti a opatření, které je třeba přijmout k dosažení stanovených cílů. Podle francouzské
         vlády z toho vyplývá, že hlavní zásady jsou dostatečně propracovaným právní nástrojem, a vyjadřují tedy povinnost, kterou
         na sebe vzaly subjekty mezinárodního práva a která má pro ně závazný charakter. Podle francouzské vlády již Soudní dvůr v tomto
         ohledu rozhodl, že takovýto charakter má dohoda obsahující „normu“, to znamená pravidlo chování, která se týká určené oblasti
         a je stanovena pomocí přesné formulace a která je pro účastníky závazná (posudek 1/75 ze dne 11. listopadu 1975, Recueil,
         s. 1355, 1360).

      30      V rámci souboru znaků, na jejichž základě se určitá dohoda kvalifikuje jako mezinárodní dohoda, musí převážit úvahy týkající
         se obsahu dohody, takže pro takovou kvalifikaci nemůže být určující například to, že Komise soustavně svým partnerům tvrdila,
         že směrnice takovou mezinárodní dohodou nejsou, nebo že sami partneři byli přesvědčeni o tom, že tomu tak je.

      31      Podle francouzské vlády tedy hlavní zásady obsahují přinejmenším závazek spolupráce stran, jak o tom svědčí zejména skutečnost,
         že podle bodu 18 hlavních zásad bude nad jejich uplatňováním i nad dosaženými pokroky u některých návrhů právních předpisů
         dohlížet společná pracovní skupina, nebo také to, že strany v odstavci 22 hlavních zásad uvádějí, že vyvinou úsilí při hledání
         návrhů konkrétních právních předpisů pro účely počátečního uplatnění hlavních zásad.

      32      Komise má naproti tomu za to, že hlavní zásady nejsou právně závaznou dohodou, jak potvrzuje analýza záměru stran, což je
         v mezinárodním právu jediné rozhodující kritérium pro určení, zda je případně dán závazný účinek.

      33      V daném případě záměr nebýt právně vázán vyplývá podle Komise předně ze znění hlavních zásad. Podle ní je v tomto ohledu směrodatná
         skutečnost, že podle odstavce 7 hlavních zásad se tyto hlavní zásady budou uplatňovat na dobrovolné bázi, nebo také skutečnost,
         že chování, jaké si strany svobodně zvolily, je popsáno s použitím anglických slov „should“ a „will“ spíše než „shall“.

      34      Tento úmysl podle ní dále vyplývá z určitých skutečností týkajících se struktury hlavních zásad, jako jsou chybějící závěrečná
         ustanovení o podpisu, vstupu v platnost, možnosti přijmout dodatky, vypovězení nebo také o řešení sporů.

      35      Tento záměr konečně vyplývá z posouzení kontextu, na jehož pozadí byly hlavní zásady uzavřeny, přičemž Komise v tomto ohledu
         tvrdí, že ani transatlantické hospodářské partnerství, ani jeho akční plán netvoří rámec, který by umožňoval přijetí mezinárodních
         smluv nebo jiných právně závazných instrumentů, zatímco historický přehled jednání svědčí o tom, že obě strany v žádném ohledu
         neměly v úmyslu zakládat „práva a povinnosti“. Hlavní zásady zejména nebyly nikdy oznámeny Kongresu Spojených států amerických,
         což by přitom bylo v případě závazné mezinárodní dohody vyžadováno.

      36      Podle Komise dále z judikatury Soudního dvora vyplývá, že Komisi schází pouze pravomoc uzavírat závazné mezinárodní dohody
         (výše uvedený rozsudek Francie v. Komise).

      37      Komise z toho dovozuje, že jsou-li hlavní zásady jen právně nezávazným praktickým ujednáním o spolupráci, pak byla v plném
         rozsahu příslušná ke sjednání takového dokumentu s americkými orgány.

       Závěry Soudního dvora
      38      Úvodem je třeba uvést, že francouzská vláda v rámci prvního žalobního důvodu pouze tvrdila, že hlavní zásady měly být v souladu
         s ustanoveními článku 300 ES uzavřeny Radou, a nikoli Komisí, neboť jsou podle ní závaznou dohodou.

      39      Francouzská vláda naproti tomu nijak netvrdila, že by akt vykazující charakteristické rysy hlavních zásad musel spadat pouze
         do působnosti Rady, i když je nezávazný. Není tedy důvodné, aby Soudní dvůr rozšiřoval předmět žaloby, která mu byla předložena.

      40      Je však třeba upřesnit, že tento rozsudek nelze vykládat tak, že by potvrzoval tezi Komise, podle níž skutečnost, že takový
         akt, jakým jsou hlavní zásady, není závazný, stačí k tomu, aby tento orgán měl pravomoc jej přijmout. Určení podmínek, za
         nichž může dojít k přijetí takového aktu, totiž vyžaduje, aby byl náležitě brán zřetel na rozdělení pravomocí a na institucionální
         rovnováhu stanovené Smlouvou v oblasti společné obchodní politiky, neboť se zde jedná o akt směřující ke snížení rizika napětí
         v souvislosti s existencí technických překážek obchodu se zbožím.

      41      V tomto kontextu je ostatně třeba poznamenat zejména to, že jak transatlantické hospodářské partnerství, tak i akční plán
         byly schváleny Radou, zatímco ze sdělení ze dne 9. dubna 2002 zaslaného Komisí výboru zřízenému na základě čl. 133 odst. 3 ES
         vyplývá, že uvedený výbor byl útvary Komise pravidelně informován o postupu jednání o vypracování hlavních zásad.

      42      S ohledem na předchozí vysvětlení je třeba uvést, jak právem tvrdila Komise, že úmysl stran je v zásadě rozhodujícím kritériem
         pro určení, zda hlavní zásady jsou, či nejsou závazné.

      43      V daném případě je tento úmysl jasně vyjádřen, jak uvedl generální advokát v bodech 56 a 57 svého stanoviska, v samotném textu
         hlavních zásad, které v odstavci 7 upřesňují, že uvedený dokument má za cíl stanovit hlavní zásady, které mají regulátoři
         federální vlády Spojených států amerických a útvary Komise „v úmyslu uplatňovat na dobrovolné bázi“. Za těchto podmínek, aniž
         by bylo nutné zabývat se tím, jaký konkrétní význam by případně mohlo mít použití slov „should“ nebo „will“ namísto „shall“
         v mezinárodní dohodě uzavřené Komisí, stačí konstatovat, že z výše uvedeného upřesnění vyplývá, že při uzavírání hlavních
         zásad strany v žádném případě neměly v úmyslu sjednat povinnosti, které by je právně zavazovaly.

      44      Jak již zdůraznila Komise, aniž jí v tom francouzská vláda oponovala, průběh jednání mimoto potvrzuje, že úmysl stran nesjednávat
         závazné povinnosti byl předtím mnohokrát výslovně opakován ve fázi projednávání hlavních zásad.

      45      Z toho vyplývá, že hlavní zásady nejsou závaznou dohodou, a článek 300 ES se tedy na ně nevztahuje.

      46      Z výše uvedených úvah vyplývá, že první důvod není opodstatněný.

       Ke druhému žalobnímu důvodu
      47      Francouzská vláda v rámci druhého žalobního důvodu tvrdí, že hlavní zásady jsou v rozporu se Smlouvou v rozsahu, v němž porušují
         volný výkon výlučné pravomoci v oblasti zákonodárné iniciativy, kterou je Komise nadána v rámci legislativního procesu Společenství,
         a mají tak dopad na celý legislativní proces.

      48      Komise by jednak v rámci fáze legislativního procesu, za kterou je zodpovědná, měla povinně přihlížet k hlavním zásadám, které
         tedy vymezují funkci zákonodárné iniciativy, jež byla Komisi svěřena.

      49      Toto vymezení pravomoci Komise v oblasti zákonodárné iniciativy má dále podle Francouzské republiky dopad na celý normotvorný
         proces Společenství, protože povaha návrhů činěných Komisí podmiňuje rozhodovací prostor Rady, která se mimo jiné může od
         těchto návrhů odchýlit jen jednomyslně.

      50      V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že při zkoumání prvního žalobního důvodu bylo prokázáno, že hlavní zásady nejsou
         závazné. Z toho zejména vyplývá, že na rozdíl od tvrzení francouzské vlády nemohly z hlavních zásad vzniknout Komisi povinnosti
         při výkonu její funkce zákonodárné iniciativy.

      51      Zadruhé, jak již správně uvedla Komise i vláda Spojeného království, pravomoc zákonodárné iniciativy v sobě zahrnuje možnost
         zahájit předběžné konzultace a shromažďovat informace, které budou před předložením příslušných návrhů považovány za nezbytné.
         Proto zejména nelze tvrdit, že by pouhou skutečností, že akt, jakým jsou hlavní zásady, takové možnosti poskytuje, byl dotčen
         výkon pravomoci Komise v oblasti zákonodárné iniciativy.

      52      Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod není opodstatněný.

      53      Vzhledem k tomu, že žaloba není opodstatněná v žádném ze svých žalobních důvodů, je namístě ji zamítnout.

       K nákladům řízení
      54      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Francouzská
         republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR (plénum)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Skouris

               Jann

               Timmermans

               Gulmann

               Cunha Rodrigues

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Macken

               Colneric

                     von Bahr

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 23. března 2004.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               R. Grass

                     V. Skouris

         * Jednací jazyk: francouzština.