title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 15. září 2016.#Crosfield Italia Srl v. Evropská agentura pro chemické látky.#REACH – Poplatek za registraci látky – Snížení pro mikropodniky a malé a střední podniky – Chyba v prohlášení o velikosti podniku – Doporučení 2003/361/ES – Rozhodnutí, kterým se ukládá administrativní poplatek – Povinnost uvést odůvodnění.#Věc T-587/14.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (šestého senátu)
      15. září 2016 (
            *1
         )
      „REACH — Poplatek za registraci látky — Snížení pro mikropodniky a malé a střední podniky — Chyba v prohlášení o velikosti podniku — Doporučení 2003/361/ES — Rozhodnutí, kterým se ukládá administrativní poplatek — Povinnost uvést odůvodnění“
      Ve věci T‑587/14,

         Crosfield Italia Srl, se sídlem ve Veroně (Itálie), zastoupená M. Baldassarrim, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Evropské agentuře pro chemické látky (ECHA), původně zastoupené M. Heikkilä, E. Bigi, J.-P. Trnkou a E. Mauragem, poté M. Heikkilä, J.-P. Trnkou a E. Mauragem, jako zmocněnci, ve spolupráci s C. Garcia Molyneuxem, advokátem,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení rozhodnutí ECHA SME(2013) 4672 ze dne 28. května 2014, kterým se konstatuje, že žalobkyně nesplňuje podmínky k tomu, aby jí bylo přiznáno snížení poplatku pro malé podniky, a kterým se jí ukládá administrativní poplatek, a současně návrh na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení faktur vystavených ECHA v návaznosti na přijetí rozhodnutí SME(2013) 4672,
      TRIBUNÁL (šestý senát),
      ve složení S. Frimodt Nielsen, předseda, F. Dehousse (zpravodaj) a A. M. Collins, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. prosince 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 9. a 29. září 2010 nechala žalobkyně, společnost Crosfield Italia Srl, zaregistrovat několik látek na základě nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 ze dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, o zřízení Evropské agentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999/45/ES a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 793/93, nařízení Komise (ES) č. 1488/94, směrnice Rady 76/769/EHS a směrnic Komise 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Úř. věst. 2006, L 396, s. 1).

               2

               V průběhu registračního řízení žalobkyně uvedla, že je „malým“ podnikem ve smyslu doporučení Komise 2003/361/ES ze dne 6. května 2003 o definici mikropodniků a malých a středních podniků (Úř. věst. 2003, L 124, s. 36). Toto prohlášení jí umožnilo dosáhnout snížení poplatku ze všech žádostí o registraci podle čl. 6 odst. 4 nařízení č. 1907/2006. V souladu s čl. 74 odst. 1 téhož nařízení byl uvedený poplatek vymezen v nařízení Komise (ES) č. 340/2008 ze dne 16. dubna 2008 o poplatcích a platbách Evropské agentuře pro chemické látky podle nařízení č. 1907/2006 (Úř. věst. 2008, L 107, s. 6). Příloha I nařízení č. 340/2008 obsahuje zejména výše poplatků za žádosti o registraci podané podle článku 6 nařízení č. 1907/2006, jakož i snížení pro mikropodniky a malé a střední podniky (dále jen „MSP“). Evropská agentura pro chemické látky (ECHA) kromě toho podle čl. 13 odst. 4 nařízení č. 340/2008 vybírá poplatek nebo platbu v plné výši a dále administrativní poplatek, nemůže-li fyzická nebo právnická osoba, která tvrdí, že má nárok na snížení nebo prominutí poplatku, svůj nárok na takové snížení nebo prominutí prokázat. V tomto ohledu přijala správní rada ECHA dne 12. listopadu 2010 rozhodnutí MB/D/29/2010 o klasifikaci služeb, za něž se vybírají poplatky (dále jen „rozhodnutí MB/D/29/2010“). V článku 2 a tabulce 1 přílohy tohoto rozhodnutí ve znění rozhodnutí správní rady ECHA MB/21/2012/D ze dne 12. února 2013 se uvádí, že administrativní poplatek stanovený v čl. 13 odst. 4 nařízení č. 340/2008 činí 19900 eur pro podniky velké, 13900 eur pro podniky střední a 7960 eur pro podniky malé.

               3

               Dne 9. a 29. září 2010 vystavila ECHA dvě faktury (č. 10007578 a č. 10004921), každou na částku 9300 eur. Tato částka podle přílohy I nařízení č. 340/2008 ve znění platném v rozhodné době odpovídala poplatku pro malý podnik v případě společné žádosti o registraci látky v množství převyšujícím 1000 tun.

               4

               Dne 11. února 2013 vyzvala ECHA žalobkyni, aby za účelem ověření prohlášení, jímž se označila za malý podnik, předložila některé dokumenty.

               5

               Po výměně dokumentů a e-mailů přijala ECHA dne 28. května 2014 rozhodnutí SME(2013) 4672 (dále jen „napadené rozhodnutí“). V tomto rozhodnutí měla ECHA za to, že žalobkyni je třeba považovat za velký podnik a že musí zaplatit odpovídající poplatek. Za těchto okolností informovala ECHA žalobkyni, že jí zašle faktury k zaplacení rozdílu mezi původně zaplacenými poplatky a poplatky v konečné výši a dále fakturu na částku 19900 eur k zaplacení administrativního poplatku.

               6

               Dne 4. srpna 2014 podala žalobkyně na základě článků 91 a 92 nařízení č. 1907/2006 proti napadenému rozhodnutí odvolání k odvolacímu senátu ECHA.

               7

               Dne 8. prosince 2014 se odvolací senát ECHA rozhodl přerušit řízení a vyčkat na rozhodnutí Tribunálu v této věci.

         Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

               8

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 6. srpna 2014 podala žalobkyně tuto žalobu. Tato žaloba je součástí souboru souvisejících věcí.

               9

               O první žalobě z tohoto souboru souvisejících věcí bylo rozhodnuto zrušujícím rozsudkem ze dne 2. října 2014, Spraylat v. ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849).

               10

               Dne 8. ledna 2015 byly účastnice řízení v rámci organizačních procesních opatření podle článku 64 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991 vyzvány, aby se vyjádřily k případné relevanci rozsudku ze dne 2. října 2014, Spraylat v. ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849) pro nyní projednávaný spor a odpověděly na jednu otázku. Účastnice řízení této žádosti ve stanovené lhůtě vyhověly.

               11

               Dne 16. října 2015 se Tribunál (šestý senát) na základě návrhu soudce zpravodaje rozhodl, že zahájí ústní část řízení, a v rámci organizačních procesních opatření podle článku 89 jednacího řádu vyzval účastnice řízení, aby písemně odpověděly na jednu otázku a předložily některé dokumenty. Účastnice řízení těmto žádostem ve stanovené lhůtě vyhověly.

               12

               Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 16. prosince 2015.

               13

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál napadené rozhodnutí zrušil a prohlásil je za neplatné, tudíž aby uvedené rozhodnutí zbavil jakýchkoli účinků, a to včetně zrušení faktur vystavených za účelem vybrání vyšších poplatků uložených domněle ze sankčních důvodů.

               14

               Při jednání žalobkyně upustila od bodu návrhových žádání, který směřoval ke zrušení faktur vystavených k provedení napadeného rozhodnutí, což bylo vzato na vědomí.

               15

               ECHA navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        žalobu zamítl,

                        —

                        uložit žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         K pravomoci Tribunálu

               16

               ECHA zdůrazňuje, že odvolací senát nemá pravomoc rozhodovat o tomto sporu, kterým se zabývá rovněž ona, jelikož napadené rozhodnutí není rozhodnutím, proti kterému by k němu bylo možné podat odvolání.

               17

               Žalobkyně uvádí, že tato žaloba neznamená, že by brala zpět odvolání, které podala k odvolacímu senátu ECHA. Žalobkyně při jednání rovněž upřesnila, že má za to, že Tribunál má pravomoc o tomto sporu rozhodovat.

               18

               Je třeba připomenout, že čl. 94 odst. 1 nařízení č. 1907/2006 stanoví, že „v souladu s článkem [263 SFEU] lze proti rozhodnutí přijatému odvolacím senátem nebo v případech, kdy odvolání k odvolacímu senátu není možné, [ECHA] podat žalobu u [Tribunálu] nebo u Soudního dvora“.

               19

               V tomto ohledu čl. 91 odst. 1 nařízení č. 1907/2006 stanoví, že „odvolání lze podat proti rozhodnutím [ECHA] přijatým podle článků 9 a 20, čl. 27 odst. 6, čl. 30 odst. 2 a 3 a článku 51 [nařízení č. 1907/2006]“ k odvolacímu senátu.

               20

               Napadené rozhodnutí přitom nebylo přijato na základě ustanovení, na něž odkazuje čl. 91 odst. 1 nařízení č. 1907/2006, nýbrž na základě čl. 13 odst. 4 nařízení č. 340/2008 a na základě článků 2 a 4 rozhodnutí MB/D/29/2010. Rovněž je nutno zdůraznit, že ani nařízení č. 340/2008 ani rozhodnutí MB/D/29/2010 nebyla přijata na základě ustanovení, na něž odkazuje čl. 91 odst. 1 nařízení č. 1907/2006.

               21

               Mimoto je třeba uvést, že ustanovení článků 9, 27, 30 a 51 nařízení č. 1907/2006, na něž odkazuje čl. 91 odst. 1 téhož nařízení, se týkají rozhodnutí, která nesouvisejí s poplatkem, jejž musí zaplatit podniky činící prohlášení.

               22

               Pokud jde o článek 20 nařízení č. 1907/2006, ten se týká „povinností [ECHA]“. Odstavec 5 tohoto článku stanoví, že „proti rozhodnutím [ECHA] podle odstavce 2 lze podat odvolání v souladu s články 91, 92 a 93“ nařízení č. 1907/2006. Odstavec 2 téhož článku se týká kontroly prováděné ze strany ECHA, pokud jde o „úplnost“ každé žádosti o registraci, a to včetně zaplacení registračního poplatku. Je ovšem třeba uvést, že tato kontrola „nezahrnuje posouzení kvality nebo správnosti předložených údajů nebo odůvodnění“. Článek 20 odst. 2 třetí a čtvrtý pododstavec nařízení č. 1907/2006 navíc stanoví, že pokud je žádost o registraci „neúplná“ a žadatel „ji ve stanovené lhůtě nedoplní“, ECHA „žádost o registraci zamítne“. Avšak napadené rozhodnutí v projednávané věci není založeno na čl. 20 odst. 2 nařízení 1907/2006 ani nevyplývá ze zamítnutí registrace dotčených látek.

               23

               Vzhledem ke všem těmto skutečnostem je tedy třeba mít za to, že Tribunál má pravomoc rozhodnout o této žalobě, a to bez ohledu na odvolání proti napadenému rozhodnutí podané rovněž před odvolací senát ECHA (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 16. září 2015Calestep v. ECHA, T‑89/13, EU:T:2015:711, body 16 až 22).

         K přípustnosti některých žalobních důvodů uplatněných v průběhu řízení

               24

               V rámci odpovědi na organizační procesní opatření ze dne 8. ledna 2015 (viz bod 10 výše) žalobkyně uvedla, že po vzoru toho, co Tribunál rozhodl v rozsudku ze dne 2. října 2014, Spraylat v. ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849), je třeba rozhodnutí MB/D/29/2010 prohlásit za neplatné z důvodu porušení zásady proporcionality.

               25

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 48 odst. 2 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 nelze nové důvody v průběhu řízení předkládat, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení. Žalobní důvod, který je rozšířením důvodu dříve uvedeného přímo nebo implicitně v žalobě a je s ním těsně spjat, musí být prohlášen za přípustný (viz rozsudek ze dne 5. října 2011, Romana Tabacchi v. Komise, EU:T:2011:560, bod 124 a citovaná judikatura).

               26

               V projednávaném případu je přitom důvod předkládaný žalobkyní nový a neopírá se o právní nebo skutkové okolnosti, které by vyšly najevo v průběhu řízení. Tento nový důvod mimoto nepředstavuje rozšíření již dříve uvedeného důvodu.

               27

               Je proto třeba mít za to, že žalobní důvod uplatněný žalobkyní v její odpovědi na organizační procesní opatření ze dne 8. ledna 2015 (bod 10 výše) a směřující k prohlášení rozhodnutí MB/D/29/2010 za neplatné z důvodu porušení zásady proporcionality je nepřípustný.

         K věci samé

               28

               Žalobkyně se na podporu své žaloby dovolává dvou žalobních důvodů. První důvod vychází z nedostatečného odůvodnění napadeného rozhodnutí. Druhý důvod v podstatě vychází z nesprávného posouzení skutkových okolností případu.

               29

               V rámci prvního důvodu žalobkyně uvádí, že napadené rozhodnutí neupřesňuje důvody, pro které musí být kvalifikována jako velký podnik. Jediný odkaz na velikost žalobkyně se nachází v dokumentu nazvaném „SME calculation report“ připojeném k dopisu ECHA ze dne 19. listopadu 2013. Z tohoto dokumentu plyne, že za účelem stanovení velikosti žalobkyně vzala ECHA v úvahu nejen její obrat, ale též obrat společností Marchi Industriale SpA, Esseco Group Srl (poměrně k účasti společnosti Marchi Industriale ve společnosti Essemar SpA) a Marfin Srl. Tento výpočet, jak plyne z argumentů uplatňovaných žalobkyní, nemá žádné opodstatnění. Žalobkyně zdůrazňuje zvláště to, že ECHA nevzala v úvahu upřesnění vnesená e-mailem ze dne 26. února 2013. Důvody, proč nelze brát v úvahu údaje podniku Esseco Group, uvedla žalobkyně stejně tak i v dopise ze dne 16. prosince 2013. Dopis ECHA ze dne 28. května 2014 pouze připomíná parametry a kritéria umožňující kvalifikovat určitý podnik jako MSP. Žalobkyně není s to pochopit, jaké úvahy vedly ECHA k přijetí napadeného rozhodnutí. Tím méně umožňují argumentaci ECHA pochopit dokumenty připojené k napadenému rozhodnutí.

               30

               ECHA zdůrazňuje, že žalobkyně v rámci prvního žalobního důvodu opomíjí zmínit, že napadené rozhodnutí v příloze obsahuje dokument nazvaný „SME calculation report“. Napadené rozhodnutí výslovně odkazuje na tento dokument i na další přílohy. Kromě toho v e-mailu zaslaném ECHA dne 26. února 2013 žalobkyně pouze odkázala na některé dokumenty. Je zjevné, že ECHA v napadeném rozhodnutí výslovně odkázala na dokumenty, které žalobkyně předala dne 26. února 2013. Zjevné je i to, že žalobkyně mohla důvody, ze kterých vycházela ECHA, když vzala v úvahu údaje o společnostech Marchi Industriale a Esseco Group, pochopit ze znění napadeného rozhodnutí a jeho příloh. ECHA dodává, že podle judikatury se stručné odůvodnění považuje za odpovídající za podmínky, že orgán, který dotčené rozhodnutí přijímá, připojí do jeho přílohy dokumenty, které jsou s to vyjasnit argumentaci, ze které tento orgán vychází, nebo za podmínky, že se odkazuje na dokument, který má adresát uvedeného rozhodnutí již v držení. V projednávaném případě obsahuje napadené rozhodnutí dostatečné informace, které umožňují žalobkyni pochopit, na jakém základě bylo přijato. ECHA má na mysli zejména výslovné odkazy na příslušná ustanovení právní úpravy a dokumenty, které byly vzaty v úvahu, obsažené v napadeném rozhodnutí. Pokud jde o dopis ze dne 16. prosince 2013, který žalobkyně zmiňuje, ECHA upřesňuje, že i když byl tento dopis omylem zaslán odvolacímu senátu, na vyjádření, která byla v uvedeném dopise obsažena, reagovala.

               31

               Je třeba připomenout, že odůvodnění vyžadované článkem 296 SFEU musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se dotčené osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonat přezkum. Zejména pokud jde o odůvodnění individuálních rozhodnutí, je cílem povinnosti uvést odůvodnění takových rozhodnutí, kromě umožnění soudního přezkumu, poskytnout dotyčné osobě dostatečné údaje pro zjištění, zda je rozhodnutí případně stiženo vadou umožňující zpochybnění jeho platnosti. Kromě toho musí být požadavek odůvodnění posuzován v závislosti na okolnostech projednávaného případu, zejména v závislosti na obsahu dotčeného aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou osoby, jimž je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, mít na získání těchto vysvětlení. Nevyžaduje se, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU, musí být posuzována nejen s ohledem na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechny právní normy upravující dotčenou oblast (viz rozsudek ze dne 19. března 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe v. Komise, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, body 93 a 94 a citovaná judikatura).

               32

               Kromě toho je třeba uvést, že jak nařízení č. 1907/2006 v článku 3, tak nařízení č. 340/2008 v bodě 9 odůvodnění a článku 2 odkazují za účelem definice MSP na doporučení 2003/361.

               33

               Doporučení 2003/361 obsahuje přílohu, jejíž hlava I se týká „definice mikropodniků a malých a středních podniků přijat[é] Komisí“. Článek 2 uvedené hlavy je nadepsán „Počet zaměstnanců a finanční prahy vymezující kategorie podniků“.

               34

               V případě nezávislého podniku, tj. podniku, který není kvalifikován jako „partnerský podnik“ nebo „propojený podnik“ ve smyslu čl. 3 odst. 2 a 3 přílohy doporučení 2003/361, se údaje včetně údajů o počtu zaměstnanců sestavují v souladu s čl. 6 odst. 1 uvedené přílohy výlučně na základě účtů tohoto podniku.

               35

               V případě podniku, který má partnerské nebo propojené podniky, se údaje včetně údajů o počtech zaměstnanců sestavují na základě účtů a dalších údajů podniku nebo na základě konsolidované účetní závěrky podniku, je-li sestavována, nebo konsolidované účetní závěrky, do které je podnik zahrnut v rámci konsolidace, a to v souladu s čl. 6 odst. 2 prvním pododstavcem přílohy doporučení 2003/361. Na základě čl. 6 odst. 2 druhého a třetího pododstavce přílohy doporučení 2003/361 je třeba k těmto údajům poměrně k procentuálnímu podílu na základním kapitálu či na hlasovacích právech připočíst údaje o partnerských podnicích (které na daný podnik bezprostředně navazují) podle toho, která z těchto hodnot je vyšší, a současně 100 % údajů o podnicích, které jsou s daným podnikem přímo či nepřímo propojeny, pokud tyto hodnoty nejsou již zahrnuty do konsolidované účetní závěrky.

               36

               Pro účely použití čl. 6 odst. 2 přílohy doporučení 2003/361 se údaje o partnerských podnicích daného podniku získávají z účetních záznamů těchto partnerských podniků a z ostatních jejich údajů, případně konsolidovaných, pokud existují, k nimž se připočte 100 % údajů o podnicích, které jsou s těmito partnerskými podniky propojeny, ledaže jejich účetní údaje již byly zahrnuty do konsolidované účetní závěrky, a to na základě čl. 6 odst. 3 prvního pododstavce přílohy doporučení 2003/361. Pokud jde o údaje o podnicích, které jsou s daným podnikem propojeny, ty vyplývají z účetních záznamů a ostatních údajů, případně konsolidovaných, pokud existují. S těmito údaji jsou poměrným způsobem agregovány údaje o všech případných partnerských podnicích propojených podniků, které na ně bezprostředně navazují, ledaže jejich účetní údaje již byly zahrnuty do konsolidované účetní závěrky v podílu odpovídajícím alespoň procentuálnímu podílu na základním kapitálu či na hlasovacích právech podle toho, která z těchto hodnot je vyšší, a to na základě čl. 6 odst. 3 druhého pododstavce přílohy doporučení 2003/361.

               37

               V projednávaném případě vyšla ECHA v napadeném rozhodnutí z toho, že počet zaměstnanců žalobkyně přesahuje 250 osob, její roční obrat přesahuje 50 milionů eur a bilanční suma její roční rozvahy přesahuje 43 milionů eur. Na tomto základě měla ECHA za to, že žalobkyni nelze kvalifikovat jako malý podnik.

               38

               Výpočet ECHA byl podrobně rozpracován ve zprávě připojené k napadenému rozhodnutí. V této zprávě ECHA přebrala údaje o podnicích kvalifikovaných jako „propojené“ (společnost Marchi Industriale) a „partnerské“ (společnost Marfin a podnik Esseco Group) a následně je jako celek nebo zčásti agregovala s údaji o žalobkyni. Pokud jde o podniky kvalifikované jako „partnerské“, ECHA vzala v úvahu zejména 49,9995 % údajů o podniku Esseco Group. Zohlednění údajů o podniku Esseco Group bylo žalobkyní zpochybněno v dopise ze dne 16. prosince 2013, který byl omylem zaslán odvolacímu senátu a podle prohlášení ECHA byl vzat v úvahu během správního řízení.

               39

               Úvodem je třeba připomenout vazby, které žalobkyně v okamžiku rozhodných skutečností měla s dalšími podniky. Žalobkyně byla především propojena se společností Marchi Industriale, jelikož tato společnost držela většinu jejího základního kapitálu. Společnost Marchi Industriale byla dále partnerem společnosti Marfin (která držela mezi 25 % a 50 % jejího základního kapitálu) a společnosti Essemar (v níž společnost Marchi Industriale držela mezi 25 % a 50 % jejího základního kapitálu). Společnost Essemar byla podle ECHA konečně propojena s podnikem Esseco Group, jelikož posledně uvedený podnik formálně držel většinu jejího základního kapitálu, a tedy i hlasovacích práv akcionářů společnosti Essemar, což žalobkyně při jednání uznala.

               40

               Pokud jde zaprvé o zohlednění údajů o společnostech Marchi Industriale a Marfin, zpráva připojená k napadenému rozhodnutí umožnila žalobkyni seznámit se s odůvodněním uvedeného rozhodnutí, a to zejména s ohledem na příslušná ustanovení doporučení 2003/361. Z těchto ustanovení a z okolností projednávaného případu jasně vyplývá zvláště to, že ECHA vzala v úvahu všechny údaje o společnosti Marchi Industriale v rozsahu, v němž je tato společnost propojena s žalobkyní (podle čl. 6 odst. 2 třetího pododstavce přílohy doporučení 2003/361), a pro rata údaje o společnosti Marfin v rozsahu, v němž je tento podnik partnerským podnikem propojeným s žalobkyní (společnost Marchi Industriale) (podle čl. 6 odst. 3 druhého pododstavce přílohy doporučení 2003/361). Žalobkyně ostatně zohlednění údajů o těchto podnicích v rámci této žaloby specificky nezpochybňuje.

               41

               Zadruhé, pokud jde o zohlednění údajů o podniku Esseco Group, které žalobkyně zpochybnila v průběhu správního řízení a které je předmětem nyní projednávané žaloby, je třeba uvést, že skutkové okolnosti projednávaného případu nejsou okolnostmi, na něž se vztahuje příloha doporučení 2003/361. Pokud příloha doporučení 2003/361 stanoví, že se v úvahu berou údaje o podnicích, které na daný podnik bezprostředně nenavazují, omezuje se pouze na podniky propojené s partnerskými podniky daného podniku (čl. 6 odst. 3 první pododstavec přílohy doporučení 2003/361) a partnerské podniky podniků propojených s daným podnikem (čl. 6 odst. 3 druhý pododstavec přílohy doporučení 2003/361). V projednávaném případu byl přitom podnik Esseco Group podnikem propojeným s partnerským podnikem podniku propojeného se žalobkyní.

               42

               Z okolností projednávaného případu kromě toho neplyne, že by žalobkyně byla partnerem podniku Esseco Group, jak to přesto a bez dalšího vysvětlení uvedla ECHA ve zprávě připojené k napadenému rozhodnutí.

               43

               Žalobkyni nebyly ve správním řízení poskytnuty žádné údaje o právním základu, který by se vztahoval na použití údajů o podniku Esseco Group, jak to při jednání potvrdila ECHA. ECHA upřesnila zvláště to, že čl. 6 odst. 2 třetí pododstavec přílohy doporučení 2003/361, jehož se dovolává ve svých písemnostech, nebyl ve správním řízení zmiňován. Odkaz na tento právní základ, který se týká podniků přímo nebo nepřímo propojených s daným podnikem, před Tribunálem je mimoto v rozporu s kvalifikací partnerského podniku, ke kterému se přiklonila ECHA ve zprávě připojené k napadenému rozhodnutí.

               44

               S ohledem na tyto skutečnosti je třeba mít za to, že odůvodnění napadeného rozhodnutí žalobkyni neumožňuje seznámit se s důvody, které vedly k přijetí tohoto rozhodnutí, pokud jde o zohlednění údajů o podniku Esseco Group, a Tribunálu ani neumožňuje, aby mohl vykonat přezkum.

               45

               Prvnímu žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyní na podporu její žaloby je tedy třeba vyhovět, a tudíž zrušit napadené rozhodnutí, aniž by bylo nutné zkoumat žalobní důvod druhý.

         K nákladům řízení

               46

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. I když ECHA ve věci úspěch neměla, vzhledem k tomu, že žalobkyně o náhradu nákladů nepožádala, je třeba rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (šestý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Rozhodnutí Evropské agentury pro chemické látky SME(2013) 4672 ze dne 28. května 2014 se zrušuje.

                           2)

                           Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. září 2016.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1995. # Atlanta Fruchthandelsgesellschaft mbH a další proti Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Předběžná opatření. # Věc C-465/93.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 31. ledna 2001. # Edouard Bouma proti Radě Evropské unie a Komisi Evropských společenství. # Mimosmluvní odpovědnost. # Věc T-533/93.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. června 1988. # Sylvie Lair proti Universität Hannover. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Hannover - Německo. # Zákaz diskriminace. # Věc 39/86.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 1. února 1977. # Manželé de Norre proti N. V. Brouwerij Concordia. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van Beroep Gent - Belgie. # Věc 47-76.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 10. května 1994. # Jacobus Stempels proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-512/93.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 11. prosince 2003. # Conserve Italia Soc. coop. rl proti Komisi Evropských společenství. # Zemědělství - EZOZF - Odůvodnění. # Věc T-306/00.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 24. ledna 1989. # EMI Electrola GmbH proti Patricia Im- und Export a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Hamburg - Německo. # Věc 341/87.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 16. března 2000. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-439/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. června 1991. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Sociální zabezpečení. # Věc C-307/89.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 23. září 2015.#Mechadyne International Ltd v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství FlexValve – Absolutní důvody pro zamítnutí – Popisný charakter – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 207/2009 – Právo na obhajobu – Povinnost odůvodnění – Článek 75 nařízení č. 207/2009.#Věc T-588/14.


title: Rozsudek Tribunálu (kasačního senátu) ze dne 18. června 2009.#Evropská komise v. Amadou Traore.#Věc T-572/08 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDU
       (kasační senát)
      18. června 2009
      Věc T-572/08 P
      Komise Evropských společenství
      v.
      Amadou Traore
      „Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Úředníci – Přijímání – Oznámení o volném pracovním místě – Jmenování na místo vedoucího operací delegace Komise v Tanzánii – Určení úrovně obsazovaného pracovního místa – Zásada oddělení platové třídy a funkce“
      Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (druhého senátu) ze dne 13. listopadu
         2008, Traore v. Komise (F-90/07, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí), směřující ke zrušení tohoto rozsudku.

      Rozhodnutí: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu Evropské unie ze dne 13. listopadu 2008, Traore v. Komise (F-90/07), se zrušuje v rozsahu,
         v němž zrušuje rozhodnutí ředitele personálního oddělení úřadu Komise pro spolupráci EuropeAid ze dne 12. prosince 2006, kterým
         byla zamítnuta kandidatura A. Traoreho na místo vedoucího operací delegace Komise v Tanzánii, a rozhodnutí o jmenování pana
         S. na uvedené místo. Žaloba podaná A. Traorem k Soudu pro veřejnou službu ve věci F-90/07 se zamítá. A. Traore a Komise Evropských
         společenství ponesou vlastní náklady řízení jak v řízení v prvním stupni, tak i v řízení o kasačním opravném prostředku. Evropský
         parlament, Rada Evropské unie a Účetní dvůr Evropských společenství, vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání Komise,
         ponesou vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Organizační struktura – Určení úrovně obsazovaného pracovního místa – Vedoucí operací delegace Komise
      (Služební řád, článek 5)
      2.      Úředníci – Organizační struktura – Určení úrovně obsazovaného pracovního místa – Povinnost stanovit přesnou platovou třídu
            v oznámení o volném pracovním místě – Neexistence
      (Služební řád, čl. 5 odst. 4, čl. 7 odst. 1 a článek 29; příloha I)
      1.      I když o úrovni obsazovaného pracovního místa musí být rozhodnuto s přihlédnutím k významu úkolů svěřených v rámci dotčené
         funkce a s přihlédnutím pouze k zájmu služby, zveřejnění oznámení o volném pracovním místě týkající se čtyř různých platových
         tříd, a to platových tříd A* 9 (nyní AD 9) až A* 12 (nyní AD 12), za účelem obsazení pracovního místa vedoucího operací delegace
         Komise, je legální, jelikož jednak použitelný právní rámec orgánu oprávněnému ke jmenování při zveřejnění oznámení o volném
         pracovním místě neukládá žádnou povinnost určit přesnou platovou třídu obsazovaného pracovního místa v rámci tohoto rozpětí,
         jelikož zmíněný orgán má při výkonu své posuzovací pravomoci právo mít za to, že zájem služby vyžaduje určení úrovně pracovního
         místa odkazem na stupnici platových tříd, zejména za účelem rozšíření počtu způsobilých uchazečů, a jednak uvedený odkaz na
         čtyři platové třídy dotčené v oznámení o volném pracovním místě nezpochybňuje objektivní charakter řízení.

      (viz body 38 a 41)
      Odkazy: Soud, 8. července 2008, Komise v. Economidis, T‑56/07 P, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 82 až 86
      2.      Článek 29 služebního řádu, třebaže uvádí tři alternativy pro obsazení pracovního místa v rámci orgánu, a sice přeložení, jmenování
         postupem stanoveným v článku 45a služebního řádu, anebo obsazení prostřednictvím služebního postupu, neobsahuje žádný odkaz
         na určení platové třídy obsazovaného pracovního místa v oznámení o volném pracovním místě. Z tohoto ustanovení nelze tudíž
         vyvodit, že je v oznámení o volném pracovním místě zakázáno stanovit úroveň obsazovaného pracovního místa odkazem na stupnici
         platových tříd.

      Stejně tak čl. 7 odst. 1 služebního řádu, který ukládá orgánu oprávněnému ke jmenování povinnost provádět jmenování „pouze
         v zájmu služby“, nestanoví pro tento orgán žádnou povinnost stanovit v oznámení o volném pracovním místě přesnou platovou
         třídu pro obsazované pracovní místo.

      Krom toho služební řád nestanoví pevný vztah mezi určitou funkcí a určitou platovou třídou. Příloha I služebního řádu, na
         kterou odkazuje čl. 5 odst. 4 služebního řadu, stanoví totiž pro každý druh pracovního místa, který je v ní příkladmo uveden,
         různé platové třídy odpovídající dotyčnému pracovnímu místu.

      Skutečnost, že o úrovni obsazovaného pracovního místa tak musí být rozhodnuto s přihlédnutím k významu úkolů svěřených v rámci
         dotyčné funkce a s přihlédnutím pouze k zájmu služby, však neznamená, že orgán oprávněný ke jmenování je v oznámení o volném
         pracovním místě povinen stanovit přesnou platovou třídu obsazovaného pracovního místa.

      (viz body 59 až 62)
      Odkazy: výše uvedený rozsudek Economidis v. Komise, bod 80


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. října 1986. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Věc 168/85.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 1. dubna 2004. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-375/03.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 13. prosince 2001. # Kloosterboer Rotterdam BV proti Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemsko. # Věc C-317/99.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 25. června 1970. # Raymond Elz proti Komisi Evropských společenství. # Věc 58-69.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 30. září 1975. # Friedrich Asmussen a další proti Komisi a Radě Evropských společenství. # Věc 50-74.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1972. # S.p.A. Marimex proti Amministrazione Finanziaria Italiana. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Trento - Itálie. # Věc 29-72.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 6. října 1982. # Srl CILFIT a Lanificio di Gavardo SpA proti Ministero della sanità. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte suprema di Cassazione - Itálie. # Povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. # Věc 283/81.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA6. října 1982 (*)„Povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce“Ve věci 283/81,jejímž
 předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS prvním občanskoprávním senátem Corte suprema di
cassazione směřující k získání, ve sporech probíhajících před tímto
 soudem,Srl Cilfit – v likvidaci – a 54 dalších, v ŘíměprotiMinisterstvu zdravotnictví, prostřednictvím ministra, v ŘíměaLanificio di Gavardo SpA, v MiláněprotiMinisterstvu zdravotnictví, prostřednictvím ministra, v Římě,rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu čl. 177 třetího pododstavce Smlouvy o EHS,SOUDNÍ DVŮR,ve
 složení J. Mertens de Wilmars, předseda, G. Bosco, A. Touffait
a O. Due, předsedové senátů, P. Pescatore, Mackenzie Stuart,
A. O’Keeffe, T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros
a F. Grévisse, soudci,generální advokát: F. Capotorti,vedoucí soudní kanceláře: P. Heim,vydává tentoRozsudek1        Usnesením
 ze dne 27. března 1981 došlým Soudnímu dvoru dne
31. října 1981, položil Corte suprema di cassazione na základě
 článku 177 Smlouvy o EHS předběžnou otázku týkající se výkladu
čl. 177 třetího pododstavce Smlouvy o EHS.2        Tato
 otázka vyvstala v rámci sporu mezi společnostmi dovážejícími vlnu
a italským ministerstvem zdravotnictví ve věci platby poplatku za
hygienickou kontrolu vlny dovezené z nečlenských zemí Společenství.
 Tyto společnosti se dovolávaly nařízení č. 827/68 ze dne
28. června 1968 (Úř. věst. L 151, s. 16;
Zvl. vyd. 03/01, s. 140) o společné organizaci trhu
s některými produkty uvedenými v příloze II Smlouvy, nařízení,
 které ve svém čl. 2 odst. 2 zakazuje členským státům vybírat
poplatky s účinkem rovnocenným clu v případě dovážených
produktů živočišného původu, jinde neuvedených a zařazených pod
sazebníkové číslo 05.15 společného celního sazebníku. Ministerstvo
zdravotnictví proti této argumentaci namítlo, že vlna není obsažena
v příloze II Smlouvy. Nepodléhá proto společné organizaci
zemědělských trhů.3        Ministerstvo
 zdravotnictví z těchto okolností vyvozuje důsledek, že odpověď na
otázku výkladu aktu orgánů Společenství je tak zřejmá, že nepřipouští
možnost pochybnosti při výkladu, a vylučuje tedy nutnost podat
žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru. Naopak
zúčastněné společnosti tvrdí, že jelikož otázka výkladu nařízení byla
vznesena před Corte suprema di cassazione, soudem, jehož rozhodnutí
nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, nemůže
se podle čl. 177 třetího pododstavce tento soud vyhnout povinnosti
obrátit se na Soudní dvůr.4        Vzhledem
 k těmto opačným tvrzením položil Corte suprema di cassazione
Soudnímu dvoru následující otázku:„Ukládá
čl. 177 třetí pododstavec Smlouvy, který stanoví, že vyvstane‑li otázka
odpovídající otázkám uvedeným v prvním pododstavci tohoto článku ve
 sporu projednávaném před vnitrostátním soudem, jehož rozhodnutí nelze
napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, je tento soud
 povinen obrátit se na Soudní dvůr, také povinnost podat žádost
o rozhodnutí o předběžné otázce, která neumožňuje
vnitrostátnímu soudu posoudit opodstatněnost vznesené otázky, nebo
podřizuje tuto povinnost – a za jakých mezí – dřívější existenci
rozumné pochybnosti o výkladu?“5        K vyřešení
 tohoto problému je třeba vzít v úvahu systematiku článku 177, jenž
 opravňuje Soudní dvůr mimo jiné k rozhodování o výkladu
Smlouvy a aktů přijatých orgány Společenství.6        Na
 základě druhého pododstavce tohoto článku může každý vnitrostátní soud
jakéhokoliv členského státu, považuje‑li rozhodnutí o této otázce
za nezbytné k vynesení svého rozsudku, požádat Soudní dvůr, aby
rozhodl o této otázce. Podle třetího pododstavce vyvstane‑li otázka
 výkladu ve věci projednávané před vnitrostátním soudem, jehož
rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního
práva, je tento soud povinen obrátit se na Soudní dvůr.7        Tato
 povinnost obrátit se na Soudní dvůr spadá do rámce spolupráce,
vytvořené za účelem zajistit správné použití a jednotný výklad
práva Společenství ve všech členských státech, mezi vnitrostátními
soudy, jakožto soudy pověřenými použitím práva Společenství,
a Soudním dvorem. Cílem čl. 177 třetího pododstavce je
především to, aby v rámci Společenství bylo zamezeno vzniku rozdílů
 v judikatuře v otázkách práva Společenství. Dosah této
povinnosti musí být posuzován podle tohoto účelu v závislosti na
vzájemných pravomocích vnitrostátních soudů a Soudního dvora, je-li
 takováto otázka výkladu vznesena ve smyslu článku 177.8        V tomto
 rámci je namístě upřesnit komunitární význam výrazu „vyvstane‑li
takováto otázka“ proto, aby mohlo být stanoveno, za jakých podmínek se
musí vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými
prostředky podle vnitrostátního práva, obrátit na Soudní dvůr.9        V tomto
 ohledu je třeba zaprvé poznamenat, že článek 177 nepředstavuje procesní
 prostředek, který mají k dispozici účastníci řízení ve sporu
probíhajícím před vnitrostátním soudem, a nestačí tedy, že účastník
 tvrdí, že spor nastoluje otázku ohledně platnosti práva Společenství,
aby dotyčný soud musel mít za to, že vyvstala otázka ve smyslu článku
177. Naopak mu v tom případě přísluší, aby se na Soudní dvůr
obrátil i bez návrhu.10      Zadruhé
 ze vztahu mezi druhým a třetím pododstavcem článku 177 vyplývá, že
 soudy uvedené ve třetím pododstavci požívají stejné posuzovací
pravomoci jako všechny ostatní vnitrostátní soudy, pokud jde
o otázku, zda rozhodnutí ve věci práva Společenství je nezbytné
k tomu, aby mohly vynést svoje rozhodnutí. Tyto soudy tedy nejsou
povinny vznést otázku výkladu práva Společenství, která před nimi
vyvstala, jestliže tato otázka není relevantní, tedy v případech,
kdy by odpověď na tuto otázku, ať už je jakákoliv, nemohla mít žádný
vliv na řešení sporu.11      Naopak
 zjistí-li, že odvolání na právo Společenství je nezbytné pro
vyřešení sporu, který projednávají, článek 177 jim ukládá povinnost
obrátit se na Soudní dvůr s jakoukoliv otázkou výkladu.12      Cílem
 otázky položené Corte di cassazione je, zda povinnost stanovená článkem
 177 třetím pododstavcem může mít nějaké meze.13      V této
 souvislosti je namístě připomenout, že Soudní dvůr prohlásil ve svém
rozsudku ze dne 27. března 1963 (28 až 30/62, Da Costa, Recueil,
s. 75), že ačkoliv čl. 177 poslední pododstavec bez
jakéhokoliv omezení zavazuje vnitrostátní soudy, jejichž rozhodnutí
nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, položit
 Soudnímu dvoru jakoukoliv otázku výkladu, která před nimi
vyvstala, výklad, který již Soudní dvůr na základě článku 177 poskytl,
může tuto povinnost zbavit svého účelu a obsahu, zejména je‑li
vznesená otázka po hmotné stránce shodná s otázkou, která již byla
předmětem rozhodnutí o předběžné otázce v obdobném případě.14      Stejný
 účinek může mít z hlediska mezí povinnosti stanovené čl. 177
třetím pododstavcem i judikatura Soudního dvora zabývající se daným
 právním problémem, bez ohledu na povahu řízení, ve kterých byla tato
judikatura vydána, i při nesplnění podmínky naprosté shody sporných
 otázek.15      Nicméně
 ve všech těchto případech se rozumí, že vnitrostátní soudy, včetně
soudů stanovených v čl. 177 třetím pododstavci, mají naprostou
 svobodu obracet se na Soudní dvůr, domnívají‑li se, že je to příhodné.16      Konečně
 správné použití práva Společenství může být tak zřejmé, že neponechává
prostor pro žádnou rozumnou pochybnost o způsobu vyřešení položené
otázky. Dříve, než vnitrostátní soud rozhodne o tom, že takováto
situace vznikla, musí si být jist, že stejnou jistotu by měly soudy
ostatních členských států a Soudní dvůr. Pouze v případě, že
jsou tyto podmínky splněny, se může vnitrostátní soud zdržet položení
této otázky Soudnímu dvoru a vyřešit ji na vlastní zodpovědnost.17      Existence
 takové možnosti však musí být posouzena v závislosti na rysech
práva Společenství a zvláštních obtížích při jeho výkladu.18      Nejdříve
 je třeba vzít v úvahu, že právní předpisy Společenství jsou
sepsány v několika jazycích a že jsou současně závazné různé
jazykové verze; výklad ustanovení právního předpisu Společenství tak
vyžaduje srovnání různých jazykových verzí.19      Dále
 je třeba poznamenat, že i v případě naprosté shody různých
jazykových verzí právo Společenství používá vlastní terminologii. Kromě
toho je třeba ještě zdůraznit, že právní pojmy nemají nutně stejný
význam v právu Společenství a v různých vnitrostátních
právech.20      Konečně
 každé ustanovení práva Společenství je třeba posuzovat v jeho
celkové souvislosti a vykládat s ohledem na všechna ustanovení
 tohoto práva, jeho cíle a stav vývoje k datu, kdy má být
dotčené ustanovení práva uplatněno.21      S přihlédnutím
 ke všem těmto úvahám je třeba odpovědět Corte suprema di cassazione
tak, že čl. 177 třetí pododstavec musí být vykládán v tom
smyslu, že soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky
podle vnitrostátního práva, je povinen, vyvstane‑li před ním otázka
týkající se výkladu práva Společenství, splnit svou povinnost předložit
věc Soudnímu dvoru, ledaže by shledal, že otázka, která vyvstala, není
relevantní nebo že dotčené ustanovení práva Společenství bylo již
předmětem výkladu Soudního dvora anebo že jediné správné použití práva
Společenství je tak zřejmé, že nezůstává prostor pro jakoukoliv rozumnou
 pochybnost; existence takové možnosti musí být posouzena
v závislosti na zvláštních rysech práva Společenství, zvláštních
obtížích vznikajících při jeho výkladu a nebezpečí rozdílné
judikatury v rámci Společenství. Náklady řízení22      Výdaje
 vynaložené italskou vládou, vládou Nizozemského království
a Komisí Evropských společenství, které předložily Soudnímu dvoru
svá vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud
 jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení
vzhledem ke sporu probíhajícímu před Corta suprema di cassazione, je
k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.Z těchto důvodů SOUDNÍ DVŮRo otázkách, které mu byly předloženy usnesením Corte suprema di cassazione ze dne 27. března 1981, rozhodl takto:Článek
 177 třetí pododstavec Smlouvy musí být vykládán v tom smyslu, že
soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle
vnitrostátního práva, je povinen, vyvstane‑li před ním otázka týkající
se výkladu práva Společenství, splnit svou povinnost předložit věc
Soudnímu dvoru, ledaže by shledal, že otázka, která vyvstala, není
relevantní nebo že dotčené ustanovení práva Společenství bylo již
předmětem výkladu Soudního dvora anebo že jediné správné použití práva
Společenství je tak zřejmé, že nezůstává prostor pro jakoukoliv rozumnou
 pochybnost; existence takové možnosti musí být posouzena
v závislosti na zvláštních rysech práva Společenství, zvláštních
obtížích vznikajících při jeho výkladu a nebezpečí rozdílné
judikatury v rámci Společenství.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatoreMackenzie StartO’KeeffeKoopmansEverlingChloros       GrévisseTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. října 1982.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 17. února 1998. # Pharos SA proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba pro nečinnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-105/96.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 23. října 2015.#Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock) v. Rada Evropské unie.#„Žaloba na neplatnost – Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vůči Íránu s cílem zabránit šíření jaderných zbraní – Zmrazení finančních prostředků – Lhůta k podání žaloby – Opožděnost – Nepřípustnost – Návrh na náhradu škody – Nepřípustnost“.#Věc T-552/13.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (druhého senátu)
      23. října 2015 (
            *1
         )
      „Žaloba na neplatnost — Společná zahraniční a bezpečnostní politika — Omezující opatření přijatá vůči Íránu s cílem zabránit šíření jaderných zbraní — Zmrazení finančních prostředků — Lhůta k podání žaloby — Opožděnost — Nepřípustnost — Návrh na náhradu škody — Nepřípustnost“
      Ve věci T‑552/13,

         Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock), se sídlem v Teheránu (Írán), zastoupená K. Kleinschmidtem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Radě Evropské unie, zastoupené M. Bishopem a J.-P. Hixem, jako zmocněnci,
      žalované,
      jejímž předmětem je jednak návrh na zrušení prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1245/2011 ze dne 1. prosince 2011, kterým se provádí nařízení (EU) č. 267/2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 319, s. 11), a nařízení Rady (EU) č. 267/2012 ze dne 23. března 2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení č. 961/2010 (Úř. věst. L 88, s. 1), v rozsahu, v němž se týkají žalobkyně, a jednak návrh na náhradu škody,
      TRIBUNÁL (druhý senát),
      ve složení M. E. Martins Ribeiro, předsedkyně, S. Gervasoni a L. Madise (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Grzegorczyk, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. března 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Projednávaná věc spadá do rámce režimu omezujících opatření zavedeného za účelem vytvoření tlaku na Íránskou islámskou republiku k tomu, aby ukončila jaderné činnosti představující riziko šíření jaderných zbraní a vývoj nosičů jaderných zbraní.

               2

               Žalobkyně, Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock), je společností usazenou v Íránu s aktivitami v oblasti výroby, výzkumu a poskytování služeb v oboru těžby ropy, petrochemického průmyslu a energetiky obecně. Zabývá se zejména výrobou turbín a turbokompresorů používaných v odvětví těžby ropy a petrochemickém průmyslu a jejich uváděním na trh.

               3

               Dne 26. července 2010 přijala Rada Evropské unie rozhodnutí 2010/413/SZBP ze dne 26. července 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení společného postoje 2007/140/SZBP (Úř. věst. L 195, s. 39). Článek 20 odst. 1 rozhodnutí 2010/413 upravuje zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů osob a subjektů, jejichž seznam je obsažen v přílohách I a II téhož rozhodnutí.

               4

               Dne 25. října 2010 Rada v návaznosti na přijetí rozhodnutí 2010/413 přijala nařízení (EU) č. 961/2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení (ES) č. 423/2007 (Úř. věst. L 281, s. 1). Článek 16 odst. 2 písm. a) nařízení č. 961/2010 upravuje zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů osob, subjektů a orgánů uvedených v příloze VIII uvedeného nařízení.

               5

               Dne 1. prosince 2011 přijala Rada rozhodnutí 2011/783/SZBP, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 319, s. 71), jímž zejména přidala jméno žalobkyně na seznam osob a subjektů uvedených v příloze II rozhodnutí 2010/413.

               6

               Rada téhož dne přijala prováděcí nařízení (EU) č. 1245/2011, kterým se provádí nařízení (EU) č. 961/2010 (Úř. věst. L 319, s. 11), jímž zejména přidala jméno žalobkyně na seznam obsažený v příloze VIII nařízení č. 961/2010.

               7

               V rozhodnutí 2011/783 a v prováděcím nařízení č. 1245/2011 Rada odůvodnila zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů žalobkyně následujícím způsobem:
               „Přidružená ke společnosti Sakhte Turbopomp va Kompressor (SATAK) (též Turbo Compressor Manufacturer, TCMFG) uvedené na seznamu EU.“

               8

               Dne 2. prosince 2011 Rada zveřejnila v Úředním věstníku Evropské unie oznámení pro osoby a subjekty, na něž se vztahuje čl. 19 odst. 1 [písm.] b) a čl. 20 odst. 1 [písm.] b) rozhodnutí 2010/413 (příloha II) jakož i čl. 16 odst. 2 nařízení č. 961/2010 (příloha VIII) (Úř. věst. C 351, p. 15, dále jen „oznámení ze dne 2. prosince 2011“), ve znění plynoucím z rozhodnutí 2011/783 a z prováděcího nařízení č. 1245/2011. V uvedeném oznámení Rada odkázala na relevantní akty, pokud jde o důvody jednotlivých zařazení, a uvedla zejména, že se rozhodla zařadit osoby a subjekty na seznamy obsažené v příloze II rozhodnutí 2010/413 a v příloze VIII nařízení č. 961/2010. Mimoto Rada upozornila dotčené osoby a subjekty na možnost napadnout uvedené akty před Tribunálem za podmínek stanovených v čl. 275 druhé odrážce SFEU a v čl. 263 čtvrté a šesté odrážce SFEU.

               9

               Doporučeným dopisem s dodejkou ze dne 5. prosince 2011 (dále jen „dopis ze dne 5. prosince 2011“), odeslaným dne 6. prosince 2011, Rada informovala žalobkyni o jejím zařazení na seznam osob a subjektů vyjmenovaných v příloze II rozhodnutí 2010/413, ve znění rozhodnutí 2011/783, a v příloze VIII nařízení č. 961/2010, ve znění prováděcího nařízení č. 1245/2011. Tento dopis se Radě vrátil s poznámkou „odstěhoval se“ učiněnou íránskými poštovními službami.

               10

               Dne 13. února 2012 žalobkyně podala k Tribunálu žalobu znějící na zrušení rozhodnutí 2011/783 v rozsahu, v němž se jí týkalo, neboť Rada se dopustila zjevně nesprávného posouzení skutečností, na kterých bylo ve vztahu k žalobkyni rozhodnutí založeno. Uvedená žaloba byla zaregistrována pod číslem T‑63/12.

               11

               Nařízení č. 961/2010 bylo zrušeno nařízením Rady (EU) č. 267/2012 ze dne 23. března 2012, o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 88, s. 1), jehož čl. 23 odst. 2 upravuje zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů osobám, subjektům a orgánům uvedeným v příloze IX uvedeného nařízení. Název žalobkyně byl Radou do uvedené přílohy zařazen ze stejných důvodů, jaké jsou uvedeny v rozhodnutí 2011/783 a v prováděcím nařízení č. 1245/2011 (viz bod 7 výše).

               12

               Rozsudkem ze dne 26. října 2012, Oil Turbo Compressor v. Rada (T‑63/12, Sb. rozh., EU:T:2012:579) Tribunál vyhověl žalobě, kterou podala žalobkyně, která směřovala ke zrušení rozhodnutí 2011/783, v rozsahu, v němž se jí týkalo.

               13

               Dne 11. prosince 2012 Rada v Úředním věstníku zveřejnila oznámení pro osoby a subjekty, na něž se vztahují omezující opatření stanovená rozhodnutím 2010/413 a nařízením č. 267/2012 (Úř. věst. C 380, s. 7, dále jen „oznámení ze dne 11. prosince 2012“). Uvedené oznámení upozornilo osoby a subjekty uvedené v příloze II rozhodnutí 2010/413 a v příloze IX nařízení č. 267/2012 na možnost zaslat Radě žádost, včetně podpůrných dokumentů, o opětovný přezkum rozhodnutí, kterým byly zařazeny do uvedených příloh.

               14

               Dopisem ze dne 21. ledna 2013 žalobkyně připomněla rozsudek Oil Turbo Compressor v. Rada, bod 12 výše (EU:T:2012:579), a poznamenala, že její jméno dosud nebylo vymazáno ani z přílohy II rozhodnutí 2010/413 ani z přílohy IX nařízení č. 267/2012, a požádala Radu, aby jí udala důvody bránící vyhovění uvedenému rozsudku.

               15

               Dopisy ze dne 6. února 2013 a ze dne 29. dubna 2013 žalobkyně v podstatě vyzvala Radu, aby vyhověla rozsudek Oil Turbo Compressor v. Rada, bod 12 výše (EU:T:2012:579).

               16

               Nařízením Rady (EU) č. 1203/2013 ze dne 26. listopadu 2013, kterým se provádí nařízení č. 267/2012 (Úř. věst. L 316, s. 1), byla žalobkyně odstraněna ze seznamu uvedeného v příloze IX nařízení č. 267/2012.

         Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

               17

               Žalobkyně podala projednávanou žalobu návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 15. října 2013.

               18

               Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu téhož dne podala žalobkyně na základě článku 76a jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991 návrh na projednání věci ve zrychleném řízení.

               19

               Organizačním procesním opatřením stanoveným v článku 64 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, oznámeným účastnicím řízení dne 28. listopadu 2013, se Tribunál účastnic řízení dotázal, zda a k jakému datu Rada sdělila žalobkyni – buď přímo, nebo zveřejněním ve věstníku – své rozhodnutí zařadit název žalobkyně jednak na seznam uvedený v jediné příloze prováděcího nařízení č. 1245/2011 a jednak na seznam uvedený v příloze IX nařízení č. 267/2012. Účastnice řízení na tyto otázky odpověděly ve stanovené lhůtě.

               20

               Dne 29. listopadu 2013 Rada předložila kanceláři Tribunálu žalobní odpověď, která podpůrně obsahovala návrh na nevydání rozhodnutí ve věci samé z důvodu odstranění názvu žalobkyně ze seznamu uvedeného v příloze IX nařízení č. 267/2012 prostřednictvím prováděcího nařízení č. 1203/2013 (viz bod 16 výše).

               21

               Rozhodnutím ze dne 12. prosince 2013 Tribunál (druhý senát) zamítl návrh směřující k projednání věci ve zrychleném řízení.

               22

               Dne 25. března 2014 žalobkyně předložila kanceláři Tribunálu repliku obsahující rozšíření žalobních důvodů. Tribunál uvedený dokument zaregistroval, ale vyhradil si rozhodnutí o jeho přípustnosti.

               23

               Na základě zprávy soudce zpravodaje se Tribunál (druhý senát) rozhodl zahájit ústní část řízení.

               24

               Organizačním procesním opatřením stanoveným v článku 64 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, oznámeným účastnicím řízení dne 30. ledna 2015, Tribunál položil účastnicím řízení písemnou otázku, na kterou měly odpovědět na jednání. Otázka se týkala usnesení ze dne 20. února 2014, Jannatian v. Rada (T‑187/13, EU:T:2014:134), a jeho relevance ve vztahu k projednávané věci.

               25

               Datum jednání, které bylo původně stanoveno na 4. února 2015, bylo na žádost žalobkyně posunuto na 11. března 2015.

               26

               Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 11. března 2015.

               27

               Na jednání se Rada v odpovědi na otázku uvedenou v bodě 24 výše opřela o oznámení ze dne 11. prosince 2012 a na žádost Tribunálu předložila jeho opis. Uvedený dokument byl zařazen do spisu, aniž proti tomu žalobkyně vznesla námitku. Žalobkyně přednesla vyjádření k uvedenému dokumentu, což bylo zaznamenáno do protokolu z jednání.

               28

               Žalobkyně v žalobě navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil prováděcí nařízení č. 1245/2011 a nařízení č. 267/2012 (dále jen společně „napadené akty“) v rozsahu, v němž se jí týkají;

                        —

                        uložil Radě náhradu nákladů řízení.

               29

               V replice žalobkyně mimo jiné navrhuje, aby Tribunál uložil Radě, aby jí zaplatila částku 90528392,56 eur z titulu náhrady škody.

               30

               V žalobní odpovědi Rada navrhla, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu a uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení;

                        —

                        podpůrně, rozhodl, že není důvodné rozhodnout ve věci samé.

               31

               V odpovědi na návrh na náhradu škody podaný žalobkyní v replice Rada v duplice navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl návrh na náhradu škody jako zjevně nepřípustný, nebo podpůrně jako neopodstatněný;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         K návrhu na zrušení

               32

               Žalobkyně uvádí na podporu své žaloby na neplatnost tři žalobní důvody. Vychází zaprvé ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, z něhož vycházejí napadené akty, zadruhé z porušení zásady proporcionality a za třetí z porušení práva být vyslechnut, povinnosti odůvodnění, práva na obhajobu a práva na účinnou právní ochranu.

               33

               Rada tvrdí, aniž formálně vznesla námitku nepřípustnosti na základě článku 114 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, že návrhy na zrušení byly podány po lhůtě, a jsou tudíž nepřípustné. Podpůrně má za to, že vzhledem k tomu, že žalobkyně byla prováděcím nařízením č. 1203/2013 vymazána ze seznamu uvedeného v příloze IX nařízení č. 267/2012, již v žádném případě není třeba rozhodnout ve věci samé.

               34

               Úvodem je třeba posoudit přípustnost návrhů na zrušení s ohledem na lhůtu pro podání žaloby.

               35

               V tomto ohledu na jedné straně Rada tvrdí, že se pokusila sdělit prováděcí nařízení č. 1245/2011 žalobkyni dopisem ze dne 5. prosince 2011, který jí íránská pošta vrátila. Proto – vzhledem k nemožnosti provést individuální oznámení – začala lhůta pro podání žaloby plynout ke dni zveřejnění oznámení ze dne 2. prosince 2011. Na druhé straně, ohledně nařízení č. 267/2012 Rada na jednání poznamenala, že lhůta pro podání žaloby začala plynout v den zveřejnění oznámení ze dne 11. prosince 2012, nebo přinejmenším, jak tvrdila v písemných vyjádřeních, v den, kdy se žalobkyně dozvěděla o přijetí uvedeného nařízení a o jeho obsahu, tedy nejpozději dne 21. ledna 2013.

               36

               Žalobkyně uvedené argumenty Rady zpochybňuje v zásadě proto, že při neexistenci individuálního oznámení napadených aktů lhůta pro podání žaloby podle ní nezačala plynout. Zejména pokud jde o prováděcí nařízení č. 1245/2011, se Rada nemůže odvolávat na vrácení dopisu ze dne 5. prosince 2011 íránskou poštou, jelikož měla zajistit řádné doručení svých dopisů. Dále, pokud jde o nařízení č. 267/2012, žalobkyně v zásadě tvrdí, že Rada se měla pokusit sdělit je přímo jí či přinejmenším jejímu advokátovi a v každém případě oznámení ze dne 11. prosince 2012 nelze považovat za počátek běhu lhůty pro podání žaloby. Mimoto jelikož žalobkyně mohla legitimně očekávat, že po vydání rozsudku Oil Turbo Compressor v. Rada, bod 12 výše (EU:T:2012:579) Rada odstraní její název ze seznamů uvedených v příloze VIII nařízení č. 961/2010 a v příloze IX nařízení č. 267/2012, protože zařazení do seznamů bylo založeno na stejných důvodech jako v rozhodnutí 2011/783, které ve vztahu k žalobkyni uvedený rozsudek zrušil, má žalobkyně za to, že považování této žaloby za opožděnou je v rozporu se zásadou legality správy. Mimoto žalobkyně dodává, že Rada, která neodpověděla na její dopisy ze dne 21. ledna, 6. února a 29. dubna 2013, ji měla vyslechnout a poučit ji o dostupných opravných prostředcích.

               37

               Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 263 šestého pododstavce SFEU „[ž]aloby uvedené v tomto článku musí být podány ve lhůtě dvou měsíců, a to podle okolností ode dne vyhlášení příslušného aktu, ode dne jeho oznámení navrhovateli nebo ode dne, kdy se o něm navrhovatel dozvěděl“.

               38

               Podle judikatury právo na účinnou soudní ochranu znamená, že unijní orgán, který přijme akt, z něhož pro určitou osobu nebo pro určitý subjekt vyplývají omezující opatření, musí v co možná největším rozsahu sdělit důvody, na nichž je tento akt založen, a to buď v okamžiku jeho přijetí, nebo alespoň co možná nejdříve po jeho přijetí, aby tyto osoby nebo subjekty mohly využít práva tento akt napadnout (rozsudek ze dne 6. září 2013, Bank Melli Iran v. Rada, T‑35/10 a T‑7/11, Sb. rozh., EU:T:2013:397, bod 56; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. listopadu 2011, Bank Melli Iran v. Rada, C‑548/09 P, Sb. rozh., EU:C:2011:735, bod 47 a citovaná judikatura).

               39

               Tato situace vyplývá ze zvláštní povahy aktů ukládajících omezující opatření vůči osobě či subjektu, které se podobají aktům s obecnou působností, neboť zakazují určité kategorii obecně a abstraktně určených adresátů zejména poskytnout finanční zdroje a hospodářské prostředky k dispozici osobám a subjektům, jejichž jména jsou uvedena na seznamech obsažených v jejich přílohách, a zároveň představují řadu individuálních rozhodnutí vůči uvedeným osobám a subjektům (viz rozsudek ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada, C‑478/11 P až C‑482/11 P, Sb. rozh., EU:C:2013:258, bod 56 a citovaná judikatury).

               40

               V projednávané věci byla tato zásada konkretizována v čl. 36 odst. 3 nařízení č. 961/2010 a v čl. 46 odst. 3 nařízení č. 267/2012, které stanoví, že Rada sdělí své rozhodnutí dotčené osobě či subjektu, včetně důvodů jejich zařazení na seznam osob a subjektů dotčených omezujícími opatřeními, buď přímo, je-li známa jejich adresa, nebo zveřejněním oznámení, čímž jim umožní předložit připomínky.

               41

               Z toho plyne, že ačkoli je pravda, že vstup v platnost takových aktů, jako jsou napadené akty, nastane jejich zveřejněním, lhůta pro podání žaloby na neplatnost proti uvedeným aktům na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU začíná pro jednotlivé uvedené osoby a subjekty plynout ode dne, kdy jim uvedené akty byly povinně sděleny (rozsudek Gbagbo a další v. Rada, bod 39 výše, EU:C:2013:258, bod 59).

               42

               Tato lhůta tedy plyne buď ode dne individuálního oznámení tohoto aktu dotyčnému, je-li známa jeho adresa, nebo v opačném případě od zveřejnění oznámení v Úředním věstníku (rozsudek ze dne 16. července 2014, Hassan v. Rada, T‑572/11, Sb. rozh., EU:T:2014:682, bod 33; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Gbagbo a další v. Rada, bod 39 výše, EU:C:2013:258, body 59 až 62).

               43

               V tomto ohledu je třeba zaprvé dodat, že Rada nemá možnost libovolně se rozhodnout, jakým způsobem sdělí svá rozhodnutí dotčeným osobám. Podle judikatury totiž ustanovení citovaná v bodě 40 výše musí být vykládána v tom smyslu, že má-li Rada k dispozici adresu osoby, vůči níž jsou omezující opatření namířena, lhůta pro podání žaloby, v níž tato osoba musí tyto akty napadnout před Tribunálem, nezačne běžet, pokud akty obsahující tato opatření nebyly sděleny přímo. Pouze v případě, kdy je nemožné individuálně sdělit dotčené osobě akt, kterým jsou přijata nebo ponechána v platnosti omezující opatření vůči této osobě, počíná tedy tato lhůta plynout okamžikem zveřejnění oznámení v Úředním věstníku (obdobně viz rozsudek ze dne 5. listopadu 2014, Mayaleh v. Rada, T‑307/12 a T‑408/13, Sb. rozh., EU:T:2014:926, bod 60 a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Gbagbo a další v. Rada, bod 39 výše, EU:C:2013:258, body 61 a 62).

               44

               Zadruhé podle judikatury lze mít za to, že Rada nemá možnost sdělit individuálně fyzické nebo právnické osobě nebo subjektu akt obsahující omezující opatření, která se jich týkají, buď v případě, kdy adresa této osoby nebo tohoto subjektu není veřejná a nebyla jí poskytnuta, nebo v případě, kdy bylo sdělení zasláno na adresu, kterou má Rada k dispozici, bezúspěšně, a to přes veškeré kroky, které Rada s náležitou péčí podnikla ve snaze o doručení takového sdělení (rozsudek Mayaleh v. Rada, bod 43 výše, EU:T:2014:926, bod 61).

               45

               Přípustnost projednávané žaloby na neplatnost je třeba zkoumat s ohledem na tato připomenutá pravidla.

               46

               Zaprvé k přípustnosti návrhu na zrušení prováděcího nařízení č. 1245/2011 v rozsahu, v němž se týká žalobkyně, na jedné straně je nesporné, že uvedené nařízení bylo dne 2. prosince 2011 předmětem oznámení osobám a subjektům dotčeným omezujícími opatřeními zveřejněného v Úředním věstníku.

               47

               Na druhé straně je třeba konstatovat, že Rada dne 6. prosince 2011 zaslala žalobkyni dopis ze dne 5. prosince 2011 s dodejkou, aby ji informovala zejména o jejím zařazení do jediné přílohy prováděcího nařízení č. 1245/2011. Je nesporné, že uvedený dopis byl Radě vrácen s poznámkou „odstěhoval se“, kterou připojila íránská pošta.

               48

               Zdá se tedy, že Rada se nacházela v situaci, kdy bylo nemožné – ve smyslu judikatury citované v bodě 44 výše – provést individuální oznámení, obdobně jako kdyby adresu žalobkyně neznala. V rozporu s argumenty vznesenými žalobkyní na jednání tento závěr platí, i kdyby uvedená adresa byla správná.

               49

               Rada totiž při zaslání dopisu ze dne 5. prosince 2011 žalobkyni dbala na to, aby jej poslala doporučeně a s dodejkou. Je přitom třeba uvést, že tento způsob zasílání poštovní zásilky je službám pověřeným v Íránu distribucí poštovních zásilek znám (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 20. listopadu 2012, Shahid Beheshti University v. Rada, T‑120/12, EU:T:2012:610, bod 49). Dále je třeba uvést, představuje vhodný způsob individuálního oznámení ve smyslu judikatury citované v bodech 42 a 43 výše, neboť podle judikatury oznámení prostřednictvím doporučeného dopisu s podepsanou dodejkou umožňuje s jistotou určit dies a quo lhůty pro podání žaloby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. května 1984, Ferriera Vittoria v Komise, 224/83, Sb. rozh., EU:C:1984:208, bod 9 a citovaná judikatura).

               50

               Je tedy třeba mít za to, že Rada, která má v Íránu pouze omezené zdroje pro účely vyhledávání soukromých adres všech osob a subjektů dotčených režimem omezujících opatření (obdobně viz rozsudek Hassan v. Rada, bod 42 výše, EU:T:2014:682, bod 58), ohledně své povinnosti sdělit žalobkyni vůči ní přijatá omezující opatření, prokázala vyžadovanou pečlivost.

               51

               Z toho plyne, že s ohledem na judikaturu citovanou v bodě 44 výše a v rozporu s argumenty žalobkyně se Rada mohla legitimně opřít o informaci poskytnutou íránskou poštou, podle které se žalobkyně odstěhovala, a nemusela zopakovat pokus o oznámení poštou či jinými prostředky.

               52

               Zejména je – v rozporu s argumenty vznesenými žalobkyní na jednání –třeba dodat, že po vrácení dopisu ze dne 5. prosince 2011 Rada nebyla povinna jí prováděcí nařízení č. 1245/2011 zaslat faxem či elektronickou poštou. Žalobkyně totiž nijak neprokázala, že Rada měla k dispozici její faxové číslo či emailovou adresu. Omezila se naopak na tvrzení, že obojí mohlo být nalezeno na Internetu, o čemž však nepodala žádný důkaz.

               53

               Za těchto podmínek začala lhůta pro podání žaloby týkající se prováděcího nařízení č. 1245/2011 plynout datem zveřejnění oznámení ze dne 2. prosince 2011.

               54

               Tento závěr platí tím spíše, že ve věci, ve které byl vydán rozsudek Oil Turbo Compressor v. Rada, bod 12 výše (EU:T:2012:579), žalobkyně v řádné lhůtě podala žalobu na neplatnost rozhodnutí 2011/783. Uvedené rozhodnutí, přijaté tentýž den jako prováděcí nařízení č. 1245/2011, přitom bylo vůči žalobkyni přijato z totožných důvodů pro zařazení, jako uvedené nařízení, a rovněž bylo předmětem oznámení ze dne 2. prosince 2011.

               55

               Návrh na částečné zrušení prováděcího nařízení č. 1245/2011, podaný dne 15. října 2013, je tudíž z důvodu opožděnosti nepřípustný.

               56

               Zadruhé k přípustnosti návrhu na zrušení nařízení č. 267/2012 v rozsahu, v němž se týká žalobkyně, je nesporné, že – jak Rada uvedla v odpovědi na otázku položenou Tribunálem v rámci organizačního procesního opatření – uvedené nařízení, zveřejněné v řadě L Úředního věstníku, nebylo sděleno žalobkyni, ani nebylo v okamžiku přijetí dne 23. března 2012 předmětem oznámení zveřejněného v Úředním věstníku pro osoby a subjekty dotčené omezujícími opatřeními, která zavedlo.

               57

               Je však rovněž nesporné, že Rada dne 11. prosince 2012 zveřejnila v Úředním věstníku oznámení pro osoby a subjekty dotčené omezujícími opatřeními zavedenými zejména nařízením č. 267/2012. Zveřejnění uvedeného oznámení, které dotčené osoby a subjekty informuje o možnosti zaslat Radě žádost o opětovný přezkum rozhodnutí, kterým byly zařazeny zejména na seznam uvedený v příloze IX daného nařízení, zahájilo ve vztahu k žalobkyni běh lhůty pro podání žaloby (v tomto smyslu viz usnesení Jannatian v. Rada, bod 24 výše, EU:T:2014:134, bod 22).

               58

               Tato úvaha není zpochybněna ani skutečností, na kterou poukazuje žalobkyně, že se Rada nepokusila žalobkyni či jejího advokáta vyrozumět o nařízení č. 267/2012, ani skutečností, na kterou žalobkyně rovněž poukazuje, že oznámení ze dne 11. prosince 2012 neobsahuje žádnou zmínku o dostupných opravných prostředcích a lhůtách pro zpochybnění zákonnosti jejího zařazení do přílohy IX uvedeného nařízení.

               59

               Zaprvé k neexistenci oznámení nařízení č. 267/2012 je nejdříve třeba připomenout, že v bodech 47 až 52 výše bylo uvedeno, že po vrácení dopisu ze dne 5. prosince 2011 se Rada mohla platně opřít o informaci poskytnutou íránskou poštou, podle které se žalobkyně odstěhovala, a nemusela učinit nový pokus o oznámení, ať již prostřednictvím dopisu zaslaného na tutéž adresu, nebo faxem či elektronickou poštou.

               60

               Je přitom třeba mít za to, že o čtyři měsíce později, při přijetí nařízení č. 267/2012 dne 23. března 2012, již Rada nebyla povinná doručit jej na adresu, kterou mohla důvodně považovat za nesprávnou. Na tuto úvahu nemá žádný vliv skutečnost, že adresa uvedená na průvodce dopisu ze dne 5. prosince 2011 odpovídá adrese uvedené v písemnostech předložených žalobkyní ve věci, ve které byl vydán rozsudek Oil Turbo Compressor v. Rada, bod 12 výše (EU:T:2012:579), kterou mimoto žalobkyně neuplatňuje.

               61

               Zadruhé je třeba uvést, že v rozporu s argumenty vznesenými žalobkyní na jednání, neměla Rada povinnost oznámit nařízení č. 267/2012 ani jejímu advokátovi.

               62

               S ohledem na znění čl. 263 šesté odrážky SFEU je totiž třeba uvést, že pokud musí být akt předmětem oznámení, aby začala plynout lhůta pro podání žaloby, musí být v zásadě oznámen adresátovi aktu, a nikoli jeho advokátům, kteří jej zastupují. Podle judikatury má oznámení učiněné zástupci žalobce platnost oznámení učiněného adresátovi, pouze pokud je taková forma oznámení výslovně stanovena právní úpravou nebo dohodou stran (viz rozsudek Mayaleh v. Rada, bod 43 výše, EU:T:2014:926, bod 74 a citovaná judikatura) a nikoli jednostranně jednou ze stran (rozsudek ze dne 11. července 2013, BVGD v. Komise, T‑104/07 a T‑339/08, EU:T:2013:366, bod 146).

               63

               V projednávané věci je přitom třeba kromě skutečnosti, že nařízení č. 267/2012 neobsahuje žádné ustanovení upravující oznámení omezujících opatření zástupci dotčené osoby nebo dotčeného subjektu, uvést, že žalobkyně neprokázala existenci takové dohody mezi ní a Radou, na jejímž základě by Rada mohla, nebo dokonce musela oznámit uvedené nařízení jejímu zástupci k tomu, aby mohla lhůta začít běžet.

               64

               Na jednání se žalobkyně odvolávala na plnou moc ze dne 28. prosince 2011, v níž zmocnila svého zástupce k zastupování ve všech řízeních týkajících se omezujících opatření vůči ní přijatých. Uvedla, že plná moc byla předána Radě dopisem ze dne 9. února 2012, který však není obsažen ve spisu, a že jej rovněž přiložila k žalobě podané ve věci, ve které byl vydán rozsudek Oil Turbo Compressor v. Rada, bod 12 výše (EU:T:2012:579). Dále poukazuje na dopisy zaslané jejím zástupcem Radě dne 21. ledna, 6. února a 29. dubna 2013.

               65

               Ani plná moc ze dne 28. prosince 2011, ani dopisy ze dne 21. ledna, 6. února a 29. dubna 2013 připojené k žalobě však neprokazují jakoukoli dohodu mezi žalobkyní a Radou, která by Radě umožňovala oznámit nařízení č. 267/2012 zástupci žalobkyně. Naopak uvedené dokumenty vyjadřují jednostranné rozhodnutí žalobkyně, kterým svého zástupce zmocnila k tomu, aby ji zastupoval ve věci omezujících opatření vůči ní přijatých a v tomto kontextu přijímal případná oznámení ze strany Rady. Takové jednostranné rozhodnutí je s ohledem na judikaturu připomenutou v bodě 62 výše nedostačující. Neexistuje-li dohoda mezi stranami ve smyslu judikatury citované v bodě 62 výše, pouhá skutečnost, že Rada věděla o procesní plné moci advokáta žalobkyně a znala jeho adresu, nedostačuje k tomu, aby Rada měla povinnost oznamovat advokátovi.

               66

               Za těchto podmínek je třeba učinit závěr, že neexistence individuálního oznámení nařízení č. 267/2012 žalobkyni a jejímu advokátovi sama o sobě nebrání počítání lhůty pro podání žaloby ode dne zveřejnění oznámení ze dne 11. prosince 2012.

               67

               Zadruhé je třeba poznamenat, že skutečnost, že oznámení ze dne 11. prosince 2012 neobsahuje, jako uvedla žalobkyně na jednání, žádné poučení o možnosti osob a subjektů dotčených omezujícími opatřeními podat žalobu k Tribunálu v souladu s ustanoveními čl. 275 druhé odrážky SFEU a čl. 263 čtvrté a šesté odrážky SFEU, nezpochybňuje konstatování, že uvedené oznámení žalobkyni umožnilo seznámit se s rozsahem odůvodnění zařazení do přílohy IX nařízení č. 267/2012.

               68

               Podle judikatury totiž nelze při neexistenci výslovného ustanovení unijního práva uznat obecnou povinnost správních nebo soudních orgánů Unie informovat jednotlivce o dostupných opravných prostředcích, jakož i o podmínkách, za jakých je mohou vykonávat (usnesení ze dne 5. března 1999, Guérin automobiles v. Komise, C‑153/98 P, Recueil, EU:C:1999:123, bod 15, a Guérin automobiles v. Komise, C‑154/98 P, Recueil, EU:C:1999:124, bod 15; ze dne 30. března 2000, Méndez Pinedo v. ECB, T‑33/99, ReceuilFP, EU:T:2000:94, bod 36; viz též v tomto smyslu usnesení ze dne 7. prosince 2004, Internationaler Hilfsfonds v. Komise, C‑521/03 P, EU:C:2004:778, bod 44).

               69

               Nařízení č. 267/2012 přitom neobsahuje žádné ustanovení ukládající Radě, aby při zveřejnění oznámení v Úředním věstníku informovala o dostupných opravných prostředcích, jakož i o podmínkách, za jakých mohou být vykonány. Zejména čl. 46 odst. 3 uvedeného nařízení, který se týká oznámení důvodů přijetí omezujících opatření dotčeným osobám a subjektům (viz bod 40 výše), neobsahuje žádnou povinnost v tomto smyslu.

               70

               Na druhé straně a v každém případě je s ohledem na úvahy uvedené v bodě 54 výše třeba uvést, že v projednávané věci žalobkyně věděla o dostupných opravných prostředcích a o lhůtách pro jejich podání a zejména o tom, že má možnost napadnout omezující vůči ní zavedená opatření.

               71

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba učinit závěr, že lhůta pro podání žaloby týkající se nařízení č. 267/2012 začala plynout ke dni zveřejnění oznámení ze dne 11. prosince 2012. Návrh na částečné zrušení uvedeného nařízení, podaný dne 15. října 2013, je tudíž nepřípustný z důvodu opožděnosti.

               72

               V každém případě, i za předpokladu, že zveřejnění oznámení ze dne 11. prosince 2012 nelze považovat za počátek plynutí lhůty pro podání žaloby na neplatnost, protože v něm chybí jakákoli zmínka o opravných prostředcích, které má žalobkyně k dispozici ke zpochybnění svého zařazení do přílohy IX nařízení č. 267/2012, je třeba ještě dodat, že v dopise zaslaném Radě dne 21. ledna 2013 zástupce žalobkyně uvedl, že po vydání rozsudku Oil Turbo Compressor v. Rada, bod 12 výše (EU:T:2012:579), nebyl název žalobkyně dosud vymazán z přílohy II rozhodnutí 2010/413 ani z přílohy IX nařízení č. 267/2012, přičemž v tomto ohledu odkazoval na bod 103 části I B přílohy IX uvedeného nařízení, v němž byl přesně uveden název žalobkyně.

               73

               Ze skutečností uvedených ve spisu připomenutých v bodě 72 výše tedy plyne, že zástupce žalobkyně, a tudíž i sama žalobkyně, přesně a s jistotou věděli o zařazení žalobkyně do přílohy IX nařízení č. 267/2012 a o důvodech tohoto zařazení nejpozději ke dni odeslání dopisu ze dne 21. ledna 2013. V tomto ohledu je třeba ještě odmítnout argument vznesený žalobkyní na jednání, vycházející z toho, že k uvedenému datu věděl o zařazení do přílohy IX nařízení č. 267/2012 a o důvodech tohoto zařazení pouze její zástupce, a nikoli ona sama. Je totiž třeba uvést, že žalobkyně na jednání rovněž uvedla, že i za předpokladu, že Rada se mohla spoléhat na informaci poskytnutou íránskou poštou, podle které se odstěhovala, uvedený orgán nicméně mohl a měl uvedené nařízení sdělit jejímu zástupci. Žalobkyně nemůže, aniž by si protiřečila, tvrdit, že sdělení jejímu zástupci platí jako individuální oznámení, a přitom uvádět, že zmínka jejího zástupce o jejím zařazení do přílohy IX nařízení č. 267/2012 neprokazuje, že ona sama o něm věděla.

               74

               Za okolností projednávané věci tudíž postačuje konstatovat, že i za předpokladu, že datum zveřejnění oznámení ze dne 11. prosince 2012 nelze považovat za určující, jak tvrdí žalobkyně, je nicméně projednávaná žaloba opožděná, jelikož ze skutečností uvedených ve spisu plyne, že žalobkyně věděla o svém zařazení do přílohy IX nařízení č. 267/2012 nejpozději dne 21. ledna 2013.

               75

               V tomto ohledu je třeba ještě dodat, že v otázce zmrazení finančních prostředků není zohlednění data, kdy se žalobkyně dozvěděla o omezujících opatření přijatých vůči ní a o důvodech uvedených opatření, v rozporu s judikaturou, kterou žalobkyně cituje, podle které lhůta pro podání žaloby nezačne plynout, pokud Rada akt ukládající omezující opatření vůči osobě nebo subjektu individuálně neoznámí dotčené osobě nebo subjektu, ačkoli zná jeho adresu (v tomto smyslu viz rozsudky Bank Melli Iran v. Rada, bod 38 výše, EU:T:2013:397, bod 59; ze dne 16. září 2013, Bank Kargoshaei a další v. Rada, T‑8/11, EU:T:2013:470, bod 44; Hassan v. Rada, bod 42 výše, EU:T:2014:682, bod 38, a Mayaleh v. Rada, bod 43 výše, EU:T:2014:926, body 60 a 66), nebo pokud nedojde k vůbec žádnému oznámení, ať individuálnímu či prostřednictvím zveřejnění oznámení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. února 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank v. Rada, T‑174/12 a T‑80/13, Sb. rozh., EU:T:2014:52, bod 54, a ze dne 23. září 2014, Mikhalchanka v. Rada, T‑196/11 a T‑542/12, EU:T:2014:801, bod 57).

               76

               V rozsudcích citovaných v bodě 75 výše totiž Tribunál nerozhodoval ani o datu, k němuž se zúčastněná osoba dozvěděla o dotčených aktech, dokonce ani o otázce, zda by toto datum mohlo být v případě nesdělení uvedených aktů zohledněno pro určení počátku plynutí lhůty pro podání žaloby. Mimoto ačkoli v bodě 62 rozsudku Gbagbo a další v. Rada, bod 39 výše (EU:C:2013:258) Soudní dvůr uvedl, že pokud Rada nemohla sdělit dotčené akty zúčastněným osobám přímo a uvedené akty byly předmětem oznámení zveřejněného v Úředním věstníku, nemohou uvedené osoby uplatňovat, že se o uvedených aktech dozvěděly později, je třeba poznamenat, že Soudní dvůr se naproti tomu nevyslovil k případnému dopadu neexistence jakéhokoli oznámení dotčeného aktu na kritérium seznámení se s aktem. Sporné akty totiž byly ve věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek, předmětem oznámení zveřejněného v Úředním věstníku.

               77

               Vzheldem k výše uvedenému a zejména s ohledem na závěry učiněné v bodech 71 a 74 výše, je třeba učinit závěr, že návrh, podaný dne 15. října 2013, na zrušení nařízení č. 267/2012 je v rozsahu, v němž se týká žalobkyně, nepřípustný z důvodu opožděnosti.

               78

               Závěry vyvozené v bodech 55 a 77 výše nejsou zpochybněny dalšími argumenty vznesenými žalobkyní. Uvedenými argumenty žalobkyně tvrdí, že považování žalob na neplatnost za opožděné je v rozporu se zásadou legality správy, neboť mohla legitimně očekávat, že po vydání rozsudku Oil Turbo Compressor v. Rada, bod 12 výše (EU:T:2012:579), Rada vymaže její název ze seznamu uvedeného v příloze VIII nařízení č. 961/2010 a v příloze IX nařízení č. 267/2012, a že Rada, která neodpověděla na dopisy ze dne 21. ledna, 6. února a 29. dubna 2013 ji měla vyslechnout a případně ji informovat o dostupných opravných prostředcích.

               79

               V tomto ohledu je především třeba uvést, že pravidla týkající se lhůt pro podání žaloby jsou kogentní a musí být používána soudem takovým způsobem, aby byla zajištěna právní jistota, jakož i rovnost procesních subjektů před zákonem (rozsudek ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada, C‑229/05 P, Sb. rozh., EU:C:2007:32, bod 101) a že uvedené lhůty představují z důvodů právní jistoty omezení, které je vlastní právu na přístup k soudu (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. září 2013, Ellinika Nafpigeia a 2. Hoern v. Komise, C‑616/12 P, EU:C:2013:884, bod 31).

               80

               Souhlasit s argumentací žalobkyně založenou na údajném opomenutí Rady odpovědět na její dopisy ze dne 21. ledna, 6. února a 29. dubna 2013 a jejím údajně protiprávním odmítnutí vymazat její název z jediné přílohy prováděcího nařízení č. 1245/2011 a z přílohy IX nařízení č. 267/2012, by bylo v rozporu s tímto účelem lhůty pro podání žaloby.

               81

               Dále v rozsahu, v němž žalobkyně vytýká Radě údajně protiprávní odmítnutí vymazat po vydání rozsudku Oil Turbo Compressor v. Rada, bod 12 výše (EU:T:2012:579), její název ze seznamu osob a subjektů dotčených omezujícími opatřeními přijatými vůči Íránu, je třeba dodat, že příslušným prostředkem pro určení, že orgán v rozporu s právem nepřijal opatření k vyhovění rozsudku (rozsudek ze dne 19. února 2004, SIC v. Komise, T‑297/01 a T‑298/01, Sb. rozh., EU:T:2004:48, bod 32), nebo za účelem určení, zda kromě nahrazení zrušeného aktu byl orgán rovněž povinen přijmout další opatření týkající se jiných aktů, které nebyly napadeny v rámci původní žaloby na neplatnost, je žaloba na nečinnost upravená v článku 265 SFEU (rozsudky ze dne 26. dubna 1988, Asteris a další v. Komise, 97/86, 99/86, 193/86 a 215/86, Recueil, EU:C:1988:199, body 22 až 24, a ze dne 18. září 1996, Asia Motor France a další v. Komise, T‑387/94, Recueil, EU:T:1996:120, bod 40).

               82

               Konečně je třeba uvést, že závažnost údajného nesplnění povinnosti dotčeného orgánu či význam z toho plynoucího porušení, pokud jde o dodržování základních práv, v žádném případě neumožňuje neuplatnit kritéria přípustnosti výslovně stanovená ve Smlouvě (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 10. května 2001, FNAB a další v. Rada, C‑345/00 P, Recueil, EU:C:2001:270, bod 40).

               83

               S ohledem na všechny předchozí úvahy je třeba odmítnout návrhy na zrušení napadených aktů v rozsahu, v němž se týkají žalobkyně, jako nepřípustné z důvodu opožděnosti, aniž je třeba zkoumat návrh na nevydání rozhodnutí ve věci samé, který podpůrně učinila Rada.

         K návrhu na náhradu škody

               84

               Žalobkyně v replice požaduje z titulu „doplňujících návrhových žádání“ náhradu škody vyčíslené na částku 90528392,56 eur, kterou utrpěla na základě skutečnosti, že kvůli přijetí protiprávních omezujících opatření nemohla dostát smlouvám, které uzavřela se svými zákazníky, a musela jim zaplatit smluvní pokutu a paušální náhradu škody. Pokud jde o přípustnosti tohoto návrhu, žalobkyně se na jedné straně opírá o rozsudek ze dne 26. června 1990, Sofrimport v. Komise (C‑152/88, Recueil, EU:C:1990:259), z něhož plyne, že návrh na náhradu škody lze připojit k návrhu na zrušení. Na druhé straně tvrdí, že podání takového návrhu v replice je rozumné z důvodů hospodárnosti řízení, navíc i proto, že požadovaná náhrada škody se týká předmětu tohoto řízení.

               85

               Rada odpovídá, že návrh na náhradu škody podaný v replice je zjevně nepřípustný, neboť mění předmět sporu určený v návrhu na zahájení řízení. Mimoto v rozsahu, v němž návrh na náhradu škody spočívá na protiprávnosti rozhodnutí 2011/783 není Tribunál příslušný o něm rozhodnout. V každém případě je podle Rady neopodstatněný.

               86

               Podle čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Tribunálu je žalobkyně povinna určit předmět sporu a předložit návrhová žádání v návrhu na zahájení řízení. Ačkoli čl. 48 odst. 2 téhož řádu za určitých okolností umožňuje předložení nových žalobních důvodů v průběhu řízení, toto ustanovení nemůže být v žádném případě vykládáno jako opravňující žalobkyni předložit Tribunálu nové návrhové žádání, a změnit tak předmět sporu (rozsudky ze dne 18. září 1992, Asia Motor France a další v. Komise, T‑28/90, Recueil, EU:T:1992:98, bod 43, a ze dne 20. května 2009, VIP Car Solutions v. Parlament, T‑89/07, Sb. rozh., EU:T:2009:163, bod 110; obdobně viz rovněž rozsudek ze dne 25. září 1979, Komise v. Francie, 232/78, Recueil, EU:C:1979:215, bod 3.

               87

               V projednávané věci z žaloby nepochybně plyne, že směřuje pouze ke zrušení prováděcího nařízení č. 1245/2011 a nařízení č. 267/2012 v rozsahu, v němž se týkají žalobkyně. Na jednání žalobkyně v odpovědi na otázku položenou Tribunálem mimo jiné výslovně potvrdila tento výklad žaloby, což bylo zaznamenáno do protokolu z jednání.

               88

               Za uvedených podmínek, vzhledem k tomu, že předmět žaloby byl definován v žalobě jako návrh na zrušení prováděcího nařízení č. 1245/2011 a nařízení č. 267/2012, je návrh na náhradu škody učiněný v replice, s ohledem na judikaturu citovanou v bodě 86 výše, nepřípustný.

               89

               Tento závěr není argumenty žalobkyně zpochybněn.

               90

               Jestliže se žalobkyně dovolává rozsudku Sofrimport v. Komise, bod 84 výše (EU:C:1990:259), je třeba poznamenat, že okolnosti projednávané věci se liší od okolností věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek, takže pokud jde o posouzení přípustnosti tohoto návrhu na náhradu škody, je uvedený rozsudek irelevantní. V uvedené věci totiž, jak plyne z bodu 1 uvedeného rozsudku, byl jak návrh na zrušení, tak návrh na náhradu škody uveden v návrhu na zahájení řízení.

               91

               Dále jestliže žalobkyně uplatňuje důvody hospodárnosti řízení, je třeba připomenout, že podmínky přípustnosti uvedené v čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu ze dne 2. května 1991 jsou kogentní (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 17. července 2014, Melkveebedrijf Overenk a další v. Komise, C‑643/13 P, EU:C:2014:2118, bod 38, a rozsudek ze dne 21. března 2002, Joynson v. Komise, T‑231/99, Recueil, EU:T:2002:84, bod 154), a nelze je tedy ponechat na uvážení účastníků řízení. Povolit žalobkyni podat prostřednictvím repliky Tribunálu nový návrh na náhradu škody, jehož předmět se liší od návrhových žádání uvedených v žalobě, ačkoli tento návrh mohla učinit v žalobě, by znamenalo umožnit žalobkyni obejít kogentní podmínky přípustnosti.

               92

               S ohledem na předcházející úvahy je třeba učinit závěr, že návrh na náhradu škody učiněný poprvé až v replice musí být odmítnut jako nepřípustný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. června 2014, Syria International Islamic Bank v. Rada, T‑293/12, EU:T:2014:439, bod 83).

               93

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy musí být projednávaná žaloba v plném rozsahu odmítnuta.

         K nákladům řízení

               94

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (druhý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se odmítá jako nepřípustná.

                           2)

                           Společnost Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock) ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 23. října 2015.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.