title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. dubna 1996. # CIA Security International SA proti Signalson SA a Securitel SPRL. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de commerce de Liège - Belgie. # Výklad článku 30 Smlouvy o ES a směrnice 83/189/EHS o postupu při poskytování informací v oblasti technických norem a předpisů - Vnitrostátní právní předpisy v oblasti prodeje zabezpečovacích systémů a ústředen - Předchozí schválení správním orgánem. # Věc C-194/94.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA30. dubna 1996 (*)„Výklad
 článku 30 Smlouvy o ES a směrnice 83/189/EHS o postupu
při poskytování informací v oblasti technických norem
a předpisů – Omezující vnitrostátní právní předpisy v oblasti
prodeje centrálních zabezpečovacích systémů – Předchozí schválení
správním orgánem“Ve věci C‑194/94,jejímž
 předmětem je žádost tribunal de commerce de Liège (Belgie) zaslaná
Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o ES směřující
k získání ve sporech probíhajících před tímto soudem meziCIA Security International SAprotiSignalson SASecuritel SPRLrozhodnutí
 o předběžné otázce týkající se výkladu článku 30 Smlouvy o ES
 a směrnice Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983 o postupu
při poskytování informací v oblasti technických norem
a předpisů (Úř. věst. L 109, s. 8), ve znění směrnice
Rady 88/182/EHS ze dne 22. března 1988 (Úř. věst. L 81,
s. 75),SOUDNÍ DVŮR,ve
 složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, C. N. Kakouris, D. A. O.
Edward a J.-P. Puissochet, předsedové senátu, G. F. Mancini, J. C.
Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann (zpravodaj), J. L.
Murray, H. Ragnemalm a L. Sevón, soudci, generální advokát: M. B. Elmer,vedoucí soudní kanceláře: D. Louterman-Hubeau, vrchní rada,s ohledem na vyjádření předložená:–        za
 CIA Security International SA C. van Ruttenem, avocat u advokátní
komory v Lutychu, –        za Signalson SA V.-V. Dehinem, avocat u advokátní komory v Lutychu, –        za
 Securitel SPRL J.-L. Brandenbergem, avocat u advokátní komory
v Lutychu, –        za
 belgickou vládu J. Devadderem, administrativním ředitelem na
ministerstvu zahraničních věcí, jako zmocněncem, –        za
 německou vládu E. Roederem, Ministerialrat na spolkovém ministerstvu
hospodářství, jako zmocněncem,–        za holandskou vládu A. Bosem, právním poradcem, jako zmocněncem, –        za
 vládu Spojeného království S. Bravinerem z Treasury Solicitor's
Department, a E. Sharpston, barrister, jako zmocněnci, –        za
 Komisi Evropského společenství R. Wainwrightem, vrchním právním
poradcem, a J.-F. Pasquierem, vnitrostátním úředníkem daným
k dispozici právní službě, jako zmocněnci,s přihlédnutím ke zprávě k jednání,po
 vyslechnutí ústních vyjádření CIA Security International SA, zastoupené
 C. van Ruttenem, Signalson SA, zastoupené V.-V. Dehinem, belgické
vlády, zastoupené D. Jacob, zástupkyní poradce na ministerstvu vnitra,
jako zmocněnkyní, holandské vlády, zastoupené J. S. van den
Oosterkampem, zástupcem právního poradce, vlády Spojeného království,
zastoupené S. Bravinerem a E. Sharpston, a Komise
Evropských společenství, zastoupené R. Wainwrightem a J.-F.
Pasquierem, na jednání konaném dne 5. července 1995,po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. října 1995,vydává tentoRozsudek1        Rozsudkem
 ze dne 20. června 1994, došlým Soudnímu dvoru dne 4. července 1994
tribunal de commerce de Liège položil Soudnímu dvoru na základě
článku 177 Smlouvy o ES šest předběžných otázek týkajících se
výkladu článku 30 téže Smlouvy a směrnice Rady 83/189/EHS ze
dne 28. března 1983 o postupu při poskytování informací
v oblasti technických norem a předpisů (Úř. věst. L 109,
s. 8, dále jen „směrnice 83/189“), ve znění směrnice Rady
88/182/EHS ze dne 22. března 1988 (Úř. věst. L 81,
s. 75).2        Tyto
 otázky vyvstaly v rámci sporů mezi společností CIA Security
International (dále jen „CIA Security“) a společnostmi Signalson
(dále jen „Signalson“) a Securitel (dále jen „Securitel“); tyto tři
 společnosti jsou podle belgického zákona ze dne 10. dubna
1990 o podnicích poskytujících bezpečnostní a ochranné služby a
 o interních bezpečnostních službách (dále jen „zákon
o podnicích poskytujících bezpečnostní služby“) podniky
poskytujícími bezpečnostní služby.3        Podle
 čl. 1 odst. 3 tohoto zákona „se za podnik poskytující bezpečnostní
 služby ve smyslu tohoto zákona považuje jakákoli fyzická či právnická
osoba vykonávající činnost spočívající v trvalém nebo
příležitostném poskytování koncepčních služeb, instalace a údržby
zabezpečovacích systémů a ústředen třetím osobám.“4        Podle
 čl. 1 odst. 4 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní
služby „jsou zabezpečovací systémy a ústředny uvedené v tomto
článku takové systémy, jež jsou určené k prevenci nebo ke zjištění
trestných činů proti osobám nebo majetku.“5        Článek
 4 téhož zákona stanoví, že „nikdo nemůže provozovat podnik poskytující
bezpečnostní služby bez předchozího schválení ministerstvem vnitra.
Schválení je uděleno, pokud podnik vyhoví ustanovením tohoto zákona
a podmínkám týkajícím se finančních prostředků a technického
vybavení stanovených králem […]“.6        Článek
 12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby stanoví,
že „zabezpečovací systémy a ústředny uvedené v čl. 1
odst. 4 a jejich jednotlivé součásti mohou být prodávány nebo
jakýmkoli jiným způsobem dávány k dispozici uživatelům pouze po té,
 co byly předem schváleny podle postupu stanoveného králem […]“.7        Tento
 postup byl stanoven královskou vyhláškou ze dne 14. května 1991
o stanovení schvalovacího postupu pro zabezpečovací systémy
a ústředny, uvedené v zákoně ze dne 10. dubna 1990
o podnicích poskytujících bezpečnostní a ochranné služby a
o interních bezpečnostních službách (dále jen „vyhláška ze dne 14.
května 1991“).8        Článek
 2 odst. 1 této vyhlášky stanoví že „žádný výrobce, dovozce,
velkoobchodník nebo jakákoli jiná fyzická nebo právnická osoba nemůže
v Belgii prodávat nebo jakýmkoli jiným způsobem poskytovat
uživatelům zařízení, pokud toto zařízení nebylo předem schváleno komisí
zřízenou k tomuto účelu, dále nazývanou ,komise pro zařízení‘“.9        Z článků
 4 až 7 vyhlášky ze dne 14. května 1991 vyplývá, že případnému schválení
 zařízení musí předcházet přezkum zařízení a testy.10      Podle
 článku 5 přezkum spočívá v identifikaci zařízení, ověření
elektronických obvodů při porovnání s dokumentací předanou výrobcem
 a v ověření minimálních požadovaných funkcí. Zkoušky
prováděné na zařízení, stanovené článkem 6 vyhlášky ze dne 14. května
1991, se týkají funkční adekvátnosti, vzhledu, spolehlivosti
mechanických nebo elektronických funkcí, necitlivosti na falešné
poplachy, ochrany proti zneužití nebo pokusům vyřadit zařízení
z provozu. Za tímto účelem jsou na zařízení prováděny testy
vyžadované v přílohách 3 a 4 uvedené vyhlášky. 11      Článek
 8 vyhlášky ze dne 14. května 1991 stanoví, že „pokud žadatel prokáže
prostřednictvím nezbytných dokumentů, že na jeho zařízení již byly
provedeny alespoň zkoušky stejné jako zkoušky popsané v článku 7
v homologované laboratoři v jiném členském státě EHS podle
norem EHS a že tento materiál byl schválen nejvýše tři roky před
datem současné žádosti, orgán uvedený v čl. 4 odst. 1 provede
na zařízení pouze ty zkoušky, které dosud nebyly uskutečněny
v jiném členském státě EHS“.12      Ze
 spisu mimoto vyplývá, že vyhláška ze dne 14. května 1991 nebyla Komisi
oznámena v souladu s postupem při poskytování informací
v oblasti technických předpisů stanoveným směrnicí 83/189 a že
 poté, co Komise vydala odůvodněné stanovisko v souladu
s článkem 169 Smlouvy o EHS, belgická vláda oznámila
v únoru 1993 nový návrh královské vyhlášky o stanovení
schvalovacího postupu pro zabezpečovací systémy a ústředny. Tento
návrh přijatý dne 31. března 1994, je v podstatě shodný
s vyhláškou ze dne 14. května 1991, kterou zrušil; s tím, že
je třeba uvést, že článek 8 vyhlášky ze dne 14. května 1991 byl pozměněn
 v souladu s návrhy Komise. 13      Všechny
 tři společnosti v původním řízení jsou soutěžiteli, jejichž
předmětem činnosti je zejména výroba a prodej zabezpečovacích
systémů a ústředen. 14      Dne
 21. ledna 1994 podala CIA Security u tribunal de commerce
de Liège návrhy, kterými se domáhala, aby bylo společnostem
Signalson a Securitel uloženo přestat v nekalosoutěžním
jednání, kterého se dopustily v lednu 1994. CIA Security založila
své návrhy na článcích 93 a 95 belgického zákona ze dne 14.
července 1991 o obchodních praktikách, které zakazují jednání, jež
je v rozporu s obchodními zvyklostmi. CIA Security totiž
společnostem Signalson a Securitel vytýkala, že ji poškodily, když
tvrdily, že systém proti vloupání, který prodává – systém Andromede –
nesplňuje podmínky belgických právních předpisů v oblasti
zabezpečovacích systémů. 15      Společnosti
 Signalson a Securitel předložily vzájemné návrhy směřující
primárně k tomu, aby CIA Security bylo zakázáno pokračovat
v její činnosti z důvodu, že není schválena jakožto podnik
poskytující bezpečnostní služby a že prodává neschválený poplašný
systém.16      Tribunal
 de commerce de Liège se ve svém mezitímním rozsudku domníval, že
ačkoli hlavní a vzájemné žaloby směřují k uložení sankcí za
nekalosoutěžní praktiky zakázané zákonem o obchodních praktikách,
nic to nemění na tom, že tyto praktiky musejí být posouzeny
z hlediska ustanovení zákona o podnicích poskytujících
bezpečnostních služby ze dne 14. května 1991.17      Předkládající
 soud posléze konstatoval, že jednak pokud CIA Security porušila zákon
o podnicích poskytujících bezpečnostní služby ze dne 14. května
1991, její žaloby mohou být prohlášeny za nepřípustné z důvodu
nedostatku aktivní legitimace a jednak že pokud zákon
o podnicích poskytujících bezpečnostní služby a vyhláška ze
dne 14. května 1991 jsou neslučitelné s právem Společenství,
Signalson a Securitel nemohou zakládat své vzájemné žaloby na
ukončení činnosti na porušení těchto norem.18      Vzhledem
 k tomu, že tribunal de commerce de Liège měl pochybnosti
o slučitelnosti dotčené belgické právní úpravy s článkem 30
Smlouvy a konstatoval, že tato právní úprava nebyla před svým
přijetím oznámena Komisi v souladu se směrnicí 83/189, rozhodl se
přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
otázky:„1)      Vytváří
 zákon ze dne 10. dubna 1990 o podnicích poskytujících
bezpečnostní a ochranné služby a o interních bezpečnostních
službách a zvláště pak jeho články 4 a 12 množstevní omezení
dovozu nebo obsahuje opatření s rovnocenným účinkem množstevnímu
omezení zakázaná článkem 30 Smlouvy o EHS?2)
       Je královská vyhláška ze dne 14.
května 1991 o stanovení schvalovacího postupu pro zabezpečovací
systémy a ústředny uvedené v zákoně ze dne 10. dubna
 1990, zvláště pak její články 2 a 8, slučitelná s článkem 30
Smlouvy zakazujícím množstevní omezení dovozu, jakož i opatření
s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení?
 3)       Obsahuje výše uvedený zákon ze
dne 10. dubna 1990, zvláště pak jeho články 4 a 12,
technické předpisy, jež musejí být předem oznámeny Komisi v souladu
 s článkem 8 směrnice 83/189/EHS?4)
       Obsahuje královská vyhláška ze dne
14. května 1991, zvláště pak její články 2 a 8, technické předpisy,
 jež musejí být předem oznámeny Komisi v souladu s článkem 8
směrnice 83/189/EHS?5)
      Jsou ustanovení směrnice Rady
83/189/EHS, stanovující postup pro poskytování informací v oblasti
technických norem a předpisů, zvláště pak její články 8 a 9,
bezpodmínečné a dostatečně přesné, aby se jich mohli jednotlivci
dovolávat před vnitrostátním soudem?6)
       Ukládá právo Společenství
a ochrana jednotlivce z něj vyplývající vnitrostátnímu soudu
odmítnout použití vnitrostátního technického předpisu, který nebyl
oznámen Komisi členským státem, který jej přijal, v souladu
s povinností stanovenou v článku 8 směrnice Rady 83/189/EHS?“ Úvodní poznámky19      Na
 úvod je třeba poznamenat, že podle belgické vlády a podle
společností Signalson a Securitel se jakákoli otázka týkající se
slučitelnosti vyhlášky ze dne 14. května 1991 s právem Společenství
 stala bezpředmětnou, jelikož vnitrostátní soud musí ve věci, která je
mu předložena, použít zákon účinný v okamžiku, kdy rozhoduje,
a jelikož od zahájení řízení byla vyhláška ze dne 14. května 1991
nahrazena královskou vyhláškou ze dne 31. března 1994, která je
i podle Komise v souladu s právem Společenství.20      Toto
 stanovisko nemůže být přijato. Z judikatury Soudního dvora totiž
vyplývá, že je věcí vnitrostátního soudu posoudit dosah vnitrostátních
ustanovení práva a způsob, jakým mají byt použita (viz rozsudek ze
dne 7. prosince 1995, Ayuntamiento de Ceuta, C‑45/94, Recueil,
s. I‑435, bod 6). Vnitrostátní soud totiž může nejlépe posoudit
vzhledem ke zvláštnostem sporů nezbytnost žádosti o rozhodnutí
o předběžné otázce k vydání svého rozsudku, přičemž předběžné
otázky nemohou být považovány za bezpředmětné z toho důvodu, že
vyhláška ze dne 14. května 1991 byla nahrazena královskou
vyhláškou ze dne 31. března 1994. 21      Za
 těchto okolností je třeba nejdříve odpovědět na třetí, čtvrtou, pátou
a šestou předběžnou otázku.  K třetí a čtvrté otázce22      Podstatou
 třetí a čtvrté otázky vnitrostátního soudu je, zda předpisy
takové, jako jsou články 4 a 12 zákona o podnicích
poskytujících bezpečnostní služby a vyhláška ze dne ze 14. května
1991, představují technické předpisy, jež měly být před svým přijetím
oznámeny Komisi v souladu s článkem 8 směrnice 83/189.23      Pojem
 „technický předpis“ je definován v čl. 1 bodu 5 směrnice 83/189
jako „technické specifikace a jiné požadavky, včetně příslušných
správních předpisů, jejichž dodržování je při uvedení na trh nebo při
používání v členském státě nebo na jeho větší části závazné de iure
 nebo de facto, s výjimkou ustanovení přijatých místními správními
orgány“ (neoficiální překlad). V souladu s bodem 1
téhož článku se „technickou specifikací“ rozumí specifikace obsažená
v dokumentu, která stanoví požadované charakteristiky výrobku, jako
 jsou úrovně jakosti, ukazatele vlastností, bezpečnost nebo rozměry,
včetně požadavků na výrobek, jako jsou obchodní název, terminologie,
symboly, zkoušení a zkušební metody, balení, označování výrobků
nebo jejich opatřování štítkem s jmenovitými údaji […]“ (neoficiální překlad)24      Nejdříve
 je třeba ověřit, zda ustanovení takové, jako je článek 4 zákona
o podnicích poskytujících bezpečnostní služby, představuje
technický předpis ve smyslu směrnice 83/189.25      Na
 tuto otázku je třeba odpovědět záporně, jelikož technické předpisy jsou
 ve smyslu směrnice 83/189 specifikacemi definujícími vlastnosti výrobků
 a článek 4 se omezuje na stanovení podmínek pro zakládání podniků
poskytujících bezpečnostní služby. 26      Co
 se týče ustanovení vyhlášky ze dne 14. května 1991, je namístě
připomenout, že obsahuje podrobné předpisy definující zvláště podmínky
pro testování kvality a řádného fungování zabezpečovacích systémů
a ústředen, které musejí být splněny, aby tyto systémy mohly být
schváleny a prodávány v Belgii. Tyto předpisy jsou tedy
technickými předpisy ve smyslu směrnice 83/189. 27      Pokud
 jde o článek 12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní
 služby, je namístě připomenout, že stanoví, že dotčené výrobky mohou
být prodávány pouze po svém předchozím schválení podle postupu
stanoveného králem, přičemž tento postup byl stanoven vyhláškou ze dne
14. května 1991. 28      Podle
 Komise a společnosti CIA Security představuje článek 12 zákona
technický předpis ve smyslu směrnice, zatímco podle písemných vyjádření
společnosti Signalson, vlády Spojeného království a belgické vlády
je tento článek pouze rámcovým zákonem, neobsahujícím žádný technický
předpis ve smyslu směrnice 83/189.29      V tomto
 ohledu je třeba konstatovat, že předpis je považován za technický
předpis ve smyslu směrnice 83/189 tehdy, působí-li vlastní právní
účinky. Pokud podle vnitrostátního práva předpis poskytuje pouze základ
pro přijetí správních předpisů obsahujících právně závazná pravidla pro
dotčené osoby a přitom nemá pro jednotlivce žádný právní účinek,
není technickým předpisem ve smyslu směrnice (viz rozsudek ze
dne 1. června 1994, Komise v. Německo, C‑317/92, Recueil,
s. I‑2039, bod 26). V tomto kontextu je třeba připomenout, že
podle čl. 8 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 83/189 jsou
členské státy neprodleně povinny Komisi oznámit současně s návrhem
technického předpisu také jeho právní základ, pokud je jeho známost
nezbytná k posouzení dosahu návrhu. 30      Naopak
 předpis musí být považován za technický předpis ve smyslu směrnice
83/189 pokud, jak uvedla na jednání belgická vláda, ukládá dotčeným
podnikům žádat o předchozí schválení jejich zařízení, i když
nebyly přijaty předpokládané správní předpisy. 31      Na
 třetí a na čtvrtou otázku je tedy třeba odpovědět v tom
smyslu, že takový předpis, jako je článek 4 zákona o podnicích
poskytujících bezpečnostní služby, nepředstavuje technický předpis ve
smyslu směrnice 83/189, zatímco ustanovení, jako jsou ustanovení
obsažená v královské vyhlášce ze dne 14. května 1991, představují
technické předpisy a že kvalifikace předpisu takového, jako je
článek 12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby,
závisí na jeho právních účincích podle vnitrostátního práva. Pátá a šestá otázka32      Podstatou
 páté a šesté otázky vnitrostátního soudu je, zda ustanovení
směrnice 83/189, a zvláště její články 8 a 9, jsou
bezpodmínečné a dostatečně přesné, takže se jich jednotlivci mohou
dovolávat před vnitrostátním soudem, který musí odmítnout použití
vnitrostátního technického předpisu, jenž nebyl oznámen v souladu
se směrnicí. 33      Článek 8 odst. 1 a 2 směrnice stanoví:„1.      Členské
 státy neprodleně oznamují Komisi každý návrh technického předpisu,
s výjimkou případu, kdy takový předpis pouze přejímá úplné znění
mezinárodní nebo evropské normy a kdy postačí informace
o příslušné normě; členské státy současně Komisi sdělí důvody, pro
které je nezbytné takový technický předpis vydat, pokud již nebyly
uvedeny v samotném návrhu. Členské státy popřípadě zároveň sdělí
text základních zákonů a prováděcích předpisů, jichž se to hlavně
a přímo dotýká, pokud znalost tohoto textu je nezbytná pro
posouzení dosahu navrhovaného technického předpisu.Komise
 ihned uvědomí o návrhu ostatní členské státy; může jej též
předložit výboru, uvedenému v článku 5, a popřípadě výboru
příslušnému v dané oblasti k vyjádření stanoviska.2.      Komise
 a členské státy mohou členskému státu, který předložil návrh
technického předpisu, předat připomínky, které tento členský stát vezme
v co největší míře v úvahu při následující přípravě
technického předpisu.“ (neoficiální překlad)34      Podle článku 9 směrnice„1.      Aniž
 jsou dotčena ustanovení odstavců 2 a 2a, členské státy odloží
přijetí návrhu technického předpisu o šest měsíců ode dne oznámení
uvedeného v čl. 8 odst. 1, jestliže Komise nebo jiný členský
stát během tří měsíců od tohoto data zaujme podrobné stanovisko,
z něhož vyplývá, že připravované opatření musí být změněno, aby se
odstranily nebo zmenšily jakékoli překážky, které by toto opatření mohlo
 vytvořit proti volnému pohybu zboží. Příslušný členský stát předloží
Komisi zprávu o dalších krocích, které na základě těchto podrobných
 stanovisek hodlá podniknout. Komise se k těmto krokům vyjádří.2.      Lhůta
 uvedená v odstavci 1 je dvanáct měsíců, pokud Komise během tří
měsíců po oznámení stanoveném v čl. 8 odst. 1 sdělí svůj záměr
 navrhnout nebo přijmout směrnici pro danou oblast.2a.      Jestliže
 Komise zjistí, že se oznámení podle čl. 8 odst. 1 týká věci
upravené v návrhu směrnice nebo nařízení předloženém Radě, sdělí
toto zjištění do tří měsíců po obdržení oznámení příslušnému členskému
státu.Členské státy se zdrží přijímání
technických předpisů týkajících se věci upravené v návrhu směrnice
nebo nařízení předloženém Komisí Radě před podáním oznámení podle čl. 8
odst. 1 po dobu dvanácti měsíců ode dne předložení návrhu.Odstavce 1, 2 a 2a tohoto článku nelze uplatnit současně.3.      Odstavce
 1, 2 a 2a se nepoužijí, jestliže z naléhavých důvodů
týkajících se ochrany zdraví lidí a zvířat, ochrany rostlin nebo
bezpečnosti je členský stát nucen bez možnosti konzultace ve velmi
krátké době připravit technické předpisy k jejich okamžitému
přijetí a zavedení. Členský stát v oznámení stanoveném
v článku 8 uvede důvody naléhavosti těchto opatření.
V případech zneužití tohoto postupu Komise přijme příslušná
opatření.” (neoficiální překlad)35      Článek
 10 směrnice stanoví, že „články 8 a 9 se nepoužijí, jestliže
členské státy plní své povinnosti, jež vyplývají ze směrnic
a nařízení Společenství; to platí rovněž pro závazky vyplývající
z mezinárodní dohody, jejichž cílem je přijetí jednotných
technických specifikací v rámci Společenství“. (neoficiální překlad)36      Je
 třeba připomenout, že od roku 1986 Komise definovala ve sdělení (86/C
245/05 Úř. věst. 1986, C 245, s. 4) svoje stanovisko k bodu
uvedenému tribunal de commerce de Liège v jeho dvou posledních
 otázkách. V tomto sdělení Komise jednak konstatovala, že jí
směrnice přiznává, stejně tak jako členským státům, důležitou úlohu,
která jí umožňuje zabránit vzniku nových technických překážek obchodu,
a jednak, že povinnosti členských států vyplývající ze směrnice
jsou jasné a jednoznačné, neboť: –        členské
 státy jsou povinny oznámit veškeré návrhy technických předpisů
spadající pod směrnici;–        musejí
 odložit přijetí návrhů technických předpisů automaticky o tři
měsíce, s výjimkou zvláštních případů uvedených v čl. 9
odst. 3; –        musejí
 odložit přijetí návrhů technických předpisů o další tři až devět
měsíců podle toho, zda byly vzneseny námitky nebo pokud je připravován
legislativní předpis Společenství.Komise
konečně konstatovala, že pokud by členské státy nedodržovaly povinnosti
vyplývající ze směrnice, došlo by k závažnému narušení cíle
dokončení vnitřního trhu s rizikem negativního dopadu na obchod.37      Ze
 sdělení vyplývá, že Komise z těchto zjištění vyvozuje, že: „pokud
členský stát přijme technický předpis spadající pod ustanovení směrnice
83/189, aniž by oznámil návrh Komisi a aniž by dodržel povinnost statu quo,
 takto přijatý předpis nemůže být vykonatelný vůči třetím osobám
v rámci legislativního systému dotčeného členského státu. Komise se
 tedy domnívá, že účastníci sporu mají právo očekávat od vnitrostátních
soudů, že odmítnou použití vnitrostátních technických předpisů, jež
nebyly oznámeny, jak to vyžadují právní předpisy Společenství“.38      V projednávané
 věci se Komise přidržela tohoto výkladu, k němuž se připojila také
 CIA Security.39      Německá
 a nizozemská vláda a vláda Spojeného království se staví
proti tomuto výkladu a naopak se domnívají, že technické předpisy
ve smyslu směrnice 83/189 mohou být namítány vůči jednotlivcům,
i když byly přijaty, aniž by byly dodrženy povinnosti vyplývající
ze směrnice. Argumentace, na níž se zakládá tento výklad, bude zkoumána
dále. 40      Úvodem
 je třeba zdůraznit, že cílem směrnice 83/189 je prostřednictvím
preventivní kontroly chránit volný pohyb zboží, což je jeden ze základů
Společenství. Tato kontrola je užitečná, jelikož technické předpisy
vycházející ze směrnice mohou vytvářet omezení obchodu se zbožím mezi
členskými státy, přičemž tato omezení lze připustit, pouze jsou-li
nezbytná ke splnění kategorických požadavků sledujících cíl obecného
zájmu. Kontrola zavedená směrnicí je účinná, neboť všechny návrhy
technických předpisů pod ní spadající musejí být oznámeny a jejich
přijetí a nabytí účinnosti – s výjimkou předpisů, jejichž
naléhavost odůvodňuje výjimku – musí být odloženo po dobu stanovenou
článkem 9. 41      Oznámení
 a doba odkladu tedy dává Komisi a ostatním členským státům
příležitost jednak přezkoumat, zda dotčený návrh vytváří překážky
obchodu v rozporu se Smlouvou o ES nebo překážky, kterým
je třeba zabránit přijetím společných nebo harmonizovaných opatření,
a jednak navrhovat změny navrhovaných vnitrostátních opatření.
Tento postup ostatně Komisi umožňuje navrhovat nebo přijímat normy
Společenství upravující oblast, jež je předmětem navrhovaného opatření.42      Je
 třeba dále konstatovat, že podle ustálené judikatury ve všech
případech, kdy se ustanovení směrnice jeví z hlediska svého obsahu
jako bezpodmínečná a dostatečně přesná, je možno se jich dovolávat
proti jakémukoli vnitrostátnímu ustanovení, jež není v souladu se
směrnicí (viz rozsudky ze dne 19. ledna 1982, Becker, 8/81,
Recueil, bod 53, a ze dne 19. listopadu 1991, Francovich
a další, C‑6/90 a C‑9/90, Recueil, s. I‑5357). 43      Podle
 vlády Spojeného království nesplňují ustanovení směrnice 83/189 tato
kritéria vzhledem k tomu, že oznamovací postup zahrnuje určité
nepřesné prvky. 44      Toto
 stanovisko nemůže být přijato. Články 8 a 9 směrnice 83/189 totiž
předepisují pro členské státy přesnou povinnost oznámit Komisi návrhy
technických předpisů ještě před jejich přijetím. V důsledku toho
vzhledem k tomu, že z hlediska svého obsahu jsou tyto články
bezpodmínečné a dostatečně přesné, mohou se jich dovolávat
jednotlivci před vnitrostátními soudy.45      Je
 dále třeba přezkoumat právní důsledky, jež je třeba vyvodit
z porušení povinnosti oznamovat návrhy členskými státy, přesněji
řečeno, zda směrnice 83/189 musí být vykládána v tom smyslu, že
vzhledem k tomu, že porušení povinnosti oznámit návrhy představuje
procesní vadu při přijímání dotčených technických předpisů, způsobuje
nepoužitelnost těchto technických předpisů, takže nemohou být namítány
vůči jednotlivcům. 46      Německá
 a nizozemská vláda a vláda Spojeného království se
v tomto ohledu domnívají, že směrnice 83/189 se týká výlučně vztahů
 mezi členskými státy a Komisí, že se omezuje na vytváření
procesních povinností, jež musejí členské státy dodržovat při přijímání
technických předpisů s tím, že jejich pravomoc přijímat dotčené
předpisy po době odkladu není nicméně zpochybněna, a konečně že
směrnice neobsahuje žádné výslovné ustanovení týkající se případných
sankčních účinků v případě nedodržení uvedených procesních
povinností. 47      V tomto
 kontextu je třeba zdůraznit, že žádný z těchto prvků nebrání tomu,
 aby nedodržení směrnice 83/189 způsobilo nepoužitelnost dotčených
technických předpisů. 48      Takový
 důsledek porušení povinností vyplývajících ze směrnice 83/189 nezávisí
na výslovném ustanovení v tomto smyslu. Jak již bylo uvedeno, je
nepochybné, že cílem směrnice je ochrana volného pohybu zboží
prostřednictvím preventivní kontroly a že povinnost oznámit návrhy
představuje základní prostředek pro uskutečňování této kontroly
Společenství. Účinnost této kontroly bude o to víc posílena,
bude-li směrnice vykládána v tom smyslu, že porušení povinnosti
oznamovat návrhy představuje podstatnou procesní vadu, která způsobuje
nepoužitelnost dotčených technických předpisů vůči jednotlivcům. 49      Je
 namístě poznamenat, že tento výklad směrnice je v souladu
s rozsudkem ze dne 13. července 1989, Enichem Base a další
(380/87, Recueil, s. 2491, body 19 až 24). V tomto rozsudku,
v němž Soudní dvůr rozhodoval o povinnosti členských států
oznamovat Komisi návrhy vnitrostátní právní úpravy v rozsahu
působnosti jednoho článku směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15.
července o odpadech (Úř. věst. L 194, s. 39;
Zvl. vyd. 15/01, s. 23), Soudní dvůr konstatoval, že ani text, ani
účel zkoumaného ustanovení neumožňuje domnívat se, že nedodržení
povinnosti oznámit návrhy členskými státy by samo o sobě
způsobovalo protiprávnost takto přijatých právních předpisů.
V tomto ohledu Soudní dvůr výslovně uvedl, že dotčené ustanovení
pouze ukládá povinnost předběžného oznámení, jež nepodřizuje vstup
v platnost navrhovaných předpisů souhlasu nebo nevznesení námitek
ze strany Komise a jež nestanoví kontrolní postup v rámci
Společenství pro dotčené návrhy. Soudní dvůr tedy došel k závěru,
že přezkoumávané ustanovení se týká vztahů mezi členskými státy
a Komisí, ale že naproti tomu nezakládá žádné právo pro
jednotlivce, jež by mohlo být poškozeno v případě porušení
povinnosti předběžného oznamování návrhů právní úpravy Komisi jedním
členským státem. 50      V projednávaném
 případě není naopak cílem směrnice pouze informovat Komisi, ale právě,
jak již bylo uvedeno v bodě 41 tohoto rozsudku, je zde širší záměr
a jedná se o odstranění nebo o omezení překážek obchodu,
o informování ostatních členských států o technických
předpisech navrhovaných jedním členským státem, o poskytnutí Komisi
 a ostatním členským státům času nezbytného k zareagování
a k navrhnutí změny umožňující zmenšit omezení volného pohybu
zboží vyplývající z navrhovaného opatření a poskytnout Komisi
čas nezbytný k navržení harmonizující směrnice. Znění článků 8
a 9 směrnice 83/189 je krom toho jasné, neboť stanoví kontrolní
postup v rámci Společenství pro návrhy vnitrostátních právních
předpisů a podřízenost data jejich vstupu v platnost souhlasu
nebo nevznesení námitek ze strany Komise.51      Konečně
 je třeba přezkoumat, zda existují, jak poznamenala vláda Spojeného
království, zvláštní důvody spojené se směrnicí 83/189, jež brání tomu,
aby tato směrnice mohla být vykládána jako zahrnující nepoužitelnost
technických předpisů přijatých v rozporu se směrnicí vůči třetím
osobám. 52      V tomto
 ohledu bylo zvláště uvedeno, že nenamítatelnost takovýchto předpisů
vůči třetím osobám by vytvořila mezeru v předpisech ve
vnitrostátním právním řádu, a mohla by tudíž vést k závažným
problémům, zvláště týká-li se nenamítatelnost předpisů v oblasti
bezpečnosti. 53      Tuto
 argumentaci nelze přijmout. Členský stát totiž může použít naléhavý
postup uvedený v čl. 9 odst. 3 směrnice 83/189, pokud
z důvodů definovaných v tomto ustanovení považuje za nezbytné
vypracovat ve velmi krátké lhůtě technické předpisy, jež musejí být
přijaty a jež musejí vstoupit v platnost co nejdříve bez
možnosti konzultace. 54      S přihlédnutím
 k výše uvedeným úvahám je namístě dojít k závěru, že směrnice
 83/189 musí být vykládána v tom smyslu, že porušení povinnosti
oznámení způsobuje nepoužitelnost dotčených technických předpisů, takže
nemohou být namítány vůči jednotlivcům. 55      Na
 pátou a šestou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že články 8
a 9 směrnice 83/189 musejí být vykládány v tom smyslu, že se
jich jednotlivci mohou dovolávat před vnitrostátním soudem, který musí
odmítnout použití vnitrostátního technického předpisu, který nebyl
oznámen v souladu se směrnicí. K prvním dvěma otázkám56      Podstatou
 první a druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 30
Smlouvy brání takovým vnitrostátním ustanovením, jako jsou články 4
a 12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby
a vyhláška ze dne 14. května 1991. 57      Vzhledem
 k odpovědím na třetí, čtvrtou, pátou a šestou předběžnou
otázku není nutné odpovídat na první dvě předběžné otázky, jelikož se
týkají článku 12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní
služby a vyhlášky ze dne 14. května 1991, které nejsou namítatelné
vůči jednotlivcům. Je tedy třeba odpovědět pouze na část první předběžné
 otázky, kterou se předkládající soud táže, zda takové ustanovení, jako
je článek 4 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby,
podle něhož nikdo nesmí provozovat podnik poskytující bezpečnostní
služby bez schválení ministerstva vnitra, je slučitelné s článkem
30 Smlouvy. 58      V tomto
 ohledu je třeba poznamenat že takové ustanovení, pokud ukládá podmínku
pro to, aby mohl být založen podnik a aby mohl vykonávat svou
činnost jako podnik poskytující bezpečnostní služby, nespadá do rozsahu
působnosti článku 30 Smlouvy, který se týká volného pohybu zboží mezi
členskými státy. Mimoto je namístě konstatovat, že spis neobsahuje žádný
 údaj o tom, že by takové ustanovení mělo omezující účinky na volný
 pohyb zboží nebo bylo v rozporu s právem Společenství. 59      Je
 tedy namístě odpovědět na první předběžnou otázku v tom smyslu, že
 článek 30 Smlouvy nebrání vnitrostátnímu ustanovení, jako je článek 4
zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby. K nákladům řízení60      Výdaje
 vzniklé belgické, německé a holandské vládě a vládě Spojeného
 království, jakož i Komisi Evropských společenství, které
předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před
vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení
příslušný uvedený soud.Z těchto důvodů SOUDNÍ DVŮR o otázkách, které mu položil tribunal de commerce de Liège rozsudkem ze dne 20. června 1994, rozhodl takto:1)      Takový
 předpis, jako je článek 4 belgického zákona ze dne 10. dubna 1990
o podnicích poskytujících bezpečnostní a ochranné služby
a o interních bezpečnostních službách, nepředstavuje technický
 předpis ve smyslu směrnice Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983
o postupu při poskytování informací v oblasti technických
norem a předpisů, ve znění směrnice Rady 88/182/EHS ze dne 22.
března 1988, zatímco taková ustanovení, jako jsou ustanovení obsažená
v královské vyhlášce ze dne 14. května 1991 o stanovení
schvalovacího postupu pro zabezpečovací systémy a ústředny uvedené
v zákoně ze dne 10. dubna 1990, představují technické
předpisy, přičemž kvalifikace takového předpisu, jako je článek 12 výše
uvedeného zákona, závisí na jeho právních účincích podle vnitrostátního
práva.2)      Články
 8 a 9 směrnice 83/189, ve znění směrnice 88/182, musejí být
vykládány v tom smyslu, že se jich jednotlivci mohou dovolávat před
 vnitrostátním soudem, který musí odmítnout použití vnitrostátního
technického předpisu, který nebyl oznámen v souladu se směrnicí.3)      Článek
 30 Smlouvy o ES nebrání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako
je článek 4 výše uvedeného zákona ze dne 10. dubna 1990.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardPuissochetManciniMoitinho de AlmeidaKapteynGulmannMurrayRagnemalm SevónTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 30. dubna 1996.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaR. Grass        G. C. Rodríguez Iglesias* Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 17. září 2002. # Finanzamt Hannover-Nord proti Norddeutsche Gesellschaft zur Beratung und Durchführung von Entsorgungsaufgaben bei Kernkraftwerken mbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Věc C-392/00.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. listopadu 2012.#Rada Evropské unie v. Nadiany Bamba.#Kasační opravný prostředek – Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Zvláštní omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Pobřeží slonoviny – Zmrazení finančních prostředků – Článek 296 SFEU – Povinnost uvést odůvodnění – Právo na obhajobu – Právo na účinnou soudní ochranu – Právo na ochranu majetku.#Věc C‑417/11 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      15. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Společná zahraniční a bezpečnostní politika — Zvláštní omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Pobřeží slonoviny — Zmrazení finančních prostředků — Článek 296 SFEU — Povinnost uvést odůvodnění — Právo na obhajobu — Právo na účinnou soudní ochranu — Právo na ochranu majetku“
      Ve věci C-417/11 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 5. srpna 2011,

         Rada Evropské unie, zastoupená M. Bishopem a B. Driessenem, jakož i E. Dumitriu-Segnana, jako zmocněnci,
      žalobkyně,
      podporovaná:

         Francouzskou republikou, zastoupenou G. De Berguesem a É. Ranaivosonem, jako zmocněnci,
      vedlejší účastnicí v řízení o kasačním opravném prostředku,
      přičemž dalšími účastnicemi řízení jsou:

         Nadiany Bamba, s bydlištěm v Abidjan (Pobřeží slonoviny), zastoupená původně P. Haïkem, poté P. Maisonneuvem, avocats,
      žalobkyně v prvním stupni,

         Evropská komise, zastoupená E. Cujo a M. Konstantinidisem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      vedlejší účastnice v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, vykonávající funkci předsedkyně třetího senátu, K. Lenaerts (zpravodaj), E. Juhász, G. Arestis a J. Malenovský, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. září 2012,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svým kasačním opravným prostředkem se Rada Evropské unie domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 8. června 2011, Bamba v. Rada (T-86/11, Sb. rozh. s. II-2749, dále jen „napadený rozsudek“), kterým tento soud zrušil rozhodnutí Rady 2011/18/SZBP ze dne 14. ledna 2011 o změně rozhodnutí Rady 2010/656/SZBP, kterým se obnovují omezující opatření vůči Pobřeží slonoviny (Úř. věst. L 11, s. 36, dále jen „sporné rozhodnutí“), jakož i nařízení Rady (EU) č. 25/2011 ze dne 14. ledna 2011 o změně nařízení (ES) č. 560/2005, kterým se ukládají některá zvláštní omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Pobřeží slonoviny (Úř. věst. L 11, s. 1) (dále jen „sporné nařízení“, jakož i dohromady „sporné akty“), v rozsahu v němž se tyto dva akty týkají N. Bamba.

         Právní rámec a skutečnosti předcházející sporu

               2

               Nadiany Bamba je státní příslušnicí Republiky Pobřeží slonoviny.

               3

               Dne 15. listopadu 2004 přijala Rada bezpečnosti Organizace spojených národů (OSN) rezoluci 1572 (2004), kterou zejména potvrdila, že situace v Pobřeží slonoviny nadále ohrožuje mezinárodní mír a bezpečnost v regionu, a rozhodla o uložení některých omezujících opatření vůči tomuto státu.

               4

               Článkem 14 rezoluce 1572 (2004) se zřizuje výbor (dále jen „výbor pro sankce“), jenž je pověřen zejména určit osoby a subjekty, na které se vztahují omezující opatření v oblasti cestovních omezení a zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů, které uvedená rezoluce ukládá v bodech 9 a 11, a aktualizovat jejich seznam. Nadiany Bamba nebyla Výborem pro sankce nikdy identifikována jako osoba, na kterou se taková opatření vztahují.

               5

               Rada považovala za nezbytné, aby Evropské společenství přijalo opatření k provedení rezoluce 1572 (2004), a dne 13. prosince 2004 přijala společný postoj 2004/852/SZBP týkající se omezujících opatření proti Pobřeží slonoviny (Úř. věst. L 368, s. 50).

               6

               Rada měla za to, že k tomu, aby opatření popsaná ve společném postoji 2004/852 byla provedena na úrovni Společenství, je nezbytné přijmout nařízení, dne 12. dubna 2005 tudíž přijala nařízení (ES) č. 560/2005, kterým se ukládají některá zvláštní omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Pobřeží slonoviny (Úř. věst. L 95, s. 1).

               7

               Společný postoj 2004/852 byl několikrát prodloužen i změněn a poté byl zrušen a nahrazen rozhodnutím Rady 2010/656/SZBP ze dne 29. října 2010, kterým se obnovují omezující opatření vůči Pobřeží slonoviny (Úř. věst. L 285, s. 28).

               8

               Ve dnech 31. října a 28. listopadu 2010 proběhly v Republice Pobřeží slonoviny prezidentské volby.

               9

               V souladu s prohlášením předsedy Nezávislé volební komise ze dne 2. prosince 2010 potvrdil zvláštní zástupce generálního tajemníka OSN pro Pobřeží slonoviny dne 3. prosince 2010 konečný výsledek druhého kola prezidentských voleb s tím, že vítězem prezidentských voleb se stal Alassane Ouattara.

               10

               Dne 13. prosince 2010 zdůraznila Rada význam prezidentských voleb konaných ve dnech 31. října a 28. listopadu 2010 pro návrat míru a stability v Pobřeží slonoviny a uvedla, že je nezbytně nutné respektovat vůli, kterou obyvatelé Pobřeží slonoviny samostatně vyjádřili. Rada rovněž vzala na vědomí závěry zvláštního zástupce generálního tajemníka OSN pro Pobřeží slonoviny v rámci jeho mandátu pro osvědčení průběhu voleb a poblahopřála A. Ouattarovi ke zvolení prezidentem Republiky Pobřeží slonoviny.

               11

               Dne 17. prosince 2010 vyzvala Evropská rada všechny čelní civilní i vojenské představitele Pobřeží slonoviny, kteří tak ještě neučinili, aby akceptovali pravomoci demokraticky zvoleného prezidenta A. Ouattary. Potvrdila odhodlání Evropské unie přijmout cílené sankce vůči těm, kteří by nadále kladli překážky respektování vůle, kterou obyvatelé Pobřeží slonoviny samostatně vyjádřili.

               12

               S cílem zavést omezující cestovní opatření vůči některým osobám, které – i když nebyly určeny Radou bezpečnosti OSN nebo Výborem pro sankce – brání v Pobřeží slonoviny mírovému procesu a národnímu usmíření, a zejména vůči těm, kteří ohrožují úspěšné dokončení volebního procesu, přijala Rada rozhodnutí 2010/801/SZBP ze dne 22. prosince 2010 o změně rozhodnutí Rady 2010/656/SZBP (Úř. věst. L 341, s. 45). Seznam těchto osob je uveden v příloze II rozhodnutí 2010/656.

               13

               Dne 14. ledna 2011 přijala Rada sporné rozhodnutí.

               14

               Body 2 až 7 odůvodnění uvedeného rozhodnutí stanoví:

                        „(2)

                        Dne 13. prosince 2010 Rada zdůraznila význam prezidentských voleb konaných ve dnech 31. října a 28. listopadu 2010 pro návrat míru a stability v Pobřeží slonoviny a uvedla, že je nezbytně nutné respektovat vůli, kterou obyvatelé Pobřeží slonoviny samostatně vyjádřili.

                        (3)

                        Dne 17. prosince 2010 vyzvala Evropská rada všechny [čelní] civilní i vojenské představitele Pobřeží slonoviny, kteří tak ještě neučinili, aby akceptovali pravomoci demokraticky zvoleného prezidenta Alassana Ouattary.

                        (4)

                        Dne 22. prosince 2010 přijala Rada rozhodnutí [2010/801] s cílem zavést cestovní omezení vůči těm, kteří brání mírovému procesu a národnímu usmíření, a zejména těm, kteří ohrožují úspěšné dokončení volebního procesu.

                        (5)

                        Dne 11. ledna 2011 přijala Rada rozhodnutí 2011/17/SZBP o změně rozhodnutí [2010/656] s cílem zařadit další osoby na seznam osob, na něž se vztahují cestovní omezení.

                        (6)

                        Vzhledem k závažnosti situace na Pobřeží slonoviny by měla být vůči těmto osobám zavedena další omezující opatření.

                        (7)

                        Kromě toho by měl být seznam osob, na něž se vztahují omezující opatření, uvedený v příloze II rozhodnutí [2010/656], změněn a informace týkající se některých osob na seznamu by měly být aktualizovány.“

               15

               Článek 1 sporného rozhodnutí stanoví:
               „Rozhodnutí [2010/656] se mění takto:

                        1)

                        článek 5 se nahrazuje tímto:
                        ‚Článek 5

                        1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje přímo či nepřímo vlastněné nebo ovládané:
                        [...]

                                 b)

                                 osobami či subjekty podle přílohy II, které nejsou uvedeny na seznamu přílohy I a které brání mírovému procesu a procesu národního usmíření, a zejména ohrožují úspěšné dokončení volebního procesu, nebo držené subjekty přímo či nepřímo vlastněnými nebo ovládanými těmito osobami či subjekty nebo jakýmikoli osobami, které jednají jejich jménem nebo na jejich příkaz.

                           2.   Osobám ani subjektům uvedeným v odstavci 1 nebo v jejich prospěch nesmějí být přímo ani nepřímo zpřístupněny žádné finanční prostředky, finanční aktiva ani hospodářské zdroje.
                        [...]‘.

                        2)

                        článek 10 se nahrazuje tímto:
                        ‚Článek 10

                        [...]
                        3.   Opatření podle [...] čl. 5 odst. 1 písm. b) jsou pravidelně přezkoumávána, a to alespoň každých dvanáct měsíců. Tato opatření se přestanou pro dotyčné osoby a subjekty uplatňovat, rozhodne-li Rada postupem podle čl. 6 odst. 2, že již nejsou splněny podmínky pro jejich použití.‘“

               16

               Článek 2 sporného rozhodnutí stanoví:
               „Příloha II rozhodnutí [2010/656] se nahrazuje přílohou tohoto rozhodnutí.“

               17

               Dne 14. ledna 2011 Rada přijala i sporné nařízení.

               18

               Body 1 a 4 odůvodnění tohoto nařízení stanoví:

                        „(1)

                        Rozhodnutí [2010/656] v platném znění [ve znění sporného rozhodnutí] stanoví přijetí omezujících opatření vůči některým osobám, které – i když nebyly určeny Radou bezpečnosti Organizace spojených národů nebo Výborem pro sankce – brání na Pobřeží slonoviny mírovému procesu a národnímu usmíření, a zejména vůči těm, kteří ohrožují úspěšné dokončení volebního procesu, stejně tak jako vůči právnickým osobám, subjektům nebo orgánům, které jsou těmito osobami vlastněny nebo ovládány, a vůči osobám, subjektům či orgánům, které jednají jejich jménem nebo na jejich příkaz.

                  [...]

                        (4)

                        S ohledem na konkrétní hrozbu mezinárodnímu míru a bezpečnosti, kterou představuje situace na Pobřeží slonoviny, a v zájmu zajištění soudržnosti s postupem v případě změny a přezkumu příloh I a II rozhodnutí [2010/656] by pravomoc ke změně seznamů uvedených v přílohách I a IA nařízení [č.°560/2005] měla náležet Radě.“

               19

               Článek 1 sporného nařízení stanoví:
               „Nařízení [č. 560/2005] se mění takto:

                        1)

                        článek 2 se nahrazuje tímto:
                        ‚Článek 2

                        1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které patří fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům a orgánům uvedeným v příloze I či v příloze IA, anebo jsou jimi vlastněny, drženy nebo ovládány.
                        2.   Žádné finanční prostředky nebo hospodářské zdroje nesmějí být, přímo či nepřímo, poskytnuty fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům nebo orgánům uvedeným v příloze I či v příloze IA, nebo v jejich prospěch.
                        [...]
                        5.   Příloha IA obsahuje seznam fyzických nebo právnických osob, subjektů a orgánů podle čl. 5 odst. 1 písm. b) rozhodnutí [2010/656] v platném znění.
                        [...]‘

                  [...]

                        7)

                        vkládá se nový článek, který zní:
                        ‚Článek 11a

                        [...]
                        2.   Pokud Rada rozhodne o tom, že na fyzickou nebo právnickou osobu, subjekt či orgán se mají vztahovat opatření uvedená v čl. 2 odst. 1, změní odpovídajícím způsobem přílohu IA.
                        3.   Rada sdělí své rozhodnutí fyzické nebo právnické osobě, subjektu či orgánu uvedeným v odstavcích 1 a 2, včetně důvodů zařazení na seznam, a to buď přímo, je-li známa jejich adresa, nebo zveřejněním oznámení, čímž těmto fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům umožní se k této záležitosti vyjádřit.
                        4.   Jsou-li předloženy připomínky nebo nové podstatné důkazy, Rada své rozhodnutí přezkoumá a dotčenou fyzickou nebo právnickou osobu, subjekt nebo orgán o této skutečnosti informuje.
                        [...]
                        6.   Seznam uvedený v příloze IA se pravidelně přezkoumává, a to alespoň jednou za 12 měsíců.‘

                  [...]

                        10)

                        znění přílohy I se vkládá do nařízení [č. 560/2005] jako příloha IA.“

               20

               Spornými akty Rada poprvé zařadila jméno N. Bamba na seznam osob, na něž se vztahují omezující opatření o zmrazení finančních prostředků. Tento zápis byl v bodě 6 tabulky A přílohy II rozhodnutí 2010/656, ve znění sporného rozhodnutí, a v bodě 6 přílohy IA nařízení č. 560/2005, ve znění sporného nařízení, doplněn následujícím odůvodněním: „Ředitelka skupiny ‚Cyclone‘, která vydává deník ‚Le temps‘: brání mírovému procesu a usmíření veřejným podněcováním k nenávisti a násilí a účastí na dezinformační kampani v souvislosti s prezidentskými volbami v roce 2010“.

               21

               Dne 18. ledna 2011 zveřejnila Rada oznámení pro osoby a subjekty, na něž se vztahují omezující opatření stanovená rozhodnutím 2010/656 a nařízením č. 560/2005 (Úř. věst. 2011, C 14, s. 8, dále jen „oznámení zveřejněné dne 18. ledna 2011“). V tomto oznámení Rada upozorňuje na své rozhodnutí, že osoby a subjekty uvedené v příloze II rozhodnutí 2010/656, ve znění sporného rozhodnutí, a v příloze IA nařízení č. 560/2005, ve znění sporného nařízení, by měly být zařazeny na seznamy osob a subjektů, na které se vztahují omezující opatření stanovená těmito akty. Dotčené osoby a subjekty upozorňuje mimo jiné na skutečnost, že mohou příslušné orgány daného členského státu požádat o povolení použít zmrazené finanční prostředky pro základní potřeby nebo konkrétní platby. Dále upřesňuje, že dotčené osoby a subjekty jí mohou společně s příslušnými doklady zaslat žádost, aby rozhodnutí o jejich zařazení na předmětné seznamy bylo znovu zváženo. Závěrem Rada zmiňuje možnost napadnout její rozhodnutí „u Tribunálu Evropské unie v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 275 [druhém pododstavci] [SFEU] a čl. 263 [čtvrtém a šestém pododstavci] [SFEU]“.

         Řízení v prvním stupni a napadený rozsudek

               22

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 14. února 2011 podala N. Bamba žalobu na neplatnost namířenou proti sporným aktům v rozsahu, v němž se jí týkají.

               23

               Evropské komisi bylo povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Rady.

               24

               Na podporu své žaloby se N. Bamba dovolávala dvou žalobních důvodů.

               25

               První z těchto žalobních důvodů, jenž vycházel z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou právní ochranu, se skládal ze tří částí. Druhá z těchto částí vycházela ze skutečnosti, že sporné akty nestanoví povinnost sdělit podrobné odůvodnění pro zařazení N. Bamba na dotčené seznamy.

               26

               Tuto druhou část přezkoumal Tribunál v bodech 38 až 57 napadeného rozsudku a poté, co v bodech 41 a 42 uvedeného rozsudku konstatoval, že rozhodnutí 2010/656 i nařízení č. 560/2005 stanoví, že osobám, subjektům a orgánům, na něž se vztahují omezující opatření, musí být sděleny důvody pro jejich zařazení na seznamy uvedené v příloze II uvedeného rozhodnutí a v příloze IA uvedeného nařízení, ověřil, zda byly v projednávané věci uvedené důvody N. Bamba sděleny takovým způsobem, aby mohla využít svých práv na obhajobu a účinnou soudní ochranu.

               27

               V bodech 47 a 48 napadeného rozsudku Tribunál připomněl relevantní judikaturu týkající se obsahu povinnosti uvést odůvodnění aktu Rady, kterým se ukládají taková omezující opatření, jako jsou opatření dotčená v projednávané věci. Poté v bodech 49 až 51 napadeného rozsudku rozhodl, že jak důvody uvedené v bodech 6 a 7 odůvodnění sporného rozhodnutí a v bodě 4 odůvodnění sporného nařízení, konstatující závažnost situace v Pobřeží slonoviny a konkrétní hrozbu mezinárodnímu míru a bezpečnosti, kterou tato situace představuje, tak důvody uvedené ve vztahu k N. Bamba v bodě 6 tabulky A přílohy II rozhodnutí 2010/656, jakož i v bodě 6 tabulky A přílohy IA nařízení č. 560/2005, i důvody zmíněné v bodě 20 tohoto rozsudku odpovídají „vágním a obecným závěrům“, a nikoli „specifickým a konkrétním důvodům, proč [Rada] dospěla při výkonu své posuzovací pravomoci k závěru, že se na [N. Bamba] musí vztahovat předmětná omezující opatření“.

               28

               Tribunál měl v bodě 52 napadeného rozsudku konkrétně za to, že:
               „Zmínka, že [N. Bamba] je ředitelkou skupiny ‚Cyclone‘, která vydává deník ‚Le temps‘, není […] okolnost takové povahy, aby ve vztahu k ní dostatečným a specifickým způsobem odůvodnila napadené akty. Tato zmínka totiž neumožňuje pochopit, v čem se [N. Bamba] dopustila bránění mírovému procesu usmíření veřejným podněcováním k nenávisti a násilí a účastí na dezinformační kampani v souvislosti s prezidentskými volbami v roce 2010. Nebyla tedy uvedena žádná konkrétní skutečnost, kterou lze [N. Bamba] vyčítat a která by mohla odůvodnit předmětná opatření“.

               29

               Tribunál v bodě 53 napadeného rozsudku dodal, že na základě žádné skutečnosti nelze dojít k závěru, že za okolností v projednávané věci podrobné zveřejnění skutečností vytýkaných N. Bamba naráží na naléhavé důvody obecného zájmu, které se týkají bezpečnosti Unie a jejích členských států nebo vedení jejich mezinárodních vztahů, nebo zasahuje do oprávněných zájmů N. Bamba v tom, že může vážně poškodit její pověst. Rada ostatně na žádné takové důvody či zájmy nepoukázala.

               30

               V bodě 54 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že N. Bamba nebylo po přijetí sporných aktů ani v průběhu řízení před Tribunálem sděleno žádné dodatečné odůvodnění. Rada v průběhu písemné části řízení pouze zopakovala, že N. Bamba byla na seznamy osob, na něž se vztahují omezující opatření, zařazena z toho důvodu, že „byla odpovědná za dezinformační kampaň a podněcování k nenávisti a násilí mezi komunitami v Pobřeží slonoviny“, a dodala, že byla „jednou z nejdůležitějších spolupracovnic“ L. Gbagboa a byla jeho „druhou manželkou“. V průběhu jednání nicméně Rada před Tribunálem uvedla, že posledně uvedený důvod nebyl důvodem pro zařazení N. Bamba na uvedené seznamy.

               31

               Tribunál v bodě 55 napadeného rozsudku rovněž zdůraznil, že skutečnost, že N. Bamba po zveřejnění sporných aktů či oznámení zveřejněného dne 18. ledna 2011 nepožádala Radu, aby jí sdělila specifické a konkrétní důvody pro její zařazení na předmětný seznam, není v projednávané věci relevantní, jelikož Rada je povinna uvést odůvodnění a musí tak učinit v okamžiku, kdy o zařazení rozhoduje, anebo alespoň co nejdříve po rozhodnutí.

               32

               Tribunál v bodě 56 napadeného rozsudku došel k závěru, že odůvodnění sporných aktů neumožnilo N. Bamba napadnout před ním jejich platnost a zabránilo mu provést přezkum legality těchto aktů.

               33

               Tribunál tedy zrušil uvedené akty v rozsahu, v němž se týkaly N. Bamba, aniž považoval za nutné zkoumat ostatní části prvního žalobního důvodu či druhý žalobní důvod.

         Návrhová žádání účastnic řízení o kasačním opravném prostředku

               34

               Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil napadený rozsudek;

                        —

                        vydal konečné rozhodnutí o otázkách, jež jsou předmětem projednávaného kasačního opravného prostředku, jakož i zamítl žalobu jako neopodstatněnou a

                        —

                        uložil N. Bamba, aby jí nahradila náklady řízení, které vynaložila v řízení v prvním stupni a v rámci řízení o projednávaném kasačním opravném prostředku.

               35

               Nadiany Bamba navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        prohlásil kasační opravný prostředek za nepřípustný;

                        —

                        zamítl jej a

                        —

                        uložil Radě náhradu nákladů řízení podle článku 69 a následujících jednacího řádu Soudního dvora.

               36

               Francouzská republika, které bylo usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 9. ledna 2012 povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Rady, navrhuje, aby Soudní dvůr vyhověl kasačnímu opravnému prostředku Rady.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

               37

               Kasační opravný prostředek se opírá o dva důvody. Rada se především dovolává důvodu založeného na nesprávném právním posouzení, kterého se měl dopustit Tribunál tím, že rozhodl, že odůvodnění obsažené ve sporných aktech neodpovídá požadavkům stanoveným v článku 296 SFEU. Podpůrně pak vznáší důvod vycházející z nesprávného právního posouzení, kterého se údajně dopustil Tribunál tím, že v rámci posouzení, zda byla v projednávaném případě splněna povinnost uvést odůvodnění, nevzal v úvahu kontext, v němž byly sporné akty přijaty a jenž byl N. Bamba dobře znám.

         K přípustnosti

               38

               Nadiany Bamba tvrdí, že tyto dva důvody kasačního opravného prostředku jsou nepřípustné, jelikož se zakládají na nových skutkových argumentech. Má za to, že kasační opravný prostředek, jenž se zaštiťuje těmito dvěma důvody vycházejícími z nesprávných právních posouzení, byl ve skutečnosti „instrumentalizován“ Radou tak, aby mohly být Soudnímu dvoru sděleny skutkové okolnosti, založené na novinových článcích, které nebyly předtím předloženy ani jí, ani Tribunálu, a které tudíž nikdy nebyly předmětem kontradiktorní diskuze před posledně uvedeným soudem.

               39

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 58 statutu Soudního dvora Evropské unie jsou opravné prostředky k Soudnímu dvoru omezeny na právní otázky.

               40

               V rámci kasačního opravného prostředku je příslušnost Soudního dvora omezena na posouzení právního řešení žalobních důvodů projednávaných u soudu prvního stupně. Soudní dvůr je tudíž v rámci takového řízení výlučně příslušný k přezkumu, zda argumentace obsažená v kasačním opravném prostředku identifikuje vadu spočívající v nesprávném právním posouzení, kterou je stižen napadený rozsudek (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise, C-352/98 P, Recueil, s. I-5291, bod 35; ze dne 30. září 2003, Eurocoton a další v. Rada, C-76/01 P, Recueil, s. I-10091, bod 47, jakož i ze dne 21. února 2008, Komise v. Girardot, C-348/06 P, Sb. rozh. s. I-833, bod 49).

               41

               Otázka obsahu povinnosti uvést odůvodnění aktu přijatého jedním z orgánů Unie představuje právní otázku, která podléhá přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. listopadu 1997, Komise v. V, C-188/96 P, Recueil, s. I-6561, bod 24, jakož i ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Sb. rozh. s. I-5425, bod 453).

               42

               V projednávané věci z kasačního opravného prostředku jednoznačně vyplývá, že prostřednictvím svých dvou důvodů Rada v podstatě sděluje, že došlo k nesprávnému právním posouzení, kterého se měl Tribunál s ohledem na článek 296 SFEU dopustit tím, že rozhodl, že odůvodnění obsažené ve sporných aktech, pokud jde o zařazení N. Bamba na seznamy uvedené v příloze II rozhodnutí 2010/656 a v příloze IA nařízení č. 560/2005, je nedostatečné.

               43

               Z toho vyplývá, že důvody kasačního opravného prostředku jsou přípustné.

         K věci samé

      Argumentace účastnic řízení

               44

               V rámci svého prvního důvodu, jehož se Rada, podporovaná Francouzskou republikou, především dovolává, tvrdí, že na rozdíl od toho, co konstatoval Tribunál v bodě 54 napadeného rozsudku, je odůvodnění obsažené ve sporných aktech dostatečné.

               45

               Rada má zaprvé za to, že body 2, 4, 6 a 7 odůvodnění sporného rozhodnutí, jakož i bod 4 odůvodnění sporného nařízení obsahují podrobný popis zvlášť závažné situace v Pobřeží slonoviny, která odůvodňovala opatření přijatá vůči osobám uvedeným na seznamech, jež jsou přílohami těchto aktů.

               46

               Rada zadruhé tvrdí, že na rozdíl od toho, co bylo konstatováno v bodě 51 napadeného rozsudku, informace o N. Bamba uvedené v přílohách sporných aktů nepředstavují vágní a obecné závěry, ale poskytují specifické a konkrétní důvody pro její zařazení na seznamy osob, na něž se vztahují omezující opatření. Zdůrazňuje, že na N. Bamba se taková opatření totiž vztahovala právě z důvodu jejího postavení ředitelky tiskové skupiny Cyclone, která vydává deník Le temps, odpovědné za veřejné podněcování k nenávisti a násilí, jakož i za dezinformační kampaň týkající se prezidentských voleb koncem roku 2010. Rada dodává, že úloha, kterou hrál deník Le temps v událostech, jež následovaly po volbách v Pobřeží slonoviny, je v této zemi i v zahraničí obecně známá.

               47

               Nadiany Bamba zdůrazňuje, že Rada jí nikdy nesdělila žádné další důvody pro přijetí sporných aktů než ty, které byly uvedeny v dotčených aktech, a ty, které byly obsaženy v novinovém článku předloženém na podporu žalobní odpovědi zaslané Tribunálu, a tvrdí, že zmínka o její funkci ředitelky tiskové skupiny Cyclone a politickém kontextu v Pobřeží slonoviny v okamžiku přijetí těchto aktů je výsledkem vágních, nepřesných a kategorických závěrů, které nepředstavují dostatečné odůvodnění, jež by jí umožnilo porozumět důvodům pro její zařazení mezi osoby, na něž se vztahují omezující opatření, a napadnout jejich opodstatněnost, a Tribunálu provést přezkum legality. Tribunál tedy podle jejího názoru došel správně k závěru o nedostatečném odůvodnění.

               48

               Nadiany Bamba dodává, že posouzení dostatečnosti důvodů pro zařazení osob, na něž se vztahují omezující opatření, na seznam, lze provést pouze s ohledem na skutečnosti, které dotyčný orgán konstatoval v okamžiku přijetí těchto aktů. Opačné řešení, které by povolovalo odůvodnění ex post spočívající buď v uvádění důvodů, jež neexistovaly v době přijetí sporného aktu, nebo v dovolávání se dříve existujících skutečností, se kterými byl dotyčný orgán obeznámen až po tomto přijetí, musí být odmítnuto ve jménu dodržování základních požadavků práva na spravedlivý proces.

         Závěry Soudního dvora

               49

               Podle ustálené judikatury je cílem povinnosti uvést odůvodnění aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení osoby, jež je logickým důsledkem zásady dodržování práva na obhajobu, zaprvé poskytnout dotyčné osobě dostatečné informace pro zjištění, zda je akt opodstatněný, nebo je případně stižen vadou, která umožňuje napadnout jeho platnost před soudem Unie, a zadruhé umožnit tomuto soudu vykonat přezkum legality tohoto aktu (viz rozsudek ze dne 2. října 2003, Corus UK v. Komise, C-199/99 P, Recueil, s. I-11177, bod 145; výše uvedený rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 462, jakož i rozsudek ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise, C-521/09 P, Sb. rozh.s. I-8947, bod 148).

               50

               Z odůvodnění vyžadovaného článkem 296 SFEU musejí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, aby se tak dotčená osoba mohla seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a aby příslušný soud mohl vykonat přezkum (zejména viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa, C-539/10 P a C-550/10 P, bod 138 a citovaná judikatura).

               51

               Jak zdůraznil Tribunál v bodě 40 napadeného rozsudku, vzhledem k tomu, že dotčená osoba nemá právo na slyšení před přijetím původního rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků, je dodržování povinnosti uvést odůvodnění o to důležitější, že představuje jedinou záruku umožňující dotčené osobě – přinejmenším po přijetí tohoto rozhodnutí – uplatnit užitečně procesní prostředky, které má k dispozici, k napadení legality uvedeného rozhodnutí.

               52

               Odůvodnění aktu Rady, kterým se ukládá opatření o zmrazení finančních prostředků, tedy musí, jak správně uvedl Tribunál v bodě 47 napadeného rozsudku, identifikovat specifické a konkrétní důvody, na základě kterých Rada při výkonu své diskreční posuzovací pravomoci dospěla k závěru, že se takové opatření musí uplatnit na dotyčnou osobu.

               53

               Odůvodnění požadované článkem 296 SFEU musí být nicméně přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a kontextu, ve kterém byl přijat. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož dostatečnost odůvodnění musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (zejména viz rozsudek ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, s. I-1719, bod 63; výše uvedený rozsudek Elf Aquitaine v. Komise, bod 150, jakož i výše uvedený rozsudek Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa, body 139 a 140).

               54

               Konkrétně je akt nepříznivě zasahující do právního postavení osoby dostatečně odůvodněn, jestliže byl vydán v souvislostech, které jsou zúčastněné osobě známy a které jí umožňují pochopit dosah opatření, které vůči ní bylo přijato (rozsudky ze dne 30. září 2003, Německo v. Rada, C-301/96, Recueil, s. I-9919, bod 89, jakož i ze dne 22. června 2004, Portugalsko v. Komise, C-42/01, Sb. rozh. s. I-6079, body 69 a 70).

               55

               V projednávané věci je třeba zaprvé uvést, že v bodech 2 až 6 odůvodnění sporného rozhodnutí, jakož i v bodech 1 a 4 odůvodnění sporného nařízení Rada vysvětluje obecný kontext, jenž vede k rozšíření osobní působnosti omezujících opatření zavedených vůči Republice Pobřeží slonoviny. Z toho vyplývá, že tento obecný kontext, který N. Bamba musela zejména z důvodu svého profesního a osobního postavení nutně znát, zohledňuje závažnost situace v uvedené zemi a konkrétní hrozbu mezinárodnímu míru a bezpečnosti, kterou představuje bránění mírovému procesu a národnímu usmíření, a zejména pak bránění, které ohrožuje respektování vůle, kterou obyvatelé Pobřeží slonoviny samostatně vyjádřili ve volbách konaných ve dnech 31. října a 28. listopadu 2010, aby se A. Ouattara stal prezidentem.

               56

               Zadruhé, co se týče důvodů, proč měla Rada za to, že se na N. Bamba musí vztahovat taková omezující opatření, odůvodnění zopakované v bodě 20 tohoto rozsudku, které je uvedeno v bodě 6 tabulky A přílohy II rozhodnutí 2010/656, ve znění sporného rozhodnutí, a v bodě 6 přílohy IA nařízení č. 560/2005, ve znění sporného nařízení, identifikuje specifické a konkrétní důvody uvedením informací o vykonávané profesní funkci, vydavatelské skupině, deníku jakož i typů jednání a novinářských kampaní, které podle Rady znamenají účast dotčené osoby na bránění mírovému procesu a usmíření v Pobřeží slonoviny.

               57

               Na rozdíl od toho, co konstatoval Tribunál, znění tohoto odůvodnění umožňuje pochopit, že Rada vyvozuje specifický a konkrétní důvod, který vedl k přijetí omezujících opatření vůči N. Bamba, z předpokládané odpovědnosti posledně uvedené osoby vyplývající z titulu jí údajně zastávané funkce ředitelky skupiny, která vydává deník Le temps, za činy spočívající ve veřejném podněcováním k nenávisti a násilí, jakož i v účastí na dezinformační kampani v souvislosti s prezidentskými volbami v roce 2010, které měly být šířeny tímto časopisem.

               58

               Jak uvedla Rada, není možné, aby N. Bamba na základě rozumné úvahy nepoznala, že tento orgán tím, že ve sporných aktech narážel na funkci ředitelky skupiny vydávající deník Le temps vykonávanou jmenovanou osobou, chtěl vyzvednout sílu vlivu a odpovědnost, které podle předpokladu vyplývají z takové funkce, pokud jde o vydavatelskou linii tohoto deníku a obsah novinářských kampaní údajně vedených tímto deníkem během krize po volbách v Pobřeží slonoviny.

               59

               Na základě těchto informací tak mohla N. Bamba užitečně napadnout opodstatněnost sporných aktů. S ohledem na tyto informace mohla případně napadnout pravdivost skutečností zmíněných ve sporných aktech, zejména tím, že by popřela, že byla ředitelkou skupiny vydávající časopis Le temps, nebo existenci takových kampaní nebo tím, že by popřela svou odpovědnost ve vztahu k nim, nebo napadnout relevantnost všech těchto skutečností nebo některé z nich či kvalifikaci těchto skutečností jako bránění mírovému procesu a usmíření v Pobřeží slonoviny, jež mohou odůvodnit uplatnění omezujících opatření vůči ní.

               60

               Mimoto je třeba zdůraznit, že otázka odůvodnění, která se týká podstatné formální náležitosti, se liší od otázky prokázání tvrzeného jednání, která spadá do legality merita dotčeného aktu a znamená ověřit pravdivost skutečností uvedených v tomto aktu, jakož i kvalifikaci těchto skutečností jakožto skutečností odůvodňujících uplatnění omezujících opatření vůči dotyčné osobě (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. prosince 2005, Itálie v. Komise, C-66/02, Sb. rozh. s. I-10901, bod 26, a ze dne 16. listopadu 2011, Bank Melli Iran v. Rada, C-548/09 P, Sb. rozh.s. I-11381, bod 88).

               61

               V projednávané věci je tak třeba odlišit přezkum dodržení povinnosti uvést odůvodnění, jehož cílem je ověřit, zda informace uvedené ve sporných aktech Radou jsou dostatečné k tomu, aby umožnily seznámit se se skutečnostmi, které posledně uvedený orgán vedly k uložení omezujících opatření vůči N. Bamba, od přezkumu opodstatněnosti odůvodnění, který případně spočívá v ověření toho, zda jsou skutečnosti dovolávané Radou prokázány a zda jsou takové povahy, aby odůvodnily přijetí těchto opatření.

               62

               Co se týče argumentu N. Bamba, podle něhož by neměla být omezující opatření přijatá vůči ní odůvodněna a posteriori, stačí uvést, že dokumentace předložená Radou v příloze jejího kasačního opravného prostředku nemá za cíl odůvodnit sporné akty ex post, ale prokázat, že s ohledem na kontext přijetí těchto aktů, je odůvodnění těchto aktů dostatečné.

               63

               Z předcházejících úvah vyplývá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení v tom, že v bodech 54 a 56 napadeného rozsudku rozhodl, že odůvodnění sporných aktů nebylo dostatečné k tomu, aby umožnilo N. Bamba napadnout jejich platnost a jemu samotnému provést přezkum jejich legality.

               64

               Důvod kasačního opravného prostředku, jenž Rada uplatňuje na prvním místě, je tedy opodstatněný, takže ač není nutné zkoumat důvod kasačního opravného prostředku, který Rada uplatňuje podpůrně, je třeba napadený rozsudek zamítnout.

         K žalobě před Tribunálem

               65

               Podle čl. 61 prvního pododstavce druhé věty statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě, že zruší napadený rozsudek, vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.

               66

               V projednávané věci má Soudní dvůr za to, že soudní řízení dovoluje rozhodnout o žalobě na neplatnost sporných aktů podané N. Bamba v prvním stupni, a je tedy třeba vydat konečné rozhodnutí ve věci samé.

               67

               V rámci uvedené žaloby vznáší N. Bamba dva žalobní důvody. První z nich vychází z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou právní ochranu. Tento důvod se skládá ze třech částí vycházejících z toho, že neexistuje postup, který by N. Bamba umožňoval, aby byla vyslechnuta a účelně se domáhala vyškrtnutí svého jména z dotčených seznamů, že neexistuje povinnost sdělit podrobné odůvodnění pro zařazení na tyto seznamy ani poučit o opravných prostředcích proti tomuto zařazení a o lhůtách pro uplatnění takových prostředků. Druhý žalobní důvod vychází ze zjevného zásahu do práva na vlastnictví.

         K prvnímu žalobnímu důvodu

      K první části prvního žalobního důvodu

               68

               Nadiany Bamba tvrdí, že sporné nařízení nestanoví žádný postup, který by umožňoval, aby jí bylo zaručeno skutečné využití práva na obhajobu. Uvedené nařízení podle jejího názoru totiž nestanoví právo dotčené osoby být vyslechnuta ani postup, které by jí umožňoval později požádat o vyškrtnutí jejího jména ze seznamu osob, na něž se vztahují dotčená omezující opatření, jenž je přílohou tohoto nařízení.

               69

               Zaprvé N. Bamba tvrdí, že sporné nařízení neupřesňuje pravidla, kterými se Rada řídí při rozhodování o zachování nebo změně svého rozhodnutí zařadit určitou osobu na seznam osob, na něž se vztahují omezující opatření. V tomto ohledu uvádí, že přezkum upravený v čl. 11a odst. 4 nařízení č. 560/2005, vloženém do tohoto nařízení sporným nařízením, není spojen s požadavkem uvést odůvodnění ani s žádnou lhůtou, takže v případě žádosti o vyškrtnutí ze seznamu se Rada může omezit na to, že na ní odpoví stručně nebo vůbec. Zdůrazňuje, že k pravidelnému přezkumu stanovenému v čl. 11a odst. 6 nařízení č. 560/2005 se neváže povinnost Rady sdělit nové rozhodnutí dotčeným osobám, a tudíž vyzvat je, aby předložily nové připomínky.

               70

               V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 11a odst. 4 nařízení č. 560/2005, vložený do posledně uvedeného nařízení čl. 1 odst. 7 sporného nařízení, stanoví, že Rada přezkoumá své rozhodnutí o tom, že se na osobu mají vztahovat dotčená omezující opatření, a dotčenou osobu o této skutečnosti informuje, jsou-li předloženy připomínky nebo nové podstatné důkazy. Oznámení zveřejněné dne 18. ledna 2011 rovněž uvádí možnost, aby dotčené osoby, jako je N. Bamba, společně s podpůrnými dokumenty zaslaly žádost, aby bylo rozhodnutí o jejich zařazení na předmětný seznam znovu zváženo.

               71

               Mimoto čl. 11a odst. 6 nařízení č. 560/2005, vložený do posledně uvedeného nařízení rovněž čl. 1 odst. 7 sporného nařízení, stanoví, že „seznam uvedený v příloze IA se pravidelně přezkoumává, a to alespoň jednou za 12 měsíců“.

               72

               Co se týče argumentů N. Bamba, vycházejících z údajných právních mezer těchto postupů spočívajících v opětovném a pravidelném přezkumu, je třeba zdůraznit, že projednávanou žalobu N. Bamba namířila proti sporným aktům v rozsahu, v němž jimi byla poprvé zařazena na seznamy osob, na něž se vztahují opatření o zmrazení finančních prostředků, uvedené v příloze II rozhodnutí 2010/656 a v příloze IA nařízení č. 560/2005. Jak Rada poznamenala, v projednávaném případě se tedy nejedná o odmítnutí posledně uvedeného orgánu opětovně přezkoumat své původní rozhodnutí o tom, že se na N. Bamba mají vztahovat omezující opatření, ani o rozhodnutí tohoto orgánu ponechat dotčenou osobu po provedení pravidelného přezkumu na uvedených seznamech. Tyto argumenty jsou tedy irelevantní.

               73

               Zadruhé N. Bamba tvrdí, že sporné nařízení vůbec nestanoví, ať už v případě původního zařazení či ve stádiu pravidelného přezkumu, že dotčené osoby mohou být vyslechnuty ohledně opatření přijatých vůči nim.

               74

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že k dosažení cíle sledovaného spornými akty musí mít dotčená omezující opatření, jak vyplývá z jejich povahy, možnost využít účinku překvapení. Z tohoto důvodu nebyla Rada povinna vyslechnout N. Bamba před původním zařazením jejího jména na dotčené seznamy (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, C-402/05 P a C-415/05 P, Sb. rozh. s. I-6351, body 340 a 341, jakož i ze dne 21. prosince 2011, Francie v. People’s Mojahedin Organization of Iran, C-27/09 P, Sb. rozh. s. I-13427, bod 61).

               75

               Mimoto argument N. Bamba, vycházející z jejího práva být vyslechnuta ve stádiu pravidelného přezkumu, je irelevantní ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené v bodě 72 tohoto rozsudku.

               76

               S ohledem na výše uvedené je třeba první část prvního žalobního důvodu zamítnout.

         Ke druhé části prvního žalobního důvodu

               77

               Nadiany Bamba tvrdí, že sporné akty nestanoví povinnost sdělit podrobné odůvodnění pro její zařazení na seznamy osob, na něž se vztahují dotčená omezující opatření.

               78

               Z úvah uvedených v bodech 55 až 59 tohoto rozsudku nicméně vyplývá, že sporné akty obsahují dostatečné odůvodnění pro zařazení N. Bamba na seznamy osoby, na něž se vztahují dotčená omezující opatření, jež tvoří přílohy uvedených aktů. Druhou část prvního žalobního důvodu je tedy třeba zamítnout.

         Ke třetí části prvního žalobního důvodu

               79

               Nadiany Bamba tvrdí, že sporné akty neupravují poučení dotčených osoby o opravných prostředcích proti rozhodnutí o zařazení na dané seznamy a o lhůtách pro uplatnění takových prostředků, ani neobsahují informace v tomto ohledu. Uvedené akty ponechávají na dotyčné osobě, aby se sama informovala o těchto otázkách, což je v rozporu s článkem 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané dne 4. listopadu 1950 v Římě.

               80

               V tomto ohledu je třeba uvést, že v oznámení zveřejněném dne 18. ledna 2011 Rada zmínila možnost dotčených osob a subjektů napadnout její rozhodnutí „u Tribunálu Evropské unie v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 275 [druhém pododstavci] [SFEU] a čl. 263 [čtvrtém a šestém pododstavci] [SFEU]“.

               81

               Tato informace, spojená s upřesněními obsaženými v čl. 263 šestém pododstavci SFEU, byla takové povahy, aby umožnila N. Bamba identifikovat opravné prostředky, které má k dispozici pro napadení svého zařazení na dotčené seznamy, jakož i datum uplynutí lhůty pro uplatnění těchto prostředků, což je přinejmenším potvrzeno skutečností, že podala žalobu ve lhůtě stanovené tímto ustanovením.

               82

               Třetí část prvního žalobního důvodu musí být v důsledku toho zamítnuta.

               83

               První žalobní důvod je proto třeba zamítnout v plném rozsahu.

         Ke druhému žalobnímu důvodu

               84

               Nadiany Bamba prohlašuje, že nepopírá cíl sledovaný spornými akty, a tvrdí, že tyto akty neúměrně zasahují do jejího práva na vlastnictví, jelikož je jí znemožněno užitečně vylíčit svůj případ příslušným orgánům. Uvedené akty podle jejího názoru ukládají úplné zmrazení jejích finančních prostředků, aniž stanoví skutečné procesní záruky, které by ji umožňovaly napadnout toto opatření.

               85

               V tomto ohledu z odkazu učiněného v tomto druhém žalobním důvodu na body 368 až 371 výše uvedeného rozsudku Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, ve kterých Soudní dvůr došel k závěru o neodůvodněném omezení práva na vlastnictví dotčené osoby z důvodu, že k přijetí omezujících opatření vůči ní došlo, aniž jí byly poskytnuty jakékoliv procesní záruky, že bude moci příslušným orgánům vylíčit svůj případ, vyplývá, že N. Bamba má v úmyslu vyvodit v projednávaném případě existenci zásahu do svého práva na vlastnictví z údajné absence takových záruk.

               86

               Jak ale vyplývá z přezkumu jednotlivých částí prvního žalobního důvodu, Rada, která neměla povinnost vyslechnout N. Bamba před přijetím sporných aktů, jí v těchto aktech poskytla dostatečné odůvodnění, které jí umožňovalo před unijním soudem užitečně napadnout opodstatněnost omezujících opatření, jež se na ni vztahovala. Projednávaná věc se tak odlišuje od věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise.

               87

               Co se týče případného práva nahlédnout do spisu Rady týkajícího se omezujících opatření přijatých vůči N. Bamba, stačí v projednávaném případě uvést, že dotčená osoba netvrdí, že požádala dotyčný orgán o takový přístup (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Bank Melli Iran v. Rada, bod 92).

               88

               Kromě toho je třeba zdůraznit, že jak rozhodnutí 2010/656, tak nařízení č. 560/2005 stanoví pravidelný přezkum seznamů osob, na něž se vztahují dotčená omezující opatření. Na základě takového pravidelného přezkumu se Rada v prováděcím rozhodnutí 2012/144/SZBP ze dne 8. března 2012, kterým se provádí rozhodnutí 2010/656 (Úř. věst. L 71, s. 50), a v prováděcím nařízení (EU) č. 193/2012 ze dne 8. března 2012, kterým se provádí nařízení (ES) č. 560/2005 (Úř. věst. L 71, s. 5), domnívala, že již neexistují důvody k tomu, aby byla N. Bamba ponechána na těchto seznamech.

               89

               Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod musí být zamítnut.

               90

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba žalobu podanou N. Bamba v plném rozsahu zamítnout.

         K nákladům řízení

               91

               Článek 184 odst. 2 jednacího řádu stanoví, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení. Článek 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se na základě jeho čl. 184 odst. 1 použije na řízení o kasačním opravném prostředku, v odstavci 2 uvádí, že se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Článek 140 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví, že členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady.

               92

               Vzhledem k tomu, že kasačnímu opravnému prostředku Rady bylo vyhověno a žaloba N. Bamba proti sporným aktům byla zamítnuta, je třeba v souladu s návrhovými žádáními Rady rozhodnout, že N. Bamba ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou v řízení o projednávaném kasačním opravném prostředku, jakož i v řízení v prvním stupni.

               93

               Francouzská republika, vedlejší účastnice řízení před Soudním dvorem, a Komise, vedlejší účastnice řízení před Tribunálem, ponesou vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 8. června 2011, Bamba v. Rada (T-86/11), se zrušuje.

                           2)

                           Žaloba podaná Nadiany Bamba se zamítá.

                           3)

                           Nadiany Bamba ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie v řízení o tomto kasačním opravném prostředku, jakož i v řízení v prvním stupni.

                           4)

                           Francouzská republika a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.