title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 7. června 2005.#Vereniging voor Energie, Milieu en Water a další proti Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemsko.#Vnitřní trh s elektřinou - Přednostní přístup do přeshraniční energetické přenosové soustavy - Podnik dříve pověřený provozem služeb v obecném hospodářském zájmu - Dlouhodobé smlouvy existující před liberalizací trhu - Směrnice 96/92/ES - Zásada nediskriminace - Zásady ochrany legitimního očekávání a právní jistoty.#Věc C-17/03.

text:
      Věc C-17/03
      Vereniging voor Energie, Milieu en Water a další
      v.
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rozhodnutím College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Vnitřní trh s elektřinou – Přednostní přístup do přeshraniční energetické přenosové soustavy – Podnik dříve pověřený provozem služeb v obecném hospodářském zájmu – Dlouhodobé smlouvy existující před liberalizací trhu – Směrnice 96/92/ES – Zásada nediskriminace – Zásady ochrany legitimního očekávání a právní jistoty“
      Stanovisko generální advokátky C. Stix-Hackl přednesené dne 28. října 2004
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 7. června 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Zjevně irelevantní otázky a hypotetické otázky položené v kontextu, který
            vylučuje užitečnou odpověď
      (Článek 234 ES)
      2.     Sbližování právních předpisů – Opatření určená k vytvoření a fungování vnitřního trhu s elektřinou – Směrnice 96/92 – Pravidlo
            nediskriminačního přístupu k energetické přenosové soustavě – Dosah čl. 7 odst. 5 a článku 16 – Použití na veškerou diskriminaci
            – Možnost získat odchylky postupem stanoveným článkem 24
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/92, čl. 7 odst. 5, 16 a 24)
      3.     Právo Společenství – Zásady – Ochrana legitimního očekávání – Meze – Opatrný a obezřetný hospodářský subjekt
      4.     Právo Společenství – Zásady – Právní jistota – Pojem – Právní úprava s nepříznivými důsledky pro jednotlivce – Požadavek jasnosti
            a přesnosti – Legislativní změny – Přípustnost – Přihlédnutí ke zvláštní situaci
      1.     V rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, zavedené článkem 234 ES, je věcí pouze vnitrostátního soudu
         posoudit s ohledem na zvláštnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i
         relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné
         pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním
         řízení nebo jestliže se jedná o obecný nebo hypotetický problém.

      (viz bod 34)
      2.     Články 7 odst. 5 a 16 směrnice 96/92 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou, které vyžadují, aby činnost provozovatele
         soustavy a činnost státu při provádění přístupu k síti nebyla diskriminační, se neomezují na technické předpisy, ale musí
         být vykládány v tom smyslu, že se použijí na veškerou diskriminaci.

      Uvedené články brání vnitrostátním opatřením, která přidělují podniku, z důvodu závazků přijatých před vstupem směrnice v
         platnost, přednostně kapacitu přeshraničního přenosu elektřiny, ať už tato opatření pochází od provozovatele soustavy, nebo
         kontrolora provozu soustavy, či zákonodárce, pokud taková opatření nejsou povolena v rámci postupu stanoveného článkem 24
         uvedené směrnice, který stanoví možnost použít za určitých podmínek přechodný režim za účelem zmírnění určitých důsledků liberalizace.

      (viz body 45–47, 57, 71, výrok 1–2)
      3.     Zásada ochrany legitimního očekávání patří mezi základní zásady Společenství. Možnost dovolávat se této ochrany je otevřena
         každému hospodářskému subjektu, u kterého vzbudil orgán podložené naděje. Pokud však opatrný a obezřetný hospodářský subjekt
         je s to předvídat přijetí opatření Společenství, které se může nepříznivě dotknout jeho zájmů, nemůže se dovolávat takovéto
         zásady, pokud je toto opatření přijato.

      (viz body 73–74)
      4.     Zásada právní jistoty vyžaduje, aby právní úprava, která vyvolává nepříznivé důsledky pro jednotlivce, byla jasná a přesná
         a její použití bylo pro procesní subjekty předvídatelné.

      Nicméně není možné důvěřovat v neexistenci jakýchkoliv legislativních změn, ale je pouze možné zpochybnit způsob provedení
         takové změny. Stejně tak zásada právní jistoty nevyžaduje, aby nedošlo k legislativním změnám, ale spíše vyžaduje, aby zákonodárce
         přihlédnul ke zvláštní situaci hospodářských subjektů a případně stanovil přizpůsobení při použití nových právních pravidel.

      (viz body 80–81)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      7. června 2005 (*)

      „Vnitřní trh s elektřinou – Přednostní přístup do přeshraniční energetické přenosové soustavy – Podnik dříve pověřený provozem služeb v obecném hospodářském zájmu – Dlouhodobé smlouvy existující před liberalizací trhu – Směrnice 96/92/ES – Zásada nediskriminace – Zásady ochrany legitimního očekávání a právní jistoty“
      Ve věci C‑17/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím College van Beroep
         voor het bedrijfsleven (Nizozemsko) ze dne 13. listopadu 2002, došlým Soudnímu dvoru dne 16. ledna 2003, v řízení:

      Vereniging voor Energie, Milieu en Water,
      Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV,
      Eneco NV
      proti
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie,
      za přítomnosti:
      Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV,  dříve Samenwerkende ElektriciteitsProduktiebedrijven NV,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans a A. Rosas (zpravodaj), předsedové senátů, J.‑P. Puissochet,
         R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr, M. Ilešič, J. Malenovský a U. Lõhmus, soudci,

      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: M.-F. Contet, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. června 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Vereniging voor Energie, Milieu en Water I. VerLoren van Themaat a M. het Lam, advocaten,
      –       za Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV P. W. A. Goesem, advocaat,
      –       za Eneco NV J. J. Feenstrou, advocaat,
      –       za Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV J. de Pree a Y. de Vries, advocaten,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,
      –       za francouzskou vládu G. de Bergues a C. Lemairem, jako zmocněnci,
      –       za finskou vládu T. Pynnä a A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyněmi,
      –       za norskou vládu K. B. Moenem a I. Djupvik, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství H. Støvlbækem, M. van Beekem a A. Bouquetem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 28. října 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu jednak čl. 86 odst. 2 ES a jednak čl. 7 odst. 5 směrnice Evropského
         parlamentu a Rady 96/92/ES ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou (Úř. věst. 1997,
         L 27, s. 20; Zvl. vyd. 12/02, s. 3, dále jen „směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi podniky Vereniging voor Energie, Milieu en Water, Amsterdam Power Exchange Spotmarket
         BV a Eneco NV na jedné straně a Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie (ředitel oddělení provádění a kontroly
         v odvětví energetiky, dále jen „DTE“ nebo „kontrolor provozu sítě“) na straně druhé ve věci rozhodnutí posledně uvedeného
         vyhradit přednostně pro Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV (dále jen „NEA“), původně Samenwerkende ElektriciteitsProductiebedrijven
         NV (dále jen „SEP“), v době, kdy došlo ke sporu v původním řízení, část kapacity přeshraniční energetické soustavy pro dovoz
         elektřiny do Nizozemska.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3       Směrnice znamená druhou fázi liberalizace trhu s elektřinou v Evropském společenství. Podle svého druhého bodu odůvodnění
         směřuje k dotvoření konkurenčního vnitřního trhu s elektřinou.

      4       Podle jejího čtvrtého bodu odůvodnění „vytvoření vnitřního trhu s elektřinou je důležité zejména proto, aby se zvýšila efektivnost
         výroby, přenosu a distribuce tohoto produktu se současným posílením bezpečnosti zásobování elektřinou a konkurenceschopnosti
         evropské ekonomiky […]“.

      5       Podle jejího pátého bodu odůvodnění „vnitřní trh s elektřinou musí být vytvářen postupně, aby se průmysl mohl pružně a spořádaně
         přizpůsobit novému prostředí a aby byly vzaty v úvahu různé způsoby, jakými jsou v současnosti energetické sítě organizovány“.

      6       V dvacátém pátém bodě odůvodnění směrnice je upřesněno, že „každá přenosová soustava musí být centrálně řízena a kontrolována,
         aby byla v zájmu výrobců a jejich zákazníků zajištěna bezpečnost, spolehlivost a účinnost sítě; […] [měl] by tedy být určen
         provozovatel přenosové soustavy a pověřen provozováním, údržbou a v případě potřeby i rozvojem soustavy; […] provozovatel
         přenosové soustavy [se] musí chovat objektivním, průhledným a nediskriminačním způsobem“.

      7       Poslední bod odůvodnění této směrnice uvádí: „tato směrnice představuje další fázi liberalizace; […] po vstupu v platnost
         nicméně zůstanou některé překážky obchodu s elektřinou mezi členskými státy zachovány; […] mohou být [tedy] s přihlédnutím
         ke zkušenostem předloženy návrhy na zlepšení fungování vnitřního trhu s elektřinou“ […].

      8       Článek 7, zahrnutý v kapitole IV směrnice nazvané „Provozování přenosové soustavy“, stanoví:
      „1.      Členské státy určí nebo požádají podniky, které vlastní přenosovou soustavu, aby na dobu stanovenou členskými státy a s přihlédnutím
         k efektivnosti a hospodářské rovnováze určily provozovatele soustavy, který bude odpovědný za provoz, údržbu a v případě potřeby
         i rozvoj přenosové soustavy v dané oblasti i za její propojovací zařízení s jinými soustavami tak, aby byla zajištěna bezpečnost
         zásobování.

      2.       Členské státy zajistí přípravu a zveřejnění technických pravidel, která stanoví minimální technické a provozní požadavky na
         propojení se systémem výrobních zařízení, distribučními soustavami, zařízením přímo napojených zákazníků, propojovacími okruhy
         a přímými vedeními. Tyto požadavky musí zajistit interoperabilitu sítí, musí být objektivní a nediskriminační. […]

      3.       Provozovatel soustavy odpovídá za řízení toku energie v soustavě, přičemž bere v úvahu výměny s jinými propojenými sítěmi.
         Je přitom odpovědný za zajišťování bezpečné, spolehlivé a účinné přenosové soustavy elektřiny a v této souvislosti za zajišťování
         dostupnosti všech nezbytných pomocných služeb.

      […]
      5.       Provozovatel soustavy nesmí diskriminovat uživatele soustavy nebo kategorie uživatelů soustavy, zejména ve prospěch svých
         dceřiných společností nebo akcionářů.

      […]“
      9       První věta článku 16 směrnice, zahrnutého do kapitoly VII této směrnice, nazvané „Organizace přístupu do sítě“, stanoví, že
         pro takovou organizaci mohou členské státy zvolit mezi smluvním přístupem do sítě a postupem týkajícím se jediného odběratele.
         Podle druhé věty téhož článku „[o]ba postupy se řídí objektivními, průhlednými a nediskriminačními kritérii“.

      10     Článek 24 odst. 1 a 2 směrnice stanoví:
      „1.      Členské státy, v nichž na základě této směrnice nebude možné plnit povinnosti a záruky provozu uložené před vstupem této směrnice
         v platnost, mohou požádat o přechodný režim, který jim Komise může povolit, přičemž mimo jiné zohlední velikost dotyčné sítě,
         úroveň propojení sítě a strukturu jejich energetického průmyslu. Komise uvědomí členské státy o těchto žádostech před svým
         rozhodnutím při současném zachování důvěrnosti. Rozhodnutí musí být zveřejněno v Úředním věstníku Evropských společenství.

      2.       Přechodný režim musí trvat po omezenou dobu a musí být spojen s uplynutím povinností a záruk uvedených v odstavci 1. Přechodný
         režim může zahrnovat odchylky od kapitol IV, VI a VII této směrnice. Žádosti o přechodný režim je třeba Komisi předložit nejpozději
         do jednoho roku po vstupu této směrnice v platnost.“

       Vnitrostátní právní úprava
      11     Na základě článku 2 zákona o právní úpravě výroby, dovozu, přenosu a prodeje elektřiny (Elektriciteitswet), ze dne 16. listopadu
         1989 (Staatsblad 1989, s. 535, dále jen „EW 1989“), byla společnost určená za tímto účelem (dále jen „určená společnost“) pověřena ve spojení
         s koncesionáři dbát na spolehlivé a účinné fungování veřejné distribuce elektřiny za co nejnižší možné náklady odůvodněné
         s ohledem na veřejný zájem.

      12     Na základě článku 34 EW 1989 má pouze určená společnost povoleno dovážet do Nizozemska elektřinu určenou pro veřejnou distribuci.

      13     Na základě článku 35 EW 1989 nebyla tato společnost oprávněna uzavírat smlouvy o dovozu elektřiny určené pro veřejnou distribuci
         bez souhlasu příslušného ministra. Tento ministr mohl odmítnout dát svůj souhlas pouze tehdy, pokud mu to ukládal zájem na
         řádném zásobování elektřinou a elektrickou energií.

      14     Určenou společností ve smyslu článků 2, 34 a 35 EW 1989 byla SEP, do jejíchž práv vstoupila ode dne 1. ledna 2001 NEA .
      15     Zákon o právní úpravě výroby, přenosu a dodávek elektřiny (Elektriciteitswet) ze dne 2. července 1998 (Staatsblad 1998, s. 427, dále jen „EW 1998“) měl za cíl provedení směrnice a zrušil EW 1989 s účinností k 1. červenci 1999.

      16     Po nabytí účinnosti EW 1998 převedla SEP provoz soustavy vysokého napětí na svou dceřinou společnost TenneT BV (dále jen „TenneT“).
         Vlastnictví této soustavy bylo v roce 2001 převedeno na Saranne BV (dále jen „Saranne“), rovněž dceřinou společnost SEP. V průběhu
         téhož roku se stát postupně stal vlastníkem TenneT a následně Saranne.

      17     Na základě článku 16 EW 1998 má TenneT za úkol zejména zřídit a udržovat uvedenou soustavu, zajistit její spolehlivost a bezpečnost,
         zajistit dostatečnou rezervní kapacitu a dodávat třetím osobám elektřinu dováženou do Nizozemska a vyváženou z Nizozemska
         do zahraničí.

      18     Na základě článku 24 EW 1998 musí provozovatel soustavy za nediskriminačních podmínek zabezpečit přístup výrobcům, zprostředkovatelům,
         poskytovatelům a kupujícím elektřiny.

      19     Dozor nad provozem a nad provozovatelem soustavy byl na základě EW 1998 svěřen DTE. Ten podléhá z pohledu služební hierarchie
         ministru hospodářství, který mu může dávat jak individuální, tak obecné pokyny.

      20     Na základě zejména článku 36 EW 1998 vyhlásil DTE na návrh provozovatele soustavy podmínky přístupu k síti.
      21     Za tímto účelem DTE přijal rozhodnutím ze dne 12. listopadu 1999 podmínky ohledně provozu přeshraniční přenosové energetické
         soustavy (dále jen „kodex sítě“).

      22     Na základě zejména bodů 5.6.4 a 5.6.7 kapitoly 5 kodexu sítě byla pro rok 2000 na 3 200 MW dostupných na přeshraničních vedeních
         vyhrazena dovozní kapacita elektřiny 1 500 MW přednostně pro SEP na přenos elektřiny, jenž byl předmětem kupních smluv podepsaných
         SEP v souladu s článkem 35 EW 1989.

      23     Jedná se o tři kupní smlouvy na elektřinu, které SEP uzavřela s cílem splnit svůj úkol stanovený článkem 2 EW 1989.
      24     Tyto smlouvy byly uzavřeny:
      –       v roce 1989 s Électricité de France na nákup 600 MW ročně až do 31. března 2002 a 750 MW ročně od 1. dubna 2002 do 31. března
         2009;

      –       v roce 1989 s Preussen Elektra AG na nákup 300 MW ročně až do 31. prosince 2005;
      –       v roce 1990 s Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG na nákup 600 MW ročně až do 31. března 2003 (tyto tři smlouvy společně
         dále též „mezinárodní smlouvy SEP“).

      25     Následně bylo přednostní přidělení roční kapacity přeshraničního přenosu elektřiny ve prospěch SEP za období následující po
         roku 2000 výslovně upraveno přechodným zákonem pro odvětví výroby elektřiny (Overgangswet elektriciteitsproduktiesector) ze
         dne 21. prosince 2000 (Staatsblad 2000, s. 607, dále jen „Overgangswet 2000“).

      26     Tento zákon stanoví ve svém čl. 13 odst. 1:
      „Provozovatel vnitrostátní soustavy vysokého napětí přidělí na žádost určené společnosti nejvýše 900 MW až do dne 31. března
         2005 včetně a nejvýše 750 MW ode dne 1. dubna 2005 až do dne 31. března 2009 včetně pro přenos elektřiny, pokud tento přenos
         směřuje k provedení smluv uzavřených v roce 1989 a 1990 mezi jednak určenou společností a jednak Électricité de France, respektive
         Preussen Elektra AG a Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG, v jejich znění ke dni 1. srpna 1998 a jestliže jsou tyto
         smlouvy stále platné. […]“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      27     Žalobkyně v původním řízení podaly stížnost proti přijetí kapitoly 5 kodexu sítě ze strany DTE.
      28     Rozhodnutím ze dne 17. července 2000 DTE tuto stížnost zamítl. Uznal, že přednost přiznaná SEP znamená těžkosti pro řádné
         fungování trhu s elektřinou. Zároveň uvedl, že účinná hospodářská soutěž na trhu výroby elektřiny v Nizozemsku je ještě značně
         omezená, a to natolik, že hospodářská soutěž se může prakticky rozvíjet pouze ve vztahu k elektřině vyrobené v zahraničí.
         V této souvislosti připomněl, že dostupná kapacita přeshraničního přenosu je 3 200 MW a že její zvýšení by bylo nákladné.
         Z toho vyvodil závěr, že vyhrazení části kapacity pro období odpovídající trvání mezinárodních smluv SEP s sebou dále nese
         možné závažné omezení dovozních možností, a tedy obchodu s elektřinou pro jiné provozovatele na trhu.

      29     Nicméně DTE odůvodnil své rozhodnutí o odmítnutí tak, že shledal, že se jedná o dlouhodobé a stále platné smlouvy uzavřené
         SEP v souladu s právními předpisy platnými v rozhodné době a při výkonu služby v obecném hospodářském zájmu ve smyslu článku
         86 ES. Kromě toho EW 1998 neobsahuje žádné ustanovení způsobilé zpochybnit platnost těchto smluv, takže tyto musejí být v zásadě
         provedeny. Přerušení existujících smluv by s sebou neslo nepřípustný zásah do právní jistoty smluvních stran, jakož i značnou
         finanční škodu. Kromě toho provedení těchto smluv nezabírá veškerou kapacitu přeshraničního přenosu.

      30     Žalobkyně v původním řízení podaly žalobu proti rozhodnutí DTE před College van Beroep voor het bedrijfsleven. Uplatňovaly,
         že tento akt byl přijat v rozporu s články 28 ES, 81 ES, 82 ES a 86 ES, zásadou nediskriminace stanovenou v čl. 7 odst. 5
         směrnice a článku 24 EW 1998, jakož i zásadami nediskriminace a objektivity. Toto rozhodnutí rovněž porušuje zájem na podpoře
         rozvoje obchodu na trhu s elektřinou ve smyslu článku 36 posledně uvedeného zákona. Uvedené žalobkyně kromě toho uplatňovaly,
         že přidělovací metoda podle kodexu sítě má být kvalifikována jako „technický předpis“, a že v důsledku toho měla být oznámena
         Komisi v souladu se směrnicí Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických
         předpisů (Úř. věst. L 109, s. 8).

      31     V této souvislosti se College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)       a) Je možné dovolávat se čl. 86 odst. 2 ES za účelem odůvodnění toho, že podniku, který byl původně pověřen provozem služby
         v obecném hospodářském zájmu a který z tohoto titulu přijal určité závazky, je nadále po dokončení tohoto zvláštního úkolu,
         který mu byl svěřen, přiznáváno zvláštní právo, které mu umožňuje dostát těmto závazkům?

      b) Je v případě kladné odpovědi na tuto otázku režim, který stanoví přednostní poskytování poloviny až čtvrtiny kapacity přeshraničního
         přenosu elektřiny dotyčnému podniku během období deseti let (degresivním způsobem), přesto neplatný v rozsahu, v němž

      –       není přiměřený zájmu – veřejnému – kterému slouží;
      –       ovlivňuje obchody v míře, která je v rozporu se zájmem Společenství?
      2)       a) Je třeba vykládat čl. 7 odst. 5 [směrnice] v tom smyslu, že zásada nediskriminace, která je v něm obsažena, se omezuje
         na uložení povinnosti provozovateli soustavy zdržet se jakékoliv diskriminace v přístupu k síti prostřednictvím technických
         předpisů?

      V takovém případě, je třeba kvalifikovat jako technický předpis ve smyslu tohoto ustanovení přidělovací metodu týkající se
         kapacity přeshraničního přenosu elektřiny?

      b) Pokud musí být přidělovací metoda kvalifikována jako technický předpis nebo pokud se čl. 7 odst. 5 [směrnice] neomezuje
         na technické předpisy, je režim přidělující přednostně kapacitu přeshraničního přenosu pro potřeby smluv uzavřených v rámci
         zvláštního veřejného úkolu v souladu se zásadou nediskriminace uvedenou v tomto článku?“

       Ke druhé otázce
      32     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba zkoumat na prvním místě, je, zda zákaz diskriminace stanovený
         v čl. 7 odst. 5 směrnice brání opatřením, jaká jsou v bodech 5.6.4 a 5.6.7 kodexu sítě, jakož i v čl. 13 odst. 1 Overgangswet
         2000 (dále jen „dotčená opatření“), která přidělují část kapacity dovozu elektřiny přednostně SEP, aby tato byla schopna plnit
         povinnosti vyplývající z mezinárodních smluv, které uzavřela v době, kdy byla pověřena úkolem dbát na spolehlivé a účinné
         fungování veřejné distribuce elektřiny za co nejnižší možné náklady odůvodněné s ohledem na veřejný zájem.

      33     Nejprve je třeba konstatovat, že čl. 7 odst. 5 směrnice 96/92 se vztahuje na provozovatele vnitrostátní energetické přenosové
         soustavy (rozsudek ze dne 14. dubna 2005, AEM a AEM Torino, C‑128/03 a C‑129/03, Sb. rozh. s. I‑2861, bod 56). I když podle
         všeho kodex sítě vyhlášený DTE není přičitatelný nizozemskému provozovateli energetické soustavy (TenneT), skutečností zůstává,
         že předkládající soud se táže Soudního dvora na dosah tohoto ustanovení.

      34     V rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, zavedené článkem 234 ES, je věcí pouze vnitrostátního soudu
         posoudit s ohledem na zvláštnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci
         otázek, které klade Soudnímu dvoru. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze
         tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení
         nebo jestliže se jedná o obecný nebo hypotetický problém (viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93,
         Recueil, s. I‑4921, body 59 až 61; ze dne 27. listopadu 1997, Somalfruit a Camar, C‑369/95, Recueil, s. I‑6619, body 40 až
         41, a ze dne 13. července 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Recueil, s. I‑6049, bod 20).

      35     Ve věci v původním řízení se jeví, že provozovatel soustavy přijal konkrétní opatření odmítající přístup do sítě nejméně jedné
         ze žalobkyň v původním řízení, Eneco NV, na základě bodů 5.6.4 nebo 5.6.7 kodexu sítě. Tedy předkládající soud měl důvod se
         domnívat, že výklad čl. 7 odst. 5 směrnice je nezbytný pro rozhodnutí sporu v původním řízení. Je tedy třeba vyložit toto
         ustanovení s ohledem na tyto body 5.6.4 nebo 5.6.7.

      36     V míře, v jaké se spor v původním řízení týká státních opatření nepřičitatelných provozovateli soustavy, je na místě se rovněž
         odvolat na článek 16 směrnice. Z tohoto ustanovení totiž vyplývá, že i když pro organizaci přístupu do sítě mohou členské
         státy zvolit postup smluvního přístupu do sítě nebo postup jediného odběratele, oba postupy musí být provedeny v souladu s objektivními,
         průhlednými a nediskriminačními kritérii (výše uvedený rozsudek AEM a AEM Torino, bod 57). Tento článek 16 tudíž zakazuje
         členským státům organizovat přístup do sítě diskriminačním způsobem.

      37     Článek 13 odst. 1 Overgangswet 2000, podle kterého pro rok 2001 a následující roky přiznává provozovatel soustavy SEP přednostní
         přístup k přeshraniční energetické přenosové soustavě, byl vydán po podání žaloby v původním řízení. Je tedy třeba zkoumat
         toto ustanovení ze zorného úhlu zásady nediskriminace stanovené v článku 16 směrnice.

      38     Co se týče rozsahu působnosti čl. 7 odst. 5 směrnice, toto ustanovení se neomezuje podle žalobkyň v původním řízení na technické
         předpisy, ale zakazuje opatření, jako jsou dotčená opatření.

      39     Nizozemská, francouzská, finská a norská vláda, jakož i Komise tvrdí rovněž, že čl. 7 odst. 5 směrnice se nepoužije pouze
         na technické předpisy. Domnívají se nicméně, že dotčená opatření nepředstavují diskriminaci zakázanou uvedeným ustanovením.

      40     Naopak podle NEA, protože se ostatní odstavce článku 7 směrnice týkají technických předpisů, je na místě z toho vyvodit, že
         jeho odstavec 5 se také týká pouze technických předpisů. Protože dotčená opatření nemohou být kvalifikována jako technické
         předpisy, nespadají do rozsahu působnosti čl. 7 odst. 5 směrnice.

      41     Pro výklad ustanovení práva Společenství je na místě vzít do úvahy nejen jeho znění, ale zároveň kontext, ve kterém se nachází,
         a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz zejména rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck, 292/82, Recueil,
         s. 3781, bod 12; ze dne 21. února 1984, St. Nikolaus Brennerei, 337/82, Recueil, s. 1051, bod 10, a ze dne 14. října 1999,
         Adidas, C‑223/98, Recueil, s. I‑7081, bod 23).

      42     Zaprvé čl. 7 odst. 5 směrnice je vyjádřen obecným způsobem, když stanoví, že provozovatel soustavy „nesmí diskriminovat uživatele
         soustavy nebo kategorie uživatelů soustavy“. Znění tohoto ustanovení neobsahuje tedy žádný prvek mluvící ve prospěch restriktivního
         výkladu omezeného na technické předpisy.

      43     Zadruhé z kontextu článku 7 směrnice vyplývá, že jeho odst. 5 nemůže být omezen na technické předpisy. Odstavec 2 téhož článku
         totiž již stanoví, že technické předpisy nesmí být diskriminační. Pokud by pravidlo nediskriminace stanovené v odstavci 5
         bylo omezeno na technické předpisy, pravidlo stanovené odstavcem 2 by nemělo žádný význam.

      44     Zatřetí, co se týče cílů směrnice, dvacátý pátý bod odůvodnění směrnice uvádí, aniž by stanovil jakékoliv omezení ohledně
         technických předpisů, že se provozovatel soustavy „musí chovat objektivním, průhledným a nediskriminačním způsobem“.

      45     Ve světle výše uvedeného je na místě dojít k závěru, že čl. 7 odst. 5 směrnice se neomezuje na technické předpisy, ale musí
         být vykládán v tom smyslu, že se použije na veškerou diskriminaci.

      46     Stejný závěr musí být přijat co se týče článku 16 směrnice. Pravidlo nediskriminace, které je v něm stanoveno, je totiž vyjádřeno
         obecným způsobem a musí být čteno ve světle čl. 3 odst. 1 téže směrnice, podle něhož se členské státy zdrží veškeré diskriminace,
         pokud jde o práva a povinnosti energetických podniků.

      47     Stran otázky, zda dotčená opatření představují diskriminaci porušující směrnici, je třeba připomenout, že ustanovení této
         směrnice, vyžadující, aby činnost provozovatele soustavy a činnost státu při provádění přístupu k síti nebyla diskriminační,
         jsou konkrétním vyjádřením obecné zásady rovnosti [viz výše uvedený rozsudek AEM a AEM Torino, bod 58; jakož i obdobně co
         se týče třetího pododstavce čl. 40 odst. 3 Smlouvy o ES (nyní, po změně, druhý pododstavec čl. 34 odst. 2 ES), rozsudek ze
         dne 5. října 1994, Německo v. Rada, C‑280/93, Recueil, s. I‑4973, bod 67, a ve věci obrany proti dovozům, jež jsou předmětem
         dumpingu ze strany třetích států, rozsudek ze dne 27. ledna 2005, Europe Chemi-Con (Německo) v. Rada, C‑422/02 P, Sb. rozh.
         s. I‑791, bod 33].

      48     Zákaz diskriminace, který je součástí základních zásad práva Společenství, vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo
         zacházeno rozdílně, není-li taková rozdílnost objektivně odůvodněna (viz zejména výše uvedený rozsudek Německo v. Rada, bod
         67).

      49     Na základě dotčených opatření bylo v roce 2000 SEP přednostně přiděleno 1 500 MW ze 3 200 MW dostupné kapacity přeshraničního
         přenosu elektřiny, což odpovídá 47 % dostupné kapacity. Maximální kapacita vyhrazená přednostně pro NEA od roku 2001 až do
         31. března 2009 je 750 MW, v souladu s čl. 13 odst. 1 Overgangswet 2000, což odpovídá 23,4 % dostupné kapacity. Jak tvrdí
         Eneco NV, aniž by jí bylo v tomto bodě odporováno, její žádost o přidělení kapacity na dovoz elektřiny byla za použití dotčených
         opatření TenneT odmítnuta, a společnost v důsledku toho nemohla provést dodávku elektřiny, ke které se zavázala vůči svým
         zákazníkům následně po liberalizaci trhu. V důsledku toho byli konkurenti SEP podrobeni závažné ekonomické nevýhodě, tím spíše,
         že jak vyplývá z předkládajícího rozhodnutí, hospodářská soutěž v oblasti dodávek elektřiny do Nizozemska se může prakticky
         rozvíjet pouze ve vztahu k elektřině vyrobené v zahraničí.

      50     Je nesporné, že přednostní přístup do přeshraniční energetické přenosové sítě, jaký byl přiznán SEP a následně NEA na základě
         opatření, jako jsou dotčená opatření, představuje rozdílné zacházení.

      51     Nicméně NEA, kterou v podstatě podporuje nizozemská a francouzská vláda, tvrdí, že její situace není srovnatelná se situacemi
         jiných subjektů. Mezinárodní smlouvy SEP byly totiž uzavřeny v době, kdy byla vlastníkem soustavy vysokého napětí a propojovacích
         zařízení. Tyto smlouvy byly uzavřeny v rámci uskutečňování úkolu v obecném hospodářském zájmu na základě EW 1989 a jejich
         předmětem bylo zajistit zásobování Nizozemska elektřinou za účelem dalšího prodeje za rozumné ceny.

      52     Před liberalizací trhu s elektřinou v Nizozemsku byla SEP fakticky jedinou společností, jež měla dovoleno dovážet elektřinu,
         a byla pověřena jako úkolem v obecném hospodářském zájmu tím, aby dbala na spolehlivou a účinnou veřejnou distribuci elektřiny
         za co nejnižší možné náklady odůvodněné s ohledem na veřejný zájem.

      53     Avšak z důvodu postupné liberalizace trhu v důsledku provedení směrnice ztratila SEP monopol na dovoz. Tento dovozní trh byl
         otevřen pro jiné konkurenční hospodářské subjekty. V téže době, od vstupu v platnost EW 1998, nebyla již SEP pověřena tímto
         úkolem.

      54     Je tedy důležité ověřit, zda je rozdílné zacházení spočívající v přednostním přístupu SEP a následně NEA k přeshraniční energetické
         přenosové síti na základě dotčených opatření odůvodněno s ohledem na směrnici.

      55     NEA, jakož i v podstatě nizozemská a norská vláda tvrdí, že takové rozdílné zacházení je odůvodněno okolností, že SEP byla
         povinna uzavřít takové dlouhodobé smlouvy v souvislosti s prováděním svého úkolu. Tyto smlouvy, které se vyznačují pevně stanovenými
         vysokými náklady a relativně nízkými cenami za MW, by citelně penalizovaly NEA, pokud by nemohla dovést předpokládané množství
         elektřiny kvůli nedostatku dostatečné kapacity na přeshraniční přenosové síti. Toto odůvodňuje přednostní vyhrazení určité
         kapacity této sítě pro NEA.

      56     Tento argument nemůže být přijat.
      57     Za účelem zmírnění určitých důsledků liberalizace stanoví směrnice ve svém článku 24 možnost použít za určitých podmínek přechodný
         režim. Na základě tohoto ustanovení členské státy mohou požadovat odchylky zejména od kapitol IV a VII směrnice, které obsahují
         články 7, respektive 16, jestliže povinnosti nebo záruky provozu uložené před vstupem této směrnice v platnost nebude možné
         kvůli jejím ustanovením plnit.

      58     S přihlédnutím k tomuto konkrétnímu ustanovení pro řešení zvláštních situací, které vychází z právního kontextu existujícího
         před vstupem směrnice v platnost, musí být existence diskriminace ve smyslu čl. 7 odst. 5 a článku 16 této směrnice posuzována
         bez ohledu na tyto zvláštní situace.

      59     V souladu s článkem 24 směrnice musí být žádosti o odchylku předloženy členskými státy nejpozději do jednoho roku po vstupu
         této směrnice v platnost. Podle téhož ustanovení přísluší rozhodnutí Komisi, která za tímto účelem mimo jiné zohlední velikost
         dotyčné sítě, úroveň propojení sítě a strukturu energetického průmyslu dotčeného státu. Kromě toho Komise před svým rozhodnutím
         musí uvědomit o těchto žádostech členské státy, které mají rovněž možnost sdělit své stanovisko. Konečně, případné odchylky
         ve smyslu tohoto článku musí trvat po omezenou dobu a musí být spojeny s uplynutím příslušných povinností nebo záruk.

      60     Nizozemské království mohlo včas využít článku 24 směrnice k tomu, aby požádalo o dočasnou odchylku z čl. 7 odst. 5 a článku
         16 této směrnice ve prospěch SEP ve formě žádosti o možnost přednostního přidělení části kapacity přeshraničního energetického
         přenosu tomuto podniku. Nizozemské království toto nicméně neučinilo, protože předložilo, a to až po uplynutí stanovené lhůty,
         pouze žádost o vyrovnání části finančních ztrát, které pro SEP vyplynuly z plnění mezinárodních smluv uzavřených v rámci jejího
         dřívějšího úkolu služby ve veřejném zájmu (viz rozhodnutí Komise 1999/796/ES ze dne 8. července 1999 o žádosti Nizozemska
         o přechodný režim podle článku 24 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/92/ES o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou
         (Úř. věst. L 319, s. 34, bod 44) (neoficiální překlad). Nizozemské království tedy nepožádalo o povolení týkající se dotčených opatření a Komise nemohla povolit opatření zamýšlené
         Nizozemským královstvím, protože toto jí bylo oznámeno po lhůtě.

      61     Přitom postup, kritéria a meze stanovené v článku 24 směrnice by ztratily svůj smysl, pokud by bylo připuštěno, že členský
         stát může jednostranně a bez dodržení uvedeného postupu použít na dovozce elektřiny rozdílné zacházení z důvodu úvah, které
         by právě mohly odůvodnit na základě článku 24 směrnice odchylku od čl. 7 odst. 5 a článku 16 směrnice.

      62     Rozdílný výklad by totiž jednak mohl ohrozit přechod z monopolního a uzavřeného trhu s elektřinou na trh otevřený a konkurenční,
         čímž by byl porušen cíl směrnice. Z důvodu dotčených opatření by byl přístup nových hospodářských subjektů na trh vážně ohrožen,
         či dokonce zamezen, a postavení dřívějšího nizozemského monopolisty by mohlo být chráněno před hospodářskou soutěží ze strany
         jiných hospodářských subjektů nad rámec možností, které zákonodárce Společenství stanovil ve směrnici, aby uvedl do souladu
         realizaci trhu s elektřinou s ochranou závazků přijatých na základě předchozích právních předpisů.

      63     Kromě toho systém odchylek stanovený článkem 24 směrnice slouží zejména k zajištění rovného zacházení s dřívějšími vnitrostátními
         monopolisty, kteří se nachází v obdobné situaci jako NEA. Takové rovné zacházení by mohlo být ohroženo, pokud by bylo připuštěno,
         že každý členský stát může, mimo postup a podmínky stanovené článkem 24 směrnice, zvýhodnit svého bývalého monopolistu za
         účelem zajištění provádění dlouhodobých smluv uzavřených tímto monopolistou před liberalizací trhu s elektřinou. Toto by bylo
         v rozporu s cílem směrnice uvedeným v jejím dvanáctém bodě odůvodnění, podle kterého „bez ohledu na převládající způsob organizace
         trhu musí být podle této směrnice přístup do sítě otevřený a musí vést k totožným hospodářským výsledkům ve státech, a tím
         k přímo srovnatelné úrovni otevřenosti trhu i přímo srovnatelnému stupni přístupu na trh s elektřinou“.

      64     Nizozemská vláda uplatňuje nicméně, že ustanovení článku 3 a čl. 17 odst. 5 směrnice, která povolují provozovateli soustavy,
         aby za určitých podmínek odmítl přístup do sítě, ukazují, že vyhrazení určité kapacity přeshraničního přenosu elektřiny není
         nezbytně v rozporu se zásadou nediskriminace. Obdobná úvaha je rozvinuta finskou vládou, která se odvolává na čl. 8 odst. 2
         a čl. 17 odst. 5 směrnice, jakož i norskou vládou a Komisí, které se rovněž odvolávaly na toto posledně uvedené ustanovení
         a na čl. 3 odst. 3 téže směrnice.

      65     Článek 3 odst. 3 směrnice umožňuje členským státům odchýlit se za určitých podmínek od článků 5, 6, 17, 18 a 21 směrnice.
         Neuvádí ani článek 7, ani článek 16 směrnice. Proto se jej není možno dovolávat pro odůvodnění odchylky od čl. 7 odst. 5 a článku
         16 směrnice.

      66     Pokud jde o čl. 17 odst. 5 směrnice, tento článek uvádí, že provozovatel soustavy může odmítnout přístup k síti, jestliže
         postrádá nezbytnou kapacitu, a že takové odmítnutí musí být řádně odůvodněno. Avšak při zohlednění úvah uvedených v bodech
         56 až 63 tohoto rozsudku nemůže být přednostní přístup z důvodu existence závazků přijatých před vstupem směrnice v platnost
         poskytnutý mimo postup stanovený v článku 24 směrnice považován za odůvodněný.

      67     Co se týče čl. 8 odst. 2 směrnice, tento článek stanoví:
      „Aniž je dotčena dodávka elektřiny na základě smluvních povinností, včetně těch, které jsou odvozeny z technických podmínek
         výběrového řízení, řídí se spouštění výrobního zařízení i použití propojovacího zařízení kritérii, která může schválit členský
         stát a která musí být objektivní, musí být zveřejněna a používána nediskriminačním způsobem, který zajišťuje řádné fungování
         vnitřního trhu s elektřinou. Musí zohlednit ekonomickou prioritu elektřiny z dostupných výrobních zařízení nebo přenosem z propojených
         zařízení a rovněž technická úskalí soustavy“.

      68     Toto ustanovení neomezuje přímo ani nepřímo dosah zásady nediskriminace stanovené čl. 7 odst. 5 a článkem 16 směrnice. Proto
         se ho není možno účinně dovolávat.

      69     V této souvislosti se není možno účinně dovolávat posledního bodu odůvodnění, který uvádí Komise a podle kterého směrnice
         představuje pouze další fázi liberalizace trhu s elektřinou a zachovává některé překážky obchodu s elektřinou mezi členskými
         státy. Tento bod odůvodnění je totiž vyjádřen velmi obecně, a proto nemůže odůvodnit odchylky od čl. 7 odst. 5 a článku 16
         směrnice.

      70     Totéž platí, co se týče pátého bodu odůvodnění směrnice, jehož se dovolávala NEA, podle kterého vnitřní trh s elektřinou musí
         být vytvářen postupně. Postupný charakter liberalizace vyplývá z toho, že by trh měl být otevřen v roce 2000 jen velkým spotřebitelům,
         následně v roce 2002 středně velkým spotřebitelům a nakonec všem spotřebitelům v roce 2004. Tento postupný charakter kromě
         toho tkví v přechodných ustanoveních a odchylkách podle článku 24 směrnice. Nicméně tento pátý bod odůvodnění nemůže být základem
         pro odchylky od čl. 7 odst. 5 a článku 16 směrnice.

      71     Z těchto úvah vyplývá, že přednostní přístup k části kapacity přeshraničního přenosu elektřiny poskytnutý provozovateli z důvodu
         závazků přijatých před vstupem směrnice v platnost, ale aniž by byl dodržen postup stanovený článkem 24 směrnice, musí být
         považován za diskriminační ve smyslu jejího čl. 7 odst. 5 a článku 16, a je tedy třeba shledat, že je v rozporu s těmito články.

      72     NEA a finská vláda nicméně poznamenávají, že provozovatel, jako je NEA, má právo provádět mezinárodní smlouvy SEP z důvodu
         zásady ochrany legitimního očekávání a právní jistoty.

      73     Zásada ochrany legitimního očekávání patří mezi základní zásady Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 14. října 1999,
         Atlanta v. Evropské společenství, C‑104/97 P, Recueil, s. I‑6983, bod 52; a ze dne 15. července 2004, Di Leonardo, C‑37/02
         a 38/02, Sb. rozh. s. I‑6911, bod 70).

      74     Podle ustálené judikatury je možnost dovolávat se ochrany legitimního očekávání otevřena každému hospodářskému subjektu, u kterého
         vzbudil orgán podložené naděje. Pokud však opatrný a obezřetný hospodářský subjekt je s to předvídat přijetí opatření Společenství,
         které se může nepříznivě dotknout jeho zájmů, nemůže se dovolávat takovéto zásady, pokud je toto opatření přijato (viz zejména
         výše uvedené rozsudky Atlanta v. Evropské společenství, bod 52, a Di Leonardo, bod 70).

      75     V tomto případě orgány Společenství nepřijaly žádné opatření ani způsob chování, který by umožňoval předvídat zachování právního
         stavu, který platil v roce 1989 a 1990 a za jehož platnosti byly dotčené mezinárodní smlouvy SEP uzavřeny.

      76     Obzvláště, když Soudní dvůr zamítl ve svém rozsudku ze dne 23. října 1997, Komise v. Nizozemsko (C‑157/94, Recueil, s. I‑5699),
         žalobu Komise směřující ke konstatování, že v právním stavu před vstupem směrnice v platnost byl článek 37 Smlouvy o ES (nyní
         po změně článek 31 ES) porušen nizozemskými právními předpisy, v tomto případě EW 1989, který poskytoval SEP výlučná práva
         na dovoz elektřiny, v žádném případě nezaručil neměnný právní stav na úrovni Společenství.

      77     Kromě toho směrnice představuje pouze druhou fázi oznámeného procesu vedoucího k liberalizaci trhu s elektřinou, jehož první
         fázi znamenala směrnice Rady 90/547/EHS ze dne 29. října 1990 o přenosu elektřiny elektrizačními soustavami (Úř. věst. L 313,
         s. 30; Zvl. vyd. 12/01, s. 147). Podle prvního bodu odůvodnění této posledně uvedené směrnice Evropská rada uznala na svých
         po sobě následujících zasedáních potřebu vytvoření jednotného vnitřního trhu v odvětví energie. Kromě toho Komise ve svém
         sdělení ze dne 29. září 1989 o zvýšení obchodu s elektřinou v rámci Společenství: základní prvek realizace vnitřního trhu
         s energií [COM(89) 336 konečné] (neoficiální překlad), které doprovázelo návrh směrnice 90/547, zvažovala možnost, že energetické přenosové sítě vyhrazené pro vnitrostátní nebo
         regionální monopoly mají být zpřístupněny třetím osobám, a považovala za nezbytné odstranění dovozních a vývozních monopolů
         (viz body 2 a 52 sdělení).

      78     Proto nemůže být tvrzeno, že orgány Společenství vzbudily v SEP podložené naděje stran zachování monopolu na dovoz elektřiny
         do Nizozemska nebo na to, že jí přísluší přednostní právo na užívání přeshraniční energetické přenosové soustavy až do uplynutí
         doby platnosti uzavřených mezinárodních smluv.

      79     Jistě, nizozemské orgány veřejné moci přijaly vnitrostátní právní rámec, ve kterém SEP uzavřela mezinárodní smlouvy za účelem
         splnění svého úkolu v obecném hospodářském zájmu, který směřoval k zabezpečení spolehlivé a účinné distribuce elektřiny za
         co nejnižší možné náklady odůvodněné s ohledem na veřejný zájem. Nicméně členský stát nemůže zavazovat Společenství takovým
         způsobem, že toto nemůže zahájit nebo pokračovat v liberalizaci trhu s elektřinou.

      80     Co se týče zásady právní jistoty, tato zásada vyžaduje obzvláště, aby právní úprava, která vyvolává nepříznivé důsledky pro
         jednotlivce, byla jasná a přesná a její použití bylo pro procesní subjekty předvídatelné (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne
         15. prosince 1987, Irsko v. Komise, 325/85, Recueil, s. 5041; ze dne 13. února 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Recueil,
         s. I‑431, bod 27, a ze dne 15. února 1996, Duff a další, C‑63/93, Recueil, s. I‑569, bod 20).

      81     Jak již Soudní dvůr rozhodl, není možno důvěřovat v neexistenci jakýchkoliv legislativních změn, ale je pouze možné zpochybnit
         způsob provedení takové změny (viz, co se týče legislativní změny, kterou se ruší právo odpočtu daně z přidané hodnoty pro
         určité náklady vztahující se k nájmu nemovitostí, rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Gemeente Leusden, C‑487/01 a C‑7/02, Recueil,
         s. I‑5368, bod 81). Stejně tak zásada právní jistoty nevyžaduje, aby nedošlo k legislativním změnám, ale spíše vyžaduje, aby
         zákonodárce přihlédnul ke zvláštní situaci hospodářských subjektů a případně stanovil přizpůsobení při použití nových právních
         pravidel.

      82     V tomto ohledu je důležité zdůraznit, že směrnice obsahuje ustanovení, která umožňují v kontextu liberalizace trhu s elektřinou
         přihlédnout ke zvláštní situaci hospodářských subjektů, jako je SEP. Zejména ve svém článku 24 směrnice nabídla členským státům
         možnost požádat o odchylku od čl. 7 odst. 5 a článku 16, co se týče povinností a záruk provozu uložených před vstupem této
         směrnice v platnost. Avšak Nizozemské království nevyužilo tuto možnost (viz rozhodnutí 1999/796, bod 44).

      83     Komise uplatňuje, že ve směrnici neexistuje povinnost rozvázání smluv, jako jsou mezinárodní smlouvy SEP. Nicméně tato situace
         neopravňuje k porušování pravidel směrnice z důvodu, že je toto porušování nezbytné pro plnění takových smluv. Navíc rozvázání
         takových smluv je pouze nepřímým a pouze případným důsledkem této směrnice. Kromě toho směrnice nebrání provozovateli, jako
         je SEP (nyní NEA, od roku 2001), prodat mimo Nizozemsko elektřinu, kterou se těmito mezinárodními smlouvami zavázala nakoupit.

      84     NEA se kromě toho dovolává nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1228/2003 ze dne 26. června 2003 o podmínkách přístupu
         do sítě pro přeshraniční obchod s elektřinou (Úř. věst. L 176, s. 1; Zvl. vyd. 12/02, s. 175) a zejména bodu 2 oddílu přílohy
         tohoto nařízení nazvaného „Dlouhodobé smlouvy“, podle kterého „stávající dlouhodobé smlouvy nesmí mít předkupní právo, když
         dochází k jejich obnově“. Podle NEA z tohoto ustanovení vyplývá, že smlouvy uzavřené před vstupem tohoto nařízení v platnost
         musí být splněny.

      85     Tento argument nemůže změnit dosavadní posouzení. Dovolávané ustanovení, které nebylo platné v době rozhodné pro skutečnosti
         sporu v původním řízení, je totiž zcela v souladu s výkladem čl. 7 odst. 5 a článku 16 směrnice, podaným v bodech 56 až 63
         tohoto rozsudku, a nemůže být tedy zpochybněno. V tomto případě pouze potvrzuje, že případné odchylky od uvedených článků
         přiznané na základě článku 24 směrnice nesmí překračovat dobu trvání závazků přijatých ve smlouvách uzavřených před vstupem
         směrnice v platnost.

      86     Tyto úvahy nepředjímají odpověď na otázku, zda a v jaké míře podnik, jako je NEA, může na základě vnitrostátního práva žádat
         o přiznání náhrady škody, kterou jí případně mohla způsobit volba nizozemských orgánů nežádat o odchylku na základě článku
         24 směrnice ve vztahu k dotčeným opatřením.

      87     Z výše uvedených úvah vyplývá, že skutečnosti, jako jsou ty předložené účastníky řízení a zúčastněnými osobami, které předložily
         vyjádření Soudnímu dvoru, neumožňují dovolávat se účinně zásad ochrany legitimního očekávání a právní jistoty.

      88     Je tedy třeba odpovědět na druhou otázku, že:
      –       čl. 7 odst. 5 a článek 16 směrnice se neomezují na technické předpisy, ale musí být vykládány v tom smyslu, že se použijí
         na veškerou diskriminaci;

      –       uvedené články brání vnitrostátním opatřením, která přidělují podniku přednostně kapacitu přeshraničního přenosu elektřiny,
         ať už tato opatření pochází od provozovatele soustavy, nebo kontrolora provozu soustavy, či zákonodárce, pokud taková opatření
         nejsou povolena v rámci postupu stanoveného článkem 24 směrnice.

       K první předběžné otázce
      89     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 86 odst. 2 ES musí být vykládán v tom smyslu, že odůvodňuje opatření,
         jaká jsou zpochybňována v původním řízení.

      90     S ohledem na odpověď podanou na druhou otázku již není na místě na první otázku odpovídat.
       K nákladům řízení
      91     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 7 odst. 5 a článek 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/92/ES ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech
            pro vnitřní trh s elektřinou se neomezují na technické předpisy, ale musí být vykládány v tom smyslu, že se použijí na veškerou
            diskriminaci.
      2)      Uvedené články brání vnitrostátním opatřením, která přidělují podniku přednostně kapacitu přeshraničního přenosu elektřiny,
            ať už tato opatření pochází od provozovatele soustavy, nebo kontrolora provozu soustavy, či zákonodárce, pokud taková opatření
            nejsou povolena v rámci postupu stanoveného článkem 24 směrnice 96/92.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. září 2008.#Hans Eckelkamp a další proti Belgische Staat.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van beroep te Gent - Belgie.#Volný pohyb kapitálu - Články 56 ES a 58 ES - Dědická daň - Vnitrostátní právní úprava, kterou se řídí výpočet daně z přechodu nemovitého majetku, a která neumožňuje odpočet částky hypotečního úvěru, jíž je tento nemovitý majetek zatížen, z jeho hodnoty, jelikož zůstavitelka měla v okamžiku své smrti bydliště v jiném členském státě - Omezení - Odůvodnění - Neexistence.#Věc C-11/07.

text:
      Věc C-11/07
      Hans Eckelkamp a další
      v.
      Belgische Staat
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Gent)
      „Volný pohyb kapitálu − Články 56 ES a 58 ES – Dědická daň − Vnitrostátní právní úprava, kterou se řídí výpočet daně z přechodu nemovitého majetku, a která neumožňuje odpočet
         částky hypotečního úvěru, jíž je tento nemovitý majetek zatížen, z jeho hodnoty, jelikož zůstavitelka měla v okamžiku své
         smrti bydliště v jiném členském státě − Omezení − Odůvodnění − Neexistence“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Pravomoc vnitrostátního soudu
      (Článek 234 ES)
      2.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Zjevně irelevantní otázky a hypotetické otázky položené v kontextu, který
            vylučuje užitečnou odpověď
      (Článek 234 ES)
      3.        Volný pohyb kapitálu – Omezení – Dědická daň
      (Články 56 ES a 58 ES)
      1.        V rámci řízení upraveného v článku 234 ES založeného na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem spadá
         posouzení skutkových okolností věci do pravomoci vnitrostátního soudu. Soudní dvůr se tedy může vyslovit pouze k výkladu nebo
         platnosti předpisu Společenství ve světle skutečností, jež mu uvede vnitrostátní soud. Stejně tak je věcí pouze vnitrostátního
         soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem
         na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které
         klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě
         povinen rozhodnout.

      (viz body 27, 52)
      2.        V rámci řízení upraveného v článku 234 ES je možné odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze
         tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení,
         jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také tehdy, pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky
         nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny.

      (viz bod 28)
      3.        Článek 56 ES ve spojení s článkem 58 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům upravujícím
         výpočet dědické daně a daně z přechodu majetku, jež je třeba uhradit z nemovitého majetku nacházejícího se v členském státě,
         které nestanoví odčitatelnost dluhů váznoucích na tomto nemovitém majetku, jestliže zůstavitel neměl v okamžiku své smrti
         bydliště v tomto státě, ale v členském státě jiném, zatímco takováto odčitatelnost je stanovena pro případ, kdy zůstavitel
         má v tomtéž okamžiku bydliště ve státě, ve kterém se nachází nemovitý majetek, jenž je předmětem dědění.

      Jakmile totiž takováto úprava činí odčitatelnost určitých dluhů váznoucích na dotčeném nemovitém majetku závislou na místě
         bydliště zůstavitele v okamžiku jeho smrti, zakládá vyšší daňová zátěž, které v důsledku toho podléhá dědictví nerezidentů,
         omezení volného pohybu kapitálu.

      Toto rozdílné zacházení nelze ospravedlnit tím, že se týká situací, které nejsou objektivně srovnatelné. Pokud vnitrostátní
         právní úprava nečiní pro účely zdanění nemovité věci nabyté děděním a nacházející se v dotyčném členském státě rozdílu mezi
         dědici osoby, která byla v okamžiku své smrti v postavení rezidenta, a dědici osoby, která byla v tomto okamžiku v postavení
         nerezidenta, nemůže, pokud jde o odpočitatelnost závazků, které váznou na této nemovité věci, zacházet s těmito dědici v rámci
         téhož zdanění rozdílně, aniž by tím byla založena diskriminace. Vnitrostátní zákonodárce totiž tím, že pro účely dědické daně
         zacházel s nabytím majetku děděním u těchto dvou kategorií osob stejně, s výjimkou odpočtu dluhů, připustil, že mezi oběma
         kategoriemi s ohledem na způsoby a podmínky tohoto zdanění neexistuje žádný objektivní rozdíl v situaci, jenž by mohl odůvodnit
         rozdílné zacházení.

      Krom toho členský stát, v němž se nachází nemovitý majetek, který je předmětem dědění, nemůže k tomu, aby odůvodnil omezení
         volného pohybu kapitálu vyplývající z jeho právní úpravy namítat, že v jiném členském státě, jako je členský stát, v němž
         měl zůstavitel bydliště v okamžiku své smrti, existuje nezávisle na jeho vůli možnost přiznat daňový zápočet, který by mohl
         zcela nebo zčásti kompenzovat újmu, která byla zůstavitelovým dědicům způsobena tím, že v členském státě, v němž se zůstavená
         nemovitost nachází, nelze při výpočtu daně z přechodu nemovitosti odečíst dluhy, jež na tomto nemovitém majetku váznou.

      (viz body 46, 60, 63, 68, 71 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      11. září 2008 (*)

      „Volný pohyb kapitálu − Články 56 ES a 58 ES – Dědická daň − Vnitrostátní právní úprava, kterou se řídí výpočet daně z přechodu nemovitého majetku, a která neumožňuje odpočet
         částky hypotečního úvěru, jíž je tento nemovitý majetek zatížen, z jeho hodnoty, jelikož zůstavitelka měla v okamžiku své
         smrti bydliště v jiném členském státě − Omezení − Odůvodnění − Neexistence“

      Ve věci C‑11/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hof van beroep te
         Gent (Belgie) ze dne 11. ledna 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 18. ledna 2007, v řízení

      Hans Eckelkamp,
      Natalie Eckelkamp,
      Monica Eckelkamp,
      Saskia Eckelkamp,
      Thomas Eckelkamp,
      Jessica Eckelkamp,
      Joris Eckelkamp
      proti
      Belgische Staat,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh (zpravodaj) a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. prosince 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za H. Eckelkampa, N. Eckelkamp, M. Eckelkamp, S. Eckelkamp, T. Eckelkampa, J. Eckelkamp a J. Eckelkampa B. Coopmanem a M.
         Van Daelem, advocaten,

      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. Haeltermanem, advocaat,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem, A. Weimarem a R. Troostersem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. března 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 12 ES, 17 ES, 18 ES, 56 ES a 58 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi dědici německé občanky H. Eckelkamp, zemřelé v Německu, a FOD Financiën, Administratie
         van de BTW, registratie en domeinen (veřejná finanční služba, správce daně z přidané hodnoty, evidence a státního majetku)
         ohledně toho, že uvedený orgán odmítl odečíst z daně z přechodu nemovitého majetku, který H. Eckelkamp vlastnila v Belgii,
         dluhy, jež na něm vázly, jelikož v okamžiku své smrti neměla bydliště na území Belgie.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle článku 1 směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy o ES [později článek 67
         Smlouvy o ES (zrušený Amsterodamskou smlouvou)] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 10):

       „1.      Aniž jsou dotčena dále uvedená ustanovení, zruší členské státy omezení pohybu kapitálu mezi rezidenty členských států. Pro
         zjednodušení provádění této směrnice se pohyb kapitálu člení podle klasifikace uvedené v příloze I.

      2.      Převody spojené s pohybem kapitálu probíhají za stejných devizových podmínek, které platí pro běžné operace.“
      4        Mezi způsoby pohybu kapitálu vyjmenovanými v příloze I směrnice 88/361/EHS, je v bodě XI této přílohy upraven „osobní pohyb
         kapitálu“, který zahrnuje i dědictví a odkazy.

       Vnitrostátní právní úprava
      5        V Belgii spadá stanovení sazby, základu, a snížení dědické daně, jakož i osvobození od této daně do pravomoci jednotlivých
         regionů.

      6        Článek 1 vlámského zákona o dědických daních (dále jen „zákon o dědických daních“) stanoví:

      „Tímto se stanoví následující daně:
      1)      dědická daň z celkové hodnoty pozůstalosti po obyvateli Belgického království po odpočtu dluhů;
      2)      daň z přechodu majetku mortis causa z hodnoty nemovitého majetku, který se nachází na území Belgického království a náleží k pozůstalosti po osobě, která není
         obyvatelem Belgického království.

      Za obyvatele Belgického království se považuje osoba, která měla v době úmrtí bydliště v Belgickém království nebo se tam
         nacházelo středisko jejích majetkových zájmů.“

      7        Podle článku 15 zákona o dědických daních je dědická daň splatná z veškerého majetku vlastněného zemřelým po odečtení dluhů
         bez ohledu na skutečnost, kde se nachází.

      8        Článek 18 zákona o dědických daních vztahující se na nerezidenty zní takto:

      „Daň z přechodu majetku mortis causa je splatná z veškerého nemovitého majetku, který se nachází v Belgii a byl vlastněn zemřelým nebo nezvěstným bez ohledu na
         dluhy a závazky váznoucí na pozůstalosti.“

      9        Podle článku 29 zákona o dědických daních musí dluh, má-li být uznán jako závazek, existovat ještě v den smrti, což může být
         prokázáno jakýmkoliv důkazním prostředkem, který je právně přípustný, pokud jde o jednání mezi věřitelem a dlužníkem.

      10      Článek 40 zákona o dědických daních stanoví, že lhůta, ve které musí být podáno přiznání k dědické dani, je pět měsíců ode
         dne smrti, pokud smrt nastala na území Belgického království, a šest měsíců ode dne smrti, pokud nastala v jiném evropském
         státě.

      11      Podle článku 41 zákona o dědických daních:

      „Lhůta, ve které musí být podáno přiznání k dědické dani, může být prodloužena generálním ředitelem evidence a státního majetku.
      Přiznání podané v zákonem stanovené lhůtě nebo lhůtě prodloužené generálním ředitelem může být opraveno za předpokladu, že
         uvedená lhůta dosud neuplynula, pokud se účastníci řízení takového práva výslovně nevzdají prohlášením učiněným v souladu
         se zákonnými požadavky.

      12      Článek 48 odst. 1 zákona o dědických daních uvádí tabulku obsahující sazby, které se použijí pro dědickou daň a pro daň z přechodu
         majetku mortis causa. Čtvrtý pododstavec čl. 48 odst. 2 zní takto:

      „Dluhy a výdaje na pohřeb se přednostně odečtou od movitého majetku a aktiv uvedených v článku 60a, pokud osoby podávající
         přiznání neprokážou, že dluh vznikl pouze za účelem nabytí nebo zachování nemovitého majetku.“

      13      Mezi Belgickým královstvím a Spolkovou republikou Německo neexistuje dohoda o zamezení dvojímu zdanění, pokud jde o zdanění
         dědictví.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      14      Žalobci v původním řízení jsou dědici H. Eckelkamp, německé občanky, která zemřela v Düsseldorfu (Německo) dne 30. prosince
         2003.

      15      Dne 13. listopadu 2002 podepsala H. Eckelkamp dokument obsahující uznání svého dluhu vůči jednomu z žalobců v původním řízení,
         H. Eckelkampovi. Notářským zápisem ze dne 5. června 2003 udělila posledně uvedenému plnou moc k zřízení hypotéky na nemovitost
         v Knokke-Heist (Belgie) k zajištění úhrady tohoto dluhu.

      16      Dne 29. června 2004 podali žalobci v původním řízení ve lhůtě šesti měsíců od smrti H. Eckelkamp přiznání k dědické dani z pozůstalosti
         v Belgii, uvádějící v části aktiv majetek v hodnotě 200 000 eur. V části pasiv bylo v přiznání uvedeno „nihil“ (nic).

      17      Z vyjádření žalobců v původním řízení a belgické vlády vyplývá, že před podáním tohoto přiznání došlo k výměně elektronické
         korespondence mezi jedním z těchto žalobců a příslušnými belgickými daňovými orgány. Zmíněné orgány při této příležitosti
         uvedly, že podle příslušných vlámských předpisů se daň z přechodu majetku mortis causa uplatní na celou pozůstalost zůstavitele nacházející se v Belgii, a to bez odpočtu závazků. Jelikož H. Eckelkamp neměla v okamžiku
         své smrti bydliště v Belgii, nemohl být její dluh zohledněn pro účely výpočtu daně z přechodu majetku.

      18      Daň z přechodu majetku mortis causa, o něž se vede spor v původním řízení, byly vypočteny na základě přiznání podaného dne 29. června 2004.

      19      Poté, co žalobci v původním řízení uhradili, podle vlastního vyjádření „s výhradou veškerých svých práv“, tuto daň, podali
         dne 31. prosince 2004 žalobu k rechtbank van eerste aanleg te Brugge (soud prvního stupně v Brugge), jíž se domáhají, aby
         takto uhrazená daň byla znovu vypočtena, a zejména aby byl pro účely tohoto výpočtu zohledněn dluh H. Eckelkamp.

      20      Uvedený soud dne 30. května 2005 zamítl jejich žalobu z toho důvodu, že byla podána po uplynutí lhůty stanovené zákonem o dědických
         daních pro zohlednění nových skutečností při určení základu dlužné dědické daně nebo daně z přechodu majetku.

      21      Žalobci v původním řízení se proti tomuto rozhodnutí odvolali k předkládajícímu soudu, přičemž ve svém odvolání tvrdili, že
         ustanovení zákona o dědických daních týkající se výpočtu daně z přechodu majetku porušují právo Společenství. Mají za to,
         že tato ustanovení zakládají nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti a zakázané omezení pohybu kapitálu.

      22      V řízení před předkládajícím soudem se Belgische Staat dovolával uplynutí lhůty stanovené zákonem o dědických daních pro zohlednění
         nových skutečností při určení základu daně z přechodu majetku a tvrdil, že každopádně nebylo prokázáno, že by sporný dluh
         existoval ještě v okamžiku smrti H. Eckelkamp. Jelikož dotčená osoba neměla v okamžiku své smrti bydliště v Belgii, nemohla
         být od základu daně z přechodu majetku odečtena žádná pasiva. Článkem 58 ES není dotčeno právo členských států uplatňovat
         ustanovení jejich daňových předpisů.

      23      Podle předkládajícího soudu ze soukromně sepsané listiny ze dne 13. listopadu 2002 a z veřejné listiny ze dne 5. června 2003
         jasně vyplývá, že se H. Eckelkamp smluvně zavázala splatit přijatou půjčku ve výši 220 000 eur.

      24      Hof van beroep te Gent dospěl k závěru, že ve sporu v původním řízení vyvstaly otázky výkladu práva Společenství, a rozhodl
         se přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Brání článek 12 ES ve spojení s články 17 ES a 18 ES a článek 56 ES ve spojení s článkem 57 ES a 58 ES vnitrostátní právní
         úpravě členského státu, která stanoví, že je-li děděním nabyt nemovitý majetek, který se nachází v jednom členském státu (stát,
         kde se nemovitý majetek nachází), vybírá tento stát z hodnoty tohoto nemovitého majetku daň, přičemž odpočet ve výši hodnoty
         závazků, jimiž je tento nemovitý majetek zatížen (jako například dluh zajištěný hypoteční plnou mocí ohledně tohoto nemovitého
         majetku) sice připouští v tom případě, že zůstavitel bydlel v době svého úmrtí ve státu, kde se nemovitý majetek nachází,
         avšak nikoli v tom případě, že zůstavitel v době svého úmrtí bydlel v jiném členském státu (státu bydliště)?“

       K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
      25      Belgická vláda má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná. Zaprvé tvrdí, že z důvodu pozdního podání
         žaloby na přepočtení výše předmětné daně z přechodu majetku nemůže předkládající soud v žádném případě vyhovět návrhu žalobců
         v původním řízení. Lhůta, kterou měli podle belgických procesních předpisů ke změně údajů, na jejichž základě se vypočítá
         daň z přechodu majetku, uplynula několik měsíců před podáním této žádosti. Odpověď na položenou otázku je v důsledku toho
         nejen nepotřebná, nýbrž i očividně irelevantní pro účely rozhodnutí, jež má přijmout předkládající soud.

      26      Zadruhé má za to, že ve fázi, v níž se nachází původní řízení, je položená otázka čistě hypotetická. V této fázi nepodal dosud
         předkládající soud odpověď na otázky, které jsou rozhodující pro řešení sporu v původním řízení, jež se týkají zejména toho,
         zda mezi uvedeným dluhem a dotčenou nemovitostí existovala souvislost takové povahy, aby mohl být tento dluh považován za
         váznoucí na této nemovitosti. V tomto ohledu belgická vláda na jednání zdůraznila, že v projednávané věci neexistuje hypotéka
         zatěžující tento nemovitý majetek, jenž se nalézá v Belgii, ale pouze hypoteční plná moc, kterou H. Eckelkamp před smrtí udělila
         svému bratrovi. Jelikož podle této vlády hypoteční plná moc zakládá pouze právo třetí osoby na případné zřízení hypotéky ohledně
         určité nemovitosti, a takováto hypotéka zřízena nebyla, neexistuje žádný dluh váznoucí na předmětné nemovitosti ve smyslu
         judikatury Soudního dvora. Položená otázka má tudíž hypotetickou povahu.

      27      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci řízení upraveného v článku 234 ES založeného na jasné dělbě činností mezi
         vnitrostátními soudy a Soudním dvorem spadá posouzení skutkových okolností věci do pravomoci vnitrostátního soudu. Stejně
         tak je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které
         bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku,
         tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství,
         je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudky ze dne 12. dubna 2005, Keller, C‑145/03, Sb. rozh. s. I‑2529, bod 33,
         a ze dne 18. července 2007, Lucchini, C‑119/05, Sb. rozh. s. I‑6199, bod 43).

      28      Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad
         práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém,
         nebo také tehdy, pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky,
         které jsou mu položeny (viz zejména rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 39,
         ze dne 22. ledna 2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99, Recueil, s. I‑607, bod 19, a výše uvedený rozsudek Lucchini, bod
         44).

      29      Je třeba uvést, že tak tomu v projednávaném případě není.

      30      Soudní dvůr je totiž žádán, aby upřesnil, zda jsou vnitrostátní soudy podle práva Společenství povinny neuplatňovat určitá
         ustanovení zákona o dědických daních týkající se výpočtu daně z přechodu majetku, která žalobci v původním řízení považují
         za příčinu omezení volného pohybu kapitálu. Jeví se tudíž, že položená otázka souvisí s předmětem sporu v původním řízení,
         jak byl definován předkládajícím soudem, a že odpověď na tuto otázku může být pro zmíněný soud potřebná pro rozhodnutí, zda
         jsou předmětná ustanovení uvedeného zákona o dědických daních v souladu s právem Společenství.

      31      Belgická vláda zajisté jednak popírá, že by mezi dluhem H. Eckelkamp vůči jejímu bratrovi a děděnou nemovitostí existovala
         souvislost takové povahy, aby mohl být tento dluh považován za váznoucí na dotčené nemovitosti, a jednak zdůrazňuje, že lhůty
         stanovené příslušnými ustanoveními belgického práva, v nichž lze doplnit nové skutečnosti pro stanovení základu daně z přechodu
         nemovitosti, uplynuly před datem podání žaloby v původním řízení.

      32      Nicméně je na jedné straně třeba připomenout, že pouze předkládající soud je příslušný ke zjištění a posouzení skutkového
         stavu ve sporu, který mu byl předložen, jakož i k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva (viz rozsudek ze dne 4. května
         1999, Sürül, C‑262/96, Recueil, s. I‑2685, bod 95). Tomuto soudu, a nikoli Soudnímu dvoru, přísluší určit dosah a účinek hypoteční
         plné moci v belgickém právu, jakož i důsledky takovéto plné moci, co se týče zůstavené nemovitosti nacházející se v Belgii.

      33      Navíc ze spisu předloženého Soudnímu dvoru zaprvé vyplývá, že neexistence zmínky o sporném dluhu v přiznání podaném žalobci
         v původním řízení vycházela z ustanovení zákona o dědických daních, která nepředpokládají zahrnutí takovýchto dluhů, jestliže
         zůstavitel neměl v okamžiku své smrti bydliště v Belgii, tedy z ustanovení, která vedla předkládající soud k položení předběžné
         otázky ohledně výkladu práva Společenství. Zadruhé příslušné orgány informovaly žalobce v původním řízení před podáním sporného
         přiznání k dědické dani, že dluh H. Eckelkamp nemůže být vzat na zřetel pro účely výpočtu daně z přechodu majetku mortis causa, jelikož tato zůstavitelka neměla k okamžiku své smrti bydliště v Belgii. Zatřetí, jak vyplývá z bodu 19 tohoto rozsudku,
         podali žalobci v původním řízení zmíněné přiznání s výhradou veškerých svých práv.

      34      Na druhé straně je třeba připomenout, že řízení o předběžné otázce spočívá na dialogu mezi soudy, jehož zahájení zcela závisí
         na tom, jak vnitrostátní soud posoudí relevanci a nezbytnost předběžné otázky (viz rozsudek ze dne 12. dubna 2008, Kempter,
         C‑2/06, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 42). Předkládající soud sice konstatoval, že se přiznání podané dědici
         stalo konečným uplynutím zákonné lhůty pro podání takovýchto přiznání, to však nemění nic na tom, že položená otázka umožňuje
         stanovit prvky výkladu práva Společenství, které lze podle názoru předkládajícího soudu užitečně použít – s uplatněním tohoto
         práva – k vyřešení sporu, který je jím projednáván (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. září 1982, Vlaeminck, 132/81, Recueil,
         s. 2953, body 13 a 14).

      35      Z toho plyne, že projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je třeba považovat za přípustnou.

       K předběžné otázce
      36      Svou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda je třeba vykládat jednak ustanovení článků 12 ES, 17 ES a 18 ES, a jednak
         ustanovení článků 56 ES a 58 ES v tom smyslu, že brání uplatnění takové právní úpravy členského státu, jako je úprava, o kterou
         se jedná v původním řízení, která se týká výpočtu dědické daně a daně z přechodu nemovitého majetku nacházejícího se v daném
         členském státě a nestanoví odpočitatelnost dluhů váznoucích na dotčené nemovitosti, jestliže zůstavitel neměl v okamžiku své
         smrti bydliště v členském státě, v němž se tato nemovitost nachází, ale v jiném členském státě, přičemž takováto odpočitatelnost
         je stanovena pro případ, kdy dotčená osoba měla v okamžiku své smrti bydliště ve státě, ve kterém se nachází daná nemovitost.

      37      Článek 56 odst. 1 ES obecně zakazuje omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy (rozsudek ze dne 6. prosince 2007, Federconsumatori
         a další, C‑463/04 a C‑464/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 19 a citovaná judikatura).

      38      Jelikož Smlouva o ES neobsahuje definici pojmu „pohyb kapitálu“ ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES, Soudní dvůr již dříve uznal informativní
         hodnotu klasifikace obsažené v příloze směrnice 88/361, třebaže tato byla přijata na základě článku 69 a čl. 70 odst. 1 Smlouvy
         o EHS (které se staly články 69 a 70 odst. 1 ES, zrušenými Amsterodamskou smlouvou), přičemž podle jejího úvodu je v ní obsažený
         seznam pouze demonstrativní (viz zejména rozsudky ze dne 23. února 2006, van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Sb. rozh. s. I‑1957,
         bod 39, ze dne 3. října 2006, Fidium Finanz, C‑452/04, Sb. rozh. s. I‑9521, bod 41; výše uvedený rozsudek Federconsumatori
         a další, bod 20, a rozsudek ze dne 17. ledna 2008, Jäger, C‑256/06, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 24).

      39      V tomto ohledu Soudní dvůr, který zejména připomněl, že dědění, jež představuje přechod majetku zůstaveného zemřelou osobou
         na jednu či více osob, nebo, jinými slovy, přechod vlastnického práva k různým majetkovým hodnotám, právům atd., z nichž sestává
         dědictví, na dědice, spadá do bodu XI přílohy I směrnice 88/361, nazvaného „Osobní pohyb kapitálu“, rozhodl, že dědění představuje
         pohyb kapitálu ve smyslu článku 56 ES, s výjimkou případů, kdy jsou prvky zakládající dědictví omezeny hranicemi jediného
         členského státu (viz rozsudek ze dne 11. prosince 2003, Barbier, C‑364/01, Recueil, s. I‑15013, bod 58, výše uvedený rozsudek
         van Hilten‑van der Heijden, bod 42, a výše uvedený rozsudek Jäger bod 25).

      40      Situace, kdy osoba s bydlištěm v Německu zanechá v okamžiku své smrti svůj nemovitý majetek nacházející se v Belgii jiným
         osobám, jež mají bydliště v Německu a Nizozemsku, a je vypočítávána daň z přechodu majetku v Belgii, nepředstavuje v žádném
         případě situaci čistě vnitrostátní.

      41      V důsledku toho je dědění ve věci v původním řízení pohybem kapitálu ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES.

      42      Nejprve je třeba zkoumat, zda v souladu s tvrzením žalobců v původním řízení a Komise Evropských společenství představuje
         taková vnitrostátní úprava, jako je ta, jež je předmětem původního řízení, omezení pohybu kapitálu.

      43      V tomto ohledu je třeba připomenout, že vnitrostátní ustanovení určující hodnotu nemovitého majetku pro účely výpočtu výše
         daně splatné v případě nabytí majetku děděním mohou nejen odrazovat od nákupu nemovitého majetku v dotčeném členském státě,
         ale mohou mít rovněž za následek snížení hodnoty dědictví osoby s bydlištěm v jiném členském státě, než kde se dotčený majetek
         nachází (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Barbier, bod 62, a Jäger, bod 30).

      44      Co se týče případu dědění, judikatura potvrdila, že opatřeními zakázanými podle čl. 56 odst. 1 ES jako omezení pohybu kapitálu
         jsou také ta, jejichž následkem se snižuje hodnota dědictví osoby s bydlištěm v jiném státě, než je členský stát, v němž se
         dotyčný majetek nachází a který zdaňuje dědění tohoto majetku (výše uvedené rozsudky van Hilten‑van der Heijden, bod 44, a Jäger,
         bod 31).

      45      V tomto případě mají ustanovení vnitrostátního práva, o něž jde v původním řízení – jelikož vedou k tomu, že pozůstalost zahrnující
         nemovitý majetek nacházející se na území Belgického království podléhá vyšší dani z přechodu majetku, než je dědická daň,
         kterou by bylo nutno uhradit v případě, že by zůstavitel měl v okamžiku své smrti bydliště v uvedeném členském státě – za
         následek omezení pohybu kapitálu tím, že způsobují snížení hodnoty dědictví, které obsahuje takovouto majetkovou hodnotu.

      46      Jakmile totiž tato úprava činí odčitatelnost určitých dluhů váznoucích na dotčeném nemovitém majetku závislou na místě bydliště
         zůstavitele v okamžiku jeho smrti, zakládá vyšší daňová zátěž, které v důsledku toho podléhá dědictví nerezidentů, omezení
         volného pohybu kapitálu.

      47      Tento závěr nelze zpochybnit argumentem belgické vlády, podle nějž zákon o dědických daních nezakládá omezení, jelikož při
         výpočtu dědických daní a daní z přechodu majetku existuje objektivní rozdíl mezi postavením rezidentů a nerezidentů, a je
         logické, že pouze členský stát, v němž má zůstavitel bydliště, je při výpočtu dědické daně schopen zohlednit všechny součásti
         dědictví, skládající se z aktiv i pasiv a z movitého i nemovitého majetku. Tyto okolnosti jsou totiž bez významu vzhledem
         ke kriteriím vyplývajícím z judikatury citované v bodech 43 a 44 tohoto rozsudku (viz, rovněž v tomto smyslu, výše uvedený
         rozsudek Jäger, bod 34).

      48      Belgická vláda nicméně tvrdí, že věc v původním řízení, na rozdíl od věci, v níž bylo rozhodnuto výše uvedeným rozsudkem Barbier,
         je charakterizována neexistencí bezpodmínečné povinnosti právního převodu vlastnického práva k danému nemovitému majetku,
         jakož i neexistencí předchozího ekonomického přechodu vlastnictví k tomuto majetku, stejně jako neexistencí jeho zatížení,
         jelikož hypoteční plná moc, jíž se dovolávají žalobci v původním řízení, nepředstavuje v žádném případě dluh váznoucí na zmíněném
         nemovitém majetku ve smyslu tohoto rozsudku.

      49      Je třeba připomenout, že ve věci, ve které bylo rozhodnuto výše uvedeným rozsudkem Barbier, se položená otázka týkala výpočtu
         částky dlužné daně v případě nabytí děděním nemovitého majetku nacházejícího se v určitém členském státě, a zohlednění – k určení
         hodnoty tohoto majetku – bezpodmínečné povinnosti, kterou má držitel věcného práva, převést toto právo na třetí osobu, která
         je ekonomickým vlastníkem této nemovitosti. Tento dluh byl tudíž vázán přímo na nemovitý majetek, který byl předmětem dědictví.

      50      Stejně tak Soud již v rámci článků 49 ES a 50 ES uvedl, že vnitrostátní právní úprava, která v daňové oblasti nerezidentům
         upírá právo odečíst náklady na dosažení příjmů, které bezprostředně souvisí s činností, ze které plynou zdanitelné příjmy
         v dotyčném členském státě, zatímco rezidentům je přiznává, může být především na újmu státním příslušníkům jiných členských
         států, a odporuje tedy těmto článkům (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. června 2003, Gerritse, C‑234/01, Recueil, s. I‑5933,
         body 27 a 28).

      51      Při jednání před Soudním dvorem bylo jak žalobci v původním řízení, tak i Komisí s odvoláním na danou hypoteční plnou moc
         tvrzeno, že existovala dostatečná souvislost mezi nemovitým majetkem nabytým děděním a dotčeným dluhem. Komise však připustila,
         že jelikož hypoteční plná moc nezatěžuje dotčený nemovitý majetek nacházející se v Belgii, ale případně i jiné nemovitosti,
         bylo by možné zpochybnit souvislost mezi předmětným dluhem a uvedeným nemovitým majetkem.

      52      Podle formulace otázky položené předkládajícím soudem však zajištění dluhu hypoteční plnou mocí k nemovitému majetku představuje
         zatížení tohoto majetku. V rámci řízení podle článku 234 ES se Soudní dvůr může vyslovit pouze k výkladu nebo platnosti předpisu
         Společenství ve světle skutečností, jež mu uvede vnitrostátní soud (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. července 1998,
         Dumon a Froment, C‑235/95, Recueil, s. I‑4531, bod 25).

      53      Jak vyplývá z bodu 32 tohoto rozsudku, přísluší předkládajícímu soudu, a nikoli Soudnímu dvoru, ověřit podle belgického práva
         povahu a účinek takové hypoteční plné moci, jako je ta, o kterou se jedná v původním řízení, a určit, zda ve skutečnosti existuje
         přímá souvislost mezi dovolávaným dluhem a nemovitým majetkem, jenž je předmětem výpočtu daně z přechodu majetku ve věci v původním
         řízení.

      54      V každém případě je třeba uvést, že skutečnost, že odčitatelnost dluhů váznoucích na určitém nemovitém majetku podléhá podmínce,
         že zůstavitel měl v okamžiku své smrti bydliště ve státě, v němž se tento nemovitý majetek nachází, zakládá omezení volného
         pohybu kapitálu v zásadě zakázané čl. 56 odst. 1 ES.

      55      Následně je zapotřebí zkoumat, zda takto zjištěné omezení volného pohybu kapitálu může být z hlediska ustanovení Smlouvy o ES
         odůvodněné.

      56      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s čl. 58 odst. 1 písm. a) ES „[č]lánkem 56 není dotčeno právo členských
         států […] uplatňovat příslušná ustanovení svých daňových předpisů, která rozlišují mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště
         nebo podle místa, kde je jejich kapitál investován“.

      57      Toto ustanovení článku 58 ES musí být jako odchylka od základní zásady volného pohybu kapitálu předmětem striktního výkladu.
         Nemůže tudíž být vykládáno v tom smyslu, že jakékoli daňové právní předpisy obsahující rozlišení mezi daňovými poplatníky
         podle místa bydliště či členského státu, kde investují svůj kapitál, jsou automaticky slučitelné se Smlouvou (viz výše uvedený
         rozsudek Jäger, bod 40).

      58      Výjimka upravená v čl. 58 odst. 1 písm. a) ES je totiž sama omezena čl. 58 odst. 3 ES, který stanoví, že vnitrostátní ustanovení
         uvedená v odstavci 1 tohoto článku „nesmějí představovat ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřené omezování volného
         pohybu kapitálu a plateb ve smyslu článku 56“ (viz rozsudky Verkooijen, C‑35/98, Recueil, s. I‑4071, bod 44; Manninen C‑35/98,
         bod 28, a výše uvedený rozsudek Jäger, bod 41). Krom toho, aby bylo v případě dědické daně a daně z přechodu majetku, k nimž
         vzniká povinnost z nemovitého majetku nacházejícího se na území Belgického království, rozdílné zacházení mezi osobou, která
         v okamžiku své smrti měla bydliště v tomto členském státě, a osobou, která měla v okamžiku své smrti bydliště v jiném členském
         státě, odůvodněno, nesmí jít nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cíle sledovaného dotčenou právní úpravou.

      59      Je tedy třeba rozlišovat mezi nerovným zacházením dovoleným na základě čl. 58 odst. 1 písm. a) ES a svévolnou diskriminací
         zakázanou odstavcem 3 téhož článku. Z judikatury přitom vyplývá, že k tomu, aby vnitrostátní daňová právní úprava – jako je
         právní úprava dotčená v původním řízení, která pro účely výpočtu dědické daně činí rozdíly v odpočitatelnosti dluhů, které
         váznou na nemovitosti nacházející se v dotyčném členském státě podle toho, zda zůstavitel měl v okamžiku své smrti bydliště
         v tomto členském státě, nebo v jiném členském státě – mohla být považována za slučitelnou s ustanoveními Smlouvy o volném
         pohybu kapitálu, je třeba, aby se rozdílné zacházení týkalo situací, které nejsou objektivně srovnatelné, nebo aby bylo odůvodněno
         naléhavým důvodem obecného zájmu (viz výše uvedené rozsudky Verkooijen, bod 43, Manninen, bod 29, a Jäger, bod 43).

      60      V tomto ohledu je předně třeba konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí belgická vláda a co je připomínáno v bodě 47 tohoto
         rozsudku, nelze toto rozdílné zacházení ospravedlnit tím, že se týká situací, které nejsou objektivně srovnatelné.

      61      S výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, týkajících se povahy a účinku hypoteční plné moci a odpovědi na
         otázku, zda daná plná moc ve věci v původním řízení zatěžuje nemovitý majetek, který je předmětem dědění – což, jak se zdá,
         vyplývá ze spisu – by totiž výpočet dědické daně a daně z přechodu majetku byl při uplatnění této právní úpravy přímo vázán
         na hodnotu tohoto nemovitého majetku. V takovém případě by objektivně neexistoval žádný rozdíl v situacích, který by mohl
         odůvodňovat nerovnost v daňovém zacházení ohledně jednak výše dědické daně v případě nemovitého majetku nacházejícího se v Belgii,
         který náleží osobě, jež má v tomto členském státě v okamžiku své smrti bydliště, a jednak výše daně z přechodu majetku v případě,
         kdy nemovitý majetek náleží osobě, jež má v okamžiku své smrti bydliště v jiném členském státě. Postavení dědiců H. Eckelkamp
         by proto bylo srovnatelné s postavením kteréhokoli jiného dědice, jehož nabývané dědictví zahrnuje nemovitý majetek v Belgii
         zůstavený osobou, která měla v okamžiku své smrti bydliště v uvedeném státě (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Jäger,
         bod 44).

      62      Podle tvrzení žalobců v původním řízení belgická právní úprava v zásadě považuje dědice osob, které byly v okamžiku své smrti
         belgickými rezidenty, a dědice osob, které v okamžiku své smrti belgickými rezidenty nebyly, za daňové poplatníky pro účely
         výběru dědické daně nebo daně z přechodu majetku, co se týče nemovitého majetku nacházejícího se v Belgii. K rozdílnému zacházení
         s nerezidenty a rezidenty dochází teprve při odpočtu dluhů v rámci dědění nerezidentů.

      63      Pokud vnitrostátní právní úprava nečiní pro účely zdanění nemovité věci nabyté děděním a nacházející se v dotyčném členském
         státě rozdílu mezi dědici osoby, která byla v okamžiku své smrti v postavení rezidenta, a dědici osoby, která byla v tomto
         okamžiku v postavení nerezidenta, nemůže, pokud jde o odpočitatelnost závazků, které váznou na této nemovité věci, zacházet
         s těmito dědici v rámci téhož zdanění rozdílně, aniž by tím byla založena diskriminace. Tím, že vnitrostátní zákonodárce zacházel
         pro účely dědické daně s nabytím majetku děděním u těchto dvou kategorií osob stejně, s výjimkou odpočtu dluhů, připustil,
         že mezi oběma kategoriemi s ohledem na způsoby a podmínky tohoto zdanění neexistuje žádný objektivní rozdíl v situaci, jenž
         by mohl odůvodnit rozdílné zacházení (viz obdobně – v rámci práva usazování – rozsudky ze dne 28. ledna 1986, Komise v. Francie,
         270/83, Recueil, s. 273, bod 20, jakož i ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C‑170/05, Sb.
         rozh. s. I‑11949, bod 35, a – v rámci volného pohybu kapitálu a dědické daně – rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Arens-Sikken,
         C‑43/07, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 57).

      64      Konečně je třeba přezkoumat, zda může být omezení pohybu kapitálu vyplývající z takové právní úpravy, jako je právní úprava
         dotčená v původním řízení, objektivně odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu.

      65      Belgická vláda tvrdí, že na základě německé úpravy ohledně majetku zůstavitele by byl dluh, jehož odečtení požadují žalobci
         v Belgii, v praxi předmětem dvojího odečtení, čemuž je podle judikatury Soudního dvora (rozsudek ze dne 13. prosince 2005,
         Marks & Spencer, C‑446/03, Sb. rozh. s. I‑10837) třeba zamezit.

      66      V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že Soudní dvůr v rámci své judikatury ohledně volného pohybu kapitálu a dědických
         daní uvedl, že občan určitého státu nesmí být zbaven možnosti dovolávat se ustanovení Smlouvy z toho důvodu, že využívá daňových
         výhod, které mu umožňuje právní úprava jiného členského státu než toho, v němž má bydliště (výše uvedený rozsudek Barbier,
         bod 71).

      67      Dále – jak bylo připomenuto v bodě 13 tohoto rozsudku – mezi Belgickým královstvím a Spolkovou republikou Německo neexistuje
         dvoustranná smlouva o zamezení dvojímu zdanění, co se týče dědické daně.

      68      Členský stát, v němž se nachází nemovitý majetek, který je předmětem dědění, nemůže k tomu, aby odůvodnil omezení volného
         pohybu kapitálu vyplývající z jeho právní úpravy namítat, že v jiném členském státě, jako je členský stát, v němž měl zůstavitel
         bydliště v okamžiku své smrti, existuje nezávisle na jeho vůli možnost přiznat daňový zápočet, který by mohl zcela nebo zčásti
         kompenzovat újmu, která byla zůstavitelovým dědicům způsobena tím, že v členském státě, v němž se zůstavená nemovitost nachází,
         nelze při výpočtu daně z přechodu nemovitosti odečíst dluhy, jež na tomto nemovitém majetku váznou (v tomto smyslu viz výše
         uvedený rozsudek Arens‑Sikken, bod 65).

      69      Členský stát se totiž nemůže dovolávat existence zvýhodnění přiznaného jednostranně jiným členským státem, v daném případě
         členským státem, v němž měla dotyčná osoba bydliště v okamžiku své smrti, aby tak unikl povinnostem, které pro něj vyplývají
         ze Smlouvy, zejména pak z jejích ustanovení o volném pohybu kapitálu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2007,
         Amurta, C‑379/05, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 78).

      70      Konečně ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že při výpočtu daně z přechodu majetku vnitrostátní právní úprava dotčená
         v původním řízení zcela vylučuje odečtení dluhů váznoucích na nemovitém majetku spadajícím do dědictví, jestliže dotyčná osoba
         neměla v okamžiku své smrti bydliště ve státě, v němž se nachází majetek, který je předmětem dědění, aniž by se přihlíželo
         k režimu uvedených dluhů, a zejména k neexistenci daňového zápočtu v jiném členském státě, jako je členský stát, v němž měla
         bydliště zemřelá osoba.

      71      Na předběžnou otázku je proto nutno odpovědět tak, že článek 56 ES ve spojení s článkem 58 ES musí být vykládán v tom smyslu,
         že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou právní předpisy dotčené v původním řízení, upravujícím výpočet
         dědické daně a daně z přechodu majetku, jež je třeba uhradit z nemovitého majetku nacházejícího se v členském státě, který
         nestanoví odčitatelnost dluhů váznoucích na tomto nemovitém majetku, jestliže zůstavitel neměl v okamžiku své smrti bydliště
         v tomto státě, ale v členském státě jiném, zatímco takováto odčitatelnost je stanovena pro případ, kdy zůstavitel má v tomtéž
         okamžiku bydliště ve státě, ve kterém se nachází nemovitý majetek, jenž je předmětem dědění.

      72      Vzhledem k předchozímu není nutno odpovědět na předběžnou otázku v rozsahu, v němž se týká výkladu článků 12 ES, 17 ES a 18 ES.

       K nákladům řízení
      73      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 56 ES ve spojení s článkem 58 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům,
            jako jsou právní předpisy dotčené v původním řízení, upravujícím výpočet dědické daně a daně z přechodu majetku, jež je třeba
            uhradit z nemovitého majetku nacházejícího se v členském státě, který nestanoví odčitatelnost dluhů váznoucích na tomto nemovitém
            majetku, jestliže zůstavitel neměl v okamžiku své smrti bydliště v tomto státě, ale v členském státě jiném, zatímco takováto
            odčitatelnost je stanovena pro případ, kdy zůstavitel má v tomtéž okamžiku bydliště ve státě, ve kterém se nachází nemovitý
            majetek, jenž je předmětem dědění.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 8. července 2008. # Saint-Gobain Gyproc Belgium NV proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Trh sádrokartonových desek - Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES - Pokuta - Závažnost a délka trvání protiprávního jednání - Polehčující okolnosti. # Věc T-50/03.

text:
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 8. července 2008 – Saint-Gobain Gyproc Belgium v. Komise
      (Věc T-50/03)
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh sádrokartonových desek – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Pokuta – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Polehčující okolnosti“
      1.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody a jednání ve vzájemné shodě tvořící jediné protiprávní jednání (Článek 81 odst.
            1 ES) (viz body 42-50, 57, 105-106)
      2.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Nezbytnost zohlednění obratů dotčených podniků a zajištění proporcionality
            pokut s těmito obraty –Neexistence – Nezbytnost zohlednění malé velikosti dotčeného podniku nebo činností dotčeného podniku
            omezených na jeden výrobek – Neexistence (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03) (viz body 83-85,
            88, 93-95)
      3.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti - Pasivní
            nebo následovnická role podniku – Kritéria posouzení (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3)
            (viz body 119-121, 124-125)
      4.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Ukončení
            protiprávního jednání po zásahu Komise – Podmínky (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3) (viz
            body 133-136)
      Předmět

               Žaloba na základě článků 229 ES a 230 ES směřující ke snížení pokuty uložené Gyproc rozhodnutím Komise 2005/471/ES ze dne
                  27. listopadu 2002 v řízení podle článku 81 [ES] proti BPB plc, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge
                  SA a Gyproc Benelux NV (Věc COMP/E-1/37.152 – Sádrokartonové desky) (Úř. věst. L 166, s. 8)

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Saint-Gobain Gyproc Belgium NV se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 16. listopadu 2011.#Low & Bonar plc a Bonar Technical Fabrics NV proti Evropské komisi.#Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Trh s plastovými průmyslovými pytli - Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES - Jediné a trvající protiprávní jednání - Pokuty - Polehčující okolnosti - Pasivní role - Proporcionalita - Rovné zacházení - Soudní přezkum v plné jurisdikci.#Věc T-59/06.

text:
      Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 16. listopadu 2011 – Low & Bonar a Bonar Technical Fabrics v. Komise
      (Věc T-59/06)
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s plastovými průmyslovými pytli – Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES – Jediné a trvající protiprávní jednání – Pokuty – Polehčující okolnosti – Pasivní role – Proporcionalita – Rovné zacházení – Soudní přezkum v plné jurisdikci“
      1.                     Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Rozhodnutí, kterým se ukládá pokuta za porušení pravidel hospodářské soutěže – Žaloba
            směřující k vrácení úroků z prodlení zaplacených podnikem z důvodu uhrazení pokuty – Nepřípustnost (Článek 230 ES) (viz body
            23–26)
      2.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody a jednání ve vzájemné shodě tvořící jediné protiprávní jednání – Podnik, kterému
            může být vytýkáno protiprávní jednání spočívající v účasti na globálním kartelu – Kritéria – Důkazní břemeno (Článek 81 odst.
            1 ES) (viz body 61–62, 64)
      3.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Pasivní
            nebo následovnická role podniku – Kritéria posouzení (Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení
            Komise 98/C 9/03, bod 3 první odrážka) (viz body 73–74, 79)
      Předmět

               Návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise C (2005) 4634 final ze dne 30. listopadu 2005 v řízení podle článku 81 [ES] (věc
                  COMP/F/38.354 – Průmyslové pytle), které se týká kartelové dohody na trhu s plastovými průmyslovými pytli, jakož i podpůrně
                  návrh na zrušení či snížení pokuty uložené žalobkyním

            Výrok

                  1)

                  	Výše pokuty uložené v čl. 2 písm. l) rozhodnutí C (2005) 4634 final ze dne 30. listopadu 2005 v řízení podle článku 81 [ES]
                     (věc COMP/F/38.354 – Průmyslové pytle) se stanoví na 9,18 milionů eur.

                  2)

                  	Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                  3)

                  	Evropská komise, Low & Bonar plc a Bonar Technical Fabrics NV ponesou vlastní náklady řízení.