Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. března 1986. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc 72/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 12. prosince 2013. # Ministero dello Sviluppo economico a Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture proti SOA Nazionale Costruttori - Organismo di Attestazione SpA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Consiglio di Stato - Itálie. # Články 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU - Veřejné podniky a podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva - Podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu - Pojmy - Subjekty pověřené ověřováním a osvědčováním toho, že podniky provádějící veřejné zakázky na stavební práce dodržují podmínky stanovené právními předpisy - Článek 49 SFEU - Svoboda usazování - Omezení - Odůvodnění - Ochrana příjemců služeb - Kvalita certifikačních služeb. # Věc C-327/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      12. prosince 2013 (
            *1
         )
      „Články 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU — Veřejné podniky a podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva — Podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu — Pojmy — Subjekty pověřené ověřováním a osvědčováním toho, že podniky provádějící veřejné zakázky na stavební práce dodržují podmínky stanovené právními předpisy — Článek 49 SFEU — Svoboda usazování — Omezení — Odůvodnění — Ochrana příjemců služeb — Kvalita certifikačních služeb“
      Ve věci C‑327/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Consiglio di Stato (Itálie) ze dne 6. března 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 10. července 2012, v řízení

         Ministero dello Sviluppo economico,

         Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture

      proti

         SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA,

      za přítomnosti:

         Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (Unionsoa),

         SOA CQOP SpA,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, M. Safjan (zpravodaj), C. G. Fernlund, J. Malenovský a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. května 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA S. Cammarerim a M. Condinanzim, avvocati,

               —

               za Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (Unionsoa) A. Cancrinim, G. M. Di Paolem a A. Clariziou, avvocati,

               —

               za SOA CQOP SpA C. De Portuem, avvocato,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s L. D’Asciou, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi L. Malferrarim, I. Rogalskim a R. Striani, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. září 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Ministero dello Sviluppo economico (Ministerstvo pro hospodářský rozvoj, dále jen „Ministero“), jakož i Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture (Úřad pro dohled nad veřejnými zakázkami na práce, služby a dodávky, dále jen „Autorità“) a SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA (dále jen „SOA Nazionale Costruttori“) ve věci prohlášení Ministero a Autorità, že legislativní zrušení povinných minimálních sazeb při výkonu profesních činností se nepoužije na služby nabízené společnostmi, které mají postavení certifikačních subjektů (Società Organismi di Attestazione, dále jen „SOA“),

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 52 odst. 1 první pododstavec směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132) stanoví:
               „Členské státy mohou zavést buď úřední seznamy schválených zhotovitelů, dodavatelů nebo poskytovatelů služeb, nebo osvědčení vydávané veřejnoprávními či soukromoprávními osvědčovacími subjekty.“

         Italské právo

               4

               Článek 40 legislativního nařízení č. 163 ze dne 12. dubna 2006 o kodexu veřejných zakázek na stavební práce, služby a dodávky, kterým se provádějí směrnice 2004/17/ES a 2004/18/ES (běžný doplněk ke GURI č. 100 ze dne 2. května 2006, dále jen „kodex“), stanoví:
               „1.   Osoby provádějící veřejné zakázky na stavební práce z jakéhokoli důvodu musí být schváleny a musí zajistit, aby jejich činnost byla v souladu se zásadami kvality, profesionality a poctivosti. Za týmž účelem podléhají výrobky, postupy, služby a systémy kvality v podniku užívané těmito osobami osvědčení v souladu s platnými právními předpisy.
               2.   Nařízení [...] upravuje jednotný schvalovací systém pro všechny osoby, které z jakéhokoli důvodu provádějí veřejné zakázky na stavební práce, jejichž hodnota přesahuje 150000 eur, v závislosti na druhu a hodnotě prací. Nařízení [...] též umožňuje pravidelně přezkoumávat kategorie pro schválení a případně stanovit nové kategorie.
               3.   Schvalovací systém je prováděn certifikačními organizacemi založenými podle soukromého práva, kterým za tímto účelem uděluje povolení Autorità. Certifikační činnost musí být vykonávána v souladu se zásadou rozhodovací nezávislosti, přičemž je třeba vyloučit existenci jakéhokoli obchodního nebo finančního zájmu způsobilého vyvolat zaujaté nebo diskriminační chování. Při výkonu certifikační činnosti plní SOA ve vztahu k osobám provádějícím veřejné zakázky na stavební práce poslání vyplývající z veřejného práva [...] V případě nepravdivých osvědčení se použijí články 476 a 479 trestního zákoníku. SOA před vydáním osvědčení ověří, že jsou splněny všechny podmínky, které jsou vyžadovány od podniku podávajícího žádost. Certifikační organizace jsou pověřeny vydávat osvědčení, že schválené osoby:

                        a)

                        mají osvědčení potvrzující, že jejich systém kvality je v souladu s evropskými normami [...] a platnou vnitrostátní právní úpravou, které vydaly akreditované organizace v souladu s evropskými normami [...] Akreditované organizace jsou povinny zapsat osvědčení podle tohoto bodu pro podniky provádějící veřejné zakázky na stavební práce na úřední seznam zřízený u italské akreditační organizace [...]

                        b)

                        dodržují obecné, technicko-organizační a ekonomicko-finanční podmínky stanovené právními předpisy [Unie] použitelnými v oblasti schválení. Součástí technicko-organizačních podmínek jsou osvědčení vydaná zhotoviteli podnikům provádějícím veřejné zakázky na stavební práce [...]

                  4.   Nařízení specificky vymezuje:
               […]

                        b)

                        podmínky a kritéria udělování povolování a jeho případného odnětí certifikačním organizacím, jakož i subjektivní, organizační, finanční a technické podmínky, které musí uvedené organizace splňovat;

                        c)

                        postupy, kterými se osvědčuje, že schválené osoby mají systém kvality osvědčený podle odstavce 3 písm. a) a že dodržují podmínky uvedené v odstavci 3 písm. b), jakož i postupy případného každoročního ověřování uvedených podmínek s ohledem na údaje z účetní závěrky;

                        d)

                        obecné podmínky […] a technicko-organizační a ekonomicko-finanční podmínky uvedené v odstavci 3 písm. b), včetně opatření týkajících se rozsahu a druhu prací […]

                        e)

                        kritéria pro stanovení sazeb použitelných na certifikační činnost s výhradou nemožnosti odchýlit se od minimálních sazeb;

                        f)

                        postupy ověřování schválení; délka trvání osvědčení činí pět let, přičemž ověření trvání obecných podmínek, jakož i podmínek týkajících se strukturální kapacity, která se uvede v nařízení, se uskuteční před koncem třetího roku; délka platnosti obecných a zvláštních kategorií, které jsou předmětem ověření podle odstavce 2; sazba za ověření trvání podmínek je poměrná k sazbě za osvědčení, aniž je možné překročit tři pětiny posledně uvedené sazby;

                        fa)

                        postupy umožňující zajistit v rámci příslušných pravomocí koordinovaný dohled nad činností certifikačních organizací s použitím struktur a zdrojů již dostupných za tímto účelem, aniž by nové nebo zvýšené výdaje zatížily veřejné finance;

                        g)

                        peněžité sankce a sankce v podobě zákazu včetně odnětí povolení za nesrovnalosti a nezákonnosti, kterých se dopustil SOA v rámci vydávání osvědčení, jakož i v případě nečinnosti SOA v návaznosti na žádost Autorità o předložení informací a dokumentů v rámci jeho poslání jako dozorčího orgánu podle kritéria proporcionality a v souladu se zásadou kontradiktornosti;

                        ga)

                        peněžité sankce podle čl. 6 odst. 11 a sankce v podobě zákazu včetně odnětí osvědčení pro hospodářské subjekty, které neodpovídají na žádosti Autorità o předložení informací a dokumentů v rámci jeho pravomoci jako dozorčího orgánu nad schvalovacím systémem nebo které poskytnou nepravdivé informace nebo dokumenty;

                        h)

                        vypracování seznamů osob, které získaly schválení podle odstavce 3, na regionálním základě; tyto seznamy vypracovává a uchovává Autorità, který zajišťuje jejich zveřejnění prostřednictvím Věstníku.

                  […]
               6.   Nařízení definuje zvláštní ekonomicko-finanční a technicko-organizační podmínky, které musí splňovat žadatelé o koncesi na stavební práce, kteří nezamýšlejí provádět práce prostřednictvím vlastního podniku.
               [...]
               9a.   SOA jsou odpovědné za uchovávání dokumentů a písemností použitých pro účely vydání osvědčení i po skončení certifikační činnosti. SOA musí rovněž zpřístupnit takové dokumenty a písemnosti osobám uvedeným v nařízení, a to i v případě pozastavení nebo odnětí povolení k výkonu certifikační činnosti; v případě nesplnění této povinnosti se uplatní peněžité správní pokuty podle čl. 6 odst. 11. V každém případě jsou SOA povinny uchovávat dokumenty a písemnosti uvedené v první větě během deseti let nebo během období uvedeného v nařízení […]
               9b.   SOA jsou povinny informovat Autorità o zahájení řízení o ověření podmínek požadovaných ohledně podniku a o jeho výsledku. SOA jsou povinny odejmout osvědčení, pokud zjistí, že bylo vydáno, aniž byly splněny podmínky stanovené nařízením, nebo pokud uvedené podmínky již nejsou splněny; v případě nesplnění povinnosti Autorità odejme povolení SOA k výkonu certifikační činnosti.
               9c.   Pokud bude pro účely schválení předloženo nepravdivé prohlášení nebo nepravé dokumenty, SOA to oznámí Autorità, který, pokud se domnívá, že došlo k podvodnému jednání nebo vážnému pochybení, s přihlédnutím k významu a závažnosti skutků, které jsou předmětem nepravdivého prohlášení nebo předložení padělaných dokladů, provede elektronický zápis za účelem vyloučení ze zadávání veřejných zakázek a subdodávek, […] na dobu jednoho roku, po jehož uplynutí se zápis vymaže a ztratí v každém případě účinnost.“

               5

               Legislativní nařízení č. 223 ze dne 4. července 2006, kterým se stanoví naléhavá ustanovení pro hospodářskou a sociální obnovu, pro omezení a racionalizaci veřejných výdajů a zásahy v oblasti příjmů a boj proti daňovým únikům (GURI č. 153 ze dne 4. července 2006, s. 4), změněné na zákon po změnách zákonem č. 248 ze dne 4. srpna 2006 (běžný doplněk GURI č. 186 ze dne 11. srpna 2006, dále jen „legislativní nařízení č. 223/2006“), zrušilo v čl. 2 odst. 1 písm. a) ustanovení, která stanovovala povinnost uplatňovat pevné nebo minimální sazby, „pokud jde o svobodná povolání nebo duševní činnosti“.

               6

               Nařízení prezidenta republiky č. 207 ze dne 5. října 2010, kterým se provádí a používá legislativní nařízení č. 163 (běžný doplněk GURI č. 288 ze dne 10. prosince 2010, dále jen „nařízení prezidenta č. 207/2010“), kterým se zrušuje nařízení prezidenta republiky č. 34 ze dne 25. ledna 2000, v článku 60 odst. 2 až 4 stanoví:
               „2.   Schválení je povinné pro každého, kdo provádí veřejné zakázky na stavební práce svěřené zadavatelem v hodnotě vyšší než 150000 eur.
               3.   […] osvědčení vydané v souladu s touto hlavou představuje nutnou a dostatečnou podmínku k prokázání, že jsou splněny požadavky vyžadované v oblasti technické a finanční způsobilosti za účelem získání veřejné zakázky na stavební práce.
               4.   Zadavatelé nemohou od uchazečů požadovat prokázání kvalifikace podle jiných postupů, řízení a podmínek, než jaké jsou stanoveny v této kapitole […]“

               7

               Článek 68 nařízení č. 207/2010 stanoví:
               „1.   Výkon činnosti SOA související s vydáváním osvědčení [...] podléhá povolení Autorità.
               2.   SOA předloží žádost o vydání povolení spolu s těmito dokumenty:

                        a)

                        společenská smlouva a stanovy společnosti;

                        b)

                        seznam akcionářů a prohlášení týkající se případných vztahů ovládání mezi podniky či vazeb mezi nimi;

                        c)

                        organizační schéma SOA zahrnující životopisy osob, které jsou její součástí;

                        d)

                        prohlášení statutárního orgánu podle postupů a forem stanovených platnými právními předpisy o neexistenci situací uvedených v čl. 64 odst. 6, pokud jde o SOA, její správce, statutární orgány nebo technické ředitele a zaměstnance [...]

                        e)

                        výpis z trestního rejstříku správců, statutárních orgánů, technických ředitelů a zaměstnanců [...];

                        f)

                        dokument obsahující popis řízení, která budou v souladu s ustanoveními přijatými Autorità použita při výkonu certifikační činnosti;

                        g)

                        pojištění uzavřené s pojišťovnou, která může pojistit související riziko, na něž se vztahuje povinnost, pro účely pokrytí odpovědnosti, která se vztahuje k vykonávané činnosti, jejíž maximální výše činí nejméně šestinásobek předpokládaného obratu.

                  [...]“

               8

               Článek 70 nařízení č. 207/2010 stanoví:
               „1.   Při výkonu činnosti musí SOA:

                        a)

                        jednat s náležitou péčí, poctivě a transparentně a dodržovat zásady uvedené v článku 2 kodexu;

                        b)

                        získat potřebné informace od osob žádajících o vydání osvědčení a jednat tak, aby si opatřily odpovídající informace;

                        c)

                        jednat tak, aby zajistily nestrannost a rovné zacházení;

                        d)

                        zajistit a zachovávat nezávislost vyžadovanou ustanoveními kodexu a touto hlavou;

                        e)

                        mít k dispozici zdroje a postupy, včetně vnitřní kontroly, vhodné k zajištění účinnosti a poctivosti;

                        f)

                        ověřit pravdivost a obsah prohlášení, osvědčení a dokumentů […] předložených osobami, kterým se osvědčení vydává, jakož i trvání podmínek uvedených v článku 78;

                        g)

                        vydat osvědčení v souladu s dokumenty předloženými podnikem a ověřenými v souladu s bodem f).

                  2.   V rámci činnosti hodnocení a ověřování schválení si SOA opatří údaje ekonomicko-finanční povahy, jako jsou účetní závěrky, jakož i informace o organizačních změnách a přeměnách právní formy podniků, včetně údajů z databáze obchodní, průmyslové a živnostenské komory.
               3.   Za účelem výkonu institucionálních úkolů SOA nemohou využít služeb třetích osob mimo vlastní organizaci. V každém případě jsou SOA odpovědné za veškerou činnost vykonávanou přímo nebo nepřímo svým jménem a na vlastní účet.
               4.   Všechna osvědčení a jejich obnovení, jakož i všechny dodatečné činnosti týkající se opravy nebo změny tohoto osvědčení, podléhají poplatku, jehož výše se stanoví podle celkové částky a podle počtu obecných nebo zvláštních kategorií, pro něž se o osvědčení žádá, a to v souladu se vzorci uvedenými v příloze C – část I. V případě stálých seskupení se poplatek, který je SOA oprávněna požadovat za jakoukoliv činnost, sníží o 50 %; v případě podniků, které získaly osvědčení až do klasifikace II, se poplatek za veškeré činnosti prováděné SOA sníží o 20 %.
               5.   Částky stanovené podle odstavce 4 se považují za minimální poplatek za poskytnutou službu. Dlužná částka poplatku nesmí být vyšší než dvojnásobek ceny určené podle kritérií uvedených v odstavci 4. Veškerá ujednání v opačném smyslu jsou neplatná. Poplatek musí být v celém rozsahu zaplacen před vydáním osvědčení, [jeho] opravy nebo změny; prodlení kratší než šest měsíců je přípustné, jestliže v okamžiku vydání osvědčení je vystaveno a zasláno SOA povolení k přímé inkasní platbě celé částky z běžného bankovního účtu.
               6.   SOA zašlou osvědčení Autorità ve lhůtě 15 dnů od jejich vydání podle postupů stanovených v čl. 8 odst. 7.
               7.   SOA informují Autorità ve lhůtě 10 dnů o zahájení řízení o ověření požadovaných podmínek ohledně podniku a o jeho výsledku v souladu s čl. 40 odst. 9b zákoníku.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               9

               Oznámeními ze dne 20. září 2010 Ministero, jakož i Autorità prohlásily článek 2 legislativního nařízení č. 223/2006 stanovující zrušení povinných minimálních sazeb při výkonu profesních činností za nepoužitelný na služby poskytované SOA a rozhodly nevyhovět záměru SOA Nazionale Costruttori navrhnout podnikům slevy z částek přijatých za účelem vydání osvědčení.

               10

               SOA Nazionale Costruttori podala žalobu na zrušení těchto oznámení k Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.

               11

               Rozsudkem ze dne 1. června 2011 tento soud vyhověl žalobě podané SOA Nazionale Costruttori.

               12

               Ministero a Autorità podaly odvolání proti tomuto rozsudku ke Consiglio di Stato.

               13

               Podle předkládajícího soudu odkaz na „duševní“ činnosti v čl. 2 odst. 1 písm. a) legislativního nařízení č. 223/2006 nemůže pokrýt činnosti SOA vykonávající poslání ve veřejném zájmu související s vydáváním osvědčení. Toto poslání totiž spočívá ve vydávání osvědčení, která představují nezbytnou a dostatečnou podmínku k prokázání, že podnik splňuje podmínky vyžadované v oblasti technické a finanční způsobilosti, aby mu mohla být svěřena realizace veřejných zakázek na stavební práce.

               14

               Kromě toho jsou činnosti SOA výlučné povahy, neboť nemohou vykonávat jiné činnosti a nemají autonomní povahu vzhledem k tomu, že podléhají právním pravidlům, jakož i dohledu Autorità.

               15

               Předkládající soud se proto domnívá, že zrušení minimálních sazeb upravené legislativním nařízením č. 223/2006 nelze použít na sazby stanovené pro certifikační činnosti SOA.

               16

               Tento soud má však pochybnosti o slučitelnosti relevantních vnitrostátních ustanovení týkajících se certifikační činnosti SOA s unijní právní úpravou.

               17

               Zejména se zamýšlí nad tím, zda se s ohledem na ustanovení Smlouvy o FEU v oblasti hospodářské soutěže a svobody usazování podílejí SOA na výkonu veřejné moci a zda vnitrostátní právní úprava týkající se dotčených minimálních sazeb je v souladu s uvedenými ustanoveními.

               18

               Za těchto podmínek se Consiglio di Stato rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání zásady [unijního] práva v oblasti hospodářské soutěže a články 101, [SFEU], 102 [SFEU] a 106 [SFEU] použití sazeb stanovených nařízením [prezidenta č. 34 ze dne 25. ledna 2000 a nařízením č. 207/2010] na certifikační činnost [SOA]?“

         K předběžné otázce

         K přípustnosti

               19

               Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (dále jen „Unionsoa“) tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná z důvodu, že je pro výsledek sporu v původním řízení irelevantní, neboť předkládající soud již konstatoval, že vnitrostátní právní úprava v oblasti sazeb SOA je odůvodněná.

               20

               V této souvislosti je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti, vztahuje domněnka relevance (viz rozsudek ze dne 30. května 2013, X, C‑651/11, bod 20 a citovaná judikatura).

               21

               Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je tak ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz výše uvedený rozsudek X, bod 21 a citovaná judikatura).

               22

               Je však nutno konstatovat, že v projednávaném případě ze spisu předloženého Soudnímu dvoru zjevně nevyplývá, že by výklad unijního práva, o který žádá předkládající soud, neměl žádný vztah k předmětu sporu nebo že by problém nadnesený tímto soudem byl hypotetický.

               23

               Předkládající soud, který rozhoduje o návrhu na změnu rozsudku Tribunale amministrativo regionale per il Lazio a který dospěl k závěru, že se lze odchýlit od minimálních sazeb za certifikační činnost SOA, se totiž domnívá, že řešení sporu v původním řízení závisí na otázce, zda unijní právo v oblasti hospodářské soutěže brání takové vnitrostátní právní úpravě, která SOA ukládá systém minimálních sazeb za služby, které poskytují. Proto ještě nedošlo ke konečnému posouzení vnitrostátní právní úpravy týkající se uvedených sazeb předkládajícím soudem.

               24

               Za těchto podmínek je třeba na otázku položenou Consiglio di Stato odpovědět.

         K věci samé

               25

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže a svobody usazování musejí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení a která SOA ukládá systém minimálních sazeb za certifikační služby poskytované podnikům, které se chtějí účastnit zadávání veřejných zakázek na stavební práce.

         K unijnímu právu v oblasti hospodářské soutěže

               26

               Za účelem zodpovězení této otázky je třeba v první řadě přezkoumat, zda SOA představují v rámci své certifikační činnosti „podniky“ ve smyslu článků 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU.

               27

               V tomto ohledu z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že pro účely použití ustanovení unijního práva v oblasti hospodářské soutěže je podnikem jakákoli entita vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této entity a způsobu jejího financování (viz rozsudek ze dne 23. dubna 1991, Höfner a Elser, C-41/90 , Recueil, s. I-1979, bod 21). Hospodářskou činností je jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu (viz rozsudek ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner, C-475/99, Recueil, s. I-8089, bod 19). Naproti tomu činnosti, které se pojí s výkonem výsad veřejné moci, nevykazují hospodářský charakter, který by odůvodňoval použití pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže (viz rozsudek ze dne 12. července 2012, Compass-Datenbank, C‑138/11, bod 36).

               28

               V projednávané věci italský zákonodárce zavedl podle čl. 52 odst. 1 směrnice 2004/18 systém certifikace prováděný soukromými organizacemi, konkrétně SOA. Tyto organizace jsou podniky založenými za účelem dosažení zisku, jejichž úkolem je poskytovat služby certifikace, přičemž získání příslušného osvědčení je podmínkou nezbytnou k účasti dotčených osob na zadávání veřejných zakázek na stavební práce za podmínek stanovených vnitrostátní právní úpravou.

               29

               Činnost SOA má přitom hospodářskou povahu. Osvědčení totiž vydávají za úplatu a pouze na základě skutečné poptávky na trhu. Kromě toho nesou finanční rizika související s výkonem této činnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. června 1998, Komise v. Itálie, C-35/96, Recueil, s. I-3851, bod 37).

               30

               Vnitrostátní právní úprava zejména stanoví, že SOA ověřují technickou a finanční způsobilost podniků podléhajících certifikaci, pravdivost a obsah prohlášení, osvědčení a dokumentů předložených osobami, kterým se osvědčení vydává, jakož i trvání podmínek týkajících se osobní situace kandidáta nebo uchazeče.

               31

               V rámci tohoto ověřování jsou SOA povinny zasílat příslušné informace Autorità, který provádí kontrolu zákonnosti certifikačních činností, a těmto společnostem lze uložit sankce v případě porušení jejich povinností stanovených platnou vnitrostátní právní úpravou.

               32

               Na rozdíl od situace, která nastala ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 26. března 2009, SELEX Sistemi Integrati v. Komise (C-113/07 P, Sb. rozh. s. I-2207, bod 76), SOA nevykonávají poslání normalizace. Tyto podniky nemají žádnou rozhodovací pravomoc, která by byla spojena s výkonem výsad veřejné moci.

               33

               Jak vyplývá ze spisu v této věci, podniky provádějící certifikační činnosti, konkrétně SOA, působí, jak uvedl generální advokát v bodě 57 svého stanoviska, v podmínkách hospodářské soutěže.

               34

               Podniky, které se chtějí účastnit zadávání veřejných zakázek na stavební práce, nejsou podle zákona povinny využít certifikační služby určité SOA.

               35

               Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že stejně jako Soudní dvůr přiznal výrobci automobilů postavení podniku v rozsahu, v jakém vykonával činnost na trhu certifikace automobilů vydáváním certifikátů shody nezbytných pro jejich registraci (rozsudek ze dne 11. listopadu 1986, British Leyland v. Komise, 226/84, Recueil, s. 3263), je třeba považovat SOA v rámci jejich certifikační činnosti za „podniky“ ve smyslu článků 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU.

               36

               Zadruhé je třeba přezkoumat, zda se články 101 SFEU a 102 SFEU mají použít v situaci, která nastala ve věci v původním řízení, v níž jsou pravidla týkající se minimálních sazeb za certifikační služby stanovena státem.

               37

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora, i když je pravda, že se články 101 SFEU a 102 SFEU týkají pouze chování podniků a nevztahují se na právní či správní opatření přijatá členskými státy, nic to nemění na skutečnosti, že tyto články vykládané ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU, který zavádí povinnost spolupráce mezi Evropskou unií a členskými státy, ukládají členským státům, aby nepřijímaly nebo nezachovávaly v platnosti opatření, byť i právní či správní povahy, způsobilá zmařit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky (viz rozsudky ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C-94/04 a C-202/04, Sb. rozh. s. I-11421, bod 46, jakož i ze dne 1. července 2010, Sbarigia, C-393/08, Sb. rozh. s. I-6337, bod 31).

               38

               Článek 101 SFEU nebo článek 102 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU jsou porušeny, jestliže členský stát buď nařídí, nebo zvýhodní uzavírání kartelových dohod v rozporu s článkem 101 SFEU, nebo posílí účinky takových dohod, anebo zbaví svou vlastní právní úpravu státního charakteru tím, že přenese odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí hospodářského významu na soukromé hospodářské subjekty, anebo též nařídí, nebo zvýhodní zneužití dominantního postavení (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Cipolla a další, bod 47).

               39

               Žádná informace ze spisu, kterým disponuje Soudní dvůr, neumožňuje konstatovat, že by vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení měla takové účinky. Kromě toho je zjevné, že dotyčný členský stát nepřenesl na soukromé subjekty odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí, která mají hospodářský význam.

               40

               Za těchto okolností je zatřetí třeba přezkoumat, zda se článek 106 SFEU má použít v projednávané věci, jestliže odstavec 1 tohoto článku zakazuje členským státům, pokud jde o podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva, přijímat nebo ponechat v platnosti opatření odporující pravidlům Smluv, zejména pravidlům stanoveným v článcích 101 SFEU a 102 SFEU.

               41

               Na opatření státu lze nahlížet tak, že přiznává výlučné nebo zvláštní právo ve smyslu čl. 106 odst. 1 SFEU, pokud poskytuje ochranu omezené skupině podniků a může podstatně ovlivňovat schopnost ostatních podniků vykonávat dotčenou hospodářskou činnost na stejném území za v podstatě srovnatelných podmínek (viz výše uvedený rozsudek Ambulanz Glöckner, bod 24).

               42

               V projednávané věci nelze na skutečnost, že úkoly spojené s certifikací byly svěřeny všem SOA a pouze jim, nahlížet tak, že přiznává zvláštní nebo výlučná práva těmto SOA. Všechny SOA mají totiž stejná práva a stejné pravomoci v rámci relevantního trhu služeb certifikace, přičemž nevzniká žádná konkurenční výhoda ve prospěch některých podniků činných na tomto trhu a na škodu ostatních podniků, které poskytují stejné služby. Kromě toho se zdá, že povolení založit nové SOA není vyhrazeno omezenému počtu organizací, ale že se vydá každé organizaci, která splňuje podmínky připomenuté v bodě 7 tohoto rozsudku.

               43

               Nelze tedy považovat SOA za podniky, kterým dotyčný členský stát přiznává zvláštní nebo výlučná práva ve smyslu čl. 106 odst. 1 SFEU.

               44

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že články 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, o kterou se jedná ve věci v původním řízení a která SOA ukládá systém minimálních sazeb za certifikační služby poskytované podnikům, které se chtějí účastnit zadávání veřejných zakázek na stavební práce.

         Ke svobodě usazování

               45

               Je třeba připomenout, že článek 49 SFEU brání omezením svobody usazování. Toto ustanovení zakazuje jakékoli vnitrostátní opatření, které může státním příslušníkům Unie bránit ve výkonu svobody usazování zaručené Smlouvou, nebo může tento výkon činit méně přitažlivým. Pojem „omezení“ zahrnuje opatření přijatá členským státem, která ač používaná bez rozdílu, ovlivňují přístup na trh pro podniky z jiných členských států, a narušují tak obchod uvnitř Společenství (viz rozsudky ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie, C-518/06, Sb. rozh. s. I-3491, body 63 a 64, jakož i ze dne 7. března 2013, DKV Belgium, C‑577/11, body 31 až 33).

               46

               V projednávané věci ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že se veškeré prvky sporu v původním řízení omezují na jediný členský stát, a to na Italskou republiku. Proto je třeba nejprve ověřit, zda má Soudní dvůr pravomoc rozhodovat v projednávané věci o ustanovení Smlouvy týkajícím se svobody usazování, tedy o článku 49 SFEU (rozsudek ze dne 11. března 2010, Attanasio Group, C-384/08, Sb. rozh. s. I-2055, bod 22).

               47

               Taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která se vztahuje bez rozdílu na italské státní příslušníky a na státní příslušníky jiných členských států, totiž může obecně spadat pod ustanovení o základních svobodách zaručených Smlouvou, pouze pokud se vztahuje na situace, které souvisejí s obchodem mezi členskými státy (viz výše uvedený rozsudek Attanasio Group, bod 23 a citovaná judikatura).

               48

               Nicméně nelze vyloučit, že v projednávaném případě podniky usazené v jiných členských státech než v Italské republice měly nebo mají zájem vykonávat certifikační činnost v tomto členském státě (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Attanasio Group, bod 24).

               49

               Kromě toho i v situaci, ve které jsou všechny skutečnosti soustředěny v jednom členském státě, může být přesto odpověď pro předkládající soud užitečná zejména za předpokladu, že mu vnitrostátní právo ukládá, aby byla vlastním státním příslušníkům přiznána stejná práva, jako jsou práva, která by v téže situaci vyplývala z unijního práva pro státního příslušníka jiného členského státu (viz rozsudek ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C-570/07 a C-571/07, Sb. rozh. s. I-4629, bod 39).

               50

               Pokud jde o článek 51 SFEU, podle něhož jsou z použití ustanovení Smlouvy týkajících se svobody usazování vyloučeny činnosti, které souvisejí s výkonem veřejné moci, je třeba uvést, že tato výjimka není použitelná ve věci v původním řízení.

               51

               Uvedená výjimka je totiž omezena pouze na činnosti, které jsou samy o sobě přímo a specificky spjaty s výkonem veřejné moci (rozsudek ze dne 24. května 2011, Komise v. Belgie, C-47/08, Sb. rozh. s. I-4105, bod 85 a citovaná judikatura).

               52

               Vzhledem k úvahám uvedeným v bodech 28 až 35 tohoto rozsudku nelze tvrdit, že činnosti SOA související s vydáváním osvědčení jsou přímo a specificky spjaty s výkonem veřejné moci.

               53

               Jak uvedl generální advokát v bodech 47 a 48 svého stanoviska, do oblasti působnosti výjimky upravené v článku 51 SFEU totiž nepatří rozhodnutí osvědčit či nikoli technickou kontrolu, která v podstatě pouze potvrzují výsledky technické prohlídky, neboť jednak postrádají rozhodovací nezávislost, která je vlastní výkonu veřejné moci, jednak jsou přijímána v rámci přímého státního dohledu (obdobně viz rozsudek ze dne 22. října 2009, Komise v. Portugalsko, C-438/08, Sb. rozh. s. I-10219, body 41 a 45). Stejně tak pomocná a přípravná úloha svěřená soukromým subjektům ve vztahu k orgánu dohledu nemůže být považována za činnost přímo a konkrétně spjatou s výkonem veřejné moci ve smyslu článku 51 SFEU (viz rozsudek ze dne 29. listopadu 2007, Komise v. Německo, C-404/05, Sb. rozh. s. I-10239, bod 44).

               54

               V projednávané věci ověření technické a finanční způsobilosti podniků podléhajících certifikaci, pravdivosti a obsahu prohlášení, osvědčení a dokumentů předložených osobami, kterým se osvědčení vydává, jakož i trvání podmínek týkajících se osobní situace kandidáta nebo uchazeče ze strany SOA nelze považovat za činnost vycházející z rozhodovací nezávislosti, která je vlastní výkonu výsad veřejné moci. Toto ověření je v celém rozsahu určeno vnitrostátním právním rámcem. Kromě toho se provádí pod přímým státním dohledem a má za cíl usnadnit úlohu veřejných zadavatelů v oblasti zadávání veřejných zakázek na stavební práce, jeho účelem je umožnit jim splnit jejich úlohu při přesné a podrobné znalosti technické i finanční způsobilosti uchazečů.

               55

               Je tedy třeba posoudit vnitrostátní právní úpravu dotčenou ve věci v původním řízení z hlediska článku 49 SFEU .

         – K existenci omezení svobody usazování

               56

               Vnitrostátní pravidla napadená v rámci sporu v původním řízení zakazují podnikům poskytujícím certifikační služby odchýlit se od minimálních sazeb upravených italským právem. Jak uvedl generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, uvedená pravidla mohou činit výkon svobody usazování na trhu těchto služeb podniky usazenými v jiných členských státech než v Italské republice méně atraktivním.

               57

               Uvedený zákaz totiž zbavuje podniky usazené v jiném členském státě než v Italské republice a splňující podmínky stanovené italskou právní úpravou možnosti, že budou účtováním nižších odměn, než jaké stanoví italský zákonodárce, účinněji konkurovat podnikům trvale usazeným v dotyčném členském státě, disponujícím proto většími možnostmi udržet si klientelu než podniky usazené v jiném členském státě (obdobně viz rozsudky ze dne 5. října 2004, CaixaBank Francie, C-442/02, Sb. rozh. s. I-8961, bod 13, jakož i výše uvedený rozsudek Cipolla a další, bod 59).

               58

               Za těchto okolností je třeba na takovou vnitrostátní právní úpravu, o jakou jde ve věci v původním řízení, nahlížet tak, že představuje omezení svobody usazování.

         – K odůvodnění omezení svobody usazování

               59

               Omezení svobody usazování může být přípustné, pokud se ukáže, že odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu, že je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a že nepřekračuje meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (viz výše uvedený rozsudek DKV Belgium, bod 38).

               60

               Unionsoa a italská vláda se domnívají, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení má za cíl zajistit nezávislost SOA, jakož i kvalitu certifikačních služeb, které poskytují. Hospodářská soutěž mezi SOA na úrovni sazeb sjednaných s jejich zákazníky a možnost stanovit tyto sazby na velmi nízkou úroveň by totiž podle nich mohly ohrozit jejich nezávislost ve vztahu k těmto zákazníkům a negativně ovlivnit kvalitu certifikačních služeb.

               61

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že obecný zájem související s ochranou příjemců dotyčných služeb může odůvodnit omezení svobody usazování (viz rozsudek ze dne 30. března 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03, Sb. rozh. s. I-2941, bod 38).

               62

               V projednávané věci jsou na jedné straně SOA pověřeny certifikací podniků, přičemž získání příslušného osvědčení je podmínkou nezbytnou pro účast podniků na zadávání veřejných zakázek na stavební práce. V tomto kontextu má italská právní úprava zajistit neexistenci jakéhokoli obchodního nebo finančního zájmu způsobilého vyvolat zaujaté nebo diskriminační chování vůči těmto podnikům ze strany SOA.

               63

               Na druhé straně, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, SOA nemohou vykonávat jiné než certifikační činnosti. Kromě toho musí mít v souladu s vnitrostátní právní úpravou k dispozici zdroje a postupy vhodné k zajištění účinnosti a poctivosti poskytovaných služeb.

               64

               Právě ve světle ochrany příjemců služeb má mimořádný význam nezávislost SOA ve vztahu ke specifickým zájmům jejich zákazníků. Určité omezení možnosti jednat o cenách služeb se zákazníky může posílit jejich nezávislost.

               65

               Za těchto podmínek je třeba konstatovat, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 58 svého stanoviska, že stanovení minimálních sazeb za poskytování takových služeb má v zásadě zajistit jejich řádnou kvalitu a je vhodné k zajištění dosažení cíle ochrany příjemců uvedených služeb.

               66

               V tomto ohledu je však třeba zdůraznit, že vnitrostátní systém sazeb dotčený v původním řízení a zejména způsob výpočtu minimálních sazeb musí být přiměřený vzhledem k uskutečnění cíle uvedeného v předchozím bodě.

               67

               V projednávané věci italská právní úprava stanoví, že veškerá osvědčení způsobilosti a jejich obnovení, jakož i veškeré dodatečné činnosti týkající se opravy nebo změny tohoto osvědčení, podléhají zaplacení minimálního poplatku, jehož výše se stanoví podle celkové částky a podle počtu obecných nebo zvláštních kategorií, pro něž se o osvědčení žádá.

               68

               Předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda taková právní úprava nepřekračuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení cíle uvedeného v bodě 65 tohoto rozsudku. Za tímto účelem bude muset zohlednit obzvláště způsob výpočtu minimálních sazeb, zejména v závislosti na počtu kategorií prací, pro které se osvědčení vydává.

               69

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba konstatovat, že vnitrostátní právní úprava, o kterou jde v původním řízení, která ukládá SOA minimální sazby za certifikační služby poskytované podnikům, které se chtějí účastnit zadávání veřejných zakázek na stavební práce, představuje omezení svobody usazování ve smyslu článku 49 SFEU, ale taková právní úprava je způsobilá zajistit dosažení cíle ochrany příjemců uvedených služeb. Předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda zvláště s ohledem na způsob výpočtu minimálních sazeb, zejména v závislosti na počtu kategorií prací, pro které se osvědčení vydává, nepřekračuje uvedená vnitrostátní právní úprava meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

         K nákladům řízení

               70

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Články 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, o kterou se jedná ve věci v původním řízení a která společnostem, které mají postavení certifikačních subjektů (Società Organismi di Attestazione), ukládá systém minimálních sazeb za certifikační služby poskytované podnikům, které se chtějí účastnit zadávání veřejných zakázek na stavební práce.

                     Taková vnitrostátní právní úprava představuje omezení svobody usazování ve smyslu článku 49 SFEU, ale je způsobilá zajistit dosažení cíle ochrany příjemců uvedených služeb. Předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda zvláště s ohledem na způsob výpočtu minimálních sazeb, zejména v závislosti na počtu kategorií prací, pro které se osvědčení vydává, nepřekračuje uvedená vnitrostátní právní úprava meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. května 1981. # Amministrazione delle Finanze dello Stato proti Essevi SpA a entreprise Carlo Salengo. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Corte d'appello di Milano - Itálie. # Spojené věci 142 a 143/80.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 6. září 2006. # Italská republika (T-304/04) a Wam SpA (T-316/04) proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Půjčky za sníženou sazbu, jejichž cílem je umožnit usadit se v některých třetích zemích - Ovlivnění obchodu mezi členskými státy a narušení hospodářské soutěže - Odůvodnění. # Spojené věci T-304/04 a T-316/04.

text:
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 6. září 2006 – Itálie a Wam v. Komise
      (Spojené věci T‑304/04 a T‑316/04)
      „Státní podpory – Půjčky za sníženou sazbu, jejichž cílem je umožnit usadit se v některých třetích zemích – Ovlivnění obchodu mezi členskými státy a narušení hospodářské soutěže – Odůvodnění“
      Podpory poskytované státy – Rozhodnutí Komise konstatující neslučitelnost podpory se společným trhem (Článek 87 odst. 1 ES a článek 253 ES) (viz body
         60–78)

      Předmět

         Návrh na zrušení rozhodnutí Komise
               2006/177/ES
                ze dne 19. května 2004, týkajícího se státní podpory C 4/2003 (ex NN 102/2002) poskytnuté Itálií Wam SpA (Úř. věst. 2006,
                  L 63, s. 11)

            Výrok

                  1)

                  Rozhodnutí Komise 2006/177/ES ze dne 19. května 2004, týkající se státní podpory C 4/2003 (ex NN 102/2002) poskytnuté Itálií
                     Wam SpA (Úř. věst. 2006, L 63, s. 11), se zrušuje.

                  2)

                  Ve zbývající části se žaloby zamítají.

                  3)

                  Komise ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení vynaložené ve věci T‑304/04 Italskou republikou a ve věci T‑316/04
                     Wam, včetně nákladů řízení vztahujících se k řízení o předběžných opatřeních.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 14. června 2017.#Verband Sozialer Wettbewerb eV v. TofuTown.com GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Trier.#Řízení o předběžné otázce – Společná organizace trhů se zemědělskými produkty – Nařízení (EU) č. 1308/2013 – Článek 78 a příloha VII část III – Rozhodnutí 2010/791/EU – Definice, označení a obchodní názvy – ‚Mléko‘ a ‚mléčné výrobky‘ – Názvy používané při propagaci čistě rostlinných potravin a jejich uvádění na trh.#Věc C-422/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      14. června 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Společná organizace trhů se zemědělskými produkty — Nařízení (EU) č. 1308/2013 — Článek 78 a příloha VII část III — Rozhodnutí 2010/791/EU — Definice, označení a obchodní názvy — ‚Mléko‘ a ‚mléčné výrobky‘ — Názvy používané při propagaci čistě rostlinných potravin a jejich uvádění na trh“
      Ve věci C‑422/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Landgericht Trier (zemský soud v Trevíru, Německo) ze dne 28. července 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 1. srpna 2016, v řízení

         Verband Sozialer Wettbewerb eV

      proti

         TofuTown.com GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení A. Prechal, předsedkyně senátu, A. Rosas a E. Jarašiūnas (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za TofuTown.com GmbH M. Beugerem, Rechtsanwalt,

               —

               za německou vládu K. Stranz a T. Henzem, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu G. Kanellopoulosem a O. Tsirkinidou, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi A. X. P. Lewisem a D. Triantafyllou, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 78 odst. 2 a přílohy VII části III bodů 1 a 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/2013 ze dne 17. prosince 2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty a zrušují nařízení Rady (EHS) č. 922/72, (EHS) č. 234/79, (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007 (Úř. věst. 2013, L 347, s. 671).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Verband Sozialer Wettbewerb eV (dále jen „VSW“) a společností TofuTown.com GmbH (dále jen „TofuTown“) ohledně žaloby na zdržení se jednání podané VSW.

         Právní rámec

         Unijní právo

         Nařízení č. 1308/2013

               3

               Body 64 a 76 odůvodnění nařízení č. 1308/2013 znějí:

                        „(64)

                        Použití norem pro uvádění zemědělských produktů na trh může přispět ke zlepšení hospodářských podmínek produkce a uvádění na trh a k jakosti těchto produktů. Použití těchto norem je proto v zájmu producentů, obchodníků i spotřebitelů.

                  […]

                        (76)

                        U některých odvětví a produktů jsou definice, označení a obchodní názvy významnými prvky pro určení podmínek hospodářské soutěže. Je proto vhodné stanovit definice, označení a obchodní názvy pro tato odvětví nebo tyto produkty, které by měly být použity pouze v Unii [v Unii pouze] pro uvádění produktů, které splňují odpovídající požadavky, na trh.“

               4

               Uvedené nařízení obsahuje, v části II věnované vnitřnímu trhu, hlavu II, která obsahuje pravidla týkající se uvádění na trh a organizací producentů. Pododdíl 2 oddílu 1 kapitoly I této hlavy je nadepsán „Obchodní normy podle odvětví nebo produktů“ a obsahuje články 74 až 83 tohoto nařízení.

               5

               Článek 78 nařízení č. 1308/2013, nadepsaný „Definice, označení a obchodní názvy u některých odvětví a produktů“, stanoví:
               „1.   Kromě případných použitelných obchodních norem platí, že se použijí definice, označení a obchodní názvy stanovené v příloze VII na tato odvětví nebo produkty:
               […]

                        c)

                        mléko a mléčné výrobky určené pro lidskou spotřebu,

                  […]
               2.   Definice, označení nebo obchodní názvy stanovené v příloze VII lze v Unii použít pro uvádění na trh pouze v případě produktu, který splňuje odpovídající požadavky stanovené v uvedené příloze.
               3.   Komisi je svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci […], pokud jde o změny definic a obchodních názvů stanovených v příloze VII, odchylky od nich a výjimky z nich. Tyto akty v přenesené pravomoci jsou přísně omezeny na prokázané potřeby vyplývající z vyvíjející se poptávky spotřebitelů, technického pokroku nebo nutnosti inovace produktů.
               […]
               5.   S cílem zohlednit očekávání spotřebitelů a vývoj na trhu s mléčnými výrobky je Komisi svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci, kterými vymezí mléčné výrobky, u nichž se v případě, že jsou vyrobeny z jiného než kravského mléka, má uvést druh zvířete, od něhož mléko pochází, a kterými stanoví příslušná nezbytná pravidla.“

               6

               Pododdíl 5 oddílu 1 kapitoly I hlavy II části II nařízení č. 1308/2013 je nadepsán „Společná ustanovení“. Článek 91 tohoto nařízení, který se nachází v tomto pododdílu 5, upřesňuje:
               „Komise může přijmout prováděcí akty, kterými:

                        a)

                        sestaví seznam mléka a mléčných výrobků uvedených v příloze VII části III bodu 5 druhém pododstavci […] na základě orientačních seznamů produktů, o nichž se členské státy domnívají, že na jejich území vyhovují uveden[ému] ustanoven[í], a jež členské státy zašlou Komisi;

                  […]“

               7

               Příloha VII uvedeného nařízení je nadepsána „Definice, označení a obchodní názvy produktů podle článku 78“. V úvodním pododstavci tato příloha upřesňuje, že pro účely této přílohy se „obchodním názvem“ rozumí mimo jiné „název potraviny ve smyslu článku [17] nařízení [Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1169/2011 ze dne 25. října 2011 o poskytování informací o potravinách spotřebitelům, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a o zrušení směrnice Komise 87/250/EHS, směrnice Rady 90/496/EHS, směrnice Komise 1999/10/ES, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES, směrnic Komise 2002/67/ES a 2008/5/ES a nařízení Komise (ES) č. 608/2004 (Úř. věst. 2011, L 304, s. 18)]“.

               8

               Část III této přílohy VII je nadepsána „Mléko a mléčné výrobky“. Tato část stanoví:

                        „1.

                        ‚Mlékem‘ se rozumí výhradně běžná tekutina vylučovaná mléčnou žlázou získaná z jednoho nebo více dojení bez toho, aby se do ní cokoli přidávalo nebo z ní odebíralo.
                        Výraz ‚mléko‘ se však může použít:

                                 a)

                                 pro mléko, které bylo zpracováno, aniž bylo pozměněno jeho složení, nebo pro mléko, jehož obsah tuku byl standardizován […];

                                 b)

                                 v souvislosti se slovem nebo slovy pro označení druhu, jakostní třídy, původu nebo zamýšleného způsobu použití takového mléka nebo pro popis fyzikálního zpracování nebo úpravy složení, kterým se podrobilo, za předpokladu, že se tato úprava omezuje na přidání nebo odebrání přirozených složek mléka.

                        2.

                        Pro účely této části se ‚mléčnými výrobky‘ rozumějí výrobky získané výlučně z mléka, přičemž se však mohou přidávat další látky nezbytné pro jejich výrobu, pokud tyto látky nejsou použity za účelem úplného nebo částečného nahrazení jakékoli mléčné složky.
                        Výhradně pro mléčné výrobky se vyhrazují:

                                 a)

                                 tyto názvy používané ve všech stadiích uvádění na trh:

                                          i)

                                          syrovátka,

                                          ii)

                                          smetana,

                                          iii)

                                          máslo,

                                          iv)

                                          podmáslí,

                                    […]

                                          viii)

                                          sýr,

                                          ix)

                                          jogurt,

                                    […]

                                 b)

                                 názvy skutečně používané pro mléčné výrobky ve smyslu […] článku 17 [nařízení č. 1169/2011].

                        3.

                        Pojem ‚mléko‘ a označení používaná pro mléčné výrobky se mohou používat i v souvislosti se slovem nebo slovy pro označení složených produktů, u nichž žádná část nenahrazuje a ani nemá nahrazovat žádnou složku mléka a jejichž základní součástí ve smyslu množství nebo charakteristiky produktu je mléko nebo mléčný výrobek.

                        4.

                        Pokud nejde o kravské mléko, uvede se druh zvířete, z něhož mléko pochází.

                        5.

                        Označení podle bodů 1, 2 a 3 se mohou používat pouze pro produkty uvedené v uvedeném bodu.
                        Toto ustanovení se však nepoužije na označování produktů, jejichž přesná povaha vyplývá jasně z tradičního používání, nebo pokud se označení jasně používají pro popis charakteristické vlastnosti produktu.

                        6.

                        Pro jiné produkty, než jsou produkty uvedené v bodech 1, 2 a 3 této části, se nesmí použít žádná etiketa, obchodní dokument, propagační materiál ani žádná forma reklamy […], ani jakýkoli způsob obchodní úpravy uvádějící, naznačující nebo vyvolávající dojem, že daný produkt je produktem odvětví mléka a mléčných výrobků.

                  […]“

               9

               Ustanovení části III přílohy VII nařízení č. 1308/2013 přebírají v podstatě beze změn ustanovení, která byla dříve obsažena v příloze XII nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 ze dne 22. října 2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty (jednotné nařízení o společné organizaci trhů) (Úř. věst. 2007, L 299, s. 1), které převzalo v podstatě beze změn ustanovení nařízení Rady (EHS) č. 1898/87 ze dne 2. července 1987 o ochraně označení používaných při uvádění mléka a mléčných výrobků na trh (Úř. věst. 1987, L 182, s. 36).

         Rozhodnutí 2010/791/EU

               10

               Rozhodnutí Komise 2010/791/EU ze dne 20. prosince 2010, kterým se stanoví seznam produktů uvedených v bodě III odst. 1 druhém pododstavci přílohy XII nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 (Úř. věst. 2010, L 336, s. 55), podle svého článku 1 v příloze I uvádí produkty, které na území Unie odpovídají produktům uvedeným v tomto ustanovení.

               11

               Bod 3 odůvodnění tohoto rozhodnutí upřesňuje:
               „Členské státy musí oznámit Komisi předběžný seznam produktů, které považují za takové, že na jejich území odpovídají kritériím pro […] výjimku […] Uvedený seznam by měl zahrnovat označení příslušných produktů podle jejich tradičního používání v různých jazycích Unie, aby bylo možné používat tato označení ve všech členských státech, […]“

               12

               V souladu s čl. 230 odst. 1 prvním pododstavcem a odstavcem 2 nařízení č. 1308/2013 bylo nařízení č. 1234/2007 prvně uvedeným nařízením zrušeno a odkazy na nařízení č. 1234/2007 se považují za odkazy na nařízení č. 1308/2013. Rozhodnutí 2010/791 tedy nyní stanoví seznam produktů uvedených v příloze VII části III bodě 5 druhém pododstavci posledně uvedeného nařízení.

         Nařízení č. 1169/2011

               13

               Článek 17 nařízení č. 1169/2011, nadepsaný „Název potraviny“, v odstavci 1 stanoví:
               „Názvem potraviny je její zákonný název. Pokud takový název neexistuje, je názvem potraviny její vžitý název a v případě, že neexistuje nebo se nepoužívá, uvede se popisný název dané potraviny.“

         Německé právo

               14

               Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (zákon proti nekalé hospodářské soutěži), ve znění použitelném na spor v původním řízení, v § 3a stanoví:
               „Každý, kdo poruší právní předpis, který upravuje mimo jiné chování na trhu v zájmu tržních subjektů, se dopouští nekalého jednání, pokud porušení může citelně narušit zájmy spotřebitelů, jiných tržních subjektů nebo soutěžitelů.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               15

               VSW je německé sdružení, jehož posláním je zejména bojovat proti nekalé hospodářské soutěži. TofuTown je společnost, která se zabývá výrobou a distribucí vegetariánských/veganských potravin. Propaguje a distribuuje konkrétně čistě rostlinné produkty pod názvy „Soyatoo tofu máslo“, „rostlinný sýr“, „Veggie-Cheese“, „Cream“ a dalšími podobnými názvy.

               16

               VSW, které má za to, že propagace těchto čistě rostlinných produktů ze strany TofuTown porušuje pravidla hospodářské soutěže, podalo proti této společnosti žalobu na zdržení se jednání k Landgericht Trier (zemský soud v Trevíru, Německo), v níž se dovolává porušení § 3a zákona proti nekalé hospodářské soutěži, ve spojení s přílohou VII částí III body 1 a 2 a článkem 78 nařízení č. 1308/2013.

               17

               TofuTown naproti tomu tvrdí, že její reklama na rostlinné výrobky s dotčenými názvy tato ustanovení unijního práva neporušuje, jelikož způsob, jak spotřebitel chápe tato označení, se v posledních letech výrazně změnil a jelikož nepoužívá označení jako „máslo“ nebo „cream“ samostatně, ale vždy ve spojení s výrazy odkazujícími na rostlinný původ dotčených produktů, jako například „tofu máslo“ nebo „rice spray cream“.

               18

               Předkládající soud odkazuje na rozsudek ze dne 16. prosince 1999, UDL (C‑101/98, EU:C:1999:615), v němž Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že nařízení č. 1898/87 brání použití označení „sýr“ pro mléčný výrobek, ve kterém byl mléčný tuk nahrazen tukem rostlinného původu, a to i pokud je toto označení doplněno popisnými údaji. Klade si však otázku, jak je třeba vykládat článek 78 nařízení č. 1308/2013, ve spojení s přílohou VII částí III body 1 a 2 tohoto nařízení, pro účely rozhodnutí sporu, který mu byl předložen.

               19

               Za těchto podmínek se Landgericht Trier (zemský soud v Trevíru) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Může se čl. 78 odst. 2 nařízení č. 1308/2013 vykládat v tom smyslu, že definice, označení nebo obchodní názvy stanovené v příloze VII nemusí splňovat příslušné požadavky této přílohy, pokud jsou tyto definice, označení nebo obchodní názvy doplněné vysvětlujícími nebo popisnými údaji (jako například ‚tofu máslo‘ pro čistě rostlinný výrobek)?

                        2)

                        Musí se příloha VII část III bod 1 nařízení č. 1308/2013 vykládat v tom smyslu, že výrazem ‚mléko‘ se rozumí výhradně běžná tekutina vylučovaná mléčnou žlázou získaná z jednoho nebo více dojení bez toho, aby se do ní cokoli přidávalo nebo z ní odebíralo, nebo se výraz ‚mléko‘ může používat – případně s připojením vysvětlujících pojmů jako například ‚sójové mléko‘ – i při uvádění na trh rostlinných (veganských) výrobků?

                        3)

                        Musí se příloha VII část III bod 2 k článku 78 nařízení č. 1308/2013 vykládat v tom smyslu, že názvy uvedené jmenovitě pod bodem 2 písm. a), zejména ‚syrovátka‘, ‚smetana‘ [‚Rahm‘ v německém jazyce], ‚máslo‘, ‚podmáslí‘, ‚sýr‘, ‚jogurt‘ nebo pojem ‚šlehačka‘ [‚Sahne‘ v německém jazyce] atd., jsou vyhrazeny výlučně pro mléčné výrobky nebo mohou do působnosti přílohy VII části III bodu 2 nařízení (EU) č. 1308/2013 patřit i čistě rostlinné/veganské produkty, které byly vyrobeny bez (živočišného) mléka?“

         K předběžným otázkám

               20

               Podstatou tří otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 78 odst. 2 a příloha VII část III nařízení č. 1308/2013 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby výraz „mléko“ a názvy, které toto nařízení vyhrazuje výlučně pro mléčné výrobky, byly užívány, při uvádění na trh nebo v reklamě, pro označení čistě rostlinného produktu, a to i pokud jsou tyto názvy doplněny vysvětlujícími nebo popisnými údaji o rostlinném původu dotčeného produktu.

               21

               Podle čl. 78 odst. 2 uvedeného nařízení lze definice, označení nebo obchodní názvy stanovené v příloze VII tohoto nařízení použít v Unii pro uvádění na trh pouze v případě produktu, který splňuje odpovídající požadavky stanovené v uvedené příloze.

               22

               Část III této přílohy VII je věnována mléku a mléčným výrobkům. Pokud jde o mléko, tato část III v bodě 1 prvním pododstavci stanoví, že „mlékem“ se rozumí „výhradně běžná tekutina vylučovaná mléčnou žlázou získaná z jednoho nebo více dojení bez toho, aby se do ní cokoli přidávalo nebo z ní odebíralo“. Druhý pododstavec tohoto bodu však upřesňuje v písmeni a), že výraz „mléko“ se může použít „pro mléko, které bylo zpracováno, aniž bylo pozměněno jeho složení, nebo pro mléko, jehož obsah tuku byl standardizován“, a v písmeni b), že tento výraz se může použít „v souvislosti se slovem nebo slovy pro označení druhu, jakostní třídy, původu nebo zamýšleného způsobu použití takového mléka nebo pro popis fyzikálního zpracování nebo úpravy složení, kterým se podrobilo, za předpokladu, že se tato úprava omezuje na přidání nebo odebrání přirozených složek mléka“.

               23

               Ze znění tohoto bodu 1 tedy jasně vyplývá, že označení „mléko“ nelze v zásadě legálně použít pro označení čistě rostlinného produktu, jelikož mléko je ve smyslu tohoto ustanovení produkt živočišného původu, což vyplývá rovněž z přílohy VII části III bodu 4 nařízení č. 1308/2013, který stanoví, že pokud nejde o kravské mléko, uvede se druh zvířete, z něhož mléko pochází, jakož i z čl. 78 odst. 5 tohoto nařízení, který svěřuje Komisi pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci, kterými vymezí mléčné výrobky, u nichž se v případě, že jsou vyrobeny z jiného než kravského mléka, má uvést druh zvířete, od něhož mléko pochází.

               24

               Z tohoto znění dále vyplývá, že vysvětlující či popisné údaje, které mají informovat o rostlinném původu dotčeného produktu, jako je „sójový“ nebo „tofu“, o které se jedná v původním řízení, nepatří mezi výrazy, které lze použít společně s označením „mléko“ podle uvedeného bodu 1 druhého pododstavce písm. b), jelikož úpravy složení mléka, které mohou podle tohoto ustanovení doplňující údaje označovat, jsou omezeny na přidání nebo odebrání přirozených složek mléka, což nezahrnuje úplné nahrazení mléka čistě rostlinným produktem.

               25

               Pokud jde o mléčné výrobky, příloha VII část III bod 2 nařízení č. 1308/2013 v prvním pododstavci uvádí, že „mléčnými výrobky“ se rozumí „výrobky získané výlučně z mléka, přičemž se však mohou přidávat další látky nezbytné pro jejich výrobu, pokud tyto látky nejsou použity za účelem úplného nebo částečného nahrazení jakékoli mléčné složky“. Druhý pododstavec tohoto bodu kromě toho upřesňuje, že „výhradně pro mléčné výrobky“ se vyhrazují jednak názvy používané ve všech stadiích uvádění na trh, které jsou v tomto ustanovení vyjmenované pod písmenem a), přičemž tento výčet zahrnuje názvy „syrovátka“, „smetana“, „máslo“, „podmáslí“, „sýr“ a „jogurt“, a jednak mimo jiné názvy ve smyslu článku 17 nařízení č. 1169/2011 „skutečně používané pro mléčné výrobky“.

               26

               Ze znění tohoto bodu 2 tedy vyplývá, že vzhledem k tomu, že „mléčný výrobek“ je získán výlučně z mléka, musí obsahovat mléčné složky. V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že mléčný výrobek, v němž byla jakákoliv mléčná složka nahrazena, byť jen částečně, nemůže být označen jedním z názvů uvedených v příloze VII části III bodě 2 druhém pododstavci písm. a) nařízení č. 1308/2013 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, body 20 až 22). Totéž platí a fortiori v zásadě pro čistě rostlinný produkt, jelikož takový produkt neobsahuje z povahy věci žádnou mléčnou složku.

               27

               Názvy uvedené v příloze VII části III bodě 2 druhém pododstavci písm. a) uvedeného nařízení, jako je „syrovátka“, „smetana“, „máslo“, „sýr“ a „jogurt“, které zmiňuje předkládající soud, tedy nemohou být legálně použity k označení čistě rostlinného produktu.

               28

               Stejný zákaz platí na základě přílohy VII části III bodu 2 druhého pododstavce písm. b) téhož nařízení pro názvy ve smyslu článku 17 nařízení č. 1169/2011 skutečně používané pro mléčné výrobky. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle tohoto čl. 17 odst. 1 je názvem potraviny její zákonný název nebo, pokud takový název neexistuje, její vžitý název a v případě, že neexistuje nebo se nepoužívá, popisný název.

               29

               I když německý výraz „Sahne“ – který předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce odlišuje od výrazu „Rahm“, který je uveden v příloze VII části III bodě 2 druhém pododstavci písm. a) bodě ii) nařízení č. 1308/2013 – stejně jako francouzský výraz „chantilly“ (šlehačka) není uveden mezi názvy mléčných výrobků vyjmenovanými v příloze VII části III bodě 2 druhém pododstavci písm. a) nařízení č. 1308/2013, nic to nemění na tom, že tento výraz označuje smetanu, kterou lze ušlehat.

               30

               Jedná se tedy o název ve smyslu článku 17 nařízení č. 1169/2011, skutečně používaný pro mléčný výrobek. Ani uvedený výraz tedy nelze v zásadě legálně použít pro označení čistě rostlinného produktu.

               31

               Pokud jde o to, zda pro účely posouzení legality použití názvu „mléko“ nebo názvů vyhrazených nařízením č. 1308/2013 výhradně mléčným výrobkům pro označení čistě rostlinného produktu, má případně význam doplnění vysvětlujících nebo popisných údajů o rostlinném původu dotčeného výrobku, jako je „sójový“ nebo „tofu“, které zmiňuje předkládající soud, je třeba uvést, že příloha VII část III bod 3 tohoto nařízení stanoví, že „[p]ojem ‚mléko‘ a označení používaná pro mléčné výrobky se mohou používat i v souvislosti se slovem nebo slovy pro označení složených produktů, u nichž žádná část nenahrazuje ani nemá nahrazovat žádnou složku mléka a jejichž základní součástí ve smyslu množství nebo charakteristiky produktu je mléko nebo mléčný výrobek“.

               32

               Tyto podmínky však čistě rostlinné produkty nesplňují, jelikož neobsahují mléko ani mléčný výrobek. Uvedený bod 3 tedy nemůže sloužit jako základ toho, aby byl k označení čistě rostlinného produktu legálně použit název „mléko“ nebo názvy vyhrazené výhradně pro mléčné výrobky společně s vysvětlujícím nebo popisným údajem o rostlinném původu dotčeného výrobku.

               33

               Kromě toho, i když podle přílohy VII části III bodu 5 prvního pododstavce nařízení č. 1308/2013 nemohou být názvy uvedené v bodech 1, 2 a 3 této části III používány pro jiné produkty, než které jsou v nich uvedeny, druhý pododstavec tohoto bodu 5 stanoví, že tento první pododstavec se „nepoužije na označování produktů, jejichž přesná povaha vyplývá jasně z tradičního používání, nebo pokud se označení jasně používají pro popis charakteristické vlastnosti produktu“.

               34

               Seznam produktů, o nichž hovoří posledně uvedené ustanovení, byl na základě čl. 121 písm. b) bodu i) nařízení č. 1234/2007, nyní v podstatě čl. 91 prvního pododstavce písm. a) nařízení č. 1308/2013, stanoven v příloze I rozhodnutí 2010/791. Pod výjimku stanovenou v tomto druhém pododstavci tedy spadají pouze produkty vyjmenované v této příloze.

               35

               V projednávaném případě je třeba uvést, že tento seznam neobsahuje odkaz na sóju nebo na tofu.

               36

               Kromě toho, i když uvedený seznam zmiňuje ve francouzském jazyce výrobek nazvaný „crème de riz“, v anglickém jazyce nezmiňuje výrobek nazvaný „rice spray cream“, který uvádí předkládající soud jako jeden z výrobků dotčených v původním řízení, ani výrobek nazvaný „rice cream“. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že z bodu 3 odůvodnění rozhodnutí 2010/791 v podstatě vyplývá, že seznam, který toto rozhodnutí stanoví, obsahuje produkty, u nichž členské státy určily, že na jejich příslušných územích odpovídají kritériím stanoveným přílohou VII částí III bodem 5 druhým pododstavcem nařízení č. 1308/2013 a že označení dotčených produktů jsou uvedena podle jejich tradičního používání v různých jazycích Unie. Skutečnost, že v případě názvu „crème de riz“ ve francouzském jazyce bylo uznáno, že uvedeným kritériím odpovídá, neznamená, že název „rice cream“ jim odpovídá také.

               37

               Kromě toho je třeba uvést, že i když z uvedeného seznamu vyplývá, že používat v názvu produktu výraz „cream“ s doplňujícím výrazem je za určitých podmínek dovoleno, zejména k označení alkoholických nápojů nebo polévek, zdá se, že takový název jako je „rice spray cream“, dotčený v původním řízení, žádnou z těchto podmínek nesplňuje. Stejně tak, i když používání výrazu „creamed“ s označením rostlinného produktu je povoleno, je tomu tak pouze tehdy, když „termín ‚creamed‘ označuje charakteristickou texturu produktu“.

               38

               Zdá se tedy, že žádný z produktů, které uvádí jako příklad předkládající soud, nefiguruje na uvedeném seznamu a na žádné z označení, která tento soud cituje, se tudíž nevtahuje výjimka stanovená v příloze VII části III bodě 5 druhém pododstavci nařízení č. 1308/2013, což musí nicméně uvedený soud v případě každého z produktů dotčených v původním řízení ověřit.

               39

               Kromě toho čl. 78 odst. 3 nařízení č. 1308/2013 stanoví, že Komisi je za účelem reagování na prokázané potřeby vyplývající z vyvíjející se poptávky spotřebitelů, technického pokroku nebo nutnosti inovace produktů svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci, pokud jde o změny definic a obchodních názvů stanovených v příloze VII tohoto nařízení, odchylky od nich a výjimky z nich. Takový akt však Komise v souvislosti s definicemi a obchodními názvy mléka a mléčných výrobků dosud nepřijala.

               40

               Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že název „mléko“ a názvy vyhrazené výlučně pro mléčné výrobky nelze legálně používat k označení čistě rostlinného produktu, ledaže je tento produkt uveden na seznamu v příloze I rozhodnutí 2010/791, přičemž doplnění takových popisných nebo vysvětlujících údajů o rostlinném původu dotčeného produktu, o jaké se jedná v původním řízení, nemá na takový zákaz vliv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, body 25 až 28).

               41

               Z článku 78 odst. 2 ve spojení s přílohou VII částí III bodem 6 prvním pododstavcem nařízení č. 1308/2013 kromě toho vyplývá, že tento zákaz platí jak pro uvádění na trh, tak pro reklamu.

               42

               Na rozdíl od toho, co tvrdí TofuTown, výklad uvedený v bodech 40 a 41 tohoto rozsudku podporují cíle uvedeného nařízení, a tento výklad nenaráží na zásadu proporcionality ani na zásadu rovného zacházení.

               43

               Jak vyplývá z bodů 64 a 76 téhož nařízení, cíle sledované dotčenými ustanoveními spočívají zejména ve zlepšení hospodářských podmínek produkce a uvádění na trh a jakosti těchto produktů v zájmu producentů, obchodníků i spotřebitelů, ochraně spotřebitelů a zachování podmínek hospodářské soutěže. Tato ustanovení tím, že stanoví, že pouze produkty odpovídající požadavkům, které stanoví, mohou být označeny názvem „mléko“ a názvy vyhrazenými výlučně pro mléčné výrobky, a to i pokud jsou tyto názvy doplněny takovými vysvětlujícími nebo popisnými údaji, o jaké se jedná v původním řízení, přispívají k dosažení těchto cílů.

               44

               Při neexistenci takového omezení by totiž tyto názvy neumožňovaly identifikovat s jistotou produkty, které mají specifické vlastnosti související s přirozeným složením živočišného mléka, což by vzhledem k nebezpečí záměny, které by to vyvolalo, bylo v rozporu s ochranou spotřebitelů. Bylo by to rovněž v rozporu s cílem zlepšení hospodářských podmínek produkce a uvádění na trh, jakož i jakosti „mléka“ a „mléčných výrobků“.

               45

               Pokud jde o zásadu proporcionality, ta vyžaduje, aby akty unijních orgánů byly způsobilé k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou a nepřekračovaly meze toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. prosince 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, bod 30, jakož i ze dne 17. března 2011, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, bod 79 a citovaná judikatura).

               46

               Vzhledem k tomu, že unijní zákonodárce má v oblasti společné zemědělské politiky širokou posuzovací pravomoc, která odpovídá politické odpovědnosti, již mu přiznávají články 40 SFEU až 43 SFEU, na legalitu opatření přijatého v této oblasti může mít vliv pouze zjevně nepřiměřená povaha takového opatření ve vztahu k cíli, jejž příslušný orgán zamýšlí sledovat (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. prosince 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, bod 31, jakož i ze dne 17. října 2013, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, bod 48).

               47

               Jak již bylo uvedeno v bodě 43 tohoto rozsudku, sledují ustanovení, o jejichž výklad žádá předkládající soud, zlepšení hospodářských podmínek produkce a uvádění na trh předmětných produktů a jejich jakosti, ochranu spotřebitelů a zachování podmínek hospodářské soutěže.

               48

               Skutečnost, že možnost používat při uvádění na trh nebo v reklamě název „mléko“ a názvy vyhrazené výlučně pro mléčné výrobky mají pouze produkty, které odpovídají požadavkům stanoveným přílohou VII části III nařízení č. 1308/2013, zaručuje zejména výrobcům uvedených produktů rovné podmínky hospodářské soutěže a jejich spotřebitelům, že produkty označené uvedenými názvy všechny splňují stejné jakostní normy, a zároveň je chrání před jakoukoliv záměnou v souvislosti se složením produktů, které si chtějí koupit. Dotčená ustanovení jsou tedy způsobilá k dosažení těchto cílů. Kromě toho nepřekračují meze toho, co je nezbytné k jejich dosažení, jelikož doplnění popisných nebo vysvětlujících údajů k těmto názvům pro označení produktů, které neodpovídají uvedeným požadavkům, nemůže, jak již Soudní dvůr rozhodl, s jistotou zabránit každému nebezpečí záměny u spotřebitele. Dotčená ustanovení tedy neporušují zásadu proporcionality (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, body 32 až 34).

               49

               Zásada rovného zacházení vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (rozsudek ze dne 6. prosince 2005, ABNA a další, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04, EU:C:2005:741, bod 63, jakož i v tomto smyslu rozsudek ze dne 30. června 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, bod 46).

               50

               V projednávaném případě nelze skutečnost, že výrobci vegetariánských nebo veganských náhražek masa či ryb nepodléhají, podle společnosti TofuTown, pokud jde o používání obchodních názvů, omezením srovnatelným s omezeními, kterým podléhají výrobci vegetariánských nebo veganských náhražek mléka či mléčných výrobků na základě přílohy VII části III nařízení č. 1308/2013, považovat za skutečnost odporující zásadě rovného zacházení.

               51

               Každé odvětví společné organizace trhů se zemědělskými produkty zavedené uvedeným nařízením má totiž svá specifika. Srovnání technických mechanismů použitých pro právní úpravu různých odvětví trhu tedy nemůže představovat platný základ pro prokázání výtky nerovného zacházení s odlišnými výrobky, které podléhají odlišným pravidlům (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. října 1982, Lion a další, 292/81 a 293/81, EU:C:1982:375, bod 24, jakož i ze dne 30. června 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, bod 49). Mléko a mléčné výrobky přitom patří do jiného odvětví než různé druhy masa a výrobky z ryb, které patří dokonce do jiné společné organizace trhů.

               52

               Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 78 odst. 2 a příloha VII část III nařízení č. 1308/2013 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby výraz „mléko“ a názvy, které toto nařízení vyhrazuje výlučně pro mléčné výrobky, byly užívány, při uvádění na trh nebo v reklamě, pro označení čistě rostlinného produktu, a to i pokud jsou tyto názvy doplněny vysvětlujícími nebo popisnými údaji o rostlinném původu dotčeného produktu, ledaže je tento produkt uveden v příloze I rozhodnutí 2010/791.

         K nákladům řízení

               53

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                     Článek 78 odst. 2 a příloha VII část III nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/2013 ze dne 17. prosince 2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty a zrušují nařízení Rady (EHS) č. 922/72, (EHS) č. 234/79, (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007, musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby výraz „mléko“ a názvy, které toto nařízení vyhrazuje výlučně pro mléčné výrobky, byly užívány, při uvádění na trh nebo v reklamě, pro označení čistě rostlinného produktu, a to i pokud jsou tyto názvy doplněny vysvětlujícími nebo popisnými údaji o rostlinném původu dotčeného produktu, ledaže je tento produkt uveden v příloze I rozhodnutí Komise 2010/791/EU ze dne 20. prosince 2010, kterým se stanoví seznam produktů uvedených v bodě III odst. 1 druhém pododstavci přílohy XII nařízení Rady (ES) č. 1234/2007.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.