title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 18. července 2013. # Eurofit SA proti Bureau d'intervention et de restitution belge (BIRB). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgie. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce - Zemědělství - Společná organizace trhů - Nařízení (EHS) č. 3665/87 - Vývozní náhrady - Zpronevěření zboží určeného k vývozu - Povinnost vývozce vrátit náhrady - Opomenutí příslušných orgánů sdělit informace o spolehlivosti smluvního partnera, který je podezřelý z podvodu - Případ vyšší moci - Neexistence. # Věc C-99/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      18. července 2013 (
            *1
         )
      „Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce — Zemědělství — Společná organizace trhů — Nařízení (EHS) č. 3665/87 — Vývozní náhrady — Zpronevěření zboží určeného k vývozu — Povinnost vývozce vrátit náhrady — Opomenutí příslušných orgánů sdělit informace o spolehlivosti smluvního partnera, který je podezřelý z podvodu — Případ vyšší moci — Neexistence“
      Ve věci C-99/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím tribunal de première instance de Bruxelles (Belgie) ze dne 9. února 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 24. února 2012, v řízení

         Eurofit SA

      proti

         Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB),

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení M. Berger, předsedkyně senátu, E. Levits a J.-J. Kasel (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Eurofit SA S. Woog, avocate,

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs a J.-C. Halleuxem, jako zmocněnci, ve spolupráci s B. De Moorem a V. van Steenkiste, avocats,

               —

               za Evropskou komisi B. Burggraafem a D. Triantafyllouem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu pojmu „vyšší moc“ ve smyslu nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 351, s. 1), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2945/94 ze dne 2. prosince 1994 (Úř. věst. L 310, s. 57, dále jen „nařízení č. 3665/87“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Eurofit SA (dále jen „Eurofit“) a Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB) (Belgický úřad pro výplatu náhrad) ve věci vymáhání vývozních náhrad vyplacených této společnosti na základě padělaných dokumentů.

         Právní rámec

               3

               První a druhý bod odůvodnění nařízení č. 2945/94 zněly takto:
               „vzhledem k tomu, že platná právní úprava Společenství stanoví, že vývozní náhrady jsou poskytovány pouze na základě objektivních kritérií, zejména co se týče množství, povahy a vlastností vyváženého produktu a jeho zeměpisného místa určení; že ve světle získaných zkušeností je třeba posílit boj proti nesrovnalostem, a zejména proti podvodům škodícím rozpočtu Společenství; že je nezbytné za tímto účelem stanovit opatření k navrácení neoprávněně vyplacených částek a sankce, které přimějí vývozce k dodržování právní úpravy Společenství;
               vzhledem k tomu, že za účelem řádného fungování systému vývozních náhrad musí být sankce uplatněny nezávisle na subjektivním aspektu zavinění; že by nicméně mělo být v některých případech upuštěno od uložení sankce, zejména pokud se jedná o zjevné, příslušným orgánem uznané pochybení, a že by měly být stanoveny přísnější sankce pro případy úmyslných aktů“. (neoficiální překlad)

               4

               Nařízení č. 3665/87 stanovilo pro hospodářské subjekty vyvážející zemědělské produkty mimo území Evropské unie možnost získat vývozní náhrady.

               5

               Článek 5 nařízení č. 3665/87 stanovil:
               „1.   Kromě toho, že je výplata rozlišené nebo nerozlišené náhrady podmíněna tím, že produkt opustil celní území Společenství, je dále vázána na to, že byl produkt, s výjimkou případu, kdy zanikl v průběhu dopravy v důsledku případu vyšší moci, dovezen do třetí země, a případně do určené třetí země, ve lhůtě dvanácti měsíců po datu přijetí vývozního prohlášení:
               […]
               3.   Pokud byl produkt poté, co opustil celní území Společenství, zničen při přepravě následkem vyšší moci,

                        —

                        vyplatí se v případě rozlišené náhrady část náhrady stanovená v souladu s článkem 20,

                        —

                        vyplatí se v případě nerozlišené náhrady náhrada v plné výši.“ (neoficiální překlad)

               6

               Článek 11 odst. 1 téhož nařízení uváděl:
               „Pokud je zjištěno, že za účelem poskytnutí vývozní náhrady vývozce požádal o náhradu vyšší, než je příslušná náhrada, je splatnou náhradou pro daný vývoz náhrada pro skutečný vývoz, snížená o částku odpovídající:

                        a)

                        polovině rozdílu mezi požadovanou náhradou a náhradou příslušející za skutečný vývoz;

                        b)

                        dvojnásobku rozdílu mezi požadovanou náhradou a příslušející náhradou, pokud vývozce úmyslně dodal nepravdivé údaje.
                        […]
                        Odpovídající sankce stanovená v bodě a) se neuplatní:

                                 —

                                 v případě vyšší moci,

                                 —

                                 v některých výjimečných případech vyznačujících se okolnostmi, které nejsou v moci vývozce a které nastanou po přijetí vývozního nebo platebního prohlášení příslušnými orgány, a za podmínky, že jakmile vývozce tyto okolnosti zjistí a ve lhůtě stanovené v čl. 47 odst. 2, o tom uvědomí příslušné orgány, ledaže by tyto orgány již zjistily nesrovnalost požadované náhrady,

                                 —

                                 v případě zjevného a příslušným orgánem uznaného pochybení ohledně požadované náhrady.

                           […]
                        Pokud snížení uvedené v bodech a) nebo b) vede k záporné částce, bude tato záporná částka uhrazena vývozcem.

                           […]“ (neoficiální překlad)

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               7

               Eurofit je společnost založená podle belgického práva, která působí v odvětví zpracování mléka a vývozu mléčných výrobků do třetích zemí.

               8

               V červenci 1996 vyvezla společnost Eurofit máslo do Albánie přes území Itálie. Zboží mělo být přepraveno nákladním automobilem až do Bari (Itálie) a dále lodí až do Albánie.

               9

               Italským prostředníkem pověřeným vývozem byla italská společnost Di Fenza & Figli (dále jen „Di Fenza“). Zboží mělo být zaplaceno před dodáním a částka náhrady měla být kryta bankovní zárukou.

               10

               Při první dodávce vznikly pochybnosti o spolehlivosti prostředníka. Zboží bylo totiž přesměrováno do Neapole (Itálie), místo uskladnění nebylo známo a mezi tímto městem a Albánií neexistovala žádná námořní doprava.

               11

               Společnost Eurofit, která kontaktovala belgické konzulární úřady v Neapoli, rozhodla o návratu nákladního automobilu se zbožím a informovala o tomto rozhodnutí BIRB.

               12

               Společnost Eurofit poté, co se jí dostalo ujištění od uvedeného prostředníka, vyslala nový nákladní automobil s 22 tunami másla. Tento nákladní automobil dorazil do Bari dne 14. srpna 1996.

               13

               Dne 10. září 1996 BIRB potvrdil společnosti Eurofit, že obdržel dokument T5 s nezbytnými razítky příslušných orgánů a vyplatil první vývozní náhradu ve výši 1521670 BEF.

               14

               Společnost Di Fenza kromě toho předala společnosti Eurofit dokument italského ministerstva financí adresovaný BIRB a dokument o uvedení vyváženého zboží do oběhu v Albánii.

               15

               Společnost Eurofit uskutečnila dne 26. září 1996 druhou dodávku, kterou společnost Di Fenza zaplatila v hotovosti. Nicméně se ukázalo, že šek vystavený jako záruka za náhradu je nekrytý.

               16

               Dne 31. října 1996 potvrdil BIRB přijetí dokumentu T5 souvisejícího s touto druhou dodávkou.

               17

               Společnost Eurofit tak v období od července do listopadu 1996 vyslala celkově deset nákladních automobilů, z nichž každý přepravoval 22 tun másla.

               18

               BIRB vyplatil této společnosti za dodávku prvních pěti nákladních automobilů a za dodávku sedmého nákladního automobilu vývozní náhrady ve výši 9266133 BEF (229701,44 eur).

               19

               BIRB naproti tomu zablokoval platby za zboží přepravované šestým, devátým a desátým nákladním automobilem.

               20

               Pokud jde o osmý nákladní automobil, který byl zabaven italskými orgány, společnost Eurofit podala proti panu Di Fenzovi trestní oznámení k příslušným italským soudům. V roce 2003 byl Di Fenza v trestním řízení odsouzen za padělání dokumentů T1 a T5.

               21

               Následně se ukázalo, že veškeré vyvážené zboží pravděpodobně nikdy neopustilo unijní území a že přepravní doklady zaslané BIRB byly padělané.

               22

               Dne 10. března 1998 BIRB požádal společnost Eurofit, aby vrátila neoprávněně vyplacené náhrady spolu s částkami odpovídajícími sankci podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 3665/87. BIRB však od vymáhání částky odpovídající této sankci následně upustil.

               23

               V červenci 1999 společnost Eurofit nabídla, že BIRB vrátí náhrady, které jí byly vyplaceny, avšak upřesnila, že touto platbou není dotčeno její právo podat proti BIRB žalobu.

               24

               V září 2001 podala společnost Eurofit proti BIRB žalobu k předkládajícímu soudu, kterou se domáhala, aby mu bylo uloženo vrácení uvedených náhrad ve výši 229701,43 eur a vyplacení splatných náhrad za šestý, osmý, devátý a desátý nákladní automobil ve výši 164299, 79 eur. Společnost Eurofit kromě toho žádala, aby byla zproštěna povinnosti zaplatit pokuty za nevyužití vývozních licencí.

               25

               Žaloba společnosti Eurofit je založena na zásadě výjimky z důvodu vyšší moci ve smyslu nařízení č. 3665/87, která se vyznačuje existencí okolností nezávislých na vývozci, neobvyklých a nepředvídatelných, jejichž důsledkům nelze ani přes veškerou vynaloženou péči zabránit.

               26

               I když společnost Eurofit připouští, že samotná skutečnost, že se její smluvní partner, a sice společnost Di Fenza, dopustil zpronevěr, nemůže představovat případ vyšší moci, neboť výběr smluvního partnera je považován za riziko nesené hospodářským subjektem, tvrdí s poukazem na rozsudek ze dne 7. září 1999, De Haan (C-61/98, Recueil, s. I-5003), že vzhledem k tomu, že jí v projednávaném případě příslušné vnitrostátní orgány svým chováním zabránily, aby si učinila správnou představu o rizicích souvisejících s dotyčnou operací, a neodradily ji od toho, aby zahájila dotčené vývozy nebo v nich pokračovala, může se na ni vztahovat výjimka vyšší moci.

               27

               BIRB zpochybňuje existenci jakéhokoli jemu přičitatelného pochybení a má naopak za to, že společnost Eurofit nevynaložila veškerou nezbytnou péči, aby zabránila vzniklé škodě. Pokud jde o výše uvedený rozsudek De Haan, BIRB je toho názoru, že byl vydán v rámci právní úpravy, která se liší od právní úpravy použitelné na spor v původním řízení, a že jej tedy nelze vztáhnout na ustanovení nařízení č. 3665/87.

               28

               Pokud jde o argumentaci BIRB, že se nedopustil žádného pochybení, předkládající soud poznamenává, že výjimku z důvodu vyšší moci, kterou uplatnila společnost Eurofit, nelze postavit na roveň pojmu pochybení, kterého se dopustily příslušné vnitrostátní orgány. Předkládající soud má naproti tomu za to, že skutečnost, že příslušné vnitrostátní orgány případně vědomě neseznámily společnost Eurofit se skutečnostmi týkajícími se jejích vývozů, a skutečnost, že neověřily celní dokumenty, i když taková absence byla odůvodněna probíhajícím trestním vyšetřováním, jsou patrně relevantní při posuzování pojmu „vyšší moc“, jelikož hodnocení spolehlivosti smluvního partnera společností Eurofit bylo v důsledku toho nesprávné.

               29

               Za těchto podmínek se předkládající soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Neposkytnou-li příslušné orgány hospodářskému subjektu požadované informace nebo mu vědomě poskytnou chybné informace, čímž nepříznivě ovlivní jeho posouzení spolehlivosti smluvního partnera podezřelého z podvodu, lze mít za to, že se jedná o případ vyšší moci ve smyslu nařízení [č.] 3665/87, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty?“

         K předběžné otázce

               30

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení nařízení č. 3665/87 musí být vykládána v tom smyslu, že opomenutí příslušných vnitrostátních orgánů informovat vývozce o nebezpečí podvodu spáchaného jeho smluvním partnerem představuje případ vyšší moci ve smyslu tohoto nařízení.

               31

               Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být pojem „vyšší moc“ chápán ve smyslu okolností nezávislých na tom, kdo se vyšší moci dovolává, neobvyklých a nepředvídatelných, jejichž důsledkům nemohlo být i přes veškerou vynaloženou péči zabráněno (rozsudky ze dne 5. února 1987, Denkavit België, 145/85, Recueil, s. 565, bod 11; ze dne 5. října 2006, Komise v. Belgie, C-377/03, Sb. rozh. s. I-9733, bod 95, a ze dne 18. března 2010, SGS Belgium a další, C-218/09, Sb. rozh. s. I-2373, bod 44).

               32

               Vzhledem k tomu, že pojem „vyšší moc“ nemá v různých oblastech, v nichž se uplatňuje unijní právo, totožný obsah, musí být jeho význam určen v závislosti na právním rámci, v němž se mají projevit jeho účinky (viz zejména rozsudky ze dne 7. prosince 1993, Huygen a další, C-12/92, Recueil, s. I-6381, bod 30; ze dne 13. října 1993, An Bord Bainne Co-operative a Compagnie Inter-Agra, C-124/92, Recueil, s. I-5061, bod 10, a výše uvedený rozsudek SGS Belgium a další, bod 45).

               33

               Pokud jde o nařízení č. 3665/87, je třeba uvést, že jeho články 5 a 11, jež se týkají podmínek pro platbu náhrady, jakož i vymáhání neoprávněně vyplacených částek a použitelných sankcí, výslovně uvádí případ vyšší moci.

               34

               Účelem těchto ustanovení je upřesnit a omezit účinky vyšší moci v oblasti vývozních náhrad (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. září 1998, First City Trading a další, C-263/97, Recueil, s. I-5537, bod 41).

               35

               Zaprvé pokud jde o čl. 5 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 3665/87, výplata náhrady je podmíněna nejen tím, že výrobek musí opustit unijní celní území, ale i tím, že byl dovezen do třetí země vývozu (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky First City Trading a další, bod 27, a SGS Belgium a další, bod 40). Unijní právní úprava, která byla v platnosti v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení, totiž stanoví, že vývozní náhrady jsou poskytovány pouze na základě objektivních kritérií, zejména co se týče množství, povahy a vlastností vyváženého produktu a jeho zeměpisného místa určení (rozsudek ze dne 11. července 2002, Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Recueil, s. I-6453, bod 40).

               36

               Článek 5 odst. 3 nařízení č. 3665/87, jenž se odchyluje od této zásady, stanoví, že výplata náhrady je nicméně zaručena, pokud byl produkt poté, co opustil unijní celní území, zničen při přepravě následkem zásahu vyšší moci, takže nemohl být propuštěn ke spotřebě ve třetí zemi vývozu (výše uvedený rozsudek SGS Belgium a další, bod 43).

               37

               Vzhledem k tomu, že uvedený čl. 5 odst. 3 představuje výjimku z běžného režimu vývozních náhrad, musí být vykládán restriktivně. Jelikož je existence případu vyšší moci podmínkou sine qua non pro uplatňování nároku na vyplacení náhrady za vyvezené zboží, které nebylo propuštěno ke spotřebě ve třetí zemi vývozu, vyplývá z toho, že tento pojem musí být vykládán tak, aby počet případů, kdy je možno využít takovéto platby, zůstal omezený (výše uvedený rozsudek SGS Belgium a další, bod 46, jakož i obdobně rozsudek ze dne 20. listopadu 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading v. Komise, C-38/07 P, Sb. rozh. s. I-8599, bod 60).

               38

               Zadruhé pokud jde o článek 11 nařízení č. 3665/87, z prvního a druhého bodu odůvodnění nařízení č. 2945/94 vyplývá, že ve světle získaných zkušeností je třeba posílit boj proti nesrovnalostem, a zejména proti podvodům poškozujícím unijní rozpočet, a že je tedy nezbytné stanovit opatření k navrácení neoprávněně vyplacených částek a sankce, přičemž subjektivní stránka zavinění je v tomto ohledu irelevantní (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Käserei Champignon Hofmeister, body 40 a 60). Na základě tohoto článku 11 je tak vývozce pod hrozbou sankcí odpovědný za správnost prohlášení, přičemž je přesně zohledněna jeho úloha jakožto posledního článku výrobního, zpracovatelského a vývozního řetězce zemědělských produktů (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Käserei Champignon Hofmeister, body 62 a 81).

               39

               Co se týče použitelné sankce, čl. 11 odst. 1 první pododstavce písm. a) a b) nařízení č. 3665/87 stanoví, že pokud vývozce požádal o náhradu vyšší, než je náhrada příslušející za skutečně vyvážený produkt, tato náhrada bude snížena buď o částku odpovídající polovině rozdílu mezi požadovanou náhradou a náhradou příslušející za skutečný vývoz, nebo o částku ve výši dvojnásobku rozdílu mezi požadovanou náhradou a příslušející náhradou, pokud se ukáže, že vývozce úmyslně dodal nepravdivé údaje.

               40

               V případě úmyslného jednání se tedy zvyšuje pouze úroveň sankce, a sankce stanovená v uvedeném čl. 11 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) je použitelná i tehdy, když se vývozce nedopustil zaviněného pochybení. V tomto posledním případě se sankce stanovená v prvním pododstavci tohoto článku neuplatní pouze v případech taxativně vyjmenovaných ve třetím pododstavci uvedeného odstavce 1 (rozsudek ze dne 24. dubna 2008, AOB Reuter, C-143/07, Sb. rozh. s. I-3171, bod 17).

               41

               Mezi výjimky uvedené v čl. 11 odst. 1 třetím pododstavci nařízení č. 3665/87 patří mimo jiné případ vyšší moci, některé výjimečné případy vyznačující se okolnostmi, které nejsou v moci vývozce, a případ zjevného a příslušným orgánem uznaného pochybení ohledně požadované náhrady.

               42

               Je však třeba připomenout, že tato ustanovení zprošťují vývozce pouze povinnosti zaplatit pokuty, avšak nikoliv povinnosti vrátit předem vyplacené náhrady (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek First City Trading a další, bod 46).

               43

               Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že do taxativního seznamu obsaženého v čl. 11 odst. 1 třetím pododstavci nařízení č. 3665/87 nelze přidat nový případ osvobození vycházející zejména z neexistence zaviněného jednání vývozce. I když totiž zavinění nebo pochybení smluvního partnera vývozce mohou představovat okolnost, která není v moci vývozce, nic to nemění na tom, že jsou součástí běžného obchodního rizika, a nelze je tedy považovat za nepředvídatelné v rámci obchodních transakcí. Vývozce má při výběru svých smluvních partnerů volnost a je na něm, aby projevil náležitou obezřetnost tím, že vtělí do smluv, které se smluvními partnery uzavírá, odpovídající ujednání, nebo tím, že sjedná zvláštní pojištění (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Käserei Champignon Hofmeister, bod 80 a citovaná judikatura, a AOB Reuter, bod 36).

               44

               V projednávaném případě je třeba poznamenat, že skutkové okolnosti věci v původním řízení nemohou představovat případ vyšší moci ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení č. 3665/87.

               45

               Dotčené zboží, které – jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí – pravděpodobně nikdy neopustilo unijní území, totiž nelze považovat za zboží zničené během přepravy ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení č. 3665/87.

               46

               Společnost Eurofit kromě toho nemůže uplatňovat výjimku z důvodu vyšší moci podle čl. 11 odst. 1 třetího pododstavce první odrážky nařízení č. 3665/87. Je totiž nesporné, že smluvní partner společnosti Eurofit byl v trestním řízení odsouzen za padělání dokumentů pro vývozní náhrady. V souladu s judikaturou citovanou v bodě 43 tohoto rozsudku je taková okolnost součástí běžného obchodního rizika v rámci obchodních transakcí, a nelze jí tedy považovat za nepředvídatelnou ve smluvních vztazích souvisejících s vývozem, na který se vztahuje náhrada.

               47

               Je třeba ostatně konstatovat, že i když takové chování celní správy, které je vytýkáno BIRB ve věci v původním řízení a které spočívá v nepředání informací vývozci, či dokonce v úmyslném předání chybných informací, může být zohledněno při posouzení některých výjimečných případů ve smyslu čl. 11 odst. 1 třetího pododstavce druhé odrážky nařízení č. 3665/87, nemůže nicméně takové chování dotyčného vývozce zprostit jeho povinnosti vrátit neoprávněně získané náhrady (obdobně viz výše uvedený rozsudek Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading v. Komise, bod 65).

               48

               Tento závěr není zpochybněn výše uvedeným rozsudkem De Haan. Soudní dvůr měl totiž v bodě 32 tohoto rozsudku za to, že potřeby vyšetřování určeného ke zjištění a zatčení pachatelů a spolupachatelů spáchaného podvodu nebo jeho přípravy mohou legitimně odůvodnit úmyslné opomenutí plně nebo částečně informovat dotyčný hospodářský subjekt. Soudní dvůr dále v bodech 53 a 54 téhož rozsudku rozhodl, že potřeby takového vyšetřování mohou při neexistenci jakéhokoli podvodného jednání nebo nedbalosti přičitatelných dlužníkovi a z důvodů ekvity představovat zvláštní situaci ve smyslu právních předpisů použitelných na skutkové okolnosti této věci, tedy ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1430/79 ze dne 2. července 1979 o vrácení nebo prominutí dovozního nebo vývozního cla (Úř. věst. L 175, s. 1) (neoficiální překlad), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 3069/86 ze dne 7. října 1986 (Úř. věst. L 286, s. 1).

               49

               S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že opomenutí příslušných celních orgánů informovat vývozce o nebezpečí spáchání podvodu jeho smluvním partnerem nepředstavuje případ vyšší moci ve smyslu ustanovení nařízení č. 3665/87, zejména pak článku 11 odst. 1 třetího pododstavce první odrážky tohoto nařízení. I když takové opomenutí může představovat výjimečný případ ve smyslu čl. 11 odst. 1 třetího pododstavce druhé odrážky nařízení č. 3665/87, nemůže nicméně zprostit tohoto vývozce povinnosti vrátit neoprávněně získané vývozní náhrady, jelikož vývozce je osvobozen pouze od platby pokut splatných na základě téhož článku 11.

         K nákladům řízení

               50

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                     Opomenutí příslušných celních orgánů informovat vývozce o nebezpečí spáchání podvodu jeho smluvním partnerem nepředstavuje případ vyšší moci ve smyslu ustanovení nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty, ve znění nařízení Komise (ES) č. 2945/94 ze dne 2. prosince 1994, zejména pak článku 11 odst. 1 třetího pododstavce první odrážky tohoto nařízení. I když takové opomenutí může představovat výjimečný případ ve smyslu čl. 11 odst. 1 třetího pododstavce druhé odrážky nařízení č. 3665/87, ve znění nařízení č. 2945/94, nemůže nicméně zprostit tohoto vývozce povinnosti vrátit neoprávněně získané vývozní náhrady, jelikož vývozce je osvobozen pouze od platby pokut splatných na základě téhož článku 11.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 12. dubna 2013. # Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūra (LATGA-A) proti Evropské komisi. # Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Autorská práva k veřejnému provozování hudebních děl prostřednictvím internetu, družicového vysílání a kabelového přenosu - Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES - Rozdělení zeměpisného trhu - Dvoustranné smlouvy mezi vnitrostátními organizacemi pro kolektivní správu - Jednání ve vzájemné shodě vylučující možnost udělit licence pro více území a více repertoárů - Důkaz - Presumpce neviny. # Věc T-419/08.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 12. dubna 2013. # Sociedade Portuguesa de Autores CRL proti Evropské komisi. # Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Autorská práva k veřejnému provozování hudebních děl prostřednictvím internetu, družicového vysílání a kabelového přenosu - Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES - Rozdělení zeměpisného trhu - Dvoustranné smlouvy mezi vnitrostátními organizacemi pro kolektivní správu - Jednání ve vzájemné shodě vylučující možnost udělit licence pro více území a více repertoárů - Důkaz - Presumpce neviny. # Věc T-417/08.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 28. října 1993. # Zunis Holding SA a Finan Srl a Massinvest SA proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Přípustnost. # Věc T-83/92.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 9. července 2002. # Alexandre Tilgenkamp proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Oznámení o uvolnění. # Věc T-158/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. května 1992. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-190/90.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 25. října 2002. # Tetra Laval BV proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-80/02.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 5. března 2015.#Tallinna Ettevõtlusamet v. Statoil Fuel & Retail Eesti AS.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tallinna Ringkonnakohus.#Řízení o předběžné otázce – Nepřímé daně – Spotřební daně – Směrnice 2008/118/ES – Článek 1 odst. 2 – Kapalné palivo podléhající spotřební dani – Daň z maloobchodního prodeje – Pojem ,zvláštní důvodʻ – Předem stanovené účelové určení – Organizace veřejné hromadné dopravy na území města.#Věc C-553/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      5. března 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Nepřímé daně — Spotřební daně — Směrnice 2008/118/ES — Článek 1 odst. 2 — Kapalné palivo podléhající spotřební dani — Daň z maloobchodního prodeje — Pojem ,zvláštní důvod’ — Předem stanovené účelové určení — Organizace veřejné hromadné dopravy na území města“
      Ve věci C‑553/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tallinna ringkonnakohus (Estonsko) ze dne 15. října 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 16. října 2013, v řízení

         Tallinna Ettevõtlusamet

      proti

         Statoil Fuel & Retail Eesti AS,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (zpravodaj) a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Tallinna Ettevõtlusamet T. Pikamäem, advokaat,

               —

               za Statoil Fuel & Retail Eesti AS C. Ginterem a V. Puolakainenem, advokaadid,

               —

               za řeckou vládu I. Bakopoulosem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi L. Grønfeldt a L. Naaber-Kivisoo, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 2008/118/ES ze dne 16. prosince 2008 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12/EHS (Úř. věst. 2009, L 9, s. 12).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Tallinna Ettevõtlusamet (živnostenský úřad v Tallinnu, dále jen „Ettevõtlusamet“) a společností Statoil Fuel & Retail Eesti AS (dále jen „Statoil“), jehož předmětem je vrácení daně z prodeje, kterou tato společnost odvedla v letech 2010 a 2011.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 1 směrnice 2008/118 stanoví:
               „1.   Tato směrnice stanoví obecnou úpravu spotřební daně, která se ukládá přímo nebo nepřímo na spotřebu níže uvedeného zboží (dále jen ‚zboží podléhající spotřební dani‘):

                        a)

                        energetické produkty a elektřina, na něž se vztahuje směrnice [Rady] 2003/96/ES [ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (Úř. věst. L 283, s. 51)];

                  [...]
               2.   Členské státy mohou ze zboží podléhajícího spotřební dani vybírat ze zvláštních důvodů další nepřímé daně za předpokladu, že tyto daně splňují pravidla Společenství platná pro spotřební daně nebo pro daň z přidané hodnoty [dále jen „DPH“], pokud jde o stanovení základu daně, výpočet daně, vznik daňové povinnosti a kontrolu daně, avšak s výjimkou ustanovení upravujících osvobození od daně.
               [...]“

               4

               Článek 47 odst. 1 směrnice 2008/118 v prvním pododstavci upřesňuje, že „[s]měrnice [Rady] 92/12/EHS [ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Úř. věst. L 76, s. 1)] se zrušuje s účinkem ode dne 1. dubna 2010“.

               5

               Článek 3 odst. 2 směrnice 92/12 stanovil:
               „Výrobky [podléhající spotřební dani] mohou ze zvláštních důvodů podléhat dalším nepřímým daním za předpokladu, že tyto daně splňují pravidla zdaňování platná pro spotřební daně a pro [DPH], pokud jde o stanovení základu daně, výpočtu daně, vzniku daňové povinnosti a kontroly daně.“

         Estonské právo

               6

               Zákon o místních daních (kohalike maksude seadus) ze dne 21. září 1994, ve znění použitelném na spor v původním řízení, dovoloval mimo jiné místním samosprávným celkům zavést daň za podmínek uvedených v jeho § 8. Tento paragraf, nadepsaný „Daň z prodeje“, stanovil:
               „(1)   Daň z prodeje odvádějí samostatní podnikatelé a právnické osoby, které jsou držiteli oprávnění provádět obchodní činnost nebo poskytovat služby na území dané obce či města. V závislosti na místě provozovny odvádějí daň z prodeje obchodníci ve smyslu zákona o obchodní činnosti [(kaubandustegevuse seadus), ze dne 11. února 2004], kteří jsou zapsáni v rejstříku hospodářských činností a působí v oblasti maloobchodu, gastronomie a služeb.
               (2)   Daň z prodeje se vybírá z hodnoty zboží a služeb prodaných daňovým poplatníkem na území obce či města, která je obsažena v jejich kupní ceně. Kupní cenou ve smyslu tohoto zákona je zdanitelná hodnota zdanitelného obratu stanoveného v zákoně o dani z obratu, bez daně z prodeje.
               (3)   Sazbu daně z prodeje stanoví obecní či městská rada, avšak tato sazba nesmí překročit 1 % hodnoty zboží a služeb obsažené v kupní ceně podle odst. 2.
               [...]
               (6)   Obecní či městská správa je oprávněna udělovat na základě podmínek a postupů stanovených obecní či městskou radou zvýhodnění a osvobození od daně z prodeje.“

               7

               Uvedený § 8 byl s účinností od 1. ledna 2012 zrušen a od tohoto data se s žádnou daní z prodeje nepočítá.

               8

               Dne 17. prosince 2009 Tallinna Linnavolikogu (městská rada Tallinnu) vydala nařízení č. 45 o dani města Tallinnu z prodeje (müügimaks Tallinnas). Toto nařízení bylo novelizováno nařízením Tallinna Linnavolikogu č. 22 ze dne 8. dubna 2010 (dále jen „nařízení č. 45“).

               9

               Ustanovení § 1 nařízení č. 45, nadepsaného „Popis daně a předmět daně“, stanovilo:
               „(1)   Tímto nařízením se ve městě Tallinnu zavádí daň z prodeje.
               (2)   Daň z prodeje se vybírá ze zboží a služeb, které prodá či poskytne daňový poplatník, který splňuje podmínky § 2 nařízení, v provozovně nacházející se na území města Tallinnu nebo z takové provozovny fyzické osobě (kromě podnikatelů – fyzických osob pro účely jejich podnikání) v oblasti maloobchodu, gastronomie či služeb.“

               10

               Ustanovení § 2 uvedeného nařízení, nadepsaného „Osoba povinná k dani“, stanovilo:
               „Osobami povinnými k dani jsou obchodníci ve smyslu zákona [ze dne 11. února 2004] o obchodní činnosti, kteří splňují všechny následující podmínky:

                        1)

                        obchodník je zapsán v rejstříku hospodářských činností;

                        2)

                        provozovna obchodníka se podle údajů rejstříku hospodářských činností nachází na území města Tallinnu;

                        3)

                        obchodník vykonává činnost v oblasti maloobchodu, gastronomie či služeb.“

               11

               Ustanovení § 4 nařízení č. 45 stanovilo sazbu daně z prodeje na 1 % zdanitelné hodnoty zboží a služeb uvedených v § 1 odst. 2 tohoto nařízení.

               12

               Ustanovení § 5 uvedeného nařízení, nadepsaného „Osvobození od daně“, stanovilo:
               „Zboží a služby následující povahy nepodléhají dani z prodeje:

                        1)

                        zboží a služby prodávané prostřednictvím elektronického obchodu;

                        2)

                        elektrická energie a teplo prodávaná prostřednictvím distribuční sítě, zemní plyn a voda;

                        3)

                        zboží a služby prodávané během jízdy lodí, letadlem, vlakem či autobusem, pokud jízda začíná či končí mimo území města Tallinnu, nebo pokud loď, letadlo, vlak nebo autobus zůstane během jízdy mimo území města Tallinnu;

                        4)

                        veškeré léčivé přípravky, antikoncepce, zdravotní a hygienické zboží, lékařské přístroje, jakož i veškeré lékařské pomůcky uvedené v seznamu, který byl vydán nařízením ministra sociálních věcí č. 63 ze dne 4. prosince 2006 [...];

                        5)

                        chléb bez přídavku medu, vajec, sýra nebo ovoce [...];

                        6)

                        mléko, smetana, podmáslí, kyselé mléko, jogurty, kefír a jiné fermentované (kysané) nebo acidofilní mléko a smetana [...], kromě v prášku, granulích nebo v jiné pevné formě [...];

                        7)

                        kašovité (homogenizované) přípravky určené k použití jako výživa dětí v raném věku [...], speciální mléko pro kojence [...], přípravky pro výživu dětí v raném věku v balení pro drobný prodej, ve formě prášku nebo tekuté [...], jakož i výživa pro děti v raném věku obsahující mléko nebo mléčné výrobky [...];

                        8)

                        dětské pleny [...];

                        9)

                        lodě, jachty a závěsné lodě o délce od 4 do 12 metrů podléhající technické kontrole.“

               13

               Kromě toho město Tallinn dopisem oznámilo, že prodej cigaret byl rovněž osvobozen od daně z prodeje.

               14

               Ustanovení § 13 nařízení č. 45 stanovilo, že toto nařízení nabývá účinnosti od 1. června 2010.

               15

               Dne 22. června 2010 Tallinna Linnavolikogu vydala nařízení č. 39 o změně rozpočtu města Tallinnu na rok 2010 a o prvním dodatečném rozpočtu (Tallinna linna 2010. aasta eelarve muutmine ja esimene lisaeelarve). Toto nařízení, které vstoupilo v platnost dne 25. června 2010, pozměnilo nařízení č. 45 tak, že do něj vložilo následující článek 91:
               „Daň z prodeje se vybírá za účelem organizace veřejné hromadné dopravy na území města Tallinnu, který je uveden v § 6 odst. 1 zákona o organizaci místních samosprávných celků [(kohaliku omavalitsuse korralduse seadus) ze dne 2. června 1993 (dále jen ‚zákon o organizaci místních samosprávných celků‘)]. Výnos z daně z prodeje je zvlášť určen na plnění tohoto účelu.“

               16

               Dne 9. září 2010 vydala Tallinna Linnavolikogu nařízení č. 46 o rozpočtu města Tallinnu na rok 2011 (Tallinna Linna 2011. aasta eelarve). Ustanovení § 10 tohoto nařízení převzalo znění uvedeného § 91.

               17

               Dne 15. prosince 2011 vydala Tallinna Linnavolikogu nařízení č. 43 o změně nařízení č. 45, v němž upřesnila, že posledním zdaňovacím obdobím bude čtvrté čtvrtletí roku 2011. V souladu se změnou, která byla provedena v zákoně ze dne 21. září 1994 o místních daních, již daň z prodeje ve městě Tallinnu od 31. prosince 2011 neexistuje.

               18

               Ustanovení § 6 odst. 1 zákona o organizaci místních samosprávných celků stanoví:
               „Místní samosprávné celky mají za úkol organizovat na území obce či města [...] veřejnou dopravu v rámci obce či města, [...] pokud realizace tohoto úkolu nebyla svěřena někomu jinému.“

               19

               Ustanovení § 3 odst. 2 bodu 2 zákona o veřejné hromadné dopravě (ühistranspordi seadus) ze dne 26. ledna 2000 stanoví:
               „(2)   Účelem koncepce a organizace veřejné hromadné dopravy je:
               [...]

                        2)

                        podpořit přednostní užívání prostředků veřejné hromadné dopravy oproti automobilům a jiným individuálním dopravním prostředkům, aby se snížily negativní účinky dopravy na životní prostředí a dopady na zdraví, které z toho vyplývají, a současně přispělo k prevenci dopravních nehod a dopravních zácp.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               20

               Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, mezi činnosti společnosti Statoil patří maloobchodní prodej kapalného paliva, které je zbožím podléhajícím spotřební dani. Dne 20. července 2010, 20. října 2010 a 25. ledna 2011 přiznala tato společnost obrat, kterého dosáhla prodejem zboží a služeb podléhajících dani z prodeje za měsíc červen roku 2010, jakož i za třetí a čtvrté čtvrtletí téhož roku.

               21

               Dne 22. září 2010, 26. října 2010 a rovněž 7. února 2011 podala společnost Statoil opravná daňová přiznání, kterými od svých dříve deklarovaných obratů odečetla obraty dosažené prodejem zboží podléhajícího spotřební dani. Dne 22. září 2010, 28. října 2010 a rovněž 9. února 2011 podala společnost Statoil žádosti o vrácení daně u Ettevõtlusamet.

               22

               Rozhodnutími ze dne 19. října 2010, 9. listopadu 2010 a 4. března 2011 Ettevõtlusamet tyto žádosti zamítl. Posledně uvedeným rozhodnutím navíc Ettevõtlusamet určil, že za čtvrté čtvrtletí roku 2010 společnost Statoil dlužila dodatečnou částku.

               23

               Dne 19. listopadu 2010 podala společnost Statoil u Tallinna halduskohus (správní soud v Tallinnu) žalobu, kterou se v podstatě domáhala, aby bylo zrušeno rozhodnutí Ettevõtlusamet ze dne 19. října a 9. listopadu 2010 a aby byl nařízen opětovný přezkum žádostí o vrácení daně ze dne 22. září a 28. října 2010 nebo okamžité vrácení přeplatku uvedeného v jejích žádostech o vrácení daně. V žalobě poukazovala společnost Statoil zejména na to, že § 1 odst. 2 nařízení č. 45 byl v rozporu s unijním právem, neboť ukládal placení daně z prodeje zboží a služeb v rámci maloobchodního prodeje, aniž stanovil výjimku pro prodej zboží podléhajícího spotřební dani. Dne 5. dubna 2011 podala společnost Statoil u téhož soudu podobnou žalobu týkající se rozhodnutí Ettevõtlusamet ze dne 4. března 2011. Tallinna halduskohus tyto žaloby spojil.

               24

               Rozhodnutím ze dne 19. října 2011 Tallinna halduskohus zrušil tři výše uvedená rozhodnutí Ettevõtlusamet a uložil posledně uvedenému znovu přezkoumat dotčené žádosti o vrácení daně. Na podporu svého rozhodnutí Tallinna halduskohus v podstatě uvedl, že daň z prodeje nelze považovat za daň sledující zvláštní důvody ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118.

               25

               Ettevõtlusamet podal proti tomuto rozhodnutí odvolání k předkládajícímu soudu, ve kterém zejména uvádí, že daň z prodeje je vybírána za konkrétním účelem, totiž na podporu veřejné hromadné dopravy, tudíž ke snížení dopravního zatížení a jeho negativních účinků na životní prostředí; že město Tallinn používá výnos z této daně na zvýšení kvality veřejné hromadné dopravy a že účelem uvedené daně je jednak penalizovat spotřebu určitého zboží a služeb způsobilého vyvolat sociální náklady nebo negativní vnější následky a jednak financovat služby obecného zájmu.

               26

               Společnost Statoil navrhuje odvolání zamítnout, když mimo jiné tvrdí, že účelem stanoveným v příslušné právní úpravě je organizace veřejné hromadné dopravy, a ne její podpora, jak tvrdí Ettevõtlusamet.

               27

               Tallinna ringkonnakohus (odvolací soud v Tallinnu) má za to, že Ettevõtlusamet nemusel k prokázání toho, že daň vybíraná ze zboží podléhajícího spotřební dani byla použita v souladu s uvedeným zvláštním důvodem, předkládat žádné další důkazy než ty, které vyplývaly z rozpočtu města. Tento soud uvádí, že v projednávaném případě není důvod se domnívat, že výnosy vyplývající z daně z prodeje nebyly vynaloženy v souladu s tímto zvláštním důvodem.

               28

               Kromě toho má předkládající soud za to, že zdanění sledující zvláštní důvod obvykle slouží k penalizaci spotřeby určitého zboží a služeb způsobilých vyvolat sociální náklady nebo způsobit negativní vnější následky, například škodlivé účinky na životní prostředí, nebo k financování určitých služeb obecného zájmu, jako je podpora cestovního ruchu, sportu nebo kultury. Tento typ daní je tedy prostředkem, který veřejné orgány používají k ovlivnění chování spotřebitelů tím, že je uložením těchto daní na nežádoucí spotřebu motivují k tomu, aby se vyhnuli užívání určitého zboží.

               29

               Tallinna ringkonnakohus má nicméně za to, že k datu předkládacího rozhodnutí judikatura Soudního dvora nedávala jasnou odpověď na otázku, zda nepřímá daň vykazuje zvláštní důvod ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118, je-li vybírána za účelem financování konkrétního úkolu, který podle zákona přísluší místnímu samosprávnému celku, a je-li financování této služby zajištěno i tehdy, když tato daň vybírána není. V této souvislosti předkládající soud zdůrazňuje, že veškeré příjmy vyplývající z daně z prodeje byly určeny na provozování veřejné hromadné dopravy, což může snížit znečištění a zlepšit životní podmínky lidí.

               30

               Předkládající soud se kromě toho zamýšlí nad otázkou, zda je výběr uvedené daně legální v době, kdy zvláštní důvod této daně nebyl výslovně stanoven právním aktem, přičemž v této souvislosti poukazuje na skutečnost, že článek 91 byl do nařízení č. 45 vložen až v průběhu zdaňovacího období, které je předmětem sporu, a to 25. června 2010.

               31

               Za těchto podmínek se Tallinna ringkonnakohus rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Může být financování organizace veřejné hromadné dopravy na území místního samosprávného celku považováno za zvláštní důvod ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice [2008/118], pokud plnění a financování takového úkolu patří k povinnostem místního samosprávného celku?

                        2)

                        Je třeba v případě kladné odpovědi na tuto otázku čl. 1 odst. 2 směrnice [2008/118] vykládat v tom smyslu, že připouští, aby vnitrostátní právo stanovilo nepřímou daň, kterou je zatížen prodej zboží podléhajícího spotřební dani konečnému spotřebiteli a jejíž výnos plyne výlučně do organizace místní veřejné hromadné dopravy, pokud je organizace místní veřejné dopravy povinností místního samosprávného celku, který je příjemcem daně, a tuto povinnost musí plnit bez ohledu na tuto nepřímou daň, a výše financování provozu místní veřejné hromadné dopravy v konečném důsledku nevyplývá automaticky z výše vybrané daně, neboť výše částky vyčleněné na organizaci veřejné hromadné dopravy je přesně stanovena, takže pokud jsou příjmy z nepřímé daně vyšší, vyčlení se na organizaci veřejné hromadné dopravy z veřejného rozpočtu o to méně jiných finančních prostředků, a obráceně pokud se na dani z prodeje vybere méně, musí místní samosprávný celek objem finančních prostředků na organizaci veřejné hromadné dopravy odpovídajícím způsobem navýšit, avšak v případě, že daňové příjmy nejsou v souladu s odhady, je možné změnit výši výdajů na provoz veřejné hromadné dopravy prostřednictvím změny rozpočtu místního samosprávného celku?

                        3)

                        Je třeba v případě kladné odpovědi na předchozí otázku čl. 1 odst. 2 směrnice [2008/118] vykládat v tom smyslu, že připouští, aby na zboží podléhající spotřební dani byla vyměřena dodatečná nepřímá daň, jejíž účelové určení se stanoví až po vzniku povinnosti k odvádění této daně?“

         K předběžným otázkám

         K první a druhé otázce

               32

               Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 vykládán v tom smyslu, že umožňuje mít za to, že taková daň, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, v rozsahu, v němž zatěžuje maloobchodní prodej kapalného paliva podléhajícího spotřební dani, sleduje zvláštní důvod ve smyslu tohoto ustanovení, pokud má financovat organizaci veřejné hromadné dopravy na území samosprávného celku, který tuto daň ukládá, pokud má tento samosprávný celek nezávisle na existenci uvedené daně povinnost tuto činnost uskutečňovat a financovat a pokud byly příjmy z této daně použity výlučně pro účely uskutečnění této činnosti.

               33

               Úvodem je nutno uvést, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že spor v původním řízení, který se týká daně z prodeje jen v rozsahu, v němž tato daň zatěžuje maloobchodní prodej kapalného paliva, spočívá na nezpochybněném předpokladu, že toto zboží spadá pod pojem „zboží podléhající spotřební dani“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 2008/118. Přísluší předkládajícímu soudu, aby tuto okolnost případně ověřil. Vzhledem k tomu, že Soudnímu dvoru každopádně přísluší rozhodnout na základě okolností skutkové a právní povahy uvedených v předkládacím rozhodnutí (viz rozsudky B., C‑306/09, EU:C:2010:626, bod 47, a Kastrati, C‑620/10, EU:C:2012:265, bod 38), bude v projednávaném případě pro účely své analýzy vycházet ze stejného předpokladu.

               34

               Kromě toho, i když směrnice 2008/118, která je jako jediná použitelná ratione temporis na věc v původním řízení, s účinností od 1. dubna 2010 zrušila a nahradila směrnici 92/12, ze znění čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 a čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 vyplývá, že obsah těchto ustanovení není v podstatě odlišný. Z toho je třeba vyvodit, že judikatura Soudního dvora týkající se posledně uvedeného ustanovení zůstává použitelná i na čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118.

               35

               Podle čl. 1 odst. 1 ve spojení s čl. 1 odst. 2 této směrnice může být zboží podléhající na základě uvedené směrnice spotřební dani předmětem jiných nepřímých daní, než je spotřební daň zavedená touto směrnicí, za předpokladu, že tyto daně jsou vybírány ze zvláštního důvodu nebo ze zvláštních důvodů, a dále za předpokladu, že splňují unijní pravidla platná pro spotřební daně nebo pro DPH, pokud jde o stanovení základu daně, výpočet daně, vznik daňové povinnosti a kontrolu daně, s výjimkou ustanovení upravujících osvobození od daně.

               36

               Obě tyto podmínky, jejichž cílem je zabránit tomu, aby další nepřímé daně neoprávněně bránily obchodu, jsou podle samotného znění čl. 1 odst. 2 uvedené směrnice kumulativní (obdobně viz rozsudek Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, bod 22 a citovaná judikatura).

               37

               Pokud jde o první z uvedených podmínek, jíž se jako jediné týkají položené otázky, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že zvláštní důvod ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 je jiný důvod než čistě rozpočtový (obdobně viz rozsudky Komise v. Francie, C‑434/97, EU:C:2000:98, bod 19, jakož i Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 23 a citovaná judikatura).

               38

               Nicméně vzhledem k tomu, že všechny daně nevyhnutelně sledují rozpočtový účel, pouhá skutečnost, že určitá daň má rozpočtový účel, nemůže sama o sobě vyloučit, že tato daň může být také považována za daň mající zvláštní důvod ve smyslu tohoto ustanovení, jinak by čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 pozbyl smyslu (obdobně viz rozsudek Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 27 a citovaná judikatura).

               39

               Předem stanovené účelové určení příjmů z určité daně na financování pravomocí místních orgánů, které na ně byly přeneseny, sice může představovat okolnost, kterou je nutné zohlednit pro účely zjištění, zda existuje zvláštní důvod, avšak takové účelové určení, které je vlastně pouze způsobem vnitřní organizace rozpočtu členského státu, nemůže samo o sobě představovat dostatečnou podmínku, jelikož každý členský stát se může bez ohledu na sledovaný cíl rozhodnout, že příjmy z daně budou určeny na financování konkrétních výdajů. V opačném případě by bylo možné považovat každý účel za zvláštní ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118, což by spotřební daň harmonizovanou touto směrnicí zbavilo užitečného účinku a bylo by v rozporu se zásadou, podle níž je třeba odchylné ustanovení jako čl. 1 odst. 2 vykládat restriktivně (viz obdobně rozsudek Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, body 28 a 29 a citovaná judikatura).

               40

               Existence zvláštního důvodu ve smyslu uvedeného ustanovení proto nemůže být prokázána pouhým účelovým určením příjmů z dotyčné daně na financování obecných výdajů, které má v dané oblasti nést veřejnoprávní subjekt. V opačném případě by totiž údajný zvláštní důvod nebylo možné odlišit od čistě rozpočtového důvodu.

               41

               Aby z předem stanoveného účelového určení výnosu daně, která zatěžuje zboží podléhající spotřební dani, bylo možné vyvodit závěr, že tato daň sleduje zvláštní důvod ve smyslu uvedeného ustanovení, je třeba, aby dotčená daň sama o sobě měla za cíl zajistit zohlednění uvedeného zvláštního důvodu, a aby tedy existovala přímá souvislost mezi využitím příjmů z daně a uvedeným zvláštním důvodem (v tomto smyslu viz rozsudek Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 30).

               42

               Pokud však takovýto mechanismus předem stanoveného účelového určení neexistuje, daň, která zatěžuje zboží podléhající spotřební dani, může být považována za daň sledující zvláštní důvod ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 pouze v případě, že je struktura této daně, zejména pokud jde o zdaňovaný produkt či sazbu daně, koncipována tak, aby ovlivnila jednání poplatníků způsobem umožňujícím zohlednění uvedených zvláštních důvodů, například vysokým zdaněním dotčených výrobků za účelem odrazení od jejich spotřeby (v tomto smyslu viz rozsudek Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 32).

               43

               V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že příjmy z daně z prodeje, která je ostatně vybírána z většiny zboží a služeb prodávaných konečným spotřebitelům na území města Tallinnu, byly městem Tallinnem určeny na financování výkonu jeho pravomoci v oblasti organizace veřejné hromadné dopravy na jeho území, pravomoci, která mu byla svěřena § 6 odst. 1 zákona o organizaci místních samosprávných celků.

               44

               I když tato skutečnost může skutečně představovat okolnost, kterou je podle judikatury Soudního dvora uvedené v bodě 39 tohoto rozsudku nutné zohlednit pro účely zjištění, zda existuje zvláštní důvod ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118, je nicméně nutné konstatovat, že toto účelové určení se vztahuje na obecné výdaje města Tallinnu nezávisle na existenci daně dotčené v původním řízení. Takovéto obecné výdaje přitom mohou být financovány příjmy z jakékoli daně. Uvedený zvláštní důvod, tedy financování organizace veřejné hromadné dopravy na území města Tallinnu, proto nelze odlišit od čistě rozpočtového důvodu.

               45

               Kromě toho, i pokud by bylo za prokázané považováno tvrzení Ettevõtlusamet a řecké vlády, podle něhož daň z prodeje, v rozsahu, ve kterém zatěžuje kapalná paliva podléhající spotřební dani, má prostřednictvím účinné organizace veřejné hromadné dopravy v podstatě za cíl ochranu životního prostředí a veřejného zdraví, a že se dále nejedná o pouhé obecné výdaje, které mohou být financovány příjmy z jakékoli daně (v tomto smyslu viz v souvislosti s výdaji na zdravotnictví obecně rozsudek Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 31), je třeba poukázat na to, že právní úprava dotčená v původním řízení nestanoví žádný mechanismus, na základě něhož by příjmy z této daně, v rozsahu, ve kterém zatěžuje kapalná paliva podléhající spotřební dani, byly předem účelově určeny na takovéto důvody životního prostředí nebo veřejného zdraví. V tomto ohledu nemůže být pouhé určení, že příjmy dotčené v původním řízení budou použity na organizaci veřejné hromadné dopravy, považováno za určení umožňující založit přímou souvislost – ve smyslu judikatury Soudního dvora uvedené v bodě 41 tohoto rozsudku – mezi využitím příjmů z uvedené daně a uvedenými důvody životního prostředí a veřejného zdraví.

               46

               Kromě toho ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr, ani z písemných vyjádření, která mu byla předložena, nevyplývá, že daň z prodeje, v rozsahu, ve kterém zatěžuje kapalná paliva podléhající spotřební dani, splňuje podmínky uvedené v bodě 42 tohoto rozsudku, tedy že je, pokud jde o její strukturu, koncipována tak, aby poplatníky odradila od používání těchto paliv nebo aby je vybídla k jednání, jehož účinky budou pro životní prostředí nebo veřejné zdraví méně škodlivé než účinky jednání těchto poplatníků v případě neexistence uvedené daně.

               47

               Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na první a druhou otázku je třeba odpovědět, že čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje mít za to, že taková daň, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, v rozsahu, v němž zatěžuje maloobchodní prodej kapalného paliva podléhajícího spotřební dani, sleduje zvláštní důvod ve smyslu tohoto ustanovení, pokud má financovat organizaci veřejné hromadné dopravy na území samosprávného celku, který tuto daň ukládá, a pokud má tento samosprávný celek nezávisle na existenci uvedené daně povinnost tuto činnost uskutečňovat a financovat, i když byly příjmy z této daně použity výlučně pro účely uskutečnění této činnosti. Uvedené ustanovení proto musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která takovouto daň z maloobchodního prodeje kapalných paliv podléhajících spotřební dani zavádí.

         Ke třetí otázce

               48

               Vzhledem k odpovědi podané na první a druhou otázku, není nezbytné odpovědět na třetí otázku.

         K nákladům řízení

               49

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 1 odst. 2 směrnice Rady 2008/118/ES ze dne 16. prosince 2008 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12/EHS musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje mít za to, že taková daň, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, v rozsahu, v němž zatěžuje maloobchodní prodej kapalného paliva podléhajícího spotřební dani, sleduje zvláštní důvod ve smyslu tohoto ustanovení, pokud má financovat organizaci veřejné hromadné dopravy na území samosprávného celku, který tuto daň ukládá, a pokud má tento samosprávný celek nezávisle na existenci uvedené daně povinnost tuto činnost uskutečňovat a financovat, i když byly příjmy z této daně použity výlučně pro účely uskutečnění této činnosti. Uvedené ustanovení proto musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která takovouto daň z maloobchodního prodeje kapalných paliv podléhajících spotřební dani zavádí.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk estonština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 23. září 2009.#Transnáutica - Transportes e Navegação, SA proti Komisi Evropských společenství.#Celní unie - Operace vnějšího tranzitu Společenství - Náklady tabáku a etylalkoholu určené třetím zemím - Podvod - Žádost o prominutí dovozního cla - Článek 239 nařízení (EHS) č. 2913/92 - Článek 905 nařízení (EHS) č. 2454/93 - Ustanovení o ekvitě - Existence zvláštní situace - Globální záruka.#Věc T-385/05.

text:
      Rozsudek Soudu (sedmého senátu) ze dne 23. září 2009 – Transnáutica v. Komise
      (Věc T-385/05)
      „Celní unie – Operace vnějšího tranzitu Společenství – Náklady tabáku a etylalkoholu určené třetím zemím – Podvod – Žádost o prominutí dovozního cla – Článek 239 nařízení (EHS) č. 2913/92 – Článek 905 nařízení (EHS) č. 2454/93 – Ustanovení o ekvitě – Existence zvláštní situace – Globální záruka“
      Vlastní zdroje Evropských společenství – Vrácení či prominutí dovozního nebo vývozního cla – Ustanovení o ekvitě zakotvené článkem 905 nařízení č. 2454/93 – Existence „zvláštní situace“ – Působnost (nařízení Rady č. 2913/92, článek 239; nařízení Komise č. 2454/93, článek 905) (viz body 48–61)
      Předmět

               Žaloba na zrušení rozhodnutí Komise REM 05/2004 ze dne 6. července 2005, kterým bylo odmítnuto vrácení a prominutí některých
                  cel

            Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí Komise REM 05/2004 ze dne 6. července 2005 se zrušuje.

                  2)

                  	Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 27. září 2011. # Mustapha El Jirari Bouzekri proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství NC NICKOL - Starší obrazová ochranná známka Společenství NIKE - Relativní důvod pro zamítnutí - Neexistence nebezpečí záměny - Neexistence podobnosti označení - Článek 8 odst. 5 nařízení č. 40/94. # Věc T-207/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 27. září 2011 – El Jirari Bouzekri v. OHIM – Nike International (NC NICKOL)
      (Věc T-207/09)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství NC NICKOL – Starší obrazová ochranná známka Společenství NIKE – Relativní důvod pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Neexistence podobnosti označení – Článek 8 odst. 5 nařízení č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky, která má dobré jméno – Ochrana starší ochranné známky s dobrým jménem rozšířená na výrobky nebo služby, které nejsou podobné – Podmínky (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5) (viz body 29–31)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 25. února 2009 (věc R 554/2008-2) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společností Nike International Ltd a M. El Jirari Bouzekrim

            Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 25. února
                     2009 (věc R 554/2008-2) se zrušuje.

                  2)

                  	OHIM ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené M. El Jirari Bouzekrim. Společnost Nike International
                     Ltd ponese vlastní náklady řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 21. března 2002. # Cura Anlagen GmbH proti Auto Service Leasing GmbH (ASL). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Handelsgericht Wien - Rakousko. # Věc C-451/99.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 10. května 2011. # Maurice Emram proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství G - Starší obrazová národní ochranná známka G a starší obrazová ochranná známka Společenství G - Relativní důvod pro zamítnutí zápisu - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-187/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 10. května 2011 – Emram v. OHIM – Guccio Gucci (G)
      (Věc T-187/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství G – Starší obrazová národní ochranná známka G a starší obrazová ochranná známka Společenství G – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Označení, jež mohou tvořit ochrannou známku
            – Označení, která se skládají z písmene nebo ze spojení písmen – Relativní důvody pro zamítnutí zápisu – Námitky majitelky
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou – Kritéria posouzení [Nařízení Rady č. 207/2009, články 4 a 7 a čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz bod 49)
      2.                     Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí zápisu – Námitky
            majitelky starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny
            se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 55, 74, 78)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 11. února 2010 (věc R 1281/2008-1) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi společností Guccio Gucci SpA a M. Emramem

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Maurice Emram

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               obrazová ochranná známka G pro výrobky zařazené do tříd 9, 18 a 25 – přihláška č. 2421402

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Guccio Gucci SpA

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               národní obrazová ochranná známka G a obrazová ochranná známka Společenství G pro výrobky zařazené do tříd 9, 18 a 25

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               zamítnutí námitek

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zrušení rozhodnutí námitkového oddělení a zamítnutí zápisu přihlašované známky

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Maurici Emramovi se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 13. prosince 2001. # Krupp Thyssen Stainless GmbH a Acciai speciali Terni SpA proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Pokuta. # Spojené věci T-45/98 a T-47/98.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (třetí senát) 24. dubna 2013.#CB v. Evropská komise.#Veřejná služba – Úředníci – Otevřené výběrové řízení – Oznámení o výběrovém řízení EPSO/AD/181/10 – Nepřipuštění k účasti na hodnotících zkouškách.#Věc F‑73/11.