title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 8. července 2008. # Lafarge SA proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Trh sádrokartonových desek - Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES - Přičtení - Odrazující účinek - Opakování - Pokuta - Pokyny pro výpočet pokut. # Věc T-54/03.

text:
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 8. července 2008 – Lafarge v. Komise
      (Věc T-54/03)
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh sádrokartonových desek – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Přičtení – Odrazující účinek – Opakování – Pokuta – Pokyny pro výpočet pokut“
      1.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Nepoužitelnost článku 6 Evropské úmluvy o ochraně základních práv a svobod – Dodržování
            procesních záruk Komisí (Článek 81 ES a článek 82 ES; nařízení Rady č. 17, článek 17; rozhodnutí Rady 88/591) (viz body 36-47)
      2.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje porušení – Použití prohlášení ostatních podniků
            účastnících se protiprávního jednání jako důkazního prostředku – Přípustnost – Podmínky (Článek 81 ES a článek 82 ES) (viz
            body 57-59, 293-294)
      3.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Slyšení – Slyšení ostatních účastníků totožného porušení in camera – Porušení práv na
            obhajobu – Neexistence (Nařízení Komise č. 2842/98, článek 9) (viz body 142-149)
      4.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práv obhajoby – Dokument v neprospěch – Pojem – Dokument Komise shrnující
            údaje o skutkovém stavu, které poskytli účastníci porušení – Vyloučení (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 156-157)
      5.                     Žaloba na neplatnost – Žalobní důvody – Popření skutkových zjištění uvedených v rozhodnutí, kterým se ukládá sankce za porušení
            pravidel hospodářské soutěže – Popření týkající se schůzky soutěžitelů podnikem, který se ho neúčastnil – Přípustnost – Podmínky
            (Článek 230 ES) (viz body 212-214)
      6.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Dohoda vytvářející systém výměny informací – Nemožnost
            vstupu na oligopolistický trh – Vyvratitelná domněnka (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 256-259, 397)
      7.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Shodné chování – Domněnka existence shody – Meze
            (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 318, 324)
      8.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Důkaz o protiprávním jednání, který musí Komise předložit –
            Stupeň důkazní síly důkazů předkládaných Komisí (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 426, 452)
      9.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Koordinace a spolupráce neslučitelná s povinností
            každého podniku určovat své chování na trhu samostatně – Přijetí informací hospodářským subjektem, pocházející od soutěžitele
            o jeho budoucím chování na trhu (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 458-463)
      10.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody a jednání ve vzájemné shodě tvořící jediné porušení – Podniky, kterým může
            být vytýkáno porušení spočívající v účasti na celkové dohodě – Kritéria (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 479, 482-487, 490, 613-616)
      11.                     Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Protiprávní jednání, jehož se dopustila dceřiná společnost - Přičtení mateřské
            společnosti – Podmínky – Neexistence dopadu oddělené právní subjektivity dceřiné společnosti – Dopad vlastnictví celého kapitálu
            dceřiné společnosti – Povinnost mateřské společnosti vyvrátit předpoklad skutečného výkonu řídící pravomoci vůči své dceřiné
            společnosti (Čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 539-541, 545, 557-558)
      12.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Konkrétní dopad na trh (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení
            Komise 98/C 9/03, bod 1 A první pododstavec) (viz body 580-585)
      13.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Horizontální kartelová dohoda v
            oblasti cen – Velmi závažné protiprávní jednání (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A) (viz
            body 618-624)
      14.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Nezbytnost zohlednit obraty podniků, které se dopustily stejného porušení nebo
            se v minulosti dopustily podobného porušení, a zajistit přiměřenost pokut vůči těmto obratům – Neexistence – Soudní přezkum
            – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2) (viz body 634-639)
      15.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha – Zohlednění velikosti a celkových zdrojů sankcionovaného
            podniku (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A) (viz body 663-673, 678-684)
      16.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Přitěžující okolnosti – Posuzovací
            pravomoc Komise – Zohlednění opakovaného protiprávního jednání – Porušení zásad legality trestů, právní jistoty a ne bis in
            idem – Neexistence (Článek 81 ES a článek 82 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03) (viz body
            716-730)
      17.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Přitěžující okolnosti – Opakování
            – Pojem (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 2) (viz body 733-739)
      18.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Pasivní
            nebo následovnická role podniku – Kritéria posouzení (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3
            první odrážka) (viz body 763-767)
      19.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Polehčující okolnosti – Ukončení protiprávního jednání po zásahu
            Komise – Podmínky (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3) (viz body 780-784)
      20.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Snížení částky pokuty v důsledku spolupráce dotčeného podniku – Podmínky
            (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 96/C 207/04, část D bod 2) (viz body 791-794)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise 2005/471/ES ze dne 27. září 2002 v řízení podle článku 81 [ES] proti BPB plc, Gebrüder
                  Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA a Gyproc Benelux NV (Věc COMP/E-1/37.152 – Sádrokartonové desky) (Úř.
                  věst. L 166, s. 8), nebo podpůrně návrh na zrušení nebo snížení pokuty uložené žalobkyni

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Lafarge SA ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí.

                  3)

                  	Rada ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. dubna 2010.#The Queen, na žádost Association of the British Pharmaceutical Industry proti Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Spojené království.#Směrnice 2001/83/ES - Článek 94 - Finanční pobídky pro lékařské ordinace, ve kterých jsou pacientům předepisovány určité léčivé přípravky - Orgány ochrany veřejného zdraví - Lékaři - Svoboda předepisování léčiv.#Věc C-62/09.

text:
      Věc C-62/09
      The Queen, na žádost:
      Association of the British Pharmaceutical Industry
      v.
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative
         Court)]

      „Směrnice 2001/83/ES – Článek 94 – Finanční pobídky pro lékařské ordinace, ve kterých jsou pacientům předepisovány určité léčivé přípravky – Orgány ochrany veřejného zdraví – Lékaři – Svoboda předepisování léčiv“
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Humánní léčivé přípravky – Směrnice 2001/83 – Propagace
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83, ve znění směrnice 2004/27, čl. 94 odst. 1)
      Článek 94 odst. 1 směrnice 2001/83 ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků,
         ve znění směrnice 2004/27 ze dne 31. března 2004, je nutno vykládat v tom smyslu, že nebrání finančním pobídkovým programům
         zavedeným vnitrostátními orgány odpovědnými za veřejné zdraví za účelem snížení jejich výdajů v této oblasti, které při léčbě
         některých zdravotních stavů upřednostňují, aby lékaři předepisovali konkrétní negenerické léčivé přípravky obsahující jinou
         účinnou látku, než jakou obsahují dříve předepisované léčivé přípravky nebo léčivé přípravky, které by mohly být předepisovány
         v případě neexistence pobídkového programu.

      Zdravotní politika definovaná členským státem a veřejné výdaje na ni obecně nesledují dosažení zisku nebo komerční účely.
         Finanční pobídkový program, který se této politiky týká, tak nemůže být považován za součást propagace prodeje léčivých přípravků.

      V tomto ohledu za účelem zajištění užitečného účinku směrnice 89/105 o průhlednosti opatření upravujících tvorbu cen u humánních
         léčivých přípravků a jejich začlenění do oblasti působnosti vnitrostátních systémů zdravotního pojištění je rovněž třeba,
         aby si podnikatelé ve farmaceutickém průmyslu, jejichž léčivé přípravky jsou nebo nejsou předmětem finančních pobídkových
         programů pro předepisování, měli možnost ověřit, že finanční pobídkový program zavedený orgány veřejné moci odpovídá objektivním
         kritériím a že nedochází k žádné diskriminaci mezi tuzemskými léčivými přípravky a přípravky pocházejícími z jiných členských
         států.

      V důsledku toho, i když směrnice 89/105 vychází z myšlenky minimálního zasahování do organizace vnitřní politiky členských
         států v oblasti sociálního zabezpečení, vnitrostátní orgány odpovědné za veřejné zdraví jsou při přijímání finančních pobídkových
         programů pro předepisování konkrétních negenerických léčivých přípravků zejména povinny takový program zveřejnit a zdravotnickým
         pracovníkům a podnikatelům ve farmaceutickém průmyslu zpřístupnit hodnocení, kterým se stanoví terapeutické ekvivalence mezi
         dostupnými účinnými látkami patřícími do terapeutické třídy, jež je předmětem uvedeného programu.

      (viz body 33, 37–38, 42 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      22. dubna 2010(*)

      „Směrnice 2001/83/ES – Článek 94 – Finanční pobídky pro lékařské ordinace, ve kterých jsou pacientům předepisovány určité léčivé přípravky – Orgány ochrany veřejného zdraví – Lékaři – Svoboda předepisování léčiv“
      Ve věci C‑62/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené království) ze dne 4. listopadu 2008, došlým Soudnímu
         dvoru dne 13. února 2009, v řízení

      The Queen, na žádost:

      Association of the British Pharmaceutical Industry
      proti
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency,
      za přítomnosti:
      The NHS Confederation (Employers) Company Ltd,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.‑C. Bonichot, předseda senátu, C. Toader (zpravodajka), K. Schiemann, P. Kūris a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. prosince 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Association of the British Pharmaceutical Industry T. de la Marem, barrister, zmocněným A. Brown, jakož i I. Dodds-Smithem
         a S. Samaratungou, solicitors,

      –        za vládu Spojeného království L. Seeboruthem, jako zmocněncem, ve spolupráci s J. Coppelem, barrister,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za estonskou vládu L. Uibem, jako zmocněncem,
      –        za španělskou vládu J. López-Medelem Basconesem, jako zmocněncem,
      –        za francouzskou vládu B. Messmerem a R. Loosli-Surrans, jako zmocněnci,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a B. Koopman, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Evropskou komisi P. Oliverem a M. Šimerdovou, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. února 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 94 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze
         dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků (Úř. věst. L 311, s. 67), ve znění směrnice
         Evropského parlamentu a Rady 2004/27/ES ze dne 31. března 2004 (Úř. věst. L 136, s. 34, dále jen „směrnice 2001/83“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Association of the British Pharmaceutical Industry (dále jen „ABPI“) a Medicines
         and Healthcare Products Regulatory Agency (dále jen „MHPR“), což je výkonný úřad spadající pod Department of Health (ministerstvo
         zdravotnictví), ve věci legality postoje MHPR, podle kterého se čl. 94 odst. 1 směrnice 2001/83 nepoužije na finanční pobídkové
         programy zavedené orgány veřejné moci za účelem předepisování konkrétních negenerických léčivých přípravků.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Druhý, čtyřicátý sedmý, padesátý a padesátý druhý bod odůvodnění směrnice 2001/83 zní následovně:

      „(2)      Hlavním cílem jakýchkoliv pravidel pro výrobu, distribuci a používání léčivých přípravků musí být ochrana veřejného zdraví.

      […]
      (47)      Reklama na léčivé přípravky určená osobám, které jsou způsobilé je předepisovat nebo vydávat, přispívá k informovanosti takových
         osob. Přesto by však tato reklama měla podléhat přísným podmínkám a účinnému sledování, zejména s ohledem na práci prováděnou
         v rámci Rady Evropy.

      […]
      50)      Osoby způsobilé předepisovat léčivé přípravky musí být schopné vykonávat tuto funkci objektivně, aniž by byly ovlivňovány
         přímými nebo nepřímými finančními pobídkami.

      […]
      (52)      Osoby způsobilé předepisovat nebo vydávat léčivé přípravky musí mít přístup k neutrálnímu, objektivnímu zdroji informací o přípravcích
         dostupných na trhu. Je však na členských státech, aby s přihlédnutím k vlastní situaci přijaly za tímto účelem veškerá nezbytná
         opatření.“

      4        Článek 4 odst. 3 směrnice stanoví:

      „Ustanovení této směrnice neovlivňují pravomoci orgánů členských států v otázce stanovení cen léčivých přípravků či jejich
         zařazení do vnitrostátního systému zdravotního pojištění na základě zdravotních, hospodářských a sociálních podmínek.“

      5        Hlava VIII uvedené směrnice, nadepsaná „Reklama“, obsahuje články 86 až 88 a hlava VIIIa téže směrnice, nadepsaná „Informace
         a reklama“ obsahuje články 88a až 100.

      6        Článek 86 odst. 1 směrnice 2001/83 zní následovně:

      „Pro účely této hlavy se ,reklamou na léčivé přípravky‘ rozumí všechny formy informování, průzkumu nebo pobídek, které mají
         za účel podpořit předepisování, výdej, prodej nebo spotřebu léčivých přípravků; zahrnuje zejména:

      –        reklamu na léčivé přípravky určenou široké veřejnosti,
      –        reklamu na léčivé přípravky určenou osobám způsobilým je předepisovat nebo vydávat,
      […]
      –        poskytování pobídek pro předepisování nebo vydávání léčivých přípravků formou daru, nabídky nebo příslibu jakéhokoliv prospěchu
         nebo finanční či věcné odměny s výjimkou těch, jejichž skutečná hodnota je zanedbatelná,

      […]“
      7        Článek 88 odst. 1 a 4 této směrnice stanoví:

      „1.      Členské státy zakážou reklamu určenou široké veřejnosti na léčivé přípravky, které
      a) mohou být vydány pouze na lékařský předpis v souladu s hlavou VI,
      […]
      4.      Zákaz uvedený v odstavci 1 se nevztahuje na vakcinační akce prováděné průmyslem a schválené příslušnými orgány členských států.“

      8        Článek 94 odst. 1 a 3 uvedené směrnice stanoví:

      „1.      V rámci propagace léčivých přípravků určené osobám způsobilým je předepisovat nebo vydávat smí být dodány, nabídnuty nebo
         přislíbeny takovým osobám dary, peněžité výhody nebo věcný prospěch pouze tehdy, mají-li zanedbatelnou hodnotu a význam pro
         lékařskou či lékárenskou praxi.

      […]
      3.      Osoby způsobilé předepisovat nebo vydávat léčivé přípravky nesmějí vyžadovat nebo přijímat žádné výhody, které jsou podle
         odstavce 1 zakázány […].“

      9        Článek 95 téže směrnice doplňuje:

      „Ustanovení čl. 94 odst. 1 nebrání tomu, aby byla pohostinnost nabízena přímo či nepřímo při čistě profesních či vědeckých
         akcích; taková pohostinnost musí být vždy přiměřené úrovně a s ohledem na hlavní vědecký účel setkání musí být vedlejší; nesmí
         se vztahovat i na jiné osoby než zdravotnické pracovníky.“

      10      Článek 99 směrnice 2001/83 stanoví:

      „Členské státy přijmou vhodná opatření, aby byla uplatňována ustanovení této hlavy, a zejména určí, jaké sankce budou uloženy
         při porušení ustanovení přijatých k provedení této hlavy.“

       Vnitrostátní právo
      11      Článek 21 odst. 1 a 5 nařízení o léčivých přípravcích (reklama) [Medicines (Advertising) Regulations 1994] z roku 1994, který
         provádí ustanovení práva Unie uvedená v bodech 4 až 9 tohoto rozsudku, stanoví:

      „1) S výhradou ustanovení odstavce 2 a 4, v rámci propagace léčivých přípravků určené osobám způsobilým je předepisovat nebo
         vydávat smí být těmto osobám dodány, nabídnuty nebo přislíbeny dary, peněžité výhody nebo věcný prospěch pouze tehdy, mají-li
         zanedbatelnou hodnotu a mají-li význam pro lékařskou či lékárenskou praxi.

      […]
      5) Osoby způsobilé předepisovat nebo vydávat relevantní léčivé přípravky nesmějí vyžadovat nebo přijímat žádné dary, peněžité
         výhody, věcný prospěch, pohostinnost či sponzorství zakázané tímto nařízením.“

      12      Článek 23 odst. 1 uvedeného nařízení z roku 1994 stanoví, že porušení čl. 21 odst. 1 tohoto nařízení je trestným činem, za
         nějž může být uložena pokuta a/nebo trest odnětí svobody v délce trvání až dvou let.

      13      Podle toho, co uvádí předkládající soud, je Secretary of State in England and Wales (státní tajemník pro Anglii a Wales) podle
         National Health Service Act 2006 (zákon z roku 2006 o národní zdravotní péči) odpovědný za poskytování komplexní zdravotní
         péče, jejímž cílem je zajistit zlepšení fyzického a duševního zdraví osob a předcházet, diagnostikovat a léčit nemoci. V Anglii
         jsou za tímto účelem zdravotnické služby financovány místními „Primary Care Trusts“ (fondy zdravotní péče; dále jen „PCT“)
         a ve Walesu Local Health Boards (místní zdravotnické úřady; dále jen „LHB“).

       Skutkový stav v původním řízení a předběžná otázka
      14      V Anglii a Walesu praktičtí lékaři a další odborníci v oblasti zdravotnictví disponují zvláštními oprávněními v oblasti předepisování
         léčiv a pokud vydávají předpisy, jež mají být proplaceny NHS (národní zdravotní služba), musí splňovat pravidla NHS a vyhovět
         jejím kontrolám předepisování léčiv. Musí také dodržovat kodex profesní etiky vydaný General Medical Council.

      15      PCT a LHB zavedly v rámci všeobecné politiky směřující ke snížení svých výdajů na „léčivé přípravky“ finanční pobídkové programy
         pro lékařské ordinace, jejichž cílem je, aby tyto ordinace svým pacientům předepisovaly konkrétní negenerické léčivé přípravky
         nebo generické léčivé přípravky.

      16      Věc v původním řízení se týká pouze finančních pobídkových programů pro předepisování konkrétních negenerických léčivých přípravků.

      17      Účelem tohoto programu je pobízet lékaře, aby při vypracování svých léčebných strategií zvýhodňovali určité léčivé přípravky
         stejné terapeutické třídy jako dříve předepisované léčivé přípravky nebo jako léčivé přípravky, které by mohly být pacientům
         předepisovány v případě neexistence pobídkového programu, které však neobsahují stejnou účinnou látku. Lékaři jsou tak pobízeni
         k tomu, aby jednak změnili léčbu pacientů, pokud jde o stávající předpisy, a jednak aby při prvním předepisování léčivého
         přípravku k léčbě daného zdravotního stavu upřednostňovali léčbu založenou na určité účinné látce spíše než na jiné. PCT a LHB
         definovaly terapeutickou ekvivalenci mezi léčivými přípravky stejné terapeutické třídy, mimo jiné s ohledem na pokyny vydané
         National Institute for Health and Clinical Excellence (národní ústav pro zdraví a klinickou odbornost). Pobídkové programy,
         o které se jedná v projednávané věci, se týkají zejména předepisování statinů, což jsou látky používané ke snížení hladiny
         cholesterolu.

      18      Výpočet výše finančních pobídek se provádí v rámci dvou odlišných režimů. V rámci prvního režimu ordinace praktických lékařů
         sbírají body za splnění různých cílů souvisejících s předepisováním léčiv, jako například zvyšování podílu předpisů konkrétního
         negenerického léčivého přípravku (výslovně nebo mlčky upřednostňovaného před jinými léčivy stejné terapeutické třídy). Výše
         platby pak závisí na celkovém počtu získaných bodů. Druhý režim je založen na individuálních cílech v tom smyslu, že platby
         závisí buď na splnění určitého cíle, například na zvýšení celkového podílu předpisů konkrétního negenerického léčivého přípravku,
         nebo na počtu pacientů, jejichž zavedená léčba byla změněna tak, aby byla předepisována léčiva doporučená příslušnými vnitrostátními
         orgány.

      19      Platby hrazené ordinacím praktických lékařů zvyšují příjmy, které těmto ordinacím plynou z poskytovaných konzultací a jejich
         konečnými příjemci jsou praktičtí lékaři, kteří se podílejí na zisku těchto ordinací.

      20      Účelem tohoto finančního pobídkového programu je snížit výdaje PCT a LHB na „léčivé přípravky“, neboť je doporučováno předepisování
         levnějších léčivých přípravků příslušné terapeutické třídy. Nicméně, v některých případech může být k léčbě konkrétního pacienta
         vhodnější jiný léčivý přípravek stejné terapeutické třídy. Nahrazení předepsaného léčivého přípravku jiným léčivým přípravkem
         obsahujícím jinou účinnou látku tak může mít v některých případech samo o sobě pro pacienta nepříznivé následky.

      21      ABPI, které sdružuje 70 vnitrostátních a mezinárodních farmaceutických společností působících ve Velké Británii, dne 3. července
         2006 zaslalo dopis MHPR, mezi jehož úkoly patří ověřovat dodržování právních předpisů Unie a vnitrostátních právních předpisů
         v oblasti reklamy na léčivé prostředky a jejich propagace. ABPI ve svém dopise vyjádřilo své znepokojení a právní námitky,
         pokud jde o některé pobídkové programy pro předepisování konkrétních negenerických léčivých přípravků zavedené PCT a LHB.

      22      MHPR, který dříve zastával jiné stanovisko, ve své odpovědi ze dne 16. října 2006 uvedl, že nyní má za to, že se článek 94
         směrnice 2001/83 vztahuje pouze na pobídkové programy komerční povahy. MHPR se totiž domnívá, že pokud je účelem článku 94
         skutečně zabránit komerčním organizacím, aby ovlivňovaly rozhodování lékařů o předepisování léčiv, není tím nijak dotčena
         skutečnost, že čl. 4 odst. 3 této směrnice jasně uznává, že členské státy mají povinnost a jsou oprávněny přijmout opatření
         ke kontrole veřejných výdajů.

      23      ABPI tento výklad článku 94 směrnice 2001/83 zpochybnilo a podalo k předkládajícímu soudu žalobu na přezkum legality postoje
         MHPR. ABPI ve své žalobě mimo jiné uvádí, že financování zdravotní péče se v jednotlivých členských státech liší, přičemž
         je zajišťováno jak veřejnými zdravotními pojišťovnami, tak soukromými zdravotními pojišťovnami. Vyloučení orgánů veřejné moci
         poskytujících zdravotnické služby z oblasti působnosti této směrnice by vedlo k uplatňování rozdílných pravidel v závislosti
         na tom, zda poskytovatel sleduje komerční cíl či nikoliv, a v konečném důsledku by vedlo k narušení vnitřního trhu těchto
         služeb v Evropské unii.

      24      Vzhledem k tomu, že výklad článku 94 je podle High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative
         Court) nezbytný k vyřešení sporu, který projednává, rozhodl se uvedený soud přerušit řízení a položil Soudnímu dvoru následující
         předběžnou otázku:

      „Brání čl. 94 odst.1 směrnice 2001/83/ES veřejnému orgánu, který je součástí vnitrostátního veřejného zdravotnického systému,
         aby za účelem snížení svých celkových výdajů na léčivé přípravky zavedl program poskytování finančních pobídek lékařským ordinacím
         (které mohou dále poskytovat finanční výhody lékařům předepisujícím léčiva) směřující k tomu, aby předepisovaly konkrétní
         negenerické léčivo podporované pobídkovým programem, které je buď:

      a)      jiným léčivem na předpis, než je léčivo dříve předepisované lékařem pacientovi, nebo
      b)      jiným léčivem na předpis, než je léčivo, které by mohlo být předepisováno pacientovi v případě neexistence pobídkového programu,

      pokud takové jiné léčivo na předpis spadá do stejné terapeutické třídy léčiv používaných k léčení daného zdravotního stavu
         pacienta?“

       K předběžné otázce
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      25      Podle ABPI a Evropské komise se čl. 94 odst. 1 směrnice 2001/83 vztahuje rovněž na vnitrostátní orgány. Toto ustanovení tudíž
         brání tomu, aby veřejný orgán, který je součástí vnitrostátního veřejného zdravotnického systému, zavedl program poskytování
         finančních pobídek lékařským ordinacím směřující k tomu, aby lékaři v těchto ordinacích předepisovali konkrétní negenerické
         léčivo, i když je cílem tohoto programu snížení celkových veřejných výdajů na léčivé přípravky.

      26      Naopak, vláda Spojeného království a česká, estonská, španělská, francouzská a nizozemská vláda mají za to, že se článek 94
         směrnice nevztahuje na příslušné vnitrostátní orgány v oblasti veřejného zdraví, neboť to vyplývá ze systematiky směrnice
         2001/83, a protože čl. 152 odst. 5 ES výslovně stanoví, že při činnosti Evropského společenství v oblasti veřejného zdraví
         je plně uznávána odpovědnost členských států za organizaci zdravotnictví a poskytování zdravotní péče. Kromě toho, pokud by
         se zákaz stanovený v článku 94 na tyto orgány vztahoval, pak by se na finanční pobídkové programy zavedené těmito orgány vztahovala
         výjimka stanovená v čl. 4 odst. 3 této směrnice, neboť cílem takových programů je zajistit všem přístup k dostatečnému množství
         léčivých přípravků za rozumnou cenu.

       Odpověď Soudního dvora
      27      Článek 94 odst. 1 směrnice 2001/83 stanoví, že osobám způsobilým předepisovat nebo vydávat léčivé přípravky smí být dodány,
         nabídnuty nebo přislíbeny dary, peněžité výhody nebo věcný prospěch pouze tehdy, mají-li zanedbatelnou hodnotu a mají-li význam
         pro lékařskou či lékárenskou praxi.

      28      V tomto ustanovení je uvedeno, že se tento zákaz uplatňuje „[v] rámci propagace léčivých přípravků“ určené lékařům nebo lékárníkům.

      29      Proto, jak vyplývá ze systematiky směrnice 2001/83, je cílem tohoto zákazu, který se týká především farmaceutického průmyslu
         při propagaci léčivých přípravků, které uvádí na trh, zabránit propagačním akcím, které by mohly u zdravotnických pracovníků
         vzbudit ekonomický zájem na předepisování či výdeji léčivých přípravků. Cílem tohoto ustanovení je tudíž podpora lékařských
         a farmakologických postupů, které jsou v souladu s pravidly profesní etiky.

      30      Soudní dvůr již ohledně reklamy na léčivé přípravky konstatoval, že i tehdy, je-li uskutečňována nezávislou třetí osobou mimo
         rámec obchodní nebo průmyslové činnosti, může mít taková reklama negativní vliv na veřejné zdraví, jehož ochrana je hlavním
         cílem směrnice 2001/83, a že šíření informací týkajících se léčivého přípravku, zejména jeho léčebných nebo preventivních
         účinků, třetí osobou může být považováno za reklamu ve smyslu čl. 86 odst. 1 uvedené směrnice i tehdy, jestliže tato třetí
         osoba jedná z vlastního podnětu a právně i fakticky zcela nezávisle na výrobci nebo na prodejci takového léčivého přípravku
         (rozsudek ze dne 2. dubna 2009, Damgaard, C‑421/07, Sb. rozh. s. I‑2629, body 22 a 29).

      31      Tyto úvahy však nelze použít na informace o léčivých přípravcích šířené samotnými orgány veřejné moci, například při vzniku
         epidemie či pandemie. Z čl. 88 odst. 4 směrnice 2001/83 totiž zejména vyplývá, že zákaz reklamy určené veřejnosti na léčivé
         přípravky, který je stanovený v odstavci 1 uvedeného článku 88, se nevztahuje na vakcinační akce „prováděné průmyslem“, jestliže
         jsou schválené příslušnými orgány členských států.

      32      Také pokud jde o finanční pobídky pro předepisování léčivých přípravků, může se zákaz obsažený v čl. 94 odst. 1 směrnice 2001/83
         vztahovat na nezávislé třetí osoby jednající mimo rámec obchodní nebo průmyslové činnosti nebo nejednající za účelem dosažení
         zisku, nevztahuje se však na vnitrostátní orgány odpovědné za veřejné zdraví, které jsou především odpovědné za dodržování
         stávajících předpisů, které zahrnují zejména tuto směrnici, na straně jedné, a za vymezení priorit politiky veřejného zdraví,
         zejména pokud jde o racionalizaci veřejných výdajů přidělených na tuto politiku, ze kterou jsou konkrétně odpovědné, na straně
         druhé.

      33      Zdravotní politika definovaná členským státem a veřejné výdaje na ni obecně nesledují dosažení zisku nebo komerční účely.
         Takový finanční pobídkový program, jako je program dotčený v původní věci, který se této politiky týká, tak nemůže být považován
         za součást propagace prodeje léčivých přípravků.

      34      Kromě toho, zatímco ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Damgaard, mohlo mít šíření informací týkajících se léčivého
         přípravku negativní vliv na veřejné zdraví, jehož ochrana je hlavním cílem směrnice 2001/83, v případě finančních pobídek
         poskytnutých veřejnými orgány odpovědnými za veřejné zdraví na takové nebezpečí poukazovat nelze. Podstata úkolu těchto orgánů
         totiž spočívá v zajištění veřejného zdraví, za které nesou politickou odpovědnost, a jsou tedy odpovědné za posouzení terapeutické
         hodnoty léčivých přípravků, jejichž registraci provádějí.

      35      Za těchto podmínek tedy uvedené orgány mohou v rámci jim svěřené pravomoci a na základě posouzení terapeutické hodnoty léčivých
         přípravků s ohledem na výdaje z veřejného rozpočtu určit, zda určité léčivé přípravky obsahující danou účinnou látku jsou,
         pokud jde o veřejné finance, k léčbě některých zdravotních stavů vhodnější než jiné léčivé přípravky, které obsahují jinou
         účinnou látku, ale patří do stejné terapeutické třídy.

      36      Podle čl. 168 odst. 7 SFEU totiž právo Unie nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení
         a přijmout, mimo jiné, předpisy, jejichž účelem je upravit spotřebu farmaceutických výrobků v zájmu finanční rovnováhy jejich
         systémů zdravotního pojištění (rozsudek ze dne 2. dubna 2009, A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite a další, C‑352/07
         až C‑356/07, C‑365/07 až  C‑367/07 a C‑400/07, Sb. rozh. s. I‑2495, bod 19 a citovaná judikatura).

      37      V tomto ohledu je však třeba uvést, že za účelem zajištění užitečného účinku směrnice Rady 89/105/EHS ze dne 21. prosince
         1988 o průhlednosti opatření upravujících tvorbu cen u humánních léčivých přípravků a jejich začlenění do oblasti působnosti
         vnitrostátních systémů zdravotního pojištění (Úř. věst. L 40, s. 8) je rovněž třeba, aby si podnikatelé ve farmaceutickém
         průmyslu, jejichž léčivé přípravky jsou nebo nejsou předmětem finančních pobídkových programů pro předepisování, měli možnost
         ověřit, že finanční pobídkový program zavedený orgány veřejné moci odpovídá objektivním kritériím a že nedochází k žádné diskriminaci
         mezi tuzemskými léčivými přípravky a přípravky pocházejícími z jiných členských států ( v tomto smyslu viz rozsudek ze dne
         12. června 2003, Komise v. Finsko, C‑229/00, Recueil, s. I‑5727, bod 39, a výše uvedený rozsudek A. Menarini Industrie Farmaceutiche
         Riunite a další, bod 28).

      38      I když směrnice 89/105 vychází z myšlenky minimálního zasahování do organizace vnitřní politiky členských států v oblasti
         sociálního zabezpečení (rozsudek ze dne 20. ledna 2005, Merck Sharp & Dohme, C‑245/03, Sb. rozh., s. I-637, bod 27), vnitrostátní
         orgány odpovědné za veřejné zdraví jsou při přijímání finančních pobídkových programů pro předepisování konkrétních negenerických
         léčivých přípravků mimo jiné povinny takový program zveřejnit a zdravotnickým pracovníkům a podnikatelům ve farmaceutickém
         průmyslu zpřístupnit hodnocení, kterým se stanoví terapeutické ekvivalence mezi dostupnými účinnými látkami patřícími do terapeutické
         třídy, jež je předmětem uvedeného programu.

      39      Konečně je třeba zdůraznit, že takovéto veřejné finanční pobídkové programy pro předepisování léčivých přípravků obsahujících
         určité účinné látky nesmí mít vliv na objektivitu, kterou, jak je uvedeno v padesátém bodu odůvodnění směrnice 2001/83, musí
         lékař zachovávat při předepisování v případě konkrétního pacienta.

      40      Předepisující lékař je totiž z hlediska profesní etiky povinen nepředepisovat daný léčivý přípravek, pokud není vhodný k léčbě
         jeho pacienta, a to bez ohledu na existenci veřejných finančních pobídkových programů pro předepisování tohoto léčivého přípravku.

      41      Zároveň je třeba uvést, že každý lékař může provozovat svou praxi pouze pod kontrolou orgánů veřejné moci vykonávanou přímo
         nebo nepřímo prostřednictvím za tím účelem zmocněných profesních organizací, jako je General Medical Council ve Spojeném království.
         Orgány veřejné moci nebo zmocněné profesní organizace mají při provádění kontroly a dohledu nad činností lékařů pravomoc vydávat
         lékařům doporučení v oblasti předepisování léčivých přípravků, aniž by tato doporučení mohla nepříznivě ovlivňovat objektivitu
         předepisujících lékařů ve smyslu padesátého bodu odůvodnění směrnice 2001/83.

      42      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 94 odst. 1 směrnice 2001/83 je nutno vykládat
         v tom smyslu, že nebrání takovým finančním pobídkovým programům, jako je program dotčený ve věci v původním řízení, zavedeným
         vnitrostátními orgány odpovědnými za veřejné zdraví za účelem snížení jejich výdajů v této oblasti, které při léčbě některých
         zdravotních stavů upřednostňují, aby lékaři předepisovali konkrétní negenerické léčivé přípravky obsahující jinou účinnou
         látku, než jakou obsahují dříve předepisované léčivé přípravky nebo léčivé přípravky, které by mohly být předepisovány v případě
         neexistence pobídkového programu.

       K nákladům řízení
      43      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Článek 94 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím
            se humánních léčivých přípravků, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/27/ES ze dne 31. března 2004, je nutno
            vykládat v tom smyslu, že nebrání takovým finančním pobídkovým programům, jako je program dotčený ve věci v původním řízení,
            zavedeným vnitrostátními orgány odpovědnými za veřejné zdraví za účelem snížení jejich výdajů v této oblasti, které při léčbě
            některých zdravotních stavů upřednostňují, aby lékaři předepisovali konkrétní negenerické léčivé přípravky obsahující jinou
            účinnou látku, než jakou obsahují dříve předepisované léčivé přípravky nebo léčivé přípravky, které by mohly být předepisovány
            v případě neexistence pobídkového programu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. listopadu 1975. # Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique a další proti Komisi Evropských společenství. # Věc 73-74.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 7. července 1994. # Dunlop Slazenger International Ltd proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-43/92.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 27. listopadu 2008. # Bettina Klug proti Agence européenne des médicaments (EMEA). # Veřejná služba. # Věc F-35/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      27. listopadu 2008
      Věc F-35/07
      Bettina Klug
      v.
      Evropská agentura pro léčivé přípravky (EMEA)
      „Veřejná služba – Dočasní zaměstnanci – Neobnovení smlouvy na dobu určitou – Nepříznivá hodnotící zpráva – Psychické obtěžování“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se B. Klug domáhá, aby Evropské agentuře pro léčivé přípravky byla
         uložena povinnost prodloužit pracovní smlouvu uzavřenou dne 7. února 2002, která na dobu pěti let nabyla účinnosti dne 1. července
         2002, povinnost zaplatit žalobkyni náhradu ve výši 200 000 eur za utrpěnou morální újmu, a aby byla zrušena její hodnotící
         zpráva za období od 31. prosince 2004 do 31. prosince 2006 a vypracována nová zpráva na základě rozhodnutí vydaného Soudem.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Žaloba – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Rozhodnutí, které připomíná datum, kdy končí
            smlouva dočasného zaměstnance a které je nutno vykládat jako rozhodnutí o neobnovení smlouvy
      (Služební řád úředníků, čl. 90 odst. 2)
      2.      Úředníci – Dočasní zaměstnanci – Přijímání – Obnovení smlouvy na dobu určitou – Posuzovací pravomoc správního útvaru
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, článek 47)
      3.      Úředníci – Povinnost správy poskytnout pomoc – Rozsah – Povinnost správy přezkoumat stížnosti týkající se psychického obtěžování
            a informovat stěžovatele o dalším postupu vyřizování jeho stížnosti
      (Služební řád úředníků, článek 24 a čl. 90 odst. 1; pracovní řád ostatních zaměstnanců, článek 11)
      1.      Rozhodnutí správy, které tím, že dočasnému zaměstnanci připomíná datum, kdy končí jeho pracovní smlouva, přestože může být
         prodloužena, může být dotyčným pochopeno pouze jako odmítnutí prodloužit uvedenou smlouvu, je aktem nepříznivě zasahujícím
         do jeho právního postavení ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Takovéto rozhodnutí, jehož důsledkem je, že pracovní
         poměr dočasného zaměstnance s orgánem Společenství nebude zachován, je ze své povahy aktem, který se přímo a bezprostředně
         dotýká zájmů tohoto zaměstnance tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení.

      (viz bod 43)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 15. října 2008, Potamianos v. Komise, T‑160/04, Sb. VS s. I‑A‑2‑0000 a II‑A‑2‑0000, bod 23
      Soud pro veřejnou službu: 28. června 2007, Bianchi v. ETF, F‑38/06, Sb. VS s. I‑A-1-0000 a II‑A‑1‑0000, body 92 až 94
      2.      Výpověď smlouvy dočasného zaměstnance na dobu neurčitou v souladu s článkem 47 pracovního řádu ostatních zaměstnanců a při
         dodržení výpovědní doby stanovené ve smlouvě, jakož i předčasné rozvázání smlouvy dočasného zaměstnance uzavřené na dobu určitou
         podléhá široké posuzovací pravomoci příslušného orgánu, přičemž přezkum soudu Společenství tak musí být nezávisle na přezkumu
         dodržení povinnosti uvést odůvodnění omezen na ověření toho, zda nedošlo ke zjevnému pochybení nebo ke zneužití pravomoci.
         Toto platí tím spíše, pokud se nejedná o předčasné rozvázání, ale o neobnovení smlouvy dočasného zaměstnance uzavřené na dobu
         určitou, neboť u obnovení smlouvy se jedná o pouhou možnost, která podléhá podmínce, že obnovení je v souladu se zájmem služby.

      V tomto ohledu je příslušný orgán při rozhodování o postavení zaměstnance povinen zohlednit všechny skutečnosti, které by
         mohly ovlivnit jeho rozhodnutí, zejména zájem dotyčného zaměstnance. To totiž vyplývá z povinnosti správního orgánu jednat
         s náležitou péčí, která odráží rovnováhu mezi vzájemnými právy a povinnostmi, kterou služební řád a obdobně i pracovní řád
         ostatních zaměstnanců vytvořily mezi orgánem veřejné správy a jeho zaměstnanci. Nicméně zohlednění osobního zájmu dotyčného
         zaměstnance nemůže jít až tak daleko, aby bylo příslušnému orgánu zakázáno neobnovit smlouvu uzavřenou na dobu určitou, jestliže
         si to vyžaduje zájem služby, i když s tím tento zaměstnanec nesouhlasí.

      V důsledku toho se přezkum soudu Společenství musí omezit na ověření neexistence zjevně nesprávného posouzení zájmu služby,
         který mohl odůvodnit neobnovení pracovní smlouvy dočasného zaměstnance, zneužití pravomoci, jakož i porušení povinnosti jednat
         s náležitou péčí, které podléhá orgán Společenství, pokud má rozhodnout o prodloužení smlouvy, kterou uzavřel s některým ze
         svých zaměstnanců.

      (viz body 65 až 68 a 79)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 26. února 1981, De Briey v. Komise, 25/80, Recueil, s. 637, bod 7; 29. června 1994, Klinke v. Soudní dvůr, C‑298/93
         P, Recueil, s. I‑3009, bod 38

      Soud prvního stupně: 28. ledna 1992, Speybrouck v. Parlament, T‑45/90, Recueil, s. II‑33, body 97 a 98; 17. března 1994, Hoyer
         v. Komise, T‑51/91, Recueil FP s. I‑A‑103 a II‑341, bod 36; 18. dubna 1996, Kyrpitsis v. CES, T‑13/95, Recueil FP s. I‑A‑167
         a II‑503, bod 52; 14. července 1997, B v. Parlament, T‑123/95, Recueil FP s. I‑A‑245 a II‑697, bod 70; 12. prosince 2000,
         Dejaiffe v. OHIM, T‑223/99, Recueil FP s. I‑A‑277 a II‑1267, body 51 a 53; 6. února 2003, Pyres v. Komise, T‑7/01, Recueil FP
         s. I‑A‑37 a II‑239, body 50, 51 a 64; 1. března 2005, Mausolf v. Europol, T‑258/03, Sb. VS s. I‑A‑45 a II‑189, bod 49

      3.      Povinnost pomoci stanovená v článku 24 služebního řádu, která se na základě odkazu uvedeného v článku 11 pracovního řádu ostatních
         zaměstnanců vztahuje i na dočasné zaměstnance, zahrnuje zejména povinnost správy vážně, rychle a ve vší důvěrnosti přezkoumat
         stížnosti týkající se psychického obtěžování a informovat stěžovatele o dalším postupu vyřizování jeho stížnosti.

      Za tímto účelem stačí, aby úředník nebo zaměstnanec, který po svém orgánu požaduje ochranu, podal na základě článku 24 služebního
         řádu žádost podle čl. 90 odst. 1 téhož služebního řádu, která obsahuje alespoň neúplný důkaz o existenci útoků, o kterých
         tvrdí, že je jejich předmětem. V případě existence takových skutečností je věcí dotčeného orgánu přijmout vhodná opatření,
         zejména tak, že ve spolupráci se stěžovatelem provede šetření za účelem prokázání skutkového základu stížnosti.

      (viz body 73, 74 a 76)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 14. června 1979, V. v. Komise, 18/78, Recueil, s. 2093, bod 15; 26. ledna 1989, Koutchoumoff v. Komise, 224/87,
         Recueil, s. 99, body 15 a 16

      Soud prvního stupně: 21. dubna 1993, Tallarico v. Parlament, T‑5/92, Recueil, s. II‑477, body 30 a 31


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. prosince 2010.#Land Baden-Württemberg proti Metin Bozkurt.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo.#Dohoda o přidružení EHS-Turecko - Sloučení rodiny - Článek 7 první pododstavec rozhodnutí Rady přidružení č. 1/80 - Manžel turecké pracovnice, se kterou žil více než pět let ve společné domácnosti - Zachování práva pobytu i po rozvodu - Odsouzení dotyčného za násilné činy spáchané proti jeho bývalé manželce - Zneužití práva.#Věc C-303/08.

text:
      Věc C-303/08
      Land Baden-Württemberg
      v.
      Metin Bozkurt
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesverwaltungsgericht)
      „Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Sloučení rodiny – Článek 7 první pododstavec rozhodnutí Rady přidružení č. 1/80 – Manžel turecké pracovnice, se kterou žil více než pět let ve společné domácnosti – Zachování práva pobytu i po rozvodu – Odsouzení dotyčného za násilné činy spáchané proti jeho bývalé manželce – Zneužití práva“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Mezinárodní dohody – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Rada přidružení zřízená dohodou o přidružení EHS-Turecko – Rozhodnutí
            č. 1/80 – Sloučení rodiny
      (Dodatkový protokol k dohodě o přidružení EHS-Turecko, článek 59; rozhodnutí Rady přidruženi EHS-Turecko č. 1/80, čl. 7 první
            pododstavec)
      2.        Mezinárodní dohody – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Rada přidružení zřízená dohodou o přidružení EHS-Turecko – Rozhodnutí
            č. 1/80 – Sloučení rodiny
      (Rozhodnutí Rady přidružení EHS-Turecko č. 1/80, čl. 7 první pododstavec a čl. 14 odst. 1)
      1.        Článek 7 první pododstavec rozhodnutí Rady přidružení EHS‑Turecko č. 1/80 musí být vykládán v tom smyslu, že turecký státní
         příslušník, který jakožto rodinný příslušník turecké pracovnice působící na řádném trhu práce určitého členského státu a z
         důvodu svého nepřetržitého pobytu v bydlišti své manželky po dobu alespoň pěti let požívá práv spojených s právním postavením,
         které mu bylo přiznáno na základě druhé odrážky uvedeného ustanovení, nepozbývá tato práva v důsledku rozvodu, který byl prohlášen
         poté, co tato práva nabyl.

      Práva, která turecký státní příslušník legálně nabyl na základě prvního pododstavce článku 7 rozhodnutí č. 1/80, existují
         totiž nezávisle na zachování dodržení podmínek, které byly vyžadovány ke vzniku těchto práv, takže rodinný příslušník, který
         je již nositelem práv na základě uvedeného rozhodnutí, je schopen postupně konsolidovat svou situaci v hostitelském členském
         státě a integrovat se v něm trvale tím, že povede nezávislý život na osobě, jejímž prostřednictvím tato práva získal.

      Takový výklad výše uvedeného čl. 7 prvního pododstavce není neslučitelný s požadavky článku 59 dodatkového protokolu k dohodě
         o přidružení EHS‑Turecko, jelikož situace rodinného příslušníka tureckého migrujícího pracovníka nemůže být užitečně srovnávána
         se situací rodinného příslušníka občana některého členského státu s ohledem na zjevné odlišnosti existující mezi jejich právními
         situacemi.

      (viz body 40, 45–46, výrok 1)
      2.        Skutečnost, že se turecký státní příslušník dovolává práva legálně nabytého na základě článku 7 prvního pododstavce rozhodnutí
         Rady přidružení EHS‑Turecko č. 1/80, není zneužitím práva, přestože dotyčný poté, co toto právo nabyl prostřednictvím své
         bývalé manželky, spáchal vůči ní závažný trestný čin, pro nějž byl odsouzen v trestním řízení.

      Naopak, čl. 14 odst. 1 tohoto rozhodnutí nebrání tomu, aby bylo vůči tureckému státnímu příslušníkovi, který byl odsouzen
         v trestním řízení, přijato opatření k jeho vyhoštění, pokud jeho osobní chování představuje trvající, skutečnou a dostatečně
         závažnou hrozbu, kterou je dotčen základní společenský zájem. Je na příslušném vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda tomu
         tak je. Tento orgán musí navíc dbát jak na dodržování zásady proporcionality, tak i základních práv dotyčné osoby. Konkrétně
         lze o vyhoštění na základě čl. 14 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 rozhodnout pouze tehdy, když individuální chování dotyčného vyvolává
         konkrétní nebezpečí nových závažných narušení veřejného pořádku.

      (viz body 60–61, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      22. prosince 2010(*)

      „Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Sloučení rodiny – Článek 7 první pododstavec rozhodnutí Rady přidružení č. 1/80 – Manžel turecké pracovnice, se kterou žil více než pět let ve společné domácnosti – Zachování práva pobytu i po rozvodu – Odsouzení dotyčného za násilné činy spáchané proti jeho bývalé manželce – Zneužití práva“
      Ve věci C‑303/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesverwaltungsgericht
         (Německo) ze dne 24. dubna 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 8. července 2008, v řízení

      Land Baden-Württemberg
      proti
      Metinu Bozkurtovi,
      za přítomnosti:
      Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, J.‑J. Kasel (zpravodaj), A. Borg Barthet, E. Levits a M. Berger, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Land Baden-Württemberg M. Schenkem, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu M. Lummou a N. Graf Vitzthumem, jako zmocněnci,
      –        za dánskou vládu J. Bering Liisbergem a R. Holdgaardem, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství V. Kreuschitzem a G. Rozetem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 8. července 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu druhé odrážky prvního pododstavce článku 7 rozhodnutí Rady přidružení
         č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení (dále jen „rozhodnutí č. 1/80“). Rada přidružení byla zřízena Dohodou zakládající
         přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, podepsanou dne 12. září 1963 v Ankaře Tureckou republikou
         na jedné straně a členskými státy EHS a Společenstvím na straně druhé, která byla uzavřena, schválena a potvrzena jménem Společenství
         rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963 (Úř. věst. 1964, 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11, s. 10).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi spolkovou zemí Bádensko-Württembersko (dále jen „spolková země“) a M. Bozkurtem,
         tureckým státním příslušníkem, ve věci řízení o vyhoštění dotyčného z německého území.

       Právní rámec
      3        Článek 59 dodatkového protokolu podepsaného v Bruselu dne 23. listopadu 1970 a uzavřeného, schváleného a potvrzeného jménem
         Společenství nařízením Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne 19. prosince 1972 (Úř. věst. L 293, s. 1; Zvl. vyd. 11/11 s. 41) zní takto:

      „V oblastech, na které se vztahuje tento protokol, se Turecku nesmí poskytovat zacházení příznivější, než které si vzájemně
         poskytují členské státy na základě Smlouvy o založení Společenství.“

      4        Oddíl 1 kapitoly II rozhodnutí č. 1/80, nazvané „Sociální ustanovení“, se týká „[o]tázek vztahujících se k zaměstnání a k volnému
         pohybu pracovníků“. Tento oddíl obsahuje články 6 až 16 uvedeného rozhodnutí.

      5        Článek 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 zní takto:

      „Aniž jsou dotčena ustanovení článku 7 o volném přístupu jeho rodinných příslušníků k zaměstnání, turecký pracovník působící
         na řádném trhu práce v členském státě:

      –        má právo v tomto členském státě po jednom roce řádného zaměstnání na prodloužení svého pracovního povolení u stejného zaměstnavatele,
         pokud je u něho pracovní místo k dispozici;

      –        má právo v tomto členském státě po třech letech řádného zaměstnání a s výhradou přednosti, která bude poskytnuta pracovníkům
         z členských států Společenství, odpovědět na jinou nabídku ve stejné profesi u zaměstnavatele podle svého výběru, učiněnou
         za obvyklých podmínek a zaregistrovanou u pracovních úřadů tohoto členského státu;

      –        je oprávněn v tomto členském státě po čtyřech letech řádného zaměstnání k volnému přístupu k jakékoli zaměstnanecké činnosti
         podle svého výběru.“ (neoficiální překlad)

      6        Článek 7 rozhodnutí č. 1/80 zní takto:

      „Rodinní příslušníci tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v členském státě, kteří získali povolení ho následovat:
      –        mají, s výhradou přednosti, která bude zajištěna pracovníkům z členských států Společenství, právo odpovědět na jakoukoli
         nabídku zaměstnání, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně tří let;

      –        jsou oprávněni k volnému přístupu k zaměstnanecké činnosti podle svého výběru, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně pěti
         let.

      Děti tureckých pracovníků, které ukončily odborné vzdělání v hostitelském státě, mohou nezávisle na délce svého pobytu v tomto
         členském státě za podmínky, že jeden z rodičů legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let,
         odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání ve zmíněném členském státě.“ (neoficiální překlad)

      7        Článek 14 odst. 1 tohoto rozhodnutí zní následovně:

      „Ustanovení tohoto oddílu se použijí s výhradou omezení z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví.“
         (neoficiální překlad)

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      8        Metinu Bozkurtovi, který se narodil v Turecku v roce 1959, byl v dubnu 1992 povolen vstup na německé území.

      9        V září 1993 uzavřel manželství s tureckou státní příslušnicí, která byla v Německu řádně zaměstnána a která zde měla z tohoto
         důvodu povolení k trvalému pobytu. Manželka získala německou státní příslušnost v roce 1999.

      10      Po uzavření manželství získal M. Bozkurt v říjnu 1993 povolení k pobytu na dobu určitou, které bylo v říjnu 1998, tedy poté,
         co dotyčný splnil podmínku pětiletého pobytu, uvedenou ve druhé odrážce prvního pododstavce článku 7 rozhodnutí č. 1/80, změněno
         na povolení k trvalému pobytu.

      11      Od června 2000 nežil M. Bozkurt se svojí manželkou ve společné domácnosti. Manželství bylo rozvedeno v listopadu 2003.

      12      Během svého pobytu v Německu pracoval M. Bozkurt u různých zaměstnavatelů. Podle předkládajícího soudu však nebylo možné zjistit
         přesné doby trvání zaměstnání, jelikož dotyčný nesdělil v tomto ohledu žádné informace ani za tímto účelem nepředložil žádné
         doklady.

      13      Od začátku roku 2000 byl M. Bozkurt přibližně po dobu 18 měsíců v pracovní neschopnosti, během níž podstoupil operaci mozkového
         nádoru.

      14      Po ukončení této pracovní neschopnosti byl svým zaměstnavatelem propuštěn. Od té doby je nezaměstnaný a pobírá dávky sociální
         podpory na základě části II zákoníku sociálního zabezpečení (Sozialgesetzbuch, Teil II). Nejprve bydlel v městské ubytovně
         a od listopadu 2005 žije v malém bytě, který mu pronajímá jeho bratr.

      15      Ačkoli byl již M. Bozkurt odsouzen v letech 1996 a 2000 za ublížení na zdraví, jakož i poškozování cizí věci, byl v květnu
         2004 odsouzen za znásilnění a ublížení na zdraví své manželky, k nimž došlo v červenci 2002, když pobýval v Turecku. Dotyčnému,
         jehož odvolání bylo částečně vyhověno, byl dne 17. ledna 2005 pravomocně uložen podmíněný trest odnětí svobody na dobu dvou
         let, takže M. Bozkurt, který se toho času nacházel ve vyšetřovací vazbě, byl propuštěn na svobodu.

      16      Rozhodnutím ze dne 26. července 2005 rozhodla spolková země o vyhoštění M. Bozkurta s okamžitou platností (dále jen „rozhodnutí
         o vyhoštění“), přičemž vycházela z jeho posledního odsouzení, které potvrzovalo jeho sklony k násilí. Spolková země měla za
         to, že se dotyčný nemůže dovolávat práv, která mu přiznávají články 6 a 7 rozhodnutí č. 1/80, z toho důvodu, že si po svém
         propuštění nenašel v přiměřené době nové zaměstnání a že již v tomto ohledu nevyvíjel ani žádné velké úsilí.

      17      Metin Bozkurt podal proti rozhodnutí o vyhoštění žalobu u Verwaltungsgericht Stuttgart, který nejprve nařídil odložení výkonu
         tohoto rozhodnutí a poté jej rozsudkem ze dne 5. července 2006 zrušil.

      18      Odvolání podané spolkovou zemí proti tomuto rozsudku u Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg bylo jeho rozsudkem ze dne
         14. března 2007 zamítnuto. Tento soud měl totiž za to, že vzhledem k tomu, že M. Bozkurt již v Německu splnil doby stanovené
         pro řádný pobyt, mohl si nárokovat právo pobytu na základě druhé odrážky prvního pododstavce článku 7 rozhodnutí č. 1/80.
         Rozhodnutí o vyhoštění je podle tohoto soudu protiprávní z toho důvodu, že není v souladu s podmínkami použitelnými pro státní
         příslušníky Unie, které musí být podle judikatury Soudního dvora dodrženy, pokud jde o turecké státní příslušníky, kteří jsou
         nositeli práva pobytu na základě rozhodnutí č. 1/80. Tento soud měl navíc za to, že okolnosti, že M. Bozkurt byl od roku 2000
         nezaměstnaný, že existovala možnost, že se již nikdy z důvodu své vážné nemoci nevrátí do zaměstnání, a že strávil devět měsíců
         ve vězení, neznamenají, že pozbyl právního postavení, které mu přiznává uvedené ustanovení rozhodnutí č. 1/80, a to vzhledem
         k judikatuře Soudního dvora, podle níž právo pobytu, jakmile bylo nabyto, je nezávislé na trvání podmínek, které toto nabytí
         umožnily.

      19      Spolková země tedy podala u Bundesverwaltungsgericht opravný prostředek „Revision“, v němž uvedla, že M. Bozkurt pozbyl v mezičase
         svého práva pobytu v Německu z důvodu svého vyloučení z trhu práce a že se nemůže úspěšně dovolávat prvního pododstavce článku
         7 rozhodnutí č. 1/80, jelikož hrubě zasáhl do tělesné integrity osoby, od níž svá práva odvozuje.

      20      Přestože Bundesverwaltungsgericht souhlasí s právní analýzou, kterou provedl Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg ve svém
         rozsudku dne 14. března 2007, má za to, že k rozhodnutí sporu, který mu byl předložen, je nutno určit, zda v době, kdy bylo
         přijato rozhodnutí o vyhoštění, se M. Bozkurt mohl dovolávat ochrany poskytnuté prvním pododstavcem článku 7 rozhodnutí č. 1/80.

      21      V této souvislosti se předkládající soud domnívá, že dosud neexistuje judikatura Soudního dvora k otázce, zda právo pobytu
         v určitém členském státě, které nabyl turecký státní příslušník jakožto rodinný příslušník turecké pracovnice působící na
         řádném trhu práce tohoto státu, zaniklo z důvodu zániku manželství, k němuž došlo poté, co bylo dotyčné právo v řádné a náležité
         formě nabyto.

      22      Uvedený soud se dále táže, zda vzhledem ke zvláštním skutkovým okolnostem, které jsou charakteristické pro věc v původním
         řízení, se může takový turecký státní příslušník, jako je M. Bozkurt, úspěšně dovolávat práva pobytu na základě prvního pododstavce
         článku 7 rozhodnutí č. 1/80, aniž by takový přístup mohl být považován za zneužití. Konkrétně je podle názoru uvedeného soudu
         třeba určit, zda poživatel určitého práva, které řádně nabyl, může být tohoto práva zbaven v případě, že bude později zjištěno,
         že ho není hoden ve vztahu k osobě, od níž předtím uvedené právo odvozoval.

      23      Vzhledem k tomu, že řešení sporu, který Bundesverwaltungsgericht projednává, vyžaduje za těchto podmínek výklad rozhodnutí
         č. 1/80, rozhodl se tento soud přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)       Zůstává právo na zaměstnání a pobyt, které nabyl podle čl. 7 [prvního pododstavce] druhé odrážky rozhodnutí č. 1/80 […] manžel
         jakožto rodinný příslušník tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce členského státu, zachováno i po zániku manželství?

      V případě kladné odpovědi na první otázku:
      2)      Jedná se o zneužití práva v případě, kdy se turecký státní příslušník dovolává práva pobytu odvozeného od bývalé manželky
         na základě čl. 7 [prvního pododstavce] druhé odrážky rozhodnutí č. 1/80 […], přičemž svou bývalou manželku po nabytí tohoto
         práva znásilnil a ublížil jí na zdraví a byl mu za tento čin uložen trest odnětí svobody na dobu dvou let?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      24      Ze spisu vyplývá, že turecký státní příslušník, jehož se týká věc v původním řízení, splňoval před zánikem svého manželství
         veškeré podmínky nezbytné k tomu, aby legálně získal právní postavení upravené ve druhé odrážce prvního pododstavce článku
         7 rozhodnutí č. 1/80.

      25      Za těchto podmínek je otázku položenou předkládajícím soudem nutno chápat tak, že její podstatou je to, zda musí být první
         pododstavec článku 7 rozhodnutí č. 1/80 vykládán v tom smyslu, že takový turecký státní příslušník, jako je žalobce v původním
         řízení, který jakožto rodinný příslušník turecké pracovnice působící na řádném trhu práce určitého členského státu a z důvodu
         svého nepřetržitého pobytu v bydlišti své manželky po dobu alespoň pěti let požívá práva spojená s právním postavením, které
         mu bylo přiznáno na základě druhé odrážky uvedeného ustanovení, ztratí nárok na tato práva z důvodu rozvodu, který byl prohlášen
         poté, co tato práva nabyl.

      26      Za účelem odpovědi na tuto otázku je tedy třeba zaprvé uvést, že jak vyplývá ze samotného znění prvního pododstavce článku
         7 rozhodnutí č. 1/80, je nabytí práv upravených v tomto ustanovení vázáno na předchozí splnění dvou kumulativních podmínek,
         a to zaprvé na skutečnost, že dotyčná osoba musí být rodinným příslušníkem tureckého pracovníka, který již působí na řádném
         trhu práce hostitelského členského státu, a zadruhé na skutečnost, že příslušné orgány tohoto státu povolily, aby uvedeného
         pracovníka následovala. V projednávaném případě je nesporné, že tyto podmínky splňoval jak M. Bozkurt, tak i jeho manželka.

      27      Zadruhé platí, že v souladu se systémem zavedeným smluvními stranami v rámci uvedeného ustanovení jsou práva přiznaná tímto
         ustanovením tureckému státnímu příslušníkovi, který splňuje podmínky připomenuté v předchozím bodě, progresivně rozšiřována
         v závislosti na délce skutečného pobytu dotyčného s tureckým pracovníkem, který v hostitelském členském státě již legálně
         pobývá.

      28      Po takovém tříletém řádném pobytu vzniká dotyčnému tureckému státnímu příslušníkovi právo odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání,
         s jedinou výhradou, kterou je přednost poskytovaná pracovníkům členských států Evropské unie (článek 7 první pododstavec první
         odrážka rozhodnutí č. 1/80).

      29      Po dalších dvou letech řádného pobytu na území hostitelského členského státu, požívá tento turecký státní příslušník práva
         na volný přístup k jakékoli zaměstnanecké činnosti podle svého výběru (článek 7 první pododstavec druhá odrážka rozhodnutí
         č. 1/80). V daném případě M. Bozkurt toto kritérium nesporně splňoval.

      30      V této souvislosti je třeba upřesnit, že na rozdíl od systému upraveného v rámci čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80, který je
         založen na výkonu řádného zaměstnání během určitých dob, je relevantním kritériem pro aplikaci článku 7 prvního pododstavce
         tohoto rozhodnutí řádný pobyt v bydlišti tureckého migrujícího pracovníka. Po tomto pobytu určité délky je dotyčnému přiznáno
         právo vykonávat zaměstnání, aniž posledně uvedené ustanovení upravuje v tomto ohledu nějakou povinnost či z něj činí podmínku
         pro nabytí práva zaručeného rozhodnutím č. 1/80 (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 7. července 2005, Aydinli, C‑373/03,
         Sb. rozh. s. I‑6181, body 29 a 31; ze dne 18. července 2007, Derin, C‑325/05, Sb. rozh. s. I‑6495, bod 56, a ze dne 25. září
         2008, Er, C‑453/07, Sb. rozh. s. I‑7299, body 31 až 34). Taková situace tureckého státního příslušníka, jako je situace dotčená
         ve věci v původním řízení, není tedy z hlediska zaměstnání nijak relevantní.

      31      Zatřetí je nutno uvést, že Soudní dvůr již několikrát rozhodl, že uvedený článek 7 první pododstavec vytváří přímý účinek
         a že doby pobytu, které jsou uvedeny v tomto ustanovení, vyžadují, nemají-li být zcela zbaveny veškerého účinku, uznání s nimi
         spjatého práva pobytu (viz zejména výše uvedený rozsudek Er, body 25 a 26, jakož i rozsudek ze dne 18. prosince 2008, Altun,
         C‑337/07, Sb. rozh. s. I‑10323, body 20 a 21).

      32      Začtvrté je nutno zdůraznit, že systém progresivního nabývání práv upravený v prvním pododstavci článku 7 rozhodnutí č. 1/80
         sleduje dvojí cíl.

      33      Zaprvé, před uplynutím počáteční tříleté doby je cílem uvedeného ustanovení umožnit přítomnost rodinných příslušníků migrujícího
         pracovníka u této osoby, a to v zájmu podpory – prostřednictvím sloučení rodiny – zaměstnání a pobytu tureckého pracovníka,
         který se již řádně integroval v hostitelském členském státě (viz zejména rozsudky ze dne 17. dubna 1997, Kadiman, C‑351/95,
         Recueil, s. I 2133, body 35 a 36; ze dne 22. června 2000, Eyüp, C‑65/98, Recueil, s. I 4747, bod 26, a ze dne 11. listopadu
         2004, Cetinkaya, C‑467/02, Sb. rozh. s. I‑10895, bod 25).

      34      Toto ustanovení dále zamýšlí posílit trvalou integraci rodiny tureckého migrujícího pracovníka v hostitelském členském státě
         tím, že dotyčnému rodinnému příslušníkovi po třech letech řádného pobytu poskytuje možnost přístupu na trh práce. Hlavním
         sledovaným účelem je tedy konsolidovat postavení uvedeného rodinného příslušníka, který je již v této fázi řádně integrován
         v hostitelském členském státě, tím, že mu budou v dotyčném členském státě poskytnuty možnosti vydělávat si na živobytí a vytvořit
         si tak nezávislé postavení na migrujícím pracovníkovi (viz zejména výše uvedené rozsudky Eyüp, bod 26; Cetinkaya, bod 25;
         Aydinli, bod 23, jakož i Derin, body 50 a 71).

      35      Soudní dvůr z toho vyvodil závěr, že ačkoli má rodinný příslušník s výjimkou legitimních důvodů zásadně povinnost skutečně
         pobývat s migrujícím pracovníkem, dokud jemu samotnému nevznikne právo přístupu na pracovní trh – jinými slovy před uplynutím
         tříleté doby – není tomu tak tehdy, když dotyčný toto právo nabyl legálně na základě první odrážky prvního pododstavce článku
         7 rozhodnutí č. 1/80, a tím spíše tomu tak není, když je po pěti letech nositelem nepodmíněného práva na zaměstnání (viz výše
         uvedený rozsudek Derin, bod 51 a citovaná judikatura).

      36      Pokud jsou totiž podmínky upravené v prvním pododstavci článku 7 rozhodnutí č. 1/80 splněny, přiznává toto ustanovení rodinnému
         příslušníkovi tureckého pracovníka vlastní právo přístupu na pracovní trh hostitelského členského státu, jakož i s tím spojené
         právo dále pobývat na jeho území.

      37      Tato práva mají svůj původ v situaci zastávané v minulosti tureckým pracovníkem-rodičem na území stejného státu, jehož prostřednictvím
         jeho rodinný příslušník nabyl právo pobytu.

      38      Jak však správně tvrdí Komise Evropských společenství ve svém písemném vyjádření, platí, že pokud rodinný příslušník takového
         pracovníka sám získal individuální právo na základě prvního pododstavce článku 7 rozhodnutí č. 1/80, integroval se dostatečně
         v hostitelském členském státě do té míry, že bylo možné považovat jeho situaci za oddělitelnou od situace jeho rodiče, díky
         němuž mu byl umožněn přístup na území tohoto státu, a tudíž jako autonomní ve vztahu k tomuto rodiči (viz v tomto smyslu výše
         uvedené rozsudky Derin, body 50 a 71, jakož i Altun, body 59 a 63).

      39      Tento výklad je rovněž nutno použít ohledně účelu rozhodnutí č. 1/80, posuzovaného jako celek, o němž bylo opakovaně rozhodnuto,
         že jeho cílem je zlepšení situace tureckých migrantů v hostitelském členském státě prostřednictvím podpory postupné integrace
         tureckých státních příslušníků splňujících podmínky stanovené v některém z ustanovení tohoto rozhodnutí v hostitelském členském
         státě, kteří z tohoto důvodu požívají práv, která jim toto rozhodnutí přiznává (viz zejména rozsudek ze dne 16. března 2000,
         Ergat, C‑329/97, Recueil, s. I‑1487, body 43 a 44; výše uvedený rozsudek Derin, bod 53, jakož i výše uvedený rozsudek Altun,
         body 28 a 29).

      40      Veden tímto hlediskem, Soudní dvůr již judikoval, že taková práva, jako jsou práva, která legálně nabyl M. Bozkurt na základě
         prvního pododstavce článku 7 rozhodnutí č. 1/80, existují nezávisle na zachování dodržení podmínek, které byly vyžadovány
         ke vzniku těchto práv (viz výše uvedené rozsudky Ergat, bod 40; Cetinkaya, bod 31; Aydinli, bod 26; Derin, bod 53, a Altun,
         bod 36), takže rodinný příslušník, který je již nositelem práv na základě uvedeného rozhodnutí, je schopen postupně konsolidovat
         svou situaci v hostitelském členském státě a integrovat se v něm trvale tím, že povede nezávislý život na osobě, jejímž prostřednictvím
         tato práva získal (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený rozsudek Ergat, body 43 a 44).

      41      Výklad připomenutý v předchozím bodě je pouhým vyjádřením obecnější zásady ochrany nabytých práv, která byla potvrzena rozsudkem
         ze dne 16. prosince 1992 ve věci Kus (C‑237/91, Recueil, s. I‑6781, body 21 a 22), podle níž platí, že jakmile se může turecký
         státní příslušník úspěšně dovolávat práv podle ustanovení uvedeného v rozhodnutí č. 1/80, nezávisí již tato práva na zachování
         okolností, které vedly k jejich vzniku, jelikož podmínku této povahy toto rozhodnutí neukládá. Ve věci, ve které byl vydán
         uvedený rozsudek Kus, představovalo předmětnou okolnost právě manželství, které dotyčnému tureckému státnímu příslušníkovi
         umožnilo vstoupit na území hostitelského členského státu, přičemž po tomto manželství následoval rozvod, k němuž došlo v okamžiku,
         kdy již dotčená osoba nabyla práva, v daném případě na základě článku 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80. Je nutno připomenout,
         že v bodě 22 rozsudku ze dne 5. října 1994, Drogou (C‑355/93, Recueil, s. I‑5113) bylo připuštěno použití této zásady i v rámci
         článku 7 tohoto rozhodnutí (viz v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Ergat, bod 40; Aydinli, bod 26; Derin, bod 50,
         jakož i Altun, body 42 a 43).

      42      Pokud jde zapáté o okolnosti, které vedou ke ztrátě práv, jež první pododstavec článku 7 rozhodnutí č. 1/80 přiznává rodinným
         příslušníkům tureckého pracovníka, kteří splňují podmínky stanovené v uvedeném pododstavci, platí rovněž podle ustálené judikatury,
         že omezení těchto práv mohou být pouze dvojího druhu, a to že buď přítomnost turecké migrující osoby na území hostitelského
         členského státu představuje z důvodu jejího osobního chování skutečné a vážné nebezpečí pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost
         nebo veřejné zdraví ve smyslu čl. 14 odst. 1 téhož rozhodnutí, nebo že dotyčná osoba opustila území tohoto státu na podstatnou
         dobu a bez legitimních důvodů (viz zejména výše uvedené rozsudky Er, bod 30, a Altun, bod 62).

      43      Taxativní povaha omezení uvedených v předchozím bodě byla Soudním dvorem trvale potvrzována (viz zejména výše uvedené rozsudky
         Cetinkaya, bod 38; Derin, bod 54; Er, bod 30, a Altun, bod 62).

      44      Z výše uvedeného je třeba vyvodit, že rozvod manželů, pokud byl prohlášen poté, co dotyčný rodinný příslušník nabyl v řádné
         a náležité formě práva přiznaná v článku 7 prvním pododstavci rozhodnutí č. 1/80, není pro zachování uvedených práv ve prospěch
         jejich nositele relevantní, i když je tento mohl původně nabýt pouze prostřednictvím svého bývalého partnera.

      45      Konečně je třeba uvést, že výklad uvedený v předchozím bodě není neslučitelný s požadavky článku 59 dodatkového protokolu
         podepsaného dne 23. listopadu 1970. Jak to totiž uvedla generální advokátka v bodech 50 až 52 svého stanoviska, z obdobných
         důvodů, jaké uvedl Soudní dvůr v bodech 62 až 67 výše uvedeného rozsudku Derin, jakož i v bodě 21 rozsudku ze dne 4. října
         2007, Polat (C‑349/06, Sb. rozh. s. I‑8167), nemůže být situace rodinného příslušníka tureckého migrujícího pracovníka užitečně
         srovnávána se situací rodinného příslušníka občana některého členského státu s ohledem na zjevné odlišnosti existující mezi
         jejich právními situacemi (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 21. ledna 2010, Bekleyen, C‑462/08, Sb. rozh. s. I‑563, body
         35 až 38 a 43).

      46      Vzhledem k výše uvedenému je tedy třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 musí
         být vykládán v tom smyslu, že takový turecký státní příslušník, jako je žalobce v původním řízení, který jakožto rodinný příslušník
         turecké pracovnice působící na řádném trhu práce určitého členského státu a z důvodu svého nepřetržitého pobytu v bydlišti
         své manželky po dobu alespoň pěti let požívá práva spojená s právním postavením, které mu bylo přiznáno na základě druhé odrážky
         uvedeného ustanovení, neztrácí nárok na tato práva v důsledku rozvodu, který byl prohlášen poté, co tato práva nabyl.

       Ke druhé otázce
      47      Podle ustálené judikatury platí, že se jednotlivci nemohou podvodně nebo zneužívajícím způsobem dovolávat norem práva Unie
         a že vnitrostátní soudy mohou na základě objektivních skutečností brát v úvahu případ od případu zneužívající nebo podvodné
         jednání dotčených osob a zabránit jim tak případně v požívání výhod vyplývajících z ustanovení uvedeného práva (viz zejména
         rozsudky ze dne 9. března 1999, Centros, C‑212/97, Recueil, s. I‑1459, bod 25; ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C‑255/02,
         Sb. rozh. s. I‑1609, bod 68, jakož i ze dne 20. září 2007, Tum a Dari, C‑16/05, Sb. rozh. s. I‑7415, bod 64).

      48      Soudní dvůr proto vyloučil, že by doby zaměstnání, kterých turecký státní příslušník mohl dosáhnout pouze díky podvodnému
         jednání, které vedlo k jeho odsouzení, mohly být pro účely čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 považovány za řádné, protože dotyčný
         ve skutečnosti neplnil podmínky upravené tímto ustanovením, a z tohoto důvodu legálně nepožíval práva na základě posledně
         uvedeného ustanovení (viz rozsudky ze dne 5. června 1997, Kol, C‑285/95, Recueil, s. I‑3069, body 26 a 27, jakož i ze dne
         11. května 2000, Savas, C‑37/98, Recueil, s. I‑2927, bod 61).

      49      Nelze totiž připustit, aby se turecký státní příslušník pokoušel získat neodůvodněně výhody zaručené některým z ustanovení
         rozhodnutí č. 1/80.

      50      V daném případě nicméně ze spisu předloženého Soudnímu dvoru předkládajícím soudem vyplývá, že vnitrostátní soudy, které meritorně
         rozhodovaly ve věci, o níž právě probíhá řízení před Bundesverwaltungsgericht, výslovně konstatovaly, že M. Bozkurt legálně
         požívá právního postavení upraveného ve druhé odrážce prvního pododstavce článku 7 rozhodnutí č. 1/80. Před Soudním dvorem
         nebyla ostatně zmíněna žádná skutečnost, která by nasvědčovala tomu, že se ve věci v původním řízení jednalo o simulované
         manželství, které bylo dohodnuto pouze za účelem získat neoprávněně výhody stanovené právními předpisy o přidružení EHS-Turecko.

      51      Za těchto podmínek je nutno konstatovat, že ve věci v původním řízení M. Bozkurt pouze využívá práv, která mu jsou výslovně
         přiznána rozhodnutím č. 1/80 a k jejichž nabytí splnil veškeré požadované podmínky.

      52      Skutečnost, že se takový turecký státní příslušník dovolává v plném rozsahu práv zaručených uvedeným rozhodnutím, která řádně
         nabyl v minulosti, nemůže být přitom jako taková považována za zneužití práva.

      53      Předkládající soud se, aniž však klade otázku ohledně výkladu čl. 14 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80, nicméně táže, zda za zvláštních
         okolností věci v původním řízení není okolnost, že si M. Bozkurt nárokuje právní postavení nabyté podle článku 7 prvního pododstavce
         tohoto rozhodnutí, způsobilá narušit veřejný pořádek vzhledem k závažným trestným činům, jichž se dopustil poté, co tato práva
         nabyl, vůči samotné osobě, která mu umožnila uvedené postavení získat.

      54      V této souvislosti je nutno poukázat na to, že právě čl. 14 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 poskytuje vhodný právní rámec umožňující
         posoudit, v jakém rozsahu může být turecký státní příslušník, který byl odsouzen v trestním řízení, zbaven prostřednictvím
         vyhoštění z hostitelského členského státu práv, která mu plynou přímo z uvedeného rozhodnutí (viz zejména výše uvedený rozsudek
         Derin, bod 74).

      55      Pokud jde o určení působnosti výhrady týkající se veřejného pořádku, upravené v uvedeném ustanovení, je třeba v souladu s ustálenou
         judikaturou odkázat na výklad této výhrady v oblasti volného pohybu pracovníků, kteří jsou státními příslušníky členských
         států Unie (viz zejména výše uvedený rozsudek Polat, bod 30).

      56      Soudní dvůr vždy zdůrazňoval, že uvedená výhrada představuje výjimku ze základní zásady volného pohybu osob, která musí být
         vykládána restriktivně a jejíž rozsah nemohou členské státy určovat jednostranně (viz zejména výše uvedený rozsudek Polat,
         bod 33 a citovaná judikatura).

      57      Podle ustálené judikatury Soudního dvora předpokládá uplatnění pojmu veřejného pořádku vnitrostátním orgánem kromě společenského
         nepořádku, který představují všechna porušení práva, existenci skutečné a dostatečně závažné hrozby, kterou je dotčen základní
         zájem společnosti (výše uvedený rozsudek Polat, bod 34 a citovaná judikatura).

      58      Opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti se tedy musí zakládat výlučně na chování dotyčné osoby.
         Taková opatření tedy nemohou být nařízena automaticky v důsledku odsouzení pro trestný čin a za účelem všeobecné prevence
         (výše uvedený rozsudek Polat, body 31 a 35).

      59      Z existence odsouzení pro trestný čin tak lze vycházet pouze tehdy, pokud okolnosti, které vedly k takovému odsouzení, ukazují
         na individuální chování, které představuje trvající ohrožení veřejného pořádku (výše uvedený rozsudek Polat, bod 32 a citovaná
         judikatura).

      60      Je tedy na dotyčných vnitrostátních orgánech, aby posuzovaly případ od případu osobní chování toho, jenž se porušení dopustil,
         jakož i trvající, skutečný a dostatečně závažný charakter nebezpečí, které představuje pro veřejný pořádek a veřejnou bezpečnost,
         tyto orgány přitom musí navíc dbát jak na dodržování zásady proporcionality, tak i základních práv dotyčné osoby. Konkrétně
         lze o vyhoštění na základě čl. 14 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 rozhodnout pouze tehdy, když individuální chování dotyčného vyvolává
         konkrétní nebezpečí nových závažných narušení veřejného pořádku (viz výše uvedený rozsudek Derin, bod 74).

      61      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že:

      –        skutečnost, že se takový turecký státní příslušník, jako je žalobce v původním řízení, dovolává práva legálně nabytého na
         základě článku 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80, není zneužitím práva, přestože dotyčný poté, co toto právo nabyl
         prostřednictvím své bývalé manželky, spáchal vůči ní závažný trestný čin, na jehož základě byl odsouzen v trestním řízení;

      –        naopak, čl. 14 odst. 1 tohoto rozhodnutí nebrání tomu, aby bylo vůči tureckému státnímu příslušníkovi, který byl odsouzen
         v trestním řízení, přijato opatření k jeho vyhoštění, pokud jeho osobní chování představuje trvající, skutečnou a dostatečně
         závažnou hrozbu, kterou je dotčen základní společenský zájem. Je na příslušném vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda tomu
         tak je ve věci v původním řízení.

       K nákladům řízení
      62      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení, přijatý Radou přidružení zřízenou
            Dohodou zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, musí být vykládán v tom smyslu, že takový
            turecký státní příslušník, jako je žalobce v původním řízení, který jakožto rodinný příslušník turecké pracovnice působící
            na řádném trhu práce určitého členského státu a z důvodu svého nepřetržitého pobytu v bydlišti své manželky po dobu alespoň
            pěti let požívá práva spojená s právním postavením, které mu bylo přiznáno na základě druhé odrážky uvedeného ustanovení,
            neztrácí nárok na tato práva v důsledku rozvodu, který byl prohlášen poté, co tato práva nabyl.
      2)      Skutečnost, že se takový turecký státní příslušník, jako je žalobce v původním řízení, dovolává práva legálně nabytého na
            základě článku 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80, není zneužitím práva, přestože dotyčný poté, co toto právo nabyl
            prostřednictvím své bývalé manželky, spáchal vůči ní závažný trestný čin, na jehož základě byl odsouzen v trestním řízení.
      Článek 14 odst. 1 tohoto rozhodnutí naopak nebrání tomu, aby bylo vůči tureckému státnímu příslušníkovi, který byl odsouzen
            v trestním řízení, přijato opatření k jeho vyhoštění, pokud jeho osobní chování představuje trvající, skutečnou a dostatečně
            závažnou hrozbu, kterou je dotčen základní společenský zájem. Je na příslušném vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda tomu
            tak je ve věci v původním řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. ledna 2006. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 85/337/EHS ve znění směrnice 97/11/ES - Posuzování vlivů záměrů na životní prostředí - Povolení udělená bez posouzení. # Věc C-37/05.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. ledna 2006, Komise v. Spojené království
      (Věc C‑37/05)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 85/337/EHS ve znění směrnice 97/11/ES – Posuzování vlivů záměrů na životní prostředí
         – Povolení udělená bez posouzení“

      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, k němuž se má přihlédnout – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 7)
      Předmět:

         Nesplnění povinnosti státem – Porušení čl. 2 odst. 1 a článku 4 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování
                  vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (Úř. věst. L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01, s. 248), ve znění
                  směrnice 97/11/ES ze dne 3. března 1997 (Úř. věst. L 73, s. 5; Zvl. vyd. 15/03, s. 151) – Povolení udělená bez posouzení

            Výrok:

                  Spojené království Velké Británie a Severního Irska tím, že neprovedlo správně požadavky ustanovení čl. 2 odst. 1 a článku 4
                     směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí,
                     ve znění směrnice Rady 97/11/ES ze dne 3. března 1997, nesplnilo své povinnosti, které pro něj vyplývají z uvedené směrnice.

                  Spojenému království Velké Británie a Severního Irska se ukládá náhrada nákladů řízení.