title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 7. března 2013. # DKV Belgium proti Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Bruxelles - Belgie. # Volný pohyb služeb - Svoboda usazování - Směrnice 73/239/EHS a 92/49/EHS - Přímé pojištění jiné než životní - Svobodné určování sazeb - Smlouvy o zdravotním pojištění pro jiné než podnikatelské účely - Omezení - Naléhavé důvody obecného zájmu. # Věc C-577/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      7. března 2013 (
            *1
         )
      „Volný pohyb služeb — Svoboda usazování — Směrnice 73/239/EHS a 92/49/EHS — Přímé pojištění jiné než životní — Svobodné určování sazeb — Smlouvy o zdravotním pojištění pro jiné než podnikatelské účely — Omezení — Naléhavé důvody obecného zájmu“
      Ve věci C-577/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím cour d’appel de Brusel (Belgie) ze dne 10. listopadu 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 21. listopadu 2011, v řízení

         DKV Belgium SA

      proti

         Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan a A. Prechal (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. prosince 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za DKV Belgium SA C. De Meyerem a C. Gommers, advocaten,

               —

               za Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL V. Callewaertem a F. Krencem, avocats,

               —

               za belgickou vládu L. Van den Broeck a M. Jacobs, jako zmocněnkyně, ve spolupráci s M. Kaiserem a S. Ben Messaoudem, avocats,

               —

               za nizozemskou vládu C. Wissels a M. Bulterman, jako zmocněnkyně,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a M. Rebelo, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi K.-P. Wojcikem a C. Vrignon, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice Rady 92/49/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přímého pojištění jiného než životního a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS (třetí směrnice „o neživotním pojištění“) (Úř. věst. L 228, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 346), čl. 8 odst. 3 první směrnice Rady 73/239/EHS ze dne 24. července 1973 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti v přímém pojištění jiném než životním a jejího výkonu (Úř. věst. L 228, s. 3; Zvl. vyd. 06/01, s. 14), ve znění směrnice 92/49 (dále jen „směrnice 73/239“), jakož i článků 49 SFEU a 56 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností DKV Belgium SA (dále jen „DKV“) a Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL (Belgické sdružení spotřebitelů Test-Achats ASBL, dále jen „Test-Achats“) v otázce zvýšení sazeb pojistného u doplňkového pojištění hospitalizace typu „jednolůžkový pokoj“.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 8 odst. 3 směrnice 73/239 stanoví:
               „Žádné ustanovení této směrnice nebrání členským státům v tom, aby zachovaly nebo přijímaly právní a správní předpisy požadující schválení zakladatelské smlouvy a stanov nebo jakýchkoli jiných dokumentů, které jsou nezbytné pro běžné provádění dozoru.
               Členské státy však nepřijmou předpisy, které by požadovaly předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky.
               Členské státy smějí zachovat nebo přijímat nové předpisy o předchozím oznamování nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.
               [...]“

               4

               Článek 28 směrnice 92/49 stanoví:
               „Členský stát, v němž se nachází riziko, nesmí pojistníkovi bránit v uzavírání smluv s pojišťovnou povolenou […], pokud to není v rozporu s právními předpisy na ochranu obecného zájmu v členském státě, v němž se nachází riziko.“

               5

               Článek 29 směrnice 92/49 stanoví:
               „Členské státy však nepřijmou předpisy vyžadující předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazebníků pojistného, formulářů a jiných tiskopisů, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky. Mohou pouze požadovat nesoustavné oznamování uvedených pojistných podmínek a jiných dokladů pro účely ověření dodržování vnitrostátních předpisů, které se týkají pojistných smluv, a tento požadavek nesmí představovat předběžnou podmínku pro výkon činnosti pojišťovny.
               Členské státy nesmějí ponechat v platnosti ani přijímat nové předpisy o předběžném oznamování nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb s výjimkou případů, kdy je to součástí obecného systému kontroly cen.“

               6

               Článek 39 odst. 2 a 3 směrnice 92/49 stanoví:
               „2.   Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, nesmí přijímat předpisy vyžadující předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky. Může od pojišťovny, která hodlá vykonávat na jeho území pojišťovací činnost v rámci práva usazování nebo volného pohybu služeb, požadovat pouze nesoustavné oznamování těchto podmínek a jiných písemností pro účely ověření toho, že jsou dodržovány vnitrostátní předpisy, přičemž tento požadavek nesmí zakládat předběžnou podmínku pro to, aby pojišťovna mohla vykonávat svou činnost.
               3.   Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, mohou zachovat nebo zavádět předběžné oznamování nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.“

         Belgická právní úprava

               7

               Článek 138a-4 zákona ze dne 25. června 1992 o pojistných smlouvách v pozemním pojištění (Moniteur belge ze dne 20. srpna 1992, s. 18283) ve znění zákona ze dne 17. června 2009 (Moniteur belge ze dne 8. července 2009, s. 47120, dále jen „zákon o pojistných smlouvách v pozemním pojištění“) stanoví:
               „§ 1.   Nedosáhnou-li strany vzájemné dohody, nepožádá-li o to výslovně hlavní pojištěný, jakož i v případech stanovených v odstavcích 2, 3 a 4, může pojistitel provádět změny technického základu pojistného a pojistných podmínek pouze po uzavření smlouvy o zdravotním pojištění.
               [...]
               § 2.   Změny v pojistném, spoluúčasti a pojistném plnění lze k výročnímu datu pojistného provést pouze na základě indexu spotřebitelských cen.
               § 3.   Změny v pojistném, spoluúčasti a pojistném plnění lze k výročnímu datu pojistného provést na základě jednoho či více specifických indexů, a to o náklady na služby kryté smlouvami o soukromém zdravotním pojištění, zaznamená-li tento index vývoj, který překračuje vývoj indexu spotřebitelských cen a pouze v rozsahu této variace.
               [...]
               § 4.   Ustanovením tohoto článku nejsou dotčena ustanovení článku 21 g [zákona ze dne 9. července 1975 o dohledu nad pojišťovnami (Moniteur belge ze dne 29. července 1975, s. 9267), ve znění zákona ze dne 17. června 2009 (Moniteur belge ze dne 8. července 2009, s. 47120, dále jen ‚zákon o dohledu nad pojišťovnami‘)].
               [...]“

               8

               Článek 21 g odst. 2 zákona o dohledu nad pojišťovnami stanoví:
               „Zjistí-li [bankovní, finanční a pojišťovací komise, dále jen ‚CBFA‘], že uplatňování sazby vede ke ztrátám, může požadovat, aby podnik tuto sazbu dorovnal.
               [...] CBFA může na žádost podniku a v případě, že zjistí, že uplatňování této sazby u zdravotního pojištění pro jiné než podnikatelské účely [...] vede či může vést ke ztrátám navzdory ustanovení článku 138a- 4 odst. 2 a 3 zákona [...] o pojistné smlouvě v pozemním pojištění, udělit podniku povolení k tomu, aby přijal opatření k dorovnání sazeb. Součástí těchto opatření může být úprava pojistných podmínek.
               [...]“

               9

               Podle rozsudku Cour constitutionnelle (ústavní soud) č. 90/2011 ze dne 31. května 2011 (jehož části jsou zveřejněny v Moniteur belge ze dne 10. srpna 2011, s. 45413), na který odkazuje předkládající soud, se belgický zákonodárce v rámci přijetí zákona o pojistných smlouvách v pozemním pojištění rozhodl učinit z článku 138a-4 tohoto zákona ustanovení, které má chránit spotřebitele, a konkrétně zabránit tomu, aby se spotřebitel dostal do situace, kdy dojde ke značnému a neočekávanému zvýšení pojistného.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Podle předkládacího rozhodnutí informovala DKV – pojišťovna podnikající v oblasti produktů zdravotního pojištění a pojištění hospitalizace – v prosinci 2009 dopisem všechny své pojištěnce s doplňkovým pojištěním hospitalizace typu „jednolůžkový pokoj“, že k výročnímu datu jejich smluv v roce 2010 bude sazba tohoto pojistného zvýšena o 7,84 %.

               11

               Před rozhodnutím o tomto zvýšení zaslala DKV žádost o souhlas CBFA. Tato komise žádosti nevyhověla zejména proto, že bylo nutné vyčkat do doby, než bude stanoven jeden či více specifických indexů podle čl. 138a-4 odst. 3 zákona o pojistných smlouvách v pozemním pojištění (dále jen „zdravotní index“).

               12

               Test-Achats podalo dne 22. února 2010 k předsedovi tribunal de commerce de Bruxelles žalobu na zdržení se jednání, v jejímž rámci se domáhalo, aby bylo DKV znemožněno provést uvedené zvýšení sazeb.

               13

               Tento soud rozsudkem ze dne 20. prosince 2010 žalobě zčásti vyhověl a DKV se proti němu odvolala k předkládajícímu soudu.

               14

               V rámci sporu v původním řízení DKV zejména tvrdí, že článek 138a- 4 zákona o pojistných smlouvách v pozemním pojištění a čl. 21 g odst. 2 zákona o dohledu nad pojišťovnami porušují zásadu svobodného určování sazeb zakotvenou v článku 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice 92/49, jakož i čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239, jelikož zavádí systém předchozího schvalování sazeb. Podle DKV se tato ustanovení neslučují ani se svobodou usazování a právem pojišťovny usazené v jiném členském státě než v Belgickém království, která si přeje uzavírat v Belgii smlouvy o zdravotním pojištění, na volný pohyb služeb.

               15

               Test-Achats tvrdí, že zásada svobodného určování sazeb, na kterou DKV poukazuje, není v unijní právní úpravě výslovně zakotvena a nelze ji považovat za absolutní a neomezenou.

               16

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že CBFA dne 22. června 2010 konstatovala, že na základě zdravotního indexu, který byl v mezidobí stanoven, mohla DKV zvýšit sazby dotčeného pojistného o 7,45 %. DKV požadovala zvýšení o 7,84 %, tj. o 0,39 % vyšší v porovnání se zdravotním indexem, takže CBFA dospěla k závěru, že tento rozdíl nečiní předmětné pojistné produkty ztrátovými a tuto žádost o zvýšení zamítla.

               17

               Za těchto podmínek se cour d’appel de Bruxelles rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je třeba článek 29 a čl. 39 [odst.] 2 a 3 směrnice [92/49] a čl. 8 [odst. 3] směrnice [73/239], jakož i články 49 [SFEU] a 56 [SFEU] vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby členské státy u smluv o zdravotním pojištění pro jiné než podnikatelské účely stanovily, že změny v pojistném, spoluúčasti a pojistném plnění lze k výročnímu datu pojistného provést pouze:

                        —

                        na základě indexu spotřebitelských cen;

                        —

                        na základě [zdravotního indexu], a to o náklady na služby kryté smlouvami o soukromém zdravotním pojištění […], zaznamená-li tento [index] vývoj, který překračuje vývoj indexu spotřebitelských cen a pouze v rozsahu této variace;

                        —

                        na základě souhlasu správního orgánu pověřeného dohledem nad pojišťovnami, kterému byla žádost dotčené pojišťovny předložena, zjistí-li tento orgán, že uplatnění pojistné sazby tohoto podniku vede či může vést ke ztrátám navzdory úpravám vypočteným na základě indexů uvedených v předchozích odstavcích, a umožní mu tak přijmout opatření za účelem dorovnání sazeb pojistného, jejichž součástí může být úprava pojistných podmínek?“

         K předběžné otázce

         K výkladu článku 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice 92/49 a čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239

               18

               DKV tvrdí, že systém předchozího schvalování zvyšování sazeb, který je dotčen v původním řízení, je v rozporu se zásadou svobodného určování sazeb plynoucí z článku 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice 92/49 a čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239. Z této zásady podle ní platí pouze jediná výjimka, a to v rámci obecného systému kontroly cen. Tento systém předchozího schvalování zvýšení sazeb však podle ní nelze považovat za součást obecného systému kontroly cen, jelikož se nedotýká všech produktů a služeb pro veřejnost, ale omezuje se pouze na zdravotní pojištění.

               19

               Evropská komise sdílí názor, že taková právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, odporuje zásadě svobodného určování sazeb. Test-Achats, jakož i belgická, nizozemská a portugalská vláda naopak tvrdí, že k tomu v tomto případě nedošlo.

               20

               V tomto ohledu je nutno připomenout, že článek 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice 92/49 a čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239 členskému státu zakazují zavést režim předchozího schválení nebo soustavného oznamování sazeb pojistného, které pojišťovna hodlá na jeho území používat při svém styku s pojistníky (viz rozsudek ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie, C-518/06, Sb. rozh. s. I-3491, bod 100).

               21

               Jak již Soudní dvůr uvedl, unijní zákonodárce tak měl v úmyslu zaručit zásadu svobodného určování sazeb v odvětví neživotního pojištění (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 101 a citovaná judikatura).

               22

               Pokud však zákonodárce Evropské unie neprojeví v tomto směru jasnou vůli, není možné vycházet z právní domněnky úplné harmonizace oblasti sazeb neživotního pojištění vylučující veškerá vnitrostátní opatření, která mohou mít dopad na sazby (rozsudek ze dne 7. září 2004, Komise v. Lucembursko, C-346/02, Recueil, s. I-7517, bod 24, a Komise v. Francie, C-347/02, Recueil, s. I-7557, bod 25, jakož i výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 106).

               23

               Vnitrostátní právní úprava, která vytyčuje technický rámec, v němž musejí pojišťovny vypočíst své pojistné, není v rozporu se zásadou svobodného určování sazeb pouze z toho důvodu, že tento technický rámec ovlivňuje sazby pojistného (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Komise v. Lucembursko, bod 25; Komise v. Francie, bod 26 a Komise v. Itálie, bod 105).

               24

               Co se týče takového systému zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, souhlas se zvýšením sazeb je pojišťovnám udělován na základě dvou druhů indexů, a to indexu spotřebitelských cen a zdravotního indexu.

               25

               Je nutno konstatovat, že takový systém, který uvedeným pojišťovnám neznemožňuje svobodně určit základní sazbu pojistného, vykazuje znaky technického rámce ve smyslu judikatury uvedené v bodě 23 tohoto rozsudku.

               26

               Jelikož tento systém umožňuje zvýšit sazby pouze na základě dvou druhů indexů, funguje pouze jako technický rámec pro určování sazeb, v jehož mezích se musí pojišťovny při výpočtu pojistných sazeb pohybovat.

               27

               Pouhá skutečnost, že správní orgán pověřený dohledem nad pojišťovnami může na žádost pojišťovny udělit souhlas s tím, aby tato pojišťovna přijala opatření k dorovnání sazeb, vedou-li či mohou-li vést ke ztrátám, nemá za těchto podmínek vliv na povahu technického rámce pro dotčený systém zvyšování sazeb pojistného.

               28

               Článek 28 směrnice 92/49 tento výklad nevyvrací. „Obecný zájem“ podle tohoto ustanovení totiž není na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, relevantním kritériem pro ověření toho, zda je vnitrostátní právní úprava s to zasáhnout do zásady svobodného určování sazeb ve smyslu článku 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice 92/49 a čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie, C-59/01, Recueil, s. I-1759, bod 38).

               29

               Z výše uvedeného plyne, že takový systém zvyšování sazeb pojistného, o jaký se jedná v původním řízení, nelze považovat za systém odporující článku 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice 92/49 a čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239.

         K výkladu článku 49 SFEU a článku 56 SFEU

      K pojmu „omezení svobody usazování a volného pohybu služeb“

               30

               Test-Achats tvrdí, že takový systém zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, není omezením ve smyslu článku 49 SFEU a článku 56 SFEU, jelikož v opačném případě by jako omezení muselo být kvalifikováno každé vnitrostátní opatření, jehož cílem je stanovit rámec pro změnu podstatné náležitosti smlouvy v průběhu jejího trvání.

               31

               Z ustálené judikatury v tomto ohledu vyplývá, že pojem „omezení“ ve smyslu článků 49 ES a 56 ES se týká opatření, která výkon svobody usazování nebo volného poskytování služeb zakazují, tvoří překážku tomuto výkonu nebo jej činí méně atraktivním (výše uvedený rozsudek ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie, bod 62 a citovaná judikatura).

               32

               Pokud se jde o otázku, za jakých okolností lze takové bez rozdílu uplatňované opatření, jakým je systém zvyšování sazeb pojistného dotčený ve věci v původním řízení, podřadit pod uvedený pojem, je třeba připomenout, že právní úprava členského státu nepředstavuje omezení ve smyslu Smlouvy o FEU pouze na základě skutečnosti, že jiné členské státy používají pro poskytovatele podobných služeb usazené na jejich území méně přísná nebo hospodářsky zajímavější pravidla (viz výše uvedený rozsudek ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie, bod 63 a citovaná judikatura).

               33

               Pojem „omezení“ naproti tomu zahrnuje opatření přijatá členským státem, která ač používaná bez rozdílu, ovlivňují přístup na trh pro podniky z jiných členských států, a narušují tak obchod uvnitř Společenství (viz výše uvedený rozsudek ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie, bod 64 a citovaná judikatura).

               34

               Jak oprávněně tvrdí DKV a Komise, takový systém zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, však může odradit pojišťovny se sídlem v jiném členském státě, než je členský stát, který takový systém zavedl, od otevření pobočky v uvedeném státě či od toho, aby zde v rámci volného pohybu služeb nabízely své produkty.

               35

               Tyto podniky totiž budou nuceny nejen změnit pojistné podmínky a sazby, aby splnily požadavky tohoto systému, ale i rozhodnout, jak nastavit pojistné sazby a potažmo obchodní strategii v okamžiku určování výchozích pojistných sazeb s rizikem, že pozdější zvýšení sazeb pojistného nepokryje náklady, které jim v budoucnu vzniknou.

               36

               Z toho plyne, že pojišťovny vstupující na trh členského státu, který zavedl takový systém zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, jsou nuceny, pokud chtějí mít možnost vstoupit na tento trh za podmínek slučitelných s právními předpisy tohoto státu, přehodnotit svou obchodní politiku a strategii (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie, bod 69).

               37

               Za těchto podmínek je nutno považovat takový systém zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, za omezení svobody usazování a volného pohybu služeb.

         K odůvodnění omezení svobody usazování a volného pohybu služeb

               38

               Omezení svobody usazování a volného poskytování služeb může být přijatelné, pokud se ukáže, že odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu, že je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a že nepřekračuje meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (viz výše uvedený rozsudek ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie, bod 72 a citovaná judikatura).

               39

               Test-Achats, jakož i belgická, nizozemská a portugalská vláda tvrdí, že tato podmínka je splněna v případě takového systému zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, zatímco DKV zastává opačný názor. Komise má pochybnosti ohledně přiměřenosti takového systému v poměru ke sledovanému cíli.

               40

               V tomto ohledu je nutno nejprve připomenout, jak vyplývá i z bodu 9 tohoto rozsudku, že takový systém zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, má chránit spotřebitele a konkrétně zabránit tomu, aby se spotřebitel dostal do situace, kdy je pojistné značně a neočekávaně zvýšeno.

               41

               Cíl spočívající v ochraně spotřebitele je přitom naléhavým důvodem obecného zájmu, jelikož pojišťovnictví je z hlediska ochrany spotřebitele jakožto pojistníka a pojištěného obzvláště citlivou oblastí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. prosince 1986, Komise v. Německo, 205/84, Recueil, s. 3755, body 32 a 33).

               42

               Takový systém zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, který pojišťovnám brání značně a neočekávaně zvyšovat pojistné, se jeví jako vhodný nástroj zaručující dosažení sledovaného cíle.

               43

               Pokud jde zatřetí o otázku, zda takový systém překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle, je nutno uvést, jak tvrdí Test-Achats i belgická vláda, že jedním ze znaků pojištění hospitalizace je skutečnost, že pravděpodobnost zásahu pojistitelů roste s věkem pojištěných, poněvadž většina výdajů za zdravotní péči bývá vynaložena v posledních letech života. Jak ostatně uvádí i Komise, takové doplňkové pojištění hospitalizace typu „jednolůžkový pokoj“, jako je pojištění dotčené v původním řízení, může být relativně mladým pojištěncům nabízeno s nízkou sazbou pojistného, zatímco tyto sazby se mohou zvyšovat s rostoucím věkem pojištěnce a s náklady, které představuje pro svého pojistitele.

               44

               Takový systém zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, přitom z hlediska tohoto znaku umožňuje zaručit, že pojištěný nebude v pokročilejším věku, kdy toto pojištění potřebuje především, vystaven situaci, kdy dojde ke značnému a neočekávanému zvýšení pojistného a on ztratí nárok na toto pojištění, pokud jej nebude s to uhradit.

               45

               Jelikož takový systém zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, nesporně nezakazuje pojišťovnám svobodně určovat základní sazby pojistného, nebrání jim ani v tom, aby při určování této základní sazby pojistného přihlédly k vyšším nákladům na pojistné krytí, které jim vzniknou v okamžiku, kdy pojištěný dosáhne pokročilejšího věku.

               46

               Jak bylo připomenuto v bodě 27 tohoto rozsudku, správní orgán pověřený dohledem nad pojišťovnami navíc může na žádost pojišťovny udělit souhlas k tomu, aby přijala opatření pro účely dorovnání sazeb pojistného v případě, kdy vedou či mohou vést ke ztrátám.

               47

               Vzhledem k těmto specifickým okolnostem a k neexistenci méně omezujícího opatření, které by umožnilo dosáhnout cíle spočívajícího v ochraně spotřebitele před značným a neočekávaným zvýšením pojistného za stejných podmínek, se nejeví, že by takový systém zvyšování sazeb pojistného, jako je systém dotčený v původním řízení, překračoval meze toho, co je nezbytné k dosažení uvedeného cíle, přičemž tuto skutečnost přísluší ověřit předkládajícím soudu.

               48

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice 92/49 a čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239 je třeba vykládat v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která u smluv o zdravotním pojištění pro jiné než podnikatelské účely stanoví, že lze změny v pojistném, spoluúčasti a pojistném plnění k výročnímu datu pojistného provést pouze:

                        —

                        na základě indexu spotřebitelských cen nebo

                        —

                        na základě tzv. „zdravotního“ indexu, zaznamená-li tento index vývoj, který překračuje vývoj indexu spotřebitelských cen a pouze v rozsahu této variace, nebo

                        —

                        na základě souhlasu správního orgánu pověřeného dohledem nad pojišťovnami, kterému byla žádost dotčené pojišťovny předložena, zjistí-li tento orgán, že uplatnění pojistné sazby tohoto podniku vede či může vést ke ztrátám navzdory úpravám sazeb vypočteným na základě těchto dvou indexů.

               49

               Článek 49 SFEU a článek 56 SFEU je třeba vykládat v tom smyslu, že takové právní úpravě nebrání, neexistuje-li méně omezující opatření umožňující dosáhnout cíle spočívajícího v ochraně spotřebitele před značným a neočekávaným zvýšením pojistného za stejných podmínek, přičemž tuto skutečnost přísluší ověřit předkládajícím soudu.

         K nákladům řízení

               50

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice Rady 92/49/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přímého pojištění jiného než životního a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS (třetí směrnice „o neživotním pojištění“) a čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239/EHS první směrnice Rady ze dne 24. července 1973 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti v přímém pojištění jiném než životním a jejího výkonu ve znění směrnice 92/49 je třeba vykládat v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která u smluv o zdravotním pojištění pro jiné než podnikatelské účely stanoví, že změny v pojistném, spoluúčasti a pojistném plnění lze k výročnímu datu pojistného provést pouze:

                        —

                           na základě indexu spotřebitelských cen nebo

                        —

                           na základě tzv. „zdravotního“ indexu, zaznamená-li tento index vývoj, který překračuje vývoj indexu spotřebitelských cen a pouze v rozsahu této variace, nebo

                        —

                           na základě souhlasu správního orgánu pověřeného dohledem nad pojišťovnami, kterému byla žádost dotčené pojišťovny předložena, zjistí-li tento orgán, že uplatnění pojistné sazby tohoto podniku vede či může vést ke ztrátám navzdory úpravám sazeb vypočteným na základě těchto dvou indexů.

                     Článek 49 SFEU a článek 56 SFEU je třeba vykládat v tom smyslu, že takové právní úpravě nebrání, neexistuje-li méně omezující opatření umožňující dosáhnout cíle spočívajícího v ochraně spotřebitele před značným a neočekávaným zvýšením pojistného za stejných podmínek, přičemž tuto skutečnost přísluší ověřit předkládajícím soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 8. prosince 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Evropské komisi.#Veřejné zakázky na služby - Zadávací řízení - Poskytování informatických služeb týkajících se hostingu, správy, zlepšování, propagace a údržby internetového portálu - Odmítnutí nabídky a přidělení zakázky jinému uchazeči - Kritéria výběru - Kritéria zadávání - Mimosmluvní odpovědnost.#Věc T-39/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 8. prosince 2011 – Evropaïki Dynamiki v. Komise
      (Věc T-39/08)
      „Veřejné zakázky na služby – Zadávací řízení – Poskytování informatických služeb týkajících se hostingu, správy, zlepšování, propagace a údržby internetového portálu – Odmítnutí nabídky a přidělení zakázky jinému uchazeči – Kritéria výběru – Kritéria zadávání – Mimosmluvní odpovědnost“
      1.                     Veřejné zakázky Evropské unie – Zadání zakázky na základě nabídkového řízení – Kritéria výběru – Vyhodnocení způsobilosti
            kandidátů k poskytování stanovených služeb – Kritéria zadávání – Srovnávací posouzení charakteristik a zvláštních předností
            jednotlivých nabídek – Použití kritéria určeného k vyhodnocení způsobilosti kandidátů k plnění zakázky ve fázi přidělení zakázky
            – Nepřípustnost (Nařízení Rady č. 1605/2002, čl. 97 odst. 1 a 2; nařízení Komise č. 2342/2002, článek 138) (viz body 17–24,
            38–40, 42)
      2.                     Veřejné zakázky Evropské unie– Zadání zakázky na základě nabídkového řízení– Posuzovací pravomoc orgánů (viz body 21, 47)
      3.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Protiprávnost – Škoda – Příčinná souvislost – Důkazní břemeno –Nesplnění jedné z podmínek
            – Zamítnutí žaloby na náhradu škody v plném rozsahu (Článek 288 druhý pododstavec ES) (viz body 45–47)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 12. listopadu 2007, kterým se odmítá nabídka předložená žalobkyní v rámci veřejné
                  výzvy k podání nabídek týkajících se hostingu, správy, zlepšení, podpory a údržby internetového portálu Komise o e-learningu
                  (elearningeuropa.info) (Úř. věst. 2007, S 87) a zakázka se přiděluje jinému uchazeči, a dále žaloba na náhradu škody

            Výrok

                  1)

                  	Rozhodnutí Komise ze dne 12. listopadu 2007, kterým se odmítá nabídka předložená Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata
                     Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE v rámci veřejné výzvy k podání nabídek EAC/04/07 týkajících se hostingu, správy,
                     zlepšení, podpory a údržby internetového portálu Komise o e-learningu (elearningeuropa.info) a zakázka se přiděluje jinému
                     uchazeči, se zrušuje.

                  2)

                  	Žaloba na náhradu škody se zamítá.

                  3)

                  	Evropská komise ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení vynaložené společností Evropaïki Dynamiki – Proigmena
                     Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 7. září 2017.#José Joaquim Neto de Sousa v. Estado português.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal da Relação do Porto.#Řízení o předběžné otázce – Pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – Směrnice 72/166/EHS – Směrnice 84/5/EHS – Směrnice 90/232/EHS – Řidič, který zavinil nehodu, jež měla za následek smrt jeho spolujezdce a současně manžela – Vnitrostátní právní předpisy vylučující náhradu majetkové újmy utrpěné řidičem, který nehodu zavinil.#Věc C-506/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      7. září 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce – Pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – Směrnice 72/166/EHS – Směrnice 84/5/EHS – Směrnice 90/232/EHS – Řidič, který zavinil nehodu, jež měla za následek smrt jeho spolujezdce a současně manžela – Vnitrostátní právní předpisy vylučující náhradu majetkové újmy utrpěné řidičem, který nehodu zavinil“
      Ve věci C‑506/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná Tribunal da Relação do Porto (odvolacím soudem v Portu, Portugalsko) rozhodnutím ze dne 7. července 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 26. září 2016, v řízení

         José Joaquim Neto de Sousa

      proti

         Estado português

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení E. Regan, předseda senátu, A. Arabadžev (zpravodaj) a S. Rodin, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               –

               za Estado português M. E. Duarte Rodrigues,

               –

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a M. Figueiredem, jakož i S. Jaulino, jako zmocněnci,

               –

               za Evropskou komisi P. Costa de Oliveira, jakož i K.-P. Wojcikem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu druhé směrnice Rady 84/5/EHS ze dne 30. prosince 1983 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Úř. věst. 1984, L 8, s. 17; Zvl. vyd. 06/07, s. 3) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/14/ES ze dne 11. května 2005 (Úř. věst. 2005, L 149, s. 14) (dále jen „druhá směrnice“) a třetí směrnice Rady 90/232/EHS ze dne 14. května 1990 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Úř. věst. 1990, L 129, s. 33; Zvl. vyd. 06/01, s. 249, dále jen „třetí směrnice“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi José Joaquimem Neto de Sousou a Estado português (portugalským státem) ve věci údajného porušení unijního práva přičitatelného Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud, Portugalsko).

         Právní rámec
      Unijní právo

               3

               Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/103/ES ze dne 16. září 2009 o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontrole povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění (Úř. věst. 2009, L 263, s. 11) zrušila směrnice Rady 72/166/EHS ze dne 24. dubna 1972 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontroly povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění (Úř. věst. 1972, L 103, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 10, dále jen „první směrnice“), jakož i druhou a třetí směrnici. Vzhledem k době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení je však třeba zrušené směrnice zohlednit.

               4

               Článek 3 odst. 1 první směrnice uváděl:
               „Každý členský stát přijme […] veškerá nezbytná opatření, aby zajistil, že občanskoprávní odpovědnost z provozu vozidel, která mají obvyklé stanoviště na jeho území, byla kryta pojištěním. Rozsah pojištěné odpovědnosti a podmínky pojistného krytí se určí na základě těchto opatření.“

               5

               Článek 1 odst. 1 druhé směrnice stanovil:
               „Pojištění uvedené v čl. 3 odst. 1 [první směrnice] musí povinně zahrnovat jak věcné škody, tak škody na zdraví.“

               6

               Článek 3 uvedené směrnice zněl takto:
               „Rodinní příslušníci pojištěného, řidiče či kterékoli jiné osoby, která podle občanského práva v případě nehody nese odpovědnost a jejíž odpovědnost je kryta pojištěním uvedeným v čl. 1 odst. 1, nesmějí být v důsledku tohoto příbuzenského vztahu vyloučeni z pojištění u škod na zdraví, které sami utrpěli.“

               7

               Článek 1 třetí směrnice stanovoval:
               „[…] [P]ojištění uvedené v čl. 3 odst. 1 [první směrnice] [kryje] odpovědnost za škody na zdraví všech osob cestujících ve vozidle, s výjimkou řidiče, vyplývající z provozu vozidla.
               […]“

         Portugalské právo

               8

               Podle čl. 7 odst. 1 Decreto-Lei no 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (nařízení s mocí zákona č. 522/85 o povinném pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel) ze dne 31. prosince 1985 ve znění Decreto-Lei no 130/94 (nařízení s mocí zákona č. 130/94) ze dne 19. května 1994 (dále jen „nařízení s mocí zákona č. 522/85“) není újma vzniklá zraněními řidiče pojištěného vozidla kryta povinným pojištěním občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (dále jen „povinné pojištění“).

               9

               Z článku 7 odst. 3 nařízení s mocí zákona č. 522/85 plyne, že v případě smrti mj. manžela/manželky řidiče vozidla a současně pojistníka je vyloučena jakákoliv náhrada nemajetkové újmy osoby, která nehodu zavinila.

               10

               Podle článku 483 občanského zákoníku ten, kdo protiprávně způsobí jiné osobě újmu na jejích právech, je povinen poškozenému tuto újmu nahradit.

               11

               Článek 495 odst. 3 uvedeného zákoníku stanoví, že v případě smrti nebo zranění mají osoby, které měly nárok na výživné od poškozeného nebo kterým tento poskytoval naturální plnění, nárok na náhradu škody.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               12

               Dne 3. prosince 2005 došlo v Paredesu (Portugalsko) k dopravní nehodě mezi vozidlem řízeným J. J. Neto de Sousou, pojištěným u pojišťovny Zurich, a dalším vozidlem. J. J. Neto de Sousa ztratil kontrolu nad svým vozidlem a byl prohlášen za viníka nehody. Jako spolujezdec v tomto vozidle cestovala A. C. da Rocha Carvalho, manželka J. J. Neto de Sousy, která na následky uvedené nehody zemřela.

               13

               J. J. Neto de Sousa podal před Tribunal Judicial de Paredes (obvodní soud v Paredesu, Portugalsko) žalobu na pojišťovnu Zurich, v níž se domáhal toho, aby bylo této společnosti uloženo zaplatit mu částku 335700 eur navýšenou o úroky jako náhradu majetkové a tělesné újmy v důsledku nehody z 3. prosince 2005. Za tím účelem zejména tvrdil, že čl. 7 odst. 3 nařízení s mocí zákona č. 522/85 nevylučuje odškodnění viníka nehody.

               14

               Tribunal Judicial de Paredes (obvodní soud v Paredesu) zamítl žalobu de J. J. Neto de Sousy v rozsahu, v němž směřovala k náhradě majetkové újmy, z důvodu, že tento soud nebyl schopen stanovit příjmy, výdaje a závazky J. J. Neto de Sousy ani to, do jaké míry zemřelá přispívala nebo by v budoucnu přispěla k příjmům manželského páru. Uvedený soud zamítl tuto žalobu rovněž v rozsahu, v němž směřovala k náhradě nemajetkové újmy, z důvodu, že tato náhrada je podle čl. 7 odst. 3 nařízení s mocí zákona č. 522/85 vyloučena.

               15

               J. J. Neto de Sousa se proti tomuto rozsudku odvolal k Tribunal da Relação do Porto (odvolací soud v Portu, Portugalsko) pouze, pokud jde o náhradu majetkové újmy. Uvedený soud odvolání zamítl s tím, že J. J. Neto de Sousa nemá nárok na jakékoliv odškodnění, jelikož byl řidičem, který nehodu, při níž zahynula jeho manželka, cestující jako jeho spolujezdkyně, zavinil.

               16

               J. J. Neto de Sousa se obrátil na Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud), před nímž zopakoval své argumenty, podle nichž nařízení s mocí zákona č. 522/85 nevylučuje náhradu majetkové újmy viníka nehody způsobené mu smrtí jeho manžela/manželky v důsledku nehody, přičemž tvrdil, že Tribunal da Relação do Porto (odvolací soud v Portu) tím, že mu odepřel právo na náhradu majetkové újmy plynoucí ze smrti jeho manželky, spolujezdkyně v havarovaném vozidle, porušil čl. 7 odst. 3 tohoto nařízení s mocí zákona. J. J. Neto de Sousa rovněž uvedenému soudu navrhl, aby na základě článku 267 SFEU položil Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se toho, zda ustanovení druhé a třetí směrnice brání náhradě takové újmy.

               17

               Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud) kasační opravný prostředek zamítl. Měl v podstatě za to, že právo J. J. Neto de Sousy na náhradu újmy se řídí čl. 495 odst. 3 občanského zákoníku i jeho článkem 483, že toto právo vzniká „v právní sféře“ osoby, která se náhrady domáhá, a nikoliv v právní sféře zemřelého, a že svým pochybením zasáhl J. J. Neto de Sousa do jednoho ze svých vlastních práv. Uvedený soud měl za to, že v souladu s právní zásadou sibi imputet nepřísluší právo stanovené v čl. 495 odst. 3 občanského zákoníku osobě, která v plném rozsahu zaviní nehodu, na jejíž následky zemře její manžel/ka, spolujezdec z vozidla, které uvedená osoba řídila, a že tak není namístě vyplatit J. J. Neto de Sousovi náhradu škody.

               18

               Co se týče návrhu na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud) měl v podstatě za to, že druhá a třetí směrnice vymezuje režim povinného pojištění, přičemž ale ponechávají na vnitrostátním právu, aby upravilo občanskoprávní odpovědnost, a že i když, pokud jde o spolujezdce, tento režim do určité míry zasahuje do vnitrostátního práva, účelem ustanovení nařízení s mocí zákona č. 522/85 není vyloučit použití vnitrostátního režimu občanskoprávní odpovědnosti, který je upraven v čl. 495 odst. 3 občanského zákoníku.

               19

               J. J. Neto de Sousa podal k Tribunal da Comarca do Porto Este (Penafiel) [okresní soud Porto Este (Penafiel), Portugalsko] řádnou určovací žalobu proti portugalskému státu směřující k tomu, aby bylo tomuto státu uloženo zaplatit mu částku 245700 eur navýšenou o úroky jako náhradu újmy, kterou utrpěl v důsledku justičního omylu, kterého se Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud) dopustil tím, že jeho kasační opravný prostředek zamítl.

               20

               Jelikož Tribunal da Comarca do Porto Este, Penafiel [okresní soud Porto Este (Penafiel)] žalobu J. J. Neto de Sousy zamítl, podal posledně jmenovaný odvolání k Tribunal da Relação do Porto (odvolací soud v Portu), v němž zejména tvrdil, že Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud) provedl chybný výklad článku 3 druhé směrnice, jakož i článku 1 třetí směrnice, které spolujezdcům v automobilech zaručují náhradu tělesné újmy, kterou utrpí v důsledku silniční nehody, a nesplnil svou povinnost plynoucí z článku 267 SFEU. J. J. Neto de Sousa rovněž navrhl, aby Tribunal da Relação do Porto (odvolací soud v Portu) položil na základě článku 267 SFEU Soudnímu dvoru otázku zmíněnou v bodě 16 projednávaného rozsudku.

               21

               Předkládající soud podotýká, že Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud) rozhodoval nikoliv o tom, zda měla být zemřelá spolujezdkyně odškodněna, ale o tom, zda má J. J. Neto de Sousa vzhledem k tomu, že je viníkem nehody, právo být odškodněn. Předkládající soud má za to, že k tomu, aby mohl určit, zda se Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud) může zdržet položení předběžné otázky Soudnímu dvoru, je třeba nejprve ověřit, zda před ním uplatňovaná ustanovení unijního práva byla jasná a jednoznačná.

               22

               Za těchto podmínek se Tribunal Relação do Porto (odvolací soud v Portu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání ustanovení [druhé a třetí směrnice] tomu, aby vnitrostátní právní předpisy v souladu s ustanoveními čl. 7 odst. 3 [nařízení s mocí zákona č. 522/85] stanovily náhradu majetkové újmy řidiče, který byl viníkem nehody, v případě, že jeho manžel, spolujezdec v jeho vozidle, zemřel?“

         K předběžné otázce

               23

               Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. Dále může Soudní dvůr přihlédnout k normám unijního práva, na které vnitrostátní soud ve znění své otázky neodkázal (rozsudek ze dne 1. února 2017, Município de Palmela, C‑144/16, EU:C:2017:76, bod 20 a citovaná judikatura).

               24

               V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí plyne, že v rozsudku, jímž údajně nerespektoval ustanovení druhé a třetí směrnice, měl Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud) za to, že použitelné portugalské právo, zejména článek 483 a čl. 495 odst. 3 občanského zákoníku, neumožňuje J. J. Neto de Sousovi získat náhradu újmy, kterou požaduje.

               25

               Za těchto podmínek je třeba položené otázce rozumět tak, že jejím prostřednictvím má být zjištěno, zda má být unijní právní úprava povinného pojištění vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, které vylučují právo řidiče automobilu, který je viníkem dopravní nehody, na jejíž následky zahynul jeho manžel/manželka, spolujezdec z daného vozidla, na náhradu majetkové újmy, kterou utrpěl v důsledku jeho úmrtí.

               26

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že z bodů odůvodnění první a druhé směrnice vyplývá, že jejich účelem je zajistit volný pohyb vozidel, která mají obvyklé stanoviště na území Unie, i osob, které jimi cestují, a dále zaručit, že s osobami poškozenými nehodami způsobenými těmito vozidly bude zacházeno srovnatelným způsobem bez ohledu na to, na kterém místě Unie k nehodě dojde (rozsudky ze dne 9. června 2011, Ambrósio Lavrador a Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, bod 23, a ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 26).

               27

               První směrnice, doplněná druhou a třetí směrnicí, ukládá členským státům povinnost zaručit, aby občanskoprávní odpovědnost z provozu motorových vozidel, která mají obvyklé stanoviště na jejich území, byla kryta pojištěním, a zejména upřesňuje, které typy škod a poškozené třetí osoby má toto pojištění krýt (rozsudek ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 27 a citovaná judikatura).

               28

               Je však třeba připomenout, že povinnost pojistného krytí občanskoprávní odpovědnosti za škody způsobené třetím osobám provozem motorových vozidel se neshoduje s rozsahem jejich odškodnění na základě občanskoprávní odpovědnosti pojištěného. Prvně uvedená povinnost je totiž vymezena a zaručena unijními právními předpisy, zatímco rozsah odškodnění je upraven především vnitrostátním právem (rozsudky ze dne 17. března 2011, Carvalho Ferreira Santos, C‑484/09, EU:C:2011:158, bod 31, a ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 28).

               29

               V této souvislosti již Soudní dvůr rozhodl, že z cíle a znění první, druhé i třetí směrnice vyplývá, že neusilují o harmonizaci režimů občanskoprávní odpovědnosti členských států a že za současného stavu unijního práva si mohou členské státy i nadále upravit režim občanskoprávní odpovědnosti použitelný na nehody způsobené provozem motorových vozidel (rozsudek ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 29 a citovaná judikatura).

               30

               Členské státy jsou však povinny zaručit, že občanskoprávní odpovědnost z provozu motorových vozidel použitelná podle jejich vnitrostátního práva bude kryta pojištěním v souladu s ustanoveními všech tří výše uvedených směrnic (rozsudek ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 30 a citovaná judikatura).

               31

               Mimoto musí své pravomoci vykonávat v souladu s unijním právem a vnitrostátní předpisy upravující odškodnění za nehody, k nimž dochází při provozu vozidel, nemohou první, druhou a třetí směrnici zbavit jejich užitečného účinku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 31).

               32

               Soudní dvůr již rozhodl, že uvedené směrnice by byly zbaveny takového účinku, kdyby vnitrostátní právní úprava, definovaná na základě obecných a abstraktních kritérií na základě podílu poškozeného na vzniku újmy, odpírala poškozenému právo na poskytnutí náhrady škody z povinného pojištění nebo takové právo nepřiměřeně omezovala (rozsudky ze dne 9. června 2011, Ambrósio Lavrador a Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, bod 29, a ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 32).

               33

               Ve věci v původním řízení je však třeba uvést, že právo J. J. Neto de Sousy na náhradu škody je dotčeno nikoliv z důvodu omezení krytí občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel ustanoveními v oblasti pojištění, ale z důvodu použitelného vnitrostátního režimu občanskoprávní odpovědnosti.

               34

               Vnitrostátní právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení, tak jak byly vyloženy ze strany Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud), mají totiž za následek vyloučení řidiče automobilu odpovědného za dopravní nehodu z práva na náhradu jeho vlastní újmy, kterou v důsledku uvedené nehody utrpí.

               35

               Tyto právní předpisy tedy nemohou omezovat krytí pojištění občanskoprávní odpovědnosti za škody způsobené třetím osobám, která by byla prokázána pojištěnému (obdobně viz rozsudek ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 35).

               36

               Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že vnitrostátními právními předpisy, o něž se jedná ve věci v původním řízení, není dotčena záruka upravená unijním právem, že občanskoprávní odpovědnost z provozu motorových vozidel, určená na základě použitelného vnitrostátního práva, je kryta pojištěním v souladu s první, druhou i třetí směrnicí (obdobně viz rozsudek ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 38).

               37

               Tento závěr nezpochybňuje skutečnost, že majetková újma utrpěná J. J. Neto de Sousou je důsledkem úmrtí jeho manželky, spolujezdkyně ve vozidle, který řídil ve chvíli, kdy způsobil nehodu. Informace poskytnuté předkládajícím soudem totiž naznačují, že věc, jež je předmětem původního řízení, se netýká práva na náhradu újmy, kterou utrpěla oběť jakožto spolujezdkyně z havarovaného vozidla, ale práva na náhradu újmy, kterou utrpěl řidič, který danou nehodu zavinil.

               38

               S ohledem na předchozí úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět, že první, druhá a třetí směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům, které vylučují nárok řidiče automobilu, který je viníkem dopravní nehody, na jejíž následky zahynul/a jeho manžel/ka, spolujezdec z daného vozidla, na náhradu majetkové újmy, kterou utrpěl v důsledku jeho úmrtí.

         K nákladům řízení

               39

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                     Směrnice Rady 72/166/EHS ze dne 24. dubna 1972 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontroly povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění, druhá směrnice Rady 84/5/EHS ze dne 30. prosince 1983 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/14/ES ze dne 11. května 2005 a třetí směrnice Rady 90/232/EHS ze dne 14. května 1990 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům, které vylučují nárok řidiče automobilu, který je viníkem dopravní nehody, na jejíž následky zahynul/a jeho manžel/ka, spolujezdec z daného vozidla, na náhradu majetkové újmy, kterou utrpěl v důsledku jeho úmrtí.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: portugalština.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 21. července 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Agence européenne pour la sécurité maritime (EMSA).#Kasační opravný prostředek - Veřejné zakázky - Evropská agentura pro námořní bezpečnost (EMSA) - Výzva k podávání nabídek týkajících se systému ‚SafeSeaNet' - Rozhodnutí, kterým se odmítá nabídka uchazeče - Kritéria zadání zakázky - Podpůrná kritéria - Povinnost odůvodnění.#Věc C-252/10 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 21. července 2011 – Evropaïki Dynamiki v. EMSA
      (věc C‑252/10 P)
      „Kasační opravný prostředek – Veřejné zakázky – Evropská agentura pro námořní bezpečnost (EMSA) – Výzva k podávání nabídek týkajících se systému ‚SafeSeaNet‘ – Rozhodnutí, kterým se odmítá nabídka uchazeče – Kritéria zadání zakázky – Podpůrná kritéria – Povinnost odůvodnění“
      1.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Zadávání zakázek – Hospodářsky nejvýhodnější nabídka – Kritéria
            zadání – Dodržení zásad rovného zacházení s uchazeči a transparentnosti – Následné stanovení koeficientů ze strany zadavatele
            určujících váhu kritérií podpůrných ve vztahu ke kritériím zadání stanoveným v zadávací dokumentaci nebo oznámení o zakázce
            – Přípustnost – Podmínky (Nařízení Rady č. 1605/2002, čl. 97 odst. 2; nařízení Komise č. 2342/2002, čl. 138 odst. 1, 2 a 3)
            (viz body 29–33, 35)
      2.                     Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nedostatečné nebo rozporné odůvodnění – Rozsah povinnosti
            uvést odůvodnění – Implicitní odůvodnění Tribunálem – Přípustnost – Podmínky (Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, článek
            36 a čl. 53 první pododstavec) (viz bod 46)
      3.                     Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Pouhé zopakování žalobních důvodů a argumentů uplatněných
            před Tribunálem – Neurčení uplatňovaného nesprávného právního posouzení – Nepřípustnost [Článek 256 SFEU; statut Soudního
            dvora, čl. 58 první pododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 112 odst. 1 písm. c)] (viz bod 54)
      Předmět

               Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Tribunálu (třetího senátu) ze dne 2. března 2010 ve věci T‑70/05 (Evropaiki
                  Dynamiki v. EMSA) v rozsahu, v němž se jím zamítá žaloba navrhovatelky na neplatnost rozhodnutí Evropské agentury pro námořní
                  bezpečnost (EMSA) ze dne 6. ledna 2005, kterým se odmítá nabídka podaná navrhovatelkou v rámci nabídkového řízení týkajícího
                  se validace a dalšího vývoje systému SafeSeaNet

            Výrok

                  1)

                  	Kasační opravný prostředek se zamítá.

                  2)

                  	Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. července 1996. # Syndicat français de l'Express international (SFEI) a další proti La Poste a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de commerce de Paris - Francie. # Státní podpory. # Věc C-39/94.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 12. prosince 2000. # Aéroports de Paris proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Zneužití dominantního postavení. # Věc T-128/98.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. září 1994. # Pedro Magdalena Fernández proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Úředník. # Věc C-452/93 P.