title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. listopadu 2006. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem - Články 49 ES a 50 ES - Volný pohyb služeb - Činnosti v odvětví stavebnictví - Boj proti daňovým únikům v odvětví stavebnictví - Vnitrostátní právní úprava ukládající strhnout 15 % z částek dlužných smluvním partnerům neregistrovaným v Belgii - Vnitrostátní právní úprava zavádějící solidární odpovědnost za daňové dluhy smluvních partnerů neregistrovaných v Belgii. # Věc C-433/04.

text:
      Věc C-433/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Belgické království
      „Nesplnění povinnosti státem – Články 49 ES a 50 ES – Volný pohyb služeb – Činnosti v odvětví stavebnictví – Boj proti daňovým únikům v odvětví stavebnictví – Vnitrostátní právní úprava ukládající strhnout 15 % z částek dlužných smluvním partnerům neregistrovaným v Belgii – Vnitrostátní právní úprava zavádějící solidární odpovědnost za daňové dluhy smluvních partnerů neregistrovaných v Belgii“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb služeb – Omezení – Daňové právní předpisy
      (Články 49 ES a 50 ES)
      Členský stát, který ukládá objednatelům a podnikatelům, kteří využívají zahraničních smluvních partnerů neregistrovaných u
         orgánů uvedeného členského státu, strhnout 15 % z dlužné částky za uskutečněné práce a který ukládá týmž objednatelům a podnikatelům
         solidární odpovědnost za daňové dluhy takových smluvních partnerů, neplní povinnosti, které pro něho vyplývají z článků 49
         ES a 50 ES.

      Povinnost stržení a solidární odpovědnost, i když jsou uplatňovány v případě využívání neregistrovaného poskytovatele bez
         rozdílu, ať je usazen v dotčeném členském státě, nebo v jiném členském státě, totiž představují omezení volného pohybu služeb,
         jelikož mohou odrazovat poskytovatele, kteří nejsou registrováni a usazeni v uvedeném členském státě, od vstupu na trh tohoto
         členského státu za účelem poskytování služeb, nebo odrazovat objednatele a podnikatele od využívání služeb uvedených poskytovatelů.

      Nezbytnost boje proti daňovým únikům nemůže stačit pro odůvodnění použití povinnosti stržení a solidární odpovědnosti obecně
         a preventivně na veškeré poskytovatele služeb neusazené a neregistrované v dotčeném členském státě, zatímco část z nich není
         v zásadě plátcem daní, odečtů a poplatků, jejichž výběr mají tato opatření zajistit, a zatímco k zajištění výběru daní, odečtů
         a poplatků, jejichž plátci mohou takoví poskytovatelé za určitých okolností být, existují méně omezující prostředky.

      (viz body 30–32, 36–37, 42, výrok 1)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      9. listopadu 2006(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Články 49 ES a 50 ES – Volný pohyb služeb – Činnosti v odvětví stavebnictví – Boj proti daňovým únikům v odvětví stavebnictví – Vnitrostátní právní úprava ukládající strhnout 15 % z částek dlužných smluvním partnerům neregistrovaným v Belgii – Vnitrostátní právní úprava zavádějící solidární odpovědnost za daňové dluhy smluvních partnerů neregistrovaných v Belgii“
      Ve věci C‑433/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 8. října 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená D. Triantafyllouem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Belgickému království, zastoupenému E. Dominkovits, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s B. van de Wallem de Ghelckem, avocat,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues a E. Levits (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 6. dubna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že uložením povinnosti objednatelům a podnikatelům,
         kteří využívají zahraničních smluvních partnerů neregistrovaných v Belgii, strhnout 15 % z dlužné částky za uskutečněné práce
         (dále jen „povinnost stržení“) a uložením týmž objednatelům a podnikatelům solidární odpovědnosti za daňové dluhy takových
         smluvních partnerů (dále jen „solidární odpovědnost“) Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků
         49 ES a 50 ES.

       Vnitrostátní právní rámec
      2        Belgický zákon o daních z příjmů z roku 1992, koordinovaný královskou vyhláškou ze dne 10. dubna 1992 (dodatek Moniteur belge ze dne 30. července 1992), ve znění královské vyhlášky ze dne 26. prosince 1998 o opatřeních za účelem přijetí právní úpravy
         o solidární odpovědnosti za sociální a daňové dluhy podle článku 43 zákona ze dne 26. července 1996 o modernizaci sociálního
         zabezpečení a zajištění fungování právních systémů důchodů (Moniteur belge ze dne 31. prosince 1998, s. 42140, dále jen „CIR 92“), obsahuje ve své hlavě VII, týkající se vyměřování a vymáhání daní,
         kapitolu VIII, nazvanou „Vymáhání daní“, jejíž součástí je oddíl II, nazvaný „Činnosti, které musejí být uskutečňovány prostřednictvím
         registrovaných podnikatelů“.

      3        Týká se to různých činností v odvětví stavebnictví, stanovených v souladu s čl. 400 odst. 1 CIR 92 královskou vyhláškou.

      4        Článek 402 CIR 92 stanoví:

      „1. Objednatel, který pro práce uvedené v čl. 400 odst. 1 CIR 92 využívá podnikatele, který není v okamžiku uzavření smlouvy
         registrován, je solidárně odpovědný za zaplacení daňových dluhů svého smluvního partnera.

      2. Podnikatel, který pro práce uvedené v čl. 400 odst. 1 CIR 92 využívá subdodavatele, který není v okamžiku uzavření smlouvy
         registrován, je solidárně odpovědný za zaplacení daňových dluhů svého smluvního partnera.

      […]
      5. Solidární odpovědnost je omezena na 35 % [procent] celkové ceny prací bez daně z přidané hodnoty, svěřených neregistrovanému
         podnikateli nebo subdodavateli.

      Tato odpovědnost může být založena pro platbu jistiny, přírůstků, výloh a úroků, nezávisle na datu jejich vyměření:
      1) u veškerých dluhů v oblasti přímých daní a poplatků podobných daním z příjmů týkajících se zdaňovacích období, ve kterých
         došlo k uskutečnění dotčených prací, a předchozích zdaňovacích období;

      2) u veškerých dluhů v oblasti odečtu daní týkajících se období, ve kterých došlo k uskutečnění dotčených prací, a předchozích
         období;

      3) u daňových pohledávek zahraničního původu, u nichž je vyžadována pomoc při vymáhání v rámci mezinárodní smlouvy.
      […]“
      5        Článek 403 CIR 92 uvádí:

      „1. Objednatel, který provádí úhradu veškerých prací, nebo jejich části, uvedených v čl. 400 prvním pododstavci, podnikatelům,
         kteří nejsou v okamžiku úhrady registrováni, je při úhradě povinen strhnout 15 % [procent] částky, kterou dluží, bez daně
         z přidané hodnoty, a zaplatit tuto srážku úředníkovi určenému králem a podle pravidel, která tento stanoví.

      2. Podnikatel, který provádí úhradu veškerých prací, nebo jejich části, uvedených v čl. 400 prvním pododstavci, subdodavatelům,
         kteří nejsou v okamžiku úhrady registrováni, je při úhradě povinen strhnout 15 % [procent] částky, kterou dluží, bez daně
         z přidané hodnoty, a zaplatit tuto srážku úředníkovi určenému králem a podle pravidel, která tento stanoví.

      Podnikatel je nicméně podle podmínek a pravidel stanovených králem zbaven povinnosti stržení a zaplacení uvedené v prvním
         pododstavci, jsou-li v okamžiku úhrady subdodavatelé registrováni jako podnikatelé.

      3. Částky placené podle tohoto článku budou případně odečteny z částky, za kterou je objednatel nebo podnikatel odpovědný
         podle článku 402.“

      6        Článek 404 CIR 92 stanoví, že nedojde-li ke srážce stanovené v článku 403 tohoto zákona, bude uložena správní pokuta ve výši
         dvojnásobku dlužné částky objednateli, nebo v případě uvedeném v čl. 403 odst. 2 uvedeného zákona podnikateli.

      7        Článek 406 odst. 1 CIR 92 stanoví:

      „Částka zaplacená podle článku 403 je určena v první řadě na úhradu daňových dluhů uvedených v článku 402, pokut a následně
         dluhů v oblasti daně z přidané hodnoty.“

      8        Článek 407 CIR 92 vylučuje použití článků 402 a 403 na objednatele, jedná-li se o fyzickou osobu zadávající práce k čistě
         soukromým účelům.

      9        Činnosti uvedené v čl. 400 prvním pododstavci CIR 92 jsou uvedeny v článku 1 královské vyhlášky ze dne 26. prosince 1998,
         kterou se provádí články 400, 401, 403, 404 a 406 [CIR 92] a článek 30a zákona ze dne 27. června 1969 měnícího zákonné nařízení
         ze dne 28. prosince 1944 o sociálním zabezpečení zaměstnanců (Moniteur belge ze dne 31. prosince 1998, s. 42147). Podle odstavce 1 uvedeného článku 1 se jedná o následující činnosti:

      „1) výkon prací na nemovitostech. Pracemi na nemovitostech je třeba rozumět: veškeré stavební, transformační, dokončovací,
         upravovací, opravné, údržbářské, čisticí a demoliční práce na nemovitosti, která jí je svojí povahou, či její části, stejně
         jako veškerá plnění zahrnující současně dodávku movité věci a její umístění do nemovitosti tak, aby se tato movitá věc stala
         svoji povahou nemovitostí;

      2) veškerá plnění, i ta, která nebyla uvedena v prvním pododstavci, zahrnující současně dodávku a upevnění ke stavbě:
      a) veškerých prvků tvořících systém centrálního vytápění nebo klimatizace, včetně hořáků, zásobníků a regulačních a kontrolních
         přístrojů připojených ke kotli nebo k radiátorům, nebo jejich části;

      b) veškerých prvků tvořících sanitární zařízení stavby a obecněji veškerých pevně připevněných zařízení sloužících k sanitárním
         nebo hygienickým účelům a napojeným na vodovodní potrubí nebo odpad, nebo jejich části;

      c) veškerých prvků tvořících elektrickou instalaci stavby, s výjimkou osvětlovacích zařízení a svítidel, nebo jejich části;
      d) veškerých prvků tvořících instalaci elektrických zvonků, detektorů chránících proti požáru a krádežím a vnitřní telefonní
         sítě, nebo jejich části;

      e) úložných skříní, dřezů, skříňových dřezů a skříní pod dřezy, skříňových umyvadel a skříní pod umyvadla, digestoří, ventilátorů
         a větráků určených do kuchyní nebo do koupelen;

      f) okenic, žaluzií a rolet umístěných vně stavby;
      3) veškerá plnění, i ta, která nebyla uvedena v prvním pododstavci, zahrnující současně dodávku obložení zdí nebo podlah a jeho
         umístění na stavbu, ať je ke stavbě připevněno či umístění vyžaduje na místě pouze přizpůsobení rozměrů ploše, která je pokrývána;

      4) upevňovací, umísťovací, opravné, údržbářské a čisticí práce na objektech uvedených v druhém a třetím pododstavci;
      5) poskytnutí pracovníků za účelem provedení činnosti uvedené v tomto článku.“
      10      Článek 23 uvedeného královského nařízení, kterým se mění článek 209 prováděcího královského nařízení [CIR 92] ze dne 27. srpna
         1993, stanoví podmínky, podle kterých mohou být vráceny částky stržené podle článku 403 CIR 92. Podle uvedeného článku 23
         jsou tyto částky, nejsou-li použity na zaplacení daňových dluhů, vráceny žadateli v nejkratší možné lhůtě, nejpozději do šesti
         měsíců od řádného předložení žádosti o vrácení.

       Postup před zahájením soudního řízení
      11      Komise oznámila Belgickému království výzvou dopisem ze dne 13. února 2001 a dále odůvodněným stanoviskem ze dne 2. října
         2001, že považuje vnitrostátní předpisy týkající se povinnosti stržení a solidární odpovědnosti za neslučitelné s články 49 ES
         a 50 ES. V uvedeném stanovisku tento členský stát vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku
         ve lhůtě dvou měsíců od jeho přijetí. Jelikož Komise nebyla spokojena s odpovědí poskytnutou Belgickým královstvím na uvedené
         stanovisko, podala projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K předmětu žaloby
      12      Úvodem je třeba uvést, že belgická vláda zpochybnila přístup zvolený Komisí a tvrdila, že přezkumu povinnosti stržení a solidární
         odpovědnosti měl předcházet přezkum povinnosti registrace, jelikož povinnost stržení a solidární odpovědnost jsou nedílnou
         součástí širšího systému boje proti daňovým únikům. Tato vláda uplatňovala, že nebrání-li právo Společenství povinnosti registrace,
         musejí být povinnost stržení a solidární odpovědnost rovněž považovány za slučitelné s tímto právem.

      13      V tomto ohledu postačuje konstatovat, že otázka slučitelnosti povinnosti registrace s právem Společenství nezbytně nepředjímá
         slučitelnost povinnosti stržení a solidární odpovědnosti s tímto právem.

      14      Proto, a na rozdíl od situace dotčené ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 4. května 2006, Komise v. Spojené království (C‑98/04, Sb. rozh., s. I-4003), může být přezkum povinnosti stržení a solidární odpovědnosti oddělen od přezkumu povinnosti registrace.

       K tvrzenému nesplnění povinností
       Argumentace účastníků řízení
      15      Komise uplatňuje, že povinnost stržení a solidární odpovědnost jsou v rozporu s články 49 ES a 50 ES, jelikož mohou odrazovat
         objednatele a podnikatele od využívání smluvních partnerů neusazených a neregistrovaných v Belgii, čímž vytváří skutečnou
         překážku pro poskytovatele služeb neusazené a neregistrované v Belgii, kteří chtějí v této zemi nabízet své služby.

      16      Komise zastává názor, že jak povinnost stržení, tak solidární odpovědnost jsou neodůvodněnými opatřeními.

      17      Co se týká povinnosti stržení, Komise tvrdí, že jelikož daňové dluhy, jejichž vymáhání údajně chtějí belgické orgány zajistit
         pomocí této povinnosti, ve většině případů neexistují, pokud jde o poskytovatele služeb neusazené v Belgii, kteří tam vykonávají
         práce na základě volného pohybu služeb, nemůže být toto opatření odůvodněno žádným naléhavým důvodem spojeným s předcházením
         daňovým únikům.

      18      Komise uplatňuje, že obecné uplatňování uvedené povinnosti v každém případě překračuje cíl, kterého má být dosaženo, a že
         ve specifických případech, kdy by bylo třeba v Belgii zaplatit nebo vymáhat daňové dluhy, mohou být použity jiné, méně restriktivní
         prostředky, lépe přizpůsobené sledovanému cíli.

      19      Co se týká solidární odpovědnosti, Komise tvrdí, že je nepřiměřená, jelikož existují méně restriktivní prostředky pro zajištění
         zaplacení nebo vymáhání případných daňových dluhů smluvních partnerů.

      20      Mimoto Komise zpochybňuje uplatnění solidární odpovědnosti objednatele nebo podnikatele nejen na daňové dluhy smluvního partnera,
         týkající se pro ně uskutečněných prací, ale rovněž na veškeré daňové dluhy týkající se období, ve kterém byly práce vykonávány,
         stejně jako předchozích období, což vyvolává odpovědnost za daňové dluhy týkající se prací uskutečněných pro jiné osoby.

      21      Komise kritizuje rovněž automatické uplatnění solidární odpovědnosti při neexistenci jakéhokoliv zavinění ze strany objednatele
         nebo podnikatele a dodává, že nemožnost zpochybnit opodstatněnost daňových dluhů objednatelem nebo podnikatelem solidárně
         odpovědným za jejich zaplacení představuje porušení práv obhajoby.

      22      Belgická vláda namítá, že povinnost stržení a solidární odpovědnost, jakožto způsoby vymáhání daňových dluhů v odvětví stavebnictví,
         neomezují ani přístup na trh, ani volné poskytování služeb. Jelikož se sporná opatření použijí nezávisle na tom, zda jsou
         smluvními partnery podniky usazené v Belgii, nebo zda se jedná o podniky usazené v jiném členském státě, Komise neprokázala,
         že by belgické subjekty chtěly méně využívat neregistrované smluvní partnery usazené v jiném členském státě nežli neregistrované
         belgické smluvní partnery.

      23      Mimoto belgická vláda uplatňuje, že sporná opatření jsou odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu spojenými s bojem proti
         daňovým únikům v odvětví stavebnictví. Podle této vlády jsou povinnost stržení a solidární odpovědnost součástí obecného systému
         odrazování a předcházení podvodným systémům, které mají za cíl jednak podněcovat využívání registrovaných smluvních partnerů,
         a jednak zajistit vymáhání daňových dluhů neregistrovaných smluvních partnerů.

      24      Belgická vláda krom toho zpochybňuje argument Komise, podle kterého nejsou v Belgii obecně zahraniční poskytovatelé služeb
         plátci přímých nebo nepřímých daní. Tato vláda zejména uvádí, že překročí-li práce na určité stavbě jistou dobu, zisky, které
         tyto práce vytváří, jsou zdaňovány v Belgii daní daňových nerezidentů, stejně jako jsou zdaňovány odměny vyplácené podnikem
         uskutečňujícím takovou stavbu pracovníkům zaměstnaným v Belgii, což znamená, že zahraniční poskytovatel služeb může být poplatníkem
         profesního odečtu týkajícího se těchto odměn. Stejně tak může být poskytovatel služeb rovněž poplatníkem uvedeného odečtu
         za odměny placené zahraničním pracovníkům zaměstnaným v Belgii více než 183 dní za období dvanácti měsíců nebo pracovníkům
         s bydlištěm v Belgii. Mimoto belgická vláda zmiňuje několik situací, ve kterých je poskytovatel z jiného členského státu plátcem
         daně z přidané hodnoty, zejména není-li smluvní partner tohoto poskytovatele povinen odevzdávat daňové přiznání, co se týče
         této daně (například nemocniční a vzdělávací zařízení), nebo je osobou povinnou k dani usazenou v zahraničí, která v Belgii
         nemá ani stálou provozovnu, ani odpovědného zástupce.

      25      S odkazem na rozsudek ze dne 10. května 1995 ve věci Alpine Investments (C‑384/93, Recueil, s. I‑1141) uvedená vláda tvrdí, že při neexistenci harmonizačních opatření Společenství není nepřiměřené zavést
         obecná prováděcí pravidla uplatňovaná bez rozdílu pro účinný boj proti daňovým únikům v odvětví stavebnictví.

      26      Mimoto uplatňuje, že vymáhání daňových dluhů klasickými cestami (zejména a posteriori soudní cestou) se ukázalo ve specifickém případě dodavatelů pracovních sil jako neúčinné.

      27      Pokud se týká konkrétně solidární odpovědnosti, belgická vláda uvádí, že Komise neprávem vycházela ze situace belgických objednatelů
         nebo podnikatelů, namísto aby hodnotila situaci neregistrovaných smluvních partnerů a posuzovala přiměřenost dotčeného opatření
         vzhledem ke sledovanému cíli.

       Závěry Soudního dvora
      28      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury nevyžaduje článek 49 ES pouze vyloučení jakékoliv diskriminace poskytovatele
         služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoliv omezení volného
         poskytování služeb, i když se toto omezení použije bez rozdílu na vnitrostátní poskytovatele i na poskytovatele z jiných členských
         států, pokud může znemožnit, ztížit nebo učinit méně atraktivní činnost poskytovatelů z jiných členských států, kteří ve členském
         státě svého původu legálně poskytují podobné služby (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 25. července 1991, Säger, C‑76/90, Recueil, s. I‑4221, bod 12; ze dne 7. února 2002, Komise v. Itálie, C‑279/00, Recueil, s. I‑1425, bod 31; ze dne 13. února 2003, Komise v. Itálie, C‑131/01, Recueil, s. I‑1659, bod 26; ze dne 19. ledna 2006, Komise v. Německo, C‑244/04, Sb. rozh. s. I‑885, bod 30, a ze dne 15. června 2006, Komise v. Francie, C-255/04, Sb. rozh. s. I‑5251, bod 37).

      29      Jak uvedl generální advokát v bodě 25 svého stanoviska, opatření, která mohou odrazovat subjekt od využívání volného poskytování
         služeb, spadají pod takto uvedený zákaz ve Smlouvě o ES (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 29. listopadu 2001, De Coster, C‑17/00, Recueil, s. I‑9445, bod 33; ze dne 11. prosince 2003, AMOK, C‑289/02, Recueil, s. I‑15059, bod 36, a ze dne 18. března 2004, Leichtle, C‑8/02, Recueil, s. I‑2641, bod 32).

      30      V projednávaném případě skutečnost, že podle článku 403 CIR 92 je objednatel nebo podnikatel povinen strhnout ve prospěch
         belgických správních orgánů částku odpovídající 15 % ceny fakturované neregistrovaným poskytovatelem, znamená připravit tohoto
         poskytovatele o možnost ihned disponovat částí svých příjmů, která mu může být vrácena až po skončení specifického správního
         řízení. Nevýhody, které povinnost stržení představuje pro poskytovatele neregistrované a neusazené v Belgii, je proto mohou
         odradit od vstupu na belgický trh, aby na něm poskytovali služby v odvětví stavebnictví.

      31      Stejně tak skutečnost, že podle článku 402 CIR 92 je objednatel nebo podnikatel, který uzavře smlouvu s poskytovatelem neregistrovaným
         v Belgii, solidárně odpovědný za veškeré daňové dluhy tohoto poskytovatele, týkající se předchozích zdaňovacích období, až
         do výše 35 % ceny uskutečněných prací, může tohoto objednatele nebo podnikatele odradit od využívání služeb poskytovatele
         neregistrovaného a neusazeného v Belgii, který ve členském státě, ve kterém je usazen, legálně poskytuje totožné služby. Je-li
         pravdou, že se solidární odpovědnost uplatňuje bez rozdílu v případě využívání neregistrovaného poskytovatele, ať je usazen
         v Belgii nebo v jiném členském státě, je třeba nicméně konstatovat, že aniž by sporné ustanovení poskytovatele neusazené a neregistrované
         v Belgii zbavovalo možnosti poskytovat své služby, činí jim vstup na belgický trh obtížným.

      32      Povinnost stržení a solidární odpovědnost proto představují omezení volného poskytování služeb.

      33      Z ustálené judikatury Soudního dvora nicméně vyplývá, že vnitrostátní právní úprava oblasti, která nebyla na úrovni Společenství
         harmonizována a která se bez rozdílu uplatňuje na všechny osoby nebo podniky vykonávající svoji činnost na území dotyčného
         členského státu, může být, i přes svůj omezující účinek na volné poskytování služeb, odůvodněná, pokud odpovídá naléhavému
         důvodu obecného zájmu, jenž není již chráněn pravidly, kterým poskytovatel služeb podléhá v členském státě, kde je usazen,
         je způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz
         výše uvedený rozsudek Säger, bod 15; rozsudek ze dne 23. listopadu 1999, Arblade a další, C-369/96 a C-376/96, Recueil, s. I‑8453,
         body 34 a 35; rozsudek ze dne 24. ledna 2002, Portugaia Construções, C‑164/99, Recueil, s. I‑787, bod 19; výše uvedený rozsudek ze dne 7. února 2002, Komise v. Itálie, bod 33; rozsudek ze dne 21. října
         2004, Komise v. Lucembursko, C‑445/03, Sb. rozh. s. I‑10191, bod 21, a výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 31).

      34      Jelikož belgická vláda tvrdila, že sporná opatření jsou odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu týkajícími se boje proti
         daňovým únikům v odvětví stavebnictví, je třeba ověřit, zda lze takové odůvodnění přijmout.

      35      V tomto ohledu Soudní dvůr sice skutečně rozhodl, že boj proti daňovým únikům a účinnost daňových kontrol mohou být uplatňovány
         pro odůvodnění omezení základních Smlouvou zaručených svobod (viz rozsudky ze dne 8. července 1999, Baxter a další, C‑254/97, Recueil, s. I‑4809, bod 18; ze dne 26. září 2000, Komise v. Belgie, C‑478/98, Recueil, s. I‑7587, bod 39; ze dne 4. března 2004, Komise v. Francie, C‑334/02, Recueil, s. I‑2229, bod 27), avšak uvedl rovněž, že obecná presumpce úniků nebo podvodů nemůže stačit pro odůvodnění opatření
         zasahujících do cílů Smlouvy (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Komise v. Belgie, bod 45, a ze dne 4. května 2004,
         Komise v. Francie, bod 27).

      36      V projednávaném případě, i když bychom připustili, že v určitých případech uváděných belgickou vládou mohou být poskytovatelé
         služeb neusazení a neregistrovaní v Belgii plátci daní, odečtů a poplatků, jejichž vymáhání má povinnost stržení a solidární
         odpovědnost zajistit, je nesporné, že se použití těchto opatření neomezuje na tyto případy.

      37      Přitom nezbytnost boje proti daňovým únikům nemůže stačit pro odůvodnění použití povinnosti stržení a solidární odpovědnosti
         obecně a preventivně na veškeré poskytovatele služeb neusazené a neregistrované v Belgii, zatímco část z nich v zásadě plátcem
         výše uvedených daní, odečtů a poplatků není.

      38      Jelikož se sporná opatření použijí automaticky a bez rozdílu, neumožňují zohlednit individuální situaci poskytovatelů služeb
         neusazených a neregistrovaných v Belgii.

      39      Pokud se týká povinnosti stržení, méně restriktivním prostředkem, než zbavit poskytovatele služeb možnosti okamžitě disponovat
         nezanedbatelnou částí svých příjmů, by bylo stanovení systému, založeného na výměně informací mezi objednateli a podnikateli,
         poskytovateli a belgickou daňovou správou, který by například objednatelům a  podnikatelům umožňoval informovat se o případných
         daňových dluzích svých smluvních partnerů, nebo zaváděl povinnost informovat belgickou daňovou správou o veškerých smlouvách
         uzavřených s neregistrovanými smluvními partnery nebo o veškerých platbách provedených v jejich prospěch.

      40      Stejně tak, co se týká solidární odpovědnosti, za účelem omezení odrazujícího účinku, který má na objednatele a podnikatele
         ve vztahu ke všem neregistrovaným poskytovatelům služeb, ať jsou v zásadě plátci výše uvedených daní, odečtů a poplatků, či
         nikoliv a ať plní své daňové povinnosti, či nikoliv, by méně restriktivním prostředkem bylo stanovit možnost pro tyto poskytovatele
         služeb prokázat, že řádně plní své daňové povinnosti, nebo umožnit objednatelům a podnikatelům vyhnout se solidární odpovědnosti,
         uskutečnili-li určité formality za účelem zjištění, že poskytovatelé služeb, s nimiž chtějí uzavřít smlouvu, řádně plné své
         daňové povinnosti.

      41      Navíc, jak uvedl generální advokát v bodě 42 svého stanoviska, je nepřiměřená povaha sporných opatření zesílena jejich kumulativním
         použitím.

      42      Je proto třeba konstatovat, že uložením povinnosti objednatelům a podnikatelům, kteří využívají zahraničních smluvních partnerů
         neregistrovaných v Belgii, strhnout 15 % z dlužné částky za uskutečněné práce a uložením týmž objednatelům a podnikatelům
         solidární odpovědnosti za daňové dluhy takových smluvních partnerů Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj
         vyplývají z článků 49 ES a 50 ES.

       K nákladům řízení
      43      Podle článku 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
         to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Belgické
         království nemělo ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Uložením povinnosti objednatelům a podnikatelům, kteří využívají zahraničních smluvních partnerů neregistrovaných v Belgii,
            strhnout 15 % z dlužné částky za uskutečněné práce a uložením týmž objednatelům a podnikatelům solidární odpovědnosti za daňové
            dluhy takových smluvních partnerů Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 49 ES a 50 ES.
      2)      Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 27. února 2014.#Transportes Jordi Besora SL v. Generalitat de Catalunya.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Superior de Justicia de Cataluña.#Nepřímé daně – Spotřební daně – Směrnice 92/12/EHS – Článek 3 odst. 2 – Minerální oleje – Daň z maloobchodního prodeje – Pojem ,zvláštní důvod‘ – Přenos pravomocí na autonomní společenství – Financování – Předem určené použití – Výdaje v oblasti zdravotnictví a životního prostředí.#Věc C‑82/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      27. února 2014 (
            *1
         )
      „Nepřímé daně — Spotřební daně — Směrnice 92/12/EHS — Článek 3 odst. 2 — Minerální oleje — Daň z maloobchodního prodeje — Pojem ,zvláštní důvod’ — Přenos pravomocí na autonomní společenství — Financování — Předem určené použití — Výdaje v oblasti zdravotnictví a životního prostředí“
      Ve věci C‑82/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunál Superior de Justicia de Cataluña (Španělsko) ze dne 29. listopadu 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 16. února 2012, v řízení

         Transportes Jordi Besora SL

      proti

         Generalitat de Catalunya,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (zpravodaj), C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. června 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Transportes Jordi Besora SL C. Jover Ribalta a I. Mallol Bosch, abogadas,

               —

               za Generalitat de Catalunya M. Nieto García a N. París Doménech, abogadas de la Generalitat,

               —

               za španělskou vládu N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní,

               —

               za řeckou vládu G. Papagianni, jako zmocněnkyní,

               —

               za francouzskou vládu J.‑S. Pilczerem, jako zmocněncem,

               —

               za portugalskou vládu A. Cunha, jakož i L. Inez Fernandesem a R. Collaçaem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi W. Möllsem a J. Baquero Cruzem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. října 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 2 směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Transportes Jordi Besora SL (dále jen „TJB“) a Generalitat de Catalunya Oficina Gestora de Impuestos Especiales de Tarragona (správce spotřební daně v Tarragoně, dále jen „správce spotřební daně“) týkajícího se rozhodnutí, jímž této společnosti odmítl vrátit daň z prodeje některých minerálních olejů (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de determinados Hidrocarburos, dále jen „IVMDH“).

         Právní rámec

         Unijní právní úprava

               3

               Článek 3 odst. 1 až 2 směrnice 92/12 stanoví:
               „1.   Tato směrnice se na úrovni Společenství vztahuje na následující výrobky, jak je vymezují příslušné směrnice:

                        —

                        minerální oleje,

                  […]
               2.   Výrobky uvedené v odstavci 1 mohou ze zvláštních důvodů podléhat dalším nepřímým daním za předpokladu, že tyto daně splňují pravidla zdaňování platná pro spotřební daně a pro daň z přidané hodnoty [dále jen „DPH“], pokud jde o stanovení základu daně, výpočtu daně, vzniku daňové povinnosti a kontroly daně.“

         Španělská právní úprava

               4

               Španělský zákonodárce zavedl IVMDH článkem 9 zákona 24/2001 o rozpočtových, správních a sociálních opatřeních (Ley 24/2001, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) ze dne 27. prosince 2001 (BOE č. 313 ze dne 31. prosince 2001, s. 50493) ve znění článku 7 zákona 53/2002 o rozpočtových, správních a sociálních opatřeních (Ley 53/2002, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) ze dne 30. prosince 2002 (BOE č. 313 ze dne 31. prosince 2002, s. 46086, dále jen „zákon 24/2001“) s účinností od 1. ledna 2002.

               5

               Ustanovení čl. 9 odst. 1 bodů 1 až 3 zákona 24/2001 zní následovně:

                        „1.

                        [IVMDH] je nepřímou daní ze spotřeby [některých minerálních olejů], kterou se v souladu s ustanoveními tohoto zákona jednorázově zdaňuje maloobchodní prodej výrobků spadajících do rozsahu její věcné působnosti.

                        2.

                        Přenos zdaňování na autonomní společenství se řídí ustanoveními právních předpisů upravujících přenos zdaňování ze státu na autonomní společenství, rozsah a podmínky přenosu v jednotlivých společenstvích jsou upraveny příslušnými zákony o přenosu pravomocí.

                        3.

                        Veškeré příjmy z této daně se použijí k financování výdajů na zdravotnictví, a to v souladu s objektivními kritérii stanovenými na vnitrostátní úrovni. Bez ohledu na výše uvedené může být ta část příjmů pocházející z daňových sazeb [stanovených autonomními společenstvími] použita na financování opatření na ochranu životního prostředí, na která se rovněž vztahují tatáž objektivní kritéria.“

               6

               Podle čl. 9 odst. 3 téhož zákona patří mezi minerální oleje, které spadají do rozsahu věcné působnosti IVMDH, benzín, motorová nafta, topný olej a petrolej, který není používán jako palivo.

               7

               Článek 9 odst. 4 bod 1 uvedeného zákona vymezuje maloobchodní prodej jako prodej zahrnující následující transakce:

                        „a)

                        prodej či dodání výrobků, které spadají do rozsahu věcné působnosti a jsou určeny k přímé spotřebě kupujícími. Za maloobchodní prodej se v každém případě považuje prodej pro veřejnost v maloobchodních prodejnách podle bodu 2 písm. a) níže bez ohledu na účel, k jakému kupující zboží nakoupili;

                        b)

                        dovozy a nákupy výrobků v rámci společenství spadajících do rozsahu věcné působnosti, jsou-li určeny k přímé spotřebě dovozcem či kupujícím v jeho spotřebním zařízení.“

               8

               Článek 9 odst. 8 zákona 24/2001 upravuje vznik daňové povinnosti k IVMDH následovně:

                        „1.

                        Daňová povinnost vzniká v okamžiku, kdy je výrobek spadající do rozsahu věcné působnosti této daně předán nabyvateli, anebo případně v okamžiku vlastní spotřeby, pokud byl ukončen režim s podmíněným osvobozením od spotřební daně podle čl. 4 odst. 20 zákona 38/1992 ze dne 28. prosince 1992 o spotřební dani.

                        2.

                        Daňová povinnost vzniká při dovozech podle bodu 1 písm. b) odst. 4 v okamžiku předání výrobků spadajících do rozsahu věcné působnosti daně dovozcům za předpokladu, že byl ukončen dovoz za účelem spotřeby uvedených výrobků a režim s podmíněným osvobozením od spotřební daně podle čl. 4 odst. 20 zákona 38/1992.“

               9

               Článek 9 odst. 9 zákona 24/2001 stanoví, že základ daně se určí podle objemu výrobků podléhajících dani.

               10

               Článek 9 odst. 10 téhož zákona upravuje sazbu daně takto:

                        „1.

                        Sazba daně použitelná na každý výrobek podléhající dani je výsledkem součtu sazby stanovené státem a sazby stanovené [jednotlivými autonomními společenstvími].

                        2.

                        Státní sazba činí:

                  […]

                        3.

                        Sazba stanovená [autonomním společenstvím] je sazba schválená na základě zákona [21/2001] upravujícího rozpočtová a správní opatření pro nový systém financování autonomních společenství a měst. Ley 21/2001, por la que se regulan las medidas fiscales y administrativas del nuevo sistema de financiación de las Comunidades Autónomas de Régimen Común y Ciudades con Estatuto de Autonomía) ze dne 27. prosince 2001 (BOE č. 313 ze dne 31. prosince 2001, s. 50383) schvaluje autonomní společenství. Neschválí-li autonomní společenství žádnou sazbu, použije se pouze sazba stanovená státem.

                  […]“

               11

               Článek 9 odst. 11 zákona 24/2001 stanoví, že osoby povinné k dani přenesou částku splatné daně na kupující výrobků, kteří jsou povinni ji odvést s výjimkou případů, kdy je konečným spotřebitelům těchto výrobků osoba povinná k dani.

               12

               IVMDH byla přenesena na autonomní společenství na základě zákona 21/2001.

               13

               Místní sazba IVMDH byla v autonomním společenství Katalánsko s účinností od 1. srpna 2004 stanovena zákonem 7/2004 o rozpočtových a správních opatřeních (Ley 7/2004, de medidas fiscales y administrativas) ze dne 16. července 2004 (BOE č. 235 ze dne 29. září 2004, s. 32391).

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               14

               TJB je přepravní společností se sídlem v autonomním společenství Katalánsko, která jakožto konečný spotřebitel zaplatila za účetní roky 2005 až 2008 částku ve výši 45632,38 eur z titulu IVMDH.

               15

               Dne 30. listopadu 2009 předložila společnost TJB správci spotřební daně žádost o vrácení uvedené částky s tím, že IVMDH podle ní odporuje čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12, neboť tato daň sleduje čistě rozpočtový cíl a vznik této daně není upraven v souladu se strukturou unijní právní úpravy DPH a spotřební daně.

               16

               Rozhodnutím ze dne 1. prosince 2009 správce spotřební daně tuto žádost zamítl.

               17

               Společnost TJB podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k Tribunál Económico Administrativo Regional de Cataluña (regionální finanční a správní soud Katalánska), který ji zamítl rozhodnutím ze dne 10. června 2010.

               18

               Tribunál Superior de Justicia de Cataluña (Nejvyšší soud Katalánska), ke kterému bylo podáno odvolání proti tomuto rozsudku, má pochybnosti o slučitelnosti IVMDH se čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12. Tento soud se konkrétně táže, zda lze tuto daň považovat za daň mající „zvláštní důvod“ ve smyslu tohoto ustanovení, jestliže je určena k financování – kromě případných výdajů na životní prostředí – nových pravomocí přenesených na autonomní společenství v oblasti zdravotnictví, přičemž spotřební daň zavedená touto směrnicí již má chránit zdraví a životní prostředí. Předkládající soud dále zastává názor, že úprava vzniku povinnosti k IVMDH není v souladu s požadavky týkajícími se spotřebních daní, jelikož povinnost k této dani vzniká při prodeji konečnému spotřebiteli, a ani s požadavky týkajícími se DPH, jelikož uvedená daň se nevybírá v každé fázi procesu výroby a distribuce.

               19

               Za těchto podmínek se Tribunál Superior de Justicia de Cataluña rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:

                        „1)

                        Má být čl. 3 odst. 2 [směrnice 92/12], a sice požadavek, aby určitá daň byla opodstatněná „zvláštními důvody“

                                 a)

                                 vykládán tak, že požaduje, aby tohoto účelu nebylo možno dosáhnout prostřednictvím jiné harmonizované daně?

                                 b)

                                 vykládán v tom smyslu, že se jedná o důvod čistě rozpočtový, jestliže konkrétní daň byla zavedena současně s přenesením určitých pravomocí na určitá autonomní společenství, kterým se zároveň za účelem pokrytí části výdajů vzniklých v důsledku přenesení těchto pravomocí převádějí výnosy z této daně s tím, že lze stanovit sazby daně, které se v jednotlivých autonomních společenstvích liší?

                                 c)

                                 V případě záporné odpovědi na předchozí otázku, musí být pojem „zvláštní důvody“ vykládán v tom smyslu, že daň musí mít jediný účel, nebo naopak připouští, aby daň byla odůvodněna několika různými účely, k nimž patří také čistě rozpočtový důvod, kterým je získání peněžních prostředků k financování některých pravomocí?

                                 d)

                                 Zní-li odpověď na předchozí otázku tak, že se připouští několik různých účelů daně, jakou míru relevance musí mít pro účely čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 konkrétní účel, aby byl splněn požadavek, že daň je opodstatněna „zvláštním důvodem“ ve smyslu, který uznává judikatura Soudního dvora, a jaká by byla kritéria pro vymezení hlavního účelu ve vztahu k účelu podpůrnému?

                        2)

                        Brání čl. 3 odst. 2 [směrnice 92/12], konkrétně podmínka splnění pravidel zdaňování platných pro spotřební daně nebo [DPH], pokud jde o stanovení vzniku daňové povinnosti

                                 a)

                                 nepřímé neharmonizované dani (jako je IVMDH), k níž vzniká povinnost v okamžiku maloobchodního prodeje pohonných hmot konečnému spotřebiteli, na rozdíl od harmonizované daně (daň z minerálních olejů, k níž vzniká povinnost v okamžiku, kdy výrobky opustí poslední sklad s daňovým dozorem) nebo [DPH] (která je i přesto, že povinnost k ní vzniká také v okamžiku konečného maloobchodního prodeje, vyžadována v každé fázi procesu výroby a distribuce), z toho důvodu, že není v souladu – ve smyslu rozsudku ze dne 9. března 2000,] EKW a Wein & Co [C-437/97, Recueil, s. I-1157,] (bod 47) – s obecnou strukturou obou výše uvedených technik zdanění upravených [unijními] právními předpisy?

                                 b)

                                 V případě záporné odpovědi na předchozí otázku, musí být [uvedené ustanovení vykládáno v tom smyslu], že uvedená podmínka souladu s obecnou strukturou je splněna na základě pouhé skutečnosti, že neharmonizovaná nepřímá daň (v tomto případě IVMDH) nezasahuje – ve smyslu, že nebrání ani neztěžuje – do obvyklého způsobu vzniku daňové povinnosti ke spotřební dani nebo [DPH], aniž nutně musí dojít ke shodným účinkům, pokud jde o vznik daňové povinnosti?“

         K předběžným otázkám

               20

               Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je zda musí být čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, které zavádí takovou daň z maloobchodního prodeje minerálních olejů, jako je IVMDH dotčená ve věci v původním řízení.

               21

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 mohou minerální oleje podléhat jiné nepřímé dani než spotřební dani podle této směrnice, jestliže má zdanění jeden či více zvláštních účelů a jestliže je v souladu s pravidly pro zdaňování platnými pro spotřební daně nebo pro DPH, pokud jde o stanovení základu daně, výpočet daně, vznik daňové povinnosti a kontrolu daně (viz výše uvedený rozsudek EKW a Wein & Co., bod 30).

               22

               Tyto dvě podmínky, jejichž cílem je zabránit tomu, aby další nepřímé daně neoprávněně bránily obchodu (rozsudky ze dne 24. února 2000, Komise v. Francie, C-434/97, Recueil, s. I-1129, bod 26, jakož i výše uvedený rozsudek EKW a Wein & Co., bod 46), jsou podle znění uvedeného ustanovení kumulativní.

               23

               Pokud jde o první z těchto podmínek, podle judikatury Soudního dvora platí, že zvláštní důvod ve smyslu článku 3 odst. 2 směrnice 92/12 je jiný důvod než čistě rozpočtový (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Francie, bod 19; EKW a Wein & Co., bod 31, jakož i rozsudek ze dne 10. března 2005, Hermann, C-491/03, Sb. rozh. s. I-2025, bod 16).

               24

               V tomto případě je nesporné, že příjmy z IVMDH byly určeny autonomním společenstvím k financování výkonu některých jejich pravomocí. Jak vyplývá z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, sazba této daně se stanoví tak, že se k sazbě určené na celostátní úrovni přičte sazba stanovená dotyčným autonomním společenstvím.

               25

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již judikoval, že posílení územní samosprávy prostřednictvím přiznání pravomoci vytvářet daňový příjem samo o sobě představuje čistě rozpočtový důvod ve smyslu čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 (výše uvedený rozsudek EKW a Wein & Co., bod 33).

               26

               Generalitat de Catalunya a španělská vláda podporované řeckou a francouzskou vládou však zdůrazňují, že příjmy z IVMDH obecně nejsou autonomním společenstvím určeny z čistě rozpočtového důvodu, který má posílit jejich finanční kapacitu, ale s cílem kompenzovat břemeno kladené na ně v souvislosti s výkonem přenesených pravomocí v oblasti zdravotnictví a životního prostředí. Podle čl. 9 odst. 1 bodu 3 zákona 24/2001 totiž musí být příjmy z této daně plynoucí ze sazby daně stanovené na celostátní úrovni a sazby daně stanovené dotyčným autonomním společenstvím určeny na pokrytí výdajů ve zdravotnictví, zatímco část příjmů z posledně uvedené sazby lze případně určit na výdaje v oblasti životního prostředí. Na rozdíl od spotřební daně, jež slouží k výběru příjmů čistě pro rozpočtové účely, IVMDH podle nich svou koncepcí a dosahem přispívá ke zvláštnímu důvodu spočívajícímu ve snížení sociálních nákladů spojených se spotřebou minerálních olejů.

               27

               V tomto ohledu je třeba nejprve konstatovat, že všechny daně mají nevyhnutelně rozpočtový účel, takže pouhá skutečnost, že taková daň, jako je IVMDH, má rozpočtový účel, nemůže sama o sobě vyloučit, že tato daň může být také považována za daň mající zvláštní důvod ve smyslu tohoto ustanovení, jinak by čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 pozbyl smyslu (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek EKW a Wein & Co.)

               28

               Jak dále v bodech 26 a 27 stanoviska uvedl generální advokát, skutečnost, že příjmy z takové daně, jako je IVMDH, byly předem účelově určeny na to, aby takové územní orgány, jako jsou autonomní společenství, financovaly pravomoci v oblasti zdravotnictví a životního prostředí, které na ně přenesl stát, může být okolností, kterou je nutné zohlednit pro účely zjištění, zda je dán zvláštní důvod ve smyslu článku 3 odst. 2 směrnice 92/12 (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek EKW a Wein & Co., bod 35).

               29

               Takové účelové určení je vlastně pouze způsob vnitřní organizace rozpočtu členského státu, takže nemůže v tomto ohledu představovat samo o sobě dostatečnou podmínku, jelikož každý členský stát se může bez ohledu na sledovaný cíl rozhodnout, že příjmy z daně budou určeny na financování konkrétních výdajů. V opačném případě by bylo možné považovat každý účel za zvláštní ve smyslu článku 3 odst. 2 směrnice 92/12, což by spotřební daň harmonizovanou touto směrnicí zbavilo užitečného účinku a bylo by v rozporu se zásadou, podle níž je třeba odchylné ustanovení jako čl. 3 odst. 2 vykládat restriktivně.

               30

               Aby mohla být taková daň, jako je IVMDH, považována za daň sledující zvláštní důvod ve smyslu uvedeného ustanovení, musí naopak zajišťovat ochranu zdraví a životního prostředí. Jak uvádí generální advokát v bodech 28 a 29 stanoviska, k tomu by mohlo dojít v případě, že by příjem z této daně musel být využit ke snížení sociálních nákladů a nákladů na životní prostředí souvisejících se spotřebou minerálních olejů zdaněných uvedenou daní, takže by mezi využitím příjmů a účelem předmětného zdanění existovala přímá souvislost.

               31

               Ve věci v původním řízení je však nesporné, že příjmy z IVMDH musí autonomní společenství určit na výdaje na zdravotnictví obecně a nikoli na výdaje související konkrétně se spotřebou zdaňovaných minerálních olejů. Takové obecné výdaje přitom mohou být financovány příjmy z jakékoli daně.

               32

               Z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, dále vyplývá, že dotčená vnitrostátní právní úprava nestanoví žádný mechanismus, kterým by se příjmy z IVMDH předem určovaly pro účely životního prostředí. Vzhledem k tomu, že taková daň, jako je IVMDH, není předem účelově určena, může – jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 25 a 26 stanoviska být za daň, která má sama o sobě zajistit ochranu životního prostředí, a tedy za daň mající zvláštní důvod ve smyslu čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12, považována pouze v případě, že je struktura této daně, zejména pokud jde o zdaňovaný produkt či sazbu, koncipována tak, aby poplatníky odrazovala od využívání minerálních olejů nebo podporovala využívání jiných výrobků, jejichž účinky jsou méně škodlivé pro životní prostředí.

               33

               Ze spisu předloženému Soudnímu dvoru však nevyplývá, že by tomu tak bylo ve sporu v původním řízení, a ani v písemných vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru nebyla obsažena tvrzení stran takových znaků IVMDH.

               34

               Z toho vyplývá, že za daň mající zvláštní důvod ve smyslu čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 nelze považovat takovou daň, jako je IVMDH dotčená ve věci v původním řízení, která je podle informací, jež má Soudní dvůr k dispozici, součástí sazby harmonizované spotřební daně.

               35

               Ač není nutné zabývat se tím, zda byla splněna druhá podmínka uvedeného čl. 3 odst. 2 týkající se dodržení pravidel platných pro zdanění v oblasti spotřební daně či DPH, je třeba konstatovat, že toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby taková daň, jako je IVMDH, mohla být považována za daň splňující podmínky uvedeného ustanovení.

               36

               Na položené otázky je tudíž třeba odpovědět tak, že čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, které zavádí takovou daň z maloobchodního prodeje minerálních olejů, jako je IVMDH dotčená ve věci v původním řízení, přičemž takovou daň nelze považovat za daň mající zvláštní důvod ve smyslu tohoto ustanovení, pokud tuto daň určenou k financování výkonu pravomoci autonomních společenství v oblasti zdravotnictví a životního prostředí nelze považovat za daň, která sama o sobě směřuje k zajištění ochrany zdraví a životního prostředí.

         K omezení časových účinků rozsudku

               37

               Generalitat de Catalunya a španělská vláda v písemných vyjádřeních žádaly Soudní dvůr, aby omezil časové účinky tohoto rozsudku pro případ, že konstatuje, že čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 brání takové dani, jako je IVDMH dotčená ve věci v původním řízení.

               38

               Na podporu jejich návrhu Generalitat de Catalunya a španělská vláda Soudní dvůr upozorňují na závažné finanční důsledky, které by měl takový rozsudek. IVMDH by totiž vedla k nákladnému sporu. Povinnost vrátit tuto daň, z níž příjem v letech 2002 až 2011 dosáhl asi 13 miliard euro, by ohrozila financování veřejného zdravotnictví v autonomních společenstvích.

               39

               Dále tvrdí, že s ohledem na jednání Komise byly v dobré víře, že je uvedená daň v souladu s unijním právem. Útvary Evropské komise, na něž se španělské orgány obrátily před zavedením této daně, totiž ve stanovisku, které jí poskytly dne 14. června 2001, nezpochybnily možnost zavést daň z minerálních olejů, jež má financovat pravomoci přenesené na autonomní společenství v oblasti zdravotnictví a životního prostředí, ale pouze vymezily podmínky, které by umožnily dosáhnout souladu IVMDH s unijním právem. Španělské soudy navíc nikdy nepochybovaly o souladu této daně s unijním právem. Řízení o nesplnění povinnosti, které Komise zahájila v roce 2002, je dále již několik let přerušeno. Poté, co jej Komise zahájila, španělské orgány včlenily IVMDH mezi spotřební daně z minerálních olejů základním zákonem 2/2012 o rozpočtové stabilitě a finanční rovnováze (Ley Orgánica 2/2012, de Estabilidad Presupuestaria y Sostenibilidad Financiera) ze dne 27. dubna 2012, (BOE č. 103 ze dne 30. dubna 2012, s. 32653).

               40

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že výklad ustanovení unijního práva, který učiní Soudní dvůr při výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek 267 SFEU, objasňuje a upřesňuje význam a dosah tohoto ustanovení tak, jak musí být nebo mělo být chápáno a používáno od okamžiku jeho vstupu v platnost. Z toho vyplývá, že takto vyložené pravidlo může a musí být použito soudcem i na právní vztahy vzniklé a vytvořené před rozsudkem rozhodujícím o žádosti o výklad, pokud jsou kromě toho splněny podmínky umožňující předložit příslušným soudům spor týkající se použití uvedeného pravidla (viz zejména rozsudky ze dne 17. února 2005, Linneweber a Akritidis, C-453/02 a C-462/02, Sb. rozh. s. I-1131, bod 41; ze dne 6. března 2007; Meilicke a další, C-292/04, Sb. rozh. s. I-1835, bod 34, jakož i ze dne 10. května 2012, Santander Asset Management SGIIC a další, C‑338/11 až C‑347/11, bod 58).

               41

               Jen zcela výjimečně mohou okolnosti přimět Soudní dvůr k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty, která je vlastní unijnímu právnímu řádu, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře. Aby bylo možné o takovém omezení rozhodnout, je nezbytné, aby byla splněna dvě podstatná kritéria, a to dobrá víra zúčastněných kruhů a riziko závažných obtíží (viz zejména rozsudky ze dne 10. ledna 2006, Skov a Bilka, C-402/03, Sb. rozh. s. I-199, bod 51; ze dne 3. června 2010, Kalinčev, C-2/09, Sb. rozh. s. I-4939, bod 50, jakož i výše uvedený rozsudek Santander Asset Management SGIIC a další, bod 59).

               42

               Soudní dvůr konkrétně toto řešení použil pouze za přesně vymezených okolností, zejména když existovalo riziko závažných hospodářských dopadů způsobených obzvláště vysokým počtem právních vztahů založených v dobré víře na základě právní úpravy považované za platnou a účinnou a když podle všeho jednotlivci a vnitrostátní orgány byly vedeny k chování, které nebylo v souladu s unijním právem, z důvodu objektivní a závažné nejistoty ohledně smyslu ustanovení unijního práva, ke které případně přispělo i chování jiných členských států nebo Komise (viz zejména rozsudky ze dne 27. dubna 2006, Richards, C-423/04, Sb. rozh. s. I-3585, bod 42; výše uvedený rozsudek Kalinčev, bod 51, jakož i výše uvedený rozsudek Santander Asset Management SGIIC a další, bod 60).

               43

               Pokud jde o první kritérium týkající se dobré víry, v projednávaném případě je třeba konstatovat, že kromě skutečnosti, že se Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku EKW a Wein & Co vydaném v roce 2000 již vyslovil k dani mající obdobné vlastnosti jako IVMDH z pohledu čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12, z informací předložených Generalitat de Catalunya a španělskou vládou na rozdíl od toho, co tvrdí, nevyplývá, že Komise v určitém okamžiku těmto orgánům sdělila, že je IVMDH s tímto ustanovením v souladu.

               44

               V tomto ohledu je nutno podotknout, že stanovisko Komise, na něž poukazují Generalitat de Catalunya a španělská vláda, jasně uvádí, že zavedení takové daně z minerálních olejů navrhované španělskými orgány, jejíž výše se v jednotlivých autonomních společenstvích liší, je v rozporu s unijním právem. Uvedené útvary konkrétně zdůraznily, že takovou daň lze považovat za daň v souladu s čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 pouze v případě, že výše této daně a problémy ve zdravotnictví či ochraně životního prostředí, které má vyřešit, spolu souvisí, a za podmínky, že k ní nevzniká povinnost v okamžiku uvolnění minerálních olejů pro spotřebu. Dále je nutno konstatovat, že v roce 2003, který následoval po zavedení IVMDH, zahájila Komise proti Španělskému království řízení pro nesplnění povinnosti týkající se této daně.

               45

               Za těchto podmínek není možné, aby Generalitat de Catalunya a španělská vláda jednaly v dobré víře, když ponechaly IVMDH v platnosti po více než deset let. Skutečnost, že byly přesvědčeny, že je tato daň v souladu s unijním právem, na tomto závěru nic nemění.

               46

               Na rozdíl od toho, co tvrdí španělská vláda, není v této souvislosti relevantní, že Komise v roce 2004 umožnila jinému členskému státu, aby územním orgánům tohoto státu povolil zvýšit spotřební daně z minerálních olejů, čímž podle nich akceptovala daňové opatření obdobné opatření, které španělské orgány předložily útvarům Komise před přijetím IVMDH.

               47

               Vzhledem k tomu, že první kritérium uvedené v bodě 44 tohoto rozsudku není splněno, není nezbytné ověřovat, zda je splněno druhé kritérium uvedené v tomto bodě týkající se rizika závažných obtíží.

               48

               Je však nutné připomenout, že podle ustálené judikatury neodůvodňují finanční důsledky, které mohou vyplývat pro členský stát z rozsudku vydaného v řízení o předběžné otázce, samy o sobě omezení časových účinků tohoto rozsudku (rozsudky ze dne 20. září 2001, Grzelczyk, C-184/99, Recueil, s. I-6193, bod 52, a ze dne 15. března 2005, Bidar, C-209/03, Recueil, s. I-2119, bod 68; výše uvedený rozsudek Kalinčev, bod 52, jakož i výše uvedený rozsudek Santander Asset Management SGIIC a další, bod 62).

               49

               Jinak by totiž bylo s nejzávažnějšími případy porušení práva zacházeno příznivěji, neboť to jsou právě tato porušení, která mají pro členské státy nejzávažnější finanční následky. Omezit účinky rozsudku a opírat se pouze o tento typ úvah by navíc znamenalo podstatně snížit soudní ochranu práv, která jednotlivcům přiznávají unijní daňové právní předpisy (rozsudek ze dne 11. srpna 1995, Roders a další, C-367/93 až C-377/93, Recueil, s. I-2229, bod 48).

               50

               Z těchto úvah vyplývá, že není namístě omezit časové účinky tohoto rozsudku.

         K nákladům řízení

               51

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 3 odst. 2 směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani, musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, které zavádí takovou daň z maloobchodního prodeje minerálních olejů, jako je daň z prodeje některých minerálních olejů (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos) dotčená ve věci v původním řízení, přičemž takovou daň nelze považovat za daň mající zvláštní důvod ve smyslu tohoto ustanovení, pokud tuto daň určenou k financování výkonu pravomoci autonomních společenství v oblasti zdravotnictví a životního prostředí nelze považovat za daň, která sama o sobě směřuje k zajištění ochrany zdraví a životního prostředí.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 24. listopadu 1993. # Trestní řízení proti Bernardu Keckovi a Danielu Mithouardovi. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance de Strasbourg - Francie. # Volný pohyb zboží - Zákaz dalšího prodeje se ztrátou. # Spojené věci C-267/91 a C-268/91.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA24. listopadu 1993 (*)„Volný pohyb zboží – Zákaz dalšího prodeje se ztrátou“Ve spojených věcech C‑267/91 a C‑268/91,jejichž
 předmětem je žádost Tribunal de grande instance ve Štrasburku (Francie)
 zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o EHS
směřující k získání, v trestních řízeních probíhajících před
tímto soudem proti Bernardu Keckovi aDanieli Mithouardovi, rozhodnutí
 o předběžné otázce týkající se výkladu pravidel Smlouvy o EHS
 týkajících se hospodářské soutěže a volného pohybu ve
Společenství, SOUDNÍ DVŮR,ve
 složení O. Due, předseda, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, M.
Díez de Velasco a D. A. O. Edward, předsedové senátů, C.
N. Kakouris, R. Joliet, F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez
Iglesias, F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn
a J. L. Murray, soudci,generální advokát: W. Van Gerven, vedoucí soudní kanceláře: D. Louterman-Hubeau, vrchní rada,s ohledem na písemná vyjádření předložená: –        za D. Mithouarda M. Meyerem, avocat u advokátní komory ve Štrasburku, –        za B. Kecka J.-P. Wachsmannem, avocat u advokátní komory ve Štrasburku, –        za
 francouzskou vládu P. Pouzouletem, zástupcem ředitele ředitelství pro
právní věci Ministerstva zahraničních věcí a H. Duchêne, náměstkyní
 pro zahraniční věci právního ředitelství téhož ministerstva, jako
zmocněnci,–        za
 řeckou vládu F. P. Georgakopoulosem, zástupcem právního poradce právní
rady státu, jako zmocněncem, –        za
 Komisi Evropských společenství R. Wainwrightem, právním poradcem,
a V. Melgar, státní úřednicí, která byla dána k dispozici
 právní službě, jako zmocněnci, ve spolupráci s H. Lehmanem, avocat
 u advokátní komory v Paříži,s přihlédnutím ke zprávě k jednání, po
 vyslechnutí ústních vyjádření D. Mithouarda, zastoupeného M. Meyerem
a M. Huetem, avocat u advokátní komory ve Štrasburku,
francouzské vlády a Komise na jednání konaném dne 9. března 1993, po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. dubna 1993, vydává tento Rozsudek 1        Dvěma
 rozsudky ze dne 27. června 1991, došlými Soudnímu dvoru dne
16. října 1991, položil Tribunal de grande instance ve Štrasburku
na základě článku 177 Smlouvy o EHS dvě předběžné otázky týkající
se výkladu pravidel téže Smlouvy, týkajících se hospodářské soutěže
a volného pohybu ve Společenství. 2        Tyto
 otázky byly položeny v rámci trestních řízení zahájených proti B.
Keckovi a D. Mithouardovi, stíhaným za to, že v rozporu
s ustanoveními článku 1 francouzského zákona č. 63-628 ze dne
2. července 1963, novelizovaného článkem 32 nařízení
č. 86-1243 ze dne 1. prosince 1986, za daného stavu dále
prodávali výrobky za nižší ceny, než byla jejich skutečná kupní cena. 3        Bernard
 Keck a D. Mithouard se hájili tím, že obecný zákaz dalšího prodeje
 se ztrátou tak, jak je stanoven v uvedených ustanoveních, je
neslučitelný s článkem 30 Smlouvy, jakož i se zásadami volného
 pohybu osob, služeb, kapitálu a volné hospodářské soutěže ve
Společenství. 4        Tribunal
 de grande instance ve Štrasburku měl za to, že potřebuje výklad
některých ustanovení práva Evropského společenství, a proto se
rozhodl obě řízení přerušit a položit Soudnímu dvoru následující
předběžnou otázku: „Je zákaz dalšího
prodeje se ztrátou ve Francii stanovený článkem 32 nařízení
č. 86-1243 ze dne 1. prosince 1986 slučitelný se zásadami
volného pohybu osob, služeb a kapitálu, svobody usazování, volné
hospodářské soutěže na společném trhu a nediskriminace
z důvodu státní příslušnosti stanovenými Smlouvou o založení
EHS ze dne 25. března 1957, a především články 3 a 7
uvedené Smlouvy, jsou-li francouzské právní předpisy způsobilé narušit
hospodářskou soutěž: a)
      jednak tím, že trestně stíhají pouze
 další prodej se ztrátou, zatímco z působnosti tohoto zákazu
vylučují výrobce, který může na trhu prodávat výrobek, který vyrábí,
upravuje nebo zdokonaluje, byť pouze mírně, za cenu nižší, než byly jeho
 výrobní náklady; b)
      a jednak tím, že narušují
hospodářskou soutěž, zvláště v příhraničních oblastech, mezi
různými hospodářskými subjekty v závislosti na státní příslušnosti
a místě jejich usazení.“ 5        Pro
 podrobnější popis skutkového základu sporu v původním řízení,
průběhu řízení, jakož i písemných vyjádření předložených Soudnímu
dvoru se odkazuje na zprávu k jednání. Tyto části spisu jsou níže
převzaty jen v rozsahu nezbytném k uvažování Soudního dvora. 6        Úvodem
 je třeba uvést, že ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu osob,
služeb a kapitálu ve Společenství jsou irelevantní, pokud jde
o obecný zákaz dalšího prodeje se ztrátou, který se vztahuje
k uvádění zboží na trh, a nemají tedy nic společného
s předmětem sporu v původním řízení. 7        Pokud
 jde o zásadu zákazu diskriminace v článku 7 Smlouvy,
z předkládajících rozsudků vyplývá, že vnitrostátní soud má
pochybnosti o slučitelnosti zákazu dalšího prodeje se ztrátou
s tímto ustanovením, jelikož by tento zákaz mohl znevýhodnit
podniky, na něž se vztahuje, vzhledem k jejich soutěžitelům
působícím v členských státech, kde je další prodej se ztrátou
povolen. 8        V tomto
 ohledu je namístě se domnívat, že skutečnost, že podniky zabývající se
prodejem v různých členských státech podléhají různým právním
předpisům, z nichž některé další prodej se ztrátou zakazují
a jiné jej naopak povolují, nezakládá diskriminaci ve smyslu článku
 7 Smlouvy, jelikož se vnitrostátní právní předpisy dotčené ve sporu
v původním řízení použijí na jakýkoli prodej na vnitrostátním území
 bez ohledu na státní příslušnost provozujících osob (viz rozsudek ze
dne 14. července 1988, Lambert, 308/86, Recueil, s. 4369). 9        Z předběžné
 otázky dále vyplývá, že si předkládající soud chce nechat objasnit
případné protisoutěžní účinky dotčené právní úpravy, přičemž se dovolává
 základů Společenství popsaných v článku 3 Smlouvy, aniž by však
odkazoval na konkrétní pravidla Smlouvy, která tyto základy
v oblasti hospodářské soutěže provádějí. 10      Za
 těchto okolností vzhledem k argumentům, které byly předloženy,
jakož i k jednání před Soudním dvorem, a také proto, aby
byla předkládajícímu soudu poskytnuta užitečná odpověď, je třeba
přezkoumat zákaz dalšího prodeje se ztrátou z hlediska volného
pohybu zboží. 11      Podle
 článku 30 Smlouvy jsou množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá
opatření s rovnocenným účinkem mezi členskými státy zakázána. Podle
 ustálené judikatury představuje opatření s rovnocenným účinkem
množstevnímu omezení jakékoliv opatření, které může přímo, nebo nepřímo,
 skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Společenství. 12      Je
 třeba konstatovat, že účelem vnitrostátních právních předpisů, které
obecně zakazují další prodej se ztrátou, není upravit obchod se zbožím
mezi členskými státy. 13      Je
 pravda, že takovéto právní předpisy mohou omezit objem prodeje
a následně pak objem prodeje výrobků pocházejících z jiných
členských států, jelikož subjekty zbavují jedné z metod zvyšování
prodeje zboží. Je však namístě si položit otázku, zda tato eventualita
postačuje k tomu, aby dotčené právní předpisy byly kvalifikovány
jako opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu. 14      Vzhledem
 k tomu, že se hospodářské subjekty stále více dovolávají článku 30
 Smlouvy, aby zpochybnily různé druhy právní úpravy, které omezují
jejich obchodní svobodu, i když se netýkají výrobků pocházejících
z jiných členských států, považuje Soudní dvůr za nezbytné znovu
přezkoumat a upřesnit svou judikaturu v dané oblasti. 15      V tomto
 ohledu je namístě připomenout, že v souladu s judikaturou
Cassis de Dijon (rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral,
120/78, Recueil, s. 649) představují opatření s rovnocenným
účinkem zakázaná článkem 30 překážky volnému pohybu zboží vyplývající,
při neexistenci harmonizace právních předpisů, z použití na zboží
pocházející z ostatních členských států, kde je toto zboží legálně
vyrobeno a uvedeno na trh, pravidel týkajících se podmínek, které
toto zboží musí splňovat (takových, jako jsou pravidla týkající se názvu
 zboží, jeho tvaru, rozměrů, hmotnosti, složení, vzhledu, opatření
etiketami, balení), i když jsou tato pravidla bez rozdílu
použitelná na všechny výrobky, ledaže jejich použití může být odůvodněno
 cílem obecného zájmu, který má přednost před požadavky volného pohybu
zboží.16      Naproti
 tomu je namístě mít za to, že v rozporu s tím, jak bylo do
současné doby rozhodováno, použití vnitrostátních právních předpisů,
které omezují či zakazují některé způsoby prodeje, na výrobky
pocházející z jiných členských států, nemůže narušovat přímo, nebo
nepřímo, skutečně, nebo potenciálně obchod mezi členskými státy ve
smyslu judikatury Dassonville (rozsudek ze dne 11. července 1974, 8/74,
Recueil, s. 837) za předpokladu, že jsou tyto právní předpisy
použitelné na všechny dotčené subjekty provozující svou činnost na
vnitrostátním území, a pokud postihují stejným způsobem, právně
i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků
pocházejících z jiných členských států na trh. 17      Pokud
 jsou tyto podmínky splněny, použití právní úpravy tohoto typu na prodej
 výrobků, které pocházejí z jiného členského státu
a odpovídají právním předpisům stanoveným tímto státem, totiž
nebrání jejich přístupu na trh nebo je nepostihuje víc než tuzemské
výrobky. Tyto právní úpravy tedy nespadají do rozsahu působnosti článku
30 Smlouvy. 18      Je
 tedy namístě odpovědět vnitrostátnímu soudu tak, že článek 30 Smlouvy
o EHS musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na
právní předpisy členského státu stanovící obecný zákaz dalšího prodeje
se ztrátou.  K nákladům řízení19      Výdaje
 vzniklé francouzské a řecké vládě a Komisi Evropských
společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují.
 Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky
původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu
probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí
o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Z těchto
 důvodů Soudní rozhodl o otázkách, které mu byly položeny dvěma
rozsudky Tribunal de grande instance ve Štrasburku ze dne
27. června 1991, takto: Článek
 30 Smlouvy o EHS musí být vykládán v tom smyslu, že se
nepoužije na právní předpisy členského státu stanovící obecný zákaz
dalšího prodeje se ztrátou.DueMancini      Moitinho de AlmeidaDiez de VelascoEdwardKakouris      JolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisse      Zuleeg      KapteynMurrayTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 24. listopadu 1993.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaJ.-G. Giraud       O. Due* Jednací jazyk: francouzština.