title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 30. června 2016.#Max-Heinz Feilen v. Finanzamt Fulda.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof.#Řízení o předběžné otázce – Daně – Volný pohyb kapitálu – Dědická daň – Právní úprava členského státu, podle níž lze snížit dědickou daň z dědictví, jehož součástí je majetek, který již byl dříve předmětem dědictví, z něhož byla v tomto členském státě zaplacena taková daň – Omezení – Odůvodnění – Soudržnost daňového systému.#Věc C-123/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      30. června 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Daně — Volný pohyb kapitálu — Dědická daň — Právní úprava členského státu, podle níž lze snížit dědickou daň z dědictví, jehož součástí je majetek, který již byl dříve předmětem dědictví, z něhož byla v tomto členském státě zaplacena taková daň — Omezení — Odůvodnění — Soudržnost daňového systému“
      Ve věci C‑123/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Spolkový finanční dvůr) ze dne 20. ledna 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 12. března 2015, v řízení

         Max-Heinz Feilen

      proti

         Finanzamt Fulda,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal a E. Jarašiūnas (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Illéssy, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. ledna 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za M.-H. Feilena P. Thouetem, Rechtsanwalt,

               —

               za německou vládu T. Henzem, jako zmocněncem,

               —

               za španělskou vládu A. Rubio Gonzálezem, jako zmocněncem,

               —

               za vládu Spojeného království S. Sutton a M. Holtem, jako zmocněnci, ve spolupráci s R. Hillem, barrister,

               —

               za Evropskou komisi M. Wasmeierem a W. Roelsem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. března 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 63 odst. 1 a článku 65 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Maxem-Heinzem Feilenem a Finanzamt Fulda (Finanční úřad ve Fuldě) v otázce zamítnutí žádosti M.-H. Feilena o snížení dědické daně z dědictví po jeho matce ze strany uvedeného orgánu.

         Právní rámec

               3

               Ustanovení § 1 odst. 1 bod 1 Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz (německý zákon o dani dědické a darovací, dále jen „ErbStG“), ve znění použitelném na daňové období 2007, ukládá na nabývání majetku z důvodu úmrtí dědickou daň.

               4

               Ustanovení § 2 odst. 1 body 1 až 3 ErbStG stanoví:
               „Daňová povinnost se vztahuje:

                        1.

                        V případech uvedených v § 1 odst. 1 bodech 1 až 3 na veškerý přecházející majetek, pokud je zůstavitel v době smrti [...] nebo nabyvatel v době, kdy vznikla daňová povinnost, rezidentem. Za rezidenty se považují:

                                 a)

                                 fyzické osoby, které mají v tuzemsku trvalé bydliště nebo místo obvyklého pobytu,

                  […]

                        3.

                        Ve všech ostatních případech na přecházející majetek, který je součástí tuzemského majetku ve smyslu § 121 Bewertungsgesetz [(zákon o pravidlech oceňování)]. […]“

               5

               Ustanovení § 15 ErbStG vymezuje daňové třídy a v odstavci 1 stanoví:
               „Podle osobního vztahu nabyvatele k zůstaviteli nebo dárci se rozlišují tyto tři daňové třídy:
               Daňová třída I:

                        1.

                        manžel a partner,

                        2.

                        děti a nevlastní děti,

                        3.

                        potomci dětí a nevlastních dětí ve smyslu bodu 2,

                        4.

                        v případě dědění rodiče;

                  […]“

               6

               V ustanovení § 27 ErbStG je snížení dědické daně upraveno následovně:
               „1)   Připadne-li osobám v daňové třídě I z důvodu úmrtí majetek, který již osoby z této daňové třídy nabyly během deseti let před tímto nabytím a ze kterého byla zaplacena dědická daň podle tohoto zákona, sníží se částka daně za tento majetek s výhradou odstavce 3 následovně:

                           o …%

                           pokud od vzniku první do vzniku druhé daňové povinnosti

                           50

                           uplynul méně než 1 rok

                           45

                           uplynul více než 1 rok, avšak méně než 2 roky

                           40

                           uplynuly více než 2 roky, avšak méně než 3 roky

                           35

                           uplynuly více než 3 roky, avšak méně než 4 roky

                           30

                           uplynuly více než 4 roky, avšak méně než 5 let

                           25

                           uplynulo více než 5 let, avšak méně než 6 let

                           20

                           uplynulo více než 6 let, avšak méně než 7 let

                           10

                           uplynulo více než 8 let, avšak méně než 10 let

                     [...]
               3)   Snížení daně podle odstavce 1 nepřekročí částku vyčíslenou na základě procenta uvedeného v odstavci 1 z dědické daně, kterou předchozí nabyvatel zaplatil za nabytí téhož majetku.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               7

               Max-Heinz Feilen, který má bydliště v Německu, je jediným dědicem po své matce, která zemřela v roce 2007 v témže členském státě, v němž měla také poslední místo bydliště. Dědictví po matce sestávalo hlavně z jejího podílu na dědictví po její dceři, která zemřela v roce 2004 v Rakousku, kde až do úmrtí dcery žila i matka. Vzhledem k tomu, že pozůstalost po dceři byla v Rakousku rozdělena až po úmrtí matky, příslušnou dědickou daň ve výši 11961,91 eura zaplatil M.-H. Feilen.

               8

               Max-Heinz Feilen přidal v přiznání k dědické dani z dědictví po matce dědickou daň, kterou zaplatil v Rakousku, do pasiv dědictví a požádal o snížení daně podle § 27 ErbStG. Finanční úřad ve Fuldě rozhodnutím ze dne 28. října 2009 odečetl dědickou daň zaplacenou v Rakousku jako pasivum dědictví, avšak odmítl snížit dědickou daň.

               9

               Finanzgericht (finanční soud, Německo) zamítl žalobu M.-H. Feilena podanou proti tomuto výměru z důvodu, že § 27 odst. 1 ErbStG vyžaduje předchozí nabytí majetku z důvodu úmrtí, ze kterého se platí daň podle tohoto zákona. K tomu však v tomto případě nedošlo, neboť z majetku, který matka již dříve nabyla po své dceři, se v Německu neplatila dědická daň, neboť matka ani dcera neměly k datu úmrtí dcery v Německu bydliště ve smyslu § 2 odst. 1 bodu 1 ErbStG a nešlo o dědění majetku v tuzemsku ve smyslu § 2 odst. 1 bodu 3 ErbStG.

               10

               Bundesfinanzhof (Spolkový finanční soud, Německo), k němuž byl podán opravný prostředek Revision, vyjádřil pochybnosti ohledně slučitelnosti § 27 ErbStG s unijním právem.

               11

               Uvádí zaprvé, že dědictví, jež nabyl žalobce v původním řízení, by mohlo spadat do působnosti ustanovení unijního práva o volném pohybu kapitálu. Přechod dědictví, které Max-Heinz Feilen získal po matce, by proto podle jeho mínění neměl být považován za čistě vnitrostátní operaci, neboť podstatnou část majetku matky tvořil její podíl na dědictví po dceři v Rakousku.

               12

               Předkládající soud zadruhé uvádí, že odmítnutí snížit dědickou daň na základě § 27 odst. 1 ErbStG by mohlo vzhledem k judikatuře Soudního dvora omezovat pohyb kapitálu, neboť snižuje hodnotu dědictví zahrnujícího majetek podléhající zahraniční dědické dani. V tomto ohledu má pochybnosti o tom, zda je s ohledem na rozsudek Soudního dvora ze dne 12. února 2009, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92), třeba vyloučit existenci takového omezení.

               13

               Uvedený soud se zatřetí táže, zda je případné omezení volného pohybu kapitálu vyplývající z § 27 odst. 1 ErbStG odůvodněné ustanoveními Smlouvy o FEU.

               14

               Za těchto okolností se Bundesfinanzhof (Spolkový finanční soud, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání zásada volného pohybu kapitálu podle čl. 63 odst. 1 SFEU ve spojení s článkem 65 SFEU právní úpravě členského státu, která při nabytí majetku z důvodu úmrtí osobami určité daňové třídy stanoví snížení dědické daně, pokud pozůstalost zahrnuje majetek, který byl již nabyt osobami z této daňové třídy během deseti let před tímto nabytím, a z tohoto dříve nabytého majetku byla v daném členském státě vyměřena dědická daň, kdežto v případě, kdy byla z dříve nabytého majetku vybrána dědická daň v jiném členském státě, je snížení daně vyloučeno?“

         K předběžné otázce

               15

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 63 odst. 1 a článek 65 SFEU brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která při nabytí majetku z důvodu úmrtí osobami určité daňové třídy stanoví snížení dědické daně, pokud pozůstalost zahrnuje majetek, který byl již zděděn během deseti let před tímto nabytím, a z tohoto dříve nabytého majetku byla vyměřena dědická daň v tomto členském státě.

               16

               Jak uvedl předkládající soud, dědění, jež spočívá v přechodu majetku zůstaveného zemřelou osobou na jednu či více osob, představuje podle ustálené judikatury Soudního dvora pohyb kapitálu ve smyslu článku 63 SFEU s výjimkou případů, kdy jsou jejich zakládající prvky omezeny hranicemi jediného členského státu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. února 2006, van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, EU:C:2006:131, body 39 až 42; ze dne 17. ledna 2008, Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, body 24 a 25; ze dne 17. října 2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, body 19 a 20, a ze dne 3. září 2014, Komise v. Španělsko, C‑127/12, nezveřejněný, EU:C:2014:2130, body 52 a 53).

               17

               Dědictví dotčené ve věci v původním řízení přitom zahrnuje majetek z předchozího dědictví matky M.-H. Feilena po jeho sestře v Rakousku, kde se tento majetek nacházel a kde matka se sestrou v okamžiku úmrtí sestry bydlely. Tento cizí prvek je důvodem, pro který nebylo M.-H. Feilenovi umožněno snížit dědickou daň podle § 27 ErbStG. Jelikož nelze takovou situaci považovat za čistě vnitrostátní, dědění, o které se jedná ve věci v původním řízení, je operací spadající pod pohyb kapitálu ve smyslu čl. 63 odst. 1 SFEU.

               18

               Je tedy třeba zkoumat, zda taková vnitrostátní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, omezuje pohyb kapitálu ve smyslu čl. 63 odst. 1 SFEU, a pokud ano, zda je takové omezení odůvodněné.

         K existenci omezení pohybu kapitálu

               19

               Soudní dvůr již rozhodl, že právní úprava členského státu, která činí uplatnění takové daňové výhody u dědictví, jako je nezdanitelný základ daně, závislé na místě bydliště zůstavitele či dědice nebo místě, kde se nachází děděný majetek, omezuje volný pohyb kapitálu v rozporu s čl. 63 odst. 1 SFEU, pokud vede k tomu, že dědění mezi nerezidenty nebo děděný majetek, který se nachází v jiném členském státě, podléhá vyšší daňové zátěži než dědění mezi rezidenty či děděný majetek, který se nachází výlučně v členském státě zdanění, a snižuje tak hodnotu dědictví (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. ledna 2008, Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, body 30 až 35; ze dne 17. října 2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, body 23 až 26; ze dne 3. září 2014, Komise v. Španělsko, C‑127/12, nezveřejněný, EU:C:2014:2130, body 57 až 60, jakož i ze dne 4. září 2014, Komise v. Německo, C‑211/13, nezveřejněný, EU:C:2014:2148, body 40 až 43).

               20

               V projednávané věci § 27 odst. 1 ErbStG stanoví, že osoby z daňové třídy I, kterým připadne z důvodu úmrtí majetek, mohou uplatňovat snížení dědické daně, pokud tento majetek v průběhu deseti let před tímto nabytím již nabyly osoby z této daňové třídy a z tohoto dříve nabytého majetku již byla v Německu vyměřena dědická daň. Jelikož se podle § 2 ErbStG taková daň platí v případě, že měl zůstavitel v době smrti nebo nabyvatel v době, kdy vznikla daňová povinnost, trvalé bydliště či obvyklé místo pobytu v tuzemsku, nebo v případě, že je přecházející majetek součástí „tuzemského majetku“, dědickou daň lze snížit pouze tehdy, pokud se dotčený majetek nacházel při předchozím dědění v Německu, nebo – v případě, že se tento majetek nacházel v zahraničí – pokud měl zůstavitel či dědic bydliště v Německu.

               21

               Tato právní úprava tedy činí snížení dědické daně závislé na místě, kde se děděný majetek nacházel při předchozím dědění a na místě bydliště zůstavitele či nabyvatele při tomto předchozím dědění. Vede k tomu, že v případě, že je děděn majetek, který se při předešlém dědění nacházel v jiném členském státě, a dědic ani zůstavitel neměli bydliště v Německu, je uložena vyšší dědická daň než při dědění majetku, který se při předešlém dědění nacházel v Německu, nebo než v případě, že se majetek při předešlém dědění sice nacházel v jiném členském státě, ale dědic či zůstavitel měli bydliště v Německu. Tato právní úprava proto snižuje hodnotu dědictví, jak konstatoval předkládající soud.

               22

               Z toho vyplývá, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, omezuje volný pohyb kapitálu ve smyslu čl. 63 odst. 1 SFEU.

               23

               Jelikož předkládající soud vyjádřil pochybnosti o tom, zda rozsudek ze dne 12. února 2009, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92), mění něco na tomto závěru, je třeba konstatovat, že na rozdíl od situace posuzované v tomto rozsudku nejde ve věci v původním řízení o dvojí zdanění části téhož dědictví dvěma členskými státy, ale o uložení dědické daně jedním členským státem v závislosti na tom, zda do dědictví spadá majetek, z něhož již byla v tomtéž členském státě zaplacena dědická daň při předchozím přechodu majetku v rámci dědictví, či nikoli.

         K odůvodnění omezení pohybu kapitálu

               24

               K případnému odůvodnění na základě článku 65 SFEU je třeba připomenout, že podle odst. 1 písm. a) tohoto článku není článkem 63 SFEU „dotčeno právo členských států […] uplatňovat příslušná ustanovení svých daňových předpisů, která rozlišují mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště nebo podle místa, kde je jejich kapitál investován“.

               25

               Toto ustanovení článku 65 SFEU musí být jakožto výjimka ze základní zásady volného pohybu kapitálu předmětem striktního výkladu. Nemůže tudíž být vykládáno v tom smyslu, že jakékoli daňové předpisy obsahující rozlišení mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště či členského státu, kde investují svůj kapitál, jsou automaticky slučitelné se Smlouvou o FEU. Výjimka stanovená v čl. 65 odst. 1 písm. a) SFEU je totiž sama omezena odstavcem 3 téhož článku, který stanoví, že vnitrostátní ustanovení uvedená v odstavci 1 „nesmějí představovat ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřené omezování volného pohybu kapitálu a plateb ve smyslu článku 63 [SFEU]“ (rozsudek ze dne 4. září 2014, Komise v. Německo, C‑211/13, nezveřejněný, EU:C:2014:2148, bod 46 a citovaná judikatura).

               26

               Je tedy třeba odlišit rozdílné zacházení přípustné na základě čl. 65 odst. 1 písm. a) SFEU od svévolné diskriminace zakázané v čl. 65 odst. 3 SFEU. V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že k tomu, aby vnitrostátní daňová právní úprava rozlišující pro účely výpočtu dědické či darovací daně mezi rezidenty či nerezidenty nebo mezi majetkem nacházejícím se v tuzemsku a majetkem nacházejícím se mimo uvedené území, mohla být považována za slučitelnou s ustanoveními Smlouvy o volném pohybu kapitálu, je třeba, aby se rozdílné zacházení týkalo situací, které nejsou objektivně srovnatelné, nebo aby bylo odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu (rozsudek ze dne 3. září 2014, Komise v. Španělsko, C‑127/12, nezveřejněný, EU:C:2014:2130, bod 73 a citovaná judikatura).

               27

               Pokud jde o srovnatelnost dotčených situaci, je nesporné, že právní úprava dotčená v původním řízení staví pro účely dědické daně do stejné pozice osoby zařazené do daňové třídy I s bydlištěm v tuzemsku, kterým z důvodu úmrtí připadl majetek, který v průběhu deseti let před tímto přechodem již zdědili nabyvatelé zařazení do téže daňové třídy, nehledě na to, kde se tento majetek nacházel, nebo kde měly strany bydliště při předchozím dědění. Tato právní úprava zachází s těmito osobami odlišně v závislosti na tom, zda se předmětný majetek nacházel v tuzemsku či nikoli při předchozím dědění a v závislosti na tom, zda měly strany na tomto území bydliště či nikoli, pouze pro účely snížení dědické daně na základě § 27 odst. 1 ErbStG (obdobně viz rozsudek ze dne 17. října 2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, bod 51 a citovaná judikatura).

               28

               Z toho vyplývá, že rozdílné zacházení na základě právní úpravy dotčené v původním řízení se týká objektivně srovnatelných situací.

               29

               Je proto třeba posoudit, zda může být taková právní úprava objektivně odůvodněna takovým naléhavým důvodem obecného zájmu, jako je nutnost zachovat soudržnost daňového systému, jak uvádí předkládající soud a namítá německá vláda.

               30

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již uznal, že nutnost chránit soudržnost daňového systému může odůvodnit omezení výkonu svobod pohybu zaručených Smlouvou. Aby však takové odůvodnění mohlo být uznáno, je třeba prokázat přímou souvislost mezi dotčeným daňovým zvýhodněním a kompenzací tohoto zvýhodnění určitou daňovou zátěží, přičemž přímá povaha této souvislosti musí být posuzována vzhledem k cíli dotčené právní úpravy (rozsudky ze dne 17. října 2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, bod 59, a ze dne 7. listopadu 2013, K, C‑322/11, EU:C:2013:716, body 65 a 66, jakož i citovaná judikatura).

               31

               V tomto případě předkládající soud konstatoval, že výhoda plynoucí ze snížení dědické daně podle § 27 odst. 1 ErbStG je přímo vázána na to, že za tentýž majetek nabytý z důvodu úmrtí již byla zaplacena dědická daň při předchozím dědění. Tento soud upřesnil, že smyslem tohoto ustanovení je snížit v případě, kdy byl tentýž majetek v průběhu deseti let několikrát převeden mezi osobami zařazenými do daňové třídy I, až o 50 % dědickou daň z tohoto majetku, pokud předchozí nabyvatel zaplatil daň z tohoto majetku.

               32

               Německá vláda s tímto názorem v podstatě souhlasí a upřesňuje, že § 27 ErbStG vychází z myšlenky, že majetek přechází mezi blízkými příbuznými z jedné generace na druhou a je svým způsobem nespravedlivé danit znovu majetek, který již byl v nedávné minulosti zdaněn. Tento článek tedy má zčásti zabránit tomu, aby byl tentýž majetek daněn dvakrát v krátkém časovém odstupu, jelikož odpouští část dědické daně, pokud již byla zaplacena v Německu při dřívějším dědění a v období stanoveném v uvedeném článku. To, že uvedená daň není snížena v případě dříve nabytého majetku, který byl zdaněn pouze v zahraničí, objektivně souvisí s tím, že Spolková republika Německo nemohla tuto transakci zdanit a získat příslušný daňový odvod.

               33

               Vzhledem k tomu se jeví, že úprava tohoto daňového zvýhodnění, která stanoví, že dědická daň může být snížena pouze pro osoby, kterým z důvodu úmrtí připadl majetek, jež byl zdaněn takovou daní v Německu při předchozím přechodu z důvodu úmrtí, má symetrickou logiku (viz rozsudky ze dne 1. prosince 2011, Komise v. Belgie, C‑250/08, EU:C:2011:793, bod 73, a Komise v. Maďarsko,C‑253/09, EU:C:2011:795, bod 74). Tato logika by byla narušena, pokud by tuto daňovou výhodu mohly uplatnit i osoby, které zdědily majetek, z něhož nebyla v tomto členském státě zaplacena dědická daň.

               34

               Z toho vyplývá, že v tomto režimu osvobození od dědické daně existuje přímá souvislost mezi daňovým zvýhodněním a předchozí daňovou zátěží.

               35

               Soudní dvůr již rozhodl ve věcech, které se netýkaly dědické daně, že přímá souvislost není dána, jestliže se jedná zejména o rozdílné daně nebo o daňové zacházení s rozdílnými daňovými poplatníky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. září 2003, Bosal, C‑168/01, EU:C:2003:479, bod 30, a ze dne 24. února 2015, Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, bod 49).

               36

               V takové konkrétní situaci, jako je situace uvedená v § 27 ErbStG, se však podmínka, že musí jít o stejného poplatníka, neuplatní, jelikož osoba, která zaplatila dědickou daň při předchozím dědění, již nutně není naživu.

               37

               Ustanovení § 27 ErbStG má, jak vyplývá z bodů 31 a 32 tohoto rozsudku, do jisté míry snížit daňovou zátěž v případě, že je součástí dědictví majetek, který přechází mezi blízkými příbuznými a z něhož již byla dědická daň zaplacena, čímž se částečně zabrání tomu, aby byl tento majetek v Německu daněn dvakrát v krátkém časovém období. Vzhledem k tomuto cíli existuje mezi snížením dědické daně podle tohoto ustanovení a dříve zaplacenou dědickou daní přímá souvislost, jak uvedl generální advokát, neboť toto daňové zvýhodnění a předchozí odvod se týká téže daně, téhož majetku a blízkých příbuzných v téže rodině.

               38

               Je proto třeba konstatovat, že nutnost zachovat soudržnost daňového systému je s to odůvodnit omezení pohybu kapitálu, které vyplývá z takové právní úpravy, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení.

               39

               Aby takové omezení bylo odůvodněné, musí být dále vhodné a přiměřené s ohledem na sledovaný cíl (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. prosince 2011, Komise v. Belgie, C‑250/08, EU:C:2011:793, bod 78, a Komise v. Maďarsko, C‑253/09, EU:C:2011:795, bod 79).

               40

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že procentní snížení dědické daně v závislosti na tom, jak dlouhá doba uplynula od vzniku první do vzniku druhé daňové povinnosti, podmíněné tím, že z majetku již byla v Německu taková daň zaplacena v průběhu předchozích deseti let, se jeví jako vhodné k dosažení cíle sledovaného § 27 ErbStG popsaného v bodě 37 tohoto rozsudku. Toto snížení je dále přiměřené ve vztahu k tomuto cíli, neboť Spolková republika Německo neměla zdaňovací pravomoc ve vztahu k majetku zděděnému dříve. Za těchto okolností se omezení možnosti snížit tuto daň na situace, kdy byla z uvedeného majetku vyměřena daň v Německu, jeví jako přiměřené ve vztahu k uvedenému cíli (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. prosince 2011, Komise v. Maďarsko, C‑253/09, EU:C:2011:795, body 80 a 81).

               41

               Z toho vyplývá, že omezení pohybu kapitálu vyplývající z takové vnitrostátní právní úpravy, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, je odůvodněno nutností zachovat soudržnost daňového systému.

               42

               Na položenou otázku je proto třeba odpovědět tak, že čl. 63 odst. 1 a článek 65 SFEU nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která pro případy nabytí majetku z důvodu úmrtí osobami zařazenými do určité daňové třídy stanoví snížení dědické daně, pokud pozůstalost zahrnuje majetek, který již byl zděděn v průběhu deseti let před tímto nabytím, za podmínky, že z tohoto dříve nabytého majetku byla vyměřena dědická daň v tomto členském státě.

         K nákladům řízení

               43

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                     Článek 63 odst. 1 a článek 65 SFEU nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která pro případy nabytí majetku z důvodu úmrtí osobami zařazenými do určité daňové třídy stanoví snížení dědické daně, pokud pozůstalost zahrnuje majetek, který již byl zděděn v průběhu deseti let před tímto nabytím, za podmínky, že z tohoto dříve nabytého majetku byla vyměřena dědická daň v tomto členském státě.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 5. října 2011. # Mindo Srl proti Evropské komisi. # Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Italský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku - Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES - Stanovení cen a rozdělení trhu - Zaplacení pokuty solidárně zavázaným spoludlužníkem - Žalobkyně, vůči níž probíhá insolvenční řízení - Zánik právního zájmu na podání žaloby - Nevydání rozhodnutí ve věci samé. # Věc T-19/06.

text:
      Věc T-19/06
      Mindo Srl
      v.
      Evropská komise
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Italský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Stanovení cen a rozdělení trhu – Zaplacení pokuty solidárně zavázaným spoludlužníkem – Žalobkyně, vůči níž probíhá insolvenční řízení – Zánik právního zájmu na podání žaloby – Nevydání rozhodnutí ve věci samé“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Řízení – Nepominutelné podmínky řízení – Přezkum prováděný soudem i bez návrhu – Zánik právního zájmu na podání žaloby v průběhu
            řízení – Zahrnutí
      (Jednací řád Tribunálu, článek 113)
      2.      Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Právní zájem na podání žaloby – Potřeba vzniklého a trvajícího zájmu
      (Článek 230 ES)
      3.      Základní práva – Právo na účinnou soudní ochranu – Meze – Dodržení podmínek přípustnosti žaloby
      (Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
      1.      Podle článku 113 jednacího řádu může Tribunál kdykoliv bez návrhu po vyslechnutí účastníků řízení rozhodnout, zda jsou splněny
         nepominutelné podmínky řízení, nebo vyslovit, že návrh se stal bezpředmětným a že ve věci již nerozhodne.

      Existence právního zájmu na podání žaloby je tedy nepominutelnou podmínkou řízení, kterou může unijní soud zkoumat i bez návrhu.
         Je tedy třeba mít za to, že v případě zániku právního zájmu na podání žaloby v průběhu řízení jej unijní soud může taktéž
         zkoumat i bez návrhu.

      (viz body 59–60)
      2.      Žaloba znějící na zrušení nebo na změnu rozhodnutí podaná fyzickou nebo právnickou osobou je přípustná pouze v případě, že
         žalobce má zájem na zrušení nebo změně napadeného aktu. Předpokladem takového zájmu je, že samotné zrušení nebo samotná změna
         aktu mohou vyvolat právní následky nebo, jinak řečeno, že žaloba může ve svém výsledku přinést prospěch straně, která ji podala,
         a že vzniklý a trvající zájem na zrušení nebo změně uvedeného aktu musí doložit tato strana.

      Takový zájem musí existovat až do vyhlášení soudního rozhodnutí, v opačném případě nebude vydáno rozhodnutí ve věci samé.
         Tento požadavek totiž v procesní rovině zaručuje, že v zájmu řádného výkonu spravedlnosti nebudou soudům předkládány čistě
         hypotetické žádosti o posudek nebo žádosti o rozhodnutí o čistě hypotetické otázce.

      Pokud se mimoto zájem, kterého se dovolává žalobce, týká budoucí právní situace, musí žalobce prokázat, že se dopad na tuto
         situaci jeví již jako jistý. Žalobce se tedy nemůže dovolávat budoucích a nejistých situací, aby odůvodnil svůj zájem navrhovat
         zrušení nebo změnu napadeného aktu. Kromě toho je na žalobci, aby podal důkaz o svém právním zájmu na podání žaloby, který
         je základní a prvořadou podmínkou každého návrhu na zahájení soudního řízení.

      (viz body 77–80)
      3.      Právo na soudní ochranu, jehož specifickým aspektem je právo na přístup k soudu a které je zaručeno článkem 6 Evropské úmluvy
         o ochraně lidských práv a zakotveno v článku 47 Listiny základních práv, není absolutním právem a je předmětem implicitně
         přijatých omezení, týkajících se zejména podmínek přípustnosti žaloby. Tato omezení nesmí bránit jednotlivci ve volném přístupu
         k soudu takovým způsobem nebo v takové míře, aby byla zasažena samotná podstata jeho práva na soudní ochranu. Omezení musí
         sledovat legitimní cíl a musí existovat rozumná přiměřenost mezi použitými prostředky a sledovaným účelem.

      V tomto ohledu platí, že i když se požadavek na právní zájem na podání žaloby může jevit jako omezení práva na soudní ochranu,
         tato podmínka zjevně nezasahuje do samotné podstaty tohoto práva, protože požadavek, aby žalobce měl od okamžiku podání žaloby
         až do vyhlášení soudního rozhodnutí právní zájem na podání žaloby proti aktu, který údajně nepříznivě zasahuje do jeho právního
         postavení, sleduje legitimní cíl, kterým v konečném důsledku je zabránit v zájmu řádného výkonu spravedlnosti tomu, aby byly
         unijnímu soudu předkládány čistě teoretické otázky, jejichž řešení nemůže vyvolávat právní následky nebo přinést žalobci prospěch.

      (viz body 97, 99)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (třetího senátu)
      5. října 2011(*)

      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Italský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Stanovení cen a rozdělení trhu – Zaplacení pokuty solidárně zavázaným spoludlužníkem – Žalobkyně, vůči níž probíhá insolvenční řízení – Zánik právního zájmu na podání žaloby – Nevydání rozhodnutí ve věci samé“
      Ve věci T‑19/06,
      Mindo Srl, se sídlem v Římě (Itálie), zastoupená J. Folguera Crespem a P. Vidal Martínez, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Evropské komisi, zastoupené původně É. Gippini Fournierem, N. Khanem a F. Amatem, poté É. Gippini Fournierem, N. Khanem, a L. Malferrarim,
         jako zmocněnci,

      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise K(2005) 4012 v konečném znění ze dne 20. října 2005 v řízení
         podle čl. 81 odst. 1 [ES] (Věc COMP/C.38.281/B.2 – Surový tabák – Itálie) a podpůrně návrh na snížení pokuty uložené společnosti
         Mindo Srl,

      TRIBUNÁL (třetí senát),
      ve složení J. Azizi, předseda, E. Cremona (zpravodajka) a S. Frimodt Nielsen, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. listopadu 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Žalobkyně, Mindo Srl, je italská společnost, která se v současnosti nachází v likvidaci. Zpočátku byla žalobkyně rodinným
         podnikem známým pod názvem Reditab Srl. V roce 1995 ji odkoupila společnost Intabex Netherlands BV (dále jen „Intabex“), dceřiná
         společnost společnosti Dimon Inc. Po této akvizici došlo ke změně její obchodní firmy na Dimon Italia Srl. Její hlavní činností
         bylo prvotní zpracování surového tabáku. Její veškerý základní kapitál byl dne 30. září 2004 prodán společností Intabex čtyřem
         jednotlivcům, kteří neměli žádnou vazbu na skupinu, jejíž hlavní společností byla společnost Dimon. Po tomto prodeji byla
         její obchodní firma změněna na Mindo. Dne 13. května 2005 došlo k fúzi společností Dimon a Standard Commercial Corporation
         (dále jen „SCC“), z níž vznikla nová společnost s názvem Alliance One International, Inc. (dále jen „Alliance One“).

       Správní řízení
      2        Dne 15. ledna 2002 zaslala Komise Evropských společenství na základě článku 11 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního
         nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), profesním sdružením
         italských zpracovatelů a producentů tabáku, a sice Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, národní
         sdružení italských zpracovatelů tabáku) a Unione italiana tabacco (Unitab, italská tabáková unie), žádosti o informace o italském
         trhu se surovým tabákem.

      3        Dne 19. února 2002 obdržela Komise žádost o ochranu před pokutami od zpracovatelské společnosti Deltafina SpA, která je členem
         APTI, na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3,
         dále jen „oznámení o spolupráci“). Dne 6. března 2002 jí Komise poskytla podle bodu 15 uvedeného oznámení podmínečnou ochranu.

      4        Dne 4. dubna 2002 se konala schůze řídicího orgánu sdružení APTI. Společnost Deltafina na této schůzi informovala přítomné,
         mezi nimi i společnost Transcatab SpA a žalobkyni, o své žádosti o ochranu před pokutami a o rozhodnutí Komise, kterým jí
         byla přiznána podmínečná ochrana.

      5        Téhož dne obdržela Komise žádost o ochranu před pokutami na základě bodu 8 oznámení o spolupráci a podpůrně žádost o snížení
         jakékoli případné pokuty na základě bodů 20 až 27 uvedeného oznámení od žalobkyně a o několik hodin později žádost o snížení
         jakékoli případné pokuty podanou na stejném základě společností Transcatab.

      6        Komise dne 9. dubna 2002 potvrdila přijetí žádosti žalobkyně o ochranu před pokutami a na základě bodu 12 oznámení o spolupráci
         ji informovala o tom, že se ochrana před pokutami nemůže na předpokládané protiprávní jednání vztahovat, protože uvedená žádost
         o ochranu před pokutami nesplňuje podmínky stanovené v bodě 8 písm. a) a bodě 9 nebo v bodě 8 písm. b) a bodě 10 uvedeného
         oznámení. Podle bodu 25 tohoto oznámení rovněž potvrdila přijetí žádosti žalobkyně o snížení jakékoli případné pokuty.

      7        Dne 8. dubna 2002 předložila žalobkyně doplňující důkazy, a sice nové vysvětlení s deseti přílohami. Dne 17. dubna 2002 potvrdila
         Komise přijetí těchto dokumentů.

      8        Ve dnech 18. a 19. dubna 2002 provedla Komise na základě článku 14 nařízení č. 17 šetření v prostorách žalobkyně a společnosti
         Transcatab, jakož i v prostorách společností Trestina Azienda Tabacchi SpA a Romana Tabacchi SpA.

      9        Dne 8. října 2002 oznámila Komise žalobkyni a společnosti Transcatab, že jelikož žalobkyně byla prvním a společnost Transcatab
         druhým podnikem, které předložily důkazy o protiprávním jednání ve smyslu oznámení o spolupráci, hodlá jim na konci správního
         řízení snížit pokutu, která by jim byla uložena za případně konstatovaná protiprávní jednání, kdyby ke spolupráci nedošlo,
         a to o 30 až 50 % v případě žalobkyně a o 20 až 30 % v případě společnosti Transcatab.

      10      Dne 25. února 2004 přijala Komise oznámení námitek, které zaslala deseti podnikům a sdružením podniků, včetně společností
         Deltafina, Transcatab a Romana Tabacchi a žalobkyně (dále jen společně „zpracovatelé“) a mateřských společností některých
         z nich, zejména společností Dimon, SCC a Universal Corp., která je mateřskou společností společnosti Deltafina. Adresáti oznámení
         námitek měli přístup do správního spisu, jehož kopii na CD ROM jim Komise poskytla, a v odpověď na námitky Komise předložili
         písemná vyjádření. Dne 22. června 2004 se pak konalo slyšení.

      11      Poté, co byl dne 21. prosince 2004 přijat dodatek k oznámení námitek ze dne 25. února 2004, se dne 1. března 2005 konalo druhé
         slyšení.

      12      Po konzultaci s Poradním výborem pro restriktivní praktiky a dominantní postavení a s přihlédnutím k závěrečné zprávě úředníka
         pro slyšení přijala Komise dne 20. října 2005 rozhodnutí K(2005) 4012 v konečném znění ze dne 20. října 2005 v řízení podle
         čl. 81 odst. 1 [ES] (Věc COMP/C.38.281/B.2 − Surový tabák – Itálie) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí bylo zveřejněno
         v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 13. února 2006 (Úř. věst. L 353, s. 45).

       Napadené rozhodnutí
      13      Napadené rozhodnutí se týká zaprvé horizontální kartelové dohody prováděné zpracovateli na italském trhu se surovým tabákem
         (bod 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      14      Komise v napadeném rozhodnutí konstatovala, že v době od roku 1995 do počátku roku 2002 zpracovatelé v rámci této kartelové
         dohody stanovovali obchodní podmínky pro nákup surového tabáku v Itálii jak u přímých nákupů od producentů, tak u nákupů od
         „třetích osob – sekundárních balíren“, a to zejména stanovením cen a rozdělením trhu (bod 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      15      Napadené rozhodnutí se zadruhé týká dalších dvou protiprávních jednání, která jsou odlišná od kartelové dohody prováděné zpracovateli
         a která trvala od začátku roku 1999 do konce roku 2001 a spočívala v tom, že sdružení APTI stanovovalo smluvní ceny, které
         sjednalo jménem svých členů při uzavírání meziodvětvových dohod se sdružením Unitab, a sdružení Unitab stanovovalo ceny, které
         sjednalo se sdružením APTI jménem svých členů při uzavírání týchž dohod.

      16      V napadeném rozhodnutí dospěla Komise k závěru, že jednání zpracovatelů představují jediné a trvající protiprávní jednání
         porušující čl. 81 odst. 1 ES (viz zejména body 264 až 269 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      17      Komise upřesnila, že jelikož obě skupiny, k nimž společnost Transcatab a žalobkyně patřily za trvání protiprávního jednání,
         zanikly fúzí, při níž vznikl nový subjekt Alliance One, byl tento nový subjekt adresátem napadeného rozhodnutí coby právní
         nástupce obou těchto skupin. Stejně tomu bylo v případě žalobkyně, která byla prodána společností Intabex jednotlivcům, kteří
         ji přejmenovali na Mindo (body 349 a 350 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      18      V bodě 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí dospěla Komise k závěru, že společnosti Deltafina a Universal, žalobkyni, společnosti
         Transcatab, Alliance One a Romana Tabacchi a sdružení APTI a Unitab je třeba považovat za odpovědné za protiprávní jednání
         a že musejí být adresáty napadeného rozhodnutí.

      19      Komise v bodech 356 až 404 odůvodnění napadeného rozhodnutí stanovila jeho adresátům pokuty.

      20      Komise nejprve posoudila závažnost protiprávního jednání a v bodě 369 odůvodnění napadeného rozhodnutí učinila závěr, že protiprávní
         jednání, kterého se dopustili zpracovatelé, je nutno považovat za velmi závažné, a následně zkoumala otázku „specifické váhy“
         a „odrazení“.

      21      Aby pokuta odrazovala, měla Komise za to, že je třeba na výchozí částku pokuty stanovenou společnosti Deltafina použít násobitel
         1,5, tj. zvýšení o 50 %, a na výchozí částku pokuty stanovenou žalobkyni a společnosti Transcatab násobitel 1,25, tj. zvýšení
         o 25 % (bod 375 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      22      Komise tak v bodě 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí stanovila výchozí částky pokut následovně:

      –        Deltafina:       37,5 milionu eur;
      –        Transcatab:          12,5 milionu eur;
      –        žalobkyně:           12,5 milionu eur;
      –        Romana Tabacchi: 10 milionů eur.
      23      Komise následně zkoumala otázku délky trvání protiprávního jednání. Zejména z bodů 377 až 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí
         vyplývá, že Komise zvýšila výchozí částky pokut o 10 % za každý ukončený rok, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, a o 5 %
         za každé další období v trvání šesti měsíců a více. Výchozí částka pokuty tak byla v případě společnosti Deltafina, žalobkyně
         a společnosti Transcatab zvýšena o 60 %, což odpovídá období trvání protiprávního jednání o délce šesti let a čtyř měsíců,
         a v případě společnosti Romana Tabacchi o 25 %, což odpovídá období trvání protiprávního jednání o délce dvou let a osmi měsíců.

      24      Základní částky pokut uložených adresátům napadeného rozhodnutí byly tedy stanoveny následovně:

      –        Deltafina:          60 milionů eur;
      –        Transcatab:          20 milionů eur;
      –        žalobkyně:        20 milionů eur;
      –        Romana Tabacchi: 12,5 milionu eur.
      25      V bodech 380 až 398 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zkoumala, zda je třeba přihlédnout k polehčujícím okolnostem,
         a odmítla veškeré argumenty, které žalobkyně v tomto ohledu předložila.

      26      Komise mimoto posuzovala, zda je třeba základní částky stanovené jednotlivým adresátům upravit tak, aby nepřesáhly maximální
         výši 10 % obratu stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské
         soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) (body 399 až 404 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí).

      27      V této souvislosti Komise omezila solidární odpovědnost žalobkyně na 10 % jejího obratu za poslední hospodářský rok, tj. na
         3,99 milionu eur, vzhledem k tomu, že v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí neměla žádné vazby na bývalou skupinu, jejíž
         hlavní společností byla společnost Dimon (bod 404 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      28      V bodech 405 až 500 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise vyslovila k použití oznámení o spolupráci. Komise zejména konstatovala,
         že žalobkyně splnila podmínky, které jí byly stanoveny na základě jejich žádosti o snížení pokuty, a po posouzení předložených
         důkazů a spolupráce ze strany žalobkyně v průběhu řízení dospěla k tomu, že jí bude poskytnuto maximální snížení v rámci rozmezí,
         které jí bylo sděleno v návaznosti na její žádost o snížení, tj. 50 % (bod 499 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      29      V souladu s čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 Komise stanovila v článku 2 napadeného rozhodnutí výši pokut uložených podnikům
         a sdružením podniků, jimž bylo určeno napadené rozhodnutí, následovně:

      –        Deltafina a Universal, společně a nerozdílně: 30 milionů eur;
      –        žalobkyně a Alliance One: 10 milionů eur s tím, že Alliance One odpovídá do celé výše a žalobkyně odpovídá společně a nerozdílně
         pouze do výše 3,99 milionu eur;

      –        Transcatab a Alliance One, společně a nerozdílně: 14 milionů eur;
      –        Romana Tabacchi: 2,05 milionu eur;
      –        APTI: 1000 eur;
      –        Unitab: 1000 eur.
       Řízení
      30      Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 20. ledna 2006 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

      31      Žalobkyně ve svém návrhu požádala mimo jiné o spojení projednávané věci s věcí týkající se žaloby podané dne 24. ledna 2006
         společností Alliance One, jejímž předmětem bylo částečné zrušení napadeného rozhodnutí (věc T‑25/06, Alliance One International
         v. Komise). Podobnou žádost podala i společnost Alliance One.

      32      Dne 14. února 2006 zaplatila společnost Alliance One celou částku pokuty, kterou Komise uložila jí a žalobkyni s tím, že žalobkyně
         byla společně a nerozdílně odpovědná pouze do části této výše, a to do částky 3,99 milionu eur.

      33      Dne 4. července 2006 vstoupila žalobkyně do likvidace, což nikdy Tribunálu neoznámila.

      34      Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 27. července 2006 žalobkyně zopakovala svou žádost o spojení projednávané
         věci s věcí T‑25/06. Dne 21. srpna 2006 předložila společnost Alliance One své vyjádření k této žádosti a prohlásila, že se
         spojením souhlasí.

      35      Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 21. srpna 2006 Komise sdělila, že spojení těchto věcí podle ní neumožní podstatně zvýšit
         efektivitu řízení a že posouzení této otázky ponechává na Tribunálu.

      36      Tribunál žádosti o spojení nevyhověl.

      37      V návaznosti na návrh na prohlášení konkursu (istanza di fallimento) podaný dne 27. prosince 2006 jedním z věřitelů žalobkyně
         k Tribunale ordinario di Roma, sezione fallimentare (konkursní soud v Římě, dále jen „Tribunale fallimentare di Roma“) podala
         žalobkyně k témuž soudu dne 5. března 2007 na základě článku 161 regio decreto 16 marzo 1942, n. 267, recante disciplina del
         fallimento, del concordato preventivo, dell’amministrazione controllata e della liquidazione coatta amministrativa (královský
         dekret č. 267 ze dne 16. března 1942 o konkursu, vyrovnání, správě podniku pod soudním dohledem a nucené správní likvidaci,
         GU ze dne 6. dubna 1942, zvláštní dodatek č. 81, v platném znění (dále jen „italský zákon o konkursu“), návrh na povolení
         vyrovnání s převodem majetku (dále jen „vyrovnání“). Rozsudkem ze dne 27. listopadu 2007 Tribunale fallimentare di Roma žalobkyní
         navržené vyrovnání schválil.

      38      Tribunál (třetí senát) se na základě zprávy soudkyně zpravodajky rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních
         procesních opatření stanovených v článku 64 svého jednacího řádu vyzval účastnice řízení, aby předložily některé dokumenty.
         Účastnice řízení této žádosti vyhověly ve stanovené lhůtě.

      39      Řeči účastnic řízení a jejích odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 29. listopadu 2010.

      40      Komise, která se několik dnů před konáním jednání dozvěděla, že se žalobkyně nachází od července 2006 v likvidaci, na jednání
         uvedla, že žalobkyně v projednávané věci ztratila právní zájem na podání žaloby, neboť Alliance One zaplatila celou výši pokuty,
         která jim byla uložena, včetně částky 3,99 milionu eur, kterou měla zaplatit solidárně s žalobkyní, a po žalobkyni nepožadovala
         vrácení části zaplacené pokuty, přestože se žalobkyně nacházela v likvidaci.

      41      Na základě organizačního procesního opatření přijatého ve smyslu článku 64 jednacího řádu tedy Tribunál žalobkyni vyzval,
         aby mu poskytla veškeré relevantní informace a dokumenty o jakékoli dohodě, kterou případně uzavřela se společností Alliance
         One ohledně zaplacení pokuty touto společností a ohledně možnosti požadovat vrácení části zaplacené pokuty, což bylo zaprotokolováno
         v zápisu z jednání. Toto organizační procesní opatření bylo následně převzato v dopisu Tribunálu, který byl žalobkyni zaslán
         dne 8. prosince 2010.

      42      Na otázku Tribunálu dále žalobkyně upřesnila, že v druhé části jejího třetího návrhového žádání (viz bod 57 níže) žádá pouze
         snížení té části pokuty, kterou má zaplatit solidárně se společností Alliance One.

      43      Dopisem ze dne 6. ledna 2011 žalobkyně vyhověla žádosti Tribunálu učiněné na jednání a předložila jisté dokumenty. Opomněla
         však upřesnit, že zahájila vyrovnací řízení a že toto řízení dosud probíhalo. Podstatou jejího tvrzení bylo, že jí právní
         zájem na podání žaloby v projednávané věci zůstává.

      44      Dne 21. února 2011 Komise ve svém vyjádření k dopisu žalobkyně ze dne 6. ledna 2011 zopakovala, že žalobkyně v projednávané
         věci ztratila právní zájem na podání žaloby. Kromě toho předložila dokument obchodní komory v Římě (Itálie) o finanční situaci
         žalobkyně, který dokládal, že vůči žalobkyni bylo od 21. května 2007 vedeno vyrovnací řízení zaregistrované pod číslem 3/07.
         Rovněž konstatovala, že Tribunál může v souladu s čl. 64 odst. 4 jednacího řádu nařídit organizační procesní opatření, kterým
         by společnost Alliance One požádal o informace o výkonu jejího práva uplatnit vůči žalobkyni nárok na vrácení části zaplacené
         pokuty.

      45      Žalobkyně se vyjádřila k vyjádření Komise ze dne 21. února 2011 dopisem ze dne 11. března 2011, kde nesouhlasila s organizačním
         procesním opatřením, kterým by byla společnost Alliance One požádána o informace, a uvedla, že se Komise dopustila zneužití
         řízení.

      46      V rámci organizačních procesních opatření stanovených v čl. 64 odst. 3 písm. c) jednacího řádu Tribunál položil společnosti
         Alliance One dopisem ze dne 17. března 2011 písemné otázky.

      47      Na otázky položené Tribunálem dne 17. března 2011 odpověděla společnost Alliance One dopisem ze dne 30. března 2011. V podstatě
         uvedla, že proti žalobkyni dosud neuplatnila nárok na vrácení části zaplacené pokuty, neboť raději vyčká výsledku tohoto řízení.
         Rovněž upřesnila, že v rámci takového postupu by „byla velmi pravděpodobně nucena žádat o vydání rozsudku, kterým by se [od
         žalobkyně] domohla finančního plnění, a o vydání platebního rozkazu založeného na tomto rozsudku“. Dále tvrdí, že by v případě
         úplného nebo částečného zrušení pokuty Tribunálem byla nucena vydat žalobkyni vrácenou částku s úroky, a v důsledku toho by
         celé řízení bylo „náročné, nákladné a zdlouhavé“. Společnost Alliance One se dále domnívala, že její nárok není promlčen a do
         skončení tohoto řízení ani nebude. Konečně připomněla, že vyrovnací řízení nebrání věřiteli v tom, aby se obrátil na příslušné
         soudy s návrhem na vydání deklaratorního rozsudku vůči dlužníkovi, s nímž je uvedené vyrovnací řízení vedeno, a žádal o vydání
         platebního rozkazu, jakmile bude vyhlášen schvalovací rozsudek.

      48      Žalobkyně a Komise předložily svá vyjádření k informacím poskytnutým společností Alliance One; první tak učinila dopisem ze
         dne 18. dubna 2011 a druhá dopisem ze dne 19. dubna 2011.

      49      Dopisem ze dne 12. května 2011 vyzval Tribunál žalobkyni v rámci organizačního procesního opatření, aby předložila jisté dokumenty
         související s vyrovnacím řízením probíhajícím před Tribunale fallimentare di Roma a poskytla všechny relevantní informace
         o plnění tohoto vyrovnání.

      50      Dopisem ze dne 20. května 2011 žalobkyně těmto žádostem vyhověla. Předložila zejména návrh na zahájení vyrovnacího řízení
         a návrh vyrovnání ze dne 5. března 2007 zaslaný jejím věřitelům, rozsudek Tribunale fallimentare di Roma ze dne 27. listopadu
         2007 o schválení vyrovnání a další dokumenty týkající se postupu plnění tohoto vyrovnání.

      51      Dne 25. května 2011 se před Tribunale fallimentare di Roma konalo jednání, na němž se mělo posoudit plnění vyrovnání nebo
         rozhodnout o jeho případném zastavení nebo zrušení podle článku 186 italského zákona o konkursu.

      52      Dne 1. června 2011 předložila žalobkyně na žádost Tribunálu seznam věřitelů, který přiložila k návrhu na zahájení vyrovnacího
         řízení podanému Tribunale fallimentare di Roma dne 5. března 2007. V tomto seznamu není uvedena žádná pohledávka společnosti
         Alliance One za žalobkyní.

      53      Dne 15. června 2011 se před Tribunale fallimentare di Roma konalo nové jednání.

      54      Dne 21. června 2011 předložila Komise své vyjádření k dokumentům předloženým žalobkyní v jejím dopise ze dne 20. května 2011
         a k seznamu věřitelů předloženému žalobkyní dne 1. června 2011.

      55      Dopisem ze dne 13. července 2011 žalobkyně na základě nového organizačního procesního opatření odpověděla na otázky Tribunálu,
         předložila jisté dokumenty a vyjádřila se k otázce, zda je ještě třeba o projednávané žalobě rozhodovat ve smyslu článku 113
         jednacího řádu.

      56      Dne 29. července 2011 se Komise na žádost Tribunálu vyjádřila k otázce, zda je ještě třeba o projednávané žalobě rozhodovat
         ve smyslu téhož článku.

       Návrhová žádání účastnic řízení
      57      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

      –        zrušil čl. 1 odst. 1 písm. a) napadeného rozhodnutí, neboť se v něm uvádí delší období trvání protiprávního jednání, které
         mělo údajně skončit až 19. února 2002 místo nejpozději 15. ledna 2002;

      –        zrušil čl. 2 písm. b) napadeného rozhodnutí, neboť jí měla být na základě oznámení o spolupráci poskytnuta plná ochrana před
         pokutami;

      –        podpůrně změnil čl. 2 písm. b) napadeného rozhodnutí a podstatě snížil „částku pokuty, která byla uložena jí a solidárně společnosti
         Alliance One“;

      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení;
      –        nařídil na základě čl. 50 odst. 4 jednacího řádu spojení projednávané věci s věcí týkající se žaloby podané společností Alliance
         One proti napadenému rozhodnutí.

      58      Komise navrhuje, aby Tribunál:

      –        žalobu zamítl;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      59      Podle článku 113 jednacího řádu může Tribunál kdykoliv bez návrhu po vyslechnutí účastníků řízení rozhodnout, zda jsou splněny
         nepominutelné podmínky řízení, nebo vyslovit, že návrh se stal bezpředmětným a že ve věci již nerozhodne.

      60      Podle judikatury je existence právního zájmu na podání žaloby nepominutelnou podmínkou řízení, kterou může soud Evropské unie
         zkoumat i bez návrhu (viz rozsudek Tribunálu ze dne 28. září 2004, MCI v. Komise, T‑310/00, Sb. rozh. s. II‑3253, bod 45 a citovaná
         judikatura, a usnesení Tribunálu ze dne 10. března 2005, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia a další v. Komise, T‑228/00,
         T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, T‑245/00 až T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, T‑256/00 až T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00,
         T‑271/00, T‑274/00 až T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 a T‑296/00, Sb. rozh. s. II‑787, bod 22 a citovaná judikatura). Je tedy
         třeba mít za to, že v případě zániku právního zájmu na podání žaloby v průběhu řízení jej soud Unie může taktéž zkoumat i bez
         návrhu.

      61      Vzhledem k tomu, že účastnice řízení již byly vyslechnuty, je tedy třeba v projednávané věci rovnou zkoumat argumentaci, kterou
         Komise uplatnila na jednání a ve svém vyjádření k odpovědím žalobkyně na písemné otázky položené Tribunálem a podle které
         žalobkyně v podstatě ztratila veškerý zájem na pokračování v řízení v projednávané věci, neboť částka pokuty, kterou má zaplatit
         solidárně, byla v plné výši zaplacena společností Alliance One, která proti žalobkyni neuplatnila žádný nárok na vrácení části
         zaplacené pokuty.

       Argumenty účastnic řízení
      62      Komise v podstatě tvrdí, že žalobkyně postrádá zájem na pokračování v řízení v projednávané věci, protože částku pokuty, kterou
         měla zaplatit solidárně se společností Alliance One, zaplatila v únoru 2006 v plné výši tato společnost, která proti žalobkyni
         neuplatnila žádný nárok na vrácení části zaplacené pokuty. V tomto ohledu Komise vyslovuje pochybnosti o tom, že by společnost
         Alliance One měla právo domáhat se po žalobkyni vrácení takové částky. Podle Komise takové právo nevyplývá ani z návrhu žalobkyně
         na zahájení vyrovnacího řízení ani z jejích účetních záznamů uložených do obchodního rejstříku v souladu s italským právem.
         Komise se domnívá, že by se tato skutečnost dala vysvětlit existencí záruky nebo jiného úkonu, kterým by se společnost Alliance
         One při prodeji svých akcií žalobkyni zavázala zaplatit celou výši pokuty, která jim byla uložena.

      63      Komise mimoto odmítá argumenty, jimiž se žalobkyně snaží doložit, že si právní zájem na podání žaloby v řízení v projednávané
         věci zachovala.

      64      Pokud jde o tvrzený zájem žalobkyně bránit se před případnými žalobami třetích osob na náhradu škody, Komise ve svém vyjádření
         ze dne 21. února 2011 k dopisu žalobkyně ze dne 6. ledna 2011 uvádí, že žalobkyně neposkytla žádné informace o soudních žalobách,
         které by podaly třetí osoby poškozené v důsledku protiprávního chování nebo jejichž podání by takové osoby zamýšlely. Pokud
         jde o dopisy obsahující návrh na náhradu škody, které byly do spisu založeny žalobkyní v dnech 20. května a 13. července 2011,
         tyto dopisy podle Komise nedokazují, že bylo zahájeno řízení, ale hlavně že takový nárok není promlčen.

      65      Pokud jde konečně o domnělou povinnost žalobkyně vrátit společnosti Alliance One část pokuty, kterou tato společnost zaplatila,
         Komise podotýká, že je nepravděpodobné, že by nyní společnost Alliance One uplatnila proti žalobkyni nárok na vrácení takové
         částky, a to hlavně s ohledem na to, že tato společnost nereagovala na vstup žalobkyně do likvidace a na zahájení vyrovnacího
         řízení. Zdánlivá existence takového práva společnosti Alliance One se podle Komise také jen stěží slučuje s faktem, že po
         dobu tolika let zůstávala v této souvislosti nečinná. Ostatně záměry společnosti Alliance One ohledně možného uplatnění nároku
         vůči žalobkyni na vrácení části zaplacené pokuty nevyplývají zřetelně z její odpovědi na písemné otázky Tribunálu. A dále
         vzhledem k tomu, že se právo společnosti Alliance One uplatnit vůči žalobkyni nárok na vrácení části zaplacené pokuty zakládá
         přímo na napadeném rozhodnutí, lze podle Komise jen stěží chápat, jaké obtíže by mohly bránit tomu, aby italský soud vydal
         rozsudek ve zkráceném řízení.

      66      Žalobkyně tvrdí, že má zjevný a přímý zájem na pokračování v řízení. I když se nachází v likvidaci a její bývalá mateřská
         společnost Alliance One mohla prozatímně zaplatit celou částku pokuty, která jim byla uložena a za niž byla prohlášena solidárně
         odpovědnou do výše 3,99 milionu eur, tyto skutečnosti podle žalobkyně nemají žádný vliv na její zájem na pokračování v řízení.

      67      Žalobkyně zaprvé tvrdí, že její právní zájem na podání žaloby vyplývá z její základního práva na soudní ochranu, které odvozuje
         z článku 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“) a které
         se v právním řádu Unie odráží v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (Úř. věst. 2010, C 83, s. 389).

      68      Žalobkyně v tomto ohledu připomíná, že se žalobní důvody, jež uplatnila na podporu své žaloby, týkají právní kvalifikace některých
         skutkových okolností (zejména přičtení odpovědnosti za některé přípravné dohody k meziodvětvovým dohodám, existence polehčujících
         okolností, dopad omezeného rozsahu trhu na posouzení jejího chování a uložení mírnější pokuty), dále kratší délky trvání protiprávního
         jednání, které jí bylo vytýkáno, a konečně nesprávného použití oznámení o spolupráci ze strany Komise (když žalobkyně usilovala
         o přiznání plné ochrany před pokutami či podpůrně „částečné ochrany před pokutami“ v souladu s článkem 23 uvedeného oznámení).

      69      Žalobkyně mimoto tvrdí, že se její zájem na pokračování v řízení v projednávané věci neomezuje jen na pokutu, ale vztahuje
         se také na odpovědnost, která jí byla přičtena za určité chování, a na právní posouzení tohoto chování.

      70      Žalobkyně zadruhé uvádí, že její právní zájem na podání žaloby vyplývá také z jejího práva hájit se před případnými žalobami
         třetích osob na náhradu škody nebo před jejich nároky z odpovědnosti žalobkyně za protiprávní jednání konstatovaná v napadeném
         rozhodnutí, jakmile se toto stane konečným. V této souvislosti ke svému dopisu ze dne 20. května 2011 přiložila písemnost,
         kterou jí zaslalo jedno italské družstvo producentů tabáku a v níž byla obsažena žádost o odškodnění ve výši 2,3 milionu eur
         za protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže, které vyplývalo z praktik sankcionovaných v napadeném rozhodnutí.
         Podle žalobkyně je zmínka o takové žádosti o odškodnění také ve zprávě vyrovnacího správce ze dne 14. dubna 2011.

      71      Žalobkyně zatřetí tvrdí, že má také objektivní a přímý zájem na poskytnutí snížení pokuty, či dokonce na jejím úplném zrušení.
         V tomto ohledu na prvním místě připomíná, že v souladu s článkem 1292 italského občanského zákoníku by vůči ní mohla společnost
         Alliance One v budoucnu uplatnit regresní nárok. Dále uvádí, že podle italského práva jsou její jednatelé povinni hájit zájmy
         jejích věřitelů před veškerými možným riziky. Na druhém místě uvádí, že v dohodách o prodeji jejích akcií není žádná zmínka
         o řízení zahájeném před Komisí, ve kterém bylo vydáno napadené rozhodnutí, a že tyto dohody neobsahují v její prospěch žádnou
         výslovnou záruku k náhradě za jakoukoli pokutu vyplývající z rozhodnutí Komise. Domnívá se proto, že její zájem na pokračování
         v řízení v projednávané věci až do jeho skončení je zjevný, protože nelze vyloučit, že společnost Alliance One vůči ní v budoucnu
         uplatní nárok na vrácení části zaplacené pokuty. Na třetím místě žalobkyně tvrdí, že i kdyby shora uvedené dohody upravovaly
         případnou náhradu za pokutu uloženou Komisí, platnost této náhrady by byla narušena, kdyby byla žalobkyně připravena o své
         právo napadnout rozhodnutí před Tribunálem s návrhem na přiznání plné ochrany před pokutami nebo na snížení pokuty.

      72      Žalobkyně se také domnívá, že odpověď společnosti Alliance One na písemné otázky Tribunálu ostatně potvrzuje existenci jejího
         právního zájmu na podání žaloby. Zaprvé z této odpovědi podle žalobkyně vyplývá, že riziko případných žalob na náhradu škody
         ze strany třetích osob stále trvá s ohledem na to, že příslušné nároky ještě nejsou podle italského práva promlčeny. Zadruhé
         podotýká, že právo společnosti Alliance One uplatnit vůči ní nárok na vrácení části zaplacené pokuty není promlčeno. Zatřetí
         se domnívá, že kdyby měla společnost Alliance One ve věci T‑25/06 úspěch, byla by žalobkyně jako jediná odpovědná za zaplacení
         částky 3,99 milionu eur, a v důsledku toho je její právní zájem na podání žaloby zjevný.

      73      Ve své odpovědi ze dne 20. května 2011 žalobkyně uvádí, že článek 168 italského zákona o konkursu neomezuje právo věřitelů,
         jejichž pohledávky vznikly před zahájením řízení, obrátit se na příslušné soudy v době od podání návrhu na povolení vyrovnání
         do dne, kdy rozsudek o jeho schválení nabude právní moci, s návrhem na vydání deklaratorního rozsudku proti dlužníkovi v rámci
         vyrovnacího řízení a po uvedené době se obrátit na příslušné soudy s návrhem na výkon vůči dlužníkovi, s nímž probíhá vyrovnací
         řízení.

      74      Věřitelé, jejichž pohledávky vznikly před zahájením řízení, kteří nesouhlasili nebo nehlasovali, nejsou po schválení vyrovnání
         a po dobu skutečného plnění vyrovnání podle žalobkyně omezeni ve vymáhání svých pohledávek vůči vyrovnacímu správci a jeho
         prostřednictvím. Podle ní jsou ostatně povinni případně respektovat podíly, do jejichž výše jsou věřitelé uspokojováni, a lhůty
         stanovené ve schváleném vyrovnání. Předchozí věřitelé dále podle ní nejsou omezeni ve výkonu svých práv ani poté, co skončilo
         plnění vyrovnání, za předpokladu, že budou vždy respektovat podíly a lhůty stanovené pro všechny věřitele ve schváleném vyrovnání.
         Společnost Alliance One se proto podle žalobkyně ještě může obrátit na příslušný soud s návrhem na vydání soudního příkazu
         k zaplacení vůči žalobkyni.

      75      Žalobkyně dále upřesňuje, že otázka, zda vyrovnání může být v souladu s článkem 186 italského zákona o konkursu provedeno
         nebo zrušeno, je v současnosti předmětem kontradiktorního jednání před Tribunale fallimentare di Roma. V případě zrušení vyrovnání
         by se použily články 137 a 138 uvedeného zákona, což by automaticky znamenalo opětovné zahájení konkursního řízení vůči ní.
         V takovém případě by však neztratila svůj zájem na pokračování v řízení v projednávané věci. Podle žalobkyně totiž po ní společnost
         Alliance One může stále ještě požadovat vrácení části zaplacené pokuty přihlášením pohledávky do konkurzního řízení.

      76      Konečně ve svém dopise ze dne 13. července 2011 žalobkyně připomíná, že společnost Alliance One jasně uvedla důvody, proč
         ještě nevyužila svého práva uplatnit vůči ní nárok na vrácení části zaplacené pokuty (viz bod 47 výše). Dále v podstatě uvádí,
         že jelikož společnost Alliance One výslovně nepožádala o vrácení, nebyla žalobkyně podle italského práva povinna zmiňovat
         společnost Alliance One ve svých účetních výkazech, a tedy ani v seznamu věřitelů sestaveném při podání návrhu na povolení
         vyrovnání. Podle ní italský zákon o konkursu a platné účetní zásady v žádném případě neukládají povinnost zaznamenávat v účetních
         výkazech možné riziko podání návrhu společností Alliance One, když takový návrh ještě nebyl podán a žalovaná částka ani existence
         takového návrhu nejsou definitivní.

       Závěry Tribunálu
      77      Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že žaloba znějící na zrušení nebo na změnu rozhodnutí podaná fyzickou
         nebo právnickou osobou je přípustná pouze v případě, že žalobce má zájem na zrušení nebo změně napadeného aktu. Předpokladem
         takového zájmu je, že samotné zrušení nebo samotná změna aktu mohou vyvolat právní následky nebo, jinak řečeno, že žaloba
         může ve svém výsledku přinést prospěch straně, která ji podala (viz v tomto smyslu usnesení Soudního dvora ze dne 5. března
         2009, Komise v. Provincia di Imperia, C‑183/08 P, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 19; viz rozsudky Tribunálu MCI v. Komise,
         bod 60 výše, bod 44 a citovaná judikatura, a ze dne 18. března 2010, Forum 187 v. Komise, T‑189/08, Sb. rozh. s. II-01039,
         bod 62 a citovaná judikatura) a že vzniklý a trvající zájem na zrušení nebo změně uvedeného aktu musí doložit tato strana
         (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 19. června 2009, Socratec v. Komise, T‑269/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
         bod 36 a citovaná judikatura).

      78      Takový zájem musí existovat až do vyhlášení soudního rozhodnutí, v opačném případě nebude vydáno rozhodnutí ve věci samé (viz
         rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, Sb. rozh. s. I‑4333, bod 42 a citovaná judikatura).
         Tento požadavek totiž v procesní rovině zaručuje, že v zájmu řádného výkonu spravedlnosti nebudou soudům předkládány čistě
         hypotetické žádosti o posudek nebo žádosti o rozhodnutí o čistě hypotetické otázce (viz v tomto smyslu usnesení Tribunálu
         ze dne 17. října 2005, First Data a další v. Komise, T‑28/02, Sb. rozh. s. II‑4119, bod 36, a rozsudek Socratec v. Komise,
         bod 77 výše, bod 36).

      79      Mimoto již bylo rozhodnuto, že pokud se zájem, kterého se dovolává žalobce, týká budoucí právní situace, musí žalobce prokázat,
         že se dopad na tuto situaci jeví již jako jistý. Žalobce se tedy nemůže dovolávat budoucích a nejistých situací, aby odůvodnil
         svůj zájem navrhovat zrušení nebo změnu napadeného aktu (rozsudky Tribunálu ze dne 17. září 1992, NBV a NVB v. Komise, T‑138/89,
         Recueil, s. II‑2181, bod 33; ze dne 14. dubna 2005, Sniace v. Komise, T‑141/03, Sb. rozh. s. II‑1197, bod 26, a Socratec v. Komise,
         bod 77 výše, bod 39).

      80      Konečně je třeba připomenout, že podle judikatury je na žalobci, aby podal důkaz o svém právním zájmu na podání žaloby, který
         je základní a prvořadou podmínkou každého návrhu na zahájení soudního řízení (viz v tomto smyslu obdobně usnesení Soudního
         dvora ze dne 31. července 1989, S. v. Komise, 206/89 R, Recueil, s. 2841, bod 8; usnesení Tribunálu ze dne 30. dubna 2003,
         Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke v. Komise, T‑167/01, Recueil, s. II‑1873, bod 58, a rozsudek Sniace v. Komise, bod 79 výše, bod
         31).

      81      V projednávané věci Komise na jednání uvedla nové skutečnosti, které nastaly po podání žaloby a které mohly svědčit o tom,
         že právní zájem žalobkyně na podání žaloby zanikl proto, že společnost Alliance One zaplatila v plné výši částku pokuty, která
         jim byla uložena, aniž proti žalobkyni uplatnila nárok na vrácení části této pokuty.

      82      V tomto ohledu je třeba poukázat na skutečnost, že není zpochybňováno, že společnost Alliance One v únoru 2006 zaplatila celou
         částku pokuty, kterou Komise uložila jí a žalobkyni s tím, že žalobkyně byla solidárně odpovědná jen za část uvedené částky,
         a sice do výše 3,99 milionu eur, a že společnost Alliance One doposud neuplatnila vůči žalobkyni nárok na vrácení části zaplacené
         pokuty. Dále je nutné konstatovat, že žalobkyně vstoupila do likvidace v červenci 2006 a že od května 2007 je s ní vedeno
         vyrovnací řízení před Tribunale fallimentare di Roma, které dosud probíhá, což jsou fakta, která žalobkyně opomněla Tribunálu
         z vlastního podnětu sdělit.

      83      Je také třeba připomenout, že se žalobkyně svými návrhovými žádáními domáhá zaprvé částečného zrušení napadeného rozhodnutí,
         protože vůči ní Komise nesprávně použila oznámení o spolupráci, a to z důvodu, že jí nepřiznala plnou ochranu před pokutami
         tehdy, když se rozhodla ji nepřiznat společnosti Deltafina, a protože se dopustila chyby v rozsahu přibližně jednoho měsíce
         při stanovování délky její účasti na kartelové dohodě, a zadruhé podpůrně snížení pokuty, kterou má zaplatit solidárně se
         společností Alliance One.

      84      Jak ale správně zdůrazňuje Komise, žaloba se týká především výše pokuty. Ze zkoumání žalobních důvodů totiž vyplývá, že účelem
         všech argumentů týkajících se přičtení odpovědnosti za určité chování žalobkyni a právního posouzení tohoto chování, které
         nebyly uplatněny na podporu jejího hlavního žalobního důvodu, podle něhož jí měla být poskytnuta ochrana před pokutami, je
         pouze dosáhnout – podpůrně – v případě zamítnutí uvedeného hlavního žalobního důvodu snížení pokuty, kterou má zaplatit solidárně
         se společností Alliance One, tj. částky 3,99 milionu eur. V tomto ohledu je třeba též uvést, že ani případné odlišné právní
         posouzení skutkových okolností zmíněných žalobkyní ani posouzení údajně o několik týdnů kratší délky trvání protiprávního
         jednání, které bylo dotyčnému podniku vytýkáno, by mu neumožnilo dosáhnout snížení pokuty, kterou má zaplatit solidárně se
         společností Alliance One, na úroveň nižší, než jaká byla stanovena v napadeném rozhodnutí.

      85      Z toho vyplývá, že za okolností projednávané věci by zrušení nebo změna napadeného rozhodnutí z důvodu uváděného žalobkyní
         nepřineslo žalobkyni žádný prospěch, protože pokuta, který jí byla uložena, již byla v plné výši zaplacena společností Alliance
         One, jejím solidárním spoludlužníkem, a protože posledně uvedená společnost – ačkoli s žalobkyní není v žádném právním vztahu
         (viz bod 1 výše) – vůči ní neuplatnila nárok na vrácení části zaplacené pokuty, i když od jejího zaplacení uplynulo více než
         pět let.

      86      Žalobkyně se nicméně domnívá, že si zachovala právní zájem na podání žaloby v řízení v projednávané věci, protože by vůči
         ní mohla společnost Alliance One uplatnit nárok na vrácení části zaplacené pokuty nehledě na probíhající vyrovnací řízení.

      87      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že žalobkyně, jíž přísluší podat důkaz o svém právním zájmu na podání žaloby (viz bod
         80 výše), právně dostačujícím způsobem neprokázala, že za ní má společnost Alliance One pohledávku ani – za předpokladu, že
         by uvedená pohledávka existovala – že společnost Alliance One stále může nebo má v úmyslu tuto pohledávku vymoci, a že tedy
         žalobkyni svědčí vzniklý a trvající zájem navrhovat zrušení nebo snížení výše pokuty, která jim byla napadeným rozhodnutím
         uložena. Žalobkyně totiž pouze uvedla, že smlouvy o převodu akcií společnosti na její současné akcionáře neobsahují v její
         prospěch žádnou výslovnou záruku k náhradě za jakoukoli pokutu vyplývající z napadeného rozhodnutí, a tvrdila, že by proto
         společnost Alliance One mohla vůči ní stále ještě uplatnit nárok na vrácení části zaplacené pokuty, za jejíž zaplacení byla
         činěna solidárně odpovědnou.

      88      Jak přitom zdůrazňuje Komise, podle článku 161 italského zákona o konkursu musí dlužník ve svém návrhu na zahájení vyrovnacího
         řízení předložit mimo jiné analytický výkaz a odhad svých aktiv a seznam svých dlužníků a věřitelů a po zahájení vyrovnacího
         řízení, které je svou podstatou řízením, při němž se pod dohledem příslušného soudu stanovují pasiva, musí soudní komisař
         v souladu s článkem 171 uvedeného zákona ověřit seznam věřitelů na základě účetních záznamů, které musejí být předloženy při
         podání návrhu, a teprve poté svolá věřitele na schůzi upravenou článkem 174 italského zákona o konkursu. V souladu s článkem
         175 uvedeného zákona dlužník a věřitelé na této schůzi, jíž předsedá soudce, zejména zkoumají, zda jsou přihlášené pohledávky
         jisté (viz v tomto smyslu stanovisko generálního advokáta Légera předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne ze dne 5. června
         2003, Komise v. Itálie, C‑145/01, Recueil, s. I‑5581, I‑5583, bod 79).

      89      Navíc je nesporné, že společnost Alliance One nebyla v účetních záznamech žalobkyně uvedena mezi jejími věřiteli a že nebyla
         zapsána na seznam věřitelů sestavený žalobkyní a ověřený soudním komisařem v souladu s uvedeným článkem 161 italského zákona
         o konkursu v rámci vyrovnacího řízení zahájeného před Tribunale fallimentare di Roma.

      90      Teze žalobkyně, že nebyla povinna ve svých účetních záznamech uvádět pohledávku, kterou za ní měla společnost Alliance One,
         a zapisovat ji na seznam svých věřitelů, mimoto není opodstatněná, nemá žádný podklad v ustanoveních italského zákona o konkursu
         a italského občanského zákoníku, na něž odkazuje, a každopádně je všeobecně známo, že cílem každého vyrovnání je v podstatě
         dosáhnout shody se všemi věřiteli po poskytnutí přesného obrazu finanční situace společnosti a pod dohledem soudního orgánu,
         aby se zamezilo jejímu úpadku. Jelikož navíc společnost Alliance zaplatila celou částku pokuty, která jim byla uložena napadeným
         rozhodnutím, mohla – na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně – již na základě uvedeného rozhodnutí okamžitě uplatnit vůči žalobkyni
         nárok na vrácení části zaplacené pokuty, což mimoto potvrdila ve svém dopise ze dne 30. března 2011. Jak již bylo upřesněno
         v bodě 88 výše, italský zákon o konkursu každopádně stanoví, že jistota přihlášených pohledávek se zkoumá a projednává na
         schůzi věřitelů.

      91      Ačkoli žalobkyně označila společnost Alliance One za „dlužníka, jehož pohledávka vznikla před zahájením řízení“, ve smyslu
         článku 184 italského zákona o konkursu, neposkytla v tomto ohledu žádné vysvětlení a nijak nevysvětlila ani důvody, proč se
         společnost Alliance One ani nepokusila přihlásit svou pohledávku v uvedeném řízení a v tomto řízení nevznesla žádnou námitku
         navzdory tomu, že by taková pohledávka, jejíž výše značně převyšuje částku všech skutečně vykázaných pohledávek, mohla případně
         ovlivnit rozhodování ostatních věřitelů o tom, zda vysloví souhlas s návrhem vyrovnání, který žalobkyně učinila. Kdyby tedy
         pohledávka společnosti Alliance One za žalobkyní byla vykázána, měla by nezanedbatelný dopad na vyrovnání, které schválil
         Tribunale fallimentare di Roma.

      92      Je také třeba podotknout, že podle žalobkyně se sice vyjednávání o koupi akcií společnosti konalo po zaslání oznámení námitek
         Komisí, avšak ustanovení dohod o převodu těchto akcií na její současné akcionáře neobsahují žádnou výslovnou zmínku o správním
         řízení, v němž bylo vydáno napadené rozhodnutí, a neobsahují ani žádnou záruku nebo náhradu v její prospěch, pokud jde o případnou
         pokutu, kterou by jí Komise uložila. Ze spisu však vyplývá, že poté, co se žalobkyně seznámila s částkou pokuty, kterou měla
         zaplatit solidárně se společností Alliance One a která převyšuje hodnotu jejích akcií, žalobkyně neusilovala o žádnou náhradu
         od společnosti Alliance One za zadržování informací. Ve svém návrhu na povolení vyrovnání si naproti tomu stěžovala na to,
         že společnost Alliance One v průběhu vyjednávání o uvedeném převodu akcií neinformovala o dalších „skutečnostech a okolnostech,
         u nichž se později ukázalo, že jsou na újmu“. Ze spisu také vyplývá, že několik měsíců po podání uvedeného návrhu na povolení
         vyrovnání žalobkyně v této souvislosti zažalovala před Tribunale civile di Roma (občanskoprávní soud v Římě) společnost Intabex,
         dceřinou společnost společnosti Alliance One, která na ni převedla akcie, a domáhala se, aby jí společnost Intabex zaplatila
         částku 7,3 milionu eur, a že společnost Alliance One ani nepodala vzájemnou žalobu na vrácení části zaplacené pokuty.

      93      Vzhledem k výše uvedenému není vyloučeno, že společnost Alliance One na sebe vzala platbu části pokuty, jež připadala na žalobkyni,
         nebo že mezitím upustila od požadavku na vrácení.

      94      Nadto je třeba uvést, že nejenže společnost Alliance One neuplatnila vůči žalobkyni nárok na vrácení části zaplacené pokuty,
         jak bylo konstatováno v bodě 47 výše, ale také opomněla výslovně uvést ve svém dopise ze dne 30. března 2011, zda a kdy má
         v úmyslu takový nárok uplatnit. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že na rozdíl od toho, co žalobkyně tvrdila ve svém dopise
         ze dne 6. ledna 2011, typ vyrovnání, který si zvolila, a sice vyrovnání s převodem majetku, má v zásadě za cíl vypořádání
         majetku dlužníka za účelem kolektivního uspokojení věřitelů a vede k ukončení činnosti. Tento závěr není žalobkyní zpochybňován
         a je ostatně jasně podložen jejími rozvahami za období let 2008 a 2009, které do spisu založila Komise.

      95      Je třeba dodat, jak uvádí Komise, že v podrobné zprávě ze dne 14. dubna 2011 o finanční situaci žalobkyně, kterou soudní likvidátor
         předložil věřitelskému výboru, není ani zmínka o řízení v projednávané věci, přestože jsou v něm uvedeny některé další probíhající
         spory. Tato skutečnost přitom dokazuje, že žalobkyně na rozdíl od svých tvrzení považovala výsledek řízení v projednávané
         věci za nedůležitý jak pro svou finanční budoucnost, tak pro své věřitele.

      96      Dále, pokud jde zaprvé o argument žalobkyně, že kdyby společnost Alliance One uspěla ve věci T‑25/06, zůstala by žalobkyně
         jako jediná odpovědná za zaplacení částky 3,99 milionu eur, je třeba uvést, že rozsudkem ze dne 9. září 2011, vyhlášeným v uvedené
         věci, Tribunál žalobu na neplatnost podanou společností Alliance One zamítl, a že tato společnost proto zůstává solidárně
         odpovědná za zaplacení uvedené částky, kterou již zaplatila v únoru 2006.

      97      Pokud jde zadruhé o argument žalobkyně, že její právní zájem na podání žaloby vyplývá z jejího základního práva na přístup
         k soudu, které odvozuje z článku 6 EÚLP a které je zakotveno v článku 47 Listiny základních práv, je třeba nejprve připomenout,
         že právní zájem na podání žaloby je základní a prvořadou podmínkou každého návrhu na zahájení soudního řízení (viz bod 80
         výše). Dále je třeba poukázat na to, že právo na soudní ochranu, jehož specifickým aspektem je právo na přístup k soudu, není
         absolutním právem a je předmětem implicitně přijatých omezení, týkajících se zejména podmínek přípustnosti žaloby. Tato omezení
         nesmí bránit jednotlivci ve volném přístupu k soudu takovým způsobem nebo v takové míře, aby byla zasažena samotná povaha
         jeho práva na soudní ochranu. Omezení musí sledovat legitimní cíl a musí existovat rozumná přiměřenost mezi použitými prostředky
         a sledovaným účelem (viz v tomto smyslu obdobně usnesení Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2010, Internationale Fruchtimport
         Gesellschaft Weichert v. Komise, C‑73/10 P, Sb. rozh. s. I-11535, bod 53).

      98      Nelze přitom tvrdit, že taková základní a prvořadá podmínka každého návrhu na zahájení soudního řízení, jako je právní zájem
         na podání žaloby, jehož účelem je zejména zajistit řádný výkon spravedlnosti, a její použití v projednávané věci zabránily
         žalobkyni v uplatnění dostupného právního prostředku proti napadenému rozhodnutí (viz v tomto smyslu obdobně usnesení Internationale
         Fruchtimport Gesellschaft Weichert v. Komise, bod 97 výše, bod 55).

      99      I když se požadavek na právní zájem na podání žaloby může jevit jako omezení práva na soudní ochranu, tato podmínka zjevně
         nezasahuje do samotné podstaty tohoto práva, protože požadavek, aby žalobce měl od okamžiku podání žaloby až do vyhlášení
         soudního rozhodnutí právní zájem na podání žaloby proti aktu, který údajně nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení,
         sleduje legitimní cíl, kterým v konečném důsledku je zabránit v zájmu řádného výkonu spravedlnosti tomu, aby byly soudu Unie
         předkládány čistě teoretické otázky, jejichž řešení nemůže vyvolávat právní následky nebo – jako v projednávané věci – přinést
         žalobci prospěch.

      100    Pokud jde zatřetí o riziko, že třetí osoby podají proti žalobkyni k vnitrostátnímu soudu žaloby na náhradu škody, je třeba
         nejprve poznamenat, nebylo prokázáno, že by se dopad na právní situaci žalobkyně již jevil jako jistý ve smyslu judikatury
         (viz bod 79 výše). I kdyby bylo možné, že jednání dotyčného podniku, které bylo přičteno zejména žalobkyni, bylo základem
         pro akty, jež by mohly zakládat její odpovědnost z hlediska použitelného vnitrostátního práva, je nutné konstatovat, že případná
         žaloba na náhradu škody před vnitrostátními soudy nezávisí na případném zrušení napadeného rozhodnutí. Žalobkyně každopádně
         neuvedla žádné skutečnosti, jež by mohly prokazovat, za jakých podmínek by jí případné zrušení napadeného rozhodnutí v projednávané
         věci umožnilo se vyhnout riziku, že proti ní údajně poškozené třetí osoby podají žalobu na náhradu škody před vnitrostátním
         soudem. V tomto ohledu je třeba dále podotknout, že žalobkyně do spisu pouze založila, jako přílohy k dopisům z 20. května
         a 13. července 2011, tj. in tempore suspecto, nedoporučené dopisy, které byly adresovány jí spolu s ostatními třemi zpracovateli, jichž se napadené rozhodnutí týkalo,
         a které obsahovaly žádost o náhradu škody ze strany družstva producentů tabáku, které je již nyní v likvidaci, ve sídlem v provincii
         Lecce (Itálie). Takové dopisy – z nichž jeden ani neobsahuje datum odeslání a žalobkyni byl doručen až poté, co byl její právní
         zájem na podání žaloby v řízení v projednávané věci zpochybněn – však samy o sobě nedokazují, že by třetí osoby poškozené
         v důsledku protiprávních jednání uvedených v napadeném rozhodnutí podaly žalobu na náhradu škody. Dále vzhledem k tomu, že
         žalobkyně nezpochybnila zjištění Komise obsažené v napadeném rozhodnutí týkající se protiprávního jednání podniku, jehož jednání
         bylo přičteno společnosti Alliance One a žalobkyni, toto řízení nijak nesouvisí s případným řízením zahájeným třetími osobami
         na základě důkazů a zjištění obsažených v uvedeném rozhodnutí. Nakonec je třeba poukázat na to, že i kdyby takové budoucí
         a nejisté žaloby mohly být skutečně proti žalobkyni podány, nemohly by na ni mít žádný konkrétní dopad, protože již ani není
         schopna splácet své současné pohledávky.

      101    Začtvrté žalobkyně sice poukazuje na povinnost svých jednatelů, a nyní již svého likvidátora, hájit v souladu s italským právem
         zájmy věřitelů před veškerými možnými riziky, nedokládá však, nakolik by jí taková povinnost – za předpokladu, že by byla
         prokázána – dodávala zájem na pokračování v řízení v projednávané věci. Tento argument je kromě toho v rozporu s postupem
         likvidátora v průběhu vyrovnacího řízení, neboť jak vyplývá ze spisu, tento likvidátor o existenci řízení v projednávané věci
         ani neinformoval věřitele, soudního komisaře a Tribunale fallimentare di Roma (viz bod 95 výše).

      102    Ze všech předchozích úvah vyplývá, že žalobkyně neprokázala vzniklý a trvající zájem na pokračování v řízení v projednávané
         věci. Z toho plyne, že o projednávané žalobě již není třeba rozhodovat.

       K nákladům řízení
      103    Článek 87 odst. 6 jednacího řádu stanoví, že není-li vydáno rozhodnutí ve věci samé, rozhodne o nákladech řízení Tribunál
         dle volného uvážení.

      104    V projednávané věci vystupovala žalobkyně vůči Tribunálu nedostatečně loajálně, když jej nejprve opomněla informovat o svém
         vstupu do likvidace před zahájením ústní části řízení a následně – i přes organizační procesní opatření přijatá po jednání
         – o tom, že v roce 2007 bylo zahájeno vyrovnací řízení, které před Tribunale fallimentare di Roma ještě probíhalo. Tribunál
         se totiž mohl dozvědět, že je s žalobkyní takové řízení vedeno, až po posouzení dokumentů předložených Komisí v příloze k jejímu
         vyjádření ze dne 21. února 2011 (viz bod 44 výše).

      105    Nepřesnost některých odpovědí žalobkyně mimoto přiměla Tribunál, aby nařídil několik organizačních procesních opatření zejména
         ohledně skutkových okolností, k nimž došlo dávno před jednáním, a kvůli tomu byla ústní část řízení náročnější a její ukončení
         se oddálilo.

      106    S ohledem na předchozí úvahy je třeba rozhodnout, že žalobkyně ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené
         Komisí.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (třetí senát)
      rozhodl takto:
      1)      O projednávané žalobě již není namístě rozhodovat.
      2)      Společnosti Mindo Srl se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Azizi

                Cremona

                Frimodt Nielsen

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 5. října 2011.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 21. ledna 2016.#ROD Leichtmetallräder GmbH v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Obrazová ochranná známka Společenství ROD – Starší národní obrazové ochranné známky RODI – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) a čl. 53 odst. 1 písm. a) nařízení (ES) č. 207/2009 – Předchozí námitkové řízení – Pravidlo 39 odst. 3 nařízení (ES) č. 2868/95.#Věc T-75/15.