Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. června 1982. # Compagnie Interagra SA proti Komisi Evropských společenství. # Věc 217/81.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. července 1984. # SARL Prodest proti Caisse primaire d'assurance maladie de Paris. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris - Francie. # Volný pohyb pracovníků. # Věc 237/83.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 11. července 2013. # Belgische Vereniging van handelaars in- en uitvoerders geslepen diamant (BVGD) proti Evropské komisi. # Spojené věci T-104/07 a T-339/08.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 1. dubna 2004. # Freiburger Kommunalbauten GmbH Baugesellschaft & Co. KG proti Ludger Hofstetter a Ulrike Hofstetter. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Věc C-237/02.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 17. července 2008. # Franco Campoli proti Komisi Evropských společenství. # Kasační opravný prostředek - Úředníci - Odměna - Důchod - Použití koeficientu vypočítaného v závislosti na průměrných životních nákladech ve státě bydliště - Přechodný režim stanovený nařízením, kterým se mění služební řád úředníků - Námitka protiprávnosti. # Věc C-71/07 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      (druhý senát)
      17. července 2008
      Věc C-71/07 P
      Franco Campoli
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Úředníci – Odměna – Důchod – Použití koeficientu vypočítaného v závislosti na průměrných životních nákladech ve státě bydliště – Přechodný režim stanovený nařízením, kterým se mění služební řád úředníků – Námitka protiprávnosti“
      Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 29. listopadu 2006, Campoli
         v. Komise (T‑135/05, Sb. VS s. I-A-2-297 a II-A-2-1527), směřující ke zrušení tohoto rozsudku. Vzájemný kasační opravný prostředek
         podaný Komisí.

      Rozhodnutí: Hlavní kasační opravný prostředek a vzájemný kasační opravný prostředek se zamítají.

      Shrnutí
      1.        Kasační opravný prostředek – Vzájemný kasační opravný prostředek – Předmět – Prohlášení nepřípustnosti hlavního kasačního
            opravného prostředku – Nepřípustnost
      (Statut Soudního dvora, čl. 56 druhý pododstavec a článek 61)
      2.        Úředníci – Důchody – Koeficient
      (Služební řád úředníků, čl. 82 odst. 1 a 3; příloha XIII, čl. 20 odst. 1 a čl. 24 odst. 2; nařízení Rady č. 723/2004)
      3.        Úředníci – Důchody – Koeficient
      (Služební řád úředníků, čl. 83 odst. 1 první pododstavec; příloha XIII, článek 20; nařízení Rady č. 723/2004)
      1.      Z článku 61 statutu Soudního dvora vyplývá, že každý kasační opravný prostředek musí směřovat ke zrušení rozsudku Soudu v plném
         rozsahu nebo zčásti, přičemž Soudní dvůr může v případě zrušení vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení
         dovoluje, nebo věc vrátit zpět Soudu k rozhodnutí.

      2.      Vzájemný kasační opravný prostředek, který nesměřuje k dosažení zrušení napadeného rozsudku, ale k dosažení prohlášení nepřípustnosti
         hlavního kasačního opravného prostředku, je tedy nepřípustný.

      3.      Jednotný koeficient pro stát použitý na důchody úředníků může představovat vhodný ukazatel, který by odrážel, nutně přibližně,
         životní náklady v určitém členském státu.

      S ohledem na nutně přibližný charakter jednotného koeficientu pro stát musí být totiž cíl spočívající v zajištění určité stejné
         kupní síly bývalých úředníků, kteří mají bydliště v různých členských státech, považován za splněný, pokud je tento jednotný
         koeficient stanoven podle kritérií, které zaručují jeho reprezentativnost. Přitom mechanismus výpočtu těchto koeficientů podle
         vztahu mezi životními náklady v členském státě bydliště a životními náklady v Belgii („metoda státu“) odráží životní náklady
         uvnitř státu alespoň tak reprezentativně, jako výpočet těchto koeficientů podle vztahu mezi životními náklady v hlavním městě
         státu bydliště a životními náklady v Bruselu („metoda hlavního města“).

      Vzhledem k tomu, že „metoda státu“ tudíž představuje způsob výpočtu, který je v mezích možností vhodný k zajištění stejné
         kupní síly všem důchodcům, zákonodárce Společenství neporušil zásadu rovného zacházení, když při přijímání nařízení č. 723/2004,
         kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců, nahradil „metodu hlavního města“ „metodou státu“
         pro účely stanovení koeficientů v rámci přechodného důchodového režimu.

      4.      Rozhodnutí zákonodárce Společenství provést reformu důchodového režimu zrušením koeficientů u nároků na důchod nabytých od
         1. května 2004, které bylo provedeno nařízením č. 723/2004, kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád ostatních
         zaměstnanců, není neslučitelné se zásadou rovného zacházení. I když je pravda, že dřívější důchodový režim, který byl založen
         na systému koeficientů, a v důsledku toho na určitém vyrovnání kupní síly podle členského státu bydliště důchodce, představoval
         vhodný prostředek k provedení uvedené zásady, nelze z toho vyvodit, že jakýkoli jiný systém je neslučitelný s touto zásadou.

      Důchodový režim, jehož cílem je stejná kupní síla, je totiž pouze jedním z možných prostředků zajištění zásady rovného zacházení.
         Tuto zásadu dodržuje rovněž systém, v němž důchodci v případě, že platili stejný příspěvek, obdrží stejný nominální důchod.

      Zavedení minimálního koeficientu ve výši 100 % v rámci přechodného režimu pouze předjímá u určité části důchodců zrušení koeficientů
         stanovené definitivním režimem.

      Vzhledem k tomu, že definitivní důchodový režim, který vyplývá ze změněného služebního řádu, je tudíž v rozsahu, v němž již
         nesleduje cíl spočívající v zajištění určité stejné kupní síly důchodcům nezávisle na místě jejich bydliště, slučitelný se
         zásadou rovného zacházení, nemůže přechodný režim, který pouze předjímá zásadu důchodu v „jednotné“ výši ve prospěch důchodců,
         pro něž je tato zásada příznivější, představovat diskriminaci.