title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. října 2006. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Vlastní zdroje Společenství - Nevyřízené karnety TIR - Řízení směřující k výběru cla na vstupu - Nedodržení - Nepřevedení odpovídajících příslušných vlastních zdrojů a nezaplacení úroků z prodlení. # Věc C-312/04.

text:
      Věc C-312/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Nizozemské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Vlastní zdroje Společenství – Nevyřízené karnety TIR – Řízení směřující k výběru cla na vstupu – Nedodržení – Nepřevedení odpovídajících příslušných vlastních zdrojů a nezaplacení úroků z prodlení“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Povinnost členských států – Vlastní zdroje Evropských společenství
      (Nařízení Rady č. 1552/89, článek 3)
      2.        Volný pohyb zboží – Tranzitní režim Společenství – Přeprava uskutečněná v rámci karnetu TIR
      (Nařízení Rady č. 719/91, čl. 10 odst. 3; nařízení Komise č. 1593/91, čl. 2 odst. 2)
      3.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Stanovení a poskytnutí členskými státy
      (Nařízení Rady č. 1552/89, články 2 a 6)
      1.        Článek 3 nařízení č. 1552/89, kterým se provádí rozhodnutí 88/376 o systému vlastních zdrojů Společenství, týkající se povinnosti
         členských států uchovávat podklady vztahující se ke stanovení a poskytování vlastních zdrojů, nezakotvuje promlčecí lhůtu
         pro uhrazení vlastních zdrojů, ale pouze stanoví povinnost členských států uchovávat uvedené podklady po minimální stanovenou
         dobu. Použití slova „minimální“ ohledně lhůty pro uchovávání podporuje skutečnost, že úmyslem zákonodárce Společenství nebylo
         zavést promlčecí lhůtu.

      Žaloba pro nesplnění povinnosti podaná po uplynutí této lhůty je tedy přípustná.
      (viz bod 32)
      2.        Z článku 10 odst. 2 nařízení č. 719/91 o používání karnetů TIR a ATA ve Společenství jako tranzitních dokladů, z čl. 2 odst.
         1 nařízení č. 1593/91, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 719/91, a z čl. 11 odst. 2 celní úmluvy o mezinárodní
         přepravě zboží v rámci karnetů TIR ve vzájemném spojení vyplývá, že žádost o zaplacení celních dluhů, které vznikly nesrovnalostmi,
         k nimž došlo během nebo při takové přepravě, musí být zaslána v případě neuvolnění v zásadě do tří let od data přijetí karnetu
         TIR, přičemž tato lhůta činí čtyři roky v případě uvolnění, které bylo získáno protizákonně. Podle čl. 10 odst. 3 nařízení
         č. 719/91 a čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1593/91 se uvedené lhůty použijí jak ve vztahu k držiteli, tak i ve vztahu k záručnímu
         sdružení.

      Nicméně, jelikož cílem čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1593/91 je zajistit jednotné a řádné uplatňování ustanovení v oblasti zaplacení
         celního dluhu v zájmu rychlého a účinného poskytování vlastních zdrojů Společenství, musí ke sdělení o porušení předpisů nebo
         nesrovnalosti držiteli karnetu TIR a záručnímu sdružení příslušnými orgány dojít co nejrychleji, a sice jakmile se celní orgány
         o uvedeném porušení předpisů nebo nesrovnalosti dozví, tedy případně dlouho před uplynutím maximálních lhůt jednoho roku nebo
         v případě protizákonného postupu dvou let, uvedených v čl. 11 odst. 1 úmluvy TIR. Ze stejných důvodů musí být žádost o zaplacení
         ve smyslu čl. 11 odst. 2 téže úmluvy zaslána, jakmile jsou celní orgány schopny tuto žádost zaslat, tedy případně před uplynutím
         lhůty dvou let od sdělení porušení předpisů nebo nesrovnalosti dotčeným osobám.

      (viz body 52–55)
      3.        Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89, kterým se provádí rozhodnutí 88/376 o systému vlastních zdrojů Společenství, se nárok
         Společenství na vlastní zdroje stanoví, „jakmile“ o splatné částce příslušné orgány vyrozumí dlužníka, vyrozumění se učiní,
         jakmile je dlužník znám a jakmile může být výše nároku vypočtena příslušnými správními orgány v souladu s příslušnými předpisy
         Společenství, tedy v projednávaném případě s nařízením č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, nařízením č.
         719/91 o používání karnetů TIR a ATA ve Společenství jako tranzitních dokladů, a s nařízením č. 1593/91, kterým se stanoví
         prováděcí pravidla k nařízení č. 719/91, jakož i s celní úmluvou o mezinárodní přepravě zboží v rámci karnetů TIR. Žádost
         o zaplacení podle čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR je tak třeba považovat za vyrozumění ve smyslu článku 2 nařízení č. 1552/89.

      Mimoto podle čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 1552/89 mají členské státy povinnost zaúčtovat nároky „stanovené podle
         článku 2“ téhož nařízení nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok
         stanoven, buď na účet A, nebo za předpokladu splnění určitých podmínek na účet B.

      V důsledku toho jsou členské státy povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile jsou jejich celní orgány
         schopny vypočítat částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka, a tedy poukázat uvedené nároky na účty v souladu
         s článkem 6 nařízení č. 1552/89.

      (viz body 58, 60–61)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      5. října 2006 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Vlastní zdroje Společenství – Nevyřízené karnety TIR – Řízení směřující k výběru cla na vstupu – Nedodržení – Nepřevedení odpovídajících příslušných vlastních zdrojů a nezaplacení úroků z prodlení“
      Ve věci C‑312/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 23. července 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená G. Wilmsem a A. Weimarem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Nizozemskému království, zastoupenému H. G. Sevenster a J. G. M. van Bakel, jako zmocněnkyněmi,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Nizozemské království tím, že:

      –        v době do 1. ledna 1992 v řadě případů, ve kterých byly předpokládány nesrovnalosti ve vztahu k přepravě na podkladě karnetu
         TIR, s řádnou péčí nevyvíjelo činnosti nezbytné k rychlému stanovení nároků Společenství na vlastní zdroje,

      –        v období od 1. ledna 1992 do roku 1994 (včetně) v řadě případů, ve kterých byly předpokládány nesrovnalosti ve vztahu k přepravě
         na podkladě karnetu TIR, bylo v prodlení se stanovením nároků Společenství na vlastní zdroje, a tyto vlastní zdroje proto
         Komisi poskytlo opožděně,

      –        odmítá zaplatit s tím spojené úroky z prodlení,
      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 2 odst. 1, čl. 6 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a článku 11 nařízení Rady (EHS,
         Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství
         (Úř. věst. L 155, s. 1).

       Právní rámec
       Úmluva TIR
      2        Celní úmluva o mezinárodní přepravě zboží v rámci karnetů TIR (dále jen „úmluva TIR“) byla podepsána v Ženevě (Švýcarsko)
         dne 14. listopadu 1975. Nizozemské království je stranou této úmluvy, jakož i Evropské společenství, které ji schválilo nařízením
         Rady (EHS) č. 2112/78 ze dne 25. července 1978 (Úř. věst. L 252, s. 1; Zvl. vyd. 02/01, s. 208). Uvedená úmluva vstoupila
         pro Společenství v platnost dne 20. června 1983 (Úř. věst. L 31, s. 13).

      3        Úmluva TIR zejména stanoví, že zboží přepravované na podkladě karnetu TIR, který zavádí, nepodléhá u pohraničních celnic placení
         nebo složení dovozních nebo vývozních cel a poplatků.

      4        K provedení těchto výhod úmluva TIR vyžaduje, aby bylo zboží doprovázeno během celé doby přepravy jednotným dokladem, karnetem
         TIR, který má sloužit ke kontrole dodržování předpisů při přepravě. Vyžaduje rovněž, aby bylo na přepravu poskytnuto zajištění
         sdruženími schválenými smluvními stranami podle ustanovení článku 6 této úmluvy.

      5        Článek 6 odst. 1 úmluvy TIR tak stanoví:

      „Každá smluvní strana může za podmínek a záruk, které sama stanoví, zmocnit některá sdružení, aby přímo, nebo prostřednictvím
         odpovídajících sdružení vydávala karnety TIR a vystupovala jako ručitel.“

      6        Karnet TIR se skládá z řady listů složených z útržkového listu č. 1 a útržkového listu č. 2 s kmenovými listy, na kterých
         jsou obsaženy všechny nezbytné informace. Dvojice útržkových listů je použita pro každé průchozí území. Na začátku přepravy
         se kmenový list č. 1 předloží celnici odeslání; k vyřízení operace dojde návratem kmenového listu č. 2 od celnice výstupu
         na témže celním území. Tento postup se opakuje pro každé průchozí území použitím jednotlivých dvojic útržkových listů, které
         jsou součástí téhož karnetu.

      7        Karnety TIR tiskne a distribuuje International Road Transport Union (Mezinárodní unie silniční dopravy, dále jen „IRU“), se
         sídlem v Ženevě. Vydání uživatelům zajišťují záruční sdružení každého státu oprávněná k tomuto účelu správními orgány smluvních
         stran. Karnet TIR je vydán záručním sdružením země odeslání, přičemž zajištění je poskytnuto IRU a skupinou pojistitelů ve
         Švýcarsku.

      8         Článek 8 úmluvy TIR stanoví:

       „1. Záruční sdružení se zavazuje zaplatit splatná dovozní nebo vývozní cla a poplatky zvýšené o případné úroky z prodlení,
         které měly být zaplaceny podle celních zákonů a nařízení země, ve které byl porušen předpis, týkající se operace TIR. Toto
         sdružení ručí za zaplacení výše uvedených částek společně a nerozdílně s osobami, které je dluží.

      2. Jestliže v případech uvedených v odstavci 1 tohoto článku zákony a nařízení smluvní strany nestanoví placení dovozních
         nebo vývozních cel a poplatků, zavazuje se záruční sdružení zaplatit za týchž podmínek částku rovnající se výši dovozních
         nebo vývozních cel a poplatků zvýšených o případné úroky z prodlení.

      3. Každá smluvní strana stanoví pro každý karnet TIR maximální výši částek, jejichž zaplacení lze na záručních sdruženích
         požadovat podle ustanovení uvedených odstavců 1 a 2.

      4. Záruční sdružení je odpovědné vůči orgánům země, v které se nachází celnice odeslání, od okamžiku, kdy celnice přijme karnet
         TIR. V dalších zemích, kterými operace přepravy zboží na podkladě karnetů TIR prochází, začíná tato odpovědnost, jakmile je
         zboží dovezeno […]

      5. Odpovědnost záručního sdružení se vztahuje nejen na zboží uvedené v karnetu TIR, nýbrž také na zboží, které ač není v karnetu
         uvedeno, je uloženo v celně uzavřeném prostoru silničního vozidla nebo v celně uzavřeném kontejneru; tato odpovědnost se nevztahuje
         na žádné jiné zboží.

      6. Pro stanovení cel a poplatků zmíněných v odstavcích 1 a 2 tohoto článku platí údaje o zboží uvedené v karnetu TIR, nebude-li
         prokázán opak.

      7. Při nastalé splatnosti částek uvedených v odstavcích 1 a 2 tohoto článku příslušné orgány mají podle možnosti žádat o zaplacení
         osobu nebo osoby, které je přímo dluží, dříve než svůj nárok uplatní vůči záručnímu sdružení.“

      9        Podle článku 11 úmluvy TIR:

      „1. Jestliže karnet TIR nebyl uvolněn nebo byl uvolněn s výhradami, nejsou příslušné orgány oprávněny požadovat na záručním
         sdružení zaplacení částek uvedených v odstavcích 1 a 2 článku 8, pokud do jednoho roku od přijetí karnetu TIR těmito orgány
         neuvědomily tyto orgány písemně sdružení o neuvolnění nebo o uvolnění s výhradou. Toto ustanovení platí rovněž v případě,
         kdy uvolnění bylo získáno neoprávněně nebo protizákonně, avšak v takovém případě je lhůta dvouletá.

      2. Žádost o zaplacení částek uvedených v odstavcích 1 a 2 článku 8 se zasílá záručnímu sdružení nejdříve tři měsíce ode dne,
         kdy toto sdružení bylo uvědomeno o neuvolnění karnetu, o jeho uvolnění s výhradou nebo o jeho uvolnění získaném neoprávněně
         nebo protizákonně, a nejpozději do dvou let od téhož dne. V případech, které však ve shora uvedené dvouleté lhůtě byly předány
         soudu, se zasílá žádost o zaplacení do roka ode dne, kdy se soudní rozhodnutí stalo vykonatelným.

      3. K zaplacení požadovaných částek má záruční sdružení tříměsíční lhůtu ode dne, ke kterému mu byla žádost o zaplacení zaslána.
         Zaplacené částky budou sdružení vráceny, jestliže se do dvou let ode dne uvedeného na žádosti o zaplacení celním orgánům prokáže,
         že při dané přepravní operaci nebyly porušeny předpisy.“

       Celní předpisy Společenství
      10      Článek 10 nařízení Rady (ES) č. 719/91 ze dne 21. března 1991 o používání karnetů TIR a ATA ve Společenství jako tranzitních
         dokladů (Úř. věst. L 78, s. 6), použitelného v období od 1. ledna 1992 do 31. prosince 1993, stanoví:

      „1. Tímto článkem není dotčena platnost zvláštních opatření vyplývajících z Úmluvy TIR a Úmluvy ATA týkajících se odpovědnosti
         záručních sdružení při použití karnetu TIR nebo ATA.

      2.      Jestliže se během přepravy na podkladě karnetu TIR nebo tranzitu na podkladě karnetu ATA nebo v souvislosti s nimi zjistí,
         že v určitém členském státě byly spáchány porušení předpisů nebo nesrovnalosti, uloží tento členský stát clo a ostatní dávky,
         které se případně za dané zboží vybírají podle předpisů Společenství nebo vnitrostátních předpisů, aniž jsou dotčena trestněprávní
         opatření.

      3.Jestliže nelze zjistit, na kterém území byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti spáchány, považují se za spáchané v členském
         státě, v němž byly zjištěny, není-li celním orgánům v určené lhůtě uspokojivě prokázáno řádné provedení režimu nebo místo,
         na kterém byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.

      […]“ (neoficiální překlad)
      11      Podle článku 2 nařízení Komise (EHS) č. 1593/91 ze dne 12. června 1991, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady
         (EHS) č. 719/91 (Úř. věst. L 148, s. 11), použitelného rovněž v období od 1. ledna 1992 do 31. prosince 1993:

      „1.      Jestliže se během dopravy [přepravy] uskutečňované na podkladě karnetu TIR nebo tranzitu na podkladě karnetu ATA nebo v souvislosti
         s nimi zjistí, že došlo k porušení předpisů nebo nesrovnalostem, sdělí celní orgány tuto skutečnost držiteli karnetu TIR nebo
         karnetu ATA a záručnímu sdružení ve lhůtě stanovené v čl. 11 odst. 1 Úmluvy TIR nebo v čl. 6 odst. 4 Úmluvy ATA.

      2.      Důkaz o řádném uskutečnění přepravy na podkladě karnetu TIR nebo tranzitu na podkladě karnetu ATA ve smyslu čl. 10 odst. 3
         prvního pododstavce nařízení (EHS) č. 719/91 je nutno předložit ve lhůtě uvedené v čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR nebo v čl. 7
         odst. 1 a 2 Úmluvy ATA.

      […]“ (neoficiální překlad)
      12      Článek 10 odst. 1 a 2 nařízení č. 719/91 a čl. 2 odst. 1 a 2 nařízení č. 1593/91 byly s účinností od 1. ledna 1994 nahrazeny
         čl. 454 odst. 1 a 2 a čl. 455 odst. 1 a 2 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení
         Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen
         „prováděcí nařízení“), přičemž obsah je v podstatě shodný.

      13      Článek 457 prováděcího nařízení stanoví:

      „Jestliže zásilka vstoupila na celní území Společenství nebo začíná dopravu [přepravu] u celního úřadu odeslání na celním
         území Společenství, odpovídá záruční sdružení podle čl. 8 odst. 4 Úmluvy TIR celním orgánům každého členského státu, přes
         jehož území se zboží na podkladě karnetu TIR dopravuje až do místa výstupu z celního území Společenství nebo až do místa určení
         nacházejícího se na tomto celním území.“

       Režim vlastních zdrojů Společenství
      14      Článek 2 nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě I nazvané „Obecná ustanovení“, stanoví:

      „1. Pro účely použití tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí
         88/376/EHS, Euratom stanoví, jakmile o splatné částce příslušný orgán členského státu vyrozumí dlužníka. Vyrozumění se učiní,
         jakmile je dlužník znám a jakmile může být výše nároku vypočtena příslušnými správními orgány v souladu s příslušnými předpisy
         Společenství.

      […]“ (neoficiální překlad)

      15      Článek 3 první a druhý pododstavec nařízení č. 1552/89, jež jsou součástí téže hlavy I, stanoví:

      „Členské státy přijmou veškerá vhodná opatření, aby zajistily, že podklady pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů budou
         uchovávány nejméně po dobu tří kalendářních let od konce roku, k němuž se vztahují.

      Pokud se na základě prověrky podkladů vztahujících se ke stanovení vlastních zdrojů, kterou provedou vnitrostátní orgány samy
         nebo společně s Komisí, ukáže, že je nutno provést opravu, musí být podklady uchovány i po uplynutí lhůty stanovené v prvním
         pododstavci po dostatečně dlouhou dobu umožňující opravu provést a zkontrolovat.“ (neoficiální překlad)
      16      Článek 6 odst. 1 a 2 písm. a) a b) nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě II, nazvané „Účtování vlastních zdrojů“, stanoví:

       „1.      Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem
         a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů.

      2.      a)     Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b) tohoto odstavce, účtují [účet obecně nazývaný ,účet A‘] nejpozději
         v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.

               b)     Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se
         poukáží na zvláštní účet ve lhůtě stanovené v písmenu a) [účet obecně nazývaný ,účet B‘]. Členské státy mohou takto postupovat
         také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla
         po vyřešení vzniklých sporů změnit.“ (neoficiální překlad)
      17      Článek 9 nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě III, nazvané „Poskytování vlastních zdrojů“, stanoví:

      „1.      Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo
         jiného subjektu, který každý členský stát určí.

      Tento účet je veden bezplatně.
      2.      Komise poukázané částky přepočte a vede je na svých účtech […]“ (neoficiální překlad)

      18      Podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1552/89, který je součástí téže hlavy III:

      „Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom se vlastní
         zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) zmíněného rozhodnutí připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní
         den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.

      Nicméně nároky uváděné na zvláštních účtech [B] podle čl. 6 odst. 2 písm. b) musí být zaúčtovány nejpozději v první pracovní
         den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky uhrazeny.“ (neoficiální překlad)
      19      Na základě článku 11 nařízení č. 1552/89, obsaženého rovněž v uvedené hlavě III:

      „V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek [prodlení v poukázání částek] na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí
         dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského
         státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního
         bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“ (neoficiální překlad)
       Postup před zahájením soudního řízení
      20      Podle Komise v rámci kontroly provedené jejími zaměstnanci na celním ředitelství v Rotterdamu (Nizozemí) dne 2. října 1997
         bylo zjištěno prodlení ve stanovování vlastních zdrojů z cel. Tato zjištění se týkala nevyřízených karnetů TIR, které byly
         přijaty v období 1991–1993 a pro něž byly nizozemskými úřady zaslány opožděně platební výměry, jelikož, v 15 zjištěných případech,
         byly uvedené platební výměry vydány průměrně až dva a půl roku po přijetí těchto karnetů, přičemž orgány zjistily, že útržkový
         list č. 2 uvedených karnetů nebyl vrácen celnímu úřadu odeslání.

      21      Dopisem ze dne 18. prosince 1997 Komise o svých závěrech informovala Nizozemské království, poté dopisy ze dne 9. března 1998
         a 6. ledna 2000 tento členský stát požádala, aby Komisi poskytl částku 267 682,43 NLG jako úroky z prodlení na základě článku
         11 nařízení č. 1552/89. Komise tvrdí, že pro výpočet těchto úroků z prodlení použila nejzazší lhůtu patnácti měsíců od potvrzení
         dotčených dokumentů stanovenou k vyrozumění dlužníka o dlužném clu, lhůtu, která vyplývá z článku 455 prováděcího nařízení
         a článku 11 úmluvy TIR.

      22      Ve svých odpovědích ze dne 15. dubna 1998 a 7. března 2000 nizozemské orgány odmítly žádost o zaplacení úroků z prodlení z důvodů,
         že tato žádost není z právního hlediska opodstatněná a že je mimoto na základě čl. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1552/89
         promlčená ohledně některých dotčených případů, přičemž jeden z nich se týkal roku 1986.

      23      Co se týče údajného prodlení vytýkaného zaměstnanci Komise, nizozemské orgány tvrdí, že neexistuje právní základ, na základě
         kterého by bylo možné přistoupit k vymáhání dlužných částek od držitele dokumentu TIR před ukončením vyšetřování. K zaúčtování
         částek může tudíž dojít až po ukončení vyšetřování. Z tohoto důvodu nelze podle těchto orgánů překročení tříměsíční lhůty
         stanovené v čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR v očekávání výsledku vyšetřování považovat za opožděné zaúčtování zakládající možnost
         požadovat úroky z prodlení.

      24      Komise, nesouhlasíc s argumentací nizozemských orgánů, zaslala dne 18. října 2002 Nizozemskému království výzvu dopisem. V tomto
         dopise uvádí své stanovisko, založené na ustanoveních právních předpisů Společenství použitelných v letech 1991 až 1993, ohledně
         prodlení s poskytováním vlastních zdrojů v důsledku dlouhotrvající nečinnosti nizozemských orgánů ohledně operací TIR, kterých
         se týká probíhající řízení. Komise má s ohledem na obtíž při stanovení konkrétního data pro úroky z prodlení týkající se operací
         TIR provedených před rokem 1992 za to, že za toto období není třeba platit úroky z prodlení z důvodu neexistence závazné lhůty
         pro vymáhání dotčených nároků, ale že nizozemské orgány nicméně neučinily potřebné kroky pro ochranu finančních zájmů Společenství.
         Ohledně operací TIR provedených po 1. lednu 1992 tento orgán po nizozemských orgánech požaduje, aby podle článku 11 nařízení
         č. 1552/89 bez odkladu zaplatily částku úroků z prodlení ve výši 110 239,17 eur.

      25      Ve své odpovědi ze dne 19. prosince 2002 nizozemské orgány setrvaly na svém stanovisku.

      26      Dne 11. července 2003 vydala Komise odůvodněné stanovisko, ve kterém přebírá argumentaci obsaženou ve své výzvě dopisem. Vyzvala
         Nizozemské království k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhovělo odůvodněnému stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho
         obdržení. Vláda tohoto členského státu odpověděla na odůvodněné stanovisko dopisem ze dne 10. září 2003, ve kterém opakuje
         své již dříve předložené argumenty.

      27      Za těchto podmínek se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K přípustnosti
       Argumenty účastníků řízení
      28      Nizozemská vláda tvrdí, že žaloba je nepřípustná. Žaloba je promlčena na základě článku 3 nařízení č. 1552/89, podle kterého
         mají členské státy povinnost uchovávat podklady pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů nejméně po dobu tří kalendářních
         let od konce roku, k němuž se vztahují. Z toho vyplývá, že Komise má k dispozici stejnou lhůtu pro zahájení řízení nebo pro
         podání žaloby proti členskému státu, jelikož v opačném případě by posledně uvedený neměl žádnou možnost obrany. V projednávaném
         případě, jelikož neexistuje právní základ pro prodloužení této lhůty, jež je přípustné pouze pro případ, že by se na základě
         kontroly provedené Komisí ve stejné lhůtě dospělo k opravě, nizozemské orgány měly povinnost uchovávat podklady týkající se
         období dotčených v tomto řízení pouze do konce roku 1997. Skutečnost, že nizozemské orgány dosud nepřistoupily ke zničení
         podkladů, nemění nic na použití promlčecí lhůty.

      29      Žádost Komise je mimoto v každém případě nepřípustná ohledně období do 1. ledna 1992, jelikož Komise nemá žádný právní zájem
         na podání žaloby týkající se tohoto období. Jelikož má za to, že za uvedené období není třeba platit žádné úroky z prodlení,
         Komise se pouze domáhá, aby Soudní dvůr prohlásil, že nizozemské orgány opožděně stanovily a zaplatily dlužné vlastní zdroje.
         Takový návrh je třeba považovat za nepřípustný, jelikož přijaté rozhodnutí by nezměnilo právní postavení Nizozemského království.

      30      Co se týče prvního důvodu nepřípustnosti, Komise uplatňuje, že jediným cílem článku 3 nařízení č. 1552/89 je povinné uchovávání
         podkladů, a to po dobu „nejméně“ tří let, a že tento článek nezakotvuje žádnou promlčecí lhůtu pro uhrazení vlastních zdrojů.
         I pokud by se připustilo, že uvedený článek 3 je třeba vykládat tak, že zakotvuje promlčecí lhůtu, ta v projednávaném případě
         nebyla překročena, jelikož nizozemské orgány byly v dané lhůtě informovány, že jsou v prodlení. Komise totiž tuto informaci
         sdělila nizozemským orgánům dopisem ze dne 18. prosince 1997, přičemž žádost o zaplacení úroků z prodlení zaslaná Komisí se
         vztahovala ke karnetům TIR přijatým v roce 1993, u nichž ke skutečnému stanovení a poskytnutí došlo během let 1994 a 1995.
         Podklady týkající se vlastních zdrojů stanovených v letech 1994 a 1995 měly být tedy podle článku 3 nařízení č. 1552/89 uchovávány
         do konce roku 1997, respektive roku 1998. Mimoto, lhůtu stanovenou v témže článku 3 lze prodloužit, pokud je nutno provést
         opravu dotčených stanovení. V důsledku toho, jelikož výsledek kontroly provedené Komisí vyústil v nezbytnost takových oprav,
         nedošlo k promlčení.

      31      Co se týče druhého důvodu nepřípustnosti, Komise má za to, že povaha řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES umožňuje
         právě určení, že členský stát nesplnil své povinnosti, aniž by tím však bylo změněno jeho právní postavení.

       Závěry Soudního dvora
      32      Pokud jde o první důvod nepřípustnosti, je namístě uvést, že, na rozdíl od tvrzení nizozemské vlády, článek 3 nařízení č. 1552/89
         nezakotvuje promlčecí lhůtu pro uhrazení vlastních zdrojů. Toto ustanovení pouze stanoví povinnost členských států uchovávat
         podklady vztahující se ke stanovení a poskytování vlastních zdrojů po minimální stanovenou dobu, jež může být případně prodloužena
         o dobu umožňující provést opravu a tuto opravu zkontrolovat, pokud kontrola provedená vnitrostátními orgány, samostatně nebo
         ve spolupráci s Komisí, ukáže nutnost provedení takové opravy. Použití slova „minimální“ ohledně tříleté lhůty pro uchovávání
         podporuje skutečnost, že úmyslem zákonodárce Společenství nebylo zavést promlčecí lhůtu.

      33      Navíc je nepochybné, že nizozemské orgány nepřistoupily ke zničení podkladů týkajících se operací dotčených v probíhajícím
         řízení, takže Nizozemské království nemůže namítat jakékoli porušení práv obhajoby.

      34      Tento důvod obrany tedy musí být zamítnut.

      35      Pokud jde o druhý důvod nepřípustnosti vycházející z nedostatku právního zájmu na určení nesplnění povinnosti, pokud jde o období
         před 1. lednem 1992, při neexistenci žádosti o zaplacení úroků z prodlení, stačí připomenout, že nedodržení povinnosti uložené
         pravidlem práva Společenství členským státem zakládá samo o sobě nesplnění povinnosti (viz zejména rozsudek ze dne 12. června
         2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767, bod 47).

      36      Jelikož i tento důvod obrany je neopodstatněný, je třeba jej zamítnout a prohlásit žalobu za přípustnou v plném rozsahu.

       K věci samé
       Argumenty účastníků řízení
      37      Komise uvádí, že členské státy musí přistupovat s řádnou péčí k vymáhání vlastních zdrojů Společenství tak, aby jí je poskytly
         rychle. To při uplatnění úmluvy TIR znamená, že členský stát musí co nejdříve po přijetí karnetu TIR prokázat, zda byly spáchány
         nesrovnalosti ohledně jím kryté přepravy. Pokud tomu tak je, musí o tom informovat uživatele, a po uplynutí doby, během které
         tento může předložit důkaz, že přeprava byla provedena řádně nebo k nesrovnalosti došlo jinak, musí členský stát přistoupit
         k vymáhání dotčeného cla.

      38      Komise podotýká, že v rámci probíhajícího řízení rozlišuje mezi obdobím před 1. lednem 1992 a obdobím od tohoto data až do
         roku 1994 s tím, že článek 11 úmluvy TIR byl použitelný po celou tuto dobu. Pokud jde o období před 1. lednem 1992, nevyžaduje
         od nizozemské vlády zaplacení úroků z prodlení. Podle Komise se totiž až do posledně uvedeného data uplatnil pouze článek
         11 úmluvy TIR a nebylo možné stanovit konkrétní datum, ke kterému měly příslušné orgány přistoupit k vymáhání, jelikož úmluva
         TIR, jež se netýká uživatele režimu, nýbrž záručního sdružení, nestanoví lhůtu pro sdělení nesrovnalostí uživateli režimu
         ani lhůtu, během které může posledně uvedený předložit důkaz, že k porušení došlo jinak, nebo že k němu vůbec nedošlo. Nizozemské
         orgány nicméně nevěnovaly nezbytnou pozornost ochraně finančních zájmů Společenství. Členské státy mají přitom povinnost vyvíjet
         činnosti nezbytné k rychlému stanovení nároků Společenství na vlastní zdroje s řádnou péčí. Pokud během dnů následujících
         po předpokládaném ukončení skutečné přepravní operace není orgánu přijímajícímu karnety doručen útržkový list č. 2 karnetu
         TIR ani žádný jiný dokument, dotčené orgány musí včas přijmout opatření vhodná k ochraně finančních zájmů Společenství. Platební
         výměry byly v případech dotčených v probíhajícím řízení přitom zaslány v období dvou let a čtyř měsíců až dvou let a deseti
         měsíců od přijetí karnetu TIR. Takovou lhůtu nelze považovat za slučitelnou s vyžadovanou řádnou péčí.

      39      Naopak, co se týče období od 1. ledna 1992 do 31. prosince 1993, Komise poznamenává, že článek 10 nařízení č. 719/91 a článek
         2 nařízení č. 1593/91, ve spojení s článkem 11 úmluvy TIR, stanovily zvláštní lhůty, ve kterých členské státy měly přijmout
         nezbytná opatření ke zjištění porušení. Okamžik, od kterého začíná lhůta běžet, a rozsah „lhůty, která má být stanovena“,
         během které lze předložit důkaz o řádnosti operace nebo o místě, kde došlo k porušení předpisů nebo nesrovnalosti, v souladu
         s čl. 10 odst. 3 nařízení č. 719/91, je možné vyvodit z článku 2 nařízení č. 1593/91 ve spojení s článkem 11 úmluvy TIR.

      40      Podle Komise z těchto ustanovení vyplývá, že pokud celní úřad odeslání neobdrží v předepsané lhůtě (stanovené v odůvodněném
         stanovisku nejvýše jeden měsíc) útržkový list č. 2 karnetu TIR nebo jakýkoli jiný dokument z celnice výstupu, musí o tom informovat
         uživatele režimu a záruční sdružení ve lhůtě jednoho roku od přijetí uvedeného karnetu, přičemž tato lhůta činí dva roky v případě
         uvolnění karnetu TIR získaného neoprávněně nebo protizákonně. Dotčená osoba má tři měsíce na to, aby předložila důkaz o neexistenci
         nesrovnalostí nebo o místě, kde k nim skutečně došlo. V případě neexistence důkazu se nesrovnalost považuje za spáchanou v členském
         státu, ve kterém se nachází celní úřad odeslání, a tento stát musí přistoupit k vymáhání celního dluhu.

      41      Možnost členských států nepřistoupit k vymáhání v nejbližším možném termínu stanoveném v čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR, nýbrž
         až později, před uplynutím maximální dvouleté lhůty zakotvené ve zmíněném ustanovení, má podle Komise význam pouze ve vztahu
         mezi orgány tohoto státu a dlužníkem. V rámci systému vlastních zdrojů musí být vyrozumění dlužníkovi provedeno ihned poté,
         co je tato osoba známa a je stanovena částka dluhu, což je rovněž okamžik, od kterého mohou dotčené orgány vymáhat dlužné
         částky na základě použitelných právních předpisů Společenství. Zákonodárce Společenství zjevně zamýšlel vytvořit systém, jenž
         by umožnil předložit legální důkaz o nesrovnalosti operace TIR od okamžiku objevení první známky její existence.

      42      Komise dodává, že v souladu s čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 je nárok Společenství na uvedené vlastní zdroje stanoven v okamžiku,
         kdy je příslušné orgány členského státu vyrozumí dlužníka o výši nároku. Toto vyrozumění se učiní, jakmile je dlužník znám
         a jakmile může být výše nároku vypočtena příslušnými správními orgány v souladu s příslušnými předpisy Společenství. Jelikož
         z předchozích úvah vyplývá, že příslušné orgány mohou přistoupit k vymáhání do jednoho roku a tří měsíců po přijetí karnetu
         TIR a že dlužníka, jakož i výši nároku je třeba považovat za známé nejpozději s koncem této lhůty, vyrozumění podle čl. 2
         odst. 1 nařízení č. 1552/89 musí být provedeno nejpozději 15 měsíců po přijetí uvedeného karnetu. Po uplynutí této lhůty se
         nárok Společenství na dotčené vlastní zdroje považuje za stanovený.

      43      Podle Komise mají členské státy povinnost poukázat stanovené nároky na obecný účet Komise v první pracovní den po 19. dni
         druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89, pokud, jako v projednávaném
         případě, dotčený členský stát nevede zvláštní účet (účet B) ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. b) téhož nařízení. Poukázání vlastních
         zdrojů musí být uskutečněno nejpozději tentýž pracovní den (článek 10 nařízení č. 1552/89), takže v projednávaném případě
         jsou dlužné rovněž úroky z prodlení na základě článku 11 téhož nařízení, jelikož nizozemské orgány poskytly Komisi dotčené
         vlastní zdroje opožděně, když přistoupily k uhrazení až v průměru jeden rok po uplynutí maximální patnáctiměsíční lhůty.

      44      Nizozemská vláda uvádí, že pokud jde o období před rokem 1992, použil se pouze článek 11 úmluvy TIR a toto ustanovení neobsahuje
         žádnou lhůtu pro vymáhání celního dluhu členskými státy. Komise neupřesňuje, co rozumí pod pojmem „řádné péče“ ani neupřesňuje
         údajné nesplnění povinnosti a neprokazuje jej. Navíc neexistuje právní základ pro vymáhání, dokud není skončeno vyšetřování
         týkající se spáchání porušení předpisů nebo nesrovnalosti. V určitých případech mohou mezi přijetím karnetu TIR a zasláním
         platebního výměru platně uplynout více než dva roky.

      45      Pokud jde o období mezi 1. lednem 1992 a 31. prosincem 1993, uvedená vláda uplatňuje, že lhůty, které se měly podle Komise
         použít – kromě toho že nejsou určeny k úpravě vztahů celních orgánů s tímto orgánem, nýbrž pouze vztahů s procesními subjekty
         – je v praxi nemožné dodržet. Jak stanoví čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89, orgány členských států nemají povinnost poukázat
         na účet dlužné částky a přistoupit k vymáhání dotčených cel před ukončením vyšetřování (tedy řízení o vymáhání a posteriori). Až do tohoto okamžiku není dotčený členský stát schopen zjistit nesrovnalost, místo, kde k ní došlo, vznik celního dluhu,
         příslušný stát a výši cel. Pouhé neobdržení útržkového listu č. 2 karnetu TIR může vést nanejvýš k závěru o domněnce nesrovnalosti,
         avšak pravomoc k vymáhání může vzniknout pouze tehdy, pokud jsou nesrovnalost a místo, kde byla spáchána, prokázány.

      46      Mimoto podle nizozemských orgánů čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1593/91 ve spojení s čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR nasvědčuje tomu,
         že držitel karnetu TIR musí mít nejméně tři měsíce a nejvýše dva roky pro předložení důkazu o řádnosti provedené přepravy.
         Komise nesprávně zaměňuje minimální lhůtu stanovenou v čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR za lhůtu maximální. Nejen, že by držitel
         karnetu TIR měl mít možnost předložit požadovaný důkaz, ale dotčený členský stát by měl mít rovněž čas nezbytný k posouzení
         takto předloženého důkazu.

      47      Pokud by bylo tvrzení Komise přijato, pak by nizozemská vláda chtěla uplatnit výjimečné okolnosti související s dotčeným obdobím,
         a to obtíže spojené se správným uplatněním systému TIR.

      48      Co se týče výkladu článků 10 a 11 nařízení č. 1552/89, uvedená vláda tvrdí, že všechny údaje nejsou již pojmově známy na konci
         tříměsíční lhůty, takže v tomto okamžiku nemůže existovat povinnost poukázání částek na účet. Nemůže tudíž existovat ani povinnost
         zaslat dlužníkovi vyrozumění. Tato vláda dochází k závěru, že nedošlo ani k opožděnému připsání celního dluhu na účet Komise,
         ani, v důsledku toho, k prodlení s převedením vlastních zdrojů Komisi, takže nejsou dlužné úroky na základě článku 11 téhož
         nařízení.

       Závěry Soudního dvora
      49      Nejprve je třeba přezkoumat žalobní důvod Komise v rozsahu, v němž se týká období, během kterého se použila zvláštní ustanovení
         nařízení č. 719/91 a č. 1593/91 v oblasti vymáhání celního dluhu.

      –       Ke karnetům TIR přijatým mezi 1. lednem 1992 a 31. prosincem 1993
      50      V souladu s čl. 10 odst. 2 nařízení č. 719/91, jestliže se během přepravy na podkladě karnetu TIR nebo v souvislosti s ní
         zjistí, že v určitém členském státě byly spáchány porušení předpisů nebo nesrovnalosti, uloží tento členský stát clo a ostatní
         dávky, které se případně za dané zboží vybírají podle předpisů Společenství nebo vnitrostátních předpisů, aniž jsou dotčena
         trestněprávní opatření. V případě takového zjištění sdělí celní orgány na základě čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1593/91 tuto skutečnost
         držiteli karnetu TIR a záručnímu sdružení ve lhůtě stanovené v čl. 11 odst. 1 Úmluvy TIR, a sice ve lhůtě jednoho roku od
         přijetí karnetu TIR těmito orgány v případě neuvolnění, přičemž tato lhůta je dvouletá v případě uvolnění, které bylo získáno
         neoprávněně nebo protizákonně.

      51      Na základě čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR se žádost o zaplacení zasílá záručnímu sdružení nejdříve tři měsíce ode dne, kdy toto
         sdružení bylo uvědomeno o neuvolnění karnetu nebo o jeho uvolnění získaném neoprávněně nebo protizákonně, a nejpozději do
         dvou let od téhož dne, s výjimkou případů, které ve shora uvedené dvouleté lhůtě byly předány soudu, kdy se žádost o zaplacení
         zasílá do roka ode dne, kdy se soudní rozhodnutí stalo vykonatelným.

      52      Z uvedených ustanovení ve vzájemném spojení vyplývá, že žádost o zaplacení celního dluhu musí být zaslána v případě neuvolnění
         v zásadě do tří let od data přijetí karnetu TIR, přičemž tato lhůta činí čtyři roky v případě uvolnění, které bylo získáno
         protizákonně.

      53      Článek 8 odst. 7 úmluvy TIR upřesňuje, že příslušné orgány mají podle možnosti žádat o zaplacení osobu nebo osoby, které je
         přímo dluží, dříve než svůj nárok uplatní vůči záručnímu sdružení. Mimoto z čl. 10 odst. 3 nařízení č. 719/91 a čl. 2 odst. 2
         nařízení č. 1593/91 vyplývá, že v rozsahu, v němž nerozlišují mezi držitelem karnetu TIR a záručním sdružením, pokud jde o možnost
         předložit důkaz o řádnosti operace provedené na podkladě karnetu TIR, výše uvedené lhůty tří a čtyř let se použijí jak ve
         vztahu k držiteli, tak i ve vztahu k záručnímu sdružení (viz v tomto smyslu ohledně článků 454 a 455 prováděcího nařízení
         zejména rozsudek ze dne 23. března 2000, Met-Trans a Sagpol, C‑310/98 a C‑406/98, Recueil, s. I‑1797, bod 49).

      54      Je třeba nicméně upřesnit, že jelikož cílem čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1593/91 je zajistit jednotné a řádné uplatňování ustanovení
         v oblasti zaplacení celního dluhu v zájmu rychlého a účinného poskytování vlastních zdrojů Společenství (viz obdobně zejména
         rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, C‑460/01, Sb. rozh. s. I‑2613, body 60, 63, 69 a 70), ke sdělení o porušení
         předpisů nebo nesrovnalosti musí v každém případě dojít co nejrychleji, a sice jakmile se celní orgány o uvedeném porušení
         předpisů nebo nesrovnalosti dozví, tedy případně dlouho před uplynutím maximálních lhůt jednoho roku nebo v případě protizákonného
         postupu dvou let, uvedených v čl. 11 odst. 1 úmluvy TIR.

      55      Ze stejných důvodů musí být žádost o zaplacení ve smyslu čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR zaslána, jakmile jsou celní orgány schopny
         tuto žádost zaslat, tedy případně před uplynutím lhůty dvou let od sdělení porušení předpisů nebo nesrovnalosti dotčeným osobám.

      56      V projednávaném případě je nepochybné, že sporné žádosti o zaplacení byly zaslány méně než tři roky po datu přijetí karnetů
         TIR, tedy před uplynutím maximální lhůty tří let od uvedeného přijetí. Komise navíc ohledně operací týkajících se karnetů
         TIR přijatých v letech 1992 a 1993, kterých se týká probíhající řízení, neprokázala, že žádost o zaplacení nebyla zaslána
         co nejrychleji, tedy jakmile byly celní orgány schopny tuto žádost zaslat.

      57      Jelikož se Komise nedomáhá, aby bylo určeno nesplnění povinností vyplývajících z ustanovení nařízení č. 719/91 a č. 1593/91,
         nýbrž porušení článků 2, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1552/89, je třeba ještě ověřit, zda Nizozemské království porušilo svým
         jednáním uvedená ustanovení.

      58      Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 se nárok Společenství na vlastní zdroje stanoví, „jakmile“ o splatné částce příslušné
         orgány vyrozumí dlužníka, vyrozumění se učiní, jakmile je dlužník znám a jakmile může být výše nároku vypočtena příslušnými
         správními orgány v souladu s příslušnými předpisy Společenství (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Nizozemsko, bod
         85), tedy, v projednávaném případě s nařízením Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství
         (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“), nařízeními č. 719/91 a č. 1593/91, jakož i s úmluvou
         TIR. Žádost o zaplacení podle čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR je tak třeba považovat za vyrozumění ve smyslu článku 2 nařízení č. 1552/89.

      59      Jak Soudní dvůr uvedl v bodě 59 rozsudku ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko (C‑392/02, Sb. rozh., s. I‑9811), z článků
         217, 218 a 221 celního kodexu vyplývá, že výše uvedené podmínky jsou splněny tehdy, pokud mají celní orgány k dispozici nezbytné
         skutečnosti, a tudíž mohou vypočítat částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka (viz v tomto smyslu rozsudky ze
         dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, uvedený výše, bod 71 a Komise v. Německo, C‑104/02, Sb. rozh., s. I‑2689, bod 80).
         Členské státy se nemohou vyhnout tomu, aby stanovily pohledávky, i když proti nim mají námitky, neboť jinak by bylo připuštěno,
         že jednáním členského státu bude narušena finanční rovnováha Společenství (výše uvedený Komise v. Dánsko, bod 60).

      60      Článek 6 odst. 1 nařízení č. 1552/89 stanoví, že členské státy jsou povinny vést účty vlastních zdrojů u ministerstva financí
         nebo jiného subjektu pověřeného každým členským státem. Podle odstavce 2 písmene a) a b) téhož článku mají členské státy povinnost
         zaúčtovat nároky „stanovené podle článku 2“ téhož nařízení nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího
         po měsíci, v němž byl nárok stanoven, buď na účet A, nebo, za předpokladu splnění určitých podmínek, na účet B.

      61      V důsledku toho jsou členské státy povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile jsou jejich celní orgány
         schopny vypočítat částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka (výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 61),
         a tedy poukázat uvedené nároky na účty v souladu s článkem 6 nařízení č. 1552/89.

      62      V projednávaném případě není nizozemským orgánům vytýkáno nezaúčtování celního dluhu ihned po jeho zjištění, ale opožděné
         stanovení a sdělení dotčených nároků, což je důvod, jenž musí být s ohledem na předchozí úvahy zamítnut. Za těchto podmínek
         Komise neprokázala, že k zaúčtování došlo opožděně.

      63      Pro účely poskytování vlastních zdrojů čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1552/89 stanoví, že postupem podle článku 10 uvedeného nařízení
         poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise. V souladu s odstavcem 1 tohoto posledně uvedeného
         ustanovení po odečtení nákladů spojených s vybíráním vlastních zdrojů se vlastní zdroje připisují nejpozději v první pracovní
         den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení, s výhradou
         nároků poukazovaných na účet B na základě čl. 6 odst. 2 písm. b) téhož nařízení, které musí být zaúčtovány nejpozději v první
         pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky „uhrazeny“.

      64      Je nepochybné, že během sporného období nizozemské orgány nevedly účet B, zatímco však není tvrzeno, že uvedené orgány nepřevedly
         na účet Komise sporné částky ve lhůtě stanovené v článku 10 nařízení č. 1552/89 po zaúčtování nároků.

      65      Za těchto podmínek neexistuje povinnost zaplatit úroky z prodlení na základě článku 11 nařízení č. 1552/89.

      66      V důsledku toho je třeba zamítnout žalobní důvod Komise v rozsahu, v němž se týká karnetů TIR přijatých během let 1992 a 1993.

      –       Ke karnetům TIR přijatým v roce 1991
      67      Pokud jde o karnety TIR přijaté v roce 1991, tedy před 1. lednem 1992, Komise uplatňuje, že se použil pouze článek 11 úmluvy
         TIR a že nebylo možné uvést přesné datum, od kterého měly příslušné orgány přistoupit k vymáhání. Nizozemské orgány nevěnovaly
         nicméně dostatečnou pozornost ochraně finančních zájmů Společenství. Pokud během dnů následujících po předpokládaném ukončení
         skutečné tranzitní operace není orgánu přijímajícímu karnety doručen útržkový list č. 2 karnetu TIR ani žádný jiný dokument,
         dotčené orgány musí včas lhůtě přijmout opatření vhodná k ochraně finančních zájmů Společenství. Platební výměr byl v případech
         dotčených v probíhajícím řízení přitom zaslán v období dvou let a čtyř měsíců až dvou let a deseti měsíců od přijetí karnetu
         TIR. Takovou lhůtu nelze považovat za slučitelnou s vyžadovanou řádnou péčí.

      68      Jak bylo uvedeno v bodu 54 tohoto rozsudku, členské státy mají povinnost zajistit rychlé a účinné poskytování vlastních zdrojů
         Společenství. Komise nicméně neprokázala, že nizozemská vláda nevynaložila veškerou péči nezbytnou k rychlému stanovení nároků
         na vlastní zdroje v případech předpokládané nesrovnalosti týkající se přeprav provedených na podkladě karnetu TIR přijatého
         před 1. lednem 1992, jichž se týká toto řízení. Komise se totiž omezila na obecné tvrzení, že zaslání žádosti o zaplacení
         průměrně dva a půl roku po přijetí karnetu TIR není slučitelné s mírou pozornosti, kterou je potřeba věnovat ochraně finančních
         zájmů Společenství.

      69      V důsledku toho je třeba žalobní důvod Komise vycházející z porušení článků 2, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1552/89 v rozsahu,
         v němž se týká karnetů TIR přijatých během roku 1991, zamítnout ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené výše ohledně
         karnetů TIR přijatých po 1. lednu 1992, a tudíž je třeba žalobu zamítnout v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      70      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Nizozemské království požadovalo náhradu nákladů
         řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 19. listopadu 1998. # Portugalská republika proti Komisi Evropských společenství. # Věc C-159/96.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 10. ledna 2006.#Skov Æg proti Bilka Lavprisvarehus A/S a Bilka Lavprisvarehus A/S proti Jette Mikkelsen a Michael Due Nielsen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Vestre Landsret - Dánsko.#Směrnice 85/374/EHS - Odpovědnost za vadné výrobky - Odpovědnost dodavatele vadného výrobku.#Věc C-402/03.

text:
      Věc C-402/03
      Skov Æg
      v.
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      a
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      v.
      Jette Mikkelsen a Michael Due Nielsen
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vestre Landsret)
      „Směrnice 85/374/EHS – Odpovědnost za vadné výrobky – Odpovědnost dodavatele vadného výrobku“
      Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 20. ledna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 10. ledna 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sbližování právních předpisů – Odpovědnost za vadné výrobky – Směrnice 85/374
      (Směrnice Rady 85/374, články 1 a 3)
      2.     Sbližování právních předpisů – Odpovědnost za vadné výrobky – Směrnice 85/374
      (Směrnice Rady 85/374, článek 13)
      3.     Předběžné otázky – Výklad – Časové účinky výkladových rozsudků
      (Článek 234 ES)
      1.     Směrnici 85/374 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky je
         třeba vykládat tak, že brání vnitrostátnímu právnímu pravidlu, podle kterého dodavatel nese, nad rámec případů taxativně vyjmenovaných
         v čl. 3 odst. 3 směrnice, odpovědnost bez zavinění, kterou tato směrnice zavádí a přičítá výrobci.

      Jelikož totiž směrnice harmonizuje v plném rozsahu otázky, které upravuje, je třeba určení okruhu odpovědných osob provedené
         v jejích článcích 1 a 3 považovat za taxativní. Tudíž pokud čl. 3 odst. 3 směrnice stanoví odpovědnost dodavatele, pouze pokud
         nelze určit výrobce, vnitrostátní právní úprava, která stanoví přímou odpovědnost dodavatele za vady výrobku ve vztahu k poškozeným
         osobám, rozšiřuje tento okruh odpovědných osob.

      (viz body 33–34, 37, 45 a výrok)
      2.     Směrnici 85/374 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky je
         třeba vykládat tak, že nebrání vnitrostátnímu právnímu pravidlu, podle kterého má dodavatel povinnost nést v plném rozsahu
         odpovědnost výrobce za zavinění, pokud, v souladu s článkem 13 zmíněné směrnice, režim zavedený posledně uvedenou nevylučuje
         použití jiných režimů smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti potud, pokud jsou založeny na odlišných základech, jako je odpovědnost
         za skryté vady nebo zavinění.

      (viz body 47–48 a výrok)
      3.     Soudní dvůr mohou jen výjimečné okolnosti přimět k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty, která je vlastní právnímu
         řádu Společenství, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění
         právních vztahů založených v dobré víře. Aby bylo možné o takovém omezení rozhodnout, je nezbytné, aby byla splněna dvě podstatná
         kritéria, a to dobrá víra zúčastněných kruhů a riziko závažných obtíží.

      Pokud vnitrostátní právní úprava stanoví, v rozporu s tím, co stanoví směrnice 85/374 o sbližování právních a správních předpisů
         členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky, převod odpovědnosti bez zavinění výrobce na dodavatele, okolnost,
         že tentýž právní řád zavádí mechanismus regresní žaloby umožňující dodavateli, který nahradil poškozené osobě škodu způsobenou
         vadným výrobkem, vstoupit do jejích práv vůči výrobci, vylučuje, aby mohl mít vliv na právní jistotu. Za těchto podmínek soud
         Společenství nemůže vyhovět žádosti o časové omezení účinků svého rozsudku o předběžné otázce týkající se výkladu uvedené
         směrnice.

      (viz body 51–53)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      10. ledna 2006 (*)

      „Směrnice 85/374/EHS – Odpovědnost za vadné výrobky – Odpovědnost dodavatele vadného výrobku“
      Ve věci C‑402/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Vestre Landsret (Dánsko)
         ze dne 26. září 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 29. září 2003, v řízení

      Skov Æg
      proti
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      a
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      proti
      Jette Mikkelsen,
      Michaelu Due Nielsenovi,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann (zpravodaj), C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann a J. Makarczyk, předsedové
         senátů, C. Gulmann, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis, soudci,

      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. listopadu 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Skov Æg G. Lettem a U. Christrupem, advokaterne,
      –       za Bilka Lavprisvarehus A/S J. Rostock‑Jensenem, advokat,
      –       za J. Mikkelsen a M. Due Nielsena J. Andersenem, advokat,
      –       za dánskou vládu J. Moldem, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Bieringem, advokat,
      –       za španělskou vládu L. Fraguas Gadea a E. Braquehaisem Conesou, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství N. B. Rasmussenem a G. Valero Jordanou, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 20. ledna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 85/374/ES ze dne 25. července 1985 o sbližování právních
         a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (Úř. věst. L 210, s. 29; Zvl. vyd. 15/01,
         s. 257, dále jen „směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu jednak mezi J. Mikkelsen a M. Due Nielsenem (dále jen „poškozené osoby“) a Bilka Lavprisvarehus
         A/S (dále jen „Bilka“) a jednak mezi Bilka a Skov Æg (dále jen „Skov“) ve věci náhrady škody, kterou poškozené osoby utrpěly
         v důsledku konzumace vajec, která produkovala Skov a prodávala Bilka.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Jak uvádí bod 1 odůvodnění směrnice, její přijetí odpovídá myšlence, že „sbližování právních předpisů členských států týkajících
         se odpovědnosti výrobce za škodu způsobenou vadou jeho výrobků je nezbytné, protože stávající rozdíly mohou narušovat hospodářskou
         soutěž, ovlivňovat pohyb zboží v rámci společného trhu a způsobit rozdílný stupeň ochrany spotřebitele“.

      4       Jak vyplývá z bodu 2 odůvodnění směrnice, systém odpovědnosti zavedený touto směrnicí je založen na zjištění, že „odpovědnost
         bez zavinění na straně výrobce je jediným prostředkem, jak přiměřeně řešit problém charakteristický pro vzrůstající technizaci
         naší doby, tj. spravedlivé rozdělení rizik spojených s moderní technologickou výrobou“.

      5       Článek 1 směrnice stanoví:
      „Výrobce je odpovědný za škodu způsobenou vadou jeho [svého] výrobku.“
      6       Článek 3 směrnice stanoví:
      „1. ,Výrobcem‘ se rozumí výrobce konečného výrobku, výrobce každé suroviny nebo výrobce součásti a každá osoba, která uvedením
         svého názvu, ochranné známky nebo jiného rozlišovacího znaku na výrobku vystupuje jako jeho výrobce.

      2. Aniž je dotčena odpovědnost výrobce, každá osoba, která v rámci své obchodní činnosti doveze do Společenství výrobek za
         účelem prodeje, pronájmu, leasingu nebo jakékoliv jiné formy distribuce, se považuje za výrobce ve smyslu této směrnice a je
         odpovědná jako výrobce.

      3. Pokud nelze určit výrobce výrobku, považuje se každý dodavatel výrobku za výrobce, pokud v přiměřené lhůtě neuvědomí poškozenou
         osobu o totožnosti výrobce nebo osoby, která mu výrobek dodala. Totéž platí v případě dovezeného výrobku, jestliže na tomto
         výrobku není uvedena totožnost dovozce podle odstavce 2, i když je název výrobce uveden.“

      7       Co se týče uplatnění odpovědnosti výrobce, článek 4 směrnice uvádí, že „[o]d poškozené osoby se požaduje, aby prokázala škodu,
         vadu a příčinnou souvislost mezi vadou a škodou“. Článek 7 vyjmenovává případy, kdy výrobce není odpovědný. Mezi ně patří
         zejména takové případy, kdy výrobce neuvedl výrobek do oběhu, kdy vada, která způsobila škodu, neexistovala v době uvedení
         výrobku do oběhu, kdy výrobek nebyl vyroben k prodeji, kdy byla vada výrobku důsledkem shody výrobku se závaznými předpisy
         vydanými orgány veřejné moci a kdy stav vědeckých a technických znalostí v době uvedení výrobku do oběhu nebyl takový, aby
         umožnil odhalit vadu.

      8       Co se týče vztahu mezi režimem odpovědnosti zavedeným směrnicí a vnitrostátními právními předpisy upravujícími odpovědnost,
         článek 13 směrnice stanoví:

      „Tato směrnice se nedotýká žádných práv, která může poškozená osoba mít podle právních předpisů o smluvní nebo mimosmluvní
         odpovědnosti nebo na základě zvláštního systému odpovědnosti existujícího v okamžiku oznámení této směrnice.“

       Vnitrostátní právní úprava
      9       Z vysvětlení předložených dánskou vládou vyplývá, že před přijetím směrnice byla v Dánsku odpovědnost za vadné výrobky jak
         výrobce, tak dodavatele upravena judikaturou. Podle této judikatury byla odpovědnost za vadné výrobky posuzována s ohledem
         na obecná pravidla občanskoprávní odpovědnosti založená na pojmu zavinění. Vývoj judikatury nicméně vedl k tomu, že v některých
         případech nesl výrobce odpovědnost i při neexistenci zavinění. Pokud jde o dodavatele, ten nesl odpovědnost jako hospodářské
         subjekty, jež se ve výrobním a distribučním řetězci nacházely před ním.

      10     Směrnice byla v Dánsku provedena zákonem č. 371 ze dne 7. června 1989 o odpovědnosti za vadné výrobky, změněným zákonem č. 1041
         ze dne 28. listopadu 2000 (dále jen „zákon č. 371“). Dánská vláda upřesnila, že tento zákon jednak zavedl režim odpovědnosti
         výrobce za vadné výrobky stanovený ve směrnici a jednak potvrdil existující zásadu zakotvenou judikaturou, podle níž dodavatel
         nese odpovědnost jako hospodářské subjekty v řetězci před ním. Pokud jde o další, zůstalo zachováno použití dřívějších zásad
         zakotvených judikaturou.

      11     Článek 4 zákona č. 371 vymezuje pojmy „výrobce“ a „dodavatel“ následujícím způsobem:
      „1.      Výrobcem se rozumí osoba, která vyrábí konečný výrobek, meziprodukt nebo surovinu, osoba, která produkuje nebo sbírá přírodní
         plody, jakož i osoba, která uvedením svého názvu, ochranné známky nebo jiného rozlišovacího znaku na výrobku vystupuje jako
         výrobce.

      2.      Za výrobce se rovněž považuje osoba, která v rámci své obchodní činnosti doveze do Společenství výrobek za účelem prodeje,
         pronájmu, leasingu nebo jakékoliv jiné formy distribuce.

      3.      Dodavatelem se rozumí osoba, která v rámci své obchodní činnosti uvádí výrobek do oběhu, aniž by se na ni nahlíželo jako na
         výrobce.

      […].“
      12     Článek 6 téhož zákona zavádí zásadu odpovědnosti výrobce za vady výrobku. Článek 10 tohoto zákona stanoví:
      „Dodavatel odpovídá za vady výrobku přímo poškozeným osobám a dodavatelům, kteří jsou v distribučním řetězci blíže ke spotřebiteli.“

      13     Podle čl. 11 odst. 3 zákona č. 371 dodavatel, který nahradil poškozené osobě škodu způsobenou vadným výrobkem, vstupuje do
         práv poškozené osoby vůči subjektům, které jsou ve výrobním a obchodním řetězci dále od spotřebitele.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14     Po konzumaci vajec, která nakoupily v obchodě patřícím Bilka, jenž je sám obstaral od výrobce Skov, dostaly poškozené osoby
         salmonelózu.

      15     Poškozené osoby podaly žalobu proti dodavateli Bilka, který se obrátil proti výrobci Skov.
      16     V rozsudku ze dne 22. ledna 2002 Aalborg Byret uvedl, že vejce byla vadná, že existovala příčinná souvislost mezi vadou a utrpěnou
         škodou, a že nebylo prokázáno zavinění poškozených osob. Společnosti Bilka bylo uloženo zaplatit poškozeným osobám náhradu
         škody a Skov měl zaplatit tuto částku společnosti Bilka.

      17     Za těchto podmínek, na základě odvolání Bilka a Skov, rozhodl Vestre Landsret přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Brání směrnice […] systému, podle kterého dodavatel nese bez omezení odpovědnost výrobce podle směrnice?
      2)      Brání směrnice […] systému, podle kterého dodavatel má povinnost v souladu s judikaturou nést v plném rozsahu odpovědnost
         výrobce za zavinění, jak je stanovena judikaturou, v případě vady výrobku, jež způsobila škodu na zdraví nebo majetku spotřebitele?

      3)      Odkazem:
      –       na protokol z jednání [1025. schůze] Rady ministrů [ze dne 25. července 1985], jehož bod 2 je následující:
      ‚co se týče výkladu článku 3 a čl. 1[3], Rada a Komise mají souhlasně za to, že nic nebrání možnosti každého členského státu
         stanovit ve svých vnitrostátních právních předpisech pravidla týkající se odpovědnosti zprostředkovatelů, protože jejich odpovědnost
         není upravena ve směrnici. Shoda existuje rovněž ohledně skutečnosti, že podle směrnice členské státy mohou stanovit pravidla
         týkající se konečného vzájemného rozdělení odpovědnosti mezi několik odpovědných výrobců (viz článek 3) a zprostředkovatele‘,

      –       na článek 13 směrnice […],
      je kladena otázka, zda směrnice brání tomu, aby členský stát legálně upravil odpovědnost dodavatele za vadný výrobek za podmínky,
         že dodavatelem se jako v čl. [4] odst. 3 první větě dánského zákona [č. 371] rozumí osoba, která v rámci své obchodní činnosti
         uvádí výrobek do oběhu, aniž by se na ni nahlíželo jako na výrobce ve smyslu definice uvedené v článku 3 směrnice o odpovědnosti
         za vadné výrobky.

      4)      Brání směrnice […] tomu, aby členské státy přijaly právní předpis týkající se odpovědnosti za výrobky, podle něhož dodavatel,
         aniž by byl současně výrobcem nebo byl pokládán za výrobce podle článku 3 směrnice, nese:

      –       odpovědnost výrobce ve smyslu směrnice?
      –       odpovědnost za zavinění výrobce, zakotvenou v judikatuře, v oblasti odpovědnosti za škodu způsobenou výrobkem na zdraví nebo
         majetku spotřebitele?

      Dotčený právní předpis předpokládá, že:
      a)      dodavatelem se rozumí osoba, která v rámci své obchodní činnosti uvádí výrobek do oběhu, aniž by se na ni nahlíželo jako na
         výrobce (čl. [4] odst. 3 první věta zákona [č. 371]);

      b)      výrobce může nést odpovědnost, a že dodavatel tedy nenese odpovědností, jestliže tomu tak není (článek 10 zákona [č. 371]);

      c)      dodavatel má možnost se hojit na výrobci formou regresní náhrady (čl. 11 odst. 3 zákona [č. 371]).
      5)      Brání směrnice […] tomu, aby členský stát ponechal v platnosti pravidlo, nikoli ve formě právního předpisu, nýbrž vyplývající
         z judikatury, jež bylo zakotveno před přijetím směrnice, podle kterého dodavatel, aniž by byl sám výrobcem nebo byl pokládán
         za výrobce podle článku 3 směrnice, nese:

      –       odpovědnost výrobce ve smyslu směrnice?
      –       odpovědnost za zavinění výrobce, zakotvenou v judikatuře, v oblasti odpovědnosti za škodu způsobenou výrobkem na zdraví nebo
         majetku spotřebitele?

      Dotčené pravidlo vyplývající z judikatury předpokládá, že:
      a)      dodavatelem se rozumí osoba, která v rámci své obchodní činnosti uvádí výrobek do oběhu, aniž by se na ni nahlíželo jako na
         výrobce (čl. [4] odst. 3 první věta zákona [č. 371]);

      b)      výrobce může nést odpovědnost, a že dodavatel tedy nenese odpovědnost, jestliže tomu tak není (článek 10 zákona [č. 371]);

      c)      dodavatel má možnost se hojit na výrobci formou regresní náhrady (čl. 11 odst. 3 zákona [č. 371])“
       K předběžným otázkám
      18     Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda směrnice brání tomu, aby členský
         stát upravil odpovědnost dodavatele tak, že tento musí nést odpovědnost výrobce.

      19     V této souvislosti je třeba připomenout, že odpovědnost zavedená směrnicí, kterou podle jejího článku 1 nese výrobce, je odpovědností
         bez zavinění. Tak to výslovně uvádí bod 2 odůvodnění směrnice. Tak to rovněž vyplývá z výčtu důkazů obsaženého v článku 4
         uvedené směrnice, které musí předložit poškozená osoba, jakož i z případů vyloučení odpovědnosti výrobce obsažených v článku
         7.

      20     Předkládající soud se dotazuje, zda směrnice brání jednak vnitrostátnímu právnímu předpisu, na jehož základě je na dodavatele
         přenesena odpovědnost bez zavinění, kterou směrnice zavádí a přičítá výrobci, a jednak vnitrostátnímu právnímu předpisu, na
         jehož základě je na dodavatele přenesena odpovědnost výrobce za zavinění.

      21     Za účelem odpovědi na tyto otázky je třeba úvodem určit rozsah harmonizace provedené směrnicí.
       K rozsahu harmonizace provedené směrnicí
      22     V rozsudcích ze dne 25. dubna 2002, Komise v. Francie (C‑52/00, Recueil, s. I‑3827, bod 16), Komise v. Řecko (C‑154/00, Recueil,
         s. I‑3879, bod 12) a Gonzáles Sánchez (C‑183/00, Recueil, s. I‑3901, bod 25) Soudní dvůr rozhodl, že prostor pro uvážení,
         který mají členské státy při úpravě odpovědnosti za vadné výrobky, je v plném rozsahu vymezen samotnou směrnicí a musí být
         vyvozen z jejího znění, cíle a systematiky.

      23     Po přezkumu těchto kriterií Soudní dvůr dospěl k závěru, že směrnice harmonizuje v otázkách, které upravuje, právní a správní
         předpisy členských států v plném rozsahu (výše uvedené rozsudky Komise v. Francie, bod 24, a Komise v Řecko, bod 20).

      24     Poškozené osoby a dánská vláda v rámci řízení v projednávané věci uplatňují, že směrnice nezavádí úplnou harmonizaci odpovědnosti
         za vadné výrobky, ale pouze odpovědnost výrobce vadných výrobků. Na základě znění článků 1 a 3 směrnice tvrdí, že posledně
         uvedená neupravuje odpovědnost dodavatele a ponechává členským státům prostor pro uvážení ohledně definice okruhu odpovědných
         osob.

      25     Článek 1 směrnice stanoví odpovědnost za škodu způsobenou vadou výrobku a přičítá tuto odpovědnost výrobci dotčeného výrobku.
      26     Pojem „škoda“ je definován v článku 9, pojem „vada“ v článku 6 a pojem „výrobek“ v článku 2 směrnice. Pojem „výrobce“ je definován
         v článku 3 směrnice. Podle odstavce 1 posledně uvedeného ustanovení označuje výrobce výrobku. Odstavec 2 téhož ustanovení
         zahrnuje do pojmu „výrobce“ dovozce výrobku do Společenství. Podle čl. 3 odst. 3 směrnice, nelze‑li určit výrobce výrobku,
         považuje se za výrobce dodavatel, pokud v přiměřené lhůtě neuvědomí poškozenou osobu o totožnosti svého vlastního dodavatele.

      27     Důvody, pro něž se jevilo být vhodné vycházet z odpovědnosti výrobce, jsou uvedeny v čl. 1 písm. e) důvodové zprávy k návrhu
         směrnice [dokument KOM (76) 372 konečný (Úř. věst. C 241, s. 9)], na který se odvolává dánská vláda. Tuto důvodovou zprávu,
         jež odkazuje na články 1 a 2 uvedeného návrhu, které byly bez meritorní změny přijaty jako články 1 a 3 směrnice, lze shrnout
         následovně.

      28     I přes uznání, že možnost uplatnit odpovědnost dodavatele vadného výrobku za podmínek stanovených ve směrnici by zjednodušila
         právní postih zahájený poškozenou osobou, je podotknuto, že toto zjednodušení by bylo draze vykoupeno tím, že by všichni dodavatelé
         byli nuceni se pojistit proti takové odpovědnosti, což by vedlo ke značnému zvýšení cen výrobků. Mimoto by toto zjednodušení
         vedlo k nárůstu počtu žalob, jelikož dodavatel by se obrátil zase na svého vlastního dodavatele, a tak dále až po výrobce.
         Vzhledem k tomu, že ve velké většině případů se dodavatel omezuje na další prodej výrobku ve stavu, v němž jej koupil, a pouze
         výrobce má možnost působit na jeho kvalitu, považuje se za vhodné soustředit odpovědnost za vadné výrobky u výrobce.

      29     Z těchto úvah vyplývá, že po zvážení příslušných úloh jednotlivých hospodářských subjektů působících ve výrobním a obchodním
         řetězci bylo rozhodnuto přičíst ze zásady výrobci, a pouze v některých vymezených případech dovozci nebo dodavateli, odpovědnost
         za škody způsobené vadnými výrobky v právním režimu zavedeném směrnicí.

      30     V rozporu s rozborem poškozených osob a dánské vlády tak články 1 a 3 směrnice neupravují pouze odpovědnost výrobce za vadné
         výrobky, nýbrž určují, který z podnikatelů účastnících se výrobního a obchodního procesu je povinen převzít odpovědnost zavedenou
         směrnicí.

       K přenesení odpovědnosti bez zavinění výrobce podle směrnice na dodavatele
      31     V první části svých otázek se předkládající soud dotazuje, zda je třeba směrnici vykládat tak, že brání vnitrostátnímu právnímu
         pravidlu, podle kterého dodavatel nese bez omezení odpovědnost bez zavinění, kterou směrnice zavádí a přičítá výrobci.

      32     V tomto ohledu je namístě konstatovat, že okruh odpovědných osob, na které má poškozená osoba právo podat žalobu z titulu
         režimu odpovědnosti upraveného směrnicí je obsažen v jejích článcích 1 a 3 (viz body 29 a 30 tohoto rozsudku).

      33     Jelikož směrnice harmonizuje, jak bylo připomenuto v bodě 23 tohoto rozsudku, v plném rozsahu otázky, které upravuje, je třeba
         určení okruhu odpovědných osob provedené v jejich článcích 1 a 3 považovat za taxativní.

      34     Článek 3 odst. 3 směrnice stanoví odpovědnost dodavatele, pouze pokud nelze určit výrobce. Tím, že v článku 10 zákona č. 371
         upravil přímou odpovědnost dodavatele za vady výrobku ve vztahu k poškozeným osobám, dánský zákonodárce tedy rozšířil okruh
         odpovědných osob, na které má poškozená osoba právo podat žalobu z titulu režimu odpovědnosti uvedeného ve směrnici za meze
         jí stanovené.

      35     Dánská vláda uplatňuje, že vnitrostátní právní předpisy neukládají dodavateli samostatnou odpovědnost, jelikož dodavatel odpovídá
         přímo poškozeným osobám pouze tehdy, když výrobce, proti kterému se může hojit formou regresu, může nést odpovědnost. Situace
         dodavatele se tak podobá postavení ručitele ručícího společně a nerozdílně.

      36     Tato skutečnost není rozhodující. Kromě toho, že systém zavedený uvedenými vnitrostátními právními předpisy ukládá dodavateli
         povinnost, kterou zákonodárce Společenství považoval za neodůvodněnou (viz bod 28 tohoto rozsudku), vede k nárůstu počtu regresních
         postihů, jimž má přímá žaloba poškozené osoby proti výrobci za podmínek stanovených v článku 3 směrnice právě za cíl zabránit
         (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Francie, bod 40 a bod 28 tohoto rozsudku).

      37     Z toho vyplývá, že tuto směrnici je třeba vykládat tak, že brání vnitrostátnímu právnímu předpisu, podle kterého dodavatel
         nese bez omezení odpovědnost výrobce podle směrnice.

      38     Dánská vláda nicméně tvrdí, že článek 13 směrnice, podle kterého se tato směrnice nedotýká práv, která může poškozená osoba
         mít podle právních předpisů o smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti, může být právním základem pro rozšíření odpovědnosti
         podle směrnice přičitatelné výrobci na dodavatele.

      39     V tomto ohledu je třeba připomenout, že ve výše uvedených rozsudcích Komise v. Francie, bod 21, Komise v. Řecko, bod 17, a Gonzáles
         Sánchez, bod 30, Soudní dvůr po přezkumu znění, cíle a systematiky směrnice rozhodl, že její článek 13 nelze vykládat tak,
         že umožňuje členským státům zachovat jiný obecný režim odpovědnosti za vadné výrobky, než jaký stanoví uvedená směrnice.

      40     Dánská vláda požaduje opětovný přezkum této judikatury ve světle prohlášení týkajícího se článku 3 a čl. 1[3] v bodu 2 protokolu
         z jednání Rady ministrů ze dne 25. července 1985, podle kterého tyto články nebrání možnosti každého členského státu stanovit
         ve svých vnitrostátních právních předpisech pravidla upravující odpovědnost zprostředkovatelů.

      41     Za účelem obhajoby zachování vnitrostátního pravidla, jež bylo zakotveno judikaturou před vstupem směrnice v platnost a bylo
         pouze potvrzeno zákonem ji provádějícím, podle kterého dodavatel nese odpovědnost výrobce, se dánská vláda dovolává rovněž
         prohlášení obsaženého v bodu 16 uvedeného protokolu, v němž Rada vyjádřila „přání, aby se členské státy, jež v současné době
         používají příznivější předpisy o ochraně spotřebitele než pravidla vyplývající ze směrnice, neopíraly za účelem snížením úrovně
         ochrany o možnosti poskytované směrnicí“.

      42     V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že pokud prohlášení zapsané v protokolu z jednání Rady nenachází žádné vyjádření
         ve znění ustanovení sekundárního práva, nemůže být využito pro výklad uvedeného ustanovení (viz zejména rozsudky ze dne 26. února
         1991, Antonissen, C‑292/89, Recueil, s. I‑745, bod 18, a ze dne 8. června 2000, Epson Europe, C‑375/98, Recueil, s. I‑4243,
         bod 26).

      43     Zadruhé, obě prohlášení, na která odkazuje dánská vláda, nemohou v rozporu se zněním a systematikou textu odůvodnit změnu
         okruhu odpovědných osob vymezeného směrnicí. Nelze se jich zejména dovolávat za účelem umožnění členským státům přenést na
         dodavatele, nad rámec případů taxativně vymezených v čl. 3 odst. 3, odpovědnost zavedenou směrnicí a kterou směrnice přičítá
         výrobci.

      44     Co se týče argumentu dánské vlády, podle kterého tento výklad směrnice může v Dánsku způsobit snížení úrovně ochrany spotřebitele,
         je třeba poznamenat, že případné rozšíření směrnicí zavedené odpovědnosti na dodavatele je v pravomoci zákonodárce Společenství,
         jemuž přísluší, aby případně přikročil ke změně dotčených ustanovení.

      45     Za těchto podmínek je namístě odpovědět na první část otázek předkládajícího soudu, že směrnice musí být vykládána tak, že
         brání vnitrostátnímu právnímu pravidlu, podle kterého dodavatel nese, nad rámec případů taxativně vyjmenovaných v jejím čl.
         3 odst. 3, odpovědnost bez zavinění, kterou tato směrnice zavádí a přičítá výrobci.

       K přenesení odpovědnosti za zavinění výrobce na dodavatele
      46     Podstatou druhé části otázek předkládajícího soudu je, zda směrnice brání vnitrostátnímu právnímu pravidlu, podle kterého
         má dodavatel povinnost nést v plném rozsahu odpovědnost výrobce za zavinění v případě škody způsobené vadou výrobku.

      47     V tomto ohledu je třeba připomenout, že ve výše uvedených rozsudcích Komise v. Francie, bod 22, Komise v. Řecko, bod 18, a Gonzáles
         Sánchez, bod 31, Soudní dvůr rozhodl, že článek 13 směrnice musí být vykládán tak, že režim zavedený posledně uvedenou nevylučuje
         použití jiných režimů smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti potud, pokud jsou založeny na odlišných základech, jako je odpovědnost
         za skryté vady nebo zavinění.

      48     Za těchto podmínek je na druhou část otázek předkládajícího soudu třeba odpovědět tak, že směrnici je třeba vykládat tak,
         že nebrání vnitrostátnímu právnímu pravidlu, podle kterého má dodavatel povinnost nést v plném rozsahu odpovědnost výrobce
         za zavinění.

       K časovému omezení účinků rozsudku
      49     Za předpokladu, že by Soudní dvůr nepřijal výklad směrnice, který hájí, žádaly dánská vláda a poškozené osoby, aby Soudní
         dvůr omezil časové účinky svého rozsudku. Na podporu své žádosti se dovolávaly zejména závažných následků pro právní jistotu
         a finančních důsledků, které by mohl rozsudek způsobit pro poškozené osoby ve velkém počtu sporů týkajících se odpovědnosti
         za vadné výrobky vyřešených od vstupu směrnice v platnost.

      50     V souladu s ustálenou judikaturou výklad pravidla práva Společenství, který Soudní dvůr podává při výkonu své pravomoci, kterou
         mu přiznává článek 234 ES, v případě potřeby objasňuje a upřesňuje význam a dosah takového pravidla tak, jak musí být nebo
         jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy nabylo účinnosti. Z toho vyplývá, že takto vyložené pravidlo může a musí
         být použito soudcem i na právní vztahy vzniklé a vytvořené před rozsudkem rozhodujícím o žádosti o výklad, pokud jsou krom
         toho splněny podmínky umožňující předložit příslušným soudům spor týkající se použití uvedeného pravidla (viz zejména rozsudky
         ze dne 2. února 1988, Blaizot, 24/86, Recueil, s. 379, bod 27, a ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921,
         bod 141).

      51     V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr mohou jen výjimečné okolnosti přimět k tomu, aby na základě obecné zásady
         právní jistoty, která je vlastní právnímu řádu Společenství, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení,
         jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře. Aby bylo možné o takovém omezení rozhodnout,
         je nezbytné, aby byla splněna dvě podstatná kritéria, a to dobrá víra zúčastněných kruhů a riziko závažných obtíží (viz zejména
         rozsudky ze dne 28. září 1994, Vroege, C‑57/93, Recueil, s. I‑4541, bod 21, a ze dne 12. října 2000, Cooke, C‑372/98, Recueil,
         s. I‑8683, bod 42).

      52     Je namístě poznamenat, že v čl. 11 odst. 3 zákona č. 371 dánský zákonodárce použil mechanismu regresní žaloby, známého ve
         většině právních systémů, a stanovil, že dodavatel, který nahradil poškozené osobě škodu způsobenou vadným výrobkem vstupuje
         do jejích práv vůči výrobci. Je tedy namístě konstatovat, že dodavatel odpovědný vůči poškozené osobě může obecně získat náhradu
         škody od výrobce za podmínek zaručujících právní jistotu.

      53     Za těchto podmínek, aniž by bylo třeba zkoumat otázku, zda by dodavatel má či ne mohl, či nemohl disponovat možností žaloby proti dříve odškodněné poškozené osobě, i otázku dobré víry zúčastněných kruhů,
         není namístě vyhovět žádosti poškozených osob a dánské vlády, které nepředložily žádnou další skutečnost na podporu své argumentace,
         podle které by tento rozsudek za předpokladu časového neomezení svých účinků způsobil riziko závažných obtíží.

       K nákladům řízení
      54     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Směrnice Rady 85/374/ES ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se
            odpovědnosti za vadné výrobky musí být vykládána tak, že:
      –       brání vnitrostátnímu právnímu pravidlu, podle kterého dodavatel nese, nad rámec případů taxativně vyjmenovaných v jejím čl.
            3 odst. 3, odpovědnost bez zavinění, kterou tato směrnice zavádí a přičítá výrobci;
      –       nebrání vnitrostátnímu právnímu pravidlu, podle kterého má dodavatel povinnost nést v plném rozsahu odpovědnost výrobce za
            zavinění.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: dánština.