Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 15. prosince 2015.#Nicole Clarke a další v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Veřejná služba – Dočasní zaměstnanci – Zaměstnanci OHIM – Smlouva na dobu určitou s rozvazovací doložkou – Doložka, podle níž se smlouva ukončuje v případě, že zaměstnanec není zapsán na seznam úspěšných uchazečů výběrového řízení – Datum, kdy nabývá účinnosti rozvazovací doložka – Otevřená výběrová řízení OHIM/AD/01/13 a OHIM/AST/02/13.#Spojené věci F-101/14 až F-103/14.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 24. března 2011.#Kaimer GmbH & Co. Holding KG a další proti Evropské komisi.#Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Odvětví měděných spojovacích tvarovek a spojovacích tvarovek ze slitin mědi - Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES - Právo na obhajobu - Účast na protiprávním jednání - Délka trvání protiprávního jednání - Pokuty - Polehčující okolnosti - Proporcionalita - Rovné zacházení.#Věc T-379/06.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 24. března 2011 – Kaimer a další v. Komise
      (Věc T-379/06)
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Odvětví měděných spojovacích tvarovek a spojovacích tvarovek ze slitin mědi – Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES – Právo na obhajobu – Účast na protiprávním jednání – Délka trvání protiprávního jednání – Pokuty – Polehčující okolnosti – Proporcionalita – Rovné zacházení“
      1.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Přístup ke spisu – Rozsah – Nezpřístupnění dokumentu
            v neprospěch – Důsledky závisející na významu dokumentu s ohledem na důkazní břemeno Komise (viz body 30–32)
      2.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Důkaz – Stupeň přesnosti vyžadovaný od důkazů použitých Komisí (Art. 81, § 1, CE)
            (viz body 47–49)
      3.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Důkaz – Prohlášení obviněného podniku zpochybněné jinými podniky,
            které se účastnily téže kartelové dohody – Důkazní hodnota – Posouzení (čl. 81 odst. 1 ES) (viz bod 50)
      4.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise konstatující porušení – Důkazní břemeno Komise týkající se existence
            protiprávního jednání a délky jeho trvání – Rozsah důkazního břemene (čl. 81 odst. 1 ES) (viz bod 51)
      5.                     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Účast podniku na protisoutěžních iniciativách – Dostatečnost mlčky učiněného schválení
            bez veřejného distancování pro založení odpovědnosti podniku (čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 86–88)
      6.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Pasivní
            nebo následovnická role podniku – Kritéria posouzení (sdělení Komise 98/C 9/03) (viz body 98–99)
      Předmět věci

               Návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise C(2006) 4180 ze dne 20. září 2006 v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 dohody
                  o EHP (věc COMP/F-1/38.121 — Spojovací tvarovky), jakož i návrh na snížení částky pokuty uložené tímto rozhodnutím žalobkyním

            Výrok rozsudku

                  1)

                  	Článek 1 rozhodnutí Komise C(2006) 4180 ze dne 20. září 2006 v řízení podle článku 81 (ES) a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/F-1/38.121
                     — Spojovací tvarovky) se zrušuje v rozsahu, v němž se vztahuje na období od 30. července 1996 do 31. července 1997 kvůli účasti
                     společnosti Kaimer GmbH & Co. Holding KG a společnosti Sanha Kaimer GmbH & Co. KG a na období od 1. ledna 1998 do 14. července
                     1999 kvůli účasti společnosti Sanha Italia Srl.

                  2)

                  	Výše pokuty uložené společnosti Kaimer se stanoví na 7,15 milionů eur, z nichž 7,15 milionů eur zaplatí společně a nerozdílně
                     se společností Sanha Kaimer a 6,325 milionů eur se společností Sanha Italia.

                  3)

                  	Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                  4)

                  	Společnosti Kaimer, Sanha Kaimer a Sanha Italia ponesou vlastní náklady řízení a nahradí 50 % nákladů řízení vynaložených
                     Evropskou komisí.

                  5)

                  	Komise ponese 50 % vlastních nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. září 1995. # Irsko proti Komisi Evropských společenství. # Kontrola účtů EZOZF. # Věc C-49/94.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. listopadu 2005.#Komise Evropských společenství proti Rakouské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Články 28 ES až 30 ES - Volný pohyb zboží - Články 1 a 3 nařízení Rady (EHS) č. 881/92 - Články 1 a 6 nařízení Rady (EHS) č. 3118/93 - Přeprava - Sektorový zákaz provozu nákladních vozidel o hmotnosti vyšší než 7,5 tuny přepravujících určité zboží - Kvalita ovzduší - Ochrana zdraví a životního prostředí - Zásada proporcionality.#Věc C-320/03.

text:
      Věc C-320/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Rakouská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Články 28 ES až 30 ES – Volný pohyb zboží – Články 1 a 3 nařízení Rady (EHS) č. 881/92 – Články 1 a 6 nařízení Rady (EHS) č. 3118/93 – Přeprava – Sektorový zákaz provozu nákladních vozidel o hmotnosti vyšší než 7,5 tuny přepravujících určité zboží – Kvalita ovzduší – Ochrana zdraví a životního prostředí – Zásada proporcionality“
      Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 14. července 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. listopadu 2005
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem – Sektorový zákaz provozu nákladních vozidel o hmotnosti
            vyšší než 7,5 tuny přepravujících určité zboží – Nepřípustnost – Odůvodnění – Ochrana životního prostředí
      (Články 28 ES a 29 ES)
      Členský stát, který za účelem zajištění ochrany kvality vnějšího ovzduší v dotčené oblasti přijme nařízení, které nákladním
         vozidlům o hmotnosti vyšší než 7,5 tuny přepravujícím určité zboží zakazuje provoz na úseku silnice prvořadého významu, představující
         jednu ze základních pozemních komunikací mezi některými členskými státy, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článků
         28 ES a 29 ES.

      Takový zákaz narušuje volný pohyb zboží a zejména jeho volný tranzit, a musí být považován za opatření s účinkem rovnocenným
         množstevním omezením, které je neslučitelné s povinnostmi podle práva Společenství vyplývajícími z článků 28 ES a 29 ES, pokud
         není objektivně odůvodněno.

      Takové nařízení přitom nemůže být odůvodněno kategorickými požadavky spočívajícími v ochraně životního prostředí, jestliže
         není prokázáno, že sledovaného cíle nelze dosáhnout jinými způsoby, které omezují volný pohyb v menší míře.

      (viz body 66, 69, 71, 87, 89, 95 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      15. listopadu 2005(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Články 28 ES až 30 ES – Volný pohyb zboží – Články 1 a 3 nařízení Rady (EHS) č. 881/92 – Články 1 a 6 nařízení Rady (EHS) č. 3118/93 – Přeprava – Sektorový zákaz provozu nákladních vozidel o hmotnosti vyšší než 7,5 tuny přepravujících určité zboží – Kvalita ovzduší – Ochrana zdraví a životního prostředí – Zásada proporcionality“
      Ve věci C‑320/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 24. července 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená C. Schmidt, jakož i W. Wilsem a G. Braunem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      podporovaná:
      Spolkovou republikou Německo, zastoupenou W.-D. Plessingem a A. Tiemann, jako zmocněnci, ve spolupráci s T. Lübbigem, Rechtsanwalt,

      Italskou republikou, zastoupenou I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. De Bellisem, avvocato dello Stato, s adresou pro účely
         doručování v Lucemburku,

      Nizozemským královstvím, zastoupeným H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,

      vedlejšími účastníky,
      proti
      Rakouské republice, zastoupené E. Riedlem a H. Dossim, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas a K. Schiemann, předsedové senátů, R. Schintgen (zpravodaj),
         J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis a A. Borg Barthet, soudci,

      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. května 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. července 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Rakouská republika tím, že v návaznosti na
         přijetí nařízení zemského hejtmana spolkové země Tyrolsko ze dne 27. května 2003, kterým se omezuje přeprava na dálnici A 12
         v údolí Innu (sektorový zákaz provozu) [Verordnung des Landeshauptmanns von Tirol, mit der auf der A 12 Inntalautobahn verkehrsbeschränkende
         Maßnahmen erlassen werden (sektorales Fahrverbot)] (BGBl. II, 279/2003, dále jen „sporné nařízení“), zakázala nákladním vozidlům
         o hmotnosti vyšší než 7,5 tuny přepravujícím určité zboží provoz na úseku dálnice A 12 v údolí Innu (Rakousko), nesplnila
         povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1 a 3 nařízení Rady (EHS) č. 881/92 ze dne 26. března 1992 o přístupu na trh silniční
         přepravy zboží uvnitř Společenství na území nebo z území členského státu nebo procházející územím jednoho nebo více členských
         států (Úř. věst. L 95, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 370), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 484/2002 ze
         dne 1. března 2002 (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 07/06, s. 90, dále jen „nařízení č. 881/92“), z článků 1 a 6 nařízení
         Rady (EHS) č. 3118/93 ze dne 25. října 1993, kterým se stanoví podmínky, za nichž může dopravce nerezident provozovat vnitrostátní
         silniční přepravu zboží uvnitř členského státu (Úř. věst. L 279, s. 1; Zvl. vyd. 07/02, s. 103), ve znění nařízení č. 484/2002
         (dále jen „nařízení č. 3118/93“), jakož i z článků 28 ES až 30 ES.

       Právní a skutkový rámec
       Právní úprava Společenství týkající se vnitřního trhu silniční přepravy
      2       Nařízení č. 881/92 a č. 3118/93 upravují silniční přepravu zboží na území Společenství.
      3       Nařízení č. 881/92, které se v souladu se svým čl. 1 odst. 1 vztahuje v mezinárodní silniční přepravě zboží pro cizí potřebu
         na jízdy provedené na území Společenství, ve svém článku 3 stanoví, že členské státy vydají povolení Společenství každému
         provozovateli silniční přepravy zboží, který je usazen na jejich území a je oprávněn k provozování mezinárodní silniční přepravy
         zboží.

      4       Mimoto podle čl. 1 odst. 1 nařízení č. 3118/93:
      „Každý provozovatel silniční přepravy zboží pro cizí potřebu, který je držitelem povolení Společenství podle nařízení (EHS)
         č. 881/92 a jehož řidič, který je státním příslušníkem třetí země, má osvědčení řidiče v souladu s podmínkami stanovenými
         v uvedeném nařízení, je oprávněn za podmínek stanovených v tomto nařízení provozovat dočasně vnitrostátní silniční přepravu
         zboží pro cizí potřebu (dále jen ,kabotáž‘) v jiném členském státě (dále jen ,hostitelský členský stát‘), aniž by tam měl
         sídlo nebo byl jinak usazen.“

      5       Podle článku 6 nařízení č. 3118/93 podléhá provádění kabotáže, nejsou-li použity právní předpisy Společenství, právním a správním
         předpisům hostitelského členského státu pro oblasti uvedené v odstavci 1 uvedeného článku a tyto předpisy se v případě dopravců
         nerezidentů používají za stejných podmínek jako v případě státních příslušníků členských států, aby bylo zabráněno jakékoli
         otevřené nebo skryté diskriminaci na základě státní příslušnosti nebo místa usazení.

       Směrnice Společenství týkající se ochrany kvality vnějšího ovzduší
      6       Právní úprava Společenství týkající se ochrany kvality vnějšího ovzduší spočívá zejména ve směrnici Rady 96/62/ES ze dne 27.
         září 1996 o posuzování a řízení kvality vnějšího ovzduší (Úř. věst. L 296, s. 55; Zvl. vyd. 15/03, s. 95) a ve směrnici Rady
         1999/30/ES ze dne 22. dubna 1999 o mezních hodnotách pro oxid siřičitý, oxid dusičitý a oxidy dusíku, částice a olovo ve vnějším
         ovzduší (Úř. věst. L 163, s. 41; Zvl. vyd. 15/04, s. 164), ve znění rozhodnutí Komise 2001/744/ES ze dne 17. října 2001 (Úř. věst.
         L 278, s. 35; Zvl. vyd. 15/06, s. 274; dále jen „směrnice 1999/30“).

      7       V souladu s jejím článkem 1 je obecným účelem směrnice 96/62 vymezit základní zásady společné strategie s cílem:
      –       definovat a stanovit cíle pro kvalitu vnějšího ovzduší ve Společenství, jejichž smyslem je zabraňovat a předcházet škodlivým
         účinkům na lidské zdraví a životní prostředí jako celek nebo tyto účinky snižovat,

      –       posuzovat kvalitu vnějšího ovzduší v členských státech na základě společných metod a kritérií,
      –       získávat odpovídající informace o kvalitě vnějšího ovzduší a zajišťovat přístupnost informací veřejnosti, mimo jiné prostřednictvím
         výstražných prahových hodnot,

      –       udržovat kvalitu vnějšího ovzduší tam, kde je dobrá, a v ostatních případech ji zlepšovat.
      8       Článek 4 směrnice 96/62 stanoví, že Rada Evropské unie na návrh Komise stanoví mezní hodnoty pro znečišťující látky vyjmenované
         v příloze I této směrnice.

      9       Článek 7 směrnice 96/62 stanoví:
      „Zlepšování kvality vnějšího ovzduší
      Obecné požadavky
      1. Členské státy učiní nezbytná opaření k zajištění dodržování mezních hodnot.
      […]
      3. Členské státy vypracují akční plány, v nichž uvedou krátkodobá opatření, která mají být přijata v případě rizika překročení
         mezních hodnot nebo výstražných prahových hodnot s cílem snížení tohoto rizika a zkrácení doby trvání takové situace. V některých
         případech mohou uvedené plány stanovit opatření na kontrolu a v nezbytném případě i na pozastavení činností, které přispívají
         k překračování mezních hodnot, včetně provozu motorových vozidel.“

      10     Článek 8 odst. 3 směrnice 96/62 mimoto stanoví:
      „Pro oblasti a aglomerace uvedené v odstavci 1 [tj. ty, v nichž hodnoty jedné nebo několika znečišťujících látek překračují
         součet mezní hodnoty a meze tolerance] přijmou členské státy opatření k zajištění vypracování nebo uplatňování plánu či programu,
         na jehož základě bude ve stanovené lhůtě dosaženo mezní hodnoty.

      Uvedený plán nebo program musí být zpřístupněn veřejnosti a musí obsahovat přinejmenším informace vyjmenované v příloze IV.“
      11     Mezní hodnoty pro oxid dusičitý (NO2) jsou stanoveny ve směrnici 1999/30.

      12     Podle článku 4 směrnice 1999/30:
      „Oxid dusičitý a oxidy dusíku
      1. Členské státy učiní nezbytná opatření k zajištění toho, aby koncentrace oxidu dusičitého a popřípadě oxidů dusíku ve vnějším
         ovzduší posuzované podle článku 7 nepřekračovaly mezní hodnoty přílohy II oddílu I ode dne v ní uvedeného.

      Meze tolerance stanovené v příloze II oddílu I se uplatní podle článku 8 směrnice 96/62/ES.
      2. Výstražná prahová hodnota pro koncentrace oxidu dusičitého ve vnějším ovzduší je stanovena v příloze II oddílu II.“
      13     Z přílohy II oddílu I směrnice 1999/30 vyplývá, že pokud jde o oxid dusičitý:
      –       hodinová mezní hodnota je stanovena na 200 µg/m3, „která nesmí být překročena častěji než 18x v kalendářním roce“, zvýšená o klesající procentní hodnotu až do 1. ledna 2010;

      –       roční mezní hodnota je stanovena na 40µg/m3, rovněž zvýšená o tutéž klesající procentní hodnotu až do 1. ledna 2010, je pro rok 2002 stanovena na 56 µg/m3.

      14     Uvedený oddíl I rovněž stanoví, že výše uvedené mezní hodnoty musí být dodržovány od 1. ledna 2010.
      15     Podle čtvrtého bodu odůvodnění směrnice 1999/30 se u mezních hodnot stanovených v této směrnici jedná o minimální požadavky
         a podle článku 176 ES mohou členské státy zachovat nebo zavést přísnější ochranná opatření a zejména stanovit přísnější mezní
         hodnoty.

       Vnitrostátní právo a skutkový základ sporu
      16     Směrnice 96/62 a 1999/30 byly do rakouského práva provedeny změnou zákona o ochraně ovzduší před emisemi (Immissionsschutzgesetz‑Luft,
         BGBl. I, 115/1997, dále jen „IG‑L“).

      17     Článek 10 IG-L upravuje zveřejňování seznamu opatření, která mají být přijata v případě překročení mezní hodnoty. Článek 11
         tohoto zákona stanoví zásady, které je v tomto případě třeba dodržovat, jako je zásada „znečišťovatel platí“ a zásada proporcionality.
         Článek 14 téhož zákona obsahuje ustanovení, která jsou zvláště použitelná pro odvětví dopravy.

      18     Dne 1. října 2002, poté co bylo zjištěno překročení mezní hodnoty pro oxid dusičitý, jak je vymezena v příloze II oddílu I směrnice
         1999/30, orgány spolkové země Tyrolsko zavedly dočasný zákaz nočního provozu těžkých nákladních vozidel na úseku dálnice A 12
         v údolí Innu.

      19     V průběhu roku 2002 byla na tomto úseku dálnice v místě měření Vomp/Raststätte opět překročena roční mezní hodnota stanovená
         v uvedené příloze II na 56 μg/m3, přičemž roční zaznamenaný průměr byl 61 μg/m3.

      20     Dočasný zákaz nočního provozu byl tehdy prodloužen a poté od 1. června 2003 nahrazen trvalým zákazem nočního provozu postihujícím
         přepravu zboží těžkými nákladními vozidly o hmotnosti vyšší než 7,5 tuny, platným během celého roku.

      21     Dne 27. května 2003 přijal zemský hejtman spolkové země Tyrolsko na základě IG‑L sporné nařízení, zakazující od 1. srpna 2003
         na dobu neurčitou provoz některých těžkých nákladních vozidel přepravujících určité zboží na dotčeném úseku dálnice A 12.

      22     Cílem sporného nařízení je podle jeho článku 1 snížení emisí spojených s lidskou činností, čímž má přispívat ke zlepšení kvality
         ovzduší za účelem zajištění trvalé ochrany lidského zdraví a zdraví živočichů a rostlin.

      23     Článek 2 sporného nařízení vymezuje tzv. „ochranné pásmo“ spočívající v úseku dálnice A 12 v délce 46 km mezi obcemi Kundl
         a Ampass.

      24     Na uvedeném úseku je podle článku 3 téhož nařízení zakázáno používat těžká nákladní vozidla nebo návěsy o celkové hmotnosti
         vyšší než 7,5 tuny a těžká nákladní vozidla s přívěsy o celkové hmotnosti vyšší než 7,5 tuny přepravující následující kategorie
         zboží: veškeré typy odpadu uvedeného v Evropském katalogu odpadů [uvedeném v rozhodnutí Komise 2000/532/ES ze dne 3. května
         2000, kterým se nahrazuje rozhodnutí 94/3/ES, kterým se stanoví seznam odpadů podle čl. 1 písm. a) směrnice Rady 75/442/EHS
         o odpadech, a rozhodnutí Rady 94/904/ES, kterým se stanoví seznam nebezpečných odpadů ve smyslu čl. 1 odst. 4 směrnice Rady
         91/689/EHS o nebezpečných odpadech (Úř. věst. L 226, s. 3; Zvl. vyd. 15/05, s. 151), ve znění rozhodnutí Rady 2001/573/ES
         ze dne 23. července 2001, kterým se mění rozhodnutí Komise 2000/532/ES, pokud jde o seznam odpadů (Úř. věst. L 203, s. 18;
         Zvl. vyd. 15/06, s. 165)], obiloviny, dřevo a korek, železné a neželezné rudy, kamení, zeminu, štěrk, motorová vozidla a přívěsy
         a stavební ocel. Zákaz měl být prováděn ihned od 1. srpna 2003, aniž by byly vyžadovány další kroky ze strany příslušných
         orgánů.

      25     Článek 4 sporného nařízení stanoví výjimku ze zákazu stanoveného uvedeným článkem 3 pro těžká vozidla přepravující zboží z města
         Innsbruck nebo z okresů Kufstein, Schwaz nebo Innsbruck‑Land nebo do tohoto města a okresů. Mimoto samotný IG‑L stanoví další
         výjimky: vylučuje ze zákazu provozu některé kategorie vozidel, mezi nimiž jsou uvedena vozidla na údržbu silnic a sběr odpadu,
         jakož i vozidla používaná v zemědělství a lesnictví. Krom toho, pokud jde o ostatní vozidla používaná ve veřejném zájmu nebo
         pro důležité soukromé účely, lze požádat o individuální výjimky.

       Postup před zahájením soudního řízení
      26     Po první výměně dopisů s Rakouskou republikou Komise dne 25. června 2003 zaslala tomuto členskému státu výzvu dopisem a vyzvala
         ho k odpovědi ve lhůtě jednoho týdne. Rakouská vláda odpověděla dopisem ze dne 3. července 2003.

      27     Dne 9. července 2003 Komise zaslala Rakouské republice na základě článku 226 ES odůvodněné stanovisko, ve kterém pro její
         odpověď stanovila opět lhůtu jednoho týdne. Tento členský stát odpověděl na odůvodněné stanovisko dopisem ze dne 18. července
         2003.

      28     Komise se rozhodla, majíc za to, že vysvětlení Rakouské republiky v odpověď na uvedené odůvodněné stanovisko nebylo uspokojující,
         podat projednávanou žalobu.

       Odklad provádění sektorového zákazu provozu
      29     Usnesením ze dne 30. července 2003, Komise v. Rakousko (C‑320/03 R, Recueil, s. I‑7929), předseda Soudního dvora rozhodl v rámci
         zajišťovacích opatření, aby Rakouská republika odložila provádění zákazu provozu obsaženého ve sporném nařízení až do vydání
         usnesení o ukončení řízení o předběžném opatření.

      30     Usnesením ze dne 2. října 2003, Komise v. Rakousko (C‑320/03 R, Recueil, s. I‑11665), byl odklad provádění uvedeného zákazu
         provozu prodloužen do 30. dubna 2004 a usnesením ze dne 27. dubna 2004 (C‑320/03 R, Recueil, s. I‑3593) bylo toto prodloužení
         zachováno až do rozhodnutí Soudního dvora ve věci samé, týkajícího se této žaloby.

       K přípustnosti žaloby
      31     Rakouská republika napadá přípustnost žaloby z důvodu mimořádně krátkých lhůt, které jí byly stanoveny během postupu před
         zahájením soudního řízení na přípravu jejích odpovědí na výzvu dopisem a na odůvodněné stanovisko, jež jí byly zaslány Komisí.
         Domnívá se, že byla porušena práva obhajoby, jakož i právo na spravedlivé řízení, a zpochybňuje, že služby Komise během tohoto
         stadia řízení vážně prozkoumaly vyjádření rakouských orgánů.

      32     Rakouská republika dodává, že Komise měla použít postup stanovený v nařízení Rady (ES) č. 2679/98 ze dne 7. prosince 1998
         o fungování vnitřního trhu ve vztahu k volnému pohybu zboží mezi členskými státy (Úř. věst. L 337, s. 8; Zvl. vyd. 01/03,
         s. 35).

      33     V tomto ohledu je nutno uvést, že velmi krátké lhůty, které Komise stanovila Rakouské republice pro odpověď na výzvu dopisem
         a pro vyhovění odůvodněnému stanovisku byly vynuceny datem nabytí účinnosti sporného nařízení, stanoveným samotnými rakouskými
         orgány. Krom toho je nesporné, že tyto orgány znaly stanovisko Komise před zahájením postupu před zahájením soudního řízení
         a dokonce i před přijetím sporného nařízení, jelikož, jak vyplývá ze spisu, tento orgán, kterému byla podána stížnost, požádal
         dopisem ze dne 6. května 2003 rakouské orgány, aby mu poskytly informace o textu, který byl připravován.

      34     Za těchto podmínek nelze vytýkat Komisi, která na základě článku 211 ES dbá na dodržování povinností členských států vyplývajících
         pro ně z práva Společenství, že stanovila lhůty s ohledem na okolnosti, které charakterizují dotčenou situaci, a zejména na
         naléhavost (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 2. února 1988, Komise v. Belgie, C‑293/85, Recueil, s. 305, bod 14; ze dne
         28. října 1999, Komise v. Rakousko, C‑328/96, Recueil, s. I‑7479, body 34 a 51, jakož i ze dne 13. prosince 2001, Komise v. Francie,
         C‑1/00, Recueil, s. I‑9989, body 64 a 65).

      35     Pokud jde o postup stanovený v nařízení č. 2679/98, který směřuje k co nejrychlejšímu odstranění takových překážek volnému
         pohybu zboží mezi členskými státy, jako jsou překážky vymezené v článku 1 tohoto nařízení, je nutno uvést, jak poznamenal
         generální advokát v bodě 35 svého stanoviska, že provedení takového postupu nikterak nepředstavuje předběžnou podmínku, která
         má být splněna Komisí před zahájením postupu před zahájením soudního řízení na základě článku 226 ES, a že uvedené nařízení
         nemůže žádným způsobem omezit pravomoci, které tento orgán má na základě posledně uvedeného ustanovení (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 2. června 2005, Komise v. Řecko, C‑394/02, Sb. rozh. s. I‑4713, body 27 a 28, jakož i uvedená judikatura).

      36     V důsledku toho je namístě prohlásit projednávanou žalobu za přípustnou.
       K věci samé
       Argumentace Komise a členských států, které se účastní řízení jako vedlejší účastníci
      37     Podle Komise je sporné nařízení v rozporu s ustanoveními práva Společenství v oblasti volného pohybu dopravních služeb, obsaženými
         v nařízení č. 881/92, jakož i v nařízení č. 3118/93, a narušuje volný pohyb zboží zaručený články 28 ES až 30 ES.

      38     Zákaz stanovený sporným nařízením se podle ní de facto dotýká převážně mezinárodního tranzitu zboží. Tranzitní přeprava, postižená takovým zákazem, je totiž z více než 80 % uskutečňována
         nerakouskými podniky, zatímco přeprava, na kterou se tento zákaz nevztahuje, je uskutečňována z více než 80 % rakouskými podniky.
         Uvedené nařízení proto zavádí přinejmenším nepřímou diskriminaci, což je neslučitelné s nařízením č. 881/92 a s nařízením
         č. 3118/93, jakož i s články 28 ES až 30 ES.

      39     Takový zákaz, který je tak použitelný rozdílným způsobem, nemůže být odůvodněn ochranou životního prostředí. Ačkoli je pravda,
         že Rakouská republika usiluje o odůvodnění sporného nařízení veřejným zdravím a ochranou životního prostředí, je podle Komise
         a členských států, které se účastní řízení jako vedlejší účastníci, zjevné, že převažujícím je posledně uvedený cíl. Odůvodnění
         ochranou veřejného zdraví na základě článku 30 ES je přitom možné pouze tehdy, pokud dotčené zboží představuje přímou a prokazatelnou
         hrozbu pro lidské zdraví. Tak tomu v projednávaném případě zjevně není.

      40     V případě, že by měl Soudní dvůr za to, že sporné nařízení, přestože je rozdílně použitelné, může být právoplatně odůvodněno
         ochranou životního prostředí, Komise podpůrně tvrdí, že toto nařízení nemůže být odůvodněno na základě směrnic 96/62 a 1999/30.
         Jednak totiž nemůže být základem neomezeného sektorového zákazu provozu čl. 7 odst. 3 směrnice 96/62, který se týká pouze
         naléhavých a přechodných opatření. Krom toho, pokud byla mezní hodnota oxidu dusičitého stanovená v čl. 8 odst. 3 této posledně
         uvedené směrnice, zvýšená o mez tolerance, v roce 2002 zjevně překročena, seznam opatření obsažený v článku 10 IG‑L neobsahuje
         údaje vyžadované uvedeným čl. 8 odst. 3 a přílohou IV směrnice 96/62.

      41     Členské státy, které se účastní řízení jako vedlejší účastníci, rovněž pochybují o metodě měření stupně znečištění v Rakousku
         a o metodě , na jejímž základě byl dosažen závěr, že emise oxidu dusičitého musí být přičítány zejména určité kategorii těžkých
         vozidel. Zvláště německá vláda uplatňuje, že podle přílohy II oddílu I směrnice 1999/30 bude roční mezní hodnota na ochranu
         lidského zdraví závazná až od 1. ledna 2010. Do tohoto data překročení mezních hodnot stanovených pro jednotlivé roky neodůvodňuje
         přijetí okamžitých opatření členskými státy. Je povoleno učinit tak pouze tehdy, pokud byla překročena „výstražná prahová
         hodnota“ stanovená v čl. 2 bodě 6 a v příloze II oddílu II uvedené směrnice, což Rakouská republika netvrdila, ba ani nezmínila.
         Krom toho nebylo podle německé a italské vlády překročení mezní hodnoty oxidu dusičitého, o které se sporné nařízení opírá,
         zjištěno v souladu s požadavky vyplývajícími z příloh V a VI směrnice 1999/30. Německá vláda rovněž uplatňuje několik metodologických
         nedostatků, kterými se vyznačují odběry vzorků provedené rakouskými orgány. Krom toho tato vláda poukazuje na to, že používání
         dlouhých náhradních tras by vedlo k většímu znečištění ovzduší a pouze by problém přemístilo.

      42     V každém případě není sporné nařízení v souladu se zásadou proporcionality.
      43     V tomto ohledu Komise konstatuje, že podle tyrolských statistických údajů využívalo v roce 2002 dálnici A12 mezi obcemi Wörgl
         (která leží blízko německé hranice) a Hall (nacházející se 10 km od Innsbrucku) denně v průměru 5 200 těžkých nákladních vozidel.
         Sporné nařízení přitom znamená zákaz veškeré mezinárodní tranzitní přepravy zboží, uvedeného v tomto nařízení, těžkými nákladními
         vozidly, přičemž jiné možné silniční trasy znamenají pro dotčené hospodářské subjekty nemalou objížďku.

      44     Krom toho podle Komise a členských států, které se účastní řízení jako vedlejší účastníci, nepředstavuje železnice v krátkodobém
         horizontu realistické náhradní řešení pro dotčené silniční přepravce z důvodu omezené kapacity brennerského železničního tahu
         a s ohledem na technická omezení, zpoždění a nedostatek spolehlivosti tohoto způsobu přepravy, a to bez ohledu na způsob železniční
         přepravy, který by připadal v úvahu jako náhrada silniční přepravy zboží, na něž se vztahuje sporné nařízení.

      45     Komise se dovolává rovněž značných hospodářských důsledků vyplývajících z provedení zákazu stanoveného sporným nařízením nejen
         pro odvětví dopravy, ale rovněž pro výrobce dotčeného zboží, kteří ponesou zvýšené přepravní náklady, přičemž německé a italské
         podniky budou takovým zákazem dotčeny jako první. Komise a členské státy, které se účastní řízení jako vedlejší účastníci,
         uvádí, že ohroženy jsou malé a střední podniky, z nichž se mnohé specializují na přepravu některého z uvedeného zboží.

      46     Komise, podporovaná členskými státy, které se účastní řízení jako vedlejší účastníci, uvádí různá opatření, která podle těchto
         účastníků řízení mohou narušit volný pohyb zboží a volný pohyb dopravních služeb v menší míře, přičemž jsou zároveň vhodná
         pro dosažení cíle sporného nařízení, a sice:

      –       možnost zavedení postupného zákazu provozu těžkých nákladních vozidel jednotlivých tříd EURO;
      –       systém ekobodů, stanovený v Protokolu č. 9 o silniční, železniční a kombinované dopravě v Rakousku (dále jen „protokol č. 9“)
         k Aktu o podmínkách přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království a o úpravách smluv, na nichž je
         založena Evropská unie (Úř. věst. 1994, C 241, s. 21, a Úř. věst. 1995, L 1, s. 1), s tím, že tento protokol již výrazně přispěl
         ke sladění provozu těžkých nákladních vozidel s požadavky na ochranu životního prostředí;

      –       omezení provozu těžkých nákladních vozidel v době dopravní špičky;
      –       noční zákaz provozu těchto vozidel;
      –       zavedení systému mýtného v závislosti na hodnotě znečišťujících látek, nebo
      –       zavedení omezení rychlosti.
      47     Tato různá opatření, která by byla více v souladu se zásadou odvracení ohrožení životního prostředí u zdroje a se zásadou
         „znečišťovatel platí“, by zahrnula rovněž místní dopravu a snížila by znečištění způsobené vozidly, kterých se sporné nařízení
         netýká. V každém případě je předčasné přijetí tohoto nařízení, aniž by byly vyhodnoceny účinky zákazu nočního provozu na koncentraci
         oxidu dusičitého, který byl zaveden několik měsíců před přijetím uvedeného nařízení.

      48     Německá vláda krom toho uplatňuje, že volba zboží je svévolná a nespravedlivá. Podle nizozemské vlády se sporné nařízení týká
         pouze jednoho z řady zdrojů znečištění v dotčené oblasti a omezuje i používání těžkých nákladních vozidel třídy EURO-3, která
         jsou poměrně čistá. Italská vláda zase tvrdí, že nařízení rovněž porušuje právo na tranzit, přiznané právem Společenství vozidlům,
         jimž byly přiděleny ekobody.

      49     Konečně německá vláda tvrdí, že před zavedením tak rázného opatření, jako je sektorový zákaz provozu, ukládal článek 10 ES
         Rakouské republice konzultovat v dostatečném předstihu dotčené členské státy a Komisi. Podle Komise mělo být takové opatření,
         pokud vůbec, zaváděno postupně, aby dotčeným odvětvím umožnilo připravit se na změnu okolností vyplývající z jeho uplatnění.

       Argumentace Rakouské republiky
      50     Rakouská republika tvrdí, že sporné nařízení je v souladu s právem Společenství. Bylo přijato za dodržení ustanovení směrnic
         o ochraně kvality vnějšího ovzduší a zvláště článků 7 a 8 směrnice 96/62, provedených do rakouského právního řádu.

      51     Tato posledně uvedená směrnice, ve spojení se směrnicí 1999/30, ukládá v případě překročení roční mezní hodnoty oxidu dusičitého
         dotčenému členskému státu povinnost konat. Přitom Komise nezpochybňuje, že v roce 2002 v místě měření Vomp/Raststätte překročila
         mezní hodnota, zvýšená o mez tolerance, 56 μg/m3 a že v roce 2003 byla tato mezní hodnota výrazně překročena, neboť koncentrace oxidu dusičitého ve vnějším ovzduší dosáhla
         68 μg/m3. Sporné nařízení bylo přijato v tomto kontextu.

      52     Rakouská republika uznává, že protokol č. 9, zavádějící systém ekobodů, výslovně stanoví výjimky ze sekundárního práva Společenství.
         Tyto výjimky jsou podle ní nicméně vyjmenovány taxativně a nezahrnují směrnice 96/62 a 1999/30.

      53     Vědecké studie jasně dokázaly, že emise oxidu dusičitého z provozu těžkých vozidel jsou významným zdrojem znečištění ovzduší
         v oblasti pokryté sporným nařízením. Je zjevné, že bylo nezbytné omezit množství přepravy uskutečňované těmito vozidly. Za
         tímto účelem rakouské orgány vybraly zboží, jehož přeprava po železnici je z technického i hospodářského hlediska účinným
         náhradním řešením. Rakouská republika se v tomto ohledu opírá o dokumenty různých státních i soukromých, vnitrostátních i zahraničních
         železničních společností, ze kterých podle ní vyplývá, že existuje dostatečná kapacita pro vypořádání se se zvýšenou poptávkou
         vyplývající z přijetí uvedeného nařízení. Existují rovněž náhradní silniční trasy. Téměř polovina silniční přepravy těžkými
         nákladními vozidly tranzitující brennerským koridorem má totiž k dispozici náhradní trasu kratší nebo přinejmenším rovnocennou
         trase přes Brenner.

      54     S ohledem na tato náhradní řešení je zcela nepodložené znepokojení Komise, které spočívá na předpokladu, že veškerá tranzitní
         doprava zahraničních těžkých nákladních vozidel bude muset být přesměrována buď přes Švýcarsko, nebo trasou přes Tauern v Rakousku.

      55     Rakouská republika rovněž zpochybňuje argumenty vycházející z hospodářských důsledků sporného nařízení v odvětví dopravy.
         To se vyznačuje strukturální nadměrnou kapacitou a mimořádně nízkými ziskovými maržemi. Skutečnost, že uvedené nařízení může
         vyhrotit tyto problémy, nemůže představovat důvod pro to, aby bylo považováno za protiprávní.

      56     Pokud jde o údajně diskriminační povahu sporného nařízení, Rakouská republika uplatňuje, že zákaz provozu se týká rovněž vnitrostátní
         přepravy a že volba zboží uvedeného v nařízení byla uskutečněna v závislosti na možnosti převést snadno jeho přepravu na železnici.

      57     Rakouská republika dodává, že okolnost, že přeprava, jejíž místo původu nebo určení leží v dotčené oblasti, je vyloučena ze
         zákazu, nemůže prokázat existenci diskriminace nerakouských přepravců. Výjimka pro místní dopravu je totiž inherentní prováděnému
         systému, jelikož převedení tohoto typu dopravy na železnici, ke kterému by již z povahy věci docházelo uvnitř této oblasti,
         by vedlo k delším trasám do železničních terminálů, což by mělo účinky odporující cíli sledovanému sporným nařízením.

      58     V každém případě, i kdyby Soudní dvůr rozhodl, že sporné nařízení je nepřímo diskriminační, je zákaz provozu odůvodněn ochranou
         jak lidského zdraví, tak životního prostředí. Rakouská republika v tomto ohledu uplatňuje, že mezní hodnoty uvedené ve směrnicích
         96/62 a 1999/30 byly stanoveny na základě vědeckých kritérií na úrovni, o které se předpokládá, že je nezbytná pro trvalou
         ochranu lidského zdraví a ochranu ekosystémů a rostlinstva. Není tudíž nutné, aby muselo být prokazováno, že každé překročení
         uvedených hodnot ohrožuje veřejné zdraví nebo životní prostředí jako celek.

      59     Krom toho zákaz stanovený ve sporném nařízení je pro dosažení stanoveného cíle odpovídající, nezbytný a přiměřený. Komise
         přinejmenším do předložení repliky nezpochybnila odpovídající povahu tohoto opatření, ani jeho nezbytnost s ohledem na překročení
         ročních mezních hodnot. Rakouská republika naopak zpochybňuje vhodnost náhradních řešení navržených Komisí a členskými státy,
         které se účastní řízení jako vedlejší účastníci. Zákaz vozidel některých tříd EURO je podle ní buď nedostatečný (pokud jde
         o třídy 0 a 1), nebo nepřiměřený (pokud jde o třídy 0, 1 a 2). Tento posledně uvedený zákaz by se týkal 50 % přepravy těžkými
         nákladními vozidly a nebral by v úvahu její převoditelnost na železnici. Rakouská vláda krom toho zdůrazňuje, že mezní hodnoty
         byly překročeny i vzdor používání systému ekobodů a že při přípravě uvedeného nařízení byl noční zákaz provozu těžkých nákladních
         vozidel vzat v úvahu.

      60     Mimoto sektorový zákaz provozu těžkých nákladních vozidel není ojedinělým opatřením vzhledem k tomu, že byly podniknuty jiné
         akce strukturální povahy, jako je rozšíření železniční infrastruktury, jakož i zlepšení místní i regionální veřejné hromadné
         dopravy.

      61     Konečně, Rakouská republika pokládá argumentaci Komise uplatňovanou na podporu žalobního důvodu vycházejícího z porušení nařízení
         č. 881/92 a č. 3118/93 za nejasnou a příliš stručnou. Konkrétněji, Komise nevysvětluje důvod porušení těchto nařízení, takže
         nejsou splněny podmínky stanovené v čl. 38 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora.

       Závěry Soudního dvora
      62     Žaloba Komise obecně směřuje k tomu, aby Soudní dvůr určil, že sporné nařízení tím, že zakázalo nákladním vozidlům o hmotnosti
         vyšší než 7,5 tuny přepravujícím určité zboží provoz na úseku dálnice A 12 v údolí Innu, zavedlo překážku neslučitelnou s volným
         pohybem zboží zaručeným Smlouvou o ES a porušilo nařízení č. 881/92 a č. 3118/93. Je proto třeba postupně přezkoumat tyto
         dva žalobní důvody.

      Pokud jde o tvrzené porušení pravidel Smlouvy týkajících se volného pohybu zboží
      –       K existenci překážky volného pohybu zboží
      63     V tomto ohledu je třeba rovnou poukázat na to, že volný pohyb zboží je jednou ze základních zásad Smlouvy (rozsudek ze dne
         9. prosince 1997, Komise v. Francie, C‑265/95, Recueil, s. I‑6959, bod 24).

      64     Článek 3, zařazený v první části Smlouvy nazvané „Zásady“, tak ve svém odst. 1 písm. c) stanoví, že pro účely vymezené v článku 2
         této smlouvy činnosti Společenství zahrnují vnitřní trh, který se vyznačuje odstraněním překážek zejména volného pohybu zboží.
         Stejně tak článek 14 ES stanoví ve svém odstavci 2, že „[v]nitřní trh zahrnuje prostor bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn
         volný pohyb zboží […] v souladu s ustanoveními této smlouvy“, přičemž ta jsou uvedena zejména v článcích 28 ES a 29 ES.

      65     Důsledkem takového volného pohybu je existence obecné zásady volného tranzitu zboží uvnitř Společenství (viz rozsudek ze dne
         16. března 1983, SIOT, C‑266/81, Recueil, s. 731, bod 16).

      66     Je naprosto zřejmé, že sporné nařízení tím, že nákladním vozidlům o hmotnosti vyšší než 7,5 tuny přepravujícím určité zboží
         zakázalo provoz na úseku silnice prvořadého významu, představující jednu ze základních pozemních komunikací mezi jižním Německem
         a severní Itálií, narušuje volný pohyb zboží a zejména jeho volný tranzit.

      67     Okolnost, že, jak tvrdí Rakouská republika, existují náhradní trasy nebo jiné způsoby dopravy, které umožňují přepravu dotčeného
         zboží, nemůže vyvrátit existenci překážky. Od rozsudku ze dne 11. července 1974, Dassonville (C‑8/74, Recueil, s. 837, bod 5),
         je totiž ustálenou judikaturou, že články 28 ES a 29 ES je v jejich kontextu třeba chápat jako směřující k odstranění veškerých
         přímých nebo nepřímých, skutečných nebo potenciálních překážek obchodu uvnitř Společenství (viz rozsudek ze dne 12. června
         2003, Schmidberger, C‑112/00, Recueil, s. I‑5659, bod 56).

      68     Nelze přitom popřít, že zákaz provozu stanovený sporným nařízením může tím, že dotčené podniky nutí hledat, navíc ve velmi
         krátké lhůtě, rentabilní náhradní řešení přepravy zboží, na něž se toto nařízení vztahuje, omezit možnosti obchodu mezi severní
         Evropou a severní Itálií.

      69     Z toho vyplývá, že sporné nařízení musí být považováno za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením, které je v zásadě
         neslučitelné s povinnostmi podle práva Společenství vyplývajícími z článků 28 ES a 29 ES, ledaže by mohlo být objektivně odůvodněno.

      –       K případnému odůvodnění překážky
      70     Podle ustálené judikatury mohou být vnitrostátní opatření způsobilá být překážkou obchodu v rámci Společenství odůvodněna
         kategorickými požadavky spočívajícími v ochraně životního prostředí, pokud jsou přiměřená uvedenému cíli (viz rozsudky ze
         dne 14. prosince 2004, Komise v. Německo, C‑463/01, Recueil, s. I‑11705, bod 75, jakož i Radlberger Getränkegesellschaft a S. Spitz,
         C‑309/02, Recueil, s. I‑11763, bod 75).

      71     V projednávaném případě je nesporné, že sporné nařízení bylo přijato za účelem zajištění ochrany kvality vnějšího ovzduší
         v dotčené oblasti, a je tedy odůvodněno ochranou životního prostředí.

      72     V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že ochrana životního prostředí je jedním z hlavních cílů Společenství (viz rozsudky
         ze dne 7. února 1985, ADBHU, C‑240/83, Recueil, s. 531, bod 13; ze dne 20. září 1988, Komise v. Dánsko, C‑302/86, Recueil,
         s. 4607, bod 8; ze dne 2. dubna 1998, Outokumpu, C‑213/96, Recueil, s. I‑1777, bod 32, a ze dne 13. září 2005, Komise v. Rada,
         C‑176/03, Sb. rozh. s. I‑7879, bod 41). V tomto smyslu článek 2 ES stanoví, že posláním Společenství je podporovat „vysokou
         úroveň ochrany a zlepšování kvality životního prostředí“, a čl. 3 odst. 1 písm. l) ES za tímto účelem upravuje zavedení „politik[y]
         v oblasti životního prostředí“.

      73     Krom toho musí být podle článku 6 ES „[p]ožadavky na ochranu životního prostředí […] zahrnuty do vymezení a provádění politik
         a činností Společenství“, což je ustanovení, které zdůrazňuje průřezovou a základní povahu tohoto cíle (viz výše uvedený rozsudek
         Komise v. Rada, bod 42).

      74     Zadruhé je třeba poukázat na to, pokud jde konkrétněji o ochranu kvality vnějšího ovzduší, že směrnice 1999/30 vymezuje ve
         své příloze II mezní hodnoty oxidu dusičitého a oxidů dusíku za účelem posouzení této kvality a určení, kdy je třeba přijmout
         preventivní nebo nápravná opatření.

      75     V tomto kontextu směrnice 96/62 rozlišuje podle toho, zda existuje „rizik[o] překročení mezních hodnot“ nebo zda skutečně
         došlo k překročení těchto mezních hodnot.

      76     V prvním případě tak čl. 7 odst. 3 této směrnice stanoví, že členské státy „vypracují akční plány […] s cílem snížení tohoto
         rizika“. Podle téhož ustanovení mohou tyto akční plány upravovat „pozastavení činností, které přispívají k překračování mezních
         hodnot, včetně provozu motorových vozidel“.

      77     V druhém případě, a sice pokud je prokázáno, že množství znečišťujících látek překračuje mezní hodnoty, zvýšené o mez tolerance,
         stanoví čl. 8 odst. 3 směrnice 96/62, že členské státy „přijmou […] opatření k zajištění vypracování nebo uplatňování plánu
         či programu, na jehož základě bude ve stanovené lhůtě dosaženo mezní hodnoty.“ Uvedené plány nebo programy musí být zpřístupněny
         veřejnosti a musí obsahovat informace vyjmenované v příloze IV uvedené směrnice.

      78     Jelikož Rakouská republika tvrdí, že sporné nařízení, založené na IG-L, který do vnitrostátního práva provádí směrnice 96/62
         a 1999/30, směřuje právě k provedení ustanovení článků 7 a 8 směrnice 96/62, je třeba nejprve přezkoumat, zda uvedené nařízení
         skutečně má takový cíl.

      79     V tomto ohledu, třebaže byla metoda použitá při měření stupně oxidu dusičitého ve vnějším ovzduší kritizována Spolkovou republikou
         Německo a Italskou republikou, sama Komise nezpochybňuje, že v letech 2002 a 2003 byla roční mezní hodnota stanovená pro tuto
         znečišťující látku, navýšená o mez tolerance, v místě měření Vomp/Raststätte překročena.

      80     Za těchto podmínek byla Rakouská republika, s ohledem na znění článku 8 odst. 3 směrnice 96/62, povinna konat. Mezní hodnoty
         stanovené pro oxid dusičitý musí být v souladu s přílohou II oddílem I směrnice 1999/30 zajisté dodržovány až od 1. ledna
         2010. Nic to však nemění na tom, že v případě překročení mezních hodnot nelze členskému státu vytýkat, že již před uplynutím
         této lhůty konal v souladu s uvedeným čl. 8 odst. 3 s cílem realizovat postupně výsledek stanovený touto posledně uvedenou
         směrnicí, a tím i dosáhnout ve stanovené lhůtě cíle určeného touto směrnicí.

      81     Z článku 8 odst. 3 směrnice 96/62 konkrétněji vyplývá, že v případě překročení mezních hodnot je dotčený členský stát povinen
         vypracovat nebo uplatnit plán či program, který musí zahrnovat informace vyjmenované v příloze IV této směrnice, jako jsou
         informace o místě výskytu nadměrného znečištění, o hlavních zdrojích emisí odpovědných za znečištění nebo o stávajících či
         plánovaných opatřeních. Již pojmově musí takový plán nebo program obsahovat celou řadu odpovídajících a soudržných opatření
         určených ke snížení stupně znečištění za konkrétních podmínek dotčené oblasti.

      82     Je nicméně nutno uvést, že opatření uvedená v článku 10 IG-L, zásady stanovené v článku 11 téhož zákona a zvláštní ustanovení
         týkající se odvětví dopravy, obsažená v článku 14 IG‑L, nemohou být kvalifikovány jako „plán“ nebo „program“ ve smyslu čl.
         8 odst. 3 směrnice 96/62, jelikož nijak nesouvisejí s konkrétní situací překročení mezních hodnot. Pokud jde o samotné sporné
         nařízení, přijaté na základě výše uvedených ustanovení IG‑L, i za předpokladu, že by mohlo být kvalifikováno jako plán nebo
         program, neobsahuje, jak uvedla Komise, žádné údaje stanovené v příloze IV směrnice 96/62, a zejména žádné údaje stanovené
         v bodech 7 až 10 této přílohy.

      83     Za těchto podmínek i za předpokladu, že sporné nařízení je založeno na čl. 8 odst. 3 směrnice 96/62, nelze toto nařízení považovat
         za správné a úplné provedení tohoto ustanovení.

      84     Výše uvedené zjištění však nebrání tomu, aby překážka volného pohybu zboží vyplývající ze zákazu provozu stanoveného sporným
         nařízením mohla být odůvodněna jedním z kategorických požadavků obecného zájmu zakotvených v judikatuře Soudního dvora.

      85     Za účelem ověření, zda je taková překážka přiměřená vzhledem k legitimnímu cíli sledovanému v tomto případě, a sice ochraně
         životního prostředí, je třeba určit, zda je nezbytná a odpovídající za účelem zajištění povoleného cíle.

      86     K této otázce Komise a členské státy, které se účastní řízení jako vedlejší účastníci, zdůrazňují nedostatek skutečných náhradních
         způsobů přepravy dotčeného zboží a zároveň existenci mnoha jiných opatření, jako je zavedení omezení rychlosti nebo systémů
         mýtného spojeného s jednotlivými třídami těžkých nákladních vozidel či také systém ekobodů, která by mohla snížit emise oxidu
         dusičitého na přijatelnou úroveň.

      87     Aniž by bylo namístě, aby Soudní dvůr sám rozhodl o existenci náhradních způsobů, ať již železničních či silničních, zajištění
         přepravy zboží, na něž se vztahuje sporné nařízení, za podmínek, které jsou z hospodářského hlediska přijatelné, a aby ověřil,
         zda bývala mohla být přijata jiná opatření, kombinovaná či nikoliv, za účelem dosažení cíle snížit emise znečišťujících látek
         v dotčené oblasti, postačí v tomto ohledu uvést, že před přijetím tak rázného opatření, jako je úplný zákaz provozu na úseku
         dálnice, která představuje životně důležité spojení mezi některými členskými státy, měly rakouské orgány pečlivě přezkoumat
         možnost použití opatření, která omezují volný pohyb v menší míře, a tato opatření nepřijmout pouze tehdy, pokud by byla s ohledem
         na sledovaný cíl jasně prokázána jejich neodpovídající povaha.

      88     Konkrétněji, vzhledem k prohlašovanému cíli zabezpečit převedení přepravy dotčeného zboží ze silnice na železnici měly uvedené
         orgány předtím, než se rozhodly uvést v účinnost takové opatření, jaké bylo stanoveno ve sporném nařízení, povinnost přesvědčit
         se, že existuje dostatečná a vhodná kapacita železnice umožňující zajistit takový převod.

      89     Přitom jak uvedl generální advokát v bodě 113 svého stanoviska, v projednávaném případě nebylo průkazným způsobem doloženo,
         že při přípravě sporného nařízení se rakouské orgány dostatečně zabývaly tím, zda lze cíle snížení emisí znečišťujících látek
         dosáhnout jinými způsoby, které omezují volný pohyb v menší míře, a zda skutečně existuje realistické náhradní řešení umožňující
         zajištění přepravy dotčeného zboží jinými způsoby dopravy nebo po jiných silničních trasách.

      90     Krom toho bylo přechodné období, omezené na dva měsíce mezi datem přijetí sporného nařízení a datem stanoveným rakouskými
         orgány pro provedení sektorového zákazu provozu, zjevně nedostatečné pro to, aby se dotčené hospodářské subjekty mohly přiměřeně
         přizpůsobit novým okolnostem (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ze dne 14. prosince 2004, Komise v. Německo, body 79
         a 80, jakož i Radlberger Getränkegesellschaft a S. Spitz, body 80 a 81).

      91     S ohledem na výše uvedené je namístě dojít k závěru, že sporné nařízení tím, že porušilo zásadu proporcionality, nemůže být
         právoplatně odůvodněno ochranou kvality ovzduší. V důsledku toho je toto nařízení neslučitelné s články 28 ES a 29 ES.

      Pokud jde o porušení nařízení č. 881/92 a č. 3118/93
      92     Podle Komise sporné nařízení porušuje rovněž články 1 a 3 nařízení č. 881/92, jakož i články 1 a 6 nařízení č. 3118/93.
      93     V tomto ohledu stačí konstatovat, že Komise jak ve své žalobě nebo replice, tak i během jednání neuvedla žádnou specifickou
         argumentaci na podporu takového žalobního důvodu.

      94     V důsledku toho je třeba tento žalobní důvod zamítnout.
      95     Vzhledem k veškerým výše uvedeným úvahám je namístě určit, že Rakouská republika tím, že v návaznosti na přijetí sporného
         nařízení zakázala nákladním vozidlům o hmotnosti vyšší než 7,5 tuny přepravujícím určité zboží provoz na úseku dálnice A 12
         v údolí Innu, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 28 ES a 29 ES.

       K nákladům řízení
      96     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Rakouská
         republika neměla ve věci v převážné části úspěch, je namístě uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení. Na základě odstavce
         4 téhož článku ponesou členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na podporu Komise, vlastní náklady
         řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Rakouská republika tím, že v návaznosti na přijetí nařízení zemského hejtmana spolkové země Tyrolsko ze dne 27. května 2003,
            kterým se omezuje přeprava na dálnici A 12 v údolí Innu (sektorový zákaz provozu) [Verordnung des Landeshauptmanns von Tirol,
            mit der auf der A 12 Inntalautobahn verkehrsbeschränkende Maßnahmen erlassen werden (sektorales Fahrverbot)], zakázala nákladním
            vozidlům o hmotnosti vyšší než 7,5 tuny přepravujícím určité zboží provoz na úseku dálnice A 12 v údolí Innu, nesplnila povinnosti,
            které pro ni vyplývají z článků 28 ES a 29 ES .
      2)      Žaloba se ve zbývající části zamítá.
      3)      Rakouské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      4)      Spolková republika Německo, Italská republika a Nizozemské království ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 16. května 2007. # Gruppo La Perla SpA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Řízení o prohlášení neplatnosti - Slovní ochranná známka Společenství NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC - Starší vnitrostátní obrazové a slovní ochranné známky LA PERLA a LA PERLA PARFUMS - Důvody zamítnutí - Článek 52 odst. 1 písm. a) nařízení (ES) č. 40/94 - Článek 8 odst. 5 nařízení č. 40/94. # Věc T-137/05.

text:
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 16. května 2007 – La Perla v. OHIM – Worldgem Brands (NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC)
      (Věc T-137/05)
      „Ochranná známka Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Slovní ochranná známka Společenství NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC – Starší vnitrostátní obrazové a slovní ochranné známky LA PERLA a LA PERLA PARFUMS – Relativní důvody zamítnutí – Článek 52 odst. 1 písm. a) nařízení (ES) č. 40/94 – Článek 8 odst. 5 nařízení č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky, která má dobré jméno (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 5)
         (viz bod 51)

      Předmět

         Žaloba proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 25. ledna 2005 (věc R 537/2004-1), týkajícímu se řízení o prohlášení
                  neplatnosti mezi Gruppo La Perla SpA a Worldgem Brands – Gestão e Investimentos L

               da
            Údaje týkající se věci

               Ochranná známka, jež je předmětem návrhu na prohlášení neplatnosti:

               Slovní ochranná známka NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC pro výrobky třídy 14 – přihláška č.713446

               Majitel ochranné známky Společenství:

               Worldgem Brands – Gestão e Investimentos Lda, původně Cielo Brands – Gestão e Investimentos Lda

               Účastník řízení navrhující prohlášení neplatnosti:

               Gruppo La Perla SpA

               Ochranná známka účastníka řízení navrhujícího prohlášení neplatnosti:

               Italské ochranné známky:
               La PERLA pro výrobky třídy 25 – obrazová ochranná známka č. 769526
               LA PERLA PARFUMS – pro výrobky třídy 3 – slovní ochranná známka č. 776082;
               la PERLA – pro výrobky tříd 3, 9, 14, 16, 18, 24, 25 a 35 – obrazová ochranná známka č 804992 ;
               la PERLA – pro výrobky třídy 3 – obrazová ochranná známka č. GE 2002 C 000181

               Rozhodnutí zrušovacího oddělení:

               Vyhovění návrhu na prohlášení neplatnosti a prohlášení neplatnosti ochranné známky Společenství

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Vyhovění odvolání a zrušení rozhodnutí zrušovacího oddělení

      Výrok

                  Rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 25. ledna
                     2005 (věc R 537/2004-1) se zrušuje.

                  Vedlejší účastnice řízení ponese vlastní náklady řízení a nahradí jednu třetinu nákladů řízení žalobkyně.

                  Žalobkyně ponese dvě třetiny vlastních nákladů řízení.

                  OHIM ponese vlastní náklady řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. září 1995. # Antonio Marinari proti Lloyds Bank plc a Zubaidi Trading Company. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte suprema di Cassazione - Itálie. # Bruselská úmluva. # Věc C-364/93.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. května 1976. # Adriaan de Peijper, directeur de la société Centrafarm BV. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Kantongerecht Rotterdam - Nizozemsko. # Věc 104-75.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. ledna 2012.#Minister Finansów v. Kraft Foods Polska SA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Naczelny Sąd Administracyjny.#Daně – DPH – Směrnice 2006/112/ES – Článek 90 odst. 1 – Snížení ceny po uskutečnění plnění – Vnitrostátní právní úprava, která váže snížení základu daně na podmínku, že dodavatel zboží nebo poskytovatel služeb má potvrzení o přijetí opravné faktury od příjemce zboží nebo služeb – Zásada neutrality DPH – Zásada proporcionality.#Věc C‑588/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      26. ledna 2012 (
            *1
         )
      „Daně — DPH — Směrnice 2006/112/ES — Článek 90 odst. 1 — Snížení ceny po uskutečnění plnění — Vnitrostátní právní úprava, která váže snížení základu daně na podmínku, že dodavatel zboží nebo poskytovatel služeb má potvrzení o přijetí opravné faktury od příjemce zboží nebo služeb — Zásada neutrality DPH — Zásada proporcionality“
      Ve věci C-588/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Naczelny Sąd Administracyjny (Polsko) ze dne 16. září 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 14. prosince 2010, v řízení

         Minister Finansów

      proti

         Kraft Foods Polska SA,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. listopadu 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Minister Finansów J. Kwaśnickim, právním poradcem,

               —

               za Kraft Foods Polska SA P. Żurowskim, daňovým poradcem, a A. Smolińskou-Wiśnioch, adwokat,

               —

               za polskou vládu A. Kraińskou a A. Kramarczyk, jakož i M. Szpunarem, jako zmocněnci,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi K. Herrmann a L. Lozano Palacios, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 90 odst. 1 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“), jakož i zásady neutrality daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) a zásady proporcionality.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Minister Finansów (polský ministr financí) a Kraft Foods Polska SA (dále jen „KFP“) ve věci individuálního stanoviska zaslaného KFP a konstatujícího s ohledem na vnitrostátní právní úpravu protiprávnost snížení základu daně na základě opravné faktury zaslané smluvnímu partnerovi, jakož i částky dlužné DPH, jestliže ke dni podání přiznání k DPH neobdržela KFP potvrzení o přijetí uvedené opravné faktury od tohoto smluvního partnera.

         Právní rámec

         Právní úprava Unie

               3

               Článek 1 odst. 2 směrnice o DPH stanoví, že „[s]polečný systém DPH je založen na zásadě, že se na zboží a služby uplatňuje všeobecná daň ze spotřeby v přesném poměru k ceně zboží a služeb, bez ohledu na počet plnění uskutečněných ve výrobním a distribučním procesu před stupněm, ve kterém je daň uplatněna“.

               4

               Podle článku 73 této směrnice při „dodání zboží nebo poskytnutí služby jiných, než jsou plnění uvedená v článcích 74 až 77, zahrnuje základ daně vše, co tvoří protiplnění, které dodavatel nebo poskytovatel získal nebo má získat od pořizovatele, příjemce nebo třetí osoby za takové dodání zboží nebo poskytnutí služby, včetně dotací přímo vázaných k ceně těchto plnění“.

               5

               Článek 79 uvedené směrnice stanoví:
               „Základ daně nezahrnuje tyto položky:

                        a)

                        snížení ceny v podobě slevy za platbu předem;

                        b)

                        slevy a rabaty poskytnuté pořizovateli nebo příjemci, které obdrží v okamžiku uskutečnění plnění;

                        c)

                        částky, které osoba povinná k dani obdržela od pořizovatele nebo od příjemce na úhradu výdajů zaplacených jejich jménem a na jejich účet, o kterých účtuje jako o průběžných položkách.

                  Osoba povinná k dani musí prokázat skutečnou výši výdajů podle prvního pododstavce písm. c) a nesmí si odpočíst daň, která byla u těchto plnění uplatněna.“

               6

               V souladu s čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH „[j]e-li zaplacení ceny zrušeno nebo vypovězeno, je-li cena zcela nebo zčásti nezaplacena nebo je-li snížena po uskutečnění plnění, základ daně se přiměřeně sníží za podmínek stanovených členskými státy“.

               7

               Článek 273 této směrnice stanoví:
               „Členské státy mohou uložit další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému výběru daně a k předcházení daňovým únikům, dostojí-li požadavku rovného zacházení s domácími plněními i plněními mezi členskými státy uskutečňovanými osobami povinnými k dani, a za podmínky, že tyto povinnosti nevedou při obchodu mezi členskými státy k formalitám spojeným s překračováním hranic.
               Možnost stanovená v prvním pododstavci nemůže být využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad povinnosti stanovené v kapitole 3.“

               8

               Článek 183 směrnice o DPH zní:
               „Pokud za dané zdaňovací období výše odpočtu daně překročí výši splatné daně, mohou členské státy buď převést nadměrný odpočet daně do následujícího období, nebo vrátit daň v souladu s podmínkami, které samy stanoví.
               Členské státy však mohou odmítnout vrácení nadměrného odpočtu daně nebo jeho převedení do dalšího období, jestliže je jeho výše zanedbatelná.“

         Vnitrostátní právní úprava

               9

               Článek 29 odst. 4a až 4c zákona ze dne 11. března 2004 o dani ze zboží a služeb (ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług, Dz. U. č. 54, položka 535, dále jen „zákon o DPH“) stanoví:

                        „4a.

                        Osoba povinná k dani může ve stanovených případech snížit základ daně oproti základu, který je stanoven na vystavené faktuře, za podmínky, že má před uplynutím lhůty pro podání přiznání k DPH za zdaňovací období, ve kterém příjemce zboží nebo služby obdržel [opravnou] fakturu, potvrzení o přijetí této faktury uvedeným příjemcem. Pokud příjemce zboží nebo služby obdržel fakturu po uplynutí lhůty pro podání daňového přiznání za příslušné zdaňovací období, má osoba povinná k dani právo [opravnou] fakturu uplatnit ve zdaňovacím období, ve kterém potvrzení o přijetí od příjemce obdržel.

                        4b.

                        Podmínka, že osoba povinná k dani musí obdržet od příjemce zboží nebo služby potvrzení o přijetí faktury, se neuplatní:

                                 1)

                                 v případě vývozu zboží, dodání zboží v rámci Společenství nebo dodání zboží, jejichž místo zdanění se nachází v cizině;

                                 2)

                                 ve vztahu k příjemcům, kterým jsou prodávány elektrická nebo tepelná energie, přívod plynu, telekomunikační nebo radiokomunikační služby nebo služby uvedené v bodech 138 a 153 v příloze 3 tohoto zákona.

                        4c.

                        Ustanovení odst. 4a se v případě, kdy je ve faktuře zjištěna chyba ve výši daně a je provedena oprava faktury, použije i na fakturu, ve které je vykázána vyšší než dlužná částka daně.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               10

               KFP vykonává činnost v oblasti výroby a distribuce potravin. V rámci prodeje svých produktů mnoha smluvním partnerům vystavuje značný počet faktur a opravných faktur, přičemž důvody pro vystavení opravných faktur jsou především přiznání slev, vrácení produktů a chyby.

               11

               Stává se pravidelně, že KFP obdrží od příjemců potvrzení o přijetí opravných faktur se značným zpožděním, nebo je dokonce neobdrží vůbec. Obdržení takových potvrzení o přijetí vyžaduje často zasílání upomínek a výměnu korespondence a dále implikuje povinnost zavést průběžnou kontrolu doručených potvrzení o přijetí.

               12

               Jelikož KFP měla za to, že je na základě opravné faktury oprávněna snížit základ daně a výši dlužné DPH v přiznání k DPH za období, ve kterém byla uvedená faktura vystavena, třebaže ke dni podání tohoto daňového přiznání dosud neobdržela potvrzení o přijetí uvedené opravné faktury, zaslala Minister Finansów žádost o potvrzení jejího výkladu článku 29 zákona o DPH.

               13

               V individuálním stanovisku ze dne 10. dubna 2009 Minister Finansów konstatoval, že z doslovného výkladu čl. 29 odst. 4a uvedeného zákona vyplývá, že snížení výše DPH dlužné prodávajícím je vázáno na podmínku, že prodávající obdrží od příjemce potvrzení o přijetí opravné faktury a že je zcela nerozhodné, že KFP může mít praktické obtíže se získáním tohoto potvrzení o přijetí.

               14

               Po odvolání ve správním řízení, kterému nebylo vyhověno, podala KFP žalobu k Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (správní soud ve Varšavě), u něhož se dovolávala porušení zaprvé čl. 29 odst. 4a a 4c zákona o DPH ve spojení s články 73 a 79 směrnice o DPH, které vyplývá z porušení zásady neutrality DPH, zadruhé zásady proporcionality, zatřetí zásady přednosti práva Unie a začtvrté procesních pravidel z důvodu zejména odmítnutí použít judikaturu Soudního dvora.

               15

               Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie měl na jedné straně za to, že čl. 29 odst. 4a zákona o DPH ukládá povinnost osobě povinné k dani, jež má v úmyslu snížit si daňový základ, získat důkaz o tom, že opravná faktura byla doručena příjemci zboží nebo služeb.

               16

               Na druhé straně měl tento soud za to, že uvedený čl. 29 odst. 4a je v rozporu s právem Unie, jelikož články 73 až 92 směrnice o DPH povinnost získat potvrzení o přijetí opravné faktury nestanoví a protože je zavedení takové povinnosti vnitrostátním zákonodárcem v rozporu se zásadami neutrality DPH a proporcionality. Toto ustanovení vnitrostátního práva má totiž podle názoru uvedeného soudu za následek nezohlednění skutečně sníženého základu daně a stanoví formální požadavky, které překračují rámec toho, co je nezbytné ke kontrole případných zneužití.

               17

               Minister Finansów podal proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu. Podle jeho názoru se vnitrostátní zákonodárce tím, že vyžaduje potvrzení o přijetí opravné faktury, omezil na využití možnosti, kterou mu přiznává směrnice o DPH, a to zvolit si formy a způsoby uplatnění práva na snížení základu daně. Tento požadavek má za cíl zajistit správnost vyúčtování a neporušuje ani zásadu neutrality DPH, ani zásadu proporcionality.

               18

               Za těchto okolností se Naczelny Sąd Administracyjny rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru k rozhodnutí následující předběžnou otázku:
               „Může taková podmínka, jako je podmínka uvedená v čl. 29 odst. 4a [zákona o DPH], která právo na snížení základu daně, který je stanoven na faktuře, váže na podmínku, že osoba povinná k dani musí získat před uplynutím lhůty pro podání daňového přiznání za zdaňovací období, ve kterém příjemce zboží nebo služeb obdržel [opravnou] fakturu, od příjemce zboží nebo služeb potvrzení o přijetí uvedené faktury, spadat pod pojem podmínky uvedený v čl. 90 odst. 1 směrnice [o DPH], který stanoví, že je-li cena snížena po uskutečnění plnění, sníží se základ daně přiměřeně za podmínek stanovených členskými státy, a neporušuje tato podmínka zásadu neutrality DPH, jakož i zásadu proporcionality?“

         K předběžné otázce

               19

               Podstatou položené otázky předkládajícího soudu je, zda požadavek spočívající v tom, že snížení základu daně, který vyplývá z původní faktury, je vázáno na podmínku, že osoba povinná k dani musí mít od příjemce zboží nebo služeb potvrzení o přijetí opravné faktury, spadá pod pojem podmínky uvedený v čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH a zda zásady neutrality DPH a proporcionality brání takovému požadavku.

               20

               Co se týče otázky, zda požadavek dotčený v původním řízení spadá pod pojem podmínky uvedený v čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH, je třeba připomenout, že z čl. 1 odst. 2 a článku 73 směrnice o DPH vyplývá, že společný systém DPH je založen na zásadě, že se na zboží a služby uplatňuje všeobecná daň ze spotřeby v přesném poměru k jejich ceně a že základ daně zahrnuje vše, co tvoří protiplnění, které dodavatel nebo poskytovatel získal nebo má získat od pořizovatele, příjemce nebo třetí osoby za takové dodání zboží nebo poskytnutí služby.

               21

               Konkrétně v případě snížení ceny po uskutečnění plnění čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH stanoví, že „základ daně se přiměřeně sníží za podmínek stanovených členskými státy“.

               22

               Mimoto podle článku 273 uvedené směrnice mohou členské státy uložit povinnosti, které považují za nezbytné k správnému výběru DPH a k předcházení daňovým únikům, dostojí-li požadavku rovného zacházení s domácími plněními i plněními mezi členskými státy uskutečňovanými osobami povinnými k dani, a za podmínky, že tyto povinnosti nevedou při obchodu mezi členskými státy k formalitám spojeným s překračováním hranic a že tato možnost není využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad povinnosti stanovené v kapitole 3 téže směrnice.

               23

               Vzhledem k tomu, že ustanovení čl. 90 odst. 1 a článku 273 směrnice o DPH neuvádějí nad meze jimi stanovené podmínky ani povinnosti, které členské státy mohou stanovit, je nutno konstatovat, že tato ustanovení přiznávají členským státům prostor pro uvážení, zejména co se týče formalit, které musejí osoby povinné k dani splňovat vůči daňovým orgánům uvedených států, aby mohly v případě snížení ceny po uskutečnění plnění přiměřeně snížit základ daně.

               24

               V projednávané věci je nesporné, že v případě snížení ceny po uskutečnění plnění váže polská právní úprava dotčená v původním řízení přiměřené snížení základu daně na podmínku, že osoba povinná k dani obdrží od příjemce zboží nebo služeb potvrzení o přijetí opravné faktury a že cílem tohoto požadavku je zajistit správný výběr DPH a předcházet daňovým únikům, jak to tvrdila zejména polská vláda.

               25

               Takový požadavek spadá pod pojem podmínky uvedený v čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH a zároveň pod pojem povinnosti uvedený v článku 273 této směrnice.

               26

               Co se týče otázky, zda takovému požadavku brání zásady neutrality DPH a proporcionality, je třeba připomenout, že čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH ukládá členským státům povinnost snížit základ daně, a tudíž výši DPH dlužné osobou povinnou k dani, pokaždé když osoba povinná k dani neobdrží po uzavření transakce část nebo celé protiplnění (viz rozsudek ze dne 3. července 1997, Goldsmiths, C-330/95, Recueil, s. I-3801, bod 16).

               27

               Toto ustanovení je výrazem základní zásady směrnice o DPH, podle níž je základ daně tvořen skutečně přijatým protiplněním, a důsledkem toho je, že daňový orgán nemůže vybrat částku DPH převyšující daň, která byla osobě povinné k dani zaplacena (v tomto smyslu viz rozsudek Goldsmiths, výše citovaný, bod 15).

               28

               Z judikatury rovněž vyplývá, že opatření, která mají zabránit daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem, se mohou v zásadě odchýlit od dodržení základu DPH jen ve striktně nezbytných mezích pro dosažení tohoto specifického cíle. Tato opatření musejí mít totiž co nejmenší dopad na cíle a zásady směrnice o DPH, a nemohou být tedy používána způsobem, který by zpochybnil neutralitu DPH, jež je základní zásadou společného systému DPH zavedeného unijními právními předpisy v dané oblasti (v tomto smyslu viz rozsudky Goldsmiths, výše citovaný, bod 21; ze dne 18. června 2009, Stadeco, C-566/07, Sb. rozh. s. I-5295, bod 39 a citovanou judikaturu, jakož i ze dne 27. ledna 2011, Vandoorne, C-489/09, Sb. rozh. s. I-225, bod 27).

               29

               Pokud je vrácení DPH, v závislosti na podmínkách, za kterých lze uplatnit žádost o vrácení daně, nemožné či nepřiměřeně náročné, mohou proto uvedené zásady vyžadovat, aby členské státy upravily nástroje a procesní podmínky potřebné k tomu, aby osobě povinné k dani bylo umožněno získat zpět bezdůvodně naúčtovanou daň (rozsudek Stadeco, výše citovaný, bod 40 a citovaná judikatura).

               30

               Kromě toho, pokud jde o možnost, upravenou v článku 183 směrnice o DPH, stanovit, aby byl nadměrný odpočet DPH převeden do následujícího zdaňovacího období nebo byl vrácen, Soudní dvůr upřesnil, že podmínky stanovené v tomto ohledu členskými státy nemohou narušit zásadu daňové neutrality tím, že na jejich základě bude osoba povinná k dani zcela nebo částečně zatížena touto daní (rozsudek ze dne 28. července 2011, Komise v. Maďarsko, C-274/10, Sb. rozh. s. I-7289, bod 45).

               31

               Soudní dvůr zdůraznil, že takové podmínky musejí osobě povinné k dani umožnit za vhodných podmínek dosáhnout uspokojení celé pohledávky vyplývající z tohoto nadměrného odpočtu DPH, z čehož vyplývá, že vrácení daně musí být uskutečněno v přiměřené lhůtě (rozsudek Komise v. Maďarsko, výše citovaný, bod 45).

               32

               V projednávaném případě je třeba konstatovat, že skutečnost, že dodavatel zboží nebo poskytovatel služeb obdrží od příjemce zboží nebo služeb potvrzení o přijetí opravné faktury, může prokázat, že je příjemce zboží nebo služeb informován o tom, že jeho případný nárok na odpočet DPH se musí vypočítat na základě uvedené opravné faktury.

               33

               Dotčený požadavek může v zásadě přispět jak k zajištění správného výběru DPH a předcházení daňovým únikům, tak k vyloučení nebezpečí ztráty daňových příjmů. Z toho plyne, že Polská republika může právem tvrdit, že tento požadavek sleduje legitimní cíle uvedené v čl. 90 odst. 1 a článku 273 směrnice o DPH.

               34

               Polská republika před Soudním dvorem uvedla, že požadavek dotčený v původním řízení se jednak použije jen na vnitrostátní plnění, jednak není vázán na žádnou podmínku splnění formálních náležitostí, a tudíž může být splněn jakýmkoliv vhodným způsobem. Tento požadavek lze považovat za požadavek, který v zásadě není nadměrně omezující pro osoby povinné k dani, tj. dodavatele zboží nebo poskytovatele služeb.

               35

               KFP nicméně na jednání tvrdila, že v praxi daňový orgán akceptuje jen jednu specifickou formu potvrzení o přijetí, a sice kopii opravné faktury opatřenou razítkem příjemce zboží nebo služeb.

               36

               Je na předkládajícím soudu, aby ověřil, jaké formy potvrzení o přijetí daňový orgán akceptuje pro prokázání dodržení požadavku dotčeného v původním řízení.

               37

               Mimoto vzhledem k tomu, že skutečnost, že dodavatel zboží a poskytovatel služeb obdrží dotčené potvrzení o přijetí, umožňuje tomuto vypočítat dlužnou DPH na základě částek uvedených na opravné faktuře nebo získat v celém rozsahu zpět přeplatek na DPH, kterou odvedl daňovému orgánu, nezpochybňuje tento požadavek v zásadě neutralitu DPH.

               38

               Jelikož je však obdržení potvrzení o přijetí ve vnitrostátním právu podmínkou sine qua pro výpočet dlužné DPH na základě částek uvedených na opravné faktuře nebo pro získání zpět přeplatku na DPH, je nutno konstatovat, že s ohledem na připomenutou judikaturu v bodech 29 až 31 tohoto rozsudku je neutralita DPH narušena, pokud je pro dodavatele zboží nebo poskytovatele služeb nemožné nebo nadměrně obtížné obdržet takové potvrzení o přijetí v přiměřené lhůtě.

               39

               V tomto ohledu KFP upřesnila, aniž jí bylo v tomto bodě oponováno, že polské právo nestanoví pro příjemce zboží nebo služeb žádnou právně závaznou povinnost potvrdit přijetí opravné faktury, ověření čehož je na předkládajícím soudu.

               40

               Jestliže se získání zpět v přiměřené lhůtě dodavatelem zboží nebo poskytovatelem služeb přeplatku na DPH odvedené daňovému orgánu na základě původní faktury stane nemožným nebo nadměrně obtížným z důvodu podmínky dotčené v původním řízení, vyžadují zásady neutrality DPH a proporcionality, aby dotyčný členský stát umožnil osobě povinné k dani jinými prostředky u vnitrostátních daňových orgánů prokázat zaprvé, že vynaložil za okolností daného případu úsilí nezbytné k zajištění, že příjemce zboží nebo služeb obdržel opravnou fakturu a že se s ní obeznámil, a zadruhé, že dotčené plnění bylo skutečně vykonáno v souladu s podmínkami uvedenými ve zmíněné opravné faktuře.

               41

               V tomto ohledu mohou posloužit kopie opravné faktury a upomínka zaslaná příjemci zboží nebo služeb pro účely zaslání potvrzení o přijetí, jakož i – jak to na jednání uplatnila KFP, aniž jí bylo v tomto bodě oponováno – potvrzení o platbách nebo předložení účetních záznamů umožňujících identifikovat částku skutečně zaplacenou osobě povinné k dani příjemcem zboží nebo služeb z titulu předmětného plnění.

               42

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že:

                        —

                        požadavek, jenž váže snížení základu daně, který vyplývá z původní faktury, na podmínku, že osoba povinná k dani musí od příjemce zboží nebo služeb obdržet potvrzení o přijetí opravné faktury, spadá pod pojem podmínky uvedený v čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH;

                        —

                        zásada neutrality DPH a zásada proporcionality v zásadě takovému požadavku nebrání. Pokud však vyjde najevo, že je pro osobu povinnou k dani, tj. dodavatele zboží nebo poskytovatele služeb, nemožné nebo nadměrně obtížné získat takové potvrzení o přijetí v přiměřené lhůtě, nelze mu upírat možnost, aby ve vztahu k vnitrostátním daňovým orgánům prokázal i jinými prostředky zaprvé, že vynaložil za okolností daného případu nezbytné úsilí k tomu, aby se ujistil, že příjemce zboží nebo služeb obdržel opravnou fakturu a seznámil se s ní, a zadruhé, že dotčené plnění bylo opravdu uskutečněno v souladu s podmínkami uvedenými na uvedené opravné faktuře.

         K nákladům řízení

               43

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                     Požadavek, jenž váže snížení základu daně, který vyplývá z původní faktury, na podmínku, že osoba povinná k dani musí od příjemce zboží nebo služeb obdržet potvrzení o přijetí opravné faktury, spadá pod pojem podmínky uvedený v čl. 90 odst. 1 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty.

                     Zásada neutrality daně z přidané hodnoty a zásada proporcionality v zásadě takovému požadavku nebrání. Pokud však vyjde najevo, že je pro osobu povinnou k dani, tj. dodavatele zboží nebo poskytovatele služeb, nemožné nebo nadměrně obtížné získat takové potvrzení o přijetí v přiměřené lhůtě, nelze mu upírat možnost, aby ve vztahu k vnitrostátním daňovým orgánům prokázal i jinými prostředky zaprvé, že vynaložil za okolností daného případu nezbytné úsilí k tomu, aby se ujistil, že příjemce zboží nebo služeb obdržel opravnou fakturu a seznámil se s ní, a zadruhé, že dotčené plnění bylo opravdu uskutečněno v souladu s podmínkami uvedenými na uvedené opravné faktuře.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: polština.