title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 19. července 2012.#Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö v. A Oy.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Korkein hallinto-oikeus.#Přímé daně – Svoboda usazování – Volný pohyb kapitálu – Dohoda o EHP – Články 31 a 40 – Směrnice 2009/133/ES – Rozsah působnosti – Výměna akcií mezi společností usazenou v členském státě a společností usazenou ve třetí zemi, jež je smluvní stranou Dohody o EHP – Nepřiznání daňového zvýhodnění – Dohoda o vzájemné správní pomoci v oblasti daní.#Věc C‑48/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      19. července 2012 (
            *1
         )
      „Přímé daně — Svoboda usazování — Volný pohyb kapitálu — Dohoda o EHP — Články 31 a 40 — Směrnice 2009/133/ES — Rozsah působnosti — Výměna akcií mezi společností usazenou v členském státě a společností usazenou ve třetí zemi, jež je smluvní stranou Dohody o EHP — Nepřiznání daňového zvýhodnění — Dohoda o vzájemné správní pomoci v oblasti daní“
      Ve věci C-48/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Korkein hallinto-oikeus (Finsko) ze dne 31. ledna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 2. února 2011, v řízení

         Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö

      proti

         A Oy,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (zpravodaj) a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. února 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za A Oy M. Ohtonenem, asianajaja,

               —

               za finskou vládu M. Pere, jako zmocněnkyní,

               —

               za portugalskou vládu L. Fernandesem, jako zmocněncem,

               —

               za norskou vládu K. B. Moenem a K. Moe Winther, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi R. Lyalem a I. Koskinenem, jako zmocněnci,

               —

               za Kontrolní úřad ESVO X. Lewisem a F. Simonetti, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 31 a 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. L 1994, L 1, s. 3; Zvl. vyd. 11/52, s. 3, dále jen „Dohoda o EHP“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö, tedy finskou daňovou správou a A Oy (dále jen „A“), finskou společností, ve věci výměny akcií.

         Právní rámec

         Dohoda o EHP

               3

               Článek 6 Dohody o EHP stanoví:
               „Aniž je dotčen další vývoj judikatury, jsou ustanovení této dohody v míře, v jaké jsou v podstatě totožná s odpovídajícími pravidly Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství a Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli a s akty přijatými na základě těchto dvou smluv, při svém provádění a uplatňování vykládána v souladu se související judikaturou Soudního dvora Evropských společenství vydanou přede dnem podpisu této dohody.“

               4

               Článek 31 této dohody stanoví:
               „1.   V rámci této dohody jsou zakázána omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu [Evropského společenství] nebo státu [Evropského sdružení volného obchodu (ESVO)] na území jiného z těchto států. Stejně tak jsou zakázána omezení při zřizování zastoupení, poboček nebo dceřiných společností státními příslušníky jednoho členského státu [Evropského společenství] nebo státu ESVO na území jiného z těchto států.
               Svoboda usazování zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřízení a řízení podniků, zejména společností ve smyslu čl. 34 druhého pododstavce, za podmínek stanovených pro vlastní státní příslušníky právem země usazení, nestanoví-li kapitola o pohybu kapitálu jinak.
               2.   Zvláštní ustanovení o právu usazování jsou uvedena v přílohách VIII až XI.“

               5

               Článek 40 uvedené dohody stanoví:
               „V rámci této dohody jsou mezi smluvními stranami zakázána všechna omezení pohybu kapitálu patřícího osobám s bydlištěm v členských státech [Evropského společenství] nebo státech ESVO, jakož i diskriminace na základě státní příslušnosti nebo místa bydliště stran nebo místa, kde je tento kapitál investován. Ustanovení nezbytná pro provádění tohoto článku jsou obsažena v příloze XII.“

         Unijní právo

               6

               Výměna akcií je definována v čl. 2 písm. e) směrnice Rady 2009/133/ES ze dne 19. října 2009 o společném systému zdanění při fúzích, rozděleních, částečných rozděleních, převodech aktiv a výměně akcií týkajících se společností z různých členských států a při přemístění sídla evropské společnosti nebo evropské družstevní společnosti mezi členskými státy (Úř. věst. L 310, s. 34) následovně:
               „[…] operace, při které společnost nabývá podíl na základním kapitálu jiné společnosti, a tím získává většinu hlasovacích práv v této společnosti, nebo drží-li tuto většinu, nabývá další podíl, přičemž společníkům této jiné společnosti jsou výměnou za jejich cenné papíry vydány cenné papíry představující základní kapitál první společnosti a případně vyplacena hotovost nepřesahující 10 % jmenovité hodnoty, nebo pokud jmenovitá hodnota neexistuje, účetní hodnoty cenných papírů vydaných výměnou.“

         Finské právo

               7

               Článek 52 a čl. 52f odst. 1 a 2 zákona 360/1968 o zdanění příjmů z podnikatelské činnosti [Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968), dále jen „zákon o zdanění společností“] znějí takto:
               „Článek 52
               Ustanovení článků 52a až 52f níže se uplatní na fúzi, rozdělení, převod aktiv a výměnu akcií tuzemských akciových společností. Články 52a až 52e tohoto zákona se uplatní rovněž na fúzi, rozdělení, převod aktiv a výměnu akcií jiných společností uvedených v článku 3 zákona o zdanění příjmů. Ustanovení týkající se akciových společností, akcií, kapitálu a akcionářů se za tímto účelem uplatní na jiné společnosti, jejich podíly na kapitálu a jejich akciový kapitál odpovídající jejich kapitálu a jejich akcionářům nebo členům. Ustanovení týkající se fúze se uplatní rovněž na fúze tuzemských hospodářských seskupení. Ustanovení týkající se akciových společností, akcií a akcionářů se za tímto účelem uplatní na podíly na kapitálu seskupení, jakož i na jejich akcionáře a na samotná seskupení.
               Ustanovení článků 52a až 52f se s výjimkou omezení dále uvedených uplatní tehdy, pokud se fúze, rozdělení, převod aktiv nebo výměna akcií týkají společností podléhajících korporační dani ve smyslu čl. 3 písm. a) směrnice Rady 90/434/EHS [ze dne 23. července 1990] o společném systému zdanění při fúzích, rozděleních, převodech aktiv a výměně akcií týkajících se společností z různých členských států a při přemístění sídla evropské společnosti nebo evropské družstevní společnosti mezi členskými státy. Společnost se považuje za usazenou v členském státě, pokud v něm má své sídlo podle práva tohoto státu a nepovažuje se na základě dohody o zamezení dvojího zdanění uzavřené mezi členským státem a třetí zemí za usazenou mimo území Evropské unie.
               […]
               Článek 52f
               Výměnou akcií se rozumí operace, při které akciová společnost nabývá část akcií jiné akciové společnosti tak, že akcie v jejím držení představují více než polovinu hlasovacích práv odpovídajících veškerým akciím jiné společnosti, nebo drží-li již první společnost více než polovinu hlasovacích práv, získá další akcie druhé společnosti a akcionáři této druhé společnosti obdrží jako protiplnění část nově emitovaných nebo stávajících akcií první společnosti. Protiplnění může zahrnovat i peněžní částku, avšak nesmí činit více než deset procent jmenovité hodnoty akcií převedených jako protiplnění nebo pokud jmenovitá hodnota neexistuje, podílu odpovídajícího splacenému základnímu kapitálu;
               Výměna akcií se pro účely zdanění nepovažuje za prodej. Část ještě neodepsaných pořizovacích nákladů akcií převedených při výměně akcií se pro účely zdanění považuje za pořizovací náklady nabytých akcií. Pokud je jako protiplnění obdržena peněžní částka, výměna se považuje za prodej akcií.“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               8

               Společnost A vlastní 4093 z 20 743 akcií, které tvoří kapitál společnosti podle finského práva C Oy (dále jen „společnost C“), což odpovídá přibližně 19,7 % podílu. Druhým vlastníkem společnosti C, který vlastní podíl ve výši přibližně 80,3 % na kapitálu této společnosti, je norská společnost B AS (dále jen „společnost B“). Cílem transakce, jež je předmětem sporu v původním řízení, byla výměna akcií ve smyslu článku 52f zákona o zdanění společností, při níž společnost A zaprvé převedla na společnost B své akcie v kapitálu společnosti C a zadruhé obdržela jako protiplnění nově emitované akcie společnosti B ve výši přibližně 6 % jejího kapitálu. V důsledku této transakce tedy společnost B vlastní 100 % kapitálu společnosti C.

               9

               Společnost A se dotázala keskusverolautakunta (ústřední daňová komise), zda se článek 52f, podle něhož výměna akcií není za určitých podmínek považována za zdanitelný prodej, uplatní na výměnu akcií dotčenou v původním řízení.

               10

               Tato komise ve svém předběžném rozhodnutí č. 55/2008 ze dne 1. října 2008 prohlásila, že se zásady vyjádřené v článku 52f zákona o zdanění společností uplatňují na takovou výměnu akcií, jako je výměna zamýšlená mezi společností A a společností B. Podle tohoto rozhodnutí se zásady vyplývající z článku 52f zákona o zdanění společností na projednávaný případ uplatní, takže tato výměna nesmí být pro účely zdanění společnosti A považována za prodej akcií.

               11

               Svou žalobou se Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö domáhá u Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud) zrušení předběžného rozhodnutí ústřední daňové komise.

               12

               Za těchto podmínek se Korkein hallinto-oikeus rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je třeba s ohledem na články 31 a 40 Dohody o EHP při zdanění nakládat s výměnou akcií, v rámci které převádí finská akciová společnost norské společnosti (v právní formě aksjeselskap [a. s.]) akcie společnosti, kterou vlastní, a jako protiplnění obdrží akcie emitované norskou společností, stejně jako kdyby se tato výměna uskutečnila mezi tuzemskými akciovými společnostmi nebo mezi společnostmi usazenými v členských státech Evropské unie?“

         K předběžné otázce

               13

               Předně je třeba poukázat na to, že předkládající soud uvádí, že zákon o zdanění společností provádí směrnici 2009/133 do vnitrostátního práva.

               14

               Podle článku 1 uvedené směrnice se tato směrnice použije pouze na výměny akcií, jichž se účastní společnosti usazené na území dvou nebo více členských států. Vzhledem k tomu, že jedna ze společností účastnící se výměny akcií dotčené v původním řízení není usazena ve členském státě, a sice společnost B, jež je usazena v Norsku, uvedená výměna nespadá do působnosti směrnice 2009/133. Za těchto okolností je k podání odpovědi na otázku položenou předkládajícím soudem třeba přezkoumat ustanovení vnitrostátního daňového předpisu s ohledem na ustanovení Dohody o EHP.

               15

               Pokud jde o Dohodu o EHP, je třeba připomenout, že jedním z hlavních cílů této dohody je zavést co možná nejúplněji volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu v celém Evropském hospodářském prostoru (EHP) tak, aby vnitřní trh zavedený na unijním území zahrnoval také státy ESVO. Z tohoto hlediska směřuje několik ustanovení uvedené dohody k zajištění co nejjednotnějšího výkladu této dohody v celém EHP (viz posudek 1/92 ze dne 10. dubna 1992, Recueil, s. I-2821). Je na Soudním dvoru, aby v tomto rámci zajistil, že pravidla Dohody o EHP, která jsou v podstatě totožná s pravidly Smlouvy o FEU, budou v členských státech vykládána jednotným způsobem (rozsudky ze dne 19. listopadu 2009, Komise v. Itálie, C-540/07, Sb. rozh. s. I-10983, bod 65, a ze dne 28. října 2010, Établissements Rimbaud, C-72/09, Sb. rozh. s. I-10659, bod 20).

               16

               Je mimoto třeba připomenout, že i když přímé daně na základě ustálené judikatury spadají do pravomoci členských států, členské státy musejí nicméně při jejím výkonu dodržovat unijní právo (viz zejména rozsudky ze dne 7. září 2004, Manninen, C-319/02, Sb. rozh. s. I-7477, bod 19; ze dne 6. března 2007, Meilicke a další, C-292/04, Sb. rozh. s. I-1835, bod 19; ze dne 24. května 2007, Holböck, C-157/05, Sb. rozh. s. I-4051, bod 21, jakož i ze dne 11. října 2007, ELISA, C-451/05, Sb. rozh. s. I-8251, bod 68). Tato pravomoc jim stejně tak neumožňuje uplatňovat opatření, která jsou v rozporu se svobodami pohybu zaručenými podobnými ustanoveními Dohody o EHP (viz výše citovaný rozsudek Établissements Rimbaud, bod 23).

               17

               Pokud jde o svobodu, z jejíhož hlediska musí být právní předpis dotčený v původním řízení analyzován, z ustálené judikatury vyplývá, že pro stanovení toho, zda vnitrostátní právní předpis spadá pod pravidla týkající se svobody usazování, či pravidla týkající se volného pohybu kapitálu, je třeba zohlednit předmět dotčeného právního předpisu (usnesení Soudního dvora ze dne 10. května 2007, Lasertec, C-492/04, Sb. rozh. s. I-3775, bod 19 a citovaná judikatura).

               18

               Vnitrostátní ustanovení, která se týkají vlastnictví podílu umožňujícího vykonávat určitý vliv na rozhodování dotčené společnosti a určovat její činnost, tak spadají do věcné působnosti ustanovení Smlouvy o FEU týkajících se svobody usazování (viz výše citované usnesení Lasertec, bod 20 a citovaná judikatura).

               19

               Ze znění článku 52f zákona o zdanění společností jasně vyplývá, že aby se dotčená výměna akcií nepovažovala za zdanitelný prodej, nabývající společnost musí vlastnit nebo nabýt akcie jiné společnosti, které jí založí nárok na více než polovinu hlasovacích práv v této jiné společnosti. Taková vnitrostátní ustanovení, která se tak použijí na transakce, které zahrnují vlastnictví nebo převzetí kontroly nad společností, spadají do svobody usazování.

               20

               Na položenou otázku je tudíž třeba odpovědět pouze z hlediska článku 31 Dohody o EHP.

               21

               V tomto ohledu Soudní dvůr již rozhodl, že pravidla zakazující omezování svobody usazování uvedená v článku 31 Dohody o EHP jsou totožná s těmi, která stanoví článek 49 SFEU (viz rozsudky ze dne 23. února 2006, Keller Holding, C-471/04, Sb. rozh. s. I-2107, bod 49, a ze dne 23. října 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, Sb. rozh. s. I-8061, bod 24).

               22

               Mimoto je třeba poukázat na to, že článek 6 Dohody o EHP stanoví, že aniž je dotčen další vývoj judikatury, jsou ustanovení této dohody v míře, v jaké jsou v podstatě totožná s odpovídajícími pravidly unijních Smluv, při svém provádění a uplatňování vykládána v souladu se související judikaturou Soudního dvora vydanou přede dnem podpisu uvedené dohody.

               23

               Svoboda usazování pro společnosti založené podle právních předpisů některého členského státu nebo třetí země, která je smluvní stranou Dohody o EHP, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu v Unii nebo ve třetí zemi, která je smluvní stranou Dohody o EHP, tak zahrnuje právo vykonávat činnost v jiných členských státech nebo ve třetí zemi, která je smluvní stranou Dohody o EHP, prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, bod 28 a citovaná judikatura).

               24

               Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že pojem „usazování“ ve smyslu Smlouvy o FEU je velmi širokým pojmem zahrnujícím možnost unijního příslušníka podílet se stabilně a trvale na hospodářském životě jiného členského státu, než je stát jeho původu, a dosahovat přitom zisku, a tím podporovat vzájemné hospodářské a sociální prolínání uvnitř Unie v oblasti samostatných výdělečných činností (viz výše uvedený rozsudek ELISA, bod 63). Svoboda usazování tak směřuje k zajištění nároku dceřiné společnosti na tuzemské zacházení v hostitelském členském státu, zakazující veškerou diskriminaci, i nepatrnou, založenou na místě sídla mateřské společnosti (viz rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C-170/05, Sb. rozh. s. I-11949, bod 22).

               25

               Je ustálenou judikaturou, že za taková omezení musejí být považována všechna opatření, která výkon této svobody zakazují, jsou na překážku tomuto výkonu nebo jej činí méně atraktivním (viz výše citovaný rozsudek Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, bod 30).

               26

               V souladu s vnitrostátním právním předpisem dotčeným v původním řízení se na výměnu akcií mezi společnostmi vztahuje neutrální daňové zacházení v případě převádějící společnosti, jejíž sídlo se nachází ve Finsku, pouze tehdy, pokud se zaprvé sídlo nabývající společnosti nachází ve Finsku nebo v unijním členském státě a zadruhé výměna akcií má za následek získání většinového podílu nabývající společností v nabyté společnosti. Nejsou-li tyto podmínky splněny, zejména tehdy, pokud se jako v situaci dotčené v původním řízení sídlo nabývající společnosti nachází ve třetí zemi, jež je smluvní stranou Dohody o EHP, výměna akcií se pro účely zdanění považuje za zdanitelný prodej akcií.

               27

               Takto zjištěné nerovné zacházení nelze vysvětlit rozdílnou objektivní situací. Daňové zacházení s výměnou akcií, kterému podléhá tuzemská společnost, se totiž v takové situaci, jako je situace v původním řízení, určuje výhradně podle sídla nabývající společnosti. Článek 31 Dohody o EHP přitom zakazuje jakoukoli diskriminaci založenou na místě sídla společností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. června 2008, Burda, C-284/06, Sb. rozh. s. I-4571, bod 77 a citovaná judikatura).

               28

               Dále je třeba zdůraznit, že na rozdíl od toho, co tvrdí finská vláda, nevede použití článku 31 Dohody o EHP na takový právní předpis, jako je právní předpis dotčený v původním řízení, k rozšíření rozsahu působnosti směrnice 2009/133 na společnosti usazené ve třetích zemích, které jsou smluvními stranami Dohody o EHP. Na základě zásady zákazu diskriminace zakotvené v článku 31 Dohody o EHP je totiž členský stát povinen uplatnit daňový režim vyhrazený výměně akcií mezi tuzemskými společnostmi na výměnu akcií, která zahrnuje rovněž společnost usazenou ve třetí zemi, jež je smluvní stranou Dohody o EHP.

               29

               Je nutno učinit závěr, že daňový režim dotčený ve věci v původním řízení je na překážku právu obsaženému v článku 31 Dohody o EHP.

               30

               Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že omezení svobody usazování lze připustit pouze tehdy, je-li odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu. V takovém případě je ještě třeba, aby bylo způsobilé zaručit uskutečnění dotčeného cíle a aby nepřekračovalo meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz výše uvedený rozsudek Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, bod 40).

               31

               Předkládající soud vznáší otázku, zda je takové omezení odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu souvisejícími s nezbytností boje proti daňovým únikům a zachování účinnosti daňového dohledu.

               32

               Pouhá skutečnost, že má nabývající společnost v rámci výměny akcií své sídlo ve třetí zemi, jež je smluvní stranou Dohody o EHP, však nemůže založit obecnou domněnku o daňovém úniku a odůvodnit opatření zasahující do výkonu základní svobody zaručené Dohodou o EHP (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. září 2000, Komise v. Belgie, C-478/98, Recueil, s. I-7587, bod 45; ze dne 21. listopadu 2002, X a Y, C-436/00, Recueil, s. I-10829, bod 62; ze dne 4. března 2004, Komise v. Francie, C-334/02, Recueil, s. I-2229, bod 27, jakož i ze dne 29. listopadu 2011, National Grid Indus, C-371/10, Sb. rozh. s. I-12273, bod 84).

               33

               Pokud jde o nezbytnost zachování účinnosti daňového dohledu, Soudní dvůr rozhodl, že nelze a priori vyloučit, že by daňový poplatník mohl předložit relevantní dokumenty umožňující daňovým orgánům členského státu zdanění zřetelně a přesně ověřit, že se nepokouší vyhnout se nebo obejít placení daní (rozsudek ze dne 18. prosince 2007, A, C-101/05, Sb. rozh. s. I-11531, bod 59 a citovaná judikatura).

               34

               Tato judikatura týkající se omezení výkonu svobod pohybu uvnitř Unie však nemůže být v celém svém rozsahu přenesena na svobody zaručené Dohodou o EHP, jelikož výkon těchto svobod probíhá v odlišném právním kontextu (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky A, bod 60, a Établissements Rimbaud, bod 40).

               35

               V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že rámec spolupráce mezi příslušnými orgány členských států zavedený směrnicí Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých daní (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/01, s. 63), jakož i směrnicí Rady 2011/16/EU ze dne 15. února 2011 o správní spolupráci v oblasti daní a o zrušení směrnice 77/799 (Úř. věst. L 64, s. 1) neexistuje mezi těmito orgány a příslušnými orgány třetího státu, pokud třetí stát nepřijal žádný závazek vzájemné pomoci (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Établissements Rimbaud, bod 41).

               36

               Co se konkrétně týče zemí, které jsou smluvními stranami Dohody o EHP, pokud podle právní úpravy členského státu závisí poskytnutí daňového zvýhodnění na splnění podmínek, jejichž dodržení může být ověřeno pouze získáním údajů od příslušných orgánů třetí země, jež je smluvní stranou Dohody EHP, je v zásadě legitimní, že tento členský stát odmítá toto zvýhodnění poskytovat, pokud se ukáže nemožným tyto údaje z uvedené třetí země získat, zejména z důvodu neexistence smluvní povinnosti posledně uvedeného státu údaje poskytnout (viz výše uvedený rozsudek Établissements Rimbaud, bod 44).

               37

               Je třeba poukázat na to, že mezi Finskou republikou a Norským královstvím existuje dohoda o vzájemné správní pomoci v oblasti daní, dohoda 37/1991, podepsaná v Kodani dne 7. prosince 1989. I když přísluší předkládajícímu soudu, aby posoudil, zda tato dohoda zahrnuje mechanismus výměny informací dostatečný k tomu, aby finským orgánům umožnil ověřit a kontrolovat, zda jsou splněny podmínky vyžadované vnitrostátními právními předpisy pro použití režimu daňové neutrality na takovou výměnu akcií, jako je výměna akcií dotčená v původním řízení, je třeba konstatovat, že samotná finská vláda na jednání vysvětlila, že ustanovení uvedené dohody stanoví stejně účinnou výměnu informací mezi vnitrostátními orgány, jako je výměna informací stanovená ustanoveními směrnic 77/799 a 2011/16.

               38

               Za těchto okolností se nemůže dotyčný členský stát opírat o nezbytnost zachovat účinnost daňového dohledu, aby odůvodnil rozdílné zacházení konstatované v bodě 27 tohoto rozsudku (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek ELISA, body 98 až 101).

               39

               Na základě výše uvedeného je třeba na předběžnou otázku odpovědět tak, že článek 31 Dohody o EHP brání právnímu předpisu členského státu, který pokládá výměnu akcií mezi společností usazenou na území uvedeného členského státu a společností usazenou na území třetí země, jež je smluvní stranou této dohody, za zdanitelný prodej akcií, přestože by takováto operace byla z daňového hlediska neutrální, kdyby se týkala výlučně tuzemských společností nebo společností usazených v jiných členských státech, pokud mezi uvedeným členským státem a uvedenou třetí zemí existuje dohoda o vzájemné správní pomoci v oblasti daní, jež stanoví stejně účinnou výměnu informací mezi vnitrostátními orgány, jako je výměna informací stanovená ustanoveními směrnic 77/799 a 2011/16, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

         K nákladům řízení

               40

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 31 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 brání právnímu předpisu členského státu, který pokládá výměnu akcií mezi společností usazenou na území uvedeného členského státu a společností usazenou na území třetí země, jež je smluvní stranou této dohody, za zdanitelný prodej akcií, přestože by taková operace byla z daňového hlediska neutrální, kdyby se týkala výlučně tuzemských společností nebo společností usazených v jiných členských státech, pokud mezi uvedeným členským státem a uvedenou třetí zemí existuje dohoda o vzájemné správní pomoci v oblasti daní, jež stanoví stejně účinnou výměnu informací mezi vnitrostátními orgány, jako je výměna informací stanovená ustanoveními směrnice Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých daní, jakož i směrnice Rady 2011/16/EU ze dne 15. února 2011 o správní spolupráci v oblasti daní a o zrušení směrnice 77/799, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: finština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. října 1977. # Antonio Giuliani proti Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sozialgericht Augsburg - Německo. # Sociální zabezpečení migrujících pracovníků. # Věc 32-77.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. července 1998. # Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG proti Hartlauer Handelsgesellschaft mbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko. # Věc C-355/96.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 6. prosince 2001. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Věc C-146/00.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. října 1975. # Teresa a Silvana Petroni proti Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS), Bruxelles. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgie. # Věc 24-75.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 17. prosince 2015.#Imtech Marine Belgium NV v. Radio Hellenic SA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hof van beroep te Antwerpen.#Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 805/2004 – Evropský exekuční titul pro nesporné nároky – Podmínky potvrzení – Práva dlužníka – Přezkum rozhodnutí.#Věc C-300/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      17. prosince 2015 (
            *
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Soudní spolupráce v občanských věcech — Nařízení (ES) č. 805/2004 — Evropský exekuční titul pro nesporné nároky — Podmínky potvrzení — Práva dlužníka — Přezkum rozhodnutí“
      Ve věci C‑300/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách, Belgie) ze dne 16. června 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 20. června 2014, v řízení

         Imtech Marine Belgium NV

      proti

         Radio Hellenic SA,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda třetího senátu vykonávající funkci předsedy čtvrtého senátu, J. Malenovský a M. Safjan (zpravodaj), A. Prechal a K. Jürimäe, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za belgickou vládu C. Pochet, J.-C. Halleuxem a L. Van den Broeck, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a E. Pedrosou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi G. Wilsem a A.‑M. Rouchaud-Joët, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. září 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 19 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky (Úř. věst. L 143, s. 15; Zvl. vyd. 19/07, s. 38).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Imtech Marine Belgium NV (dále jen „Imtech Marine“), se sídlem v Belgii, a společností Radio Hellenic, se sídlem v Řecku, ve věci návrhu směřujícího k tomu, aby byl rozsudek pro zmeškání týkající se pohledávky navýšené o smluvní pokutu a úroky z prodlení potvrzen jako evropský exekuční titul ve smyslu nařízení č. 805/2004.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Nařízení č. 44/2001

               3

               Ustanovení čl. 34 bodu 2 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42) stanoví, že rozhodnutí se neuzná, jestliže „žalovanému, v jehož nepřítomnosti bylo rozhodnutí vydáno, nebyl doručen návrh na zahájení řízení nebo jiná rovnocenná písemnost v dostatečném časovém předstihu a takovým způsobem, který mu umožňuje přípravu na jednání před soudem, ledaže žalovaný nevyužil žádný opravný prostředek proti rozhodnutí, i když k tomu měl možnost“.

         Nařízení č. 805/2004

               4

               Body 10 až 14, 18 a 19 odůvodnění nařízení č. 805/2004 uvádějí:

                        „(10)

                        Pokud soud v členském státě vydal rozhodnutí o nesporném nároku v nepřítomnosti dlužníka, je zrušení jakýchkoli kontrol v členském státě výkonu nerozdílně spojeno s existencí dostatečné záruky respektování práva na obhajobu a jí podmíněno.

                        (11)

                        Toto nařízení usiluje o podporu základních práv a bere v úvahu zásady uznávané zejména Listinou základních práv Evropské unie [dále jen ‚Listina‘]. Zejména usiluje o zajištění plného respektování práva na spravedlivý proces uznaného článkem 47 Listiny.

                        (12)

                        Pro řízení vedoucí k vydání rozhodnutí by měly být stanoveny minimální normy, aby bylo zajištěno, že dlužník bude o soudním řízení vedeném proti němu, o nutnosti své aktivní účasti v řízení, pokud chce popřít nárok, a o důsledcích své neúčasti informován včas a takovým způsobem, aby si mohl zajistit obhajobu.

                        (13)

                        Vzhledem k rozdílům mezi členskými státy, pokud jde o pravidla občanského soudního řízení, a zejména pravidla pro doručování dokumentů, je nezbytné stanovit konkrétní a podrobnou definici těchto minimálních norem. Zejména nelze považovat za dostatečný pro potvrzení rozhodnutí jako evropského exekučního titulu způsob doručování, který se opírá o právní domněnku splnění těchto minimálních norem.

                        (14)

                        Všechny způsoby doručování uvedené v článcích 13 a 14 jsou charakterizovány buď naprostou jistotou (článek 13), nebo velmi vysokým stupněm pravděpodobnosti (článek 14), že se doručovaný dokument dostal ke svému adresátovi. Ve druhé kategorii by mělo být rozhodnutí potvrzeno jako evropský exekuční titul pouze v tom případě, že členský stát původu má vhodný mechanismus umožňující dlužníkovi požádat o celkový přezkum rozhodnutí za podmínek stanovených v článku 19 v těch výjimečných případech, kde se navzdory splnění článku 14 dokument k adresátovi nedostal.

                  […]

                        (18)

                        Ze vzájemné důvěry ve výkon spravedlnosti v členských státech vyplývá, že soud jednoho členského státu může předpokládat, že jsou splněny všechny podmínky pro potvrzení evropského exekučního titulu, aby mohlo být rozhodnutí vykonáno ve všech ostatních členských státech, i bez soudního přezkumu řádného používání minimální procesních norem v členském státě, kde má být rozhodnutí vykonáno.

                        (19)

                        Toto nařízení nestanoví pro členské státy povinnost přizpůsobit své vnitrostátní právní předpisy minimálním procesním normám v něm stanoveným. Podněcuje je tím, že umožňuje účinnější a rychlejší výkon rozhodnutí v jiných členských státech pouze tehdy, jestliže jsou tyto minimální normy splněny.“

               5

               Článek 6 uvedeného nařízení, nadepsaný „Podmínky potvrzení evropského exekučního titulu“, stanoví v odstavci 1:
               „Rozhodnutí o nesporném nároku vydané v členském státě je po časově neomezené žádosti podané původnímu soudu potvrzeno jako evropský exekuční titul, pokud

                        a)

                        je rozhodnutí vykonatelné v členském státě původu a

                        b)

                        rozhodnutí není v rozporu s pravidly soudní příslušnosti, která jsou stanovena v oddílech 3 a 6 kapitoly II nařízení (ES) č. 44/2001, a

                        c)

                        soudní řízení v členském státě původu splnilo požadavky, které jsou stanoveny v kapitole III, pokud je nárok nesporný ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nebo c), a

                        d)

                        rozhodnutí bylo vydáno v členském státě, ve kterém má dlužník bydliště ve smyslu článku 59 nařízení (ES) č. 44/2001, v případech, kdy

                                 —

                                 nárok je nesporný ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nebo c),

                                 —

                                 souvisí se smlouvou, kterou uzavřela osoba, spotřebitel, za účelem, který nelze považovat za její obchodní či profesní činnost a

                                 —

                                 dlužníkem je spotřebitel.“

               6

               Článek 9 nařízení č. 805/2004, nadepsaný „Vydání potvrzení evropského exekučního titulu“, zní takto:
               „1.   Potvrzení evropského exekučního titulu se vydává pomocí vzorového formuláře uvedeného v příloze I.
               2.   Potvrzení evropského exekučního titulu se vydává v jazyce, v němž je vypracováno rozhodnutí.“

               7

               Článek 10 uvedeného nařízení, nadepsaný „Oprava nebo zrušení potvrzení evropského exekučního titulu“, stanoví:
               „1.   Potvrzení evropského exekučního titulu je na žádost podanou původnímu soudu,

                        a)

                        opraveno, pokud jsou z důvodu věcné chyby nesrovnalosti mezi rozhodnutím a potvrzením;

                        b)

                        zrušeno, pokud bylo uděleno zřejmě nenáležitě s ohledem na požadavky stanovené v tomto nařízení.

                  2.   Opravy či zrušení potvrzení evropského exekučního titulu se řídí právem členského státu původu.
               3.   Žádost o opravu nebo zrušení potvrzení evropského nařízení výkonu lze podat pomocí vzorového formuláře uvedeného v příloze VI.
               4.   Proti vydání potvrzení evropského exekučního titulu jinak nelze podat opravný prostředek.“

               8

               Článek 13 uvedeného nařízení, nadepsaný „Doručení s dokladem o přijetí dlužníkem“, stanoví:
               „1.   Dokument o zahájení řízení nebo dokument s obdobnými účinky může být doručen dlužníkovi některým z těchto způsobů:

                        a)

                        osobní doručení, při němž dlužník podepíše potvrzení o přijetí s uvedením data přijetí;

                        b)

                        osobní doručení, při němž příslušná osoba, která doručení uskutečnila, podepíše dokument, v němž uvede, že dlužník dokument přijal nebo odepřel přijetí bez jakéhokoli oprávněného důvodu, a datum doručení;

                        c)

                        doručení poštou, při němž dlužník podepíše a odešle zpět potvrzení o přijetí s uvedením data přijetí;

                        d)

                        doručení elektronickými prostředky, jako je fax nebo elektronická pošta, při němž dlužník podepíše a odešle zpět potvrzení o přijetí s uvedením data přijetí.

                  2.   Předvolání k soudnímu jednání může být dlužníkovi doručeno v souladu s odstavcem 1 nebo ústně při předcházejícím soudním jednání o témže nároku, přičemž je uvedeno v protokolu předchozího soudního jednání.“

               9

               Podle článku 14 nařízení č. 805/2004, nadepsaného „Doručení bez dokladu o přijetí dlužníkem“:
               „1.   Dokument o zahájení řízení nebo dokument s obdobnými účinky a předvolání k soudnímu jednání mohou být dlužníkovi doručeny i některým z těchto způsobů:

                        a)

                        osobní doručení na osobní adresu dlužníka osobám, které žijí ve stejné domácnosti jako dlužník nebo jsou tam zaměstnány;

                        b)

                        v případě dlužníka, který je osobou samostatně výdělečně činnou nebo právnickou osobou, osobní doručení na obchodní adresu dlužníka osobám, které dlužník zaměstnává;

                        c)

                        uložení dokumentu v poštovní schránce dlužníka;

                        d)

                        uložení dokumentu na poště nebo u příslušných veřejných orgánů a vložení písemného oznámení o tomto uložení do poštovní schránky dlužníka za předpokladu, že je dokument v písemném oznámení jasně označen jako dokument soudu nebo že je v dokumentu poukázáno na to, že doručení se na základě uvedeného oznámení pokládá za uskutečněné a že počínají běžet lhůty;

                        e)

                        doručení poštou bez dokladu podle odstavce 3, pokud má dlužník adresu v členském státě původu;

                        f)

                        doručení elektronickými prostředky s automatickým potvrzením o doručení za předpokladu, že dlužník s tímto způsobem doručení výslovně souhlasil předem.

                  2.   Pro účely tohoto nařízení není doručení podle odstavce 1 přípustné, pokud není adresa dlužníka známa s jistotou.
               3.   Doručení podle odst. 1 písm. a) až d) se potvrzuje pomocí:

                        a)

                        dokumentu podepsaného příslušnou osobou, která doručení uskutečnila, s uvedením:

                                 i)

                                 způsobu doručení a

                                 ii)

                                 data doručení a

                                 iii)

                                 pokud byl dokument doručen osobě jiné než dlužníkovi, jména příslušné osoby a jejího vztahu k dlužníkovi
                                 nebo

                        b)

                        potvrzení o přijetí osobou, jíž byl dokument doručen, pro účely odst. 1 písm. a) a b).“

               10

               Článek 19 téhož nařízení, nadepsaný „Minimální normy pro přezkum ve výjimečných případech“, zní takto:
               „1.   Aniž jsou dotčeny články 13 až 18, může být rozhodnutí potvrzeno jako evropský exekuční titul pouze v případě, že je dlužník podle práva členského státu původu oprávněn požádat o přezkum rozhodnutí, pokud

                        a)

                        i) dokument o zahájení řízení nebo dokument s obdobnými účinky, případně předvolání k soudnímu jednání byly doručeny jedním ze způsobů stanovených v článku 14 a

                                 ii)

                                 doručení nebylo bez jeho zavinění uskutečněno dostatečně včas, aby mohl připravit svou obhajobu,
                                 nebo

                        b)

                        dlužníkovi zabránila v podání námitky proti nároku vyšší moc nebo výjimečné okolnosti, které nezavinil,
                        pokud v obou případech jedná bezodkladně.

                  2.   Tímto článkem není dotčena možnost členských států umožnit přezkum rozhodnutí za podmínek příznivějších, než jsou uvedeny v odstavci 1.“

               11

               Článek 21 nařízení č. 805/2004, nadepsaný „Zamítnutí výkonu“, stanoví:
               „1.   Výkon je na žádost dlužníka příslušným soudem v členském státě výkonu zamítnut, jestliže je rozhodnutí potvrzené jako evropský exekuční titul neslučitelné s dřívějším rozhodnutím v kterémkoli členském státě nebo ve třetí zemi, pokud:

                        a)

                        se dřívější rozhodnutí týkalo téže věci mezi stejnými stranami a

                        b)

                        bylo dřívější rozhodnutí vydáno v členském státě výkonu nebo splňuje podmínky nezbytné pro jeho uznání v členském státě výkonu a

                        c)

                        proti neslučitelnosti nebyla a nemohla být při soudním řízení v členském státě původu vznesena námitka.

                  2.   V žádném případě nesmí být v členském státě výkonu rozhodnutí nebo jeho potvrzení jako evropského nařízení výkonu přezkoumáváno ve věci samé.“

               12

               Podle článku 30 uvedeného nařízení, nadepsaného „Informace o opravných prostředcích, jazycích a orgánech“:
               „1.   Členské státy oznámí Komisi

                        a)

                        řízení o opravě a zrušení podle čl. 10 odst. 2 a o přezkumu podle čl. 19 odst. 1;

                  […]“

         Belgické právo

               13

               Článek 50 soudního řádu stanoví:
               „Promlčecí lhůty nemohou být zkráceny ani prodlouženy, a to ani se souhlasem smluvních stran, s výhradou případů a podmínek stanovených právními předpisy.
               Pokud však lhůta, kterou stanoví články 1048 a 1051 a čl. 1253c písm. c) a d) pro účely podání odvolání či návrhu na zrušení rozsudku, začíná a končí o soudních prázdninách, prodlouží se do patnáctého dne následujícího soudního roku.“

               14

               Článek 55 soudního řádu stanoví:
               „Stanoví-li právní předpisy prodloužení lhůt stanovených smluvní straně, která nemá v Belgii bydliště ani tam obvykle nepobývá a ani v této zemi neuvedla žádné bydliště pro účely doručování, budou tyto lhůty prodlouženy o:

                        1)

                        patnáct dnů, pokud má smluvní strana bydliště v sousedním státě nebo ve Spojeném království Velké Británie [a Severního Irska];

                        2)

                        třicet dnů, pokud má bydliště v jiné zemi Evropy;

                        3)

                        osmdesát dnů, pokud má bydliště jinde ve světě.“

               15

               Článek 860 soudního řádu stanoví:
               „Procesní úkon může být prohlášen za neplatný pouze v případě, že jeho neplatnost výslovně stanoví právní předpisy bez ohledu na to, jaká náležitost byla opomenuta či nedostatečně dodržena.
               Lhůty stanovené pro podání opravného prostředku jsou propadné.
               Ostatní lhůty jsou propadné, pouze pokud to stanoví právní předpisy.“

               16

               Podle článku 1047 soudního řádu:
               „Všechny rozsudky pro zmeškání lze napadnout opravným prostředkem, nestanoví-li právní předpis jinak.
               […]“

               17

               Článek 1048 soudního řádu stanoví:
               „Aniž jsou dotčeny lhůty stanovené nadnárodními a mezinárodními kogentními ustanoveními, lhůta pro podání návrhu na zrušení rozsudku je jeden měsíc ode dne, kdy byl rozsudek doručen neb oznámeno v souladu s čl. 792 druhým a třetím pododstavcem.
               Pokud nemá strana, která se nedostavila na jednání, v Belgii bydliště ani tam obvykle nepobývá a neuvedla v této zemi žádnou adresu pro účely doručování, prodlouží se lhůta pro podání návrhu na zrušení rozsudku v souladu s článkem 55.“

               18

               Článek 1051 soudního řádu stanoví:
               „Aniž jsou dotčeny lhůty stanovené nadnárodními a mezinárodními kogentními ustanoveními, je lhůta pro podání odvolání jeden měsíc ode dne, kdy bylo rozhodnutí doručeno nebo oznámeno v souladu s čl. 792 druhým a třetím pododstavcem.
               Tato lhůta začíná plynout ode dne oznámení rozhodnutí i vůči straně, která podala návrh na doručení tohoto rozhodnutí.
               Pokud některá ze stran, jíž bylo doručeno rozhodnutí, nebo jež podala návrh na toto doručení, nemá v Belgii bydliště ani tam obvykle nepobývá a neuvedla v této zemi žádnou adresu pro účely doručování, prodlouží se lhůta pro podání odvolání v souladu s článkem 55.
               […]“

         Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky

               19

               Společnost Imtech Marine poskytla různá plnění společnosti Radio Hellenic, která jí z toho důvodu dlužila částku 23506,99 eura. Podle obecných obchodních podmínek společnosti Imtech Marine se v případě nezaplacení uplatní smluvní pokuta ve výši 10 % dlužné částky a úrok z prodlení s roční úrokovou sazbou ve výši 12 %.

               20

               Navzdory řadě upomínek společnost Radio Hellenic svoji platební povinnost nesplnila.

               21

               Podáním doručeným dne 25. března 2013 společnost Imtech Marine navrhla rechtbank van koophandel te Antwerpen (obchodní soud v Antverpách), aby uložil společnosti Radio Hellenic povinnost zaplatit dlužné částky a aby rozsudek, který vydá, potvrdil na základě nařízení č. 805/2004 jako evropský exekuční titul. Rozsudkem ze dne 5. června 2013 uvedený soud prohlásil návrh za přípustný a za částečně odůvodněný. Společnosti Radio Hellenic bylo rozsudkem pro zmeškání uloženo, aby zaplatila částku 23506,99 eura navýšenou o smluvní pokutu ve výši 10 % a úroky z prodlení. Uvedený soud měl nicméně za to, že nemůže rozsudek potvrdit jako evropský exekuční titul, neboť k tomu neexistovala příslušná vnitrostátní právní úprava.

               22

               Dne 3. září 2013 podala společnost Imtech Marine opravný prostředek proti uvedenému rozsudku k předkládajícímu soudu. V návrhu požadovala, aby byl rozsudek, který bude vydán, potvrzen jako evropský exekuční titul ve smyslu nařízení č. 805/2004.

               23

               Předkládající soud uvádí, že otázka, zda je belgické právo v souladu s požadavky článku 19 nařízení č. 805/2004, skutečně není jasná, stejně jako pravomoci soudce a soudního tajemníka ohledně potvrzení rozsudku jako evropského exekučního titulu. Nečinnost vnitrostátního zákonodárce vede k právní nejistotě procesního subjektu. Navzdory přímé účinnosti uvedeného nařízení se belgické soudy k takovému potvrzování staví rezervovaně.

               24

               Konkrétně předkládající soud ohledně přezkumu podle čl. 19 odst. 1 nařízení č. 805/2004 uvádí, že lhůta pro podání opravného prostředku proti rozhodnutí vydanému pro zmeškání může podle belgického práva uplynout dříve, než mohl dlužník opravný prostředek podat.

               25

               Za těchto okolností se hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jedná se o porušení článku 288 SFEU, jestliže se přímo nepoužije nařízení č. 805/2004, neboť

                                 a)

                                 belgický zákonodárce neprovedl uvedené nařízení do belgického práva a

                                 b)

                                 belgický zákonodárce neupravil, přestože belgická právní úprava stanoví možnost podat návrh na zrušení rozsudku a odvolání, přezkumné řízení?

                        2)

                        Má-li být na první otázku odpovězeno záporně vzhledem k tomu, že je nařízení přímo použitelné, co se rozumí ‚přezkumem rozhodnutí‘ ve smyslu čl. 19 odst. 1 nařízení č. 805/2004? Musí být přezkumné řízení stanoveno pouze pro případ, že k doručení nebo sdělení předvolání nebo dokumentu o zahájení řízení došlo podle článku 14 uvedeného nařízení, tedy bez dokladu o přijetí? Neposkytují belgické právní předpisy tím, že upravují návrh na zrušení rozsudku v článku 1047 a násl. soudního řádu a odvolání v článku 1050 a násl. soudního řádu dostatečné záruky ke splnění kritéria pro ‚přezkumné řízení‘ podle čl. 19 odst. 1 uvedeného nařízení?

                        3)

                        Poskytuje článek 50 belgického soudního řádu, podle něhož lze promlčecí lhůty stanovené v čl. 860 odst. 2 a článcích 55 a 1048 soudního řádu prodloužit v případech vyšší moci nebo výjimečných okolností, které nastaly nezávisle na vůli dotčené osoby, dostatečnou ochranu ve smyslu čl. 19 odst. 1 písm. b) nařízení č. 805/2004?

                        4)

                        Je potvrzení evropského exekučního titulu pro nesporné pohledávky soudním rozhodnutím, o které je nutno žádat v dokumentu o zahájení řízení? Musí soudce v případě kladné odpovědi potvrdit rozhodnutí jako evropský exekuční titul a soudní tajemník potvrzení osvědčit?
                        V případě záporné odpovědi přísluší potvrzení rozhodnutí jako evropského exekučního titulu soudnímu tajemníkovi?

                        5)

                        Pokud potvrzení evropského exekučního titulu není soudním rozhodnutím, může žadatel, který nežádal o evropský exekuční titul v dokumentu o zahájení řízení, dodatečně – tedy poté, co rozhodnutí nabylo právní moci – požádat soudního tajemníka o potvrzení evropského exekučního titulu?“

               26

               Dne 7. srpna 2014 byla předkládajícímu soudu zaslána žádost o informace, na kterou předkládající soud odpověděl dne 16. října 2014.

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               27

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 19 nařízení č. 805/2004, ve spojení s článkem 288 SFEU, musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům ukládá, aby do vnitrostátního práva zavedly přezkumné řízení ve smyslu článku 19.

               28

               Článek 19 uvedeného nařízení stanoví, že rozhodnutí může být potvrzeno jako evropský exekuční titul pouze v případě, že je dlužník podle práva členského státu původu oprávněn požádat o přezkum dotčeného rozhodnutí. Podle bodu 19 odůvodnění nařízení č. 805/2004 přitom uvedené nařízení nestanoví členským státům povinnost přizpůsobit své vnitrostátní právní předpisy minimálním procesním normám v něm stanoveným, a tedy ani povinnost zavést zvláštní přezkumné řízení ve smyslu uvedeného článku 19.

               29

               Jediným důsledkem neexistence přezkumného řízení tedy je, jak stanoví sám článek 19 nařízení č. 805/2004, nemožnost potvrdit za uvedených podmínek rozhodnutí jako evropský exekuční titul.

               30

               Za těchto okolností a nezávisle na povinnosti oznámit Komisi na základě čl. 30 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení případné přezkumné řízení, které existuje ve vnitrostátním právu, členský stát, který se v souladu s tímtéž nařízením rozhodne nepřizpůsobit svojí právní úpravu, neporušuje článek 288 SFEU.

               31

               Na první otázku je tedy třeba odpovědět, že článek 19 nařízení č. 805/2004, ve spojení s článkem 288 SFEU, musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům neukládá povinnost zavést ve vnitrostátním právním řádu přezkumné řízení ve smyslu článku 19.

         Ke druhé a třetí otázce

               32

               Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, jakým podmínkám podřizuje čl. 19 odst. 1 nařízení č. 805/2004 potvrzení rozhodnutí vydaného pro zmeškání jako evropského exekučního titulu.

               33

               Článek 19 odst. 1 nařízení č. 805/2004 stanoví, že – v případech uvedených v jeho odst. 1 písm. a) a b) – může být rozhodnutí potvrzeno jako evropský exekuční titul pouze v případě, že je dlužník podle práva členského státu původu oprávněn požádat o přezkum rozhodnutí.

               34

               Ustanovení čl. 19 odst. 1 písm. a) nařízení č. 805/2004 míří na situaci, kdy dokument o zahájení řízení nebo dokument s obdobnými účinky, případně předvolání k soudnímu jednání byly dlužníkovi doručeny jedním ze způsobů stanovených v článku 14 uvedeného nařízení, avšak doručení nebylo bez jeho zavinění uskutečněno dostatečně včas na to, aby mohl připravit svou obhajobu.

               35

               Ustanovení čl. 19 odst. 1 písm. b) nařízení č. 805/2004 se vztahuje na případ, kdy dlužníkovi zabránila v podání námitky proti nároku vyšší moc nebo výjimečné okolnosti, které nezavinil. Toto ustanovení se rovněž může týkat situace, kdy překážka přetrvává i ve stadiu, kdy začala plynout lhůta pro podání opravného prostředku proti rozhodnutí.

               36

               Členské státy mohly zavést do vnitrostátního práva zvláštní přezkumné řízení rozhodnutí pro případy uvedené v čl. 19 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 805/2004, nicméně není vyloučeno ani to, že řízení, která již ve členském státě existovala před vstupem uvedeného v platnost, dlužníkovi takový přezkum umožňují. Aniž je dotčena povinnost členských států oznámit Komisi v souladu s čl. 30 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení dotčená řízení, závazná povaha všech ustanovení dotčeného nařízení – plynoucí z článku 288 SFEU – zahrnuje povinnost soudu, kterému byl podán návrh na potvrzení, zkoumat splnění podmínky stanovené v tomto ohledu v čl. 19 odst. 1 téhož nařízení, tedy zda vnitrostátní právo v uvedených případech skutečně a bez výjimky umožňuje požadovat přezkum dotčeného rozhodnutí.

               37

               Jak uvedl generální advokát v bodě 24 stanoviska, může se jednat o opravné prostředky, které v dostatečné míře respektují práva dlužníka na obhajobu a na spravedlivý proces, uvedená v bodech 10 a 11 odůvodnění nařízení č. 805/2004, jelikož unijní právo neupravuje přezkumné řízení a nařízení č. 805/2004 výslovně odkazuje na právní úpravu členského státu původu.

               38

               K tomu, aby byla respektována dlužníkova práva na obhajobu a práva na spravedlivý proces zaručená čl. 47 odst. 2 Listiny, je přitom třeba požadovat, aby – mají-li představovat řízení o přezkumu ve smyslu čl. 19 odst. 1 nařízení č. 805/2004 ve spojení s bodem 14 jeho odůvodnění – tyto opravné prostředky v první řadě umožňovaly úplný přezkum rozhodnutí z právního i faktického hlediska.

               39

               Zadruhé musí uvedené opravné prostředky umožňovat dlužníkovi, který se dovolává některého z případů uvedených v čl. 19 odst. 1 písm. a) a b) uvedeného nařízení, aby požadoval takový přezkum po uplynutí řádných lhůt stanovených ve vnitrostátním právu pro podání návrhu na zrušení rozhodnutí či odvolání proti němu. Je tomu tak zejména v případě, kdy vnitrostátní právo stanoví možnost prodloužit uvedené lhůty tak, že začnou plynout znovu, a to nejdříve ode dne, kdy měl dlužník skutečně možnost seznámit se s obsahem rozhodnutí nebo podat opravný prostředek.

               40

               Konkrétně, aby splnilo podmínky čl. 19 odst. 1 písm. b) nařízení č. 805/2004, musí vnitrostátní právo umožnit takové prodloužení lhůt pro podání opravného prostředku v případě jak vyšší moci, tak výjimečných okolností nezávislých na vůli dlužníka, které dlužník nezavinil, jelikož uvedené ustanovení činí mezi těmito dvěma pojmy rozdíl.

               41

               Informace poskytnuté předkládajícím soudem naznačují, že belgický právní řád stanoví v zásadě dva opravné prostředky pro napadení rozhodnutí v takové věci, jako je věc v původním řízení, a sice návrh na zrušení rozsudku podle článku 1047 a následujících soudního řádu, zvlášť určený k napadení rozsudků vydaných pro zmeškání, a odvolání podle článku 1050 a následujících soudního řádu. Je na předkládajícím soudu, který má jako jediný pravomoc vykládat uvedená ustanovení vnitrostátního práva, aby vyvodil důsledky z výkladu čl. 19 odst. 1 nařízení č. 805/2004 provedeného v bodech 38 až 40 tohoto rozsudku a určil, zda vnitrostátní právní úprava splňuje minimální procesní podmínky stanovené v uvedeném ustanovení. V takovém případě a za předpokladu, že jsou splněny všechny ostatní podmínky stanovené k tomu účelu, je úkolem uvedeného soudu vydat potvrzení.

               42

               S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou a třetí předběžnou otázku odpovědět tak, že čl. 19 odst. 1 nařízení č. 805/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že k tomu, aby rozhodnutí vydané pro zmeškání potvrdil jako evropský exekuční titul, se soud, kterému byl takový návrh předložen, musí ujistit, že mu vnitrostátní právo skutečně a bez výjimky umožňuje úplný přezkum takového rozhodnutí z právního i faktického hlediska v obou případech uvedených v daném ustanovení a že mu umožňuje prodloužit lhůty pro podání opravného prostředku proti rozhodnutí o nesporném nároku nejen v případě vyšší moci, ale rovněž v případě jiných výjimečných okolností nezávislých na vůli dlužníka, které posledně uvedenému zabránily v popření nároku.

         Ke čtvrté a páté otázce

               43

               Podstatou čtvrté a páté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda článek 6 nařízení č. 805/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že potvrzení rozhodnutí jako evropského exekučního titulu je úkon soudní povahy, a tedy vyhrazen soudci, a musí o něj být požádáno v návrhu na zahájení řízení.

               44

               Článek 6 odst. 1 nařízení č. 805/2004 stanoví, že žádost o potvrzení rozhodnutí o nesporném nároku jako evropského exekučního titulu musí být podána původnímu soudu členského státu, aniž uvádí, kdo má v rámci uvedeného soudu pravomoc potvrzení vydat.

               45

               S ohledem na strukturu nařízení č. 805/2004 lze rozlišovat mezi vlastním potvrzením rozhodnutí jako evropského exekučního titulu a formálním úkonem vydání potvrzení podle článku 9 uvedeného nařízení. Jak uvedl generální advokát v bodě 52 stanoviska, tento formální úkon vydání potvrzení poté, co bylo přijato rozhodnutí o potvrzení rozhodnutí jako evropského exekučního titulu, nemusí nutně představovat úkon uskutečněný soudcem, takže jím lze pověřit soudního tajemníka.

               46

               Naproti tomu vlastní potvrzení vyžaduje soudní přezkum podmínek stanovených nařízením č. 805/2004.

               47

               Právnická kvalifikace soudce je totiž nezbytná pro správné posouzení – v kontextu nejistoty ohledně dodržení minimálních norem k zaručení dodržování práva dlužníka na obhajobu a na spravedlivý proces – vnitrostátních opravných prostředků v souladu s body 38 až 40 tohoto rozsudku. Kromě toho pouze soud ve smyslu článku 267 SFEU může zajistit, aby prostřednictvím žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané k Soudnímu dvoru byly minimální normy stanovené nařízením č. 805/2004 v Unii jednotně vykládány a uplatňovány.

               48

               V souvislosti s otázkou, zda o potvrzení rozhodnutí jako evropského exekučního titulu musí být požádáno v návrhu na zahájení řízení, článek 6 nařízení č. 805/2004 stanoví, že rozhodnutí o nesporném nároku vydané ve členském státě je na žádost kdykoli podanou původnímu soudu potvrzeno jako evropský exekuční titul.

               49

               Navíc by bylo nelogické požadovat, jak uvedl generální advokát v bodě 56 stanoviska, aby byla žádost o potvrzení v každém případě podána současně s dokumentem o zahájení řízení, neboť v tomto stadiu ještě nemůže být známo, zda bude vůbec nárok popírán, a zda tedy bude rozhodnutí vydané po ukončení tohoto řízení splňovat požadavky nezbytné k tomu, aby mohlo být potvrzeno jako evropský exekuční titul.

               50

               S ohledem na výše uvedené je třeba na čtvrtou a pátou otázku odpovědět, že článek 6 nařízení č. 805/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že potvrzení rozhodnutí jako evropského exekučního titulu, které může být vydáno v kterémkoli okamžiku, musí být vyhrazeno soudci.

         K nákladům řízení

               51

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 19 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky, ve spojení s článkem 288 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům neukládá povinnost zavést ve vnitrostátním právním řádu přezkumné řízení ve smyslu uvedeného článku 19.

                           2)

                           Článek 19 odst. 1 nařízení č. 805/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že k tomu, aby rozhodnutí vydané pro zmeškání potvrdil jako evropský exekuční titul, se soud, kterému byl takový návrh předložen, musí ujistit, že mu vnitrostátní právo skutečně a bez výjimky umožňuje úplný přezkum takového rozhodnutí z právního i faktického hlediska v obou případech uvedených v daném ustanovení a že mu umožňuje prodloužit lhůty pro podání opravného prostředku proti rozhodnutí o nesporném nároku nejen v případě vyšší moci, ale rovněž v případě jiných výjimečných okolností nezávislých na vůli dlužníka, které posledně uvedenému zabránily v popření nároku.

                           3)

                           Článek 6 nařízení č. 805/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že potvrzení rozhodnutí jako evropského exekučního titulu, které může být vydáno v kterémkoli okamžiku, musí být vyhrazeno soudci.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. dubna 1974. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Věc 167-73.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 26. července 2017.#Hannele Hälvä a další v. SOS-Lapsikylä ry.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Korkein oikeus.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2003/88/ES – Článek 17 – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Úprava pracovní doby – Doplňkové příplatky – Spolek na ochranu dětí – ‚Náhradní rodiče v dětské vesničce‘ – Dočasná nepřítomnost ‚náhradních rodičů‘ – Pracovnice zaměstnané coby ‚zástupkyně náhradních rodičů‘ – Pojem.#Věc C-175/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      26. července 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2003/88/ES – Článek 17 – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Úprava pracovní doby – Doplňkové příplatky – Spolek na ochranu dětí – ‚Náhradní rodiče v dětské vesničce‘ – Dočasná nepřítomnost ‚náhradních rodičů‘ – Pracovnice zaměstnané coby ‚zástupkyně náhradních rodičů‘ – Pojem“
      Ve věci C‑175/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Korkein oikeus (Nejvyšší soud, Finsko) ze dne 24. března 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 29. března 2016, v řízení

         Hannele Hälvä,

         Sari Naukkarinen,

         Pirjo Paajanen,

         Satu Piik

      proti

         SOS-Lapsikylä ry,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, K. Lenaerts, předseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce čtvrtého senátu, E. Juhász, K. Jürimäe a C. Lycourgos (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. března 2017,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               –

               za H. Hälvä, S. Naukkarinen, P. Paajanen a S. Piik původně P. Ahonen, poté P. Ahonen, ve spolupráci s T. Lehtinen, asianajaja,

               –

               za SOS-Lapsikylä ry původně J. Syrjänenem, poté J. Syrjänenem a J. Nevalou, asianajajat,

               –

               za finskou vládu H. Leppo, jako zmocněnkyní,

               –

               za německou vládu J. Möllerem a T. Henzem, jako zmocněnci,

               –

               za Evropskou komisi I. Koskinenem a M. van Beekem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 6. dubna 2017,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 17 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. 2003, L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04 s. 381).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi H. Hälvä, S. Naukkarinen, P. Paajanen a S. Piik na jedné straně a jejich zaměstnavatelem SOS-Lapsikylä ry na straně druhé ohledně toho, že posledně uvedený spolek odmítl zmíněným osobám vyplatit příplatky za práci přesčas, večer, v noci, v sobotu a v neděli odvedenou v průběhu let 2006 až 2009.

         Právní rámec
      Unijní právo

               3

               Článek 2 směrnice 2003/88 stanoví:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:

                        1.

                        ‚pracovní dobou‘ rozumí jakákoli doba, během níž pracovník pracuje, je k dispozici zaměstnavateli a vykonává svou činnost nebo povinnosti v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi;

                        2.

                        ‚dobou odpočinku‘ každá doba, která není pracovní dobou;

                  […]“.

               4

               V článku 7 odst. 1 zmíněné směrnice je uvedeno:
               „Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby měl každý pracovník nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů v souladu s podmínkami pro získání a přiznávání této dovolené stanovenými vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.“

               5

               Článek 17 odst. 1 téže směrnice stanoví:
               „Při dodržování obecných zásad ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků se členské státy mohou odchýlit od článků 3 až 6, 8 a 16, pokud se vzhledem ke zvláštní povaze dotyčných činností délka pracovní doby neměří nebo není předem určena nebo si ji mohou určit sami pracovníci, zejména v případě

                        a)

                        vrcholových řídících pracovníků nebo jiných osob majících pravomoc nezávisle rozhodovat;

                        b)

                        pracovníků, kteří jsou rodinnými příslušníky, nebo

                        c)

                        pracovníků vykonávajících náboženské obřady v kostelech a náboženských společenstvích.“

         Finské právo

               6

               V ustanovení § 2 odst. 1 työaikalaki (605/1996) [zákon (605/1996) o pracovní době, dále jen „zákon o pracovní době“] je uvedeno:
               „Tento zákon se s výhradou jeho § 15 odst. 3 nepoužije:
               […]

                        3)

                        na práci, kterou pracovník vykonává doma nebo za takových okolností, že nelze mít za to, že zaměstnavatel může dohlížet na rozvržení času, který je tento práci věnován;

                  […]“

         Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžná otázka

               7

               Spolek na ochranu dětí SOS-Lapsikylä ry zabezpečuje pro děti, o které se stará, ubytování v prostředí, které se má co nejvíce podobat rodinnému prostředí, v sedmi dětských vesničkách, přičemž v každé z nich je několik domů. V dětských vesničkách pracuje ředitel, „náhradní rodiče“, „zástupci náhradních rodičů“ a další zaměstnanci. V každém domě bydlí tři až šest opatrovaných dětí a jeden nebo více „náhradních rodičů“ (nebo jejich zástupců v případě nepřítomnosti „náhradních rodičů“).

               8

               Žalobkyně v původním řízení byly zaměstnány u SOS-Lapsikylä ry jakožto „zástupkyně náhradních rodičů“ do roku 2009 a některé z nich až do roku 2010. Coby „zástupkyně náhradních rodičů“ v průběhu jejich nepřítomnosti (z důvodu volných dní, dovolené za kalendářní rok nebo volna z důvodu nemoci) s dětmi žily, samy se staraly o dům a zajišťovaly výchovu nezletilých a péči o ně, a to zejména tím, že zabezpečovaly jejich stravování a doprovázely je mimo vesničku.

               9

               U Etelä-Savon käräjäoikeus (soud prvního stupně pro Jižní Savo, Finsko) podaly návrh, kterým se domáhaly určení toho, že jejich práce pro SOS-Lapsikylä ry je „prací“ ve smyslu § 1 zákona o pracovní době, a žádaly, aby byla posledně uvedenému uložena povinnost vyplatit jim za roky 2006 až 2009 na základě tohoto zákona a kolektivní smlouvy pro dotčené odvětví příplatky za práci přesčas nebo za práci večer, v noci nebo o víkendu.

               10

               Rozsudkem ze dne 4. května 2012 Etelä-Savon käräjäoikeus (soud prvního stupně pro Jižní Savo) žalobu žalobkyň v původním řízení zamítl a konstatoval, že zákon o pracovní době se na jejich práci nevztahuje. V návaznosti na zamítnutí jejich žaloby ze strany Etelä-Savon käräjäoikeus (soud prvního stupně pro Jižní Savo) podaly žalobkyně v původním řízení proti rozsudku tohoto soudu odvolání u Itä-Suomen hovioikeus (odvolací soud pro východní Finsko), který uvedený rozsudek rozsudkem ze dne 4. července 2013 potvrdil. Žalobkyně v původním řízení podaly proti tomuto rozsudku dovolání k předkládajícímu soudu.

               11

               Tento soud uvádí, že zástupci zaměstnavatele nedohlížejí na každodenní práci „zástupců náhradních rodičů“ a zaměstnavatel jim nedává žádné pokyny k dobám práce ani době odpočinku v pracovních dnech. V rámci mezí určených potřebami dětí se může „zástupce náhradního rodiče“ sám rozhodovat o organizaci a obsahu své práce. Pro každé dítě je nicméně stanoven plán péče a výchovy, na jehož základě se „zástupce náhradního rodiče“ musí o dítě starat a v souvislosti s nímž vypracovává zprávu. „Zástupce náhradního rodiče“ se kromě toho s „náhradním rodičem“ domlouvá na fungování domu v dětské vesničce, který má na starost, a na praktických otázkách, které s tím souvisí.

               12

               Dle pracovních smluv žalobkyň v původním řízení čítal jejich roční úvazek 190 24hodinových směn, až na jednu z nich, jejíž roční úvazek čítal 170 24hodinových směn, z něhož bylo třeba odečíst 30 až 33 dnů dovolené za kalendářní rok. V praxi trvalo období zástupu několik dní až několik týdnů.

               13

               Předkládající soud dále zdůrazňuje, že ředitel předem sestavuje seznamy, v nichž je uvedeno, ve kterém domě má „zástupce náhradního rodiče“ ten který den pracovat. „Zástupce náhradního rodiče“ se s „náhradním rodičem“ dohodne na čase, kdy začne období zástupu. Denní harmonogramy musí být navíc sestaveny tak, aby měl každý pracovník v průměru dva volné víkendy v měsíci. V období zástupu má pracovník rovněž nárok na jeden den dovolené týdně. Odměna „zástupců náhradních rodičů“ se stanovuje na pevném měsíčním základě, ovšem s tím, že pokud měl „zástupce náhradního rodiče“ více než 190 24hodinových směn, má nárok na doplňkovou náhradu mzdy.

               14

               Předkládající soud má určit, zda se na „zástupce náhradních rodičů“ vztahuje zákon o pracovní době, což by vedlo k tomu, že SOS-Lapsikylä ry by žalobkyním v původním řízení musel vyplatit příplatky, které požadují. Konkrétně je třeba určit, zda je činnost „zástupců náhradních rodičů“ vyloučena z působnosti tohoto zákona podle jeho § 2 odst. 1 bodu 3. Předkládající soud zdůrazňuje, že podle tohoto ustanovení platí, že práce, kterou pracovník vykonává doma nebo za takových okolností, že nelze mít za to, že zaměstnavatel může dohlížet na rozvržení času, který je této práci věnován, nespadá do působnosti ustanovení týkajících se organizace pracovní doby, s výjimkou § 15 odst. 3 zákona o pracovní době, který v projednávaném případě není relevantní.

               15

               Podle předkládajícího soudu provádí zákon o pracovní době směrnici 2003/88, jejíž některá ustanovení, zejména čl. 17 odst. 1, umožňují vnitrostátnímu zákonodárci se za určitých podmínek od úpravy dob práce a dob odpočinků podle této směrnice odchýlit.

               16

               Předkládající soud dále uvádí, že zákon o pracovní době neupravuje jenom pracovní dobu, zákonnou délku pracovní doby, překročení této doby, práci v noci, práci na směny, doby odpočinku a práci v neděli, ale zároveň stanoví příplatky vyplácené na základě různých důvodů, jako jsou příplatky za práci přesčas a za práci v neděli.

               17

               Ačkoliv si je předkládající soud vědom, že se směrnice 2003/88 s výjimkou placené dovolené za kalendářní rok na odměňování pracovníků neuplatní, má za to, že výklad této směrnice je podstatný pro řešení jím projednávaného sporu. Nárok na příplatky ke mzdě stanovené zákonem o pracovní době totiž závisí na použitelnosti uvedeného zákona, který upravuje i pracovní dobu a dobu odpočinku, na projednávaný případ.

               18

               Předkládající soud se konkrétně domnívá, že za účelem výkladu výjimky stanovené v § 2 odst. 1 bodu 3 zákona o pracovní době je relevantní především odchylka uvedená v čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/88.

               19

               Z rozsudku ze dne 14. října 2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612), podle předkládajícího soudu vyplývá, že se odchylka uvedená v čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/88 neuplatní, pokud není prokázáno, že se pracovníci mohou rozhodovat o počtu svých pracovních hodin a že nemusí být přítomni na pracovišti ve stanovené době.

               20

               Předkládající soud má nicméně za to, že skutkové okolnosti věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, se od věci, kterou projednává, značně odlišují, a to zejména pokud jde o povahu práce a podmínky jejího výkonu.

               21

               V této souvislosti uvádí, že v projednávaném případě se práce žalobkyň v původním řízení svým obsahem podobá práci vykonávané v kruhu rodiny jedním z jejích členů, která je výslovně uvedena v čl. 17 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/88. Uvedený soud kromě toho podotýká, že toto ustanovení je třeba vykládat restriktivně, ale seznam činností, které jsou v něm uvedeny, není taxativní. Má tudíž za to, že se tato odchylka na práci „zástupců náhradních rodičů“ může vztahovat, ačkoliv se nejedná o práci rodinných příslušníků ve smyslu čl. 17 odst. 1 písm. b) této směrnice.

               22

               Předkládající soud dále uvádí, že možnosti zaměstnavatele dohlížet na to, jak si žalobkyně v původním řízení rozvrhují svůj pracovní čas, jsou v projednávaném případě omezené, jelikož takový dohled by mohl mít vliv na možnost „zástupce náhradního rodiče“ působit jako skutečný rodič a navázat s dětmi vztah důvěry. Uvedený soud dodává, že takový dohled podle všeho ani neprobíhal. „Zástupci náhradních rodičů“ totiž samostatně rozhodují o svých úkolech, odpočinku i cestách mimo dům v dětské vesničce, a to v mezích určených potřebami dětí; je přitom pravda, že tyto potřeby ovlivňují možnost „zástupců náhradních rodičů“ věnovat se svým osobním záležitostem a libovolně si organizovat svůj život.

               23

               Za těchto podmínek se Korkein oikeus (Nejvyšší soud, Finsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Musí být čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/88 vykládán v tom smyslu, že do jeho působnosti může spadat taková práce v domě v dětské vesničce, jako je práce popsaná výše, v rámci níž pracovník, který zastupuje ‚náhradního rodiče‘ opatrovaných dětí v dětské vesničce během jeho dovolené, s dětmi za podmínek podobajících se rodinnému prostředí bydlí a samostatně se přitom stará o jejich potřeby a potřeby rodiny stejně, jako by to dělal skutečný rodič?“

         K předběžné otázce

               24

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/88 vykládán v tom smyslu, že jej lze uplatnit na takové zaměstnání, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, které spočívá v péči o děti za podmínek podobajících se rodinnému prostředí v postavení zástupce osoby, která je tímto úkolem primárně pověřena.

               25

               Úvodem je třeba uvést, že s výjimkou specifického případu týkajícího se placené dovolené za kalendářní rok, který je uveden v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, tato směrnice upravuje pouze některé aspekty úpravy pracovní doby s cílem zajistit ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků, takže se v zásadě nepoužije na odměňování pracovníků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,C‑266/14, EU:C:2015:578, bod 48 a citovaná judikatura).

               26

               Tento závěr ovšem neznamená, že by na předběžnou otázkou položenou Soudnímu dvoru v posuzované věci nemělo být odpovězeno.

               27

               Jak totiž uvedl generální advokát v bodě 45 svého stanoviska, spor předložený předkládajícímu soudu se týká otázky, zda se zákon o pracovní době uplatní na „zástupce náhradních rodičů“ a zda mají na základě toho žalobkyně nárok na požadovanou odměnu.

               28

               Za těchto podmínek se předkládající soud obrátil na Soudní dvůr s žádostí o výklad čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/88, který byl podle vysvětlení tohoto soudu proveden do vnitrostátního práva § 2 odst. 1 bodem 3 zákona o pracovní době.

               29

               Je tedy třeba zjistit, zda činnost žalobkyň v původním řízení coby „zástupkyň náhradních rodičů“ může spadat do působnosti čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/88, který členským státům za určitých podmínek umožňuje odchýlit se od článků 3 až 6, 8 a 16 této směrnice, pokud se vzhledem ke zvláštní povaze dotyčných činností délka pracovní doby neměří nebo není předem určena nebo si ji mohou určit sami pracovníci.

               30

               V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že jak uvedl předkládající soud, „zástupci náhradních rodičů“, kteří jsou zaměstnanci SOS-Lapsikylä ry, jsou během nepřítomnosti „náhradních rodičů“, které zaměstnává tentýž zaměstnavatel, pověřeni každodenní starostí o dům v dětské vesničce a péčí o děti, které jsou v něm ubytovány, a jejich výchovou v průběhu nepřetržitých 24hodinových směn, které na sebe mohou několik dní navazovat; tyto osoby přitom mají nárok na jeden den dovolené týdně a v průměru na dva volné víkendy měsíčně.

               31

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora je třeba odchylku stanovenou v čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/88 vykládat v tom smyslu, že její působnost je omezena na to, co je nezbytně nutné k hájení zájmů, jejichž ochranu tato odchylka umožňuje (rozsudky ze dne 9. září 2003, Jaeger,C‑151/02, EU:C:2003:437, bod 89, a ze dne 14. října 2010, Union syndicale Solidaires Isère,C‑428/09, EU:C:2010:612, bod 40).

               32

               Soudní dvůr rovněž rozhodl, že uvedený čl. 17 odst. 1 se vztahuje na pracovníky, jejichž celková délka pracovní doby se vzhledem ke zvláštní povaze dotyčných činností neměří nebo není předem určena nebo si ji mohou určit sami pracovníci (rozsudky ze dne 7. září 2006, Komise v. Spojené království, C‑484/04, EU:C:2006:526, bod 20, a ze dne 14. října 2010, Union syndicale Solidaires Isère,C‑428/09, EU:C:2010:612, bod 41).

               33

               Jak v tomto ohledu uvedl generální advokát v bodě 68 svého stanoviska, při posuzování konkrétních okolností dané věci musí vzít předkládající soud v úvahu, že pracovní doba „zástupce náhradního rodiče“ je do značné míry předem určena pracovní smlouvou, kterou má uzavřenou se svým zaměstnavatelem, jelikož počet 24hodinových směn, které musí za rok odpracovat, je smluvně stanoven. Uvedený soud kromě toho musí zohlednit i skutečnost, že zmíněný zaměstnavatel předem sestavuje seznamy, v nichž jsou v pravidelných intervalech uvedeny 24hodinové směny, během kterých se „zástupce náhradního rodiče“ stará o dům v dětské vesničce.

               34

               Vzhledem k těmto okolnostem nelze tvrdit, že celková délka pracovní doby „zástupců náhradních rodičů“ se s ohledem na zvláštní povahu dotyčné činnosti neměří nebo není předem určena nebo si ji může určit sám „zástupce náhradního rodiče“; tuto skutečnost však musí ověřit předkládající soud.

               35

               S ohledem na informace, které má Soudní dvůr k dispozici, tento závěr nemůže zpochybnit skutečnost, že „zástupci náhradních rodičů“ mají v době, kdy se starají o dům v dětské vesničce, určitou volnost v souvislosti s rozvržením svého času, a to konkrétně při organizaci svých každodenních úkolů, cest a období nečinnosti; jejich zaměstnavatel na ně přitom v praxi podle všeho nikterak nedohlíží.

               36

               Zaprvé je totiž třeba uvést, že obtíže, na které může zaměstnavatel narazit při dohledu nad každodenním výkonem činností svých zaměstnanců, nemohou v obecné rovině postačovat k tomu, aby bylo možné dovodit, že celková délka pracovní doby těchto zaměstnanců se neměří nebo není předem určena nebo si ji může pracovník určit sám, jelikož zaměstnavatel předem stanoví začátek i konec pracovní doby.

               37

               V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí dále vyplývá, že zaměstnavatel nekontroluje, jakým způsobem „zástupce náhradního rodiče“ vykonává tyto činnosti v průběhu 24hodinových směn, během nichž se stará o dům v dětské vesničce. Zaměstnavatel naproti tomu předem sestavuje seznamy, v nichž je uvedeno, ve kterém domě má „zástupce náhradního rodiče“ ten který den pracovat. „Zástupce náhradního rodiče“ se s „náhradním rodičem“ dohodne na čase, kdy začne období zástupu. Denní harmonogramy musí být navíc sestaveny tak, aby měl každý pracovník v průměru dva volné víkendy v měsíci. Žádná informace uvedená v předkládacím rozhodnutí tak nenasvědčuje tomu, že by zaměstnavatel nemohl zkontrolovat, zda „zástupce náhradního rodiče“ skutečně převzal zodpovědnost za dům v dětské vesničce ve chvíli, na které se dohodl s „náhradním rodičem“, čímž začíná zastupování, a zda jej takto zastupoval až do konce 24hodinové směny nebo směn, které mu byly přiděleny.

               38

               Z předkládacího rozhodnutí konečně plyne, že „zástupce náhradního rodiče“ je povinen sepsat zprávu o tom, jak naplňoval plán péče a výchovy vypracovaný pro každé dítě. Tato zpráva tudíž podle všeho představuje prostředek kontroly, který má zaměstnavatel k dispozici a který může použít, aby ověřil, jakým způsobem vykonávají jeho zaměstnanci své činnosti, a změřil tak jejich pracovní dobu.

               39

               Zadruhé možnost „zástupců náhradních rodičů“ do jisté míry rozhodovat o obdobích své nečinnosti v rámci 24hodinových směn, během nichž zodpovídají za dům v dětské vesničce, jak ji popsal předkládající soud, jim nicméně neumožňuje si naprosto libovolně určit počet pracovních hodin, které během uvedených období odpracují.

               40

               Jak uvedl předkládající soud, je třeba poznamenat, že „zástupci náhradních rodičů“ se musí s „náhradními rodiči“ dohodnout na způsobu vedení domu v dětské vesničce a že umožnit „zástupcům náhradních rodičů“, aby podstatně změnili zvyklosti domu, za který dočasně zodpovídají, zejména co se týče časového rozvrhu, který nastavili „náhradní rodiče“, by zřejmě bylo v rozporu s všeobecnou strukturou systému péče v dětských vesničkách. Dodržování těchto zvyklostí tudíž podle všeho nasvědčuje tomu, že „zástupci náhradních rodičů“ si nemohou sami libovolně určit svůj rozvrh práce.

               41

               Dále je třeba uvést, že za „pracovní dobu“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice 2003/88 je nutno považovat doby, během nichž pracovník pracuje, je k dispozici zaměstnavateli a vykonává svou činnost nebo povinnosti v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi (rozsudek ze dne 10. září 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,C‑266/14, EU:C:2015:578, bod 25).

               42

               Období nečinnosti, která mohou nastat v průběhu 24hodinových směn, během nichž „zástupce náhradního rodiče“ odpovídá za dům v dětské vesničce, jsou tak součástí výkonu pracovních povinností tohoto pracovníka a představují pracovní dobu, musí-li být „zástupce náhradního rodiče“ fyzicky přítomen v místě určeném zaměstnavatelem a být zde tomuto zaměstnavateli k dispozici, aby mohl v případě potřeby okamžitě poskytnout příslušné služby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. prosince 2005, Dellas a další, C‑14/04, EU:C:2005:728, bod 48, jakož i usnesení ze dne 11. ledna 2007, Vorel,C‑437/05, EU:C:2007:23, bod 28).

               43

               Vzhledem k tomu, že se taková období nečinnosti započítávají do pracovní doby „zástupců náhradních rodičů“, jejich možnost určit, kdy tato období začnou a kdy skončí, tedy nelze přirovnat k možnosti těchto pracovníků libovolně si určit začátek a konec pracovní doby.

               44

               Kromě toho i za předpokladu, že by se některá období nečinnosti v rámci 24hodinových směn, během nichž „zástupci náhradních rodičů“ odpovídají za dům v dětské vesničce, mohla považovat nikoliv za pracovní dobu, nýbrž za dobu odpočinku ve smyslu čl. 2 bodu 2 směrnice 2003/88, jelikož – jak uvedl na jednání SOS-Lapsikylä ry, přičemž mu v tomto ohledu nikdo neodporoval – „zástupci náhradních rodičů“ sice musí být stále k zastižení, avšak své pracoviště mohou opustit, když se děti, které mají na starost, věnují aktivitám mimo domov, tato možnost opustit pracoviště se týká pouze části jejich denního rozvrhu a podle všeho ji neurčují sami „zástupci náhradních rodičů“, nýbrž závisí na době nepřítomnosti dětí. Tato specifičnost pracovních podmínek „zástupců náhradních rodičů“ tak nemůže vést k závěru, že jejich celková délka pracovní doby se neměří nebo není předem určena anebo že si ji v celém rozsahu určují sami „zástupci náhradních rodičů“.

               45

               Z výše uvedeného vyplývá, že s ohledem na informace, které má Soudní dvůr k dispozici, za takových okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení, nic nenasvědčuje tomu, že by zaměstnání „zástupců náhradních rodičů“ mohlo spadat do působnosti čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/88. Podle všeho tudíž není nutné nadto ověřovat, zda lze činnost „zástupců náhradních rodičů“ přirovnat i v jiných ohledech k některé ze tří činností příkladmo uvedených ve zmíněném článku, konkrétně k činnosti „rodinných příslušníků“ uvedené v čl. 17 odst. 1 písm. b) této směrnice.

               46

               Jak zdůraznil generální advokát v bodech 72 až 80 svého stanoviska, „zástupce náhradních rodičů“ v žádném případě nelze považovat za rodinné příslušníky, a výjimka uvedená v čl. 17 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/88 se tak na ně nemůže vztahovat.

               47

               Tato odchylka, kterou je třeba vykládat restriktivně, jak bylo zdůrazněno v bodě 31 tohoto rozsudku, se totiž týká výlučně práce vykonávané v souvislostech, kdy má pracovní poměr mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem rodinnou povahu. V takových souvislostech, které se vyznačují tím, že mezi stranami existuje specifický vztah důvěry a angažovanosti, totiž lze připustit, aby se celková délka pracovní doby neměřila nebo nebyla předem určena nebo aby si ji zaměstnaný rodinný příslušník mohl určovat sám.

               48

               Uvedená činnost naproti tomu do působnosti výjimky stanovené v čl. 17 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/88 nemůže spadat pouze na základě toho, že se podobá výchově a citovým vazbám, které mají vůči dětem v zásadě jejich rodiče.

               49

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že jej nelze uplatnit na takové zaměstnání, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, které spočívá v péči o děti za podmínek podobajících se rodinnému prostředí v postavení zástupce osoby, která je tímto úkolem primárně pověřena, není-li prokázáno, že celková délka pracovní doby se neměří nebo není předem určena nebo si ji může pracovník určit sám, což musí ověřit předkládající soud.

         K nákladům řízení

               50

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 17 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby musí být vykládán v tom smyslu, že jej nelze uplatnit na takové zaměstnání, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, které spočívá v péči o děti za podmínek podobajících se rodinnému prostředí v postavení zástupce osoby, která je tímto úkolem primárně pověřena, není-li prokázáno, že celková délka pracovní doby se neměří nebo není předem určena nebo si ji může pracovník určit sám, což musí ověřit předkládající soud.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: finština.