title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 18. ledna 2017.#Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen v. Hauptzollamt Bielefeld.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Düsseldorf.#Řízení o předběžné otázce – Celní unie a společný celní sazebník – Vrácení dovozního cla – Nařízení (EHS) č. 2913/92 (celní kodex) – Článek 241 první pododstavec první odrážka – Povinnost členského státu stanovit placení úroků z prodlení i v případě nepodání žaloby k vnitrostátním soudům.#Věc C-365/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      18. ledna 2017 (
            1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Celní unie a společný celní sazebník — Vrácení dovozního cla — Nařízení (EHS) č. 2913/92 (celní kodex) — Článek 241 první pododstavec první odrážka — Povinnost členského státu stanovit placení úroků z prodlení i v případě nepodání žaloby k vnitrostátním soudům“
      Ve věci C‑365/15
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Finanzgericht Düsseldorf (Finanční soud v Düsseldorfu, Německo) ze dne 24. června 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 14. července 2015, v řízení

         Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

      proti

         Hauptzollamt Bielefeld,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, M. Vilaras (zpravodaj), J. Malenovský, M. Safjan a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Illéssy, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. května 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen D. Ehlem, Rechtsanwalt, A. Willemsem, avocat, a S. De Knopem, advocaat,

               —

               za Hauptzollamt Bielefeld původně K. Grevenem, jako zmocněncem, a nakonec K. Grevenem a S. Holtmann, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu J. Möllerem a T. Henzem, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu A. Collabolletta a G. Palmieri, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Radu Evropské unie M. Balta a J.-P. Hixem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi L. Grønfeldt a T. Maxian Ruschem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. září 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 241 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. 1992, L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/10 s. 239, dále jen „celní kodex“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen (dále jen „Wortmann“) a Hauptzollamt Bielefeld (Hlavní celní úřad v Bielefeldu, Německo) ve věci zaplacení úroků v případě vrácení antidumpingového cla zaplaceného společností Wortmann podle nařízení Rady (ES) č. 1472/2006 ze dne 5. října 2006, o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některé obuvi se svrškem z usně pocházející z Čínské lidové republiky a Vietnamu a o konečném výběru uloženého prozatímního cla (Úř. věst. 2006, L 275, s. 1), částečně zrušeného rozsudkem ze dne 2. února 2012, Brosmann Footwear (HK) a další v. Rada (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

         Právní rámec

         Unijní právo

      Celní kodex

               3

               Článek 4 celního kodexu stanoví:
               „Pro účely tohoto kodexu se
               […]

                        10.

                        ‚dovozním clem‘ rozumějí:

                                 —

                                 clo a poplatky s rovnocenným účinkem vybírané při dovozu zboží,

                  […]“

               4

               V článku 232 celního kodexu se uvádí:
               „1.   Nebyla-li částka cla zaplacena ve stanovené lhůtě,
               […]

                        b)

                        připočte se k částce cla úrok z prodlení. Míra úroku z prodlení může být vyšší než míra úvěrového úroku. Nemůže však být nižší než míra úvěrového úroku.

                  […]“

               5

               Článek 236 celního kodexu stanoví:
               „1.   Dovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaplaceno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.
               […]
               2.   Dovozní nebo vývozní clo se vrátí nebo promine na základě žádosti podané u příslušného celního úřadu ve lhůtě tří let ode dne, kdy byla částka cla dlužníkovi sdělena.
               Tato lhůta se prodlouží, jestliže zúčastněná osoba prokáže, že nemohla podat žádost ve stanovené lhůtě z důvodu nepředvídatelných okolností nebo vyšší moci.
               Celní orgány vrátí nebo prominou clo z úřední povinnosti, pokud samy v této lhůtě zjistí, že nastala některá ze skutečností uvedených v odst. 1 prvním a druhém pododstavci.“

               6

               Článek 241 celního kodexu stanoví:
               Pokud celní orgány vrátí dovozní nebo vývozní clo nebo úvěrový úrok či úrok z prodlení vybraný při zaplacení cla, nejsou povinny platit úroky. Úrok však musí být zaplacen, jestliže

                        —

                        rozhodnutí o vyhovění žádosti o vrácení cla nebylo vykonáno do tří měsíců od jeho přijetí,

                        —

                        tak stanoví vnitrostátní předpisy.

                  Výše úroku se vypočte tak, aby se rovnala výši, která by byla za tímto účelem požadována na národním peněžním nebo finančním trhu.“

         Nařízení č. 1472/2006

               7

               Článek 1 nařízení č. 1472/2006 stanoví:
               „1.   Ukládá se konečné antidumpingové clo z dovozu některé obuvi se svrškem z usně nebo z kompozitní usně, kromě sportovní obuvi, obuvi, která se vyrábí speciální technologií, pantoflí a ostatní domácí obuvi a obuvi s ochrannou špičkou, pocházející z Čínské lidové republiky a Vietnamu kódů [kombinované nomenklatury]:
               […]
               4.   Není-li stanoveno jinak, použijí se platné celní předpisy.“

         Německé právo

               8

               Ustanovení § 1 Abgabenordnung (daňový řád), ve znění účinném v rozhodné době z hlediska skutkového stavu v původním řízení (dále jen „daňový řád“), stanoví:
               „(1)   Tento zákon platí pro všechny daně, včetně vrácení daní, jež jsou upraveny spolkovým právem nebo právem Evropské unie, pokud je spravují spolkové finanční orgány nebo finanční orgány spolkových zemí. Tento zákon se použije pouze tehdy, nestanoví-li právo Evropské unie jinak.
               […]
               (3)   Na vedlejší daňová plnění se ustanovení tohoto zákona použijí obdobně, nestanoví-li právo Evropské unie jinak. […]“

               9

               Ustanovení § 3 odst. 3 a 4 daňového řádu znějí:
               „(3)   Dovozní a vývozní cla ve smyslu čl. 4 bodů 10 a 11 celního kodexu se považují daně ve smyslu tohoto zákona.
               (4)   Vedlejší daňová plnění jsou […] úroky (§ 233 až § 237), […] jakož i úroky ve smyslu celního kodexu […].“

               10

               V ustanovení § 37 daňového řádu se stanoví:
               „(1)   Dlužné daňové pohledávky představují […] [mimo jiné] nárok na vrácení daně ve smyslu odstavce 2 […].
               (2)   Byla-li daň […] zaplacena nebo vrácena bez právního důvodu, má osoba, na jejíž účet se platba uskutečnila, vůči příjemci plnění nárok na vrácení zaplacené nebo vrácené částky. […]“

               11

               Ustanovení § 233 daňového řádu zní:
               „Dlužné daňové pohledávky (§ 37) se úročí pouze tehdy, stanoví-li tak zákon. […]“

               12

               Podle § 236 odst. 1 daňového řádu platí:
               „Pokud se daň stanovená pravomocným soudním rozhodnutím nebo na základě takového rozhodnutí sníží nebo je přiznáno vrácení daně, úročí se částka, jež má být vrácena, s výhradou odstavce 3, ode dne zahájení soudního řízení do dne vyplacení. […]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               13

               V letech 2006 až 2012 propustila společnost Wortmann do volného oběhu na území Evropské unie svým jménem obuv se svrškem z usně pocházející z Číny a Vietnamu a vyrobenou společnostmi Brosmann Footwear (HK) Ltd. (dále jen „Brosmann“) a Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd. (dále jen „Seasonable“). Vzhledem k tomu, že tato obuv spadala pod některý z kódů kombinované nomenklatury uvedených v čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1472/2006, vyměřil Hlavní celní úřad v Bielefeldu společnosti Wortmann podle téhož nařízení antidumpingové clo.

               14

               Dne 22. července 2010 požádala společnost Wortmann Hlavní celní úřad v Bielefeldu o vrácení zaplaceného antidumpingového cla za období od června 2007 do června 2010. Dne 14. února 2011 podala novou žádost o vrácení antidumpingového cla zaplaceného do 31. prosince 2010. Konečně dne 7. května 2012 požádala o vrácení antidumpingového cla, tentokrát cla zaplaceného od roku 2006. Na podporu všech těchto žádostí odkazovala mimo jiné na věc, kterou projednával zprvu Tribunál Evropské unie a poté Soudní dvůr a ve které byl vydán rozsudek ze dne 2. února 2012, Brosmann Footwear (HK) a další v. Rada (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

               15

               Tímto rozsudkem Soudní dvůr částečně zrušil nařízení č. 1472/2006 mimo jiné v rozsahu, v němž se týkalo společností Brosmann a Seasonable. Důvodem tohoto zrušení byla skutečnost, že Evropská komise v rozporu s právem nepřezkoumala žádosti žalobkyň o přiznání postavení podniku působícího v tržním hospodářství, respektive podpůrně o individuální zacházení.

               16

               Dne 17. dubna 2013 proto Hlavní celní úřad v Bielefeldu rozhodl o vrácení antidumpingového cla společnosti Wortmann, a to ve výši 61895,49 eura za rok 2007 a 92870,62 eura za rok 2008.

               17

               Dopisem ze dne 29. listopadu 2013 požádala společnost Wortmann Hlavní celní úřad v Bielefeldu o zaplacení úroků z vrácených částek ve výši základní úrokové sazby navýšené o osm procentních bodů, a to od data zaplacení antidumpingových cel. Rozhodnutím ze dne 15. ledna 2014 Hlavní celní úřad v Bielefeldu tuto žádost zamítl. I stížnost, kterou společnost Wortmann podala proti tomuto rozhodnutí, týž úřad dne 17. září 2014 zamítl.

               18

               Společnost Wortmann podala k předkládajícímu soudu žalobu, kterou se domáhá toho, aby Hlavnímu celnímu úřadu v Bielefeldu byla uložena povinnost zaplatit jí úroky z vrácených částek.

               19

               Předkládající soud má za to, že rozhodnutí sporu v původním řízení závisí na tom, jak je třeba vykládat článek 241 celního kodexu. Článek 241 věta první celního kodexu vylučuje podle něj zaplacení úroků z vrácených částek společnosti Wortmann.

               20

               Vzhledem k tomu, že ve věci v původním řízení nejsou splněny podmínky stanovené v první odrážce článku 241 věty druhé celního kodexu, mohou podle druhé odrážky článku 241 věty druhé tohoto kodexu být základem pro žádost žalobkyně o zaplacení úroků jen vnitrostátní předpisy. V této souvislosti uvádí, že z § 37 odst. 2 věty první ve spojení s § 233 větou první daňového řádu vyplývá, že dlužné daňové pohledávky se úročí pouze tehdy, stanoví-li tak zákon. Jakožto právní základ nároku na zaplacení úroků připadá proto v německém právu v úvahu pouze § 236 daňového řádu. Nicméně vzhledem k tomu, že žalobkyně v původním řízení nepodala za účelem vrácení antidumpingového cla dříve zaplaceného Hlavnímu celnímu úřadu v Bielefeldu žalobu, toto ustanovení se ve věci v původním řízení nepoužije.

               21

               Předkládající soud má ovšem pochybnosti o slučitelnosti tohoto řešení s unijním právem. Připomíná judikaturu, podle které zásada ukládající členským státům povinnost vrátit částky daní vybrané v rozporu s unijními právními předpisy spolu s úroky vyplývá z těchto právních předpisů (rozsudek ze dne 18. dubna 2013, Irimie, C‑565/11, EU:C:2013:250, bod 22). Klade si proto otázku, zda „nepsané právo“ Unie nevyžaduje, aby za takových okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení, bylo vrácené dovozní clo úročeno. Podle předkládajícího soudu je přitom třeba vzít na zřetel především skutečnost, že se vnitrostátní předpisy upravující úročení, v daném případě § 233 a následující daňového řádu, uplatní obdobně pouze tehdy, nestanoví-li unijní právo jinak, jak plyne z § 1 odst. 3 věty první a třetí a z § 3 odst. 4 daňového řádu.

               22

               Za těchto podmínek se Finanzgericht Düsseldorf (Finanční soud v Düsseldorfu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je třeba článek 241 [celního kodexu] vykládat v tom smyslu, že vnitrostátní právo, na které odkazuje tento článek, musí s ohledem na zásadu efektivity zakotvenou v unijním právu stanovit úročení vrácených částek dovozního cla od okamžiku zaplacení tohoto cla až do výplaty vrácených částek i v případech, kdy nárok na vrácení nebyl uplatněn žalobou u vnitrostátního soudu?“

         K předběžné otázce

               23

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 241 celního kodexu vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právo, na které tento článek odkazuje, musí stanovit povinné úročení částky vráceného dovozního cla za dobu od zaplacení tohoto cla do jeho vrácení.

               24

               V této souvislosti je třeba poznamenat, že čl. 241 věta první celního kodexu vskutku stanoví, že pokud celní orgány vrátí dovozní nebo vývozní clo nebo úvěrový úrok či úrok z prodlení vybraný při zaplacení cla, nejsou povinny platit úroky.

               25

               Z tohoto ustanovení jako takového ovšem v takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, nemůže vyplývat, že by vnitrostátní právní úprava mohla platně stanovit, že částka vráceného dovozního cla se za dobu od zaplacení tohoto cla do jeho vrácení neúročí.

               26

               Z historie vzniku článku 241 celního kodexu i z kontextu, do něhož toto ustanovení zapadá, totiž vyplývá, že na takové okolnosti, jaké nastaly ve věci v původním řízení, se toto ustanovení neuplatní.

               27

               Z analýzy historie vzniku, kterou provedl generální advokát v bodech 48 až 50 svého stanoviska, v této souvislosti plyne, že článek 241 celního kodexu se vztahuje na případy, kdy se poté, co celní orgán propustí dotčené zboží, zjistí, že prvotně vyměřené dovozní clo musí být sníženo, takže dovozní clo zaplacené hospodářským subjektem nebo jeho část musí být tomuto subjektu vrácena.

               28

               Vysvětlení, které Komise podala na jednání k historii vzniku ustanovení, jež je nyní článkem 241 celního kodexu, dokládá, že důvodem pro přijetí tohoto ustanovení byla skutečnost, že celní orgány kontrolují prohlášení ve většině případů teprve po propuštění zboží, takže možnost, že v důsledku takové kontroly bude vráceno již odvedené dovozní clo, je naprosto reálná.

               29

               Celní kodex navíc zavádí v otázce placení úroků určitou symetrii mezi situací hospodářských subjektů, jimž musí být přeplatek na dovozním clu vrácen v důsledku pochybení vyplývajících z rychlosti systému odbavování, které se často provádí bez prověření zboží před jeho propuštěním, na straně jedné a situací hospodářských subjektů, které v důsledku pochybení téže povahy musí naopak celním orgánům dovozní clo doplatit, na straně druhé.

               30

               Jestliže je totiž – jak plyne z rozsudku ze dne 31. března 2011, Aurubis Balgaria (C‑546/09, EU:C:2011:199, body 26 až 34) – v návaznosti na přepočítání výše cla na základě dodatečných informací nutné vybrat z titulu tohoto cla ještě určitou částku, lze podle čl. 232 odst. 1 písm. b) celního kodexu vyměřit úroky z prodlení z této částky pouze za období následující po lhůtě její splatnosti.

               31

               Naopak, jestliže po přepočítání výše cla má dotyčnému hospodářskému subjektu být dříve odvedené clo nebo jeho část vrácena, plynou podle článku 241 celního kodexu úroky teprve po uplynutí tříměsíční lhůty uvedené v tomto ustanovení, přičemž vnitrostátnímu zákonodárci je ponechána možnost stanovit úročení i za jiných okolností.

               32

               Z předkládacího rozhodnutí přitom vyplývá, že základem pro vrácení antidumpingového cla společnosti Wortmann není pochybení při výpočtu výše tohoto cla, které by společnost Wortmann odhalila poté, co příslušný celní orgán propustil zboží. Pravidlo stanovené v čl. 241 větě první celního kodexu tudíž nelze v takové situaci, jaká nastala v původním řízení, vykládat tak, že v zásadě vylučuje placení úroků.

               33

               Je nicméně nutné poznamenat, že předkládající soud sice po formální stránce omezil své otázky pouze na výklad článku 241 celního kodexu, avšak taková skutečnost Soudnímu dvoru nebrání, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud ve své otázce zmínil (obdobně viz rozsudek ze dne 29. října 2015, Nagy, C‑583/14, EU:C:2015:737, body 20 a 21 a citovaná judikatura).

               34

               V této souvislosti je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora přísluší vnitrostátním orgánům, aby ve svém právním řádu vyvodily důsledky ze zrušení nařízení o uložení antidumpingového cla nebo z prohlášení jeho neplatnosti, což by mělo za následek, že antidumpingová cla zaplacená na základě dotčeného nařízení již nebudou dlužná ze zákona ve smyslu čl. 236 odst. 1 celního kodexu a celní orgány budou podle tohoto ustanovení v zásadě povinny je vrátit, pokud jsou splněny podmínky, kterým takové vrácení podléhá, včetně podmínky stanovené v čl. 236 odst. 2 tohoto kodexu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. září 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, bod 67, jakož i ze dne 18. března 2010, Trubowest Handel a Makarov v. Rada a Komise, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, bod 25).

               35

               V projednávané věci došlo k tomu, že příslušný německý celní orgán poté, co nařízení č. 1472/2006 bylo rozsudkem ze dne 2. února 2012, Brosmann Footwear (HK) a další v. Rada (C‑249/10 P, EU:C:2012:53), zrušeno v rozsahu, v němž se týkalo mimo jiné společností Brosmann a Seasonable, jejichž obuv Wortmann propustila do volného oběhu na území Unie, dospěl k závěru, že vybrané antidumpingové clo nebylo dlužné ze zákona ve smyslu čl. 236 odst. 1 prvního pododstavce celního kodexu, a částku tohoto cla společnosti Wortmann vrátil, avšak nezvýšil ji o úroky z prodlení požadované tímto podnikem.

               36

               V této souvislosti je třeba poukázat na to, že čl. 236 odst. 1 první pododstavec celního kodexu sice stanoví, že v takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, má být antidumpingové clo vráceno, avšak neupřesňuje výslovně, zda v důsledku tohoto vrácení mají být vrácené částky cla úročeny.

               37

               Je třeba rovněž zdůraznit, že z judikatury Soudního dvora plyne, že pokud členský stát vybral daně nebo poplatky na základě unijního nařízení, které unijní soud prohlásil za neplatné nebo jej zrušil, mají dotčené osoby, které předmětné daně nebo poplatky odvedly, v zásadě nárok nejen na vrácení vybraných částek, nýbrž i na úroky z těchto částek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2012, Zuckerfabrik Jülich, C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10, EU:C:2012:591, body 65 až 67 a citovaná judikatura).

               38

               V tomto kontextu je vzhledem k tomu, že čl. 236 odst. 1 ani článek 241 celního kodexu nevylučují, aby v takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, byly úroky vráceny, a k tomu, že k předmětnému vrácení antidumpingového cla došlo poté, co Soudní dvůr zrušil nařízení, na jehož základě bylo toto clo vybráno, takže jeho vybrání nebylo v souladu s unijním právem, což musí ověřit předkládající soud, třeba učinit závěr, že částka tohoto cla vrácená dotyčnému podniku příslušným vnitrostátním orgánem musí být zvýšena o příslušné úroky.

               39

               S ohledem na výše rozvedené úvahy je na položenou otázku třeba odpovědět, že je-li dovozní clo, včetně antidumpingového cla, vráceno proto, že bylo vybráno v rozporu s unijním právem, což musí ověřit předkládající soud, mají členské státy povinnost, vyplývající z unijního práva, zaplatit jednotlivcům, kteří mají nárok na vrácení, příslušné úroky plynoucí ode dne, kdy tito jednotlivci odvedli vrácené clo.

         K nákladům řízení

               40

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Je-li dovozní clo, včetně antidumpingového cla, vráceno proto, že bylo vybráno v rozporu s unijním právem, což musí ověřit předkládající soud, mají členské státy povinnost, vyplývající z unijního práva, zaplatit jednotlivcům, kteří mají nárok na vrácení, příslušné úroky plynoucí ode dne, kdy tito jednotlivci odvedli vrácené clo.

                     Podpisy.

            (
            1
         ) – * Jednací jazyk: němčina


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 26. září 1985. # Thomasdünger GmbH proti Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Věc 166/84.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 18. ledna 2017.#Michał Wieromiejczyk v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie Tasty Puff – Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu – Popisný charakter – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009 – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.#Věc T-64/16.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 2. dubna 2014.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali v. Rada Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vůči některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Tunisku – Zmrazení finančních prostředků – Právní základ – Právo vlastnit majetek – Článek 17 odst. 1 Listiny základních práv – Adaptace časových účinků zrušení – Mimosmluvní odpovědnost – Neexistence majetkové újmy.#Věc T‑133/12.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. září 1986. # Alain-Pierre Allo a další proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc 176/83.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. července 1989. # Amministrazione delle finanze dello Stato proti Società Politi & Co. Srl. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte d'appello di Venezia - Itálie. # Věc 214/88.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. července 2014.#Naime Dogan v. Spolková republika Německo.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Berlin.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Dodatkový protokol – Článek 41 odst. 1 – Právo pobytu rodinných příslušníků tureckého státního příslušníka – Vnitrostátní právní úprava vyžadující od rodinného příslušníka, který si přeje vstoupit na vnitrostátní území, prokázání základních jazykových znalostí – Přípustnost – Směrnice 2003/86/ES – Sloučení rodiny – Článek 7 odst. 2 – Slučitelnost.#Věc C‑138/13.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑138/13,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Verwaltungsgericht Berlín (Německo) ze dne 13. února 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 19. března 2013, v řízení
            Naime Dogan
            proti
            Bundesrepublik Deutschland,
            SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
            ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), předsedkyně senátu, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot a A. Arabadžev, soudci,
            generální advokát: P. Mengozzi,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. února 2014,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Naime Dogan C. Kässem, Rechtsanwalt,
            – za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,
            – za dánskou vládu M. Wolff, C. Thorningem a V. Pasternak Jørgensen, jako zmocněnci,
            – za nizozemskou vládu J. Langerem a M. Bulterman, jako zmocněnci,
            – za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
            – za Evropskou komisi M. Condou-Durande, jakož i M. Kellerbauerem a W. Bogensbergerem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. dubna 2014,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu podepsaného dne 23. listopadu 1970 v Bruselu a uzavřeného, schváleného a potvrzeného jménem Evropského hospodářského společenství nařízením Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne 19. prosince 1972 o uzavření dodatkového protokolu a finančního protokolu podepsaných dne 23. listopadu 1970 a připojených k Dohodě zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem a o opatřeních, která mají být přijata pro jejich vstup v platnost (Úř. věst. L 293, s. 1; Zvl. vyd. 11/11, s. 41; dále jen „dodatkový protokol“). Tato dohoda byla podepsána dne 12. září 1963 v Ankaře Tureckou republikou na jedné straně a členskými státy EHS a Společenstvím na straně druhé a byla uzavřena, schválena a potvrzena jménem Společenství rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963 (Úř. věst. 1964, 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11, s. 10, dále jen „dohoda o přidružení“). Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se rovněž týká výkladu čl. 7 odst. 2 prvního pododstavce směrnice Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny (Úř. věst. L 251, s. 12; Zvl. vyd. 19/06, s. 224).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi N. Dogan a Spolkovou republikou Německo ve věci, v níž posledně uvedená zamítla žádost N. Dogan o udělení víza za účelem sloučení rodiny.
            Právní rámec
            Unijní právo
            Dohoda o přidružení
            3. Z článku 2 odst. 1 dohody o přidružení vyplývá, že cílem této dohody je podporovat stálé a vyvážené posilování obchodních a hospodářských vztahů mezi smluvními stranami při plném respektování nutnosti zajistit urychlený rozvoj tureckého hospodářství a pozvednout úroveň zaměstnanosti a životní úroveň tureckého lidu.
            4. Podle článku 12 dohody o přidružení se „smluvní strany […] dohodly, že se při vzájemném postupném zavedení volného pohybu pracovníků budou inspirovat články [39 ES], [40 ES] a [41 ES]“, a podle článku 13 této dohody se tyto strany „dohodly, že se při vzájemném odstranění omezení svobody usazování budou inspirovat články [43 ES] až [46 ES] a [48 ES]“. (neoficiální překlad)
            Dodatkový protokol
            5. Podle svého článku 62 tvoří dodatkový protokol a jeho přílohy nedílnou součást dohody o přidružení.
            6. Článek 41 odst. 1 dodatkového protokolu zní:
            „Smluvní strany mezi sebou nebudou zavádět nová omezení svobody usazování a volného pohybu služeb.“
            Směrnice 2003/86
            7. Článek 1 směrnice 2003/86 zní:
            „Cílem této směrnice je stanovit podmínky pro uplatňování práva na sloučení rodiny státními příslušníky třetích zemí, kteří oprávněně pobývají na území členských států.“
            8. Článek 4 odst. 1 této směrnice zní:
            „1. Členské státy povolí vstup a pobyt níže uvedených rodinných příslušníků podle této směrnice a s výhradou dodržení podmínek uvedených v kapitole IV, jakož i v článku 16:
            a) manžela nebo manželky osoby usilující o sloučení rodiny;
            [...]“
            9. Článek 6 odst. 1 uvedené směrnice zní:
            „Členské státy mohou zamítnout žádost o vstup a pobyt rodinných příslušníků z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví.“
            10. Článek 7 směrnice 2003/86/ES zní následovně:
            „1. Při podání žádosti o sloučení rodiny může dotyčný členský stát požadovat po žadateli, aby prokázal, že osoba usilující o sloučení rodiny má:
            a) ubytování považované za obvyklé pro rodinu srovnatelné velikosti ve stejné oblasti, které odpovídá obecným normám zdraví a bezpečnosti platným v daném členském státě;
            b) zdravotní pojištění pro sebe a své rodinné příslušníky, pokud jde o všechna rizika běžně krytá státním příslušníkům daného členského státu;
            c) stálé a pravidelné finanční příjmy, které jsou dostatečné pro výživu jeho a jeho rodinných příslušníků, aniž by využíval systému sociální pomoci daného členského státu. Členské státy zhodnotí tyto příjmy podle jejich povahy a pravidelnosti a mohou přihlédnout k výši minimální mzdy a důchodu v dotyčném státě, jakož i k počtu rodinných příslušníků.
            2. Členské státy mohou po státních příslušnících třetí země vyžadovat dodržování integračních opatření v souladu s vnitrostátním právem.
            Pokud jde o uprchlíky nebo rodinné příslušníky uprchlíků uvedené v článku 12, mohou být integrační opatření uvedená v prvním pododstavci uplatněna teprve poté, co bylo dotyčným osobám umožněno sloučení rodiny.“
            11. Článek 17 této směrnice stanoví:
            „Členské státy berou náležitě v úvahu povahu a pevnost rodinných vztahů dotyčné osoby a dobu trvání jejího pobytu v členském státě, jakož i existenci rodinných, kulturních a sociálních vazeb se zemí původu v případě, že žádost zamítnou, odejmou povolení k pobytu či zamítnou prodloužení jeho doby platnosti nebo rozhodnou o navrácení osoby usilující o sloučení rodiny nebo jejích rodinných příslušníků.“
            Německé právo
            12. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, udělení požadovaného víza se řídí následujícími ustanoveními německého zákona o pobytu, výdělečné činností a integraci cizinců na spolkovém území (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), ve znění vyhlášeném dne 25. února 2008 (BGBl.2008 I, s. 162), změněném článkem 2 zákona ze dne 21. ledna 2013 (BGBl. 2013 I, s. 86, dále jen „zákon o pobytu cizinců“).
            13. Ustanovení § 2 odst. 8 uvedeného zákona zní takto:
            „Základní znalosti němčiny odpovídají úrovni A 1 Společného evropského referenčního rámce pro jazyky (Doporučení výboru ministrů Evropské rady členským státům č. R (98) 6 ze dne 17. března 1998 o společném evropském referenčním rámci pro jazyky).“
            14. Ustanovení § 27 odst. 1 zákona o pobytu cizinců zní:
            „Povolení k pobytu za účelem vytvoření a zachování rodinného životního společenství na spolkovém území pro zahraniční rodinné příslušníky (sloučení rodiny) se uděluje a prodlužuje za účelem ochrany manželství a rodiny podle článku 6 německé ústavy (Grundgesetz)“.
            15. Ustanovení § 30 zákona o pobytu cizinců, nadepsané „Sloučení manželů“, zní následovně:
            „1. Manželovi či manželce cizince se udělí povolení k pobytu na dobu určitou, pokud
            1) oba manželé dosáhli 18. roku života,
            2) manžel či manželka se umí alespoň základním způsobem dorozumět německy a
            3) cizinec
            a) má povolení k trvalému pobytu [...]
            Ustanovení odst. 1 bodů 1 a 2 se pro účely udělení povolení k pobytu nepoužijí, pokud
            1. cizinec má povolení k pobytu podle § 19 až § 21 tohoto zákona [pro určité výdělečné činnosti] a manželství již existovalo v době, kdy přemístil středisko svých zájmů na spolkové území […]“;
            Ustanovení odst. 1 bodu 2 se pro účely udělení povolení k pobytu nepoužije, pokud
            1) [...]
            2) manžel či manželka z důvodů tělesného nebo duševního onemocnění není s to prokázat základní znalosti německého jazyka;
            [...]“
            16. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že § 30 odst. 1 první věta bod 2 zákona o pobytu cizinců byl vložen zákonem o provedení směrnic Evropské unie v oblasti práva pobytu a azylu (Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union) ze dne 19. srpna 2007 (BGBl. 2007 I, s. 1970).
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            17. Žalobkyně v původním řízení je tureckou státní příslušnicí narozenou v Turecku v roce 1970 a pobývající v této zemi. Žádá o vízum z důvodu sloučení rodiny se svým manželem, narozeným v roce 1964, rovněž tureckým státním příslušníkem, který žije od roku 1998 v Německu.
            18. Od roku 2002 je S. Dogan držitelem povolení k pobytu na dobu určitou, které se následně přeměnilo na povolení na dobu neurčitou. Je ředitelem společnosti s ručením omezeným, jejímž je většinovým společníkem. Až do dnešního dne tuto činnost bez přerušení vykonává.
            19. Dne 18. ledna 2011 N. Dogan požádala německé velvyslanectví v Ankaře (Turecko) o udělení víza za účelem sloučení rodiny s manželem a dětmi pro sebe a pro nejprve dvě ze svých dětí. Předložila vysvědčení Goethe‑Institutu o jazykovém testu úrovně A1, který absolvovala dne 28. září 2010, přičemž v testu získala známku „dostatečně“ (62 ze 100 bodů). Její výsledky v písemné části byly ohodnoceny 14,11 bodu z 25 možných.
            20. Podle německého velvyslanectví je však žalobkyně v původním řízení analfabetka. Údajně test složila namátkovým zaškrtnutím odpovědí v dotazníku s možností výběru různých odpovědí, a tím, že se naučila a nazpaměť přeříkala tři standardní věty.
            21. Z důvodu neprokázání znalosti německého jazyka zamítlo německé velvyslanectví žádost N. Dogan rozhodnutím ze dne 23. března 2011. Žalobkyně v původním řízení toto usnesení nenapadla, nýbrž dne 26. července 2011 podala u téhož velvyslanectví novou žádost o udělení víza za účelem přistěhování k rodině pouze pro sebe, načež tato žádost byla znovu velvyslanectvím zamítnuta rozhodnutím ze dne 31. října 2011.
            22. Poté, co N. Dogan prostřednictvím svého advokáta podala dne 15. listopadu 2011 žádost o přezkoumání („Remonstration“), zrušilo německé velvyslanectví v Ankaře původní rozhodnutí a nahradilo jej rozhodnutím ze dne 24. ledna 2012 o „Remonstration“, přičemž žádost opět zamítlo z důvodu, že žalobkyně nemá nezbytné jazykové znalosti, neboť je analfabetka.
            23. Jelikož se N. Dogan domnívá, že má nezbytné jazykové znalosti, a má kromě toho za to, že prokázání znalosti německého jazyka porušuje zákaz reformatio in peius plynoucí z dohody o přidružení, podala u Verwaltungsgericht Berlin žalobu proti rozhodnutí ze dne 24. ledna 2012.
            24. V tomto kontextu se Verwaltungsgericht Berlin rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Brání čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu [...], který se týká opatření, která mají být přijata v přechodné etapě přidružení podle dohody [o přidružení], vnitrostátní právní úpravě prvně zavedené po vstupu výše uvedených ustanovení v platnost, která první vstup na území [Spolkové republiky Německo] rodinného příslušníka tureckého státního příslušníka, který požívá právního postavení podle čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu, podmiňuje tím, že rodinný příslušník před vstupem musí prokázat, že se může na základní úrovni dorozumět v německém jazyce?
            2) Brání čl. 7 odst. 2 první pododstavec směrnice 2003/86 [...] vnitrostátní právní úpravě uvedené v první otázce?“
            K předběžným otázkám
            K první otázce
            25. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu vykládán v tom smyslu, že doložka „standstill“ zakotvená v tomto ustanovení brání pravidlu vnitrostátního práva, zavedenému po vstupu uvedeného dodatkového protokolu v platnost v dotyčném členském státě, které ukládá manželům tureckých státních příslušníků pobývajících v uvedeném členském státě, kteří si přejí vstoupit na území tohoto členského státu za účelem sloučení rodiny, podmínku předem prokázat nabytí základních znalostí úředního jazyka tohoto členského státu.
            26. Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury doložka „standstill“ zakotvená v čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu obecně zakazuje zavedení jakéhokoliv nového opatření, které by mělo za cíl nebo za následek podrobení výkonu těchto hospodářských svobod tureckým státním příslušníkem na území členského státu restriktivnějším podmínkám, než jsou ty, které platily v okamžiku vstupu dodatkového protokolu v platnost ve vztahu k dotčenému členskému státu (rozsudek Dereci a další, C‑256/11, EU:C:2011:734, bod 88, jakož i citovaná judikatura).
            27. Bylo rovněž uznáno, že toto ustanovení brání od data vstupu právního aktu, jehož je součástí, v hostitelském členském státě, zavádění jakýchkoliv nových omezení výkonu svobody usazování nebo svobody poskytování služeb, včetně omezení týkajících se hmotněprávních nebo procesních podmínek v oblasti prvního vstupu tureckých státních příslušníků, kteří zde hodlají využívat uvedených hospodářských svobod, na území dotyčného členského státu (rozsudek Oguz, C‑186/10, EU:C:2011:509, bod 22 a citovaná judikatura).
            28. Konečně se podle judikatury Soudního dvora doložka „standstill“, ať již prostřednictvím svobody usazování nebo volného pohybu služeb, může týkat podmínek pro vstup a pobyt tureckých státních příslušníků na území členských států pouze v souvislosti s výkonem hospodářské činnosti (rozsudek Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 55).
            29. V projednávané věci je nesporné, že vnitrostátní ustanovení dotčené ve věci v původním řízení bylo zavedeno po 1. lednu 1973, dni vstupu dodatkového protokolu v platnost v dotyčném členském státě, a že vede ke zpřísnění podmínek vstupu v oblasti sloučení rodiny, které předtím existovaly pro manžele cizinců pobývajících v tomto členském státě, takže toto sloučení ztěžuje.
            30. Dále z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že N. Dogan si přeje vstoupit na území dotyčného členského státu nikoliv proto, aby využila volného poskytování služeb nebo svobody usazování, ale aby se připojila ke svému manželovi, který tam má bydliště, a vedla s ním rodinný život.
            31. Konečně z předkládacího rozhodnutí rovněž vyplývá, že S. Dogan je turecký státní příslušník, který pobývá v dotyčném členském státě od roku 1998 a který jako ředitel společnosti s ručením omezením, jejímž je většinovým vlastníkem, má příjmy plynoucí z nezávislé činnosti (v tomto smyslu viz rozsudek Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, bod 26). Za těchto podmínek se na S. Dogana vztahuje zásada svobody usazování.
            32. Ve věci v původním řízení musí být tedy soulad či nesoulad dotčeného vnitrostátního ustanovení s doložkou „standstill“ zakotvenou v čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu analyzován s ohledem na výkon svobody usazování S. Dogana.
            33. Je tedy třeba zkoumat, zda může být v rámci sloučení rodiny zavedení nové právní úpravy zpřísňující podmínky prvního vstupu manžela tureckého státního příslušníka pobývajícího v členském státě, ve srovnání s podmínkami vyžadovanými ke dni vstupu tohoto dodatkového protokolu v platnost v dotyčném členském státě, „novým omezením“ svobody usazování uvedených tureckých státních příslušníků, ve smyslu čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu.
            34. K tomuto je třeba uvést, že Soudní dvůr rozhodl, že sloučení rodiny je nezbytným prostředkem pro umožnění rodinného života tureckých pracovníků působících na trhu práce v členských státech, a přispívá tak ke zlepšení kvality jejich pobytu a k jejich integraci v těchto státech (viz rozsudek Dülger, C‑451/11, EU:C:2012:504, bod 42).
            35. Rozhodnutí tureckého státního příslušníka usadit se v členském státě, aby zde vykonával hospodářskou činnost stálým způsobem, může být totiž negativně ovlivněno tím, že právní předpisy tohoto členského státu ztěžují nebo znemožňují sloučení rodiny, takže uvedený státní příslušník může být popřípadě nucen k tomu, aby si vybral mezi svou činností v dotyčném členském státě, nebo rodinným životem v Turecku.
            36. Je tedy třeba mít za to, že taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která ztěžuje sloučení rodiny tím, že zpřísňuje podmínky prvního vstupu manžela/manželky tureckých státních příslušníků/tureckých státních příslušnic na území dotyčného členského státu ve srovnání s podmínkami, které byly použitelné při vstupu dodatkového protokolu v platnost, je „novým omezením“ výkonu svobody usazování uvedenými tureckými státními příslušníky ve smyslu čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu.
            37. Konečně je třeba uvést, že omezení, které by mělo za cíl nebo za následek podrobení výkonu volného pohybu pracovníků tureckým státním příslušníkem na vnitrostátním území restriktivnějším podmínkám, než jsou ty, které platily v okamžiku vstupu dodatkového protokolu v platnost, je zakázáno, ledaže je odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu, může zajistit dosažení sledovaného legitimního cíle a nejde nad rámec toho, co je k jeho dosažení nezbytné (viz obdobně rozsudek Demir, C‑225/12, EU:C:2013:725, bod 40).
            38. I za předpokladu, že důvody uvedené německou vládou, a sice předcházení nuceným sňatkům a podpora integrace, mohou být naléhavými důvody veřejného zájmu, jde takové vnitrostátní ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle, pokud neprokázání nabytí dostatečných jazykových znalostí vede k automatickému zamítnutí žádosti o sloučení rodiny, aniž je přihlíženo ke konkrétním okolnostem každého případu.
            39. Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu musí být vykládán v tom smyslu, že doložka „standstill“ zakotvená v uvedeném ustanovení brání pravidlu vnitrostátního práva, které bylo zavedeno po vstupu uvedeného dodatkového protokolu v platnost v dotyčném členském státě, které ukládá manželům/manželkám tureckých státních příslušníků/tureckých státních příslušnic pobývajících v uvedeném členském státě, kteří/které si přejí vstoupit na území tohoto státu za účelem sloučení rodiny, podmínku prokázat nejprve nabytí základních znalostí úředního jazyka tohoto členského státu.
            Ke druhé otázce
            40. S ohledem na odpověď na první otázku není třeba odpovídat na otázku druhou.
            K nákladům řízení
            41. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
            Článek 41 odst. 1 dodatkového protokolu podepsaného dne 23. listopadu 1970 v Bruselu a uzavřeného, schváleného a potvrzeného jménem Evropského hospodářského společenství nařízením Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne 19. prosince 1972 o uzavření dodatkového protokolu a finančního protokolu podepsaných dne 23. listopadu 1970 a připojených k Dohodě zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem a o opatřeních, která mají být přijata pro jejich vstup v platnost, musí být vykládán v tom smyslu, že doložka „standstill“ zakotvená v uvedeném ustanovení brání pravidlu vnitrostátního práva, které bylo zavedeno po vstupu uvedeného dodatkového protokolu v platnost v dotyčném členském státě, které ukládá manželům/manželkám tureckých státních příslušníků/tureckých státních příslušnic pobývajících v uvedeném členském státě, kteří/které si přejí vstoupit na území tohoto státu za účelem sloučení rodiny, podmínku prokázat nejprve nabytí základních znalostí úředního jazyka tohoto členského státu.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 6. prosince 2001. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-148/00.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. července 1988. # Stahlwerke Peine-Salzgitter AG proti Komisi Evropských společenství. # Věc 103/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 18. března 2014.#C. D. v. S. T.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne.#Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 92/85/EHS − Opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň – Článek 8 – Objednávající matka, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství – Odmítnutí přiznat jí mateřskou dovolenou – Směrnice 2006/54/ES – Rovné zacházení mezi zaměstnanci a zaměstnankyněmi – Článek 14 – Méně příznivé zacházení s objednávající matkou, pokud jde o přiznání mateřské dovolené.#Věc C‑167/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑167/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne (Spojené království) ze dne 29. března 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 3. dubna 2012, v řízení
            C. D.
            proti
            S. T.,
            SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
            ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, L. Bay Larsen a M. Safjan (zpravodaj), předsedové senátů, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal a E. Jarašiūnas, soudci,
            generální advokátka: J. Kokott,
            vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. března 2013,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za D., K. Ewing, solicitor, K. Monaghan, QC, a J. Russell, barrister,
            – za S. T., C. Jeansem, QC, a A. Edgem, barrister,
            – za vládu Spojeného království A. Robinsonem, jako zmocněncem, ve spolupráci s E. Dixon, barrister,
            – za Irsko E. Creedon, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Durmanem, SC, a C. Smith, BL;
            – za řeckou vládu E.‑M. Mamouna a D. Tsagkaraki, jako zmocněnkyněmi,
            – za španělskou vládu A. Rubio Gonzálezem, jako zmocněncem,
            – za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a E. Pedrosem, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi J. Enegrenem a C. Gheorghiu, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. září 2013,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 1 a 2 písm. c), čl. 8 odst. 1 a čl. 11 odst. 2 písm. b) směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (Úř. věst. L 348, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42), jakož i čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 2 písm. c), a článku 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 204, s. 23).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi D., objednávající matkou, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, a S. T., jejím zaměstnavatelem, nadací, která spadá pod National Health Service (národní zdravotní služba), ve věci odmítnutí přiznání placené dovolené této objednávající matce po narození dítěte.
            Právní rámec
            Unijní právo
            Směrnice 92/85
            3. První, osmý, devátý, čtrnáctý a sedmnáctý bod odůvodnění směrnice 92/85 znějí takto:
            „vzhledem k tomu, že článek [118 A ES] stanoví, že Rada přijímá směrnice určující minimální požadavky na podporu zlepšování zejména pracovního prostředí a k zabezpečení vyšší úrovně ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků;
            [...]
            vzhledem k tomu, že těhotné zaměstnankyně a zaměstnankyně krátce po porodu nebo kojící zaměstnankyně musí být v mnoha ohledech považovány za zvlášť ohrožené rizikové skupiny a musí být přijata opatření s ohledem na jejich bezpečnost a zdraví;
            vzhledem k tomu, že ochrana bezpečnosti a zdraví těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň by neměla vyústit v nepříznivé zacházení s nimi na trhu práce, ani se nepříznivě dotýkat směrnic o rovném zacházení pro muže a ženy;
            [...]
            vzhledem k tomu, že zranitelnost těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň činí nezbytným nárok na mateřskou dovolenou po dobu nejméně čtrnácti po sobě jdoucích týdnů, rozložených před porodem nebo po porodu, a povinnou mateřskou dovolenou v trvání nejméně dvou týdnů rozložených před nebo po porodu;
            [...]
            vzhledem k tomu, že by se opatření týkající se mateřské dovolené rovněž míjela účinkem, pokud by nebyla provázena zachováním práv vyplývajících z pracovní smlouvy nebo nároku na odpovídající dávku“.
            4. Článek 1 odst. 1 této směrnice zní:
            „Účelem této směrnice, která je desátou samostatnou směrnicí ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS, je uskutečňování opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň.“
            5. Článek 2 uvedené směrnice uvádí následující definice:
            „Pro účely této směrnice:
            a) ,těhotnou zaměstnankyní‘ se rozumí těhotná zaměstnankyně, která uvědomí svého zaměstnavatele o svém stavu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi;
            b) ,zaměstnankyní krátce po porodu‘ se rozumí každá zaměstnankyně krátce po porodu ve smyslu vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí, která uvědomí svého zaměstnavatele o svém stavu v souladu s uvedenými právními předpisy a/nebo zvyklostmi;
            c) ,kojící zaměstnankyní‘ se rozumí každá kojící zaměstnankyně ve smyslu vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí, která uvědomí zaměstnavatele o svém stavu v souladu s uvedenými právními předpisy nebo zvyklostmi.“
            6. Článek 8 téže směrnice, nadepsaný „Mateřská dovolená“, zní:
            „1. Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že zaměstnankyně ve smyslu článku 2 mají nárok na nepřetržité období nejméně čtrnáct týdnů mateřské dovolené rozložené před nebo po porodu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
            2. Mateřská dovolená uvedená v odstavci 1 musí zahrnovat povinnou mateřskou dovolenou v rozsahu nejméně dvou týdnů rozložených před nebo po porodu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.“
            7. Článek 10 směrnice 92/85, nadepsaný „Zákaz výpovědi“ zní:
            „K zaručení zaměstnankyním ve smyslu článku 2 výkonu jejich práv na bezpečnost a ochranu zdraví uznaných podle tohoto článku se stanoví, že
            1) členské státy přijmou nezbytná opatření k zákazu výpovědi dané zaměstnankyním ve smyslu článku 2 po dobu od počátku jejich těhotenství až do konce jejich mateřské dovolené uvedené v čl. 8 odst. 1, kromě výjimečných případů nesouvisejících s jejich stavem, které jsou dovoleny podle vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí a popřípadě za předpokladu, že k tomu dá příslušný orgán souhlas;
            [...]“
            8. Podle článku 11 této směrnice nadepsaného „Práva vyplývající z pracovní smlouvy“:
            „K zaručení zaměstnankyním ve smyslu článku 2 výkonu jejich práv na bezpečnost a ochranu zdraví uznaných podle tohoto článku se stanoví, že
            [...]
            2) v případě uvedeném v článku 8 musí být
            [...]
            b) zaměstnankyním ve smyslu článku 2 zajištěno zachování odměny za práci nebo nároku na odpovídající dávky;
            [...]“
            Směrnice 2006/54
            9. Článek 1 směrnice 2006/54 uvádí:
            „Účelem této směrnice je zajistit zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání.
            Obsahuje proto ustanovení k provádění zásady rovného zacházení, pokud jde o:
            [...]
            b) pracovní podmínky, včetně odměny;
            [...]“
            10. Článek 2 této směrnice zní:
            „1. Pro účely této směrnice se:
            a) „přímou diskriminací“ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě z důvodu jejího pohlaví, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci;
            b) „nepřímou diskriminací“ rozumí, pokud by v důsledku zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo zvyklosti byly znevýhodněny osoby jednoho pohlaví v porovnání s osobami druhého pohlaví, ledaže takové ustanovení, kritérium nebo zvyklost jsou objektivně odůvodněny legitimním cílem a prostředky k dosažení uvedeného cíle jsou přiměřené a nezbytné;
            [...]
            2. Pro účely této směrnice diskriminace zahrnuje:
            [...]
            c) jakékoliv méně příznivé zacházení se ženou v souvislosti s těhotenstvím nebo mateřskou dovolenou ve smyslu směrnice 92/85/EHS.“
            11. Ustanovení čl. 14 odst. 1 písm. c) uvedené směrnice zní následovně:
            Ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, nesmí docházet k přímé nebo nepřímé diskriminaci na základě pohlaví, pokud jde o:
            [...]
            c) podmínky zaměstnání a pracovní podmínky, včetně podmínek propouštění, jakož i odměňování podle článku [157 SFEU]“.
            Právní úprava Spojeného království
            12. Zákon z roku 2008 o oplodnění a embryologii člověka (Human Fertilisation and Embryology Act 2008) v článku 54 stanoví, že soud může na žádost předloženou dvěma osobami vydat usnesení o rodičovství dítěte („parental order“), aby bylo toto dítě z právního hlediska považováno za dítě žadatelů, jestliže
            – toto dítě nosila žena, která není jedním z žadatelů, buď v důsledku toho, že této ženě bylo přeneseno embryo nebo sperma a vajíčka, nebo v důsledku umělého oplodnění;
            – ke zplození embrya byly použity gamety alespoň jednoho z žadatelů; a
            – jsou splněny některé další podmínky, mezi kterými je skutečnost, že jsou navrhovatelé manželi nebo spolu žijí v podobném vztahu.
            13. Článek 47C zákona z roku 1996 o právech zaměstnanců (Employment Rights Act 1996) stanoví, že zaměstnanec má právo, aby mu nebyla způsobena újma následkem úmyslného jednání nebo nečinnosti jeho zaměstnavatele, které plynou ze stanoveného důvodu. Stanoveným důvodem je důvod, který je upraven nařízením vydaným Secretary of State a týká se zejména těhotenství, porodu dítěte nebo mateřství, řádné, povinné nebo další mateřské dovolené, jakož i řádné nebo další dovolené při osvojení.
            14. Podle nařízení o mateřské a rodičovské dovolené z roku 1999 (The Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999) je zaměstnankyni přiznána řádná mateřská dovolená nebo prodloužená mateřská dovolená, pokud jsou splněny určité podmínky, jakož i ochrana pracovní smlouvy během mateřské dovolené. Toto nařízení rovněž poskytuje zaměstnankyni právo znovu se ujmout svých funkcí po mateřské dovolené, jakož i ochranu proti protiprávnímu propuštění.
            15. Podle článku 19 uvedeného nařízení má zaměstnankyně podle článku 47C z ákona o právu zaměstnanců z roku 1996 právo na to, aby jí nebyla způsobena újma z důvodu úmyslného jednání nebo nečinnosti zaměstnavatele, které plynou zejména ze skutečnosti, že zaměstnankyně čerpala, usilovala o čerpání, nebo požívala výhod řádné nebo další rodičovské dovolené.
            16. Zákon o rovném zacházení z roku 2010 (Equality Act 2010) zejména stanoví, že se jedná o diskriminaci ženy, pokud je znevýhodněna vůči jiným osobám z důvodu pohlaví, těhotenství nebo mateřské dovolené.
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            17. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že D. je zaměstnána ode dne 7. července 2001 nadací S. T. v nemocnici, kterou posledně uvedená řídí.
            18. D. uzavřela za účelem mít dítě dohodu o náhradním mateřství podle zákona z roku 2008 o oplodnění a embryologii člověka. Sperma pocházelo od druha D., ale vajíčko nebylo její. Sama D. nebyla v žádném okamžiku těhotná.
            19. S. T. vydala předpisy pro mateřskou dovolenou a dovolenou při osvojení, jakož i jejich náhradu, které jsou rovnocenné jako v případě placené dovolené stanovené zákonem. Tyto předpisy neobsahují ustanovení o dovolené ani náhradě pro objednávající matky v případě náhradního mateřství. S. T. rovněž vydala předpis o zvláštních dovolených, který se netýká případů náhradního mateřství. Dne 15. října 2009 ředitel lidských zdrojů nadace S. T. v odpovědi na žádost odborů týkající se právních předpisů, které se použijí na objednávající matky, odpověděl, že „potřeby budou určovány v jednotlivých případech odkazem na ustanovení o mateřské dovolené nebo dovolené při osvojení“.
            20. D. podala svému zaměstnavateli žádost o placenou dovolenou na základě předpisů použitelných pro případ osvojení, které přijal. Dopisem ze dne 14. března 2011 S. T. sdělila D., že dohoda o náhradním mateřství, kterou uzavřela, nesplňuje podmínky těchto předpisů, jelikož D. nemohla předložit osvědčení o osvojitelnosti („matching certificate“), dokládající existenci vztahu osvojení mezi budoucím osvojitelem a osvojovaným dítětem, které vydává osvojovací agentura.
            21. Téhož dne D. poté, co dostala tento dopis, předložila nadaci S. T. formální žádost o dovolenou při náhradním mateřství, která se podle jejího názoru rovná dovolené při osvojení, s výjimkou skutečnosti, že nemůže předložit osvědčení o osvojení, jelikož se neúčastnila řízení o osvojení. Dne 11. dubna 2011 nadace S. T. odpověděla, že pokud by D. přikročila k osvojení, měla by nárok na placenou dovolenou, ale pokud tomu tak není, „podle zákona v případě náhradního mateřství žádný nárok na placenou dovolenou“ neexistuje.
            22. Dne 7. června 2011 se D. obrátila na Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, přičemž uplatňovala žalobní důvody vycházející z diskriminace na základě pohlaví nebo těhotenství a mateřství s ohledem na zákon o rovnosti z roku 2010. Rovněž uvedla, že byl porušen zákon z roku 1996 o právech zaměstnanců a nařízení z roku 1999 o mateřské a rodičovské dovolené. Dále tvrdila, že jí byla způsobena újma z důvodů těhotenství a mateřství, jakož i z důvodu, že usilovala o čerpání řádné a další mateřské dovolené. D. dále uplatnila porušení článků 8 a 14 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950.
            23. Poté co D. předložila novou žádost, S. T. dne 10. června 2011 uvedla, že má „určitý prostor pro uvážení“ při přezkoumání žádosti o placenou dovolenou, a že na základě této pravomoci rozhodla vztáhnout na D. podmínky předpisů pro dovolenou při osvojení, která ukládá zejména předložení určitých dokumentů. D. tedy byla přiznána placená dovolená podle těchto předpisů za podmínek stanovených v dopise ze dne 29. června 2011.
            24. Dne 8. července 2011 S. T. uvedla před Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, že D. nemá právo na dávky v mateřství z důvodu, že právo na takovou dávku má biologická matka dítěte.
            25. Dítě se narodilo dne 26. srpna 2011. D. si přála být přítomna u porodu, ale dítě se narodilo náhle. Během hodiny po porodu začala D. o dítě pečovat jako matka a kojit jej. Pokračovala v kojení po dobu tří měsíců.
            26. D. a její druh předložili příslušnému soudu žádost o vydání usnesení o rodičovství na základě článku 54 zákona o oplodnění a embryologii člověka z roku 2008. Usnesením ze dne 19. prosince 2011 jim tento soud udělil plnou a trvalou rodičovskou zodpovědnost za dítě. D. a její druh jsou tedy z právního hlediska považováni za rodiče tohoto dítěte.
            27. Za těchto podmínek se Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „Ve všech následujících otázkách
            – se výraz ,objednávající matka, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství‘ vztahuje k okolnostem, kdy je dotyčná objednávající matka zaměstnankyní a v žádném okamžiku nebyla sama těhotná, ani dotčené dítě neporodila.
            – se výraz ,náhradní matka‘ vztahuje k okolnostem, kdy žena byla těhotná a porodila dítě za objednávající matku.
            1) Přiznává čl. 1 odst. 1, čl. 2 písm. c), čl. 8 odst. 1 nebo čl. 11 odst. 2 písm. b) směrnice 92/85[...] právo na mateřskou dovolenou objednávající matce, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství?
            2) Přiznává směrnice 92/85[...]objednávající matce, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství, právo na mateřskou dovolenou, pokud uvedená objednávající matka:
            a) může dítě po narození kojit nebo
            b) dítě po narození skutečně kojí?
            3) Jedná se o porušení článku 14 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) nebo b), nebo čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/54[...], odmítne-li zaměstnavatel poskytnout mateřskou dovolenou objednávající matce, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství?
            4) Jedná se z důvodu vztahu zaměstnankyně s náhradní matkou dítěte o potenciální porušení článku 14 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) nebo b) nebo čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/54 [...], je-li odmítnuto poskytnutí mateřské dovolené objednávající matce, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství?
            5) Jedná se z důvodu vztahu objednávající matky s náhradní matkou dítěte o potenciální porušení článku 14 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) nebo b) nebo čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/54[...], je-li objednávající matka, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství, vystavena méně příznivému zacházení?
            6) Je-li třeba na čtvrtou otázku odpovědět kladně, je postavení objednávající matky jako takové dostačující k tomu, aby jí vznikl nárok na mateřskou dovolenou na základě jejího vztahu s náhradní matkou dítěte?
            7) Je-li třeba na kteroukoli z otázek jedna až čtyři odpovědět kladně:
            a) je směrnice 92/85 [...] v rozsahu, ve kterém je to zde relevantní, přímo účinná a
            b) je směrnice 2006/54 [...] v rozsahu, ve kterém je to zde relevantní, přímo účinná?“
            K předběžným otázkám
            K první a druhé otázce
            28. Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být směrnice 92/85 vykládána v tom smyslu, že objednávající matka, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, má právo na mateřskou dovolenou stanovenou v článku 8 této směrnice, a to zejména v případě, kdy objednávající matka může po narození kojit nebo dítě skutečně kojí.
            29. Úvodem je třeba připomenout, že cílem směrnice 92/85, která byla přijata na základě článku 118a ES, kterému odpovídá článek 153 SFEU, je podpořit zlepšování bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (rozsudky ze dne 11. října 2007, Paquay, C‑460/06, Sb. rozh. s. I‑8511, bod 27, a ze dne 11. listopadu 2010, Danosa, C‑232/09, Sb. rozh. s. I‑11405, bod 58).
            30. V této souvislosti osmý bod odůvodnění této směrnice uvádí, že těhotné zaměstnankyně a zaměstnankyně krátce po porodu nebo kojící zaměstnankyně musí být považovány za zvlášť ohrožené rizikové skupiny a musí být přijata opatření s ohledem na jejich bezpečnost a zdraví.
            31. V souladu s tím směrnice 92/85 v čl. 8 odst. 1 stanoví, že členské státy jsou povinny přijmout nezbytná opatření, aby zajistily, že zaměstnankyně mají nárok na nepřetržité období nejméně čtrnácti týdnů mateřské dovolené rozložené v době před nebo po „porodu“ v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
            32. Podle judikatury Soudního dvora musí být právo na mateřskou dovolenou přiznané těhotným zaměstnankyním považováno za prostředek ochrany sociálního práva, který má zvláštní důležitost. Unijní zákonodárce tak usoudil, že zásadní změny životních podmínek dotčených žen po vymezenou dobu nejméně čtrnácti týdnů, která předchází porodu a následuje po něm, představují legitimní důvod pro přerušení výkonu profesní činnosti a veřejné orgány nebo zaměstnavatelé nemohou legitimitu tohoto důvodu nijak zpochybňovat (rozsudky ze dne 20. září 2007, Kiiski, C‑116/06, Sb. rozh. s. I‑7643, bod 49, a ze dne 19. září 2013, Betriu Montull, C‑5/12, bod 48).
            33. Jak unijní zákonodárce uznal v čtrnáctém bodě odůvodnění směrnice 92/85, těhotné zaměstnankyně, zaměstnankyně krátce po porodu nebo kojící zaměstnankyně se nacházejí ve zvláštním stavu zranitelnosti, který vyžaduje, aby jim bylo přiznáno právo na mateřskou dovolenou, ale nelze jej zvláště během této dovolené stavět na roveň stavu muže ani ženy, která čerpá volno z důvodu nemoci (viz rozsudky ze dne 27. října 1998, Boyle a další, C‑411/96, Recueil, s. I‑6401, bod 40, jakož i Betriu Montull, uvedený výše, bod 49).
            34. Tato mateřská dovolená, na kterou má zaměstnankyně nárok, má zajistit jednak ochranu biologického stavu ženy v průběhu těhotenství a po něm, jednak ochranu zvláštních vztahů mezi ženou a jejím dítětem během doby následující po těhotenství a porodu tím, že zabraňuje narušení těchto vztahů kumulací povinností z důvodu současného výkonu profesní činnosti (viz zejména rozsudky ze dne 12. července 1984, Hofmann, 184/83, Recueil, s. 3047, bod 25; Kiiski, uvedený výše, bod 46, a Betriu Montull, uvedený výše, bod 50).
            35. Z cíle směrnice 92/85, ze znění jejího článku 8, které výslovně odkazuje na porod, a z judikatury Soudního dvora citované v bodech 32 až 34 tohoto rozsudku tedy vyplývá, že cílem mateřské dovolené stanovené v článku 8 této směrnice je chránit zdraví matky dítěte ve zvláštním stavu zranitelnosti, který vyplývá z jejího těhotenství.
            36. V tomto ohledu je třeba dodat, že i když Soudní dvůr rozhodl, že cílem mateřské dovolené je také zajistit ochranu zvláštních vztahů mezi ženou a jejím dítětem, tento cíl, jak vyplývá ze samotného znění rozsudků citovaných v bodě 34 tohoto rozsudku, se nicméně týká pouze doby následující po „těhotenství a porodu“.
            37. Z výše uvedeného vyplývá, že přiznání mateřské dovolené na základě článku 8 směrnice 92/85 předpokládá, že zaměstnankyně, které je přiznána, byla těhotná a porodila dítě.
            38. Takové konstatování je potvrzeno odpovědí Soudního dvora v rozsudku ze dne 26. února 2008, Mayr (C‑506/06, Sb. rozh. s. I‑1017) ohledně zákazu propouštění těhotných zaměstnankyň stanoveného v čl. 10 odst. 1 směrnice 92/85. V bodě 37 tohoto rozsudku totiž Soudní dvůr uvedl, že z formulace článku 10 směrnice 92/85 i z hlavního cíle této směrnice připomenutého v bodě 29 tohoto rozsudku plyne, že pro účely ochrany proti propuštění přiznané citovaným článkem je nezbytné, aby dané těhotenství již začalo.
            39. V projednávané věci vyplývá z předkládacího rozhodnutí, že D. nebyla v žádném okamžiku sama s dítětem těhotná.
            40. Za těchto okolností se na zaměstnankyni jako na objednávající matku, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, nevztahuje článek 8 směrnice 92/85, a to i když může toto dítě po narození kojit nebo jej skutečně kojí. Proto nejsou členské státy povinny přiznat takové zaměstnankyni právo na mateřskou dovolenou podle tohoto článku.
            41. Je však třeba dodat, že cílem směrnice 92/85, jak vyplývá zejména z jejího prvního bodu odůvodnění, je stanovit minimální požadavky pro ochranu při práci u těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň.
            42. Tato směrnice tedy nevylučuje možnost členských států uplatňovat nebo zavádět právní a správní předpisy, které jsou příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví objednávajících matek, které měly dítě na základě dohody o náhradním mateřství, tím, že jim umožní čerpat mateřskou dovolenou z důvodu narození tohoto dítěte.
            43. Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na první a druhou otázku odpovědět, že směrnice 92/85 musí být vykládána v tom smyslu, že členské státy nejsou povinny přiznat mateřskou dovolenou podle článku 8 této směrnice zaměstnankyni, která jako objednávající matka měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, a to i pokud může toto dítě po narození kojit nebo jej skutečně kojí.
            Ke třetí až páté otázce
            44. Podstatou třetí až páté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být článek 14 směrnice 2006/54 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 2 písm. c) této směrnice vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že zaměstnavatel odmítne přiznat mateřskou dovolenou objednávající matce, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, je diskriminací na základě pohlaví.
            45. Článek 14 odst. 1 směrnice 2006/54 stanoví, že ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, nesmí docházet k přímé nebo nepřímé diskriminaci na základě pohlaví, především pokud jde o podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění a odměňování.
            46. Co se týče diskriminací, kterých se týká čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) této směrnice, odepření přiznání mateřské dovolené za situace, kterou předkládající soud popsal, je přímou diskriminací na základě pohlaví ve smyslu písm. a) tohoto ustanovení, pokud se zásadní důvod tohoto odmítnutí uplatní pouze na zaměstnance jednoho z obou pohlaví (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. listopadu 1990, Dekker, C‑177/88, Recueil, s. I‑3941, bod 10; ze dne 5. května 1994, Habermann-Beltermann, C‑421/92, Recueil, s. I‑1657, bod 14, a Mayr, uvedený výše, bod 50).
            47. Podle vnitrostátní právních předpisů použitelných v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, se přitom s objednávajícím otcem, který měl dítě na základě dohody o náhradním mateřství, zachází stejně jako s objednávající matkou ve srovnatelné situaci, a sice rovněž nemá nárok na placenou dovolenou rovnocennou mateřské dovolené. Z toho vyplývá, že odmítnutí uplatněné vůči D. není založeno na důvodu, který se uplatňuje výlučně na zaměstnance jednoho z obou pohlaví.
            48. Z ustálené judikatury Soudního dvora kromě toho vyplývá, že jde o nepřímou diskriminaci na základě pohlaví, pokud vnitrostátní opatření i přes neutrální znění ve skutečnosti znevýhodňuje značně větší počet zaměstnanců jednoho pohlaví než druhého (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. října 1997, Gerster, C‑1/95, Recueil, s. I‑5253, bod 30; ze dne 20. října 2011, Brachner, C‑123/10, Sb. rozh. s. I‑10003, bod 56, jakož i ze dne 20. června 2013, Riežniece, C‑7/12, bod 39).
            49. Co se týče nepřímé diskriminace, která je takto upravena v čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 2006/54, je přitom třeba konstatovat, že žádná skutečnost ve spise neumožňuje určit, že odmítnutí dotčené dovolené znevýhodňuje zvláště zaměstnankyně oproti zaměstnancům.
            50. Odmítnutí přiznání mateřské dovolené takové objednávající matce, jako je D., tedy není přímou ani nepřímou diskriminací na základě pohlaví ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2006/54.
            51. Podle čl. 2 odst. 2 písm. c) této směrnice kromě toho jakékoli méně příznivé zacházení se ženou spojené s těhotenstvím nebo mateřskou dovolenou ve smyslu směrnice 92/85 představuje diskriminaci ve smyslu směrnice 2006/54.
            52. Objednávající matka, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, nemůže být z podstaty věci předmětem méně příznivého zacházení spojeného s těhotenstvím, jelikož nebyla s tímto dítětem těhotná.
            53. Z odpovědi na první dvě otázky kromě toho vyplývá, že směrnice 92/85 neukládá členským státům, aby přiznaly mateřskou dovolenou zaměstnankyni, která je objednávající matkou a měla dítě na základě dohody o náhra dním mateřství. Tato objednávající matka tedy není vystavena méně příznivému zacházení spojenému s čerpáním mateřské dovolené ve smyslu směrnice 92/85.
            54. Nelze tedy mít za to, že taková objednávající matka byla diskriminována na základě pohlaví ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/54.
            55. Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na třetí až pátou otázku třeba odpovědět, že článek 14 směrnice 2006/54, ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 2 písm. c) této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že zaměstnavatel odmítl přiznat mateřskou dovolenou objednávající matce, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, nepředstavuje diskriminaci na základě pohlaví.
            K šesté a sedmé otázce
            56. Vzhledem k odpovědím poskytnutým na první až pátou otázku není namístě odpovídat na šestou až sedmou otázku.
            K nákladům řízení
            57. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
            1) Směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) musí být vykládána v tom smyslu, že členské státy nejsou povinny přiznat mateřskou dovolenou podle článku 8 této směrnice zaměstnankyni, která jako objednávající matka měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, a to i pokud může toto dítě po narození kojit nebo jej skutečně kojí.
            2) Článek 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání, ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 2 písm. c) této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že zaměstnavatel odmítl přiznat mateřskou dovolenou objednávající matce, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, nepředstavuje diskriminaci na základě pohlaví.


Rozsudek Tribunálu (devátý senát) ze dne 5. března 2014. # HP Health Clubs Iberia, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-416/12.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 10. září 2008. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # EZOZF - Záruční sekce - Výdaje vyloučené z financování Společenstvím - Prémie na zvířata a rozvoj venkova - Nedostatky vnitrostátního systému řízení a kontroly. # Věc T-381/04.

text:
      Rozsudek Soudu (čtvrtého senátu) ze dne 10. září 2008 – Itálie v. Komise
      (Věc T-381/04)
      „EZOZF – Záruční sekce – Výdaje vyloučené z financování Společenstvím – Prémie na zvířata a rozvoj venkova – Nedostatky vnitrostátního systému řízení a kontroly“
      1.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Působnost – Rozhodnutí o schválení účetní závěrky týkající se výdajů financovaných
            z EZOZF (Článek 253 ES) (viz bod 60)
      2.                     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální náležitosti – Stručný popis žalobních důvodů [Jednací řád Soudu, čl. 44 odst.
            1 písm. c)] (viz body 67-68, 73-74)
      3.                     Zemědělství – Společná zemědělská politika – Integrovaný administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor – Nařízení
            č. 2988/95 (Nařízení Rady č. 2988/95, články 1, 2 a 7) (viz body 80-84)
      4.                     Zemědělství – EZOZF – Schválení účetní závěrky – Odepření financování výdajů kvůli nesrovnalostem při uplatňování právní úpravy
            Společenství – Nesouhlas dotyčného členského státu – Důkazní břemeno – Rozdělení mezi Komisi a členský stát (viz body 95-96,
            127, 136-137, 142)
      Předmět

               Návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise 2004/561/ES ze dne 16. července 2004, kterým se vylučují z financování Společenství
                  určité výdaje členských států ze záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) (Úř. věst. L
                  250, s. 21), v rozsahu, v němž toto rozhodnutí vyloučilo některé výdaje Italské republiky v oblastech prémií na zvířata a
                  rozvoje venkova

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 13. září 2001. # Španělské království proti Komisi Evropských společenství. # EZOZF - Kontrola účtů. # Věc C-374/99.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30. května 2002. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-441/00.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 4. prosince 2008. # Komise Evropských společenství proti České republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 86/378/EHS a 96/97/ES - Rovné zacházení pro muže a ženy - Neúplné provedení. # Věc C-41/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      4. prosince 2008(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 86/378/EHS a 96/97/ES – Rovné zacházení pro muže a ženy – Neúplné provedení“
      Ve věci C‑41/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 5. února 2008,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. van Beekem a P. Ondrůškem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      České republice, zastoupené M. Smolkem, jako zmocněncem,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, A. Tizzano a J.‑J. Kasel (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Česká republika tím, že nepřijala všechny
         právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu jednak se směrnicí Rady 86/378/EHS ze dne 24. července 1986 o zavedení
         zásady rovného zacházení pro muže a ženy v systémech sociálního zabezpečení pracovníků (Úř. věst. L 225, s. 40; Zvl. vyd.
         05/01, s. 327), a jednak se směrnicí Rady 96/97/ES ze dne 20. prosince 1996, kterou se mění směrnice 86/378 (Úř. věst. 1997
         L 46, s. 20; Zvl. vyd. 05/03, s. 232), a v každém případě tím, že o uvedených předpisech neuvědomila Komisi, nesplnila povinnosti,
         které pro ni vyplývají z těchto směrnic a z článku 54 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské
         republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko
         a Slovenské republiky k Evropské unii a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 2003, L 236, s. 33,
         dále jen „Akt o podmínkách přistoupení“).

      2        Jak vyplývá z článku 1 směrnice 86/378, jejím účelem je zavést zásadu rovného zacházení pro muže a ženy v systémech sociálního
         zabezpečení pracovníků.

      3        Podle čl. 12 odst. 1 směrnice 86/378 měly členské státy uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu
         s touto směrnicí nejpozději do 30. července 1989 a neprodleně o nich uvědomit Komisi.

      4        Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 96/97 měly členské státy uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu
         s touto směrnicí nejpozději do 1. července 1997 a neprodleně o nich uvědomit Komisi.

      5        V souladu s článkem 2 Aktu o podmínkách přistoupení ve spojení s článkem 54 tohoto aktu byla Česká republika povinna uvést
         v účinek opatření nezbytná k tomu, aby dosáhla souladu se směrnicemi 86/378 a 96/97 ode dne svého přistoupení k Evropské unii,
         tj. od 1. května 2004.

      6        Vzhledem k tomu, že Komise neobdržela informace, které by jí umožňovaly mít za to, že předpisy nezbytné k zajištění provedení
         směrnic 86/378 a 96/97 do českého právního řádu byly přijaty ve lhůtě stanovené Aktem o podmínkách přistoupení, zahájila řízení
         o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES. Poté, co Českou republiku vyzvala k podání vyjádření a vydala dvě odůvodněná stanoviska,
         vydala Komise dne 18. října 2006 dvě doplňující odůvodněná stanoviska, kterými vyzvala tento členský stát k přijetí opatření
         nezbytných k tomu, aby těmto stanoviskům vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od jejich obdržení.

      7        Vzhledem k tomu, že z odpovědi České republiky na tato doplňující odůvodněná stanoviska vyplynulo, že předpisy nezbytné k úplnému
         provedení směrnic 86/378 a 96/97 nebyly dosud přijaty, rozhodla se Komise podat projednávanou žalobu.

      8        Česká republika ve své žalobní odpovědi uznává, že v současné době české právní předpisy zajišťují pouze částečné provedení
         směrnic 86/378 a 96/97. Uvádí však, že legislativní proces směřující k zajištění úplného provedení uvedených směrnic bude
         brzy dokončen.

      9        V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se existence nesplnění povinnosti posuzuje
         vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny,
         ke kterým došlo následně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz zejména rozsudky ze dne 14. září 2004, Komise v. Španělsko,
         C‑168/03, Sb. rozh. s. I‑8227, bod 24; ze dne 18. ledna 2007, Komise v. Česká republika, C‑203/06, bod 6, a ze dne 27. září
         2007, Komise v. Lucembursko, C‑354/06, bod 7).

      10      V projednávaném případě je nesporné, že v době uplynutí lhůty stanovené v doplňujících odůvodněných stanoviscích nebyla přijata
         všechna opatření pro zajištění provedení směrnic 86/378 a 96/97 do českého právního řádu.

      11      Z toho vyplývá, že žalobu podanou Komisí je třeba považovat za opodstatněnou.

      12      Je tedy třeba určit, že Česká republika tím, že nepřijala ve stanovené lhůtě všechny právní a správní předpisy nezbytné pro
         dosažení souladu se směrnicemi 86/378 a 96/97, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z těchto směrnic a z článku 54
         Aktu o podmínkách přistoupení.

       K nákladům řízení
      13      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Česká
         republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
      1)      Česká republika tím, že nepřijala ve stanovené lhůtě všechny právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí
            Rady 86/378/EHS ze dne 24. července 1986 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v systémech sociálního zabezpečení
            pracovníků a se směrnicí Rady 96/97/ES ze dne 20. prosince 1996, kterou se mění směrnice 86/378, nesplnila povinnosti, které
            pro ni vyplývají z těchto směrnic a z článku 54 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské
            republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko
            a Slovenské republiky k Evropské unii a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie.
      2)      České republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: čeština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. ledna 2001. # Komise Evropských společenství proti Tecnologie Vetroresina SpA (TVR). # Rozhodčí doložka. # Věc C-41/98.


ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (první senát) 28. září 2011.#Carlo De Nicola v. Evropská investiční banka (EIB).#Veřejná služba – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Hodnocení – Povýšení – Žaloba na náhradu škody – Přípustnost.#Věc F‑13/10.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. února 1986. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Věc 35/84.