title: Rozsudek Tribunálu (devátého rozšířeného senátu) ze dne 15. září 2016.#Andrij Kljujev v. Rada Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vzhledem k situaci na Ukrajině – Zmrazení finančních prostředků – Seznam osob, subjektů a orgánů, jimž se zmrazují finanční prostředky a hospodářské zdroje – Zařazení žalobcova jména na seznam – Právo na obhajobu – Povinnost uvést odůvodnění – Právní základ – Právo na účinnou soudní ochranu – Nesplnění kritérií pro zařazení na seznam – Zjevně nesprávné posouzení – Právo vlastnit majetek – Právo na dobrou pověst.#Věc T-340/14.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (devátého rozšířeného senátu)
      15. září 2016 (
            *1
         )
      „Společná zahraniční a bezpečnostní politika — Omezující opatření přijatá vzhledem k situaci na Ukrajině — Zmrazení finančních prostředků — Seznam osob, subjektů a orgánů, jimž se zmrazují finanční prostředky a hospodářské zdroje — Zařazení žalobcova jména na seznam — Právo na obhajobu — Povinnost uvést odůvodnění — Právní základ — Právo na účinnou soudní ochranu — Nesplnění kritérií pro zařazení na seznam — Zjevně nesprávné posouzení — Právo vlastnit majetek — Právo na dobrou pověst“
      Ve věci T‑340/14,

         Andrij Kljujev, s bydlištěm v Doněcku (Ukrajina), zastoupený B. Kennellym, J. Pobjoyem, barristers, R. Ghersonem a T. Garnerem, solicitors,
      žalobce,
      proti

         Radě Evropské unie, zastoupené Á. de Elera-San Miguel Hurtadem a J.-P. Hixem, jako zmocněnci,
      žalované,
      podporované

         Evropskou komisí, zastoupenou D. Gauci a T. Scharfem, jako zmocněnci,
      vedlejší účastnicí,
      jejímž předmětem je návrh podaný na základě článku 263 SFEU směřující ke zrušení zaprvé rozhodnutí Rady 2014/119/SZBP ze dne 5. března 2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L 66, s. 26) a nařízení Rady (EU) č. 208/2014 ze dne 5. března 2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L 66, s. 1) a zadruhé rozhodnutí Rady (SZBP) 2015/364 ze dne 5. března 2015, kterým se mění rozhodnutí 2014/119 (Úř. věst. 2015, L 62, s. 25), a prováděcího nařízení Rady (EU) 2015/357 ze dne 5. března 2015, kterým se provádí nařízení č. 208/2014 (Úř. věst. 2015, L 62, s. 1), v rozsahu, v němž bylo jméno žalobce zařazeno na seznam osob, subjektů a orgánů, na které se vztahují tato omezující opatření, nebo bylo na tomto seznamu ponecháno, a podpůrně návrh na určení, že se na žalobce neuplatní čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 ve znění rozhodnutí Rady (SZBP) 2015/143 ze dne 29. ledna 2015 (Úř. věst. 2015, L 24, s. 16), ani čl. 3 odst. 1 nařízení č. 208/2014 ve znění nařízení Rady (EU) 2015/138 ze dne 29. ledna 2015 (Úř. věst. 2015, L 24, s. 1),
      TRIBUNÁL (devátý rozšířený senát),
      ve složení G. Berardis (zpravodaj), předseda, O. Czúcz, I. Pelikánová, A. Popescu a E. Buttigieg, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: G. Predonzani, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. dubna 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Žalobce Andrij Kljujev je bývalý ředitel kanceláře prezidenta Ukrajiny.

               2

               Projednávaná věc se týká omezujících opatření přijatých vzhledem k situaci na Ukrajině po potlačení demonstrací na Náměstí nezávislosti v Kyjevě (Ukrajina) v únoru roku 2014.

               3

               Dne 5. března 2014 přijala Rada Evropské unie na základě článku 29 SEU rozhodnutí 2014/119/SZBP o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L 66, s. 26). Téhož dne přijala Rada na základě čl. 215 odst. 2 SFEU nařízení (EU) č. 208/2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L 66, s. 1).

               4

               V bodě 2 odůvodnění rozhodnutí 2014/119 je uvedeno:
               „Dne 3. března 2014 Rada rozhodla o zaměření sankcí na opatření pro zmrazení a zpětné získání majetku osob určených jako osoby odpovědné za zneužití ukrajinských státních prostředků a osoby odpovědné za porušování lidských práv na Ukrajině s cílem konsolidovat a podpořit právní stát a dodržování lidských práv na Ukrajině.“

               5

               Článek 1 odst. 1 a 2 rozhodnutí 2014/119 stanoví:
               „1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které náleží osobám určeným jako osoby odpovědné za zneužití ukrajinských státních prostředků a za porušování lid[s]kých práv na Ukrajině, a fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným, jak jsou uvedeny v příloze, nebo které jsou těmito osobami nebo subjekty vlastněny, drženy či kontrolovány.
               2.   Žádné finanční prostředky ani hospodářské zdroje se nezpřístupní přímo ani nepřímo fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům uvedeným v příloze ani v jejich prospěch.“

               6

               Podrobná pravidla zmrazování finančních prostředků jsou stanovena v dalších odstavcích téhož článku.

               7

               V souladu s rozhodnutím 2014/119 ukládá přijetí opatření, jimiž se zmrazují finanční prostředky, a stanoví pravidla zmrazování finančních prostředků, která jsou věcně stejná jako v uvedeném rozhodnutí, nařízení č. 208/2014.

               8

               Jména osob, na které se vztahuje rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 (společně dále jen „akty z března 2014“), jsou uvedena v totožných seznamech obsažených v příloze rozhodnutí 2014/119 a v příloze I nařízení č. 208/2014 (dále jen „seznam“) mimo jiné s odůvodněním tohoto zařazení.

               9

               Jméno žalobce bylo na seznam zařazeno s identifikačními údaji: „bývalý ředitel prezidentské kanceláře“ a s tímto odůvodněním:
               „Osoba, proti níž je na Ukrajině vedeno trestní řízení za účelem vyšetření trestných činů v souvislosti se zneužitím ukrajinských státních prostředků a jejich nezákonným převodem do zahraničí.“

               10

               Dne 6. března 2014 zveřejnila Rada v Úředním věstníku Evropské unie oznámení určené osobám, na něž se vztahují omezující opatření stanovená akty z března 2014 (Úř. věst. 2014, C 66, s. 1). V tomto oznámení se uvádí, že „[d]otčené osoby mohou zaslat Radě žádost včetně podpůrných dokumentů, aby rozhodnutí o jejich zařazení na […] seznam bylo znovu zváženo, […]“.

               11

               V korespondenci, která probíhala v průběhu roku 2014, žalobce zpochybnil opodstatněnost zařazení svého jména na seznam a požádal Radu o provedení přezkumu. Rovněž požádal o přístup k informacím a důkazům, o něž se zařazení jeho jména na seznam opíralo.

               12

               Rada na žádost žalobce o přezkum odpověděla. Uvedla, že důvody uplatnění omezujících opatření vůči žalobci, obsažené v odůvodnění aktů z března 2014, podle ní nadále trvají. Co se týče žádosti žalobce o přístup ke spisu, Rada mu ze spisu zaslala několik relevantních dokumentů, mimo jiné i dokumenty ukrajinských orgánů ze dne 3. března 2014 (dále jen „dopis ze dne 3. března 2014“), ze dne 8. července 2014 a ze dne 10. října 2014 (dále jen „dopis ze dne 10. října 2014“).

               13

               Dne 29. ledna 2015 přijala Rada rozhodnutí (SZBP) 2015/143, kterým se mění rozhodnutí 2014/119 (Úř. věst. 2015, L 24, s. 16), a nařízení (EU) 2015/138, kterým se mění nařízení č. 208/2014 (Úř. věst. 2015, L 24, s. 1) (společně dále jen „akty z ledna 2015“).

               14

               V rozhodnutí 2015/143 byla s účinností od 31. ledna 2015 upřesněna kritéria pro určování osob, jimž se zmrazují finanční prostředky. Článek 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 byl konkrétně nahrazen tímto zněním:
               „1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které náleží osobám odpovědným za zneužití ukrajinských státních prostředků a za porušování lidských práv na Ukrajině, a fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným, jak jsou uvedeny v příloze, nebo které tyto osoby vlastní, drží či kontrolují.
               Pro účely tohoto rozhodnutí se osobou odpovědnou za zneužití ukrajinských státních prostředků rozumí i každá osoba, kterou ukrajinské orgány vyšetřují v souvislosti se:

                        a)

                        zneužitím ukrajinských veřejných prostředků nebo majetku či se spoluúčastí na těchto činech nebo

                        b)

                        zneužitím pravomoci veřejného činitele za účelem neoprávněného zvýhodnění sebe nebo třetí osoby, čímž vznikla ztráta na ukrajinských veřejných prostředcích nebo majetku, či v souvislosti se spoluúčastí na těchto činech.“

               15

               Nařízení č. 208/2014 bylo v souladu s rozhodnutím 2015/143 změněno nařízením 2015/138.

               16

               Dopisem ze dne 2. února 2015 Rada informovala žalobce o svém záměru ponechat vůči němu omezující opatření v platnosti a zaslala mu dokument ukrajinských orgánů ze dne 30. prosince 2014 (dále jen „dopis ze dne 30. prosince 2014“), přičemž jej informovala, že se může vyjádřit. Dopisem ze dne 17. února 2015 žalobce Radu vyzval, aby své stanovisko přehodnotila a předložila mu případné další důkazy, které by její stanovisko odůvodňovaly.

               17

               Dne 5. března 2015 přijala Rada rozhodnutí (SZBP) 2015/364, kterým se mění rozhodnutí 2014/119 (Úř. věst. 2015, L 62, s. 25), a prováděcí nařízení (EU) 2015/357, kterým se provádí nařízení č. 208/2014 (Úř. věst. 2015, L 62, s. 1) (společně dále jen „akty z března 2015“).

               18

               Rozhodnutím 2015/364 byl změněn článek 5 rozhodnutí 2014/119, a to tak, že platnost omezujících opatření týkajících se žalobce byla prodloužena do 6. března 2016. Rozhodnutím 2015/364 a prováděcím nařízením 2015/357 byl v důsledku toho nahrazen seznam.

               19

               V návaznosti na tyto změny bylo jméno žalobce na seznamu ponecháno s identifikačními údaji: „bývalý ředitel prezidentské kanceláře“ a s novým odůvodněním, které zní:
               „Osoba, proti níž ukrajinské orgány vedou trestní řízení z důvodu zneužití veřejných prostředků nebo majetku a v souvislosti se zneužitím pravomoci veřejného činitele za účelem neoprávněného zvýhodnění sebe nebo třetí osoby, čímž vznikla ztráta ukrajinskému veřejnému rozpočtu nebo majetku.“

               20

               Rozhodnutí 2014/119 bylo naposledy změněno rozhodnutím Rady (SZBP) 2016/318 ze dne 4. března 2016, kterým se mění rozhodnutí 2014/119 (Úř. věst. 2016, L 60, s. 76), a nařízení č. 208/2014 bylo naposledy změněno prováděcím nařízením Rady (EU) 2016/311 ze dne 4. března 2016, kterým se provádí nařízení č. 208/2014 (Úř. věst. 2016, L 60, p. 1).

               21

               Rozhodnutím 2016/318 byl změněn článek 5 rozhodnutí 2014/119, a to tak, že platnost omezujících opatření týkajících se žalobce byla prodloužena do 6. března 2017.

         Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

               22

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 15. května 2014 podal žalobce projednávanou žalobu.

               23

               Dne 12. srpna 2014 předložila Rada žalobní odpověď. Téhož dne podala žádost o důvěrné zacházení, kterou se domáhala, aby obsah přílohy nebyl citován v dokumentech souvisejících s touto věcí, k nimž má přístup veřejnost.

               24

               Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 18. září 2014 podala Evropská komise návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Rady. Usnesením ze dne 6. listopadu 2014 předseda devátého senátu Tribunálu toto vedlejší účastenství povolil. Podáním došlým dne 17. prosince 2014 se Komise vzdala práva na předložení spisu vedlejšího účastníka.

               25

               Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 30. září 2014 podala Ukrajina návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Rady. Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 24. prosince 2014 Ukrajina Tribunál informovala, že bere svůj návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastnice zpět. Usnesením ze dne 11. března 2015 předseda devátého senátu Tribunálu rozhodl o vyškrtnutí Ukrajiny jakožto vedlejší účastnice řízení.

               26

               Dne 31. října 2014 předložil žalobce repliku a dne 18. prosince 2014 předložila Rada dupliku. Téhož dne podala Rada žádost o důvěrné zacházení, kterou se domáhala, aby obsah přílohy nebyl citován v dokumentech souvisejících s touto věcí, k nimž má přístup veřejnost.

               27

               Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 15. května 2015 upravil žalobce návrhová žádání tak, že znějí i na zrušení rozhodnutí 2015/364 a prováděcího nařízení 2015/357 v rozsahu, v němž se ho tyto akty týkají. Rada předložila své vyjádření ve stanovené lhůtě. Dne 14. září 2015 rovněž podala žádost o důvěrné zacházení, kterou se domáhala, aby obsah některých příloh nebyl citován v dokumentech souvisejících s touto věcí, k nimž má přístup veřejnost.

               28

               Na návrh devátého senátu Tribunál na základě článku 28 svého jednacího řádu rozhodl o předání věci rozšířenému soudnímu kolegiu.

               29

               Na návrh soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (devátý rozšířený senát) o zahájení ústní části řízení.

               30

               Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 27. dubna 2016.

               31

               Žalobce navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil zaprvé rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 a zadruhé rozhodnutí 2015/364 a prováděcí nařízení 2015/357 v rozsahu, v němž se ho týkají;

                        —

                        podpůrně rozhodl, že se na žalobce neuplatní čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 ve znění rozhodnutí 2015/143 ani čl. 3 odst. 1 nařízení č. 208/2014 ve znění nařízení 2015/138;

                        —

                        uložil Radě náhradu nákladů řízení.

               32

               Rada, podporovaná Komisí, navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        žalobu zamítl,

                        —

                        podpůrně, v případě částečného zrušení aktů z března 2014, rozhodl o zachování účinků rozhodnutí 2014/119 vůči žalobci až do okamžiku, kdy nastanou účinky částečného zrušení nařízení č. 208/2014, a v případě částečného zrušení aktů z března 2015 rozhodl o zachování účinků rozhodnutí 2014/119 v pozměněném znění vůči žalobci až do okamžiku, kdy nastanou účinky částečného zrušení nařízení č. 208/2014 ve znění prováděcího nařízení 2015/357;

                        —

                        uložil žalobci náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         K návrhovým žádáním znějícím na zrušení aktů z března 2014 v původním znění v rozsahu, v němž se vztahují na žalobce

               33

               Žalobce vznáší na podporu své žaloby znějící na zrušení aktů z března 2014 v původním znění šest žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z neexistence právního základu. Druhý vychází z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu. Třetí vychází z nedostatku odůvodnění. Čtvrtý vychází z porušení práva vlastnit majetek a práva na dobrou pověst. Pátý vychází z nesprávného skutkového zjištění a zjevně nesprávného posouzení. Šestý vychází z neexistence důkazů.

               34

               V rámci pátého a šestého žalobního důvodu, které je třeba posoudit v prvé řadě, žalobce v podstatě namítá, že rozhodnutí, kterým mu byla uložena omezující opatření, nebylo přijato na dostatečně pevném skutkovém základě, a že se tedy Rada dopustila při jeho posuzování zjevného pochybení.

               35

               Rada tvrdí, že v dopise ze dne 3. března 2014 bylo uvedeno, že probíhá vyšetřování související s účastí žalobce na zneužití státních prostředků ve značné výši a jejich následném nezákonném převodu do zahraničí, což odpovídalo odůvodnění uvedenému v aktech z března 2014. V dokumentu ze dne 8. července 2014 (viz bod 12 výše) je kromě toho potvrzeno, že bylo na Ukrajině zahájeno přípravné vyšetřování žalobce, který byl podezříván mimo jiné ze zneužití státních prostředků ve značné výši.

               36

               Je třeba připomenout, že Rada má sice širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o obecná kritéria, která je třeba vzít v úvahu při přijímání omezujících opatření, avšak účinnost soudního přezkumu zaručeného v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie vyžaduje, aby se soud Evropské unie při přezkumu legality důvodů, o které se opírá rozhodnutí o zařazení jména určité osoby na seznam osob, vůči nimž jsou namířena omezující opatření, nebo o jeho ponechání na tomto seznamu, ujistil o tom, zda se toto rozhodnutí, které má ve vztahu k této osobě charakter individuálního rozhodnutí, opírá o dostatečně pevný skutkový základ. Proto je třeba ověřit skutečnosti uváděné v odůvodnění, ze kterého uvedené rozhodnutí vychází, tak aby se soudní přezkum neomezoval na posouzení abstraktní pravděpodobnosti uváděných důvodů, ale aby se zaměřil na otázku, zda jsou tyto důvody, nebo alespoň jeden z nich, který je sám o sobě považován za dostatečnou oporu tohoto rozhodnutí, podloženy dostatečně přesným a konkrétním způsobem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. dubna 2015, Anbouba v. Rada, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, body 41 a 45 a citovaná judikatura).

               37

               V projednávaném případě je kritérium stanovené v čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 formulováno tak, že se omezující opatření přijímají vůči osobám určeným jako osoby odpovědné za skutky spočívající ve zneužití státních prostředků. Z bodu 2 odůvodnění uvedeného rozhodnutí kromě toho vyplývá, že Rada tato opatření přijala „s cílem konsolidovat a podpořit právní stát [...] na Ukrajině“.

               38

               Jméno žalobce bylo na seznam zařazeno z důvodu, že byl „[osobou], proti níž je na Ukrajině vedeno trestní řízení za účelem vyšetření trestných činů v souvislosti se zneužitím ukrajinských státních prostředků a jejich nezákonným převodem do zahraničí“.

               39

               Na podporu odůvodnění zařazení jména žalobce na seznam poukazuje Rada na dopis ze dne 3. března 2014. V první části tohoto dopisu se uvádí, že „ukrajinské donucovací orgány“ zahájily řadu trestních řízení na základě trestných činů spáchaných bývalými vysoce postavenými představiteli, mezi nimiž je uveden i žalobce. V dopise je dále v obecné rovině uvedeno, že předmětným vyšetřováním „bylo zjištěno zneužití státních prostředků ve značné výši a jejich následný nezákonný převod do zahraničí“.

               40

               Není sporné, že žalobce byl určen „jako osoba odpovědná za zneužití ukrajinských státních prostředků“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 pouze na tomto základě. Dopis ze dne 3. března 2014 je totiž ze všech důkazů předložených Radou v průběhu tohoto řízení jediným, který předchází přijetí aktů z března 2014, a legalita uvedených aktů tudíž musí být posouzena z hlediska tohoto jediného důkazu.

               41

               Je třeba konstatovat, že ačkoliv se jedná o dopis od vysokého justičního orgánu třetí země, obsahuje pouze obecné a neurčité tvrzení spojující žalobcovo jméno – vedle jmen dalších bývalých vysoce postavených představitelů – s vyšetřováním, kterým byly v podstatě prokázány skutky spočívající ve zneužití státních prostředků. Dopis neobsahuje žádné upřesnění ke zjištění skutků ověřovaných vyšetřováním vedeným ukrajinskými orgány, natož pak k individuální – byť jen presumované – odpovědnosti žalobce v souvislosti s těmito skutky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. ledna 2016, Azarov v. Rada, T‑332/14, nezveřejněný, EU:T:2016:48, bod 46; obdobně rovněž viz rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada, T‑290/14, EU:T:2015:806, body 43 a 44).

               42

               Ještě je třeba uvést, že na rozdíl od věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 27. února 2014, Ezz a další v. Rada (T‑256/11, EU:T:2014:93, body 57 až 61), potvrzený v řízení o kasačním opravném prostředku rozsudkem ze dne 5. března 2015, Ezz a další v. Rada (C‑220/14 P, EU:C:2015:147), na něž poukazuje Rada, v projednávané věci Rada neměla k dispozici informace o skutcích či jednáních, které žalobci konkrétně vytýkaly ukrajinské orgány, a dopis ze dne 3. března 2014 nemůže představovat – ani v případě, že je posuzován ve svém kontextu – dostatečně pevný skutkový základ ve smyslu judikatury citované v bodě 36 výše pro zařazení žalobcova jména na seznam s odůvodněním, že byl určen „jako osoba odpovědná“ za zneužití státních prostředků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada, T‑290/14, EU:T:2015:806, body 46 až 48).

               43

               Bez ohledu na to, v jakém stadiu se nacházelo řízení, jež mělo být s žalobcem vedeno, Rada vůči němu nemohla přijmout omezující opatření bez znalosti skutků spočívajících ve zneužití státních prostředků, které mu byly konkrétně vytýkány ukrajinskými orgány. Pouze při znalosti těchto skutků by totiž byla Rada schopna určit, zda mohou být kvalifikovány jako zneužití státních prostředků a mohou zpochybnit existenci právního státu na Ukrajině, jehož konsolidace a podpora jsou cílem, který je sledován přijetím předmětných omezujících opatření, jak bylo připomenuto v bodě 37 výše (rozsudky ze dne 28. ledna 2016, Kljujev v. Rada, T‑341/14, EU:T:2016:47, bod 50, a ze dne 28. ledna 2016, Azarov v. Rada, T‑331/14, EU:T:2016:49, bod 55).

               44

               V případě zpochybnění legality je ostatně úkolem příslušného unijního orgánu, aby prokázal, že důvody uplatňované vůči dotyčné osobě jsou podložené, přičemž tato osoba není povinna předložit negativní důkaz o tom, že uvedené důvody podložené nejsou (rozsudky ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, body 120 a 121, a ze dne 28. listopadu 2013, Rada v. Fulmen a Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, body 65 a 66).

               45

               S ohledem na vše výše uvedené je třeba dospět k závěru, že se zařazení žalobcova jména na seznam neopírá o skutkový základ, který by postačoval k tomu, aby byla splněna kritéria pro určení osob, na něž se vztahují předmětná omezující opatření stanovená v rozhodnutí 2014/119.

               46

               Kromě toho je třeba konstatovat, že tato protiprávnost přetrvávala až do okamžiku, kdy vstoupily v platnost akty z března 2015, kterými byl nahrazen seznam a pozměněno odůvodnění zařazení jména žalobce na seznam.

               47

               S ohledem na tento závěr není třeba rozhodnout o argumentu žalobce směřujícímu k tomu, aby bylo rozhodnuto, že zařazení jeho jména na seznam na základě aktů z března 2014 je protiprávní, pokud jde o období od 31. ledna do 6. března 2015, tj. od okamžiku, kdy vstoupily v platnost akty z ledna 2015, do okamžiku, kdy vstoupily v platnost akty z března 2015. S ohledem na zrušení aktů z března 2014 v rozsahu, v němž se týkají žalobce, se totiž omezující opatření na žalobce v této době nevztahovala.

               48

               Pátému a šestému žalobnímu důvodu jako celku je tudíž třeba vyhovět a rozhodnutí 2014/119 v původním znění zrušit v rozsahu, v němž se vztahuje na žalobce, přičemž není nutné se vyjadřovat k ostatním žalobním důvodům.

               49

               V důsledku zrušení rozhodnutí 2014/119 je třeba v rozsahu, v němž se vztahuje na žalobce, zrušit i nařízení č. 208/2014 v původním znění, jehož předpokladem je podle čl. 215 odst. 2 SFEU rozhodnutí přijaté podle hlavy V kapitoly 2 Smlouvy o EU.

         K návrhovým žádáním znějícím na zrušení aktů z března 2014, ve znění aktů z ledna a března 2015, v rozsahu, v němž se vztahují na žalobce

               50

               V návrhu na úpravu návrhových žádání žalobce požádal o rozšíření obsahu žaloby tak, aby zněla na zrušení aktů z března 2015 v rozsahu, v němž se ho týkají.

               51

               Žalobce vznáší na podporu svého návrhu na zrušení aktů z března 2014 ve znění aktů z ledna a března 2015 sedm žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z neexistence právního základu. Druhý vychází z porušení kritérií pro zařazení na seznam. Třetí vychází z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu. Čtvrtý vychází z nedostatku odůvodnění. Pátý vychází z porušení práva vlastnit majetek a práva na dobrou pověst. Šestý vychází ze zjevně nesprávného posouzení a sedmý vychází z protiprávnosti kritérií pro zařazení na seznam.

               52

               Zaprvé je třeba posoudit třetí žalobní důvod, zadruhé čtvrtý žalobní důvod, zatřetí první žalobní důvod ve spojení se sedmým žalobním důvodem, začtvrté druhý žalobní důvod ve spojení se šestým žalobním důvodem a nakonec je třeba posoudit pátý žalobní důvod.

         Ke třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu

               53

               V rámci třetího žalobního důvodu žalobce namítá, že bylo porušeno jeho právo na obhajobu a právo na účinnou soudní ochranu, jelikož Rada neuvedla na podporu zařazení jeho jména na seznam důkazy a informace a neprovedla pečlivé a nestranné posouzení tvrzení týkajících se zařazení jeho jména na seznam s ohledem na vyjádření, která žalobce uvedl v dopise ze dne 17. února 2015.

               54

               Rada, podporovaná Komisí, argumenty žalobce zpochybňuje.

               55

               Předně je třeba připomenout, že dodržování práva na obhajobu, které je zakotveno v čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv, které Smlouva o EU přiznává stejnou právní sílu jako Smlouvám, obsahuje právo být vyslechnut a právo na přístup ke spisu, kdežto právo na účinnou soudní ochranu, které je zaručeno v článku 47 Listiny, vyžaduje, aby měl dotyčný možnost seznámit se s důvody přijatého rozhodnutí, které se ho týká (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, body 98 až 100).

               56

               Z toho vyplývá, že Rada musí při přijímání rozhodnutí, kterým se na seznamu osob, subjektů či orgánů, na které se vztahují omezující opatření, ponechává jméno či název osoby, subjektu nebo orgánu, respektovat právo této osoby, tohoto subjektu či tohoto orgánu být předem vyslechnuty, pokud vůči nim v rozhodnutí o ponechání jejich jména či názvu na seznamu přihlíží k novým skutečnostem, tedy ke skutečnostem, které nebyly uvedeny v původním rozhodnutí o zařazení jejich jména či názvu na tento seznam (rozsudek ze dne 4. června 2014, Sina Bank v. RadaT‑67/12, nezveřejněný, EU:T:2014:348, bod 68 a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Francie v. People's Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, bod 62).

               57

               V projednávaném případě je třeba uvést, že ponechání jména žalobce na seznamu na základě aktů z března 2015 vychází z dopisu ze dne 30. prosince 2014.

               58

               V tomto ohledu je třeba rovněž připomenout, že před přijetím rozhodnutí o ponechání jména žalobce na seznamu Rada žalobci dopis ze dne 30. prosince 2014 zaslala (viz bod 16 výše). Dopisem ze dne 2. února 2015 kromě toho Rada žalobce informovala o svém záměru ponechat vůči němu omezující opatření v platnosti, přičemž ho informovala, že se může vyjádřit (viz bod 16 výše).

               59

               Z toho vyplývá, že žalobce měl přístup k informacím a důkazům, na jejichž základě vůči němu Rada ponechala omezující opatření v platnosti, a mohl se včas vyjádřit (viz bod 16 výše).

               60

               Žalobce kromě toho neprokázal, že mu tvrzené obtíže související s přijatými informacemi a dobou, kterou měl na vyjádření se k tvrzením Rady, bránily ve včasné úpravě návrhových žádání nebo v rozvedení argumentů na jeho obhajobu.

               61

               Z výše uvedeného vyplývá, že zasláním důkazů v průběhu řízení byl dostatečně zajištěn výkon práva žalobce na obhajobu a jeho práva na účinnou soudní ochranu.

               62

               Třetí žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

         Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění

               63

               V rámci čtvrtého žalobního důvodu žalobce zaprvé namítá, že v odůvodnění ponechání jeho jména na seznamu není popsána povaha ani předmět tohoto trestního řízení ani to, jakou má souvislost se zneužitím státních prostředků nebo majetku nebo zneužitím pravomoci veřejného činitele; zadruhé namítá, že Rada ve zmíněném odůvodnění pouze převzala znění kritérií pro zařazení na seznam, jež jsou uvedena v rozhodnutí a nařízení; zatřetí namítá, že dopis Rady ze dne 2. února 2015, dopis ze dne30. prosince 2014 ani dopis Rady ze dne 6. března 2015 tento nedostatek neodstranily, a začtvrté namítá, že nedostatek odůvodnění je obzvlášť vážný s ohledem na výtky, které žalobce vznesl v průběhu řízení, dlouhou dobu, kterou měla Rada od původního zařazení jména žalobce na seznam k tomu, aby formulovala odůvodnění, a úplnou absenci naléhavosti či hrozby, že by žalobce majetek promrhal, jelikož jeho majetek byl již zmrazen.

               64

               Rada, podporovaná Komisí, argumenty žalobce zpochybňuje.

               65

               Nejprve je třeba připomenout, že odůvodnění požadované článkem 296 SFEU a čl. 41 odst. 2 písm. c) Listiny základních práv musí být přizpůsobeno povaze napadeného aktu a kontextu, ve kterém byl přijat. Musí z něj jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněná osoba mohla seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl provést přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech daného případu (viz rozsudek ze dne 14. dubna 2016, Ben Ali v. Rada, T‑200/14, nezveřejněný, EU:T:2016:216, bod 94 a citovaná judikatura).

               66

               Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU a čl. 41 odst. 2 písm. c) Listiny základních práv, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Akt nepříznivě zasahující do právního postavení je tak dostatečně odůvodněn, jestliže byl vydán v souvislostech, které jsou zúčastněné osobě známy a umožňují jí pochopit dosah opatření, které vůči ní bylo přijato. Stupeň podrobnosti odůvodnění aktu dále musí být přiměřený materiálním možnostem a technickým podmínkám, za kterých musí být akt vydán, nebo lhůtě, v níž musí být akt přijat (viz rozsudek ze dne 14. dubna 2016, Ben Ali v. Rada, T‑200/14, nezveřejněný, EU:T:2016:216, bod 95 a citovaná judikatura).

               67

               Zejména je třeba podotknout, že odůvodnění opatření spočívajícího ve zmrazení majetku v zásadě nemůže spočívat pouze v obecné a stereotypní formulaci. S výhradami uvedenými výše v bodě 66 musí být v takovém opatření naopak uvedeny specifické a konkrétní důvody, na základě kterých se Rada domnívá, že je relevantní právní úprava na dotyčnou osobu použitelná (viz rozsudek ze dne 14. dubna 2016, Ben Ali v. Rada, T‑200/14, nezveřejněný, EU:T:2016:216, bod 96 a citovaná judikatura).

               68

               V projednávaném případě je třeba uvést, že obdobně jako v původním odůvodnění zařazení na seznam je i v odůvodnění pozměněném akty z března 2015 (viz bod 19 výše) uvedena skutečnost, jež představuje oporu pro zařazení žalobcova jména na seznam, a sice okolnost, že proti němu ukrajinské orgány vedou trestní řízení z důvodu zneužití státních prostředků nebo majetku.

               69

               Rozhodnutí, že opatření budou vůči žalobci ponechána v platnosti, bylo nadto vydáno v souvislostech, které mu byly známy, a žalobce se v rámci korespondence, jež probíhala v průběhu tohoto řízení, seznámil s dopisem ze dne 30. prosince 2014, o který Rada opřela své rozhodnutí ponechat omezující opatření vůči žalobci v platnosti a jehož prostřednictvím poskytla k zařazení jména žalobce na seznam upřesňující vysvětlení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. listopadu 2012, Rada v. Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, body 53 a 54 a citovaná judikatura, a ze dne 6. září 2013, Bank Melli Iran v. Rada, T‑35/10 a T‑7/11, EU:T:2013:397, bod 88), zejména podrobný popis skutků, které mu byly vytýkány.

               70

               Pokud jde dále o údajně stereotypní odůvodnění zařazení na seznam, je třeba uvést, že i když jsou úvahy obsažené v tomto odůvodnění stejné jako ty, na jejichž základě byla omezující opatření uložena ostatním fyzickým osobám uvedeným na seznamu, popisují konkrétní situaci žalobce, vůči kterému byla podle Rady ze stejného důvodu jako vůči ostatním osobám vedena soudní řízení související s vyšetřováním z důvodu zneužití státních prostředků na Ukrajině (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2014, Ezz a další v. Rada, T‑256/11, EU:T:2014:93, bod 115).

               71

               S ohledem na vše výše uvedené je třeba dospět k závěru, že v aktech z března 2014 ve znění aktů z ledna a března 2015 jsou právně dostačujícím způsobem uvedeny právní a skutkové okolnosti, které jsou podle orgánu, jenž je vydal, jejich základem.

               72

               Čtvrtý žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

         K první a sedmému žalobnímu důvodu, které vycházejí z neexistence právního základu a námitky protiprávnosti kritéria pro zařazení na seznam

               73

               V rámci prvního žalobního důvodu žalobce namítá, že článek 29 SEU nebyl pro přijetí rozhodnutí vhodným právním základem, protože Rada neprokázala, že žalobce na Ukrajině ohrožoval právní stát nebo porušoval lidská práva. Žalobce je naopak toho názoru, že při událostech z února 2014 v Kyjevě usnadnil zklidnění situace mezi účastníky konfliktu a převzal odpovědnost za jednání o dohodě o přidružení mezi Ukrajinou a Unií.

               74

               Nedávný vývoj situace na Ukrajině, co se týče neexistence spravedlivého procesu s žalobcem a všeobecného nedodržování základních práv, podle něj potvrzuje, že nový režim na Ukrajině sám ohrožuje demokracii a právní stát a flagrantně a systematicky porušuje lidská práva.

               75

               Z protiprávnosti rozhodnutí 2014/119 podle žalobce nakonec plyne, že neexistuje podklad pro vydání nařízení na základě článku 215 SFEU.

               76

               V rámci sedmého žalobního důvodu, který je v podstatě uplatněn na podporu druhého bodu návrhových žádání, vznáší žalobce námitku protiprávnosti a tvrdí, že pokud by mělo být kritérium pro zařazení na seznam vykládáno široce s přihlédnutím k jakémukoliv vyšetřování ze strany ukrajinských orgánů – bez ohledu na to, zda je takové vyšetřování podložené a kontrolované a zda probíhá v rámci určitého rozhodnutí či soudního řízení – či jakémukoliv zneužití pravomoci veřejného činitele za účelem neoprávněného zvýhodnění – bez ohledu na to, zda existuje tvrzení o zneužití státních prostředků – takové kritérium by bylo svévolné, neopíralo by se o vhodný právní základ nebo by bylo nepřiměřené vzhledem k cílům aktů z března 2014.

               77

               Rada, podporovaná Komisí, argumenty žalobce zpochybňuje.

               78

               Je tedy třeba posoudit soulad kritéria pro zařazení na seznam, které je uvedeno v čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119, ve znění rozhodnutí 2015/143, s cíli společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP) a konkrétně proporcionalitu uvedeného kritéria z hlediska výše uvedených cílů.

               79

               Předně je třeba připomenout, že cíle Smlouvy o EU týkající se SZBP jsou uvedeny zejména v čl. 21 odst. 2 písm. b) SEU, který stanoví:
               „Unie vymezuje a provádí společné politiky a činnosti a usiluje o dosažení vysokého stupně spolupráce ve všech oblastech mezinárodních vztahů ve snaze: […] upevňovat a podporovat demokracii, právní stát, lidská práva a zásady mezinárodního práva“.

               80

               Dále je třeba připomenout, že bod 2 odůvodnění rozhodnutí 2014/119 stanoví toto:
               „Dne 3. března 2014 Rada rozhodla o zaměření sankcí na opatření pro zmrazení a zpětné získání majetku osob určených jako osoby odpovědné za zneužití ukrajinských státních prostředků a osoby odpovědné za porušování lidských práv na Ukrajině s cílem konsolidovat a podpořit právní stát a dodržování lidských práv na Ukrajině.“

               81

               Kritérium pro zařazení na seznam uvedené v čl. 1 odst. 1 písm. a) rozhodnutí 2014/119, jak bylo pozměněno rozhodnutím 2015/143, je na základě výše uvedeného následující:
               „Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které náleží osobám odpovědným za zneužití ukrajinských státních prostředků a za porušování lidských práv na Ukrajině, a fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným, jak jsou uvedeny v příloze, nebo které tyto osoby vlastní, drží či kontrolují.
               Pro účely tohoto rozhodnutí se osobou odpovědnou za zneužití ukrajinských státních prostředků rozumí i každá osoba, kterou ukrajinské orgány vyšetřují v souvislosti se:

                        a)

                        zneužitím ukrajinských veřejných prostředků nebo majetku či se spoluúčastí na těchto činech […]“

               82

               Nakonec je třeba připomenout, že odůvodnění zařazení jména žalobce na seznam zní na základě aktů z března 2015 takto:
               „Osoba, proti níž ukrajinské orgány vedou trestní řízení z důvodu zneužití veřejných prostředků nebo majetku a v souvislosti se zneužitím pravomoci veřejného činitele za účelem neoprávněného zvýhodnění sebe nebo třetí osoby, čímž vznikla ztráta ukrajinskému veřejnému rozpočtu nebo majetku.“

               83

               Předně je nutno konstatovat, že jak uznává Rada ve svém písemném vyjádření, omezující opatření byla vůči žalobci přijata výhradně s cílem konsolidovat a podpořit právní stát na Ukrajině. Argumenty žalobce vycházející z toho, že kritérium pro zařazení na seznam uvedené v rozhodnutí 2014/119 nenaplňuje jiné cíle SZBP, jsou tedy irelevantní.

               84

               Je tudíž třeba ověřit, zda kritérium pro zařazení na seznam stanovené v rozhodnutí 2014/119 a pozměněné rozhodnutím 2015/143, které se vztahuje na osoby odpovědné za zneužití ukrajinských státních prostředků, odpovídá cíli spočívajícímu v konsolidaci a podpoře právního státu na Ukrajině, na který se poukazuje v tomtéž rozhodnutí.

               85

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že v judikatuře týkající se omezujících opatření v souvislosti se situací v Tunisku a Egyptě bylo konstatováno, že takových cílů, jaké jsou uvedeny v čl. 21 odst. 2 písm. b) a d) SEU, má být dosaženo zmrazením majetku, jehož rozsah je – jako je tomu i v projednávaném případě – omezen na osoby odpovědné za zneužití veřejných prostředků, jakož i osoby, subjekty či orgány s nimi spojené, tj. osoby, jejichž jednání může narušit řádné fungování veřejnoprávních institucí a orgánů, které jsou s nimi spojené (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. května 2013, Trabelsi a další v. Rada, T‑187/11, EU:T:2013:273, bod 92; ze dne 27. února 2014, Ezz a další v. Rada, T‑256/11, EU:T:2014:93, bod 44, a ze dne 14. dubna 2016, Ben Ali v. Rada, T‑200/14, nezveřejněný, EU:T:2016:216, bod 68).

               86

               V projednávaném případě je třeba konstatovat, že pokud jde o žalobce, kritérium pro zařazení na seznam vychází z trestných činů „zneužití státních prostředků“, a spadá do právního rámce, který je jednoznačně vymezen rozhodnutím 2014/119 a sledováním relevantního cíle Smlouvy o EU, na který je v tomto rozhodnutí poukázáno a je uveden v bodě 2 jeho odůvodnění, a sice cíle spočívajícího v konsolidaci a podpoře právního státu na Ukrajině.

               87

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že jak plyne z článku 2 SEU, jakož i z preambule Smlouvy o EU a preambule Listiny základních práv, právní stát je jednou z předních hodnot, na kterých je založena Unie. Uznávání hodnoty právního státu kromě toho podle článku 49 SEU představuje podmínku přistoupení k Unii. Pojem „právní stát“ je zakotven i v preambuli Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950.

               88

               Z judikatury Soudního dvora a Evropského soudu pro lidská práva, jakož i z práce Rady Evropy skrze Evropskou komisi pro demokracii prostřednictvím práva plyne demonstrativní výčet zásad a norem, které lze podřadit pod pojem právní stát. Patří mezi ně zásady legality, právní jistoty a zákazu svévole výkonné moci; nezávislých a nestranných soudů; účinného soudního přezkumu včetně dodržování základních práv a rovnosti před zákonem [v tomto ohledu viz seznam kritérií právního státu, který přijala Evropská komise pro demokracii prostřednictvím práva na svém sto šestém plenárním zasedání (Benátky, 11. až 12. března 2016)]. V kontextu vnější činnosti Unie kromě toho zmiňují některé právní nástroje jakožto zásadu spadající pod pojem právního státu mimo jiné i boj proti korupci [viz například nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1638/2006 ze dne 24. října 2006 o obecných ustanoveních o zřízení evropského nástroje sousedství a partnerství (Úř. věst. 2006, L 310, s. 1)].

               89

               I když nelze vyloučit, že určitá jednání související se zneužitím státních prostředků mohou právní stát ohrozit, nelze připustit, aby důvodem pro zásah Unie s cílem konsolidovat a podpořit právní stát ve třetí zemi v rámci jejích pravomocí v oblasti SZBP byl jakýkoliv případ zneužití státních prostředků spáchaný v této zemi. K tomu, aby bylo možné konstatovat, že zneužití státních prostředků může odůvodnit činnost Unie v rámci SZBP vycházející z cíle spočívajícího v upevňování a podpoře právního státu, je přinejmenším nezbytné, aby byly vytýkané skutky s to ohrozit institucionální a právní základy dotyčné země.

               90

               V této souvislosti se lze domnívat, že kritérium pro zařazení na seznam je v souladu s unijním právním řádem pouze tehdy, pokud mu může být přikládán význam, který je slučitelný s požadavky obsaženými v normách vyšší právní síly, jež musí respektovat, a konkrétně s cílem spočívajícím v konsolidaci a podpoře právního státu na Ukrajině. Tento výklad kromě toho umožňuje respektovat široký prostor pro uvážení, který má Rada při vymezování obecných kritérií pro zařazení na seznam, a zároveň zaručit v zásadě úplný přezkum legality unijních aktů z hlediska základních práv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2014, National Iranian Oil Company v. Rada, T‑578/12, nezveřejněný, EU:T:2014:678, bod 108 a citovaná judikatura, potvrzený v řízení o kasačním opravném prostředku rozsudkem ze dne 1. března 2016, National Iranian Oil Company v. Rada, C‑440/14 P, EU:C:2016:128).

               91

               Uvedené kritérium tudíž musí být vykládáno v tom smyslu, že se nevztahuje abstraktně na jakékoliv zneužití státních prostředků, ale dopadá spíše na zneužití státních prostředků či majetku, které s ohledem na hodnotu zpronevěřených prostředků či majetku nebo jejich druh nebo okolnosti, za kterých k tomuto zneužití došlo, přinejmenším může vést k ohrožení institucionálních a právních základů Ukrajiny, a to zejména k porušení zásad legality, zákazu svévole moci výkonné, účinného soudního přezkumu a rovnosti před zákonem, a v konečném důsledku k ohrožení dodržování zásad právního státu v této zemi (viz bod 89 výše). Takto vyložené kritérium pro zařazení na seznam je přiměřené relevantním cílům Smlouvy o EU a je s nimi v souladu.

               92

               Argument žalobce vycházející z nedávného vývoje situace na Ukrajině, co se týče skutečnosti, že s ním nebyl veden spravedlivý proces a nebyla dodržena jeho základní práva, tento závěr nezpochybňuje.

               93

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že Ukrajina je od roku 1995 členským státem Rady Evropy a ratifikovala Úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod a Unie i mezinárodní společenství uznaly legitimitu nového ukrajinského režimu. Rada tedy nepochybila, když vycházela z důkazů, které jí předložil vysoký justiční orgán této země a týkaly se trestního řízení souvisejícího s tvrzeními o zneužití státních prostředků nebo majetku, jež byla uplatněna vůči žalobci, a nezpochybnila přitom legalitu a legitimitu ukrajinského režimu a soudního systému.

               94

               Samozřejmě nelze vyloučit, že pokud žalobce předloží důkazy, které by mohly prokázat, že skutky, které jsou mu vytýkány, jsou zjevně nepravdivé či zkreslené, Rada musí informace, které jí byly předloženy, ověřit a případně vyžadovat doplnění informací či důkazů.

               95

               V projednávaném případě však žalobce poukazuje na neexistenci opravdového soudního řízení a v obecné rovině vyjadřuje pochybnosti o legitimitě nového ukrajinského režimu a o nestrannosti ukrajinského soudního systému.

               96

               Tyto okolnosti však nemohly zpochybnit pravděpodobnost obvinění vznesených vůči žalobci, což je předmětem posouzení provedeného níže v rámci druhého a šestého žalobního důvodu, ani nemohly prokázat, že konkrétní situace žalobce byla v průběhu řízení, která se jej týkají a na jejichž základě byla vůči němu přijata omezující opatření, dotčena problémy ukrajinského soudního systému, na které poukazuje. Za okolností daného případu tedy Rada nebyla povinna dodatečně prověřit důkazy, které jí předložily ukrajinské orgány.

               97

               Nakonec je třeba podotknout, že v rozsahu, v němž by posouzení argumentace žalobce vyžadovalo, aby se Tribunál vyjádřil k legalitě změny ukrajinského režimu a posoudil opodstatněnost závěrů, ke kterým v tomto ohledu dospěly různé mezinárodní orgány, včetně politických závěrů Rady, je nutno konstatovat, že takové posouzení nespadá do rozsahu přezkumu, který Tribunál vykonává v souvislosti s akty, jež jsou předmětem posuzované věci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Gbagbo v. Rada, T‑119/11, EU:T:2013:216, bod 75).

               98

               Závěr uvedený v bodě 91 výše nezpochybňuje ani argument uplatněný v podobě námitky protiprávnosti, podle něhož nelze kritérium pro zařazení na seznam vykládat s přihlédnutím k vyšetřováním, jež neprobíhají v rámci soudního řízení.

               99

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když unijní soud konstatoval, že určení osoby jako osoby odpovědné ze spáchání trestného činu nutně nevede k jejímu odsouzení pro takový trestný čin (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Ezz a další v. Rada, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, body 71 a 72), nic to nemění na tom, že v případě zpochybnění legality je úkolem příslušného unijního orgánu, aby prokázal, že důvody uplatňované vůči dotyčné osobě jsou podložené, přičemž tato osoba není povinna předložit negativní důkaz o tom, že uvedené důvody podložené nejsou (rozsudky ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, body 120 a 121, a ze dne 28. listopadu 2013, Rada v. Fulmen a Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, body 65 a 66).

               100

               Kritérium pro zařazení na seznam uvedené v aktech z března 2014, jak bylo pozměněno akty z ledna 2015, v projednávaném případě Radě umožňuje pouze to, aby v souladu s rozsudkem ze dne 27. února 2014, Ezz a další v. Rada (T‑256/11, EU:T:2014:93), zohlednila vyšetřování z důvodu zneužití státních prostředků jako skutečnost, která případně může být důvodem přijetí omezujících opatření, ale není tím dotčena okolnost, že s ohledem na judikaturu citovanou v bodě 99 výše a výklad kritéria pro zařazení na seznam provedený v bodech 78 až 91 výše nemůže být důvodem pro činnost Rady na základě článků 21 a 29 SEU pouze to, že je určitá osoba vyšetřována v souvislosti s trestnými činy zneužití finančních prostředků.

               101

               S ohledem na vše výše uvedené je třeba dospět k závěru, že kritérium pro zařazení na seznam uvedené v čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 je v souladu s cíli SZBP, které jsou uvedeny v článku 21 SEU, jelikož se vztahuje na osoby odpovědné za zneužití ukrajinských státních prostředků, které může ohrozit právní stát na Ukrajině.

               102

               K témuž závěru je třeba dospět i v souvislosti s návrhovými žádáními znějícími na zrušení nařízení č. 208/2014. Toto nařízení ukládá opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků, jež je stanoveno rozhodnutím přijatým v souladu s hlavou V kapitoly 2 Smlouvy o EU, a je tedy v souladu s článkem 215 SFEU, jelikož existuje platné rozhodnutí ve smyslu uvedeného článku.

               103

               První a sedmý žalobní důvod je tudíž třeba zamítnout.

         Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesplnění kritéria pro zařazení na seznam ve spojení se šestým žalobním důvodem vycházejícím ze zjevně nesprávného posouzení

               104

               V rámci druhého a šestého žalobního důvodu žalobce uvádí v podstatě dva argumenty.

               105

               V rámci prvního argumentu, který vychází z toho, že zařazení jeho jména na seznam neodpovídalo kritériím pro zařazení, žalobce namítá, že podle rozsudku ze dne 27. února 2014, Ezz a další v. Rada (T‑256/11, EU:T:2014:93), nemohl být „určen jako osoba odpovědná“ za trestné činy, které mu byly kladeny za vinu, jelikož vůči němu nebylo vedeno soudní řízení či vyšetřování, které by s takovým soudním řízením souviselo.

               106

               V rámci druhého argumentu, který vychází z toho, že jméno žalobce nebylo zařazeno na seznam na dostatečně pevném skutkovém základě, žalobce namítá, že jediný důkaz, který Rada uplatnila na podporu aktů z března 2014 v pozměněném znění, tj. dopis ze dne 30. prosince 2014, nepředstavuje dostatečně pevný skutkový základ ve smyslu relevantní judikatury.

               107

               Rada, podporovaná Komisí, argumenty žalobce zpochybňuje.

               108

               Úvodem je třeba připomenout, že od 7. března 2015 se na žalobce vztahovala nová omezující opatření zavedená akty z března 2015, a to na základě kritéria pro zařazení uvedeného v čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119, jak bylo „upřesněno“ akty z ledna 2015. Rozhodnutí 2015/364 totiž není pouhým potvrzujícím aktem, nýbrž představuje samostatné rozhodnutí, které Rada přijala po provedení pravidelného přezkoumání v souladu s čl. 5 třetím pododstavcem rozhodnutí 2014/119.

               109

               Legalitu zařazení jména žalobce na seznam na základě aktů z března 2015 je tedy třeba posoudit nejprve s ohledem na kritérium pro zařazení, jak bylo upřesněno akty z ledna 2015, následně s ohledem na odůvodnění zařazení na seznam a konečně s ohledem na důkazy, o něž se toto zařazení opírá.

               110

               Co se nejprve týče kritéria pro zařazení na seznam, je třeba připomenout, že toto kritérium, jak bylo pozměněno akty z ledna 2015, stanoví, že se předmětná omezující opatření vztahují mimo jiné na osoby „odpovědné“ za zneužití ukrajinských státních prostředků, mezi něž patří i osoby, které „ukrajinské orgány vyšetřují“ v souvislosti se zneužitím ukrajinských veřejných prostředků nebo majetku (viz bod 14 výše). Jak bylo kromě toho uvedeno v rámci prvního žalobního důvodu, uvedené kritérium je nutno vykládat v tom smyslu, že se nevztahuje obecně na jakékoliv zneužití státních prostředků, ale spíše na zneužití státních prostředků či majetku, které může ohrozit dodržování zásad právního státu na Ukrajině (viz bod 91 výše).

               111

               Co se dále týče odůvodnění zařazení jména žalobce na seznam, je třeba připomenout, že žalobce je od 7. března 2015 zařazen na seznam z toho důvodu, že „proti [němu] ukrajinské orgány vedou trestní řízení z důvodu zneužití veřejných prostředků nebo majetku a v souvislosti se zneužitím pravomoci veřejného činitele za účelem neoprávněného zvýhodnění sebe nebo třetí osoby, čímž vznikla ztráta ukrajinskému veřejnému rozpočtu nebo majetku.“ (viz bod 19 výše).

               112

               Co se nakonec týče důkazů, o něž se opírá zařazení jména žalobce na seznam, je třeba uvést, že – jak uznala Rada – legalita odůvodnění zařazení jména žalobce na seznam v pozměněném znění musí být posuzována zejména s ohledem na dopis ze dne 30. prosince 2014 (viz bod 16 výše), ve kterém se poukazuje na změny, k nimž došlo v rámci různých vyšetřování žalobce.

               113

               V tomto dopise se hovoří zejména o předběžném šetření v rámci trestního řízení zahájeného vůči žalobci, které se týká zneužití státních prostředků. Toto šetření se konkrétně týkalo zneužití akcií veřejnoprávní společnosti a státních prostředků.

               114

               Za těchto okolností je třeba zaprvé uvést, že tento dopis, který představuje důkaz, na jehož základě Rada přijala akty z března 2015, dostatečně prokazuje, že proti žalobci byla ke dni přijetí aktů z března 2015 vedena trestní řízení pro zneužití státních prostředků nebo majetku.

               115

               Zadruhé je tedy třeba ověřit, zda ponechání jména žalobce na seznamu na základě aktů z března 2015 z důvodu, že proti němu bylo vedeno trestní řízení v souvislosti s takovými trestnými činy, splňovalo kritérium pro zařazení seznam, jak bylo upřesněno akty z ledna 2015 a vyloženo v rámci prvního žalobního důvodu (viz bod 110 výše).

               116

               S přihlédnutím k trestným činům, které jsou žalobci kladeny za vinu a na které je poukázáno v dopise ze dne 30. prosince 2014, je třeba připomenout, že stíhání hospodářských trestných činů, jako je zneužití státních prostředků, je důležitým prostředkem boje proti korupci a boj proti korupci představuje v kontextu vnější činnosti Unie zásadu, která spadá pod pojem právního státu (viz bod 88 výše).

               117

               Dále je třeba uvést, že trestné činy, které jsou žalobci kladeny za vinu, jsou součástí širších souvislostí, v nichž je nezanedbatelná část bývalé ukrajinské vládnoucí třídy podezírána z toho, že se při správě veřejných zdrojů dopustila závažných trestných činů a vážně tím ohrozila institucionální a právní základy země a porušila mimo jiné zásady legality, zákazu svévole výkonné moci, účinného soudního přezkumu a rovnosti před zákonem (viz body 89 až 91 výše). Uvedené je v projednávaném případě o to patrnější, že se jedná o skutky, kterých se údajně dopustil bývalý ředitel kanceláře prezidenta Ukrajiny.

               118

               Z toho vyplývá, že předmětná omezující opatření s ohledem na funkce, které žalobce zastával v rámci bývalé ukrajinské vládnoucí třídy, jako celek účinně přispívají k usnadnění stíhání trestných činů zneužití státních prostředků, jež byly spáchány na úkor ukrajinských orgánů, a usnadňují ukrajinským orgánům získat zpět prospěch z takového zneužití. Za předpokladu, že bude soudní stíhání odůvodněné, výše uvedené umožní, aby byly soudní cestou snadněji potrestány trestné činy korupce, jichž se dopustili příslušníci bývalého režimu, čímž se přispěje k podpoře právního státu v této zemi (v tomto smyslu viz judikatura uvedená v bodě 85 výše).

               119

               Kromě toho bylo na Radě, aby na dostatečném skutkovém základě prokázala, že důvody uplatňované vůči dotyčné osobě jsou ve smyslu judikatury citované v bodě 36 výše podložené bez ohledu na fázi řízení ve smyslu ukrajinského trestního řádu a případné přijetí preventivních opatření ze strany ukrajinských orgánů.

               120

               Zahájení soudního řízení ve smyslu ukrajinského trestního řádu a případné přijetí preventivních opatření na vnitrostátní úrovni samozřejmě mohou představovat důležité nepřímé důkazy při prokazování existence skutků, které odůvodňují přijetí omezujících opatření na unijní úrovni, a vyhodnocování, zda je taková opatření nutné přijmout, aby byly zaručeny účinky postupů vnitrostátních orgánů. To ale nic nemění na tom, že přijetí omezujících opatření spadá do pravomoci Rady, která samostatně rozhoduje o tom, zda je vzhledem k cílům SZBP nutné a vhodné taková opatření přijmout nehledě na návrh, který v tomto smyslu podají orgány dotčené třetí země, či jakékoliv jiné opatření, které tyto orgány přijmou na vnitrostátní úrovni, a to pod podmínkou, že se opírá o pevný skutkový základ ve smyslu relevantní judikatury (viz bod 36 výše).

               121

               Argumenty vznesené žalobcem nadto nezpochybňují vedení vyšetřování ze strany ukrajinských orgánů ani pravděpodobnost skutků, kterých se toto vyšetřování týká a v jejichž důsledku přijala Rada předmětná omezující opatření. Cílem těchto argumentů je spíše zpochybnit procesní aspekty, totiž skutečnost, že uvedené vyšetřování neprobíhalo v rámci opravdového „soudního řízení“, či vyvrátit obvinění, jež uvedené orgány vznesly vůči žalobci ve smyslu ukrajinského trestního práva, a to zejména námitkou, že činnost, která je předmětem obvinění, není podvodná ani nevhodná, což jsou otázky, které se týkají podloženosti těchto tvrzení.

               122

               V tomto ohledu je nutno konstatovat, že Rada neměla ověřovat opodstatněnost vyšetřování vedených vůči žalobci, nýbrž pouze opodstatněnost rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků, a to s ohledem na důkazy, které jí byly předloženy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Ezz a další v. Rada, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, bod 77).

               123

               Co se konečně týče argumentu žalobce vycházejícího z nesrovnalostí mezi dopisem ze dne 30. prosince 2014 a „oznámením o podezření“, který ukrajinské orgány zaslaly žalobci dne 23. prosince 2014, je třeba konstatovat, že skutky, jichž se týkala jednotlivá vyšetřování zahájená vůči žalobci, jsou přesně popsány v dopise ze dne 30. prosince 2014. Je třeba uvést, že rozdíly mezi těmito dvěma dokumenty, na které žalobce poukazuje, souvisí zejména s právním posouzením popsaných skutků, jako je zejména použití zpronevěřených finančních prostředků k osobním účelům, což nezpochybňuje pravděpodobnost zneužití státních prostředků. Vzhledem k tomu, že Rada o těchto skutcích věděla – což nebylo relevantním způsobem zpochybněno – měla k dispozici dostatečný podklad pro rozhodnutí o ponechání jména žalobce na seznamu.

               124

               Je tedy třeba dospět k závěru, že jméno žalobce bylo akty z března 2015 zařazeno na seznam na základě důkazů obsažených v dopise ze dne 30. prosince 2014 v souladu s kritériem pro zařazení na seznam, jak bylo změněno akty z ledna 2015 a vyloženo s ohledem na cíl, na němž je založeno, a sice cíl spočívající v konsolidaci a podpoře právního státu na Ukrajině.

               125

               Druhý a šestý žalobní důvod je tudíž třeba zamítnout.

         K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva vlastnit majetek a práva na dobrou pověst

               126

               V rámci pátého žalobního důvodu žalobce namítá, že jeho jméno bylo na seznam zařazeno s tím, že nebyly respektovány odpovídající záruky, které by mu umožnily se před Radou hájit, a dále namítá nepřiměřenost omezujících opatření. V tomto ohledu zdůrazňuje, že v odůvodnění zařazení na seznam již není uveden trestný čin nezákonného převodu ukrajinských státních prostředků do zahraničí a že Rada neprokázala, že zmrazení celého majetku je v projednávaném případě – na rozdíl od částečného zmrazení – přiměřené, jelikož zmrazení finančních prostředků není odůvodněné nad rámec hodnoty údajně zpronevěřeného majetku.

               127

               Rada, podporovaná Komisí, argumenty žalobce zpochybňuje.

               128

               Předně je třeba konstatovat, že argument žalobce týkající se jeho práva na obhajobu byl zamítnut v rámci třetího žalobního důvodu (viz body 53 až 62 výše).

               129

               Zamítnout je třeba i argument žalobce, že v odůvodnění zařazení na seznam již není uveden trestný čin nezákonného převodu ukrajinských státních prostředků do zahraničí. Ačkoliv je pravda, že nezákonný převod státních prostředků do zahraničí již v odůvodnění zařazení na seznam ve znění aktů z března 2015 není uveden, nic to nemění na tom, že k odůvodnění omezujících opatření vztahujících se na žalobce postačuje – za předpokladu, že je opodstatněný – pouze odkaz na zneužití státních prostředků.

               130

               Pokud jde o výtku vycházející z nepřiměřenosti omezujících opatření, je třeba připomenout, že zásada proporcionality coby obecná zásada unijního práva vyžaduje, aby akty unijních orgánů nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení cílů sledovaných dotčenou právní úpravou. Pokud se tedy nabízí volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nepříznivé následky nesmí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (viz rozsudek ze dne 27. února 2014, Ezz a další v. Rada, T‑256/11, EU:T:2014:93, bod 205 a citovaná judikatura).

               131

               Je pravda, že v projednávaném případě došlo k omezení práva žalobce vlastnit majetek, jelikož zejména nemůže disponovat se svými finančními prostředky nacházejícími se na území Unie s výjimkou zvláštních povolení a nesmí mu být přímo ani nepřímo zpřístupněny žádné finanční prostředky ani hospodářské zdroje.

               132

               Je však třeba předně připomenout, že jak bylo konstatováno v rámci prvního, druhého, šestého a sedmého žalobního důvodu, kritérium pro zařazení na seznam uvedené v čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119, jak bylo pozměněno rozhodnutím 2015/143, je v souladu s cíli SZBP a zařazení jména žalobce na seznam je v souladu s kritériem pro zařazení (viz body 79 až 103 a 109 až 124 výše).

               133

               Co se týče argumentu žalobce, podle něhož není zmrazení finančních prostředků odůvodněné nad rámec hodnoty údajně zpronevěřeného majetku, jak vyplývá z informací, které měla Rada k dispozici, je dále třeba konstatovat, že z údajů uvedených v dopise ze dne 30. prosince 2014 lze dovodit pouze hodnotu majetku, který byl zpronevěřen, a jakýkoliv pokus o určení výše zmrazených finančních prostředků by byl v praxi mimořádně náročný, ne-li nemožný.

               134

               Nepříznivé následky plynoucí z omezujících opatření ostatně nejsou vzhledem ke sledovaným cílům nepřiměřené, a to s ohledem na skutečnost, že tato opatření jsou ze své podstaty dočasná a vratná, a nezasahují tudíž do „podstaty“ práva vlastnit majetek, a lze se od nich za účelem pokrytí základních potřeb, uhrazení soudních poplatků či mimořádných výdajů dotčených osob odchýlit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2014, Ezz a další v. Rada, T‑256/11, EU:T:2014:93, bod 209).

               135

               Co se nakonec konkrétně týče argumentů vycházejících z porušení práva na dobrou pověst, je třeba dodat, že z toho, že Rada přijala vůči žalobci omezující opatření, nelze dovodit žádné závěry o vině žalobce, pokud jde o skutky, které jsou mu vytýkány. V rozsahu, v němž může přijetí těchto opatření vést k odsouzení žalobce a nedůvěře vůči jeho osobě, a mít tedy dopad na jeho dobrou pověst, je nutno konstatovat, že se takové účinky nejeví jako nepřiměřené sledovaným cílům, jak plyne z bodu 118 výše.

               136

               Pátý žalobní důvod je tedy třeba zamítnout, a v důsledku toho je třeba v rozsahu, v němž směřuje ke zrušení ponechání jména žalobce na seznamu na základě aktů z března 2015, zamítnout i celou žalobu.

         K zachování účinků rozhodnutí 2014/119

               137

               Rada podpůrně navrhuje, aby Tribunál v případě částečného zrušení aktů z března 2014 z důvodu právní jistoty rozhodl o zachování účinků rozhodnutí 2014/119 až do okamžiku, kdy nastanou účinky částečného zrušení nařízení č. 208/2014. Rovněž navrhuje, aby byly v případě částečného zrušení aktů z března 2015 až do okamžiku, kdy nastanou účinky částečného zrušení nařízení č. 208/2014 ve znění prováděcího nařízení 2015/357, zachovány účinky rozhodnutí 2014/119 v pozměněném znění.

               138

               Žalobce s návrhem Rady nesouhlasí.

               139

               Je třeba připomenout, že Tribunál zrušil rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 v původním znění v rozsahu, v němž se vztahují na žalobce, a žalobu zamítl v rozsahu, v němž je namířena proti aktům z března 2015 v rozsahu, v němž se týkají žalobce.

               140

               V tomto ohledu je třeba uvést, že jak bylo připomenuto v bodě 108 výše, rozhodnutí 2015/364 není pouhým potvrzujícím aktem, nýbrž představuje samostatné rozhodnutí, které Rada přijala po provedení pravidelného přezkoumání v souladu s čl. 5 třetím pododstavcem rozhodnutí 2014/119. I když za těchto okolností vede zrušení aktů z března 2014 v rozsahu, v němž se vztahují na žalobce, ke zrušení zařazení jména žalobce na seznam, pokud jde o období, než vstoupily v platnost akty z března 2015, nemůže naproti tomu zpochybnit legalitu téhož zařazení, pokud jde o období po vstupu uvedených aktů v platnost.

               141

               O návrhu Rady na zachování účinků rozhodnutí 2014/119 tudíž není nutné rozhodovat.

         K nákladům řízení

               142

               Podle čl. 134 odst. 2 jednacího řádu platí, že je-li neúspěšných účastníků řízení více, rozhodne Tribunál o rozdělení nákladů řízení.

               143

               Vzhledem k tomu, že žalobce požadoval náhradu nákladů řízení a Rada neměla ve věci úspěch, pokud jde o návrh na zrušení aktů uplatněný v žalobě, je důvodné uložit Radě náhradu nákladů řízení souvisejících s tímto návrhem. Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a žalobce neměl ve věci úspěch, pokud jde o návrh na zrušení aktů uplatněný v návrhu na úpravu návrhových žádání, je důvodné uložit žalobci náhradu nákladů řízení souvisejících s tímto návrhem.

               144

               Kromě toho podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu nesou členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení. Komise tedy ponese vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (devátý rozšířený senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Rozhodnutí Rady 2014/119/SZBP ze dne 5. března 2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině v původním znění a nařízení Rady (EU) č. 208/2014 ze dne 5. března 2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině v původním znění se zrušují v rozsahu, v němž bylo na seznam osob, subjektů a orgánů, na které se vztahují tato omezující opatření, zařazeno jméno Andrije Kljujeva, a to až do okamžiku, kdy vstoupilo v platnost rozhodnutí Rady (SZBP) 2015/364 ze dne 5. března 2015, kterým se mění rozhodnutí 2014/119, a prováděcí nařízení Rady (EU) 2015/357 ze dne 5. března 2015, kterým se provádí nařízení č. 208/2014.

                           2)

                           Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                           3)

                           Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené A. Kljujevem v souvislosti s návrhem na zrušení aktů uplatněným v žalobě.

                           4)

                           A. Kljujev ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou v souvislosti s návrhem na zrušení aktů uplatněným v návrhu na úpravu návrhových žádání.

                           5)

                           Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.

                           Berardis

                           Czúcz

                           Pelikánová

                           Popescu

                           Buttigieg

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. září 2016.

            Obsah

                  Skutečnosti předcházející sporu

                  Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

                  Právní otázky

                  K návrhovým žádáním znějícím na zrušení aktů z března 2014 v původním znění v rozsahu, v němž se vztahují na žalobce

                  K návrhovým žádáním znějícím na zrušení aktů z března 2014, ve znění aktů z ledna a března 2015, v rozsahu, v němž se vztahují na žalobce

                  Ke třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu

                  Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění

                  K první a sedmému žalobnímu důvodu, které vycházejí z neexistence právního základu a námitky protiprávnosti kritéria pro zařazení na seznam

                  Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesplnění kritéria pro zařazení na seznam ve spojení se šestým žalobním důvodem vycházejícím ze zjevně nesprávného posouzení

                  K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva vlastnit majetek a práva na dobrou pověst

                  K zachování účinků rozhodnutí 2014/119

                  K nákladům řízení

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 20. září 2011. # Antoine Saintraint proti Evropské komisi. # Veřejná služba. # Věc F-103/06 REV.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 3. května 2007.#Color Drack GmbH proti Lexx International Vertriebs GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko.#Příslušnost a uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech - Nařízení (ES) č. 44/2001 - Zvláštní příslušnost - Článek 5 bod 1 písm. b) první odrážka - Soud místa plnění smluvního závazku, o nějž se jedná - Prodej zboží - Zboží dodané na různá místa téhož členského státu.#Věc C-386/05.

text:
      Věc C-386/05
      Color Drack GmbH
      v.
      Lexx International Vertriebs GmbH
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof)
      „Příslušnost a uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Zvláštní příslušnost – Článek 5 bod 1 písm. b) první odrážka – Soud místa plnění smluvního závazku, o nějž se jedná – Prodej zboží – Zboží dodané na různá místa téhož členského státu“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení
            č. 44/2001 – Zvláštní příslušnost – Soud místa plnění smluvního závazku, o nějž se jedná
      [Nařízení Rady č. 44/2001, čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážka]
      2.        Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení
            č. 44/2001 – Zvláštní příslušnost – Soud místa plnění smluvního závazku, o nějž se jedná
      [Nařízení Rady č. 44/2001, čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážka]
      1.        Pravidlo o zvláštní příslušnosti ve smluvních věcech stanovené v čl. 5 bodě 1 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání
         a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech odpovídá cíli úzkého vztahu a je odůvodněno existencí úzkého
         vztahu mezi smlouvou a soudem, který má o sporu rozhodnout.

      Na základě uvedeného pravidla může být žalovaný žalován u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo musí být splněn,
         jelikož tento soud se považuje za soud, který má úzký vztah se smlouvou.

      Za účelem posílení hlavního cíle sjednocení pravidel o soudní příslušnosti ve snaze o zajištění předvídatelnosti definuje
         nařízení č. 44/2001 toto určující hledisko pro prodej zboží samostatně.

      Na základě čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky uvedeného nařízení je totiž místem plnění zmíněného závazku místo na území
         členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno.

      (viz body 22–25)
      2.        Článek 5 bod 1 písm. b) první odrážka nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských
         a obchodních věcech musí být vykládán tak, že se toto ustanovení použije v případě více míst dodání v témže členském státě.
         Toto ustanovení totiž směřuje ke sjednocení pravidel o soudní příslušnosti, a tedy k přímému stanovení příslušného soudu,
         aniž by odkazovalo na vnitrostátní pravidla členských států, přičemž chrání cíle předvídatelnosti pravidel o příslušnosti
         a úzkého vztahu mezi sporem a soudem, který má o něm rozhodnout, sledované nařízením. Z použitelnosti tohoto ustanovení však
         nelze dovodit, že toto ustanovení nutně přiznává konkurenční příslušnost všem soudům, v jejichž obvodu zboží bylo nebo mělo
         být dodáno. Tím, že určuje samostatně jako „místo plnění“ místo, kde závazek, který charakterizuje smlouvu, musí být splněn,
         zákonodárce Společenství zamýšlel soustředit soudní příslušnost pro spory týkající se všech smluvních závazků na místo plnění
         a stanovit jedinou soudní příslušnost pro všechny nároky ze smlouvy. Jelikož zvláštní příslušnost uvedená ve zmíněném ustanovení
         je za účelem užitečné organizace řízení v zásadě odůvodněna existencí obzvláště úzkého vztahu mezi smlouvou a soudem, který
         má o sporu rozhodnout, v případě více míst dodání zboží je v zásadě třeba pro účely použití dotčeného ustanovení rozumět místem
         plnění místo, které zajišťuje nejužší vztah mezi smlouvou a příslušným soudem.

      V tomto případě je soudem příslušným k rozhodnutí o všech nárocích ze smlouvy o prodeji zboží soud, v jehož obvodu se nachází
         místo hlavního dodání, které musí být určeno v závislosti na ekonomických kritériích. Při neexistenci určujících kritérií
         pro zjištění místa hlavního dodání může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby.

      (viz body 30–34, 37, 39–40, 42, 45 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      3. května 2007(*)

      „Příslušnost a uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Zvláštní příslušnost – Článek 5 bod 1 písm. b) první odrážka – Soud místa plnění smluvního závazku, o nějž se jedná – Prodej zboží – Zboží dodané na různá místa téhož členského státu“
      Ve věci C‑386/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článků 68 ES a 234 ES, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof
         (Rakousko) ze dne 28. září 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 24. října 2005, v řízení

      Color Drack GmbH
      proti
      Lexx International Vertriebs GmbH,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, E. Juhász, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. listopadu 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Lexx International Vertriebs GmbH H. Webenem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu A. Dittrichem a M. Lummou, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s W. Ferrantem, avvocato dello Stato,
      –        za vládu Spojeného království S. Nwaokolo, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. Henshawem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství A.‑M. Rouchaud-Joët a W. Bogensbergerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. února 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze
         dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001,
         L 12, s. 1, Zvl. vyd. 19/04, s. 42).

       Nařízení č. 44/2001
      2        Podle druhého bodu odůvodnění nařízení č. 44/2001 „[j]e třeba přijmout předpisy, které umožní sjednotit pravidla pro určení
         příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché
         uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je [uvedené] nařízení závazné“.

      3        Podle jedenáctého bodu odůvodnění nařízení č. 44/2001 „[p]ravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená
         na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná,
         kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího
         hlediska“.

      4        Pravidla pro určení příslušnosti stanovená nařízením č. 44/2001 se nacházejí v kapitole II tohoto nařízení, která je tvořena
         články 2 až 31.

      5        Článek 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001, který je obsažen v kapitole II oddílu 1 tohoto nařízení, nazvaný „Obecná ustanovení“,
         stanoví:

      „Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na
         svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“

      6        Článek 3 odst. 1 nařízení č. 44/2001, který se nachází v témže oddílu 1, stanoví:

      „Osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány pouze na
         základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly.“

      7        Podle článku 5 nařízení č. 44/2001, který se nachází v kapitole II oddílu 2 tohoto nařízení nazvaném „Zvláštní příslušnost“:

      „Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována:
      1)      a)      pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;
      b)      pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku:
      –        v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno,
      –        v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytovány,
      c)      nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a);
      [...]“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      8        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla předložena v rámci sporu mezi Color Drack GmbH (dále jen „Color Drack“), společností
         se sídlem ve Schwarzach (Rakousko), a Lexx International Vertriebs GmbH (dále jen „Lexx“), společností se sídlem v Norimberku
         (Německo), ve věci plnění smlouvy o prodeji zboží, na základě které se Lexx zavázala dodat zboží různým dalším prodejcům společnosti
         Color Drack v Rakousku, zejména v oblasti sídla Color Drack, a posledně uvedená se zavázala zaplatit cenu uvedeného zboží.

      9        Spor v původním řízení se týká zejména nesplnění smluvní povinnosti Lexx vzít zpět zboží, které nebylo prodáno, a vrátit cenu
         tohoto zboží Color Drack.

      10      Z důvodu nesplnění této povinnosti podala Color Drack dne 10. května 2004 žalobu na zaplacení proti Lexx u Bezirksgericht
         St. Johann im Pongau (Rakousko), v jehož obvodu se nachází její sídlo. Tento soud se prohlásil za místně příslušný na základě
         čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001.

      11      Na základě odvolání podaného Lexx zrušil Landesgericht Salzburg (Rakousko) tento rozsudek z důvodu, že soud prvního stupně
         nebyl místně příslušný. Tento odvolací soud měl za to, že jediné místo, k němuž směřuje tento hraniční určovatel, stanovené
         v čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážce nařízení č. 44/2001 pro všechny nároky ze smlouvy o prodeji zboží, nelze určit v případě
         více míst dodání.

      12      Oberster Gerichtshof, ke kterému podala Color Drack kasační opravný prostředek proti rozhodnutí Landesgericht Salzburg, má
         za to, že je pro vyřešení otázky územní příslušnosti rakouského soudu, který má rozhodnout o žalobě v prvním stupni, nezbytný
         výklad čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001.

      13      Oberster Gerichtshof uvádí, že toto ustanovení stanoví jediné místo, k němuž směřuje tento hraniční určovatel pro všechny
         nároky ze smlouvy o prodeji zboží, a sice místo dodání, a že totéž ustanovení, které stanoví pravidlo o zvláštní příslušnosti,
         musí být v zásadě předmětem restriktivního výkladu. Za těchto podmínek si Oberster Gerichtshof klade otázku příslušnosti soudu,
         který má rozhodnout o žalobě v prvním stupni na základě uvedeného ustanovení, jelikož v projednávaném případě nebylo zboží
         dodáno v jediném obvodu tohoto soudu, avšak na různých místech členského státu, kam patří tento soud.

      14      Oberster Gerichtshof se tedy rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Musí být čl. 5 bod 1 písm. b) nařízení (ES) č. 44/2001 [...] vykládán tak, že prodejce zboží, který má sídlo na území jednoho
         členského státu a tak, jak bylo dohodnuto, dodal zboží kupujícímu, který má sídlo na území jiného členského státu, na různá
         místa tohoto jiného členského státu, může být, co se týče smluvního nároku týkajícího se všech (dílčích) plnění, žalován kupujícím
         – případně podle volby kupujícího – před soudem jednoho z těchto míst (plnění)?“

       K předběžné otázce
      15      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda je čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážka nařízení č. 44/2001 použitelný v případě
         prodeje zboží, který zahrnuje více míst dodání v témže členském státě, a případně zda může žalobce žalovat žalovaného u soudu
         místa dodání podle své volby, pokud se žaloba týká všech dodání.

      16      Úvodem je třeba upřesnit, že následující úvahy se omezují pouze na případ více míst dodání v jednom členském státě a nepředjímají
         odpověď v případě více míst dodání v několika členských státech.

      17      Je namístě bez dalšího konstatovat, že znění čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001 neumožňuje samo o sobě
         odpovědět na položenou otázku, jelikož toto znění se nevztahuje výslovně na případ, o který se v této otázce jedná.

      18      V důsledku toho je namístě vykládat čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážku nařízení č. 44/2001 ve světle vývoje, cílů a systematiky
         uvedeného nařízení (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 13. července 2006, Reisch Montage, C‑103/05, Sb. rozh. s. I‑6827, bod
         29, a ze dne 14. prosince 2006, ASML, C‑283/05, Sb. rozh. s. I‑12041, bod 22).

      19      V tomto ohledu z druhého a jedenáctého bodu odůvodnění nařízení č. 44/2001 vyplývá, že toto nařízení směřuje ke sjednocení
         pravidel o soudní příslušnosti v občanských a obchodních věcech prostřednictvím pravidel pro určení příslušnosti, která jsou
         vysoce předvídatelná.

      20      V tomto rámci uvedené nařízení směřuje k posílení právní ochrany osob usazených ve Společenství tím, že umožňuje zároveň žalobci
         snadno určit soud, u nějž může podat žalobu, a žalovanému přiměřeně předvídat, u kterého soudu může být žalován (viz výše
         uvedený rozsudek Reisch Montage, body 24 a 25).

      21      Pravidla o soudní příslušnosti obsažená v nařízení č. 44/2001 vycházejí tak ze zásady příslušnosti založené na místě bydliště
         nebo sídla žalovaného, vyjádřené v článku 2 tohoto nařízení a doplněné zvláštní příslušností (viz výše uvedený rozsudek Reisch
         Montage, bod 22).

      22      Pravidlo o soudní příslušnosti založené na místě bydliště nebo sídla žalovaného je doplněno v čl. 5 bodě 1 nařízení č. 44/2001
         pravidlem o zvláštní příslušnosti ve smluvních věcech. Toto posledně uvedené pravidlo, které odpovídá cíli úzkého vztahu,
         je odůvodněno existencí úzkého vztahu mezi smlouvou a soudem, který má o sporu rozhodnout.

      23      Na základě uvedeného pravidla může být žalovaný rovněž žalován u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo musí
         být splněn, jelikož tento soud se považuje za soud, který má úzký vztah se smlouvou.

      24      Za účelem posílení hlavního cíle sjednocení pravidel o soudní příslušnosti ve snaze o zajištění předvídatelnosti definuje
         nařízení č. 44/2001 toto určující hledisko pro prodej zboží samostatně.

      25      Na základě jeho čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky je totiž místem plnění zmíněného závazku místo na území členského státu,
         kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno.

      26      V rámci nařízení č. 44/2001, na rozdíl od toho, co tvrdila Lexx, tak toto pravidlo o zvláštní příslušnosti ve smluvních věcech
         stanoví místo dodání jako samostatné určující hledisko, které má být použito na všechny nároky z téže smlouvy o prodeji zboží,
         a nikoliv pouze na nároky ze samotného závazku dodání.

      27      Ve světle těchto úvah je třeba stanovit, zda je v případě více míst dodání v témže členském státě použitelný čl. 5 bod 1 písm. b)
         první odrážka nařízení č. 44/2001, a případně zda může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby, pokud
         se žaloba týká všech dodání.

      28      Zaprvé je třeba vzít v úvahu, že čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážka nařízení č. 44/2001 se použije jak v případě jednoho,
         tak více míst dodání.

      29      Stanovením jediného místa jak pro příslušný soud, tak pro určující hledisko totiž zákonodárce Společenství nezamýšlel obecně
         vyloučit případ, že může být příslušných více soudů, ani případ, že uvedené hledisko může být splněno na různých místech.

      30      Co se týče čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001, který stanoví jak mezinárodní, tak místní příslušnost,
         toto ustanovení směřuje ke sjednocení pravidel o soudní příslušnosti, a tedy k přímému stanovení příslušného soudu, aniž by
         odkazoval na vnitrostátní pravidla členských států.

      31      V tomto ohledu je třeba se domnívat, že kladná odpověď na otázku, zda je dotčené ustanovení použitelné v případě více míst
         dodání v témže členském státě, nezpochybňuje cíle sledované pravidly o mezinárodní příslušnosti soudů členských států uvedenými
         v nařízení č. 44/2001.

      32      Jednak použitelnost čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001 v případě více míst dodání v témže členském státě
         je v souladu s cílem předvídatelnosti sledovaným tímto nařízením.

      33      V tomto případě totiž strany smlouvy mohou snadno a přiměřeně předvídat, ve kterém členském státě mohou svůj spor předložit
         soudu.

      34      Krom toho použitelnost čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001 je v případě více míst dodání v témže členském
         státě rovněž v souladu s cílem úzkého vztahu, který odůvodňuje pravidla o zvláštní příslušnosti ve smluvních věcech.

      35      V případě více míst dodání v témže členském státě je totiž tento cíl úzkého vztahu zajištěn, jelikož podle dotčeného ustanovení
         budou v každém případě příslušné k rozhodnutí sporu soudy tohoto členského státu.

      36      V důsledku toho je čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážka nařízení č. 44/2001 v případě více míst dodání v témže členském státě
         použitelný.

      37      Z použitelnosti čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001 však za okolností, jako jsou okolnosti věci v původním
         řízení, nelze dovodit, že toto ustanovení nutně přiznává konkurenční příslušnost všem soudům, v jejichž obvodu zboží bylo
         nebo mělo být dodáno.

      38      Co se zadruhé týče otázky, zda v případě více míst dodání v témže členském státě a v případě, že se žaloba týká všech dodání,
         může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby na základě čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení
         č. 44/2001, je totiž třeba zdůraznit, že pouze jeden soud musí být příslušný k rozhodnutí o všech nárocích ze smlouvy.

      39      V tomto ohledu je třeba vzít v úvahu vývoj dotčeného ustanovení. Tímto ustanovením chtěl zákonodárce Společenství v případě
         kupních smluv výslovně upustit od dřívějšího řešení, podle kterého bylo místo plnění pro každý sporný závazek stanoveno na
         základě mezinárodního práva soukromého soudu, kterému byl spor předložen. Tím, že určuje samostatně jako „místo plnění“ místo,
         kde závazek, který charakterizuje smlouvu, musí být splněn, zákonodárce Společenství zamýšlel soustředit soudní příslušnost
         pro spory týkající se všech smluvních závazků na místo plnění a stanovit jedinou soudní příslušnost pro všechny nároky ze
         smlouvy.

      40      V tomto ohledu je třeba vzít v úvahu skutečnost, že zvláštní příslušnost uvedená v čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážce nařízení
         č. 44/2001 je za účelem užitečné organizace řízení v zásadě odůvodněna existencí obzvláště úzkého vztahu mezi smlouvou a soudem,
         který má o sporu rozhodnout. Z toho plyne, že v případě více míst dodání zboží je v zásadě třeba pro účely použití dotčeného
         ustanovení rozumět místem plnění místo, které zajišťuje nejužší vztah mezi smlouvou a příslušným soudem. V takovém případě
         se nejužší vztah nachází zpravidla v místě hlavního dodání, které musí být stanoveno v závislosti na ekonomických kritériích.

      41      Za tímto účelem přísluší vnitrostátnímu soudu, kterému je věc předložena, aby rozhodl o své příslušnosti s ohledem na důkazy,
         které mu jsou předloženy.

      42      Nelze-li stanovit místo hlavního dodání, každé z míst dodání má dostatečně úzký vztah s věcnými prvky sporu, a tedy významný
         vztah s ohledem na soudní příslušnost. V takovém případě může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby
         na základě čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001.

      43      Přiznání této volby žalobci umožňuje zároveň posledně uvedenému snadno určit soud, u nějž může podat žalobu, a žalovanému
         přiměřeně předvídat, u kterého soudu může být žalován.

      44      Tento závěr nemůže být zpochybněn skutečností, že žalovaný nemůže předvídat, před kterým soudem tohoto členského státu může
         být konkrétně žalován, neboť je dostatečně chráněn, jelikož na základě dotčeného ustanovení může být v případě více míst plnění
         v témže členském státě žalován pouze před soudy tohoto členského státu, v jejichž obvodě bylo uskutečněno dodání.

      45      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážka nařízení
         Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 musí být vykládán tak, že se toto ustanovení použije v případě více míst dodání
         v témže členském státě. V tomto případě je soudem příslušným k rozhodnutí o všech nárocích ze smlouvy o prodeji zboží soud,
         v jehož obvodu se nachází místo hlavního dodání, které musí být určeno v závislosti na ekonomických kritériích. Při neexistenci
         určujících kritérií pro zjištění místa hlavního dodání může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby.

       K nákladům řízení
      46      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Článek 5 bod 1 písm. b) první odrážka nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu
            soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán tak, že se toto ustanovení použije v případě více míst
            dodání v témže členském státě. V tomto případě je soudem příslušným k rozhodnutí o všech nárocích ze smlouvy o prodeji zboží
            soud, v jehož obvodu se nachází místo hlavního dodání, které musí být určeno v závislosti na ekonomických kritériích. Při
            neexistenci určujících kritérií pro zjištění místa hlavního dodání může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle
            své volby.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (devátý senát) ze dne 1. října 2014. # Italská republika proti Evropské komisi. # Věc T-256/13.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. listopadu 1975. # Société CAM SA proti Komisi Evropských společenství. # Věc 100-74.