title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 30. března 2006. # Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ proti Radě Evropské unie a Komisi Evropských společenství. # Žaloba na náhradu škody - Mezinárodní dohody - Dohoda o přidružení EHS-Turecko - Celní unie mezi Evropským společenstvím a Tureckem - Vyrovnávací finanční podpory. # Věc T-367/03.

text:
      Věc T-367/03
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ
      v.
      Rada Evropské unie a
      Komise Evropských společenství
      „Žaloba na náhradu škody − Mezinárodní dohody − Dohoda o přidružení EHS‑Turecko − Celní unie mezi Evropským společenstvím a
         Tureckem − Vyrovnávací finanční podpory“

      Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 30. března 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Mezinárodní dohody – Dohody Společenství – Přímý účinek
      (Dohoda o přidružení EHS‑Turecko, čl. 2 odst. 1, čl. 3 odst. 1 a článek 6)
      2.     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Protiprávnost
      (Článek 226 ES a čl. 288 druhý pododstavec ES)
      3.     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Protiprávnost – Škoda – Příčinná souvislost – Neexistence jedné z podmínek
      (Článek 288 druhý pododstavec ES)
      1.     Ustanovení dohody uzavřené Společenstvím s třetí zemí musí být považováno za přímo použitelné, pokud s ohledem na své znění
         a předmět a povahu dohody obsahuje jasnou a přesnou povinnost, jejíž provedení nebo účinky nejsou podřízeny vydání žádného
         pozdějšího aktu.

      Tak tomu není v případě čl. 2 odst. 1 dohody zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem,
         který obecně popisuje předmět uvedené dohody. Toto ustanovení má totiž programovou povahu. Není dostatečně přesné a bezpodmínečné
         a co do svého provedení nebo svých účinků je nutně podřízeno přijetí pozdějších aktů, což vylučuje, že by mohlo bezprostředně
         upravovat postavení hospodářského subjektu. Totéž platí, pokud jde o čl. 3 odst. 1 téže dohody; jeho první pododstavec obecně
         uvádí předmět přípravné etapy zmíněného přidružení a druhý pododstavec odkazuje na připojené protokoly za účelem vymezení
         podmínek této etapy. Totéž platí i o článku 6 uvedené dohody, který je institucionálním ustanovením, na jehož základě byla
         zřízena Rada přidružení.

      (viz body 39, 42–44)
      2.     Co se týče mimosmluvní odpovědnosti Společenství, nelze mu klást za vinu údajnou nedostatečnou finanční podporu poskytnutou
         Turecku, pokud byla tato nedostatečnost způsobena odporem jednoho členského státu. I kdyby bylo možné nahlížet na tento odpor
         tak, že zakládá nesplnění povinností vyplývajících ze Smlouvy tímto členským státem, Komise není povinna zahájit řízení o
         nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES. Nezahájení takového řízení Komisí tudíž v každém případě není protiprávní,
         takže nemůže založit mimosmluvní odpovědnost Společenství.

      (viz body 50–51)
      3.     Vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství ve smyslu čl. 288 druhého pododstavce ES je vázán na splnění souboru podmínek,
         a sice protiprávnosti jednání vytýkaného orgánům, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi tvrzeným
         jednáním a uplatňovanou škodou. Pokud jedna z těchto podmínek není splněna, musí být žaloba zamítnuta v plném rozsahu, aniž
         by bylo nutné zkoumat ostatní podmínky uvedené odpovědnosti.

      (viz body 34, 62)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      30. března 2006 (*)

      „Žaloba na náhradu škody − Mezinárodní dohody − Dohoda o přidružení EHS‑Turecko − Celní unie mezi Evropským společenstvím a Tureckem
         − Vyrovnávací finanční podpory“

      Ve věci T‑367/03,
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ, se sídlem v Ümraniye, Istanbul (Turecko), zastoupená R. Sinnerem, advokátem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Radě Evropské unie, zastoupené M. Bishopem a D. Canga Fanem, jako zmocněnci,

      a
      Komisi Evropských společenství, zastoupené G. Boudot a X. Lewisem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaným,
      jejímž předmětem je žaloba na náhradu škody, která údajně vznikla použitím řízení celní unie zřízené Dohodou zakládající přidružení
         mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem a jejími dodatkovými protokoly, jakož i rozhodnutím Rady přidružení ES‑Turecko
         č. 1/95 ze dne 22. prosince 1995 o zavedení konečné etapy celní unie (Úř. věst. L 35, s. 1),

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚEVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),

      ve složení M. Vilaras, předseda, F. Dehousse a D. Šváby, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. září 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní a skutkový rámec
      1       Dohoda zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem (dále jen „Ankarská dohoda“) byla podepsána
         v Ankaře dne 12. září 1963 Tureckou republikou na straně jedné a Společenstvím a jeho členskými státy na straně druhé. Dne
         23. prosince 1963 přijala Rada rozhodnutí 64/732/EHS o uzavření Ankarské dohody (Úř. věst. 1964, 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11,
         s. 10).

      2       Článek 2 odst. 1 této dohody stanoví:
      „Cílem dohody je podpořit trvající a vyvážené posilování obchodních a hospodářských vztahů mezi smluvními stranami při plném
         zohlednění nezbytnosti zajistit rychlejší hospodářský rozvoj Turecka a zvýšení úrovně zaměstnanosti a životních podmínek tureckého
         lidu.“ (neoficiální překlad)

      3       Podle čl. 2 odst. 3 Ankarské dohody:
      „Přidružení obsahuje:
      a) přípravnou etapu;
      b) přechodnou etapu;
      c) konečnou etapu.“ (neoficiální překlad)

      4       Článek 3 odst. 1 uvedené dohody stanoví:
      „V průběhu přípravné etapy Turecko posílí s pomocí Společenství své hospodářství, aby mohlo převzít povinnosti, které pro
         ně vyplynou v průběhu přechodné a konečné etapy.

      Podmínky použití týkající se této přípravné etapy a zejména podpora Společenství jsou vymezeny v přechodném protokolu a ve
         finančním protokolu, jež jsou k dohodě připojeny.“ (neoficiální překlad)

      5       Článek 5 Ankarské dohody upřesňuje:
      „Konečná etapa je založena na celní unii a předpokládá posílení koordinace hospodářských politik smluvních stran.“ (neoficiální překlad)

      6       Článek 6 téže dohody stanoví:
      „Za účelem zajištění použití a postupného rozvoje režimu přidružení zřizují smluvní strany Radu přidružení, která jedná v mezích
         pravomocí, které jí jsou Dohodou svěřeny.“ (neoficiální překlad)

      7       Konečně podle článku 30 Ankarské dohody:
      „Protokoly, na jejichž připojení k Dohodě se smluvní strany shodly, jsou její nedílnou součástí.“ (neoficiální překlad)

      8       K Ankarské dohodě je zejména připojen protokol č. 2 nazvaný „Finanční protokol“, jehož předmětem je stanovení finančních mechanismů
         na podporu rychlého rozvoje tureckého hospodářství.

      9       Dne 23. listopadu 1970 byl podepsán dodatkový protokol (dále jen „dodatkový protokol z roku 1970“) a druhý finanční protokol
         (Úř. věst. 1972, L 293, s. 4), jež byly připojeny k Ankarské dohodě. Tyto protokoly vstoupily v platnost dne 1. ledna 1973.
         Třetí finanční protokol byl podepsán dne 12. května 1977 (Úř. věst. 1979, L 67, s. 14).

      10     Dne 22. prosince 1995 přijala Rada přidružení ES-Turecko rozhodnutí č. 1/95 o zavedení konečné etapy celní unie (Úř. věst.
         1996, L 35, s. 1). Toto rozhodnutí v zásadě zavádí celní unii mezi Společenstvím a Tureckem pro zboží s výjimkou zemědělských
         produktů. Stanoví zrušení cel a poplatků s rovnocenným účinkem, jakož i zrušení množstevních omezení a opatření s rovnocenným
         účinkem.

      11     Společnost Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ (dále jen „Yedaş Tarim“) je právnickou osobou založenou podle tureckého
         práva. Její činnost spočívá v dovozu a výrobě kuličkových ložisek, jakož i v dovozu klikových skříní a řemenů jako náhradních
         dílů zejména pro zemědělská zařízení a automobilový průmysl.

       Řízení
      12     Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 2. prosince 2003 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
      13     Samostatnými podáními došlými kanceláři Soudu dne 19. a 26. března 2004 vznesly Komise a Rada vůči projednávané žalobě námitky
         nepřípustnosti na základě článku 114 jednacího řádu Soudu. Žalobkyně předložila své vyjádření dne 17. května 2004. Usnesením
         ze dne 19. ledna 2005 Soud tyto námitky spojil s projednáním věci samé a rozhodl, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.

      14     Soud (pátý senát) se podle čl. 47 odst. 1 svého jednacího řádu domníval, že druhá výměna spisů účastníků řízení není nezbytná.
      15     Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (pátý senát) zahájit ústní část řízení.
      16     Dopisem došlým kanceláři Soudu dne 18. července 2005 žalobkyně navrhla, aby byl v případě nutnosti jmenován znalec.
      17     Na jednání konaném dne 8. září 2005 byly vyslechnuty řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na ústní otázky Soudu. Žalované
         se při této příležitosti vyjádřily k návrhu na vypracování znaleckého posudku.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      18     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       uložil žalovaným povinnost nahradit jí vzniklou škodu;
      –       uložil žalovaným náhradu nákladů řízení.
      19     Rada a Komise navrhují, aby Soud:
      –       zamítl žalobu;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
       Argumenty účastníků řízení
      20     Žalobkyně uplatňuje, že ztráty, které utrpěla, vznikly tím, jak byla celní unie zřízená rozhodnutím č. 1/95 prováděna Společenstvím.
         Žalobkyně mu nejprve vytýká nedostatečnou finanční podporu, která byla způsobena odporem Řecka. V tomto ohledu upřesňuje,
         že odpovědnost Společenství musí být považována za založenou z toho důvodu, že nestíhalo Řecko za jeho postoj. Žalobkyně dále
         zpochybňuje účinky dohod, které Společenství uzavřelo s třetími zeměmi. Žalobkyně dále tvrdí, že Komise nepřijala některá
         opatření institucionální povahy. Především byla Turecká republika vyloučena z diskusí o společných obchodních politikách,
         zejména v oblastech bezprostředně souvisejících s celní unií. Turecké orgány se například nemohly účastnit zvláštního výboru
         zřízeného článkem 133 ES. Konečně tvrdí, že Komise zanedbala poradenství poskytnuté Turecké republice a nezabránila praktikám,
         které jsou v rozporu s rozvojem zdravé hospodářské soutěže v rámci celní unie.

      21     Žalobkyně krom toho na jednání v podstatě prohlásila, že netvrdí, že škodná událost spočívá v přijetí rozhodnutí č. 1/95 nebo
         v přijetí jiného aktu orgánů, ale ve způsobu, jakým bylo toto rozhodnutí žalovanými prováděno. Žalobkyně mimoto upřesnila,
         že škodná událost spočívá v opomenutí žalovaných jednat. Soud to zaznamenal do protokolu z jednání.

      22     Žalobkyně vyvozuje protiprávnost výše uvedeného jednání z čl. 2 odst. 1, čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce a článku 6 Ankarské
         dohody. Dovolává se rovněž finančního protokolu, který je k ní připojen, jakož i pozdějších dodatkových protokolů. Tyto předpisy
         musejí být považovány za akty sekundárního práva Společenství na základě článku 310 ES. Žalobkyně rovněž tvrdí, že Společenství
         nedodrželo závazek poskytnout Turecku finanční podporu ve výši 2,5 miliard eur; tento závazek byl přijat na zasedání Rady
         přidružení ES-Turecko, v jehož závěru bylo přijato rozhodnutí č. 1/95, a uvedený závazek byl k tomuto rozhodnutí připojen
         formou jednostranného prohlášení. Žalobkyně konečně tvrdí, že v rámci spolupráce mezi Evropou a Středomořím existovaly nesplněné
         přísliby podpory, jakož i obtíže při poskytování dotací.

      23     Pokud jde o příčinnou souvislost mezi škodou, která žalobkyni vznikla, a pochybeními, kterých se dopustilo Společenství, žalobkyně
         nejprve tvrdí, že celní unie měla negativní dopad na turecké hospodářství jako celek.

      24     Pokud jde dále konkrétněji o žalobkyni, ta se údajně v roce 1990 rozhodla investovat do výroby kuličkových ložisek, neboť
         tuzemská výroba byla jednak podnícena zvláštními prémiemi a podporami, a jednak chráněna zvláštním celním sazebníkem. Žalobkyně
         dodává, že účast Turecké republiky na celní unii se Společenstvím se v dané době neočekávala dříve než za deset let. Její
         výrobní jednotka zahájila svůj provoz v roce 1993. V důsledku vstupu celní unie v platnost dne 1. ledna 1996 však byly veškeré
         poplatky a cla, jakož i ostatní zatížení dovozu kuličkových ložisek a klikových skříní zrušeny. Turecký trh tak byl zaplaven
         dováženými výrobky vysoké kvality z členských států Společenství a cenově dostupnými výrobky nižší kvality ze zemí Dálného
         Východu. Oddělení výroby kuličkových ložisek žalobkyně tudíž v období mezi lety 1996 a 2003 vznikly ztráty. Žalobkyně mimoto
         tvrdí, že z důvodu zrušení cel dne 1. ledna 1996 měla celní unie negativní dopad na činnosti dovozu jejího obchodního oddělení,
         neboť její prodej dováženého zboží se snížil z důvodu intenzivnější hospodářské soutěže.

      25     Žalobkyně, opírající se o účetní a finanční zprávu, ve své žalobě uplatňuje, že jí vznikla škoda oceněná na 1 200 000 eur.
         Žalobkyně ve svém vyjádření v odpověď na námitky nepřípustnosti vznesené žalovanými nicméně navrhuje, aby bylo žalovaným uloženo
         zaplatit jí částku 4 578 518 eur.

      26     Žalované zaprvé vznášejí tři námitky nepřípustnosti. Tvrdí, že se žalobkyně domáhá náhrady údajné škody způsobené rozhodnutím
         č. 1/95, které není ani aktem Komise, ani aktem Rady, takže žaloba na náhradu škody se o toto rozhodnutí nemůže opírat. Žalované
         rovněž tvrdí, že návrh žalobkyně je podle článku 46 statutu Soudního dvora promlčen. Konečně uplatňují, že žaloba je nepřesná
         a nesplňuje podmínky čl. 44 odst. 1 jednacího řádu.

      27     Pokud jde zadruhé o věc samou, žalované popírají, že by postoj Společenství mohl způsobit škodu tvrzenou žalobkyní. Rada především
         odmítá tvrzení týkající se údajné nedostatečné finanční podpory poskytnuté Turecku. Komise podotýká, že skutečnost, že se
         Turecko nepodílelo na snížení nebo zrušení cel na zboží dovážené ze třetích zemí, neporušuje žádné z ustanovení uvedených
         žalobkyní. V každém případě si žádný hospodářský subjekt nemůže při rušení celních a necelních překážek nárokovat vlastnické
         právo na podíl na trhu, který byl dříve těmito překážkami chráněn. Takový podíl na trhu totiž představuje pouze přechodnou
         hospodářskou pozici vystavenou rizikům změny okolností. Žalované se rovněž domnívají, že žaloba neobsahuje žádnou informaci,
         která by dokládala existenci příčinné souvislosti mezi tvrzeným protiprávním jednáním a škodou. Závěrem popírají existenci
         škody.

       Závěry Soudu
       Úvodní poznámky
      28     Z prohlášení žalobkyně na jednání (viz bod 21 výše) vyplývá, že není namístě brát v úvahu argumenty, které ve svých písemnostech
         vznesla ohledně údajné protiprávnosti rozhodnutí č. 1/95 nebo aktu Komise či Rady.

      29     Není tudíž namístě zkoumat ani námitku nepřípustnosti vznesenou žalovanými z důvodu povahy tohoto rozhodnutí.
      30     Krom toho přísluší Soudu, aby posoudil, zda řádný výkon spravedlnosti odůvodňuje zamítnutí žaloby ve věci samé, aniž by rozhodl
         o námitkách nepřípustnosti vznesených žalovanými (rozsudek Soudního dvora ze dne 26. února 2002, Rada v. Boehringer, C‑23/00 P,
         Recueil, s. I‑1873, bod 52). Za okolností věci se Soud domnívá, že není namístě rozhodnout o námitce nepřípustnosti vycházející
         z promlčení žaloby.

      31     Konečně je třeba připomenout, že podle článku 21 statutu Soudního dvora, který je použitelný pro Soud na základě čl. 53 prvního
         pododstavce téhož statutu, a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudu, musí všechny žaloby obsahovat předmět sporu a stručný
         popis dovolávaných žalobních důvodů. Toto sdělení musí být dostatečně jasné a přesné, aby umožnilo žalované připravit si svoji
         obranu a Soudu rozhodnout o žalobě, případně, bez dalších informací na její podporu. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného
         výkonu spravedlnosti je třeba pro to, aby byla žaloba přípustná, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena,
         vyplývaly, přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby (viz rozsudek Soudu ze dne 6. května 1997,
         Guérin automobiles v. Komise, T‑195/95, Recueil, s. II‑679, bod 20, a uvedená judikatura).

      32      Aby byly tyto požadavky splněny, musí žaloba směřující k náhradě škod údajně způsobených orgánem Společenství obsahovat prvky,
         které umožní určit jednání, které žalobce orgánu vytýká, důvody, proč se domnívá, že existuje příčinná souvislost mezi jednáním
         a škodou, o níž tvrdí, že ji utrpěl, jakož i povahu a rozsah této škody (viz rozsudek Soudu ze dne 3. února 2005, Chiquita
         Brands a další v. Komise, T‑19/01, Sb. rozh. s. II‑315, bod 65, a uvedená judikatura).

      33     Z výše uvedených bodů 22 a následujících nicméně vyplývá, že četnost argumentů, kterých se žalobkyně dovolává ve svých procesních
         písemnostech, a způsob, jakým jsou tyto argumenty podány, brání tomu, aby žaloba byla považována za nepřípustnou v plném rozsahu.

       K podmínkám zakládajícím odpovědnost
      34     Z ustálené judikatury vyplývá, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství ve smyslu čl. 288 druhého pododstavce ES je
         vázán na splnění souboru podmínek, a sice protiprávnosti jednání vytýkaného orgánům, skutečné existence škody a existence
         příčinné souvislosti mezi tvrzeným jednáním a uplatňovanou škodou (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 1982, Oleifici
         Mediterranei v. EHS, 26/81, Recueil, s. 3057, bod 16; rozsudky Soudu ze dne 11. července 1996, International Procurement Services
         v. Komise, T‑175/94, Recueil, s. II‑729, bod 44, a ze dne 16. března 2005, EnBW Kernkraft v. Komise, T‑283/02, Sb. rozh. s. II‑913,
         bod 84).

      –       K údajné protiprávnosti jednání žalovaných
      35     Pokud jde o první z výše uvedených podmínek, musí být podle ustálené judikatury prokázáno dostatečně závažné porušení právní
         normy přiznávající práva jednotlivcům (rozsudky Soudního dvora ze dne 5. března 1996, Brasserie du Pêcheur a Factortame, C‑46/93
         a C‑48/93, Recueil, s. I‑1029, bod 51; ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise, C‑352/98 P, Recueil, s. I‑5291,
         bod 42; ze dne 10. prosince 2002, Komise v. Camar a Tico, C‑312/00 P, Recueil, s. I‑11355, bod 53, a ze dne 10. července 2003,
         Komise v. Fresh Marine, C‑472/00 P, Recueil, s. I‑7541, bod 25; rozsudek EnBW Kernkraft v. Komise, bod 34 výše, bod 87).

      36     V projednávaném případě Yedaş Tarim tvrdí, že nedostatečná finanční podpora poskytnutá Společenstvím a opomenutí z jeho strany
         porušují zaprvé čl. 2 odst. 1, čl. 3 odst. 1 první pododstavec a článek 6 Ankarské dohody, zadruhé finanční protokoly, zatřetí
         dodatkový protokol z roku 1970, začtvrté závazek Společenství přijatý při přijetí rozhodnutí č. 1/95 zaplatit Turecku částku
         2,5 miliard eur a zapáté další přísliby podpor v rámci spolupráce mezi Evropou a Středomořím.

      37     Je namístě konstatovat, že Ankarská dohoda a výše uvedené protokoly jsou mezinárodními dohodami uzavřenými Společenstvím a členskými
         státy s třetími státy.

      38     Podle čl. 300 odst. 7 ES jsou takové dohody závazné pro orgány Společenství i pro členské státy. Jejich ustanovení jsou tedy
         nedílnou součástí právního řádu Společenství od jejich vstupu v platnost (rozsudky Soudního dvora ze dne 30. dubna 1974, Haegeman,
         181/73, Recueil, s. 449, bod 5, a ze dne 30. září 1987, Demirel, 12/86, Recueil, s. 3719, bod 7). Účinky těchto dohod v právním
         řádu Společenství však nemohou být posouzeny bez toho, aniž by byl brán v potaz mezinárodně právní původ dotčených ustanovení
         (rozsudek Soudního dvora ze dne 26. října 1982, Kupferberg, 104/81, Recueil, s. 3641, bod 17).

      39     Za účelem rozhodnutí, zda se žalobkyně může dovolávat určitých ustanovení výše uvedených dohod za účelem prokázání protiprávnosti
         jednání vytýkaného orgánům, je třeba především přezkoumat, zda tato ustanovení mohou být považována za přímo použitelná. Soudní
         dvůr ve výše uvedeném rozsudku Demirel (bod 14) v tomto ohledu rozhodl, že ustanovení dohody uzavřené Společenstvím s třetí
         zemí musí být považováno za přímo použitelné, pokud s ohledem na své znění a předmět a povahu dohody obsahuje jasnou a přesnou
         povinnost, jejíž provedení nebo účinky nejsou podřízeny vydání žádného pozdějšího aktu.

      40     Soudní dvůr dále uvedl (výše uvedený rozsudek Demirel, bod 16):
      „[Ankarská] dohoda se, pokud jde o její strukturu a její obsah, vyznačuje tím, že obecně vyjmenovává cíle přidružení a stanoví
         hlavní zásady pro uskutečnění těchto cílů, aniž by sama stanovila přesná pravidla pro jejich dosažení. Pouze pro některé specifické
         otázky stanoví připojené protokoly nahrazené dodatkovým protokolem podrobná pravidla.“

      41     Ankarská dohoda tedy s ohledem na svou povahu a systematiku v zásadě nepatří mezi normy, ve vztahu k nimž Soud zkoumá legalitu
         aktů orgánů Společenství.

      42     Konkrétně čl. 2 odst. 1 uvedené dohody obecně popisuje předmět Ankarské dohody, který spočívá v posilování obchodních a hospodářských
         vztahů mezi Tureckem a Společenstvím. Uvádí rovněž dvě obecné hlavní zásady, a sice trvalý a vyvážený charakter tohoto posílení
         a zohlednění rychlejšího vývoje tureckého hospodářství, jakož i zvýšení úrovně zaměstnanosti a životních podmínek tureckého
         lidu. Z toho plyne, že tento předpis má programovou povahu. Není dostatečně přesný a bezpodmínečný a co do svého provedení
         nebo svých účinků je nutně podřízen přijetí pozdějších aktů, což vylučuje, že by mohl bezprostředně upravovat postavení žalobkyně.
         Navíc nepřiznává práva jednotlivcům.

      43     Totéž platí, pokud jde o čl. 3 odst. 1 Ankarské dohody, jehož první pododstavec obecně uvádí předmět přípravné etapy přidružení
         mezi Tureckem a Společenstvím. Článek 3 odst. 1 druhý pododstavec Ankarské dohody tak odkazuje na připojené protokoly za účelem
         vymezení podmínek pro provedení této etapy. Ta mimoto představovala pouze první ze tří etap upravených dohodou a skončila
         vstupem dodatkového protokolu z roku 1970 v platnost.

      44     K témuž závěru je nutné dojít v případě článku 6 uvedené dohody, který je institucionálním ustanovením, na jehož základě byla
         zřízena Rada přidružení.

      45     Žalobkyně se mimoto dovolává finančního protokolu připojeného k Ankarské dohodě, aniž by upřesnila, která ustanovení měla
         být porušena. Aby přitom tvrzení protiprávnosti bylo přípustné ve smyslu čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu, musí identifikovat
         protiprávní jednání. Tato povinnost je v projednávaném případě posílena okolností, že přímá použitelnost se neposuzuje globálně,
         ale vyžaduje v každém případě přezkoumání povahy, systematiky a znění dovolávaných ustanovení (rozsudek Soudního dvora ze
         dne 4. prosince 1974, Van Duyn, 41/74, Recueil, s. 1337, bod 12). Z toho plyne, že jelikož argumentace žalobkyně vyvozená
         z výše uvedeného finančního protokolu přesně neuvádí ustanovení, jež mělo být porušeno, není přípustná. Yedaş Tarim rovněž
         zmiňuje ostatní finanční protokoly. Avšak i kdyby se odvolávala na finanční protokoly ze dne 23. listopadu 1970 a ze dne 12. května
         1977, je třeba učinit týž závěr, pokud jde o tyto protokoly. Žalobkyně na jednání v každém případě prohlásila, že žádný její
         investiční záměr předložený v rámci dotčených protokolů nebyl zamítnut, což Soud zaznamenal do protokolu z jednání.

      46     Žalobkyně se dále domnívá, že Společenství porušilo jednostranné prohlášení, jímž se při přijímání rozhodnutí č. 1/95 zavázalo
         poskytnout Turecku finanční podporu ve výši 2,5 miliard eur. Takové prohlášení však není uvedeno mezi prohlášeními Společenství
         připojenými k rozhodnutí č. 1/95. Za těchto podmínek není tvrzení Yedaş Tarim dostatečně přesné, aby bylo přípustné ve smyslu
         čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu. Žalobkyně navíc neprokazuje, že toto prohlášení bylo právně závazné. Krom toho podle
         samotného znění žaloby měla být dotčená podpora poskytnuta tureckému státu, takže toto prohlášení nepřiznávalo práva jednotlivcům.

      47     Žalobkyně rovněž uvádí nedodržení příslibů podpory v rámci zvláštního akčního programu, makroekonomické pomoci a Fondu pro
         správní spolupráci. Její tvrzení však nejsou dostatečně přesná, aby bylo možné zaprvé s jistotou identifikovat vytýkané jednání
         a zadruhé posoudit jeho případnou protiprávní povahu. Žalobkyně v každém případě nedokládá, jak by jednotlivci mohli získat
         z těchto příslibů práva.

      48     Žalobkyně konečně zmiňuje obtíže a problémy, které vyvstaly v rámci spolupráce mezi Evropou a Středomořím. Žalobkyně je však
         nedokládá a neuvádí, jak prokazují protiprávní jednání žalovaných.

      49     Yedaş Tarim konečně svou žalobu opírá rovněž o dodatkový protokol z roku 1970 a konkrétněji o okolnost, že předpokládá „reciproční
         a vyvážené povinnosti“ mezi stranami. Tento požadavek je však uveden pouze v preambuli uvedeného protokolu a nemá tedy vlastní
         právní význam. Tento požadavek nicméně v zásadě vyplývá z čl. 2 odst. 1 Ankarské dohody. Na programový charakter a tedy nemožnost
         přímé použitelnosti tohoto ustanovení však již bylo poukázáno výše v bodě 42.

      50     Bez ohledu na předcházející úvahy se Soud domnívá, že Společenství nelze klást za vinu údajnou nedostatečnou finanční podporu
         poskytnutou Turecku, pokud byla podle žalobkyně tato nedostatečnost způsobena odporem jednoho členského státu.

      51     Pokud jde o výtku žalobkyně, podle níž Společenství nestíhalo tento členský stát za jeho postoj, je třeba připomenout, že
         i kdyby bylo možné nahlížet na tento postoj tak, že zakládá nesplnění povinností vyplývajících ze Smlouvy tímto členským státem,
         Komise nebyla povinna zahájit řízení o nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES. Nezahájení takového řízení Komisí tudíž
         v každém případě není protiprávní, takže nemůže založit mimosmluvní odpovědnost Společenství (viz usnesení Soudu ze dne 14. ledna
         2004, Makedoniko Metro a Michaniki AE v. Komise, T‑202/02, Recueil, s. II‑181, bod 43, a uvedená judikatura).

      52     Žalobkyně dále tvrdí, že jí vznikla škoda v důsledku dohod, které Společenství uzavřelo s třetími zeměmi. Vzhledem k tomu,
         že jednak na jednání upřesnila (viz bod 21 výše), že nezpochybňuje oficiální akty Společenství, a jednak nadále nesouhlasí
         s těmito dohodami, je namístě se domnívat, že buď zaujala rozporuplné stanovisko, o němž Soud nemůže rozhodnout, nebo že vytýká
         Společenství, že při uzavírání těchto dohod dostatečně nezohlednilo zájmy tureckého státu. Pokud jde o posledně uvedenou domněnku,
         Soud má za to, že žaloba není přesná, a konstatuje, že neuvádí nedostatky ze strany Společenství, které by se konkrétně dotkly
         jejích činností. Aby přitom byly splněny požadavky čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu, jak je vykládán judikaturou uvedenou
         výše v bodě 32, musí žaloba směřující k náhradě škody způsobené orgánem Společenství obsahovat údaje, které umožňují identifikovat
         jednání, které žalobce dotyčnému orgánu vytýká. Z toho plyne, že projednávaná část žalobního důvodu je nepřípustná.

      53     Stejnou nesoudržností či nepřesností je postižen argument zopakovaný na jednání, že Turecko bylo vyloučeno z diskusí o společných
         obchodních politikách, zejména v oblastech bezprostředně souvisejících s celní unií. Pouze kritika, že Turecko nebylo přijato
         do zvláštního výboru zřízeného článkem 133 ES, je dostatečně jasně formulována, aby mohla být přípustná. Za předpokladu, že
         by tato kritika měla být vykládána jako výtka, že Turecko nebylo přizváno k účasti na tomto výboru, je třeba podotknout, že
         taková účast Turecka na tomto výboru neodpovídá právu ve prospěch žalobkyně.

      54     Žalobkyně konečně tvrdí, že Komise nesplnila svou úlohu poskytnout Turecku poradenství a dohlížet na způsob, jakým je prováděna
         celní unie, aby zabránila jakýmkoli praktikám, které jsou na překážku rozvoji zdravé hospodářské soutěže. Tato část žalobního
         důvodu je však rovněž příliš nepřesná, než aby se o něj mohla opírat žaloba na náhradu škody. Žalobkyně jí pouze uvádí řadu
         chování Společenství v různých hospodářských odvětvích, ale její výklad se neopírá o žádnou přesnou okolnost mající vztah
         k její činnosti.

      55     Pokud jde stále o podmínku týkající se protiprávnosti vytýkaného jednání, Soud konečně připomíná, že v případě značně omezeného
         nebo dokonce žádného prostoru pro uvážení je požadavek, aby porušení právní normy bylo dostatečně závažné, splněn pouze v případě,
         že dotčený orgán Společenství zjevně a závažně překročil meze své posuzovací pravomoci (rozsudek Komise v. Camar a Tico, bod 35
         výše, bod 54; rozsudky Soudu ze dne 12. července 2001, Comafrica a Dole Fresh Fruit Europe v. Komise, T‑198/95, T‑171/96,
         T‑230/97, T‑174/98 a T‑225/99, Recueil, s. II‑1975, bod 134, a EnBW Kernkraft v. Komise, bod 34 výše, bod 87).

      56     V projednávaném případě přitom žalobkyně neprokázala, že by Společenství překročilo meze své rozsáhlé posuzovací pravomoci,
         jíž disponuje při poskytování finančních podpor. Tento důkaz je podán o to méně, že samotná Yedaş Tarim připustila, že Společenství
         přidělilo Turecku různé podpory a že Rada zmínila existenci řady finančních nástrojů v jeho prospěch. Krom toho není prokázáno,
         že by Společenství překročilo uvedené meze při uzavírání dohod s třetími státy, když neumožnilo Turecku podílet se na vymezení
         politik, nebo při posouzení toho, co vyžaduje celní unie a rozvoj hospodářské soutěže.

      –       K příčinné souvislosti
      57     Pokud jde o třetí podmínku uvedenou výše v bodě 34, z judikatury vyplývá, že založení mimosmluvní odpovědnosti Společenství
         předpokládá, že osoba, jež se domáhá náhrady škody, prokáže především existenci přímé příčinné souvislosti mezi protiprávním
         jednáním a dovolávanou škodou (rozsudky Brasserie du Pêcheur a Factortame, bod 35 výše, bod 51; Bergaderm a Goupil v. Komise,
         bod 35 výše, body 41 a 42, a Komise v. Camar a Tico, bod 35 výše, bod 53). Prokázat takovou přímou souvislost ostatně přísluší
         žalobkyni (rozsudky Soudu ze dne 18. září 1995, Blackspur a další v. Rada a Komise, T‑168/94, Recueil, s. II‑2627, bod 40,
         a ze dne 17. prosince 2003, DLD Trading v. Rada, T‑146/01, Recueil, s. II‑6005, bod 73).

      58     V projednávaném případě nemůže být údajná makroekonomická nerovnováha vyplývající z nedostatečné finanční podpory poskytnuté
         tureckému státu v kontextu celní unie důkazem takovéto přímé příčinné souvislosti mezi touto nedostatečností a individuální
         situací žalobkyně. Žalobkyně rovněž neprokazuje přímou příčinnou souvislost jednak mezi tvrzenými ztrátami a jednak opomenutím
         Společenství přizvat Turecko k diskusím o opatřeních, která je třeba přijmout v oblastech majících vztah k celní unii, případnou
         neexistencí poradenství a údajnou neexistencí jeho dohledu nad hospodářskou soutěží. Rovněž vysvětlení, které žalobkyně věnuje
         sektoru ručně vyráběných koberců, vývozu televizorů, zemědělskému sektoru a sektoru produkce fíků, ořechů a pistácií, jakož
         i textilnímu a oděvnímu sektoru, zjevně nemají přímý vztah k jejímu předmětu podnikání (viz bod 11 výše).

      59     Skutečnost, že vstup celní unie v platnost se zhruba časově kryje s poklesem zisků žalobkyně, nestačí k prokázání přímé vazby
         mezi vytýkanými skutečnostmi a tvrzenou škodou. Mohly se totiž objevit další rozhodující faktory, jako struktura tureckého
         trhu, přizpůsobení se soutěžitelů Yedaş Tarim na jednotlivých dotyčných trzích, kolísání vnitrostátní měny a uzavření dalších
         obchodních dohod Tureckem.

      60     Žalobkyně krom toho tvrdí, že obtíže její jednotky na výrobu kuličkových ložisek byly v tomto ohledu natolik závažné, že pouze
         výsledky její jednotky zabývající se dovozem kuličkových ložisek, klikových skříní a řemenů ji uchránily před ukončením činnosti.
         Žalobkyně přitom uvádí, že zahájila výrobu kuličkových ložisek v roce 1993, přičemž vycházela ze zachování ochrany celních
         překážek a veřejných podpor, ačkoli vytvoření celní unie bylo upraveno od 12. září 1963, data podpisu Ankarské dohody. Navíc
         byl v dodatkovém protokolu z roku 1970 vypracován kalendář akcí, které bylo nutné podniknout v průběhu přechodné etapy trvající
         22 let, jež měly předcházet vstupu celní unie v platnost. Přes průtahy, které při přechodu k této poslední etapě vyvstaly,
         potíže výrobní jednotky žalobkyně tedy vyplývají z rizika, na které přistoupila, když počítala se zachováním situace, o jejíž
         další vývoj samo Turecko usilovalo. Žalobkyně tak byla sama původcem své škody a přerušila tak příčinnou souvislost mezi protiprávním
         jednáním a uvedenou škodou.

      61     Z výše uvedeného vyplývá, že v projednávaném případě neexistuje příčinná souvislost mezi vytýkaným jednáním a dovolávanou
         škodou.

       Závěry
      62     Pokud jedna z podmínek mimosmluvní odpovědnosti Společenství vyjmenovaných v bodě 34 výše není splněna, musí být podle judikatury
         žaloba zamítnuta v plném rozsahu, aniž by bylo nutné zkoumat ostatní podmínky uvedené odpovědnosti (rozsudek Soudního dvora
         ze dne 15. září 1994, KYDEP v. Rada a Komise, C‑146/91, Recueil, s. I‑4199, bod 81; rozsudky Soudu ze dne 20. února 2002,
         Förde‑Reederei v. Rada a Komise, T‑170/00, Recueil, s. II‑515, bod 37; ze dne 19. března 2003, Innova Privat‑Akademie v. Komise,
         T‑273/01, Recueil, s. II‑1093, bod 23, a EnBW Kernkraft v. Komise, bod 34 výše, bod 85). V projednávaném případě je přitom
         prokázáno, že žaloba nesplňuje dvě z výše uvedených podmínek.

      63     Z toho plyne, že projednávaná žaloba musí být zamítnuta, aniž by bylo třeba rozhodnout o námitce nepřípustnosti vyvozené žalovanými
         z článku 46 statutu Soudního dvora či nařídit provádění důkazů požadované žalobkyní.

       K nákladům řízení
      64     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalované požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně
         neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 30. března 2006.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 18. července 2013.#„Evita-K“ EOOD v. Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Administrativen sad Sofia-grad.#Směrnice 2006/112/ES – Společný systém daně z přidané hodnoty – Dodání zboží – Pojem – Nárok na odpočet – Odepření – Skutečné provedení zdanitelného plnění – Nařízení (ES) č. 1760/2000 – Systém identifikace a evidence skotu – Ušní značky.#Věc C‑78/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      18. července 2013 (
            *1
         )
      „Směrnice 2006/112/ES — Společný systém daně z přidané hodnoty — Dodání zboží — Pojem — Nárok na odpočet — Odepření — Skutečné provedení zdanitelného plnění — Nařízení (ES) č. 1760/2000 — Systém identifikace a evidence skotu — Ušní značky“
      Ve věci C-78/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Administrativen sad Sofia-grad (Bulharsko) ze dne 6. února 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 14. února 2012, v řízení

         „Evita-K“ EOOD

      proti

         Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), předseda senátu, G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadžev a J. L. da Cruz Vilaça, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za „Evita-K“ EOOD A. Kaškinou,

               —

               za Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite A. Georgievem, jako zmocněncem,

               —

               za bulharskou vládu Y. Atanasovem jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi L. Lozano Palacios a D. Roussanovem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 14 odst. 1, čl. 178 písm. a) čl. 185 odst. 1, čl. 226 bodu 6 a článku 242 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi „Evita-K“ EOOD (dále jen „Evita-K“) a Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite (ředitelem ředitelství „odvolací agendy a správy výkonu“ pro město Sofia při ústřední správě Národní agentury pro příjmy, dále jen „Direktor“) ve věci odepření nároku odpočíst formou daňového kreditu daň z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) vztahující se k fakturám za dodání telat určených na porážku.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 2006/112

               3

               Článek 2 odst. 1 písm. a) a c) směrnice 2006/112 stanoví, že předmětem DPH je dodání zboží a poskytnutí služby za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.

               4

               Podle čl. 14 odst. 1 této směrnice:
               „‚Dodáním zboží‘ se rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.“

               5

               Článek 168 uvedené směrnice stanoví:
               „Jsou-li zboží a služby použity pro účely zdaněných plnění osoby povinné dani, má tato osoba nárok ve členském státě, v němž tato plnění uskutečňuje, odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, tyto částky:

                        a)

                        DPH, která je splatná nebo byla odvedena v tomto členském státě za zboží, jež jí bylo nebo bude dodáno, nebo za službu, jež jí byla nebo bude poskytnuta jinou osobou povinnou k dani;

                  [...]“

               6

               Článek 178 téže směrnice stanoví:
               „Pro uplatnění nároku na odpočet daně musí osoba povinná k dani splňovat tyto podmínky:

                        a)

                        při odpočtu daně podle čl. 168 písm. a) při dodáních zboží a poskytnutích služeb musí mít fakturu vystavenou v souladu s články 220 až 236 a články 238, 239 a 240;

                  [...]“

               7

               Podle článku 184 směrnice 2006/112 se počáteční odpočet daně opraví, je-li vyšší nebo nižší, než na jaký měla osoba povinná k dani nárok.

               8

               Článek 185 této směrnice zní následovně:
               „1.   Oprava se provede, zejména pokud se po podání přiznání k dani změní okolnosti zohledněné při výpočtu výše odpočtu, například byly-li zrušeny určité koupě nebo byla-li získána určitá snížení ceny.
               2.   Odchylně od odstavce 1 se oprava neprovádí u plnění, která zůstala zcela nebo zčásti nezaplacena, ani při zničení, ztrátě či krádeži majetku, které byly řádně doloženy nebo potvrzeny, ani při použití prostředků na dárky malé hodnoty a poskytnutí vzorků uvedených v článku 16.
               Členské státy však mohou vyžadovat opravu u plnění, která zůstala zcela nebo zčásti nezaplacena, a u krádeží.“

               9

               Podle článku 186 uvedené směrnice členské státy stanoví prováděcí pravidla k článkům 184 a 185 této směrnice.

               10

               Článek 220 téže směrnice stanoví:
               „Každá osoba povinná k dani musí zajistit, že buď ona sama, nebo pořizovatel či příjemce, anebo třetí osoba jejím jménem a na její účet vystaví fakturu v těchto případech:

                        1)

                        za dodání zboží nebo poskytnutí služby jiné osobě povinné k dani nebo právnické osobě nepovinné k dani;

                  [...]“

               11

               Článek 226 směrnice 2006/112 stanoví:
               „Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení této směrnice, uvádějí se na fakturách vystavovaných podle článků 220 a 221 pro účely daně z přidané hodnoty povinně pouze tyto údaje:
               [...]

                        6)

                        množství a druh dodaného zboží nebo rozsah a druh poskytnuté služby;

                  [...]“

               12

               Článek 242 této směrnice stanoví:
               „Každá osoba povinná k dani vede účetnictví dostatečně podrobné k uplatnění daně a kontrole jejího uplatnění správcem daně.“

               13

               Článek 273 uvedené směrnice zní:
               „Členské státy mohou uložit další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému výběru daně a k předcházení daňovým únikům, dostojí-li požadavku rovného zacházení s domácími plněními i plněními mezi členskými státy uskutečňovanými osobami povinnými k dani, a za podmínky, že tyto povinnosti nevedou při obchodu mezi členskými státy k formalitám spojeným s překračováním hranic.
               Možnost stanovená v prvním pododstavci nemůže být využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad povinnosti stanovené v kapitole 3.“

         Nařízení (ES) č. 1760/2000

               14

               Dvanáctý bod odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1760/2000 ze dne 17. července 2000 o systému identifikace a evidence skotu, o označování hovězího masa a výrobků z hovězího masa a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 820/97 (Úř. věst. L 204, s. 1; Zvl. vyd. 03/30, s. 248) ve znění nařízení Rady (ES) č. 1791/2006 ze dne 20. listopadu 2006 (Úř. věst. L 363, s. 1, dále jen nařízení č. 1760/2000), uvádí:
               „Současná pravidla týkající se identifikace a evidence skotu byla stanovena směrnicí Rady 92/102/EHS ze dne 27. listopadu 1992 o identifikaci a evidenci zvířat [(Úř. věst. L 355, s. 32; Zvl. vyd. 03/13, s. 232)] a nařízením (ES) č. 820/97 [nařízení Rady ze dne 21. dubna 1997, o systému identifikace a evidence skotu a o označování hovězího masa a výrobků z hovězího masa (Úř. věst. L 117, s. 1)]. Zkušenosti ukázaly, že provádění směrnice 92/102/EHS pro skot nebylo zcela uspokojivé a vyžaduje další zlepšení. Je proto nutné přijmout zvláštní pravidla pro skot, aby se posílila ustanovení uvedené směrnice.“

               15

               Článek 1 odst. 1 nařízení č. 1760/2000 stanoví, že každý členský stát vytvoří v souladu s hlavou I tohoto nařízení systém identifikace a evidence skotu.

               16

               Podle čl. 3 prvního pododstavce uvedeného nařízení:
               „Systém identifikace a evidence skotu zahrnuje toto:

                        a)

                        ušní značky pro individuální identifikaci zvířat;

                        b)

                        počítačové databáze;

                        c)

                        zvířecí pasy;

                        d)

                        jednotlivé evidence vedené v každém zemědělském podniku.“

               17

               Článek 4 téhož nařízení stanoví:
               „1.   Všechna zvířata zemědělského podniku, která jsou narozena po 31. prosinci 1997 nebo jsou po tomto datu určena pro obchod uvnitř Společenství, by měla být identifikována ušní značkou schválenou příslušným orgánem a připevněnou na každé ucho. [...] Všechna zvířata v hospodářství v Bulharsku nebo v Rumunsku narozená ke dni přistoupení nebo určená pro obchod uvnitř Společenství po tomto dni musí být označena v každém uchu ušní značkou schválenou příslušným orgánem. Obě ušní značky mají stejný identifikační kód, který umožní identifikovat každé zvíře a zemědělský podnik, kde se zvíře narodilo. [...]
               [...]
               2.   Ušní značka [musí být] připevněn[a] ve lhůtě, kterou stanoví členský stát po narození zvířete a každopádně předtím, než zvíře opustí zemědělský podnik, ve kterém se […] narodilo. [...]
               [...]“

         Nařízení (ES) č. 1725/2003

               18

               Nařízením Komise (ES) č. 1725/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se přijímají některé mezinárodní účetní standardy v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1606/2002 (Úř. věst. L 261, s. 1; Zvl. vyd. 13/32, s. 4), byl přijat mezinárodní účetní standard IAS 41 „Zemědělství“ (dále jen „standard IAS 41“), který je obsahem přílohy tohoto nařízení.

               19

               Cílem této normy je upravit způsob účetního zobrazení, podobu finančních výkazů a informace v případě zemědělské činnosti.

               20

               Body 10 a 11 standardů IAS 41 znějí následovně:

                        „10.

                        Podnik vykazuje biologické aktivum nebo zemědělskou produkci tehdy a jen tehdy, pokud:

                                 a)

                                 je ovládání aktiva podnikem výsledkem minulých událostí;

                                 b)

                                 je pravděpodobné, že podniku v souvislosti s aktivem poplynou budoucí ekonomické užitky, a

                                 c)

                                 reálnou hodnotu nebo pořizovací náklady aktiva lze spolehlivě určit.

                        11.

                        V rámci zemědělské činnosti může být ovládání aktiva prokázáno například vlastnickým právem ke skotu a cejchováním nebo jiným způsobem označení skotu při jeho pořízení, narození nebo odstavení. Budoucí užitky se obvykle určují oceněním podstatných fyzických vlastností.“

         Bulharské právo

               21

               Článek 70 odst. 5 zákona o dani z přidané hodnoty (Zakon za danak varchu dobavenata stojnost), ve znění použitelném na spor v původním řízení (DV č. 63, ze dne 4. srpna 2006, dále jen „ZDDS“), stanoví, že neexistuje nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu, pokud byla vyúčtována neoprávněně.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               22

               Evita-K je společností založenou podle bulharského práva, jejíž hlavní hospodářská činnost spočívá v obchodování se zvířaty.

               23

               Tato společnost vykázala za dodání telat určených na porážku devět faktur, vystavených společností „Ekspertis-7“ EOOD (dále jen „Ekspertis-7“) v září a říjnu roku 2007 pro účely získání odpočtu DPH souvisejícího s těmito fakturami, a to v podobě daňového kreditu.

               24

               Kromě toho společnost Evita-K uvedla, že během těchto měsíců vyvezla živá telata do Albánie, prokázala jejich nákup uvedenými fakturami a předložila celní prohlášení, veterinární osvědčení uvádějící ušní značky zvířat, jakož i veterinární osvědčení pro přepravu zvířat na bulharském území.

               25

               K odůvodnění nabytí dotyčných zvířat předložila Evita-K kromě devíti faktur vystavených společností Ekspertis-7 osvědčení o hmotnosti, výpisy z bankovních účtů týkající se zaplacení těchto faktur a smlouvu o dodání telat uzavřenou se společností Ekspertis-7.

               26

               U společnosti Evita-K byla provedena daňová kontrola týkající se měsíců září a říjen 2007. V souvislosti s touto kontrolou požádaly bulharské daňové orgány společnost Ekspertis-7, aby poskytla informace týkající se dodání zboží, která vyfakturovala společnosti Evita-K.

               27

               Vzhledem k tomu, že odpovědi poskytnuté společností Ekspertis-7 odhalily podle těchto orgánů určité nedostatky v jejím účetnictví a plnění veterinárních formalit týkající se zejména nabývacích titulů ke zvířatům a ušních značek těchto zvířat, měly uvedené orgány za to, že nebylo prokázáno uskutečnění uvedených dodání, a že v důsledku toho společnost Evita-K není oprávněna uplatňovat ohledně těchto dodání nárok na odpočet DPH.

               28

               Bulharské daňové orgány proto rozhodnutím o dodatečném výměru daně ze dne 26. listopadu 2009 odepřely společnosti Evita-K nárok na odpočet DPH ve formě daňového kreditu, vztahující se k fakturám vystaveným společností Ekspertis-7.

               29

               Evita-K podala proti tomuto rozhodnutí o odmítnutí odpočtu správní odvolání k Direktor, který jej potvrdil rozhodnutím ze dne 29. dubna 2010.

               30

               Společnost Evita-K tedy podala žalobu proti tomuto rozhodnutí Direktor u předkládajícího soudu. Před tímto soudem zejména tvrdila, že skutečnosti, které uvedla, dostatečně prokazují uskutečnění dodání fakturovaných společností Ekspertis-7 a že bez ohledu na případné nesrovnalosti, kterých se dopustila uvedená společnost, musí být Evita-K podle bulharského práva považována za nabyvatele v dobré víře a že otázka nároku na odpočet DPH je nezávislá na otázce vlastnictví a původu nabytého zboží.

               31

               Za těchto podmínek se Administrativen sad Sofia-grad rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Má být pojem ‚dodání zboží‘ ve smyslu čl. 14 odst. 1 směrnice [2006/112] ve spojení s článkem 345 [SFEU], vykládán v tom smyslu, že za okolností původního řízení připouští, aby příjemce dodání nabyl právo nakládat se zbožím (jímž jsou genericky určené movité věci) tak, že vlastnictví k tomuto zboží získá úplatně od nevlastníka držbou v dobré víře, což je podle vnitrostátního práva členského státu přípustné, přičemž je třeba zohlednit, že podle tohoto práva se vlastnické právo k těmto věcem převádí jejich předáním?

                        2)

                        Vyžaduje prokázání uskutečnění ‚dodání zboží‘ ve smyslu čl. 14 odst. 1 směrnice 2006/112 konkrétní fakturou v souvislosti s uplatněním nároku na odpočet ve faktuře uvedené a skutečně zaplacené daně podle čl. 178 písm. a) [této] směrnice, aby příjemce dodání doložil vlastnická práva dodavatele, jestliže předmětem dodání jsou genericky určené movité věci a vlastnické právo k těmto věcem se podle vnitrostátního práva členského státu převádí jejich předáním, přičemž podle tohoto práva je přípustné i nabytí vlastnického práva k těmto věcem od nevlastníka držbou v dobré víře, získanou úplatně?
                        Je třeba ‚dodání zboží‘ pro účely odpočtu daně odvedené na vstupu ve smyslu směrnice [2006/112] považovat za prokázané, jestliže příjemce za okolností původního řízení uskutečnil následné dodání téhož zboží (zvířata, jejichž identifikace je povinná) prostřednictvím vývozu s podáním celního prohlášení a neexistuje důkaz o tom, že k tomuto zboží mají práva třetí osoby?

                        3)

                        Je pro účely prokázání uskutečnění ‚dodání zboží‘ ve smyslu čl. 14 odst. 1 směrnice 2006/112 u konkrétní faktury v souvislosti s uplatněním nároku na odpočet na faktuře uvedené a skutečně zaplacené daně podle čl. 178 písm. a) [této] směrnice třeba vycházet z toho, že dodavatel a příjemce, kteří nejsou zemědělskými výrobci, nejsou v dobré víře, jestliže při obdržení zboží nebyl předložen od předchozího vlastníka žádný doklad, v němž by byly uvedeny ušní značky zvířat podle požadavků ustanovení unijního práva [v oblasti veterinárních předpisů], a ušní značky zvířat nejsou uvedeny ve veterinárním osvědčení, které vydal správní orgán a které je doprovodným dokumentem u zvířat při jejich přepravě k uskutečnění konkrétního dodání?
                        Jestliže dodavatel a příjemce vypracovali nezávisle na sobě seznam ušních značek zvířat, která jim byla dodána, je pak třeba vycházet z toho, že splnili požadavky uvedených ustanovení unijního práva [v oblasti veterinárních předpisů] v případě, že správní orgán ve veterinárním osvědčení, které je doprovodným dokumentem ke zvířatům při jejich dodání, neuvedl ušní značky těchto zvířat?

                        4)

                        Má dodavatel a příjemce ve sporu v původním řízení, kteří nejsou zemědělskými výrobci, podle článku 242 směrnice 2006/112 povinnost vykázat ve svém účetnictví předmět dodání (zvířata, která musí být identifikována, příp. ‚biologická aktiva‘) za použití mezinárodního účetního standardu [IAS 41], a prokázat ovládání aktiv podle tohoto standardu?

                        5)

                        Je podle čl. 226 bodu 6 směrnice 2006/112 nezbytné, aby v takových fakturách pro účely daně z přidané hodnoty, jako jsou faktury, které jsou předmětem původního řízení, byly uvedeny také ušní značky zvířat, která musí být podle unijních veterinárních předpisů identifikována a která jsou předmětem dodání, jestliže vnitrostátní právo členského státu takový požadavek pro převod vlastnického práva k těmto zvířatům výslovně nestanoví a osoby zúčastněné na dodání nejsou zemědělskými výrobci?

                        6)

                        Připouští čl. 185 odst. 1 směrnice 2006/112, aby byl na základě takového vnitrostátního ustanovení, jako je ustanovení, které je předmětem původního řízení, opraven odpočet daně zaplacené na vstupu z důvodu, že bylo zjištěno, že vlastnické právo dodavatele zboží, které je předmětem dodání, nebylo prokázáno, jestliže dodání nebylo žádnou ze smluvních stran zrušeno, příjemce uskutečnil následné dodání téhož zboží, neexistují žádné důkazy pro uplatněná práva třetích osob k tomuto zboží (zvířata, jejichž identifikace je povinná), není tvrzena absence dobré víry příjemce dodání a vlastnické právo se ke zboží určenému jen podle druhu převádí podle vnitrostátního práva jeho předáním?“

         K předběžným otázkám

         K první až třetí otázce

               32

               Podstatou první až třetí otázky předkládajícího soudu je, zda mohou být ustanovení směrnice 2006/112 vykládána v tom smyslu, že v souvislosti s uplatňováním nároku na odpočet DPH vyžadují pojem „dodání zboží“ a prokázání uskutečnění takového dodání, aby bylo formálně prokázáno vlastnické právo dodavatele k dotyčnému zboží, či zda v tomto ohledu postačí nabytí vlastnického práva k tomuto zboží držbou v dobré víře.

               33

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora pojem „dodání zboží“ stanovený v čl. 14 odst. 1 směrnice 2006/112 neodkazuje na převod vlastnictví způsoby, jež upravuje použitelné vnitrostátní právo, ale zahrnuje veškeré převody hmotného majetku opravňující druhou stranu k faktickému nakládání s uvedeným majetkem, jako by byla vlastníkem tohoto majetku (viz rozsudky ze dne 8. února 1990, Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C-320/88, Recueil, s. I-285, bod 7; ze dne 14. července 2005, British American Tobacco a Newman Shipping, C-435/03, Sb. rozh. s. I-7077, bod 35, jakož i ze dne 3. června 2010, De Fruytier, C-237/09, Sb. rozh. s. I-4985, bod 24).

               34

               V této souvislosti přísluší vnitrostátnímu soudu, aby určil případ od případu v závislosti na skutečnostech projednávaného případu, zda se jedná o převod práva nakládat s dotčeným majetkem jako vlastník (viz výše uvedený rozsudek Shipping and Forwarding Enterprise Safe, bod 13).

               35

               Z výše uvedeného vyplývá, že plnění lze kvalifikovat jako „dodání zboží“ ve smyslu čl. 14 odst. 1 směrnice 2006/112, pokud tímto plněním osoba povinná k dani převede hmotný majetek opravňující druhou stranu k faktickému nakládání s uvedeným majetkem, jako by byla jeho vlastníkem, přičemž v tomto ohledu nehraje žádnou roli způsob nabytí vlastnického práva k tomuto zboží.

               36

               Stejně tak prokázání uskutečnění takového dodání zboží, od něhož se odvíjí existence nároku na odpočet, nemůže záviset na způsobu nabytí vlastnického práva k dotčenému zboží.

               37

               Pokud dále z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že bulharské daňové orgány odepřely společnosti Evita-K nárok na odpočet DPH týkající se dodání zboží dotčeného v původním řízení z důvodu, že uskutečnění tohoto dodání nebylo prokázáno a že je toto neuskutečnění společností Evita-K popíráno, je nutné připomenout, že osoba, která žádá o odpočet DPH, musí prokázat, že splňuje podmínky stanovené pro jeho uplatnění (viz rozsudek ze dne 26. září 1996, Enkler, C-230/94, Recueil, s. I-4517, bod 24) a že je na vnitrostátním soudu, aby v souladu s pravidly dokazování vnitrostátního práva provedl celkové hodnocení všech důkazů a skutkových okolností sporu v původním řízení a určil, zda může společnost Evita-K uplatňovat nárok na odpočet na základě uvedeného dodání zboží (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. září 2012, Mecsek-Gabona, C-273/11, bod 53; ze dne 6. prosince 2012, Bonik, C-285/11, bod 32, a ze dne 31. ledna 2013, LVK – 56, C-643/11, bod 57).

               38

               V rámci tohoto celkového hodnocení může uvedený soud zohlednit důkazy týkající se plnění, která předcházela plněním dotčeným v původním řízení či po nich následovala, jakož i dokumenty vážící se k těmto plněním, jako jsou certifikáty a osvědčení vydaná pro účely přepravy nebo vývozu dotčených zvířat.

               39

               V této souvislost mohou vnitrostátní orgány a soudy odmítnout přiznat nárok na odpočet, je-li na základě objektivních okolností prokázáno, že k uplatnění tohoto nároku došlo podvodně nebo zneužívajícím způsobem (viz rozsudky ze dne 6. července 2006, Kittel a Recolta Recycling, C-439/04 a C-440/04, Sb. rozh. s. I-6161, bod 55; ze dne 21. června 2012, Mahagében a Dávid, C-80/11 a C-142/11, bod 42; jakož i výše uvedené rozsudky Bonik, bod 37, a LVK – 56, bod 59).

               40

               Tak je tomu v případě, kdy se daňového úniku dopustí sama osoba povinná k dani či pokud tato osoba věděla nebo musela vědět, že se svou koupí účastní plnění, které je součástí úniku na DPH (viz výše uvedený rozsudek Bonik, body 38 a 39, jakož i citovaná judikaturu).

               41

               S režimem nároku na odpočet upraveným ve směrnici 2006/112 není naopak slučitelné sankcionovat nepřiznáním tohoto nároku osobu povinnou k dani, která nevěděla nebo nemohla vědět, že dotyčné plnění bylo součástí daňového úniku, kterého se dopustil dodavatel, nebo že jiné plnění, které je součástí dodavatelského řetězce a předchází dodání uskutečněnému uvedenou osobou povinnou k dani nebo po něm následuje, bylo provázeno únikem ve vztahu k DPH (viz rozsudky ze dne 12. ledna 2006, Optigen a další, C-354/03, C-355/03 a C-484/03, Sb. rozh. s. I-483, body 52 a 55, a výše uvedené rozsudky Kittel a Recolta Recycling, body 45, 46 a 60; Mahagében a Dávid, bod 47; Bonik, bod 41, jakož i LVK – 56, bod 60).

               42

               Soudní dvůr již rozhodl, že daňová správa nemůže obecně vyžadovat, aby osoba povinná k dani, která chce uplatnit nárok na odpočet DPH, ověřovala, zda vystavitel faktury týkající se zboží a služeb, na které je uplatňován tento nárok, je v postavení osoby povinné k dani, zda má k dispozici dotčené zboží a je s to uvedené zboží dodat a zda splnil povinnost podat daňové přiznání a uhradit DPH, a tím se ujistila, že nedošlo u subjektů na vstupu k nesrovnalostem či úniku, a dále aby v tomto ohledu měla k dispozici potřebné doklady (viz výše uvedené rozsudky Mahagében a Dávid, bod 61, jakož i LVK – 56, bod 61). Stejně tak nemůže správce daně vyžadovat od uvedené osoby povinné k dani předložení dokladů pocházejících od tohoto vystavitele uvádějících ušní značky zvířat spadajících do systému identifikace a evidence zavedeného nařízením č. 1760/2000.

               43

               Za těchto podmínek je nutno odpovědět na první až třetí otázku tak, že směrnice 2006/112 musí být vykládána v tom smyslu, že v souvislosti s uplatňováním nároku na odpočet DPH nezávisí pojem „dodání zboží“ ve smyslu této směrnice ani důkaz o uskutečnění takového dodání na způsobu nabytí vlastnického práva k dotyčnému zboží. Je na předkládajícím soudu, aby v souladu s pravidly vnitrostátního práva v oblasti dokazování provedl celkové hodnocení všech důkazů a skutkových okolností sporu, který mu byl předložen, a určil, zda k dodání zboží dotčenému v původním řízení skutečně došlo, a případně zda může být na základě uvedeného dodání zboží uplatňován nárok na odpočet.

         Ke čtvrté otázce

               44

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda má být článek 242 směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu, že ukládá osobám povinným k dani, které nejsou zemědělskými výrobci, aby ve svém účetnictví vykazovaly předmět dodání zboží, jedná-li se o zvířata, a prokazovaly, že tato zvířata byla předmětem ovládání v souladu se standardem IAS 41.

               45

               V tomto ohledu postačí konstatovat, že tento článek 242 nestanoví, že osoby povinné k dani jsou povinny splňovat požadavky standardu IAS 41, ale omezuje se na požadavek, aby tyto osoby vedly účetnictví dostatečně podrobné k uplatnění DPH a kontrole jejího uplatnění správcem daně.

               46

               V důsledku toho je okolnost, že účetnictví společností Ekspertis-7 a Evita-K obsahuje údaje, které nesplňují požadavky uvedené normy pro účely DPH irelevantní, pokud jsou tyto údaje ve smyslu uvedeného článku 242 dostatečně podrobné.

               47

               Za těchto podmínek je nutno odpovědět na čtvrtou otázku tak, že článek 242 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že neukládá osobám povinným k dani, které nejsou zemědělskými výrobci, aby ve svém účetnictví vykazovaly předmět dodání zboží, jedná-li se o zvířata, a prokazovaly, že tato zvířata byla předmětem ovládání v souladu se standardem IAS 41.

         K páté otázce

               48

               Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je to, zda musí být čl. 226 bod 6 směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu, že ukládá osobě povinné k dani, která provádí dodání zvířat spadajících do systému identifikace a evidence zavedeného nařízením č. 1760/2000, aby uváděla ušní značky těchto zvířat na fakturách týkajících se těchto dodání.

               49

               V tomto ohledu je nutno připomenout, že podle čl. 178 písm. a) směrnice 2006/112 je uplatnění nároku na odpočet ve smyslu čl. 168 písm. a) této směrnice podmíněno držením faktury. Podle čl. 220 bodu 1 uvedené směrnice musí být faktura vystavena za každé dodání zboží nebo poskytnutí služby osobou povinnou k dani jiné osobě povinné k dani (viz rozsudky ze dne 15. července 2010, Pannon Gép Centrum, C-368/09, Sb. rozh. s. I-7467, bod 39, a ze dne 1. března 2012, Polski Trawertyn, C-280/10, bod 41).

               50

               Článek 226 směrnice 2006/112 upřesňuje, že se na fakturách vystavovaných podle článku 220 této směrnice pro účely DPH uvádějí povinně pouze údaje uvedené v tomto článku, aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení této směrnice (viz výše uvedené rozsudky Pannon Gép Centrum, bod 40, a Polski Trawertyn, bod 41).

               51

               Z toho vyplývá, že členské státy nemohou vázat využití práva na odpočet DPH na splnění podmínek týkajících se obsahu faktur, které nejsou výslovně stanoveny v ustanoveních směrnice 2006/112. Tento výklad je potvrzen článkem 273 této směrnice, který stanoví, že členské státy mohou uložit další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému výběru DPH a k předcházení daňovým únikům, avšak že tato možnost nemůže být využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad povinnosti stanovené zejména v článku 226 uvedené směrnice (viz výše uvedené rozsudky Pannon Gép Centrum, bod 41, a Polski Trawertyn, bod 42).

               52

               V souladu s čl. 226 bodem 6 směrnice 2006/112 musejí být pro účely DPH na faktuře povinně uvedeny množství a druh dodaného zboží nebo rozsah a druh poskytnuté služby.

               53

               Je tedy nutno konstatovat, že uvedené ustanovení neukládá osobě povinné k dani, která provádí dodání zvířat spadajících do systému identifikace a evidence zavedeného nařízením č. 1760/2000, aby uváděla ušní značky těchto zvířat na fakturách týkajících se tohoto dodání.

               54

               Za těchto podmínek je nutno odpovědět na pátou otázku, že čl. 226 bod 6 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že neukládá osobě povinné k dani, která provádí dodání zboží zvířat spadajících do systému identifikace a evidence zavedeného nařízením č. 1760/2000, aby uváděla ušní značky těchto zvířat na fakturách týkajících se tohoto dodání.

         K šesté otázce

               55

               Podstatou šesté otázky předkládajícího soudu je to, zda musí být čl. 185 odst. 1 směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu, že na základě takového ustanovení vnitrostátního práva, jako je čl. 70 odst. 5 ZDDS, umožňuje opravit odpočet DPH z důvodu, že nebylo prokázáno vlastnické právo dodavatele ke zboží, které dodal.

               56

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že uvedený soud pokládá tuto otázku, neboť má za to, že čl. 70 odst. 5 ZDDS představuje prováděcí pravidlo k článkům 184 a 185 směrnice 2006/112 ve smyslu článku 186 uvedené směrnice.

               57

               V tomto ohledu je nutno připomenout, že v souladu s uvedeným článkem 184 se opraví počáteční odpočet daně, je-li vyšší nebo nižší, než na jaký měla osoba povinná k dani nárok.

               58

               Pokud jde o vznik případné povinnosti provést opravu odpočtu DPH odvedené na vstupu, stanoví uvedený čl. 185 odst. 1 zásadu, že se taková oprava provádí, zejména pokud se po podání přiznání k DPH změní okolnosti zohledněné při výpočtu výše předmětného odpočtu (rozsudek ze dne 29. listopadu 2012, Gran Via Moineşti, C-257/11, bod 40).

               59

               Článek 184 a čl. 185 odst. 1 směrnice 2006/112 lze tudíž použít pouze v případě, že byl proveden počáteční odpočet DPH vztahující se ke zdanitelnému plnění, tedy pouze za předpokladu, že dotyčná osoba povinná k dani měla předem nárok na odpočet DPH za podmínek stanovených v čl. 168 písm. a) této směrnice.

               60

               Z toho vyplývá, že vzhledem k tomu, že čl. 70 odst. 5 ZDDS stanoví předpoklad neexistence nároku na odpočet DPH, pokud byla DPH fakturována neoprávněně, nemůže toto ustanovení představovat základ pro opravu ve smyslu uvedeného článku 185, neboť se již ze své podstaty týká situace, kdy osoba povinná k dani nemá tento nárok.

               61

               Za těchto podmínek je nutno odpovědět na šestou otázku tak, že čl. 185 odst. 1 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje opravit odpočet DPH pouze v případě, že dotčená osoba povinná k dani měla předem nárok na odpočet této daně za podmínek stanovených v čl. 168 písm. a) této směrnice.

         K nákladům řízení

               62

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládána v tom smyslu, že v souvislosti s uplatňováním nároku na odpočet daně z přidané hodnoty nezávisí pojem „dodání zboží“ ve smyslu této směrnice ani důkaz o uskutečnění takového dodání na způsobu nabytí vlastnického práva k dotyčnému zboží. Je na předkládajícím soudu, aby v souladu s pravidly dokazování vnitrostátního práva provedl celkové hodnocení všech důkazů a skutkových okolností sporu, který mu byl předložen, a určil, zda k dodání zboží dotčenému v původním řízení skutečně došlo, a případně zda může být na základě uvedeného dodání zboží uplatňován nárok na odpočet.

                           2)

                           Článek 242 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že neukládá osobám povinným k dani, které nejsou zemědělskými výrobci, aby ve svém účetnictví vykazovaly předmět dodání zboží, jedná-li se o zvířata, a prokazovaly, že tato zvířata byla předmětem ovládání v souladu s mezinárodním účetním standardem IAS 41 „Zemědělství“.

                           3)

                           Článek 226 bod 6 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že neukládá osobě povinné k dani, která provádí dodání zboží zvířat spadajících do systému identifikace a evidence zavedeného nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1760/2000 ze dne 17. července 2000 o systému identifikace a evidence skotu, o označování hovězího masa a výrobků z hovězího masa a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 820/97 ve znění nařízení Rady (ES) č. 1791/2006 ze dne 20. listopadu 2006, aby uváděla ušní značky těchto zvířat na fakturách týkajících se tohoto dodání.

                           4)

                           Článek 185 odst. 1 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje opravit odpočet daně z přidané hodnoty pouze v případě, že dotčená osoba povinná k dani měla předem nárok na odpočet této daně za podmínek stanovených v čl. 168 písm. a) této směrnice.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: bulharština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. srpna 1995. # Evropský parlament proti Philippu Viennemu. # Úředník. # Věc C-43/94 P.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 22. května 2007. # Mebrom NV proti Komisi Evropských společenství. # Mimosmluvní odpovědnost - Dovoz methylbromidu do Evropské unie - Pozdní zavedení internetové stránky umožňující žádat a udělovat licence a dovozní kvóty -Články 6 a 7 nařízení (ES) č. 2037/2000 - Škoda vyplývající z ušlého zisku - Skutečná existence škody. # Věc T-198/05.

text:
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 22. května 2007 – Mebrom v. Komise
      (Věc T-198/05)
      „Mimosmluvní odpovědnost – Dovoz methylbromidu do Evropské unie – Pozdní zavedení internetové stránky umožňující žádat a udělovat licence a dovozní kvóty – Články 6 a 7 nařízení (ES) č. 2037/2000 – Škoda vyplývající z ušlého zisku – Skutečná existence škody“
      Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky (Článek 288 druhý pododstavec ES) (viz body 50–52, 59, 68, 70, 72)
      Předmět

         Návrh na náhradu škody, kterou údajně utrpěla žalobkyně v důsledku toho, že Komise nezavedla systém, který by jí povolil dovážet
                  do Evropské unie v lednu a únoru 2005 methylbromid pro kritická použití

            Výrok

                  Žaloba se zamítá.

                  Žalobkyně ponese vlastní náklady řízení a ukládá se jí náhrada nákladů řízení vynaložených Komisí.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. července 1976. # Jacques Henri Sergy proti Komisi Evropských společenství. # Věc 58-75.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 11. června 1998. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-206/96.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 5. března 2003. # Claire Staelen proti Evropskému parlamentu. # Úředníci - Všeobecné výběrové řízení - Přípustnost. # Věc T-24/01.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. dubna 2004. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Věc C-91/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 28. června 2007. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2002/15/ES - Úprava pracovní doby osob vykonávajících mobilní činnosti v silniční dopravě - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-410/06.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 28. června 2007 – Komise v. Portugalsko
      (Věc C‑410/06)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2002/15/ES – Úprava pracovní doby osob vykonávajících mobilní činnosti v silniční dopravě – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      1.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 10)
      2.                     Členské státy – Povinnosti – Provedení směrnic – Nesplnění povinnosti – Odůvodnění vycházející z vnitrostátního právního řádu
            – Nepřípustnost (Článek 226 ES) (viz bod 11)
      Předmět

         Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí předpisů nezbytných pro dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady
                  2002/15/ES ze dne 11. března 2002 o úpravě pracovní doby osob vykonávajících mobilní činnosti v silniční dopravě (Úř. věst.
                  L 80, s. 35; Zvl. vyd. 05/04, s. 224) ve stanovené lhůtě.

            Výrok

                  Portugalská republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala veškeré právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu se
                     směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2002/15/ES ze dne 11. března 2002 o úpravě pracovní doby osob vykonávajících mobilní
                     činnosti v silniční dopravě, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

                  Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 26. listopadu 2015.#Établissement Amra v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška ochranné známky Společenství KJ Kangoo Jumps XR – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-390/14.