title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 27. února 2014.#OSA – Ochranný svaz autorský pro práva k dílům hudebním, o.s. v. Léčebné lázně Mariánské Lázně a.s.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Krajským soudem v Plzni.#Směrnice 2001/29/ES – Autorské právo a práva s ním související v informační společnosti – Pojem ‚sdělování veřejnosti‘ – Šíření děl na pokojích lázeňského zařízení – Přímý účinek ustanovení směrnice – Články 56 SFEU a 102 SFEU – Směrnice 2006/123/ES – Volný pohyb služeb – Hospodářská soutěž – Výlučné právo na kolektivní správu autorských práv.#Věc C‑351/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑351/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Krajského soudu v Plzni (Česká republika) ze dne 10. dubna 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 24. července 2012, v řízení
            OSA – Ochranný svaz autorský pro práva k dílům hudebním, o.s.
            proti
            Léčebným lázním Mariánské Lázně a.s.,
            SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
            ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Lenaerts, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce čtvrtého senátu, M. Safjan, J. Malenovský a A. Prechal (zpravodajka), soudci,
            generální advokátka: E. Sharpston,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. června 2013,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za OSA – Ochranný svaz autorský pro práva k dílům hudebním, o.s. A. Klechem a P. Vojířem, advokáty, jakož i T. Matějičným, jako zmocněncem,
            – za Léčebné lázně Mariánské Lázně a.s. R. Šupem, advokátem,
            – za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,
            – za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,
            – za maďarskou vládu M. Z. Fehérem a K. Szíjjártó, jako zmocněnci,
            – za rakouskou vládu A. Poschem, jako zmocněncem,
            – za polskou vládu B. Majczynou, M. Drwięckim, D. Lutostańskou a M. Szpunarem, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi P. Ondrůškem, I. V. Rogalskim a J. Samnadda, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 14. listopadu 2013,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 3 a 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230), článku 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. L 376, s. 36), jakož i článků 56 SFEU a 102 SFEU.
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi OSA – Ochranným svazem autorským pro práva k dílům hudebním, o.s. (dále jen „OSA“), kolektivním správcem autorských práv k hudebním dílům, a společností Léčebné lázně Mariánské Lázně a.s. (dále jen „Léčebné lázně“), provozující nestátní zdravotnické zařízení poskytující lázeňskou péči, ve věci platby autorské odměny za zpřístupnění televizního či rozhlasového vysílání na pokojích posledně zmíněného zařízení.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Bod 23 odůvodnění směrnice 2001/29 uvádí:
            „Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos [jakýkoli přenos nebo další přenos] díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.“
            4. Článek 3 směrnice 2001/29, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, v odstavci 1 stanoví:
            „Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.“
            5. Článek 5 směrnice 2001/29, nadepsaný „Výjimky a omezení“, stanoví:
            „[...]
            2. Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 [nadepsaného ‚Právo na rozmnožování‘] v těchto případech:
            [...]
            e) u vysílání uskutečněného sociálními institucemi sledujícími nekomerční cíle, jakými jsou nemocnice nebo věznice, a to za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu.
            3. Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práv podle článků 2 a 3 v těchto případech:
            [...]
            b) užití ve prospěch osob zdravotně postižených, přičemž toto využití se přímo týká uvedeného postižení a je nekomerční povahy, a to v rozsahu vyžadovaném dotyčným postižením;
            [...]
            5. Výjimky a omezení stanovené v odstavcích [2 a 3] mohou být použity pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práv.“
            6. Článek 4 směrnice 2006/123, nadepsaný „Definice“, stanoví:
            „Pro účely této směrnice se rozumí:
            1) ‚službou‘ jakákoli samostatná výdělečná činnost poskytovaná zpravidla za úplatu ve smyslu článku [57 SFEU];
            [...]“
            7. Článek 16 směrnice 2006/123, nadepsaný „Volný pohyb služeb“, v odstavci 1 stanoví:
            „Členské státy respektují právo poskytovatelů poskytovat služby v jiném členském státě, než je stát, v němž jsou usazeni.
            [...]“
            8. Článek 17 směrnice 2006/123, nadepsaný „Další výjimky z volného pohybu služeb“, zní:
            „Článek 16 se nepoužije:
            [...]
            11) na autorská práva, příbuzná ochranná práva [...]“
            České právo
            9. Podle § 23 zákona č. 121/2000 Sb., o právu autorském (dále jen „autorský zákon“), ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutečností sporu v původním řízení, se provozováním rozhlasového či televizního vysílání díla rozumí zpřístupňování díla vysílaného rozhlasem či televizí pomocí přístroje technicky způsobilého k příjmu rozhlasového či televizního vysílání. Za provozování rozhlasového a televizního vysílání se však nepovažuje zpřístupňování díla pacientům při poskytování zdravotní péče ve zdravotnických zařízeních.
            10. Ustanovení § 98 autorského zákona podmiňuje výkon kolektivní správy autorských práv udělením oprávnění. Podle odst. 6 písm. c) tohoto ustanovení udělí příslušné ministerstvo oprávnění jedině tehdy, jestliže pro výkon téhož práva ve vztahu k témuž předmětu ochrany, a pokud jde o díla, pro výkon téhož práva k témuž druhu díla, nemá oprávnění již jiná osoba.
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            11. OSA se po Léčebných lázních domáhá zaplacení částky 546 995 Kč s úrokem z prodlení z důvodu, že dotyčná společnost měla v žalovaném období od 1. května 2008 do 31. prosince 2009 umístěny na pokojích svých lázeňských zařízení televizní a rozhlasové přístroje, kterými svým pacientům zpřístupňovala díla spravovaná OSA, ačkoli s OSA neuzavřela licenční smlouvu. OSA tvrdí, že § 23 autorského zákona v části, která stanoví výluku z placení autorských odměn pro zdravotnická zařízení při výkonu zdravotní péče, odporuje směrnici 2001/29.
            12. Léčebné lázně tvrdí, že se na ně vztahuje výluka stanovená ve shora uvedeném § 23, a zpochybňují tvrzení, že toto ustanovení není v souladu se směrnicí 2001/29. Dodávají, že i v případě, že by byl shledán nesoulad, nelze se této směrnice dovolávat ve sporu mezi jednotlivci.
            13. Léčebné lázně dále poukazují na to, že OSA zneužívá svého monopolního postavení na trhu, neboť výše odměn podle jeho sazebníků je nepřiměřeně vysoká v porovnání s tím, jaké odměny za stejný způsob užití autorských děl požadují kolektivní správci autorských práv (dále jen „správci“) v sousedních zemích, a tím zhoršuje jejich postavení na trhu a konkurenceschopnost s lázeňskými zařízeními v sousedních zemích. Jejich zařízení navštěvuje i zahraniční klientela a je v něm přijímán i signál zahraničních rozhlasových a televizních stanic. Namítají, že je omezena svoboda volného pohybu služeb a že by měly zájem uzavřít licenční smlouvu se správcem z jiného členského státu, který požaduje nižší autorské odměny.
            14. Za těchto podmínek se Krajský soud v Plzni rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Je třeba vykládat směrnici [2001/29] tak, že je v rozporu s článkem 3 a článkem 5 [, a konkrétně s jejím] čl. 5 odst. 2 písm. e), odst. 3 písm. b) a odst. 5[,] výjimka nepřipouštějící odměnu autorům za sdělování jejich díla televizním či rozhlasovým vysíláním prostřednictvím televizního či rozhlasového přijímače pacientům na pokojích lázeňského zařízení, které je podnikatelským subjektem?
            2) Je obsah těchto ustanovení týkajících se uvedeného užití díla ve směrnici natolik bezpodmínečný a dostatečně přesný, aby se jich mohli před vnitrostátními soudy dovolávat ve sporu mezi jednotlivci kolektivní správci […], pokud [členský] stát směrnici [2001/29] neprovedl správně ve vnitrostátním právu?
            3) Je třeba článek 56 [SFEU] a násl. a článek 102 [SFEU] (potažmo článek 16 směrnice [2006/123]) vykládat tak, že brání v aplikaci vnitrostátní právní úpravy, která vyhrazuje výkon kolektivní správy autorských práv na území [členského] státu pouze jednomu (monopolnímu) […] správci […], a tím neumožňuje příjemci služby volný výběr […] správce z jiného [členského] státu […]?“
            Ke znovuotevření ústní části řízení
            15. Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 16. prosince 2013 požádaly Léčebné lázně Soudní dvůr, aby nařídil „organizační procesní opatření a důkazní opatření“, které mělo spočívat v předložení rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 14. května 2013, a tento rozsudek k uvedenému podání přiložily. Uvedeným podáním Léčebné lázně též navrhly znovuotevření ústní části řízení. Tento návrh byl odůvodněn skutečností, že shora uvedený rozsudek souvisí se třetí otázkou položenou předkládajícím soudem, jakož i skutečností, že body 28 a 29 stanoviska generální advokátky obsahují podle názoru Léčebných lázní nesprávný závěr.
            16. Za současného stavu řízení je uvedený návrh vzhledem k jeho obsahu třeba pokládat za návrh na znovuotevření ústní části řízení ve smyslu článku 83 jednacího řádu Soudního dvora.
            17. Podle tohoto ustanovení může Soudní dvůr kdykoli po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení, zejména má-li za to, že věc není dostatečně objasněna, nebo předložil-li některý z účastníků řízení po ukončení této části řízení novou skutečnost, která může mít rozhodující vliv na rozhodnutí Soudního dvora, anebo má-li být věc rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení nebo zúčastněnými uvedenými v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie projednán.
            18. V tomto ohledu je nejprve třeba podotknout, že první otázka položená předkládajícím soudem, k níž se vztahují body 28 a 29 stanoviska generální advokátky, byla před Soudním dvorem zúčastněnými zevrubně projednána. Soudní dvůr má za těchto okolností za to, že má k dispozici veškeré údaje nezbytné k podání odpovědi na tuto otázku.
            19. Pokud jde dále o rozhodnutí vydané Městským soudem v Praze, to nelze považovat za novou skutečnost, která může mít rozhodující vliv na odpověď Soudního dvora na třetí otázku položenou předkládajícím soudem.
            20. Konečně není tvrzeno, že projednávaná věc má být rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl před Soudním dvorem projednán.
            21. Po vyslechnutí generální advokátky je tudíž třeba návrh na znovuotevření ústní části řízení zamítnout.
            K předběžným otázkám
            K první otázce
            22. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která vylučuje právo autorů udělit svolení k tomu, aby lázeňské zařízení, které je podnikatelským subjektem, sdělovalo jejich díla prostřednictvím vědomého zpřístupnění signálu pomocí televizních nebo rozhlasových přijímačů na pokojích pacientů tohoto zařízení, nebo takovéto sdělování zakázat. Kromě toho se předkládající soud zamýšlí nad otázkou, zda může mít čl. 5 odst. 2 písm. e), odst. 3 písm. b) a odst. 5 této směrnice vliv na výklad prvně zmíněného ustanovení v takovémto kontextu.
            23. V tomto ohledu je třeba podotknout, že hlavním cílem směrnice 2001/29 je zavedení vysoké úrovně ochrany autorů, která jim umožní obdržet odpovídající odměnu za užívání jejich děl, zejména při jejich sdělování veřejnosti. Z toho plyne, že pojem „sdělování veřejnosti“ uvedený v čl. 3 odst. 1 této směrnice je třeba chápat v jeho širokém smyslu, jak ostatně výslovně stanoví bod 23 odůvodnění této směrnice (rozsudek ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‑607/11, bod 20 a citovaná judikatura).
            24. Jak právem uvádějí OSA, česká vláda a Evropská komise, je třeba mít za to, že ke „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 dochází tehdy, umožní-li provozovatel lázeňského zařízení, jako je provozovatel dotčený v původním řízení, svým pacientům přístup k vysílaným dílům prostřednictvím televizních či rozhlasových přijímačů tím, že šíří do pokojů tohoto zařízení přijímaný signál přenášející chráněná díla.
            25. Předně je totiž třeba pojem „sdělování“ chápat tak, že zahrnuje jakékoli zprostředkování chráněných děl bez ohledu na použitý technický prostředek nebo technologický proces (rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, Sb. rozh. s. I‑9083, bod 193).
            26. Provozovatel lázeňského zařízení, který vědomě zprostředkovává chráněná díla prostřednictvím záměrného zpřístupnění signálu pomocí televizních nebo rozhlasových přijímačů v pokojích pacientů tohoto zařízení, proto provádí sdělování [v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Football Association Premier League a další, bod 196, jakož i rozsudek ze dne 15. března 2012, Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, bod 40].
            27. Dále je třeba připomenout, že se pojem „veřejnost“, na který odkazuje čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, týká blíže neurčeného počtu potenciálních diváků či posluchačů a kromě toho vyžaduje dosti vysoký počet osob (výše uvedený rozsudek ITV Broadcasting a další, bod 32).
            28. Konkrétně u posledně uvedeného kritéria je třeba zohlednit kumulativní účinky vyplývající ze zpřístupňování děl potenciálním divákům či posluchačům. V této souvislosti je zvlášť relevantní otázka, kolik osob má souběžně či postupně přístup k témuž dílu (rozsudek ze dne 7. prosince 2006, SGAE, C‑306/05, Sb. rozh. s. I‑11519, bod 39, jakož i výše uvedený rozsudek ITV Broadcasting a další, bod 33).
            29. Jak přitom uvedla generální advokátka v bodě 28 stanoviska, lázeňské zařízení může ubytovávat, ať již současně nebo postupně, neurčitý, leč dosti vysoký počet osob, které mohou ve svých pokojích přijímat vysílání.
            30. Na rozdíl od toho, co tvrdí Léčebné lázně, pouhá skutečnost, že pacienti lázeňského zařízení jsou v tomto zařízení zpravidla ubytováni po delší dobu než zákazníci v hotelích, není s to vyvrátit tento závěr, neboť se zpřístupnění děl může v důsledku kumulativních účinků plynoucích z tohoto zpřístupnění takovým pacientům stále týkat dosti vysokého počtu osob.
            31. Je též třeba připomenout, že k tomu, aby sdělování díla vysílaného rozhlasem či televizí spadalo pod pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, je ještě nezbytné, aby bylo zprostředkováno nové veřejnosti, tedy veřejnosti, kterou autoři chráněných děl nebrali v potaz při udělování povolení k jejich užití sdělováním původní veřejnosti (výše uvedený rozsudek Football Association Premier League a další, bod 197 a citovaná judikatura).
            32. Obdobně jako hoteloví zákazníci jsou i pacienti lázeňského zařízení takovou novou veřejností. Lázeňské zařízení je totiž subjektem, který zprostředkovává, při plném vědomí důsledků svého chování, svým pacientům přístup k chráněnému dílu. Při neexistenci tohoto zprostředkování by tito pacienti v zásadě nemohli vysílané dílo sledovat (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek SGAE, body 41 a 42).
            33. Z toho vyplývá, že sdělování chráněných děl takovým lázeňským zařízením, jako je zařízení dotčené v původním řízení, prostřednictvím vědomého zpřístupnění signálu pomocí televizních nebo rozhlasových přijímačů na pokojích pacientů tohoto zařízení je „sdělováním veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.
            34. Tento výklad nelze vyvrátit argumentem, který uplatnily Léčebné lázně, podle něhož takové sdělování, jaké je dotčeno v původním řízení, vykazuje stejné vlastnosti jako sdělování chráněných děl zubařem v jeho zubním kabinetu, ohledně něhož Soudní dvůr v rozsudku ze dne 15. března 2012, SCF (C‑135/10), rozhodl, že takové sdělování nespadá pod pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.
            35. V této souvislosti stačí podotknout, že zásady vyplývající z výše uvedeného rozsudku SCF nejsou v projednávané věci relevantní, neboť se výše zmíněný rozsudek netýká autorského práva uvedeného v čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, nýbrž se týká nároku výkonných umělců a výrobců zvukových záznamů na odměnu podle čl. 8 odst. 2 směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346, s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120).
            36. Vzhledem k tomu, že takové sdělování chráněných děl, jaké je dotčeno v původním řízení, je „sdělováním veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, musí vnitrostátní právní úprava stanovit, jak vyplývá ze znění tohoto ustanovení, výlučné právo autorů udělit svolení k tomuto sdělování, nebo je zakázat, pokud se na toto sdělování nevztahuje některá výjimka nebo omezení stanovené směrnicí 2001/29.
            37. V tomto ohledu je třeba zejména zkoumat, zda může čl. 5 odst. 2 písm. e), odst. 3 písm. b) a odst. 5 uvedené směrnice, na který výslovně odkazuje předkládající soud, zakládat takovou výjimku nebo omezení.
            38. Předně stran čl. 5 odst. 2 písm. e) směrnice 2001/29 je třeba podotknout, že jak vyplývá z jeho znění, toto ustanovení zakládá pouze výjimku nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 této směrnice. Nezakládá tudíž výjimku ani omezení výlučného práva autorů, stanoveného v čl. 3 odst. 1 téže směrnice, udělit svolení k jakémukoliv sdělení jejich děl veřejnosti či toto sdělení zakázat.
            39. Pokud jde dále o čl. 5 odst. 3 písm. b) směrnice 2001/29, toto ustanovení dovoluje členským státům stanovit výjimky nebo omezení práv podle článku 3 této směrnice v případě užití ve prospěch osob zdravotně postižených, přičemž toto využití se přímo týká uvedeného postižení a je nekomerční povahy, a to v rozsahu vyžadovaném dotyčným postižením. Ze žádné skutečnosti obsažené ve spise předloženém Soudnímu dvoru však nelze dovodit, že ve věci v původním řízení jsou splněny všechny podmínky stanovené v čl. 5 odst. 3 písm. b) uvedené směrnice.
            40. Konečně, pokud jde o čl. 5 odst. 5 směrnice 2001/29, ten nestanoví výjimky nebo omezení práv, zejména podle čl. 3 odst. 1 této směrnice, které členské státy mohou stanovit, ale pouze upřesňuje působnost výjimek a omezení stanovených v předchozích odstavcích výše uvedeného článku 5.
            41. Vzhledem k výše uvedenému je na první otázku třeba odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která vylučuje právo autorů udělit svolení k tomu, aby lázeňské zařízení, které je podnikatelským subjektem, sdělovalo jejich díla prostřednictvím vědomého zpřístupnění signálu pomocí televizních nebo rozhlasových přijímačů na pokojích pacientů tohoto zařízení, nebo takovéto sdělování zakázat. Článek 5 odst. 2 písm. e), odst. 3 písm. b) a odst. 5 této směrnice nemůže mít na tento výklad vliv.
            K druhé otázce
            42. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 vykládán v tom smyslu, že se jej může správce dovolávat ve sporu mezi jednotlivci s cílem vyloučit použití právní úpravy členského státu, která je s tímto ustanovením v rozporu.
            43. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury i jasné, přesné a bezpodmínečné ustanovení směrnice, které má přiznat práva nebo uložit povinnosti jednotlivcům, nemůže být jako takové uplatňováno v rámci sporu probíhajícího výlučně mezi jednotlivci (rozsudek ze dne 15. ledna 2014, Association de médiation sociale, C‑176/12, bod 36 a citovaná judikatura).
            44. Soudní dvůr však rozhodl, že vnitrostátní soud, jemuž byl předložen spor probíhající výlučně mezi jednotlivci, je při použití ustanovení vnitrostátního práva povinen přihlédnout k veškerým pravidlům vnitrostátního práva a vykládat je v co největším možném rozsahu ve světle znění, jakož i účelu této směrnice, aby tak mohlo být dosaženo výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Association de médiation sociale, bod 38 a citovaná judikatura).
            45. Soudní dvůr nicméně upřesnil, že tato zásada konformního výkladu vnitrostátního práva má určité meze. Povinnost vnitrostátního soudu přihlížet k obsahu směrnice, pokud vykládá a používá relevantní pravidla vnitrostátního práva, je tak omezena obecnými právními zásadami a nemůže sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem (výše uvedený rozsudek Association de médiation sociale, bod 39 a citovaná judikatura).
            46. Vzhledem k tomu, že se předkládající soud v rámci odůvodnění své druhé otázky s odkazem na rozsudek ze dne 12. července 1990, Foster a další (C‑188/89, Recueil, s. I‑3313), zamýšlí nad otázkou skutečné povahy takového správce, jako je OSA, je dále třeba dodat, že ani v případě, že by takový správce měl být považován za odnož státu, nemohl by se článku 3 odst. 1 směrnice 2001/29 dovolávat s cílem vyloučit použití právní úpravy členského státu, která je s tímto ustanovením v rozporu.
            47. Pokud by tomu tak bylo, nejednalo by se totiž za takových okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení, o situaci jednotlivce, který se dovolává přímého účinku ustanovení směrnice vůči členskému státu, nýbrž o opačnou situaci. Podle ustálené judikatury přitom platí, že směrnice sama o sobě nemůže zakládat jednotlivci povinnosti, a není tudíž možno se jí jako takové vůči němu dovolávat (rozsudek ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, bod 37 a citovaná judikatura).
            48. Vzhledem k výše uvedenému je na druhou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že se jej správce nemůže dovolávat ve sporu mezi jednotlivci s cílem vyloučit použití právní úpravy členského státu, která je s tímto ustanovením v rozporu. Soud, jemuž byl takový spor předložen, je však povinen vykládat uvedenou právní úpravu v co největším možném rozsahu ve světle znění, jakož i účelu tohoto ustanovení, aby tak mohlo být dosaženo výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným tímto ustanovením.
            Ke třetí otázce
            K přípustnosti
            49. OSA i česká a rakouská vláda vyjadřují pochybnosti o přípustnosti třetí otázky. V předkládacím rozhodnutí totiž neexistuje žádná známka toho, že by se Léčebné lázně pokoušely uzavřít smlouvu se správcem usazeným v jiném členském státě. Stejně tak by odpověď na třetí otázku neměla žádný vliv na výsledek sporu v původním řízení. Ať již bude odpověď jakákoli, nemůže zprostit Léčebné lázně povinnosti zaplatit OSA spornou odměnu.
            50. V tomto ohledu je třeba připomenout, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podanou vnitrostátním soudem lze prohlásit za nepřípustnou pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek ze dne 29. března 2012, Belvedere Costruzioni, C‑500/10, bod 16 a citovaná judikatura).
            51. Z předkládacího rozhodnutí přitom vyplývá, že se Léčebné lázně dovolávají ustanovení uvedených ve třetí otázce položené předkládajícím soudem, aby se bránily údajně příliš vysokým odměnám požadovaným OSA v porovnání s odměnami požadovanými správci v sousedních státech.
            52. Za těchto podmínek není zjevné, že třetí otázka nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo že daný problém je hypotetický.
            53. Třetí otázka je tudíž přípustná.
            K věci samé
            54. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 16 směrnice 2006/123, jakož i články 56 SFEU nebo 102 SFEU vykládány v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která vyhrazuje výkon kolektivní správy autorských práv k určitým chráněným dílům na území tohoto státu pouze jednomu správci, a tím takovému uživateli těchto děl, jako je lázeňské zařízení dotčené ve věci v původním řízení, brání ve využívání služeb poskytovaných správcem usazeným v jiném členském státě.
            55. OSA popírá, že uvedená právní úprava brání takovému uživateli chráněných děl, jako je lázeňské zařízení dotčené ve věci v původním řízení, využívat služeb poskytovaných správcem usazeným v jiném členském státě.
            56. Soudnímu dvoru však nepřísluší se k tomuto vyjadřovat. Na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, se totiž vztahuje domněnka relevance (rozsudek ze dne 22. června 2010, Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, Sb. rozh. s. I‑5667, bod 27 a citovaná judikatura).
            – Úvodní poznámky
            57. Vzhledem k tomu, že se článek 16 směrnice 2006/123 i článek 56 SFEU a násl. týkají volného pohybu služeb, je třeba zkoumat, zda lze takového správce, jako je OSA, pokládat za poskytovatele služby ve vztahu k takovému uživateli chráněných děl, jako je lázeňské zařízení dotčené ve věci v původním řízení. OSA i vlády, které Soudnímu dvoru předložily vyjádření, jsou názoru, že takového správce za poskytovatele služby ve vztahu k uvedenému uživateli pokládat nelze.
            58. V této souvislosti je třeba podotknout, že jak vyplývá z čl. 4 bodu 1 směrnice 2006/123, pojem „služba“ uvedený v této směrnici se shoduje s pojmem uvedeným v článku 57 SFEU.
            59. Činnosti správců přitom podléhají ustanovením článku 56 SFEU a násl., týkajícím se volného pohybu služeb (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. října 1979, Greenwich Film Production, 22/79, Recueil, s. 3275, bod 12; ze dne 2. března 1983, GVL v. Komise, 7/82, Recueil, s. 483, bod 38, a ze dne 20. října 1993, Phil Collins a další, C‑92/92 a C‑326/92, Recueil, s. I‑5145, bod 24).
            60. To platí nejen pro vztah mezi správcem a nositelem autorských práv, jak vyplývá z judikatury uvedené v předchozím bodě, ale i pro vztah mezi takovým správcem, jako je OSA, a uživatelem chráněných děl, jako je lázeňské zařízení dotčené ve věci v původním řízení.
            61. Takový správce totiž tomuto uživateli usnadňuje získání svolení k užívání chráněných děl a platbu odměn, které tento uživatel dluží nositelům autorských práv, takže musí být za poskytovatele služby pokládán rovněž ve vztahu k tomuto uživateli.
            62. Kromě toho není v tomto ohledu podstatné, jak správně tvrdí Komise, zda je tento správce za uvedenou službu odměňován nositeli autorských práv nebo uživatelem chráněných děl. Článek 57 SFEU totiž nevyžaduje, aby za poskytnutou službu platily osoby, které z ní mají prospěch (rozsudek ze dne 26. dubna 1988, Bond van Adverteerders a další, 352/85, Recueil, s. 2085, bod 16).
            63. Z toho vyplývá, že takový správce, jako je OSA, musí být ve vztahu k takovému uživateli chráněných děl, jako je lázeňské zařízení dotčené ve věci v původním řízení, pokládán za poskytovatele „služby“ jak ve smyslu čl. 4 bodu 1 směrnice 2006/123, tak ve smyslu článku 57 SFEU.
            – K výkladu článku 16 směrnice 2006/123
            64. Stran otázky, zda se na takovou službu použije článek 16 směrnice 2006/123, je třeba rovnou uvést, že podle čl. 17 bodu 11 tét o směrnice se uvedený článek 16 nepoužije na autorská práva a příbuzná ochranná práva.
            65. Jak přitom uvedla generální advokátka v bodě 64 stanoviska, jelikož z působnosti článku 16 směrnice 2006/123 mohou být vyňaty jen služby, musí být čl. 17 bod 11 této směrnice vykládán v tom smyslu, že z působnosti shora uvedeného článku 16 vyjímá službu související s autorskými právy, jež je uvedena v bodě 63 tohoto rozsudku.
            66. Z toho plyne, že článek 16 směrnice 2006/123 nebrání z důvodu své neaplikovatelnosti takové právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení.
            – K výkladu článku 56 SFEU
            67. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, taková právní úprava, jaká je předmětem původního řízení, je s to bránit takovému lázeňskému zařízení, jaké je dotčeno v původním řízení, v tom, aby jakožto uživatel chráněných děl využívalo služeb poskytovaných správcem usazeným v jiném členském státě.
            68. Vzhledem k tomu, že tato služba má přeshraniční povahu, použije se článek 56 SFEU (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Bond van Adverteerders a další, bod 15).
            69. Taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která v praxi zakazuje poskytování takové služby, mimoto představuje omezení volného pohybu služeb (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Football Association Premier League a další, bod 85).
            70. Toto omezení může být odůvodněné pouze v případě, že odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu, je způsobilé zaručit uskutečnění cíle obecného zájmu, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz zejména výše uvedený rozsudek Football Association Premier League a další, bod 93).
            71. Jak právem uvádějí OSA, vlády, které Soudnímu dvoru předložily vyjádření, a Komise, ochrana práv duševního vlastnictví je takovým naléhavým důvodem obecného zájmu (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Football Association Premier League a další, bod 94 a citovaná judikatura).
            72. Kromě toho taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která pro výkon správy autorských práv k určité kategorii chráněných děl přiznává monopol na území dotyčného členského státu jedinému správci, jako je OSA, musí být považována za způsobilou chránit práva duševního vlastnictví, neboť je s to umožnit efektivní správu těchto práv a účinný dohled nad jejich dodržováním na tomto území.
            73. Pokud jde o otázku, zda tato právní úprava nepřekračuje meze toho, co je pro dosažení cíle ochrany práv duševního vlastnictví nezbytné, je třeba podotknout, že jak vyplývá z vyjádření předložených Soudnímu dvoru, taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, zapadá do kontextu ochrany autorských práv založené na zásadě teritoriality, do něhož spadají i smlouvy o vzájemném zastupování.
            74. Těmito smlouvami, které mezi sebou uzavírají správci, si tito vzájemně udílejí právo udělovat na území spadajícím do jejich působnosti povolení nutná k jakémukoli veřejnému výkonu děl chráněných autorskými právy členů jiných správců a podrobit tato povolení určitým podmínkám v souladu s právními předpisy platnými na příslušném území (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. července 1989, Tournier, 395/87, Recueil, s. 2521, bod 17, a Lucazeau a další, 110/88, 241/88 a 242/88, Recueil, s. 2811, bod 11).
            75. Soudní dvůr již v tomto ohledu rozhodl, že smlouvy o vzájemném zastupování uzavřené mezi správci slouží zejména k tomu, aby bylo správcům umožněno využívat k ochraně svých repertoárů v jiném členském státě organizační struktury zavedené správcem, který v tomto státě vykonává činnost, aniž by byli nuceni doplnit tuto strukturu vlastními sítěmi smluv s uživateli a vlastním dohledem na místě (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Tournier, bod 19, a Lucazeau a další, bod 13).
            76. Pokud jde o sdělování dotčené v původním řízení, z vyjádření předložených Soudnímu dvoru není patrné, že by za současného stavu unijního práva existovala jiná metoda, která by umožňovala dosáhnout stejné úrovně ochrany autorských práv, než je metoda založená na ochraně těchto práv – a tudíž i dohledu nad těmito právy – na základě zásady teritoriality, v kontextu, do něhož zapadá právní úprava dotčená v původním řízení.
            77. Diskuze před Soudním dvorem ostatně prokázala, že kdyby byl za takových okolností jako v původním řízení uživateli chráněných děl umožněn volný výběr správce usazeného na území Unie s cílem získat povolení k užívání chráněných děl a zaplatit dlužné odměny, vedlo by to za současného stavu unijního práva k vážným problémům souvisejícím s dohledem nad užíváním těchto děl a platbou dlužných odměn.
            78. Za těchto podmínek nelze dospět k závěru, že taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která takovému uživateli chráněných děl, jako je lázeňské zařízení dotčené v původním řízení, brání ve využívání služeb poskytovaných správcem usazeným v jiném členském státě, překračuje meze toho, co je pro dosažení cíle ochrany autorských práv nezbytné.
            79. Vzhledem k výše uvedenému musí být článek 56 SFEU vykládán v tom smyslu, že takové právní úpravě nebrání.
            – K výkladu článku 102 SFEU
            80. Úvodem je třeba zaprvé připomenout, že takový správce, jako je OSA, je podnikem, na který se vztahuje článek 102 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. března 1974, BRT a Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, zvaný „BRT II“, 127/73, Recueil, s. 313, body 6 a 7).
            81. Zadruhé čl. 106 odst. 2 SFEU, který obsahuje zvláštní pravidla použitelná na podniky pověřené zejména poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu, použití článku 102 SFEU na takového správce, jako je OSA, nebrání. Takový správce, kterému stát nesvěřil určité poslání a který spravuje soukromé zájmy, ač se jedná o práva duševního vlastnictví chráněná zákonem, totiž nemůže spadat do působnosti čl. 106 odst. 2 SFEU (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky BRT II, bod 23, a GVL v. Komise, bod 32).
            82. Naproti tomu taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, by mohla spadat do působnosti čl. 106 odst. 1 SFEU. Účinkem takové právní úpravy je totiž přiznat pro výkon správy autorských práv k určité kategorii chráněných děl na území dotyčného členského státu výlučná práva jedinému správci, jako je OSA, čímž ostatním podnikům brání ve výkonu předmětné podnikatelské činnosti na témže území (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, s. I‑8089, bod 24).
            83. Stran výkladu článku 102 SFEU v takovémto kontextu podle ustálené judikatury platí, že pouhé vytvoření dominantního postavení přiznáním výlučných práv ve smyslu čl. 106 odst. 1 SFEU není jako takové neslučitelné s článkem 102 SFEU. Členský stát porušuje zákazy stanovené těmito dvěma ustanoveními pouze tehdy, je-li dotčený podnik veden ke zneužití svého dominantního postavení v důsledku pouhého výkonu výlučných práv, která mu byla přiznána, nebo mohou-li tato práva vytvářet situaci, ve které je tento podnik veden ke zneužití svého dominantního postavení (rozsudek ze dne 3. března 2011, AG2R Prévoyance, C‑437/09, Sb. rozh. s. I‑973, bod 68 a citovaná judikatura).
            84. Pouhá skutečnost, že členský stát přizná takovému správci, jako je OSA, pro výkon správy autorských práv k určité kategorii chráněných děl monopol na území tohoto členského státu, tudíž jako taková neodporuje článku 102 SFEU.
            85. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, třetí otázka má však předkládajícímu soudu umožnit rozhodnout o argumentu, který ve sporu v původním řízení uplatnily Léčebné lázně, podle něhož jsou odměny požadované OSA nepřiměřeně vysoké v porovnání s tím, jaké odměny požadují správci v sousedních zemích.
            86. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že takový správce, jako je OSA, který má monopol na výkon správy autorských práv k určité kategorii chráněných děl na území členského státu, má dominantní postavení na podstatné části vnitřního trhu ve smyslu článku 102 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. prosince 2008, Kanal 5 a TV 4, C‑52/07, Sb. rozh. s. I‑9275, bod 22).
            87. Pokud by se prokázalo, že takový správce požaduje za své služby sazby, které jsou podstatně vyšší než sazby uplatňované v jiných členských státech, a za podmínky, že srovnání výše sazeb bylo provedeno na jednotném základě, musel by být tento rozdíl považován za známku zneužití dominantního postavení ve smyslu článku 102 SFEU. V takovém případě by dotyčnému správci příslušelo odůvodnit rozdíl na základě objektivních odlišností mezi situací dotyčného členského státu a situací panující ve všech ostatních členských státech (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Tournier, bod 38, a Lucazeau a další, bod 25).
            88. Takové zneužití by stejně tak mohlo spočívat ve vyžadování přemrštěné ceny bez přiměřeného poměru k hospodářské hodnotě poskytnutého plnění (výše uvedený rozsudek Kanal 5 a TV 4, bod 28).
            89. Kromě toho, pokud by takové zneužití mělo existovat a pokud by bylo přičitatelné právní úpravě použitelné na tohoto správce, uvedená právní úprava by byla, jak vyplývá z judikatury citované v bodě 83 tohoto rozsudku, v rozporu s článkem 102 SFEU a čl. 106 odst. 1 SFEU.
            90. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda se ve věci v původním řízení případně o takovouto situaci jedná.
            91. Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je na třetí otázku třeba odpovědět tak, že článek 16 směrnice 2006/123, jakož i články 56 SFEU a 102 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která výkon kolektivní správy autorských práv k určitým chráněným dílům na území tohoto státu vyhrazuje pouze jednomu správci, a tím takovému uživateli těchto děl, jako je lázeňské zařízení dotčené v původním řízení, brání ve využívání služeb poskytovaných správcem usazeným v jiném členském státě.
            92. Článek 102 SFEU však musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že prvně zmíněný správce požaduje za své služby sazby, které jsou podstatně vyšší než sazby uplatňované v jiných členských státech, za podmínky, že srovnání výše sazeb bylo provedeno na jednotném základě, nebo že vyžaduje přemrštěné ceny bez přiměřeného poměru k hospodářské hodnotě poskytnutého plnění, je známkou zneužití dominantního postavení.
            K nákladům řízení
            93. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
            1) Článek 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která vylučuje právo autorů udělit svolení k tomu, aby lázeňské zařízení, které je podnikatelským subjektem, sdělovalo jejich díla prostřednictvím vědomého zpřístupnění signálu pomocí televizních nebo rozhlasových přijímačů na pokojích pacientů tohoto zařízení, nebo takovéto sdělování zakázat. Článek 5 odst. 2 písm. e), odst. 3 písm. b) a odst. 5 této směrnice nemůže mít na tento výklad vliv.
            2) Článek 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že se jej kolektivní správce autorských práv nemůže dovolávat ve sporu mezi jednotlivci s cílem vyloučit použití právní úpravy členského státu, která je s tímto ustanovením v rozporu. Soud, jemuž byl takový spor předložen, je však povinen vykládat uvedenou právní úpravu v co největším možném rozsahu ve světle znění, jakož i účelu tohoto ustanovení, aby tak mohlo být dosaženo výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným tímto ustanovením.
            3) Článek 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu, jakož i články 56 SFEU a 102 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která výkon kolektivní správy autorských práv k určitým chráněným dílům na území tohoto státu vyhrazuje pouze jednomu kolektivnímu správci autorských práv, a tím takovému uživateli těchto děl, jako je lázeňské zařízení dotčené ve věci v původním řízení, brání ve využívání služeb poskytovaných správcem usazeným v jiném členském státě.
            Článek 102 SFEU však musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že prvně zmíněný kolektivní správce autorských práv požaduje za své služby sazby, které jsou podstatně vyšší než sazby uplatňované v jiných členských státech, za podmínky, že srovnání výše sazeb bylo provedeno na jednotném základě, nebo že vyžaduje přemrštěné ceny bez přiměřeného poměru k hospodářské hodnotě poskytnutého plnění, je známkou zneužití dominantního postavení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. prosince 1980. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc 42/80.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 6. listopadu 2014. # FIS'D - Formazione integrata superiore del design proti Evropské komisi. # Věc T-283/12.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1981. # Firma Anton Dürbeck proti Hauptzollamt Frankfurt am Main-Flughafen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hessisches Finanzgericht - Německo. # Věc 112/80.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 26. července 2017.#A.S. v. Slovinská republika.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vrhovno sodišče.#Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EU) č. 604/2013 – Určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států – Příchod mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se získání mezinárodní ochrany – Zorganizování překročení hranice orgány jednoho členského státu za účelem průjezdu do jiného členského státu – Oprávněný vstup na základě výjimky z humanitárních důvodů – Článek 13 – Překročení vnější hranice nedovoleným způsobem – Dvanáctiměsíční lhůta, která počíná běžet od okamžiku překročení hranice – Článek 27 – Opravné prostředky – Rozsah soudního přezkumu – Článek 29 – Šestiměsíční lhůta k provedení přemístění – Počítání lhůt – Podání opravného prostředku – Odkladný účinek.#Věc C-490/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      26. července 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EU) č. 604/2013 – Určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států – Příchod mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se získání mezinárodní ochrany – Zorganizování překročení hranice orgány jednoho členského státu za účelem průjezdu do jiného členského státu – Oprávněný vstup na základě výjimky z humanitárních důvodů – Článek 13 – Překročení vnější hranice nedovoleným způsobem – Dvanáctiměsíční lhůta, která počíná běžet od okamžiku překročení hranice – Článek 27 – Opravné prostředky – Rozsah soudního přezkumu – Článek 29 – Šestiměsíční lhůta k provedení přemístění – Počítání lhůt – Podání opravného prostředku – Odkladný účinek“
      Ve věci C‑490/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud, Slovinsko) ze dne 13. září 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 16. září 2016, v řízení

         A.S.

      proti

         Republika Slovenija,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda, A. Tizzano, místopředseda, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (zpravodaj), J. L. da Cruz Vilaça, M. Berger a A. Prechal, předsedové senátů, A. Rosas, A. Arabadžev, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund a S. Rodin, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. března 2017,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               –

               za A.S. M. Nabergojem a S. Zbičajnikem, svetovalca za begunce,

               –

               za slovinskou vládu N. Pintar Gosenca, B. Jovin Hrastnik a A. Vran, jako zmocněnkyněmi,

               –

               za řeckou vládu T. Papadopoulou, jako zmocněnkyní,

               –

               za francouzskou vládu E. Armoët, jako zmocněnkyní,

               –

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s L. Cordìm, avvocato dello Stato,

               –

               za maďarskou vládu M. M. Tátrai a M. Z. Fehérem, jako zmocněnci,

               –

               za rakouskou vládu G. Hessem, jako zmocněncem,

               –

               za vládu Spojeného království C. Crane, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Bannerem, barrister,

               –

               za švýcarskou vládu U. Bucherem, jako zmocněncem,

               –

               za Evropskou komisi M. Condou-Durande, jakož i M. Žebrem a G. Wilsem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 8. června 2017,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 odst. 1, čl. 27 odst. 1 a čl. 29 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Úř. věst. 2013, L 180, s. 31, dále jen „nařízení Dublin III“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi A.S., syrským státním příslušníkem, a Republika Slovenija (Slovinská republika) ve věci rozhodnutí posledně uvedené neposuzovat žádost o mezinárodní ochranu učiněnou A.S.

         Právní rámec

               3

               V bodech 4, 5 a 19 odůvodnění nařízení Dublin III se uvádí:

                        „(4)

                        Podle závěrů [zvláštního zasedání Evropské rady v] […] Tampere [ve dnech 15. a 16. října 1999] by měl […] společný evropský azylový systém v krátké době rovněž zahrnovat jasnou a proveditelnou metodu určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl.

                        (5)

                        Tato metoda by měla být založena na objektivních a spravedlivých kritériích jak pro členské státy, tak pro dotčené osoby. Mělo by být zejména možné urychleně určit příslušný členský stát tak, aby byl zaručen účinný přístup k řízení o poskytnutí mezinárodní ochrany a aby nebyl ohrožen cíl urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu.

                  […]

                        (19)

                        Měly by být stanoveny právní záruky a právo na účinný opravný prostředek, pokud jde o rozhodnutí o přemístění dotyčné osoby do příslušného členského státu, aby byla zaručena účinná ochrana jejích práv v souladu zejména s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie. Pro zajištění souladu s mezinárodní právem by měl účinný opravný prostředek proti takovému rozhodnutí zahrnovat jak přezkum toho, jak je uplatňováno toto nařízení, tak přezkum po právní i skutkové stránce v členském státě, do kterého je žadatel přemisťován.“

               4

               V článku 1 tohoto nařízení se stanoví:
               „Toto nařízení stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (dále jen ‚příslušný členský stát‘).“

               5

               Článek 3 odst. 2 druhý pododstavec uvedeného nařízení stanoví:
               „Není-li možné přemístit žadatele do členského státu, který byl primárně určen jako příslušný, protože existují závažné důvody se domnívat, že dochází k systematickým nedostatkům, pokud jde o azylové řízení a o podmínky přijetí žadatelů v daném členském státě, které s sebou nesou riziko nelidského či ponižujícího zacházení ve smyslu článku 4 Listiny základních práv Evropské unie, členský stát, který vede řízení o určení příslušného členského státu, pokračuje v posuzování kritérií stanovených v kapitole III, aby zjistil, jestli nemůže být určen jako příslušný jiný členský stát.“

               6

               Článek 7 odst. 2 téhož nařízení stanoví:
               „Členský stát, který je příslušný podle kritérií stanovených v této kapitole, se určuje na základě stavu v době, kdy žadatel podal první žádost o mezinárodní ochranu v některém členském státě.“

               7

               Článek 12 nařízení Dublin III stanovuje kritérium pro určení příslušného členského státu v souvislosti s vydáváním povolení k pobytu nebo víz.

               8

               Článek 13 tohoto nařízení, nadepsaný „Vstup a pobyt“, v odstavci 1 stanoví:
               „Pokud je na základě přímých nebo nepřímých důkazů popsaných ve dvou seznamech, které jsou uvedeny v čl. 22 odst. 3 tohoto nařízení, včetně údajů ve smyslu nařízení [Evropského parlamentu a Rady](EU) č. 603/2013 [ze dne 26. června 2013 o zřízení systému ‚Eurodac‘ pro porovnávání otisků prstů za účelem účinného uplatňování nařízení č. 604/2013 a pro podávání žádostí orgánů pro vymáhání práva členských států a Europolu o porovnání údajů s údaji systému Eurodac pro účely vymáhání práva a o změně nařízení (EU) č. 1077/2011, kterým se zřizuje Evropská agentura pro provozní řízení rozsáhlých informačních systémů v prostoru svobody, bezpečnosti a práva (Úř. věst. 2013, L 180, s. 1)], zjištěno, že žadatel překročil nedovoleným způsobem pozemní, námořní nebo vzdušnou cestou hranice některého členského státu ze třetí země, je k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu příslušný tento členský stát. Takto příslušný členský stát přestává být příslušným 12 měsíců ode dne, kdy k nedovolenému překročení hranice došlo.“

               9

               Článek 21 odst. 1 nařízení Dublin III stanoví:
               „Pokud se členský stát, ve kterém byla podána žádost o mezinárodní ochranu, domnívá, že k posouzení žádosti je příslušný jiný členský stát, může v co nejkratší době a v každém případě do tří měsíců ode dne, kdy byla žádost podána ve smyslu čl. 20 odst. 2, požádat druhý členský stát, aby žadatele převzal.
               Bez ohledu na první pododstavec v případě nalezení shody v rámci systému Eurodac s údaji zaznamenanými podle článku 14 nařízení (EU) č. 603/2013 se žádost zašle do dvou měsíců od nalezení dané shody podle čl. 15 odst. 2 uvedeného nařízení.
               Pokud není žádost o převzetí žadatele předložena ve lhůtách stanovených v prvním a druhém pododstavci, je k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu příslušný členský stát, ve kterém byla žádost podána.“

               10

               Článek 23 odst. 2 a 3 nařízení Dublin III zní následovně:
               „2.   Žádost o přijetí dotyčné osoby zpět se předkládá co nejdříve a v každém případě do dvou měsíců od nalezení shody v rámci systému Eurodac podle čl. 9 odst. 5 nařízení (EU) č. 603/2013.
               Pokud žádost o přijetí zpět dotčené osoby vychází z jiných důkazů než z údajů získaných ze systému Eurodac, zasílá se dožádanému členskému státu do tří měsíců ode dne, kdy byla podána žádost o mezinárodní ochranu podle čl. 20 odst. 2.
               3.   Pokud není žádost o přijetí zpět dotčené osoby předložena ve lhůtách stanovených v odstavci 2, je pro posouzení žádosti o mezinárodní ochranu příslušný členský stát, v němž byla podána nová žádost o mezinárodní ochranu.“

               11

               Článek 26 odst. 1 nařízení Dublin III zní takto:
               „Pokud dožádaný členský stát vyhoví žádosti o převzetí nebo přijetí žadatele […] zpět, oznámí dožadující členský stát dotyčné osobě rozhodnutí přemístit ji do příslušného členského státu a případně i rozhodnutí neposuzovat její žádost o mezinárodní ochranu […]“

               12

               Článek 27 odst. 1 a 3 tohoto nařízení stanoví:
               „1.   Žadatel […] má právo na podání účinného opravného prostředku k soudu co do skutkové i právní stránky ve formě odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo jeho přezkumu.
               […]
               3.   Pro účely odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo přezkumu tohoto rozhodnutí, členské státy ve svých vnitrostátních právních předpisech stanoví:

                        a)

                        že na základě podání odvolání nebo žádosti o přezkum získává dotčená osoba právo zůstat v daném členském státě, dokud nebude rozhodnuto o odvolání nebo o přezkumu; nebo

                        b)

                        automatický odklad přemístění na určitou a přiměřenou dobu, během níž soud po důkladném a pečlivém posouzení rozhodne, zda má být s odvoláním nebo přezkumem spojen i nadále odkladný účinek; nebo

                        c)

                        že dotčená osoba může v přiměřené lhůtě požádat soud o odložení výkonu rozhodnutí o přemístění, dokud nebude rozhodnuto o jejím odvolání nebo o přezkumu. Členské státy zajistí, aby účinný opravný prostředek v podobě odkladu přemístění byl v platnosti až do přijetí rozhodnutí o první žádosti o odklad. […]“

               13

               Článek 29 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení zní:
               „1.   Přemístění žadatele […] z dožadujícího členského státu do příslušného členského státu se provádí […], avšak nejpozději šest měsíců od přijetí žádosti jiným členským státem o převzetí dotyčné osoby nebo o její přijetí zpět nebo od vydání konečného rozhodnutí o opravném prostředku nebo o přezkumu, pokud má podle čl. 27 odst. 3 odkladný účinek.
               […]
               2.   Pokud k přemístění nedojde během šestiměsíční lhůty, příslušnému členskému [státu] zanikne jeho povinnost převzít nebo přijmout dotyčnou osobu zpět a příslušným státem se stává dožadující členský stát. Tato lhůta může být prodloužena nejvýše na jeden rok, pokud přemístění nemohlo být uskutečněno z důvodu uvěznění dotyčné osoby, nebo až na 18 měsíců, pokud je dotyčná osoba na útěku.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               14

               A.S. nejprve odešel ze Sýrie do Libanonu a poté se vydal do Turecka, Řecka, Bývalé jugoslávské republiky Makedonie a Srbska. Během roku 2016 překročil hranici posledně uvedeného státu s Chorvatskem. Chorvatské orgány zajistily jeho převoz až po slovinskou hranici.

               15

               Dne 20. února 2016 vstoupil A.S. do Slovinska. Následně ho slovinské orgány předaly rakouským orgánům. Rakouské orgány mu však odepřely vstup do Rakouska.

               16

               Dne 23. února 2016 podal A.S. ve Slovinsku žádost o mezinárodní ochranu.

               17

               Slovinské orgány požádaly chorvatské orgány o převzetí A.S. podle článku 21 nařízení Dublin III. Posledně uvedené orgány této žádosti dne 20. května 2016 vyhověly.

               18

               Dne 14. června 2016 Ministrstvo za notranje zadeve (ministerstvo vnitra, Slovinsko) rozhodlo neposuzovat žádost o mezinárodní ochranu, kterou podal A.S., z toho důvodu, že posledně uvedený má být přemístěn do Chorvatska, které je podle kritéria stanoveného v čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III státem příslušným k posuzování této žádosti, neboť A.S. překročil nedovoleným způsobem chorvatskou hranici ze třetí země.

               19

               A.S. toto rozhodnutí napadl žalobou předloženou Upravno sodišče (správní soud, Slovinsko). Dne 4. července 2016 uvedený soud tuto žalobu zamítl, přičemž nařídil odklad výkonu rozhodnutí ministerstva vnitra ze dne 14. června 2016 až do okamžiku, než bude ve sporu dotčeném v původním řízení vydáno konečné rozhodnutí. A.S. poté podal opravný prostředek u předkládajícího soudu.

               20

               Za těchto podmínek se Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud, Slovinsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Vztahuje se soudní ochrana ve smyslu článku 27 nařízení [Dublin III] i na výklad podmínek kritéria podle čl. 13 odst. 1 [tohoto nařízení] v případě, kdy z rozhodnutí členského státu vyplývá, že tento stát nebude posuzovat žádost o mezinárodní ochranu, jiný členský stát již převzal odpovědnost za posouzení žádosti žadatele na stejném základě a žadatel toto rozhodnutí napadá?

                        2)

                        Má být podmínka nedovoleného překročení hranic podle čl. 13 odst. 1 nařízení [Dublin III] vykládána nezávisle a autonomně, nebo ve spojení s čl. 3 odst. 2 směrnice [Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2008, L 348, s. 98)] a článkem 5 [nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 ze dne 15. března 2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (Úř. věst. 2006, L 105, s. 1), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 610/2013 ze dne 26. června 2013 (Úř. věst. 2013, L 182, s. 1)], které definují neoprávněné překročení hranic, a má se tento výklad uplatnit ve vztahu k čl. 13 odst. 1 nařízení [Dublin III]?

                        3)

                        S ohledem na odpověď na druhou otázku: má být za okolností projednávané věci pojem ‚překročení hranic nedovoleným způsobem‘ ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení [Dublin III] vykládán v tom smyslu, že o překročení hranic nedovoleným způsobem se nejedná, pokud veřejné orgány členského státu organizují překročení hranice za účelem tranzitu do jiného členského státu […]?

                        4)

                        V případě, že odpověď na třetí otázku bude kladná, má být v důsledku toho čl. 13 odst. 1 nařízení [Dublin III] vykládán v tom smyslu, že zakazuje předání státního příslušníka třetí země do státu, ve kterém původně vstoupil na [unijní] území?

                        5)

                        Má být článek 27 nařízení [Dublin III] vykládán v tom smyslu, že lhůty uvedené v čl. 13 odst. 1 a čl. 29 odst. 2 [tohoto nařízení] neběží, pokud žadatel uplatňuje své právo na soudní ochranu, a tím spíše v případě, kdy to znamená i položení předběžné otázky nebo kdy vnitrostátní soud čeká na odpověď Soudního dvora Evropské unie na takovou otázku, která mu byla položena v jiné věci? Podpůrně, běží lhůty v takovém případě, ale příslušný členský stát nemá právo odmítnout přijetí žadatele?“

         Řízení před Soudním dvorem

               21

               Předkládající soud požádal o projednání věci v naléhavém řízení o předběžné otázce podle článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.

               22

               Dne 27. září 2016 rozhodl Soudní dvůr na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generální advokátky, že není důvodné této žádosti vyhovět.

               23

               Rozhodnutím ze dne 22. prosince 2016 rozhodl předseda Soudního dvora o přednostním projednání projednávané věci.

         K předběžným otázkám
      K první otázce

               24

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 27 odst. 1 nařízení Dublin III musí být vykládán v tom smyslu, že žadatel o mezinárodní ochranu se může v rámci opravného prostředku proti rozhodnutí o svém přemístění dovolávat nesprávného použití kritéria příslušnosti, které se týká překročení hranice členského státu nedovoleným způsobem, které je uvedeno v čl. 13 odst. 1 uvedeného nařízení.

               25

               V článku 27 odst. 1 nařízení Dublin III se stanoví, že žadatel o mezinárodní ochranu má právo na podání účinného opravného prostředku k soudu co do skutkové i právní stránky ve formě odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo jeho přezkumu.

               26

               Rozsah opravného prostředku, který může podat žadatel o mezinárodní ochranu proti rozhodnutí o jeho přemístění, je stanoven v bodě 19 odůvodnění tohoto nařízení, v němž se stanoví, že pro zajištění souladu s mezinárodním právem by měl účinný opravný prostředek proti takovému rozhodnutí zahrnovat jak přezkum toho, jak je uplatňováno toto nařízení, tak přezkum situace po právní i skutkové stránce v členském státě, do kterého je žadatel přemisťován (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2016, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, body 38 a 39).

               27

               V této souvislosti Soudní dvůr v bodě 61 rozsudku ze dne 7. června 2016, Ghezelbash, (C‑63/15, EU:C:2016:409), konstatoval, že se žadatel o azyl může v rámci odvolání proti rozhodnutí o svém přemístění dovolávat nesprávného použití kritéria příslušnosti, které je uvedeno v kapitole III nařízení Dublin III.

               28

               V uvedeném rozsudku Soudní dvůr nijak nerozlišoval mezi různými kritérii, jež jsou stanovena v této kapitole, mezi která náleží i kritérium týkající se překročení hranice členského státu nedovoleným způsobem, které je uvedeno v čl. 13 odst. 1 tohoto nařízení.

               29

               Je pravda, že ve věci, která vedla k vydání uvedeného rozsudku, bylo přímo dotčeno pouze kritérium, jež je stanoveno v článku 12 uvedeného nařízení.

               30

               Nicméně důvody uvedené Soudním dvorem v témže rozsudku se přiměřeně vztahují i na kritérium, které je stanoveno v čl. 13 odst. 1 téhož nařízení.

               31

               V této souvislosti je třeba zejména uvést, že kritéria, jež jsou uvedena v článcích 12 a 13 nařízení Dublin III, hrají srovnatelnou úlohu v rámci vedení řízení o určení příslušného členského státu, které toto nařízení stanovuje, a tudíž i při jeho uplatňování (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2016, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, body 41 až 44).

               32

               Stejně tak je pro přezkum uplatňování článku 13 uvedeného nařízení, relevantní rovněž vývoj – zdůrazněný Soudním dvorem v bodech 45 až 59 rozsudku ze dne 7. června 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409) – který zaznamenal systém pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané v některém z členských států a cíle tohoto systému.

               33

               Stran okolnosti, kterou uvádí předkládající soud, podle něhož ve věci v původním řízení již jiný členský stát přijal svou příslušnost k posouzení dotčené žádosti o mezinárodní ochranu, je třeba zdůraznit, že podle čl. 26 odst. 1 nařízení Dublin III lze rozhodnutí o přemístění oznámit dotčené osobě pouze poté, co dožádaný členský stát vyhověl žádosti o jejím převzetí nebo přijetí zpět.

               34

               Za těchto podmínek z této okolnosti nelze dovozovat, aniž by byl čl. 27 odst. 1 uvedeného nařízení zbaven podstatné části svého užitečného účinku, že je vyloučen soudní přezkum rozhodnutí o přemístění, pokud jde o uplatnění kritérií stanovených v kapitole III tohoto nařízení. Kromě toho je nutno konstatovat, že ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 7. června 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), dožádaný členský výslovně uznal, že je příslušným pro posouzení žádosti o mezinárodní ochranu.

               35

               Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 27 odst. 1 nařízení Dublin III ve spojení s bodem 19 odůvodnění tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že se žadatel o mezinárodní ochranu může v rámci opravného prostředku proti rozhodnutí o svém přemístění dovolávat nesprávného použití kritéria příslušnosti, které se týká překročení hranice členského státu nedovoleným způsobem, jež je uvedeno v čl. 13. odst. 1 uvedeného nařízení.

         Ke druhé a třetí otázce

               36

               Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, kterými je třeba se zabývat společně, je, zda musí být čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III, případně ve spojení s ustanoveními nařízení č. 562/2006, ve znění nařízení č. 610/2013, a ustanoveními směrnice 2008/115, vykládán v tom smyslu, že státního příslušníka třetí země, jehož vstup strpěly orgány prvního členského státu, které se potýkaly s příchodem mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se průjezdu přes území tohoto členského státu za účelem podání žádosti o mezinárodní ochranu v jiném členském státě, a který nesplňoval podmínky pro vstup v zásadě vyžadované v tomto prvním členském státě, je třeba považovat za osobu, která „překročila nedovoleným způsobem“ hranici uvedeného prvního členského státu ve smyslu tohoto ustanovení.

               37

               Úvodem je třeba konstatovat, že z bodů 41 až 58 rozsudku z dnešního dne, Jafari (C‑646/16), vyplývá, že vstup státního příslušníka třetí země na území členského státu za takové situace, jaká byla dotčena v původním řízení, nelze kvalifikovat jako „vízum“ ve smyslu článku 12 nařízení Dublin III.

               38

               Stran výkladu čl. 13 odst. 1 tohoto nařízení z bodů 60 až 72 uvedeného rozsudku předně vyplývá, že byť akty, které Unie přijala v oblasti kontrol na hranicích a přistěhovalectví, představují kontextuální poznatky, které jsou užitečné pro výklad tohoto ustanovení, nic to nemění na tom, že dosah pojmu „překročení“ hranice členského státu „nedovoleným způsobem“ ve smyslu tohoto nařízení nelze v zásadě přímo dovozovat z těchto aktů.

               39

               Z bodů 73 až 92 uvedeného rozsudku dále vyplývá, že státního příslušníka třetí země, kterému byl umožněn vstup na území prvního členského státu, aniž splňoval podmínky vstupu v zásadě vyžadované v tomto členském státě, za účelem průjezdu do jiného členského státu, aby v něm požádal o mezinárodní ochranu, je třeba považovat za osobu, která „překročila“ hranice tohoto prvního členského státu „nedovoleným způsobem“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III, ať již toto překročení bylo strpěno či povoleno v rozporu s použitelnými pravidly či bylo povoleno na základě humanitárních důvodů a podle výjimky z podmínek pro vstup, které jsou v zásadě uloženy státním příslušníkům třetích zemí.

               40

               Konečně okolnost, že k překročení hranice došlo za situace, která se vyznačovala příchodem mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se získání mezinárodní ochrany, nemůže mít dopad na výklad nebo použití tohoto ustanovení (rozsudek z dnešního dne, Jafari, C‑646/16, body 93 až 100).

               41

               Je však třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 2 nařízení Dublin III a článku 4 Listiny základních práv Evropské unie platí, že přemístění žadatele o mezinárodní ochranu do členského státu, který byl určen jako příslušný, nelze provést, pokud toto přemístění s sebou pro dotčenou osobu ponese skutečné riziko, že bude vystavena nelidskému či ponižujícímu zacházení ve smyslu tohoto článku 4 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. února 2017, C. K. a další, C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 65). K přemístění tudíž nemůže dojít, pokud v příslušném členském státě existovalo takové riziko v důsledku příchodu mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se získání mezinárodní ochrany.

               42

               Z toho plyne, že na druhou a třetí otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III musí být vykládán v tom smyslu, že státního příslušníka třetí země, jehož vstup strpěly orgány prvního členského státu, které se potýkaly s příchodem mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se průjezdu přes území tohoto členského státu za účelem podání žádosti o mezinárodní ochranu v jiném členském státě, a který nesplňoval podmínky pro vstup v zásadě vyžadované v tomto prvním členském státě, je třeba považovat za osobu, která „překročila nedovoleným způsobem“ hranici uvedeného prvního členského státu ve smyslu tohoto ustanovení.

         Ke čtvrté otázce

               43

               S ohledem na odpověď na druhou a třetí otázku není namístě odpovídat na čtvrtou otázku.

         K páté otázce

               44

               Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 13 odst. 1 a čl. 29 odst. 2 nařízení Dublin III musí být vykládány v tom smyslu, že běh lhůt stanovených v těchto ustanoveních pokračuje po podání opravného prostředku proti dotčenému rozhodnutí o přemístění, a to včetně případu, kdy se soud, kterému byl takový opravný prostředek podán, rozhodl předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.

               45

               Článek 13 odst. 1 nařízení Dublin III, který je obsažen v kapitole III tohoto nařízení, která se týká kritérií pro určení příslušného členského státu, ve druhé větě stanoví, že členský stát příslušný na základě kritéria týkajícího se nedovoleného překročení hranice členského státu přestává být příslušným 12 měsíců ode dne, kdy k nedovolenému překročení hranice došlo.

               46

               V článku 29 odst. 2 uvedeného nařízení, který je obsažen v oddílu VI kapitoly VI téhož nařízení, jenž se týká přemístění, se stanoví, že pokud k přemístění z dožadujícího členského státu do příslušného členského státu nedojde během šestiměsíční lhůty, posledně uvedenému členskému státu zanikne povinnost převzít nebo přijmout dotčenou osobu zpět, a příslušným státem se tudíž stává dožadující členský stát.

               47

               Z těchto dvou ustanovení vyplývá, že cílem obou lhůt, jež jsou v nich stanoveny, je časové omezení příslušnosti členského státu podle nařízení Dublin III.

               48

               Jak ze znění uvedených ustanovení, tak i z jejich umístění v tomto nařízení nicméně vyplývá, že se použijí během dvou různých fází řízení, jež je stanoveno v uvedeném nařízení.

               49

               V této souvislosti lhůta uvedená v čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III představuje podmínku použití kritéria zakotveného v tomto ustanovení a na její dodržení je třeba dbát během řízení o určení příslušného členského státu, které může vést případně k přijetí rozhodnutí o přemístění.

               50

               Článek 29 odst. 2 tohoto řízení se naproti tomu týká provedení rozhodnutí o přemístění a použije se jedině tehdy, pokud byly již principiálně naplněny požadavky na přemístění, tj. nejdříve v okamžiku, kdy dožádaný členský stát vyhověl žádosti o převzetí či přijetí zpět.

               51

               Režimy, jež se vztahují k těmto dvěma lhůtám, je tudíž třeba upřesnit s ohledem na jejich zvláštní účely, jimž slouží v rámci řízení stanoveného uvedeným nařízením.

               52

               Zaprvé stran lhůty, která je uvedena v čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III, je třeba uvést, že v čl. 7 odst. 2 uvedeného nařízení se stanoví, že členský stát, který je příslušný podle kritérií stanovených v kapitole III tohoto nařízení, se určuje na základě stavu v době, kdy žadatel podal první žádost o mezinárodní ochranu v některém členském státě.

               53

               Poslední věta čl. 13 odst. 1 uvedeného nařízení tudíž musí být vykládána v tom smyslu, že členský stát, jehož vnější hranici překročil státní příslušník třetí země nedovoleným způsobem, nelze podle tohoto ustanovení považovat nadále za příslušný, pokud k datu, kdy žadatel podal první žádost o mezinárodní ochranu v některém členském státě, již uplynula dvanáctiměsíční lhůta od překročení této hranice nedovoleným způsobem.

               54

               Za těchto podmínek nemůže mít podání opravného prostředku proti rozhodnutí o přemístění, které je nutně pozdějšího data než oznámení o takovém rozhodnutí, a tudíž i než podání žádosti o mezinárodní ochranu, ze své podstaty jakýkoli dopad na počítání běhu lhůty stanovené v čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III.

               55

               Za takové situace, jaká nastala ve věci v původním řízení, kdy byla žádost o mezinárodní ochranu učiněna ve lhůtě méně než dvanácti měsíců od překročení hranice členského státu nedovoleným způsobem, nebrání pravidlo stanovené v poslední větě čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III použití tohoto kritéria příslušnosti.

               56

               Zadruhé stran lhůty, která je uvedena v čl. 29 odst. 2 nařízení Dublin III, jednak ze vzájemného vztahu mezi jednotlivými odstavci tohoto článku a jednak ze skutečnosti, že v tomto ustanovení není nijak upřesněn počátek běhu této lhůty, vyplývá, že toto ustanovení upřesňuje pouze důsledky uplynutí lhůty pro provedení přemístění, které je stanoveno v čl. 29 odst. 1 tohoto nařízení (v obdobném smyslu viz rozsudek ze dne 29. ledna 2009, Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, bod 50).

               57

               V článku 29 odst. 1 nařízení Dublin III jsou přitom zohledněny důsledky případného podání opravného prostředku, jelikož se v něm stanoví, že šestiměsíční lhůta pro provedení přemístění počíná běžet od vydání konečného rozhodnutí o opravném prostředku nebo přezkumu, pokud má podle čl. 27 odst. 3 tohoto nařízení odkladný účinek.

               58

               Podání takového opravného prostředku, který má jako opravný prostředek dotčený v původním řízení odkladný účinek, tudíž znamená, že lhůta pro provedení přemístění v zásadě uplyne až po šesti měsících od vydání konečného rozhodnutí o tomto opravném prostředku.

               59

               S ohledem na výše uvedené je třeba na pátou otázku odpovědět tak, že ustanovení čl. 13 odst. 1 druhé věty nařízení Dublin III, ve spojení s jeho čl. 7 odst. 2, musí být vykládáno v tom smyslu, že podání opravného prostředku proti rozhodnutí o přemístění nemá dopad na počítání lhůty stanovené v uvedeném čl. 13 odst. 1.

               60

               Článek 29 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že podání takového opravného prostředku znamená, že lhůta uvedená v těchto ustanoveních počíná běžet až od vydání konečného rozhodnutí o tomto opravném prostředku, má-li uvedený opravný prostředek podle čl. 27 odst. 3 téhož nařízení odkladný účinek, a to včetně případu, kdy se soud, kterému byl takový opravný prostředek podán, rozhodl předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.

         K nákladům řízení

               61

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

                  Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                        1)

                           Článek 27 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států, ve spojení s bodem 19 odůvodnění tohoto nařízení, musí být vykládán v tom smyslu, že se žadatel o mezinárodní ochranu může v rámci opravného prostředku proti rozhodnutí o svém přemístění dovolávat nesprávného použití kritéria příslušnosti, které se týká překročení hranice členského státu nedovoleným způsobem, jež je uvedeno v čl. 13 odst. 1 uvedeného nařízení.

                        2)

                           Článek 13 odst. 1 nařízení č. 604/2013 musí být vykládán v tom smyslu, že státního příslušníka třetí země, jehož vstup strpěly orgány prvního členského státu, které se potýkaly s příchodem mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se průjezdu přes území tohoto členského státu za účelem podání žádosti o mezinárodní ochranu v jiném členském státě, a který nesplňoval podmínky pro vstup v zásadě vyžadované v tomto prvním členském státě, je třeba považovat za osobu, která „překročila nedovoleným způsobem“ hranici uvedeného prvního členského státu ve smyslu tohoto ustanovení.

                        3)

                           Ustanovení čl. 13 odst. 1 druhé věty nařízení č. 604/2013, ve spojení s jeho čl. 7 odst. 2, musí být vykládáno v tom smyslu, že podání opravného prostředku proti rozhodnutí o přemístění nemá dopad na počítání lhůty stanovené v uvedeném čl. 13 odst. 1.

                        Článek 29 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že podání takového opravného prostředku znamená, že lhůta stanovená v těchto ustanoveních počíná běžet až od vydání konečného rozhodnutí o tomto opravném prostředku, má-li uvedený opravný prostředek podle čl. 27 odst. 3 téhož nařízení odkladný účinek, a to včetně případu, kdy se soud, kterému byl takový opravný prostředek podán, rozhodl předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazy: slovinština.