title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. února 2006.#BUPA Hospitals Ltd a Goldsborough Developments Ltd proti Commissioners of Customs & Excise.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Spojené království.#Šestá směrnice o DPH - Článek 10 odst. 2 - Daňová povinnost k DPH - Platba záloh - Platby předem za budoucí dodání farmaceutických výrobků a protéz.#Věc C-419/02.

text:
      Věc C-419/02
      BUPA Hospitals Ltd
      a
      Goldsborough Developments Ltd
      v.
      Commissioners of Customs & Excise
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 10 odst. 2 – Daňová povinnost k DPH – Platba záloh – Platby předem za budoucí dodání farmaceutických výrobků a protéz“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 7. dubna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. února 2006
      Shrnutí rozsudku
      Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Uskutečnění zdanitelného
            plnění a daňová povinnost
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 10 odst. 2 druhý pododstavec)
      Článek 10 odst. 2 druhý pododstavec šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
         z obratu, ve znění směrnice 95/7, jakožto výjimka z pravidla uvedeného v prvním pododstavci uvedeného odstavce, stanoví, že
         v případě zaplacení záloh před dodáním zboží nebo poskytnutím služeb vzniká daňová povinnost převzetím platby až do výše přijaté
         částky. Do působnosti uvedeného ustanovení nespadají platby paušální částky předem za zboží uvedené obecným způsobem v seznamu,
         jenž může být kdykoli změněn společnou dohodou kupujícího a prodávajícího a z něhož si kupující může případně zboží vybírat,
         na základě dohody, kterou může kdykoli jednostranně vypovědět a získat zpět celou nevyčerpanou částku platby předem.

      Aby vznikla daňová povinnost v případě zaplacení záloh ještě před dodáním zboží nebo poskytnutím služby, je totiž třeba, aby
         již byly známy veškeré relevantní znaky uskutečnění zdanitelného plnění, tedy budoucího dodání zboží nebo budoucího poskytnutí
         služby, a tedy především aby v okamžiku zaplacení zálohy byly zboží či služby přesně vymezeny.

       (viz body 45, 48, 51 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      21. února 2006 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 10 odst. 2 – Daňová povinnost k DPH – Platba záloh – Platby předem za budoucí dodání farmaceutických výrobků a protéz“
      Ve věci C‑419/02,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Chancery Division (Spojené království), ze dne 8. listopadu 2002, došlým Soudnímu dvoru dne 20. listopadu
         2002, v řízení:

      BUPA Hospitals Ltd,
      Goldsborough Developments Ltd,
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk, předsedové senátů, S. von Bahr
         (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. listopadu 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za BUPA Hospitals Ltd a Goldsborough Developments Ltd R. Venablesem, QC, ve spolupráci s T. Lyonsem, barrister, pověřeným
         D. Garciou, solicitor,

      –       za vládu Spojeného království R. Caudwell, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Vajdou, QC,
      –       za Irsko D. J. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. M. Collinsem, SC,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. dubna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 5 odst. 1, čl. 10 odst. 2 a článku
         17 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
         z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve
         znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18; Zvl. vyd. 09/01, s. 274, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi BUPA Hospitals Ltd (dále jen „BUPA Hospitals“) a Goldsborough Developments Ltd
         (dále jen „Goldsborough Developments“), dvěma společnostmi skupiny BUPA, na straně jedné a Commissioners of Customs & Excise
         (dále jen „Commissioners“) na straně druhé ve věci odmítnutí posledně uvedenými povolit BUPA Hospitals, jakož i Goldsborough
         Developments odpočet částky 17,5 milionů GBP (přibližně 26,2 milionů eur) jako daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) odvedené
         na vstupu ze záloh zaplacených za budoucí dodání uskutečněná dvěma dalšími společnostmi skupiny BUPA.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Podle čl. 2 bodu 1 šesté směrnice je předmětem DPH dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku
         osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.

      4       Podle čl. 4 odst. 1 této směrnice se „osobou povinnou k dani“ rozumí jakákoliv osoba, která provádí samostatně některou z hospodářských
         činností vymezených v odstavci 2 tohoto článku. Pojem „hospodářských činností“ je v uvedeném odstavci 2 definován jako zahrnující
         veškerou činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb a zejména využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem
         získávání pravidelného příjmu z něj.

      5       Článek 4 odst. 4 druhý pododstavec šesté směrnice upřesňuje, že:
      „S výhradou konzultací podle článku 29 může každý členský stát považovat za jedinou osobu povinnou k dani osoby, které jsou
         usazeny na území určité země a které jsou sice právně nezávislé, avšak navzájem jsou úzce propojeny finančními, hospodářskými
         a organizačními vazbami.“

      6       Podle čl. 5 odst. 1 téže směrnice se „výrazem ,dodání zboží‘ rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník“.
      7       Článek 10 odst. 1 a 2 šesté směrnice zní takto:
      „1.       a) ,Uskutečněním zdanitelného plnění‘ se rozumí situace, při níž se naplňují právní podmínky pro vznik daňové povinnosti.
      b) ,Daňovou povinností‘ se rozumí povinnost odvést daň, jejíž splnění mohou finanční orgány k určitému dni na základě zákona
         požadovat od daňového dlužníka bez ohledu na skutečnost, že úhrada daně může být odložena.

      2.      Zdanitelné plnění se uskuteční a daňová povinnost vzniká dodáním zboží nebo poskytnutím služby. Dodání zboží jiného, než které
         je uvedeno v čl. 5 odst. 4 písm. b), a poskytování služeb, na něž navazují postupná vyúčtování nebo postupné platby, se považují
         za uskutečněná okamžikem, kdy uplyne období, na které se tato zúčtování nebo platby vztahují.

      Má-li však být platba provedena na účet [být zaplacena záloha] ještě před dodáním zboží nebo poskytnutím služby, vzniká daňová
         povinnost z přijaté částky převzetím platby.

      Odchylně od výše uvedených ustanovení mohou členské státy stanovit, že v případě určitých plnění a některých kategorií osob
         povinných k dani vznikne daňová povinnost:

      –       nejpozději vystavením faktury nebo dokladu sloužícího jako faktura, nebo
      –       nejpozději přijetím platby ceny, nebo
      –       není-li vystavena faktura nebo doklad sloužící jako faktura, nebo je-li vystavena pozdě, v určité době ode dne uskutečnění
         zdanitelného plnění.“

      8       Článek 13 část A odst. 1 písm. b) až e) uvedené směrnice stanoví, že členské státy osvobodí od daně některé činnosti v oboru
         zdravotnictví.

      9       Článek 17 odst. 1 téže směrnice upřesňuje, že „[n]árok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné
         daně“.

      10     Podle odst. 2 písm. a) téhož článku:
      „Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně,
         kterou je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány
         jinou osobou povinnou k dani.“

      11     Podle čl. 28 odst. 2 písm. a) prvního pododstavce šesté směrnice mohou být během přechodného období uvedeného v článku 28l
         „[v] oblasti snížených sazeb zachována osvobození od daně s vrácením daně odvedené na předchozím stupni nebo snížené sazby
         nižší než minimální sazba stanovená v čl. 12 odst. 3, které byly v platnosti k 1. lednu 1991 a které jsou v souladu s právem
         Společenství a splňují podmínky uvedené v poslední odrážce článku 17 druhé směrnice Rady ze dne 11. dubna 1967“.

       Vnitrostátní právní úprava
      12     Článek 6 odst. 4 zákona o DPH z roku 1994 (Value Added Tax Act 1994) stanoví:
      „Pokud před datem stanoveným podle odstavců 2 a 3 výše osoba, která uskutečňuje dodání, vystaví fakturu na DPH týkající se
         uvedeného dodání nebo pokud před datem stanoveným podle odst. 2 písm. a) nebo b) nebo odst. 3 výše převezme platbu ceny za
         toto dodání, musí být toto dodání – až do výše faktury nebo přijaté platby – považováno za uskutečněné k datu, k němuž byla
         vystavena faktura nebo přijata platba.“

      13     Podle čl. 30 odst. 1 téhož zákona v jeho znění platném před 1. lednem 1998:
      „Pokud osoba povinná k dani dodá zboží nebo služby a toto dodání je zdanitelné nulovou sazbou DPH a toto dodání podléhá či
         nepodléhá DPH na základě jiného ustanovení,

      nemusí toto dodání podléhat DPH, ale
      musí být považováno za zdanitelné dodání za jakýmkoli jiným účelem;
      přičemž sazba DPH použitá pro toto dodání musí tudíž být nulová.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že BUPA Hospitals a BUPA Gatwick Park Hospital Ltd (dále jen „BUPA Gatwick Park“) jsou
         součástí skupiny BUPA, jakož i pro účely čl. 4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice součástí skupiny pro účely DPH BUPA.

      15     Během několika let, přesněji až do konce roku 1997, spravovala BUPA Hospitals mimo jiné velký počet soukromých nemocnic. V souladu
         s rozhodnutím Court of Appeal vydaným v rámci sporu mezi BUPA Hospitals a Commissioners probíhajícího od roku 1993 podléhaly
         dodávky léků a protéz uskutečňované BUPA Hospitals pro pacienty těchto nemocnic nulové sazbě DPH, což BUPA Hospitals umožňovalo
         získat zpět DPH odvedenou na vstupu z koupě týchž výrobků získaných od jejích dodavatelů.

      16     V návaznosti na zamítnutí žádosti o kasační opravný prostředek Commissioners dne 24. července 1997 ze strany House of Lords
         oznámilo Spojené království dne 13. srpna 1997 svůj záměr rychle vydat právní předpis za účelem zmírnění účinků rozhodnutí
         Court of Appeal.

      17     Předkládající soud poukazuje na to, že v důsledku oznámení této nové právní úpravy se skupina BUPA rozhodla přikročit k dohodám
         o platbách předem. Myšlenka byla taková, že subjekt, jehož dodávky jsou zdaněny nulovou sazbou, a který tedy může získat zpět
         DPH odvedenou na vstupu z dodávek léků a protéz, pokud jsou předmětem zdanitelných dodání, uzavře smlouvy o koupi zboží a služeb
         v očekávání legislativní změny. Tento subjekt poté požádal o to, aby nenesl DPH zaplacenou na vstupu odpovídající období,
         během něhož byla uskutečněna platba nebo vystavena faktura, i když k dodání došlo během pozdějšího účetního období.

      18     V rámci těchto dohod bylo rozhodnuto o využití jedné společnosti ze skupiny BUPA, jež měla hrát roli dodavatele, aby platba
         předem zůstala uvnitř skupiny. Jednalo se o BUPA Medical Supplies Ltd (v té době ještě nazývanou Goldsborough Retirement Property
         Services Ltd, dále jen „BUPA Medical“), společnost skupiny Goldsborough získanou počátkem srpna 1997 skupinou BUPA, jež se
         následně stala prázdnou společností. Ačkoli tato společnost byla součástí skupiny BUPA, nepatřila do stejné skupiny pro účely
         DPH jako BUPA Hospitals.

      19     Předkládací rozhodnutí upřesňuje, že aby se předešlo riziku, že Commissioners naleznou důvod pro zpožděné vrácení DPH, bylo
         rozhodnuto, že další společnost skupiny Goldsborough, a sice Goldsborough Developments, jež spravuje čtyři soukromé nemocnice
         a která je rovněž součástí jiné skupiny pro účely DPH, než je BUPA Hospitals, uzavře dohodu o platbě předem téže částky během
         téhož účetního období s dodavatelem náležejícím do skupiny pro účely DPH BUPA. Společnost BUPA Gatwick Park, která byla v té
         době další prázdnou společností, byla vybrána jako druhý dodavatel v rámci dohod o platbě předem.

      20     Dne 5. září 1997 se uskutečnily schůze představenstev všech čtyř dotčených společností. Představenstva BUPA Hospitals a BUPA
         Medical rozhodla o uzavření dvou smluv o koupi, respektive o dodávkách léků a protéz.

      21     Na schůzi představenstva BUPA Hospitals bylo rozhodnuto o zaplacení záloh ve výši 60 milionů GBP plus DPH na nákup léků a ve
         výši 40 milionů GBP plus DPH na nákup protéz u BUPA Medical.

      22     Téhož dne byla přijato zvláštní usnesení, jímž bylo rozhodnuto o změně názvu Goldsborough Retirement Property Services Ltd
         na BUPA Medical a změněn její předmět činnosti, tak aby zahrnoval činnost obchodování s farmaceutickými výrobky a protézami.

      23     BUPA Medical zaslala rovněž dne 5. září 1997 BUPA Hospitals faktury týkající se dodávky léků ve výši 60 milionů GBP plus 10,5 milionů
         GBP za DPH, a protéz ve výši 40 milionů GBP plus 7 milionů GBP za DPH.

      24     Téhož dne rozhodla představenstva Goldsborough Developments a BUPA Gatwick Park o uzavření dvou smluv o koupi a dodávce léků,
         respektive protéz.

      25     Představenstvo Goldsborough Developments rozhodlo o okamžité platbě 50 milionů GBP plus DPH společnosti BUPA Gatwick Park
         za koupi léků a 50 milionů GBP plus DPH za koupi protéz.

      26     BUPA Gatwick Park zaslala společnosti Goldsborough Developments téhož dne dvě faktury týkající se dodávky léků ve výši 50
         milionů GBP plus 8,75 milionů GBP za DPH, a dodávky protéz rovněž ve výši 50 milionů GBP plus 8,75 milionů GBP za DPH.

      27     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že smlouvy, na jejichž základě byly uskutečněny platby předem, byly podobné. Tyto smlouvy
         upřesňovaly, že:

      –       nabyvatel měl zaplatit smluvní cenu prodávajícímu ke dni podpisu smlouvy,
      –       výrobky zahrnutými do smlouvy byly výrobky uvedené v příloze, jež mohla být změněna se souhlasem obou stran,
      –       prodávající dodá uvedené výrobky nebo jejich část podle pozdějších pokynů nabyvatele, dokud se celková hodnota dodaného zboží
         nebude rovnat smluvní ceně,

      –       každá smluvní strana může smlouvu vypovědět s výpovědní dobou sedmi dní a
      –       nabyvateli bude v tomto případě vrácena smluvní cena snížená o hodnotu již uskutečněných dodávek ke dni ukončení smlouvy.

      Podle předkládajícího soudu byla příloha pro jednotlivé smlouvy stejná a obsahovala různorodý výčet zahrnující několik stovek
         léků, protéz a různých výrobků. Předkládající soud poznamenává, že bylo zjevné, že žádný z vedoucích pracovníků jedné ze čtyř
         společností nevěnoval obsahu tohoto dokumentu pozornost.

      28     Podle téhož rozhodnutí umožňovaly tyto dohody, pokud by byly úspěšně realizovány, skupině BUPA zabránit ztrátě likvidity a zaplacení
         veškerých plateb DPH Commissioners v tomto rámci. Skupina pro účely DPH BUPA byla totiž ve svém přiznání k DPH týkajícím se
         období do listopadu 1997 schopna vykázat DPH na vstupu ve výši 17,5 milionů GBP týkající se nákupů BUPA Hospitals od BUPA
         Medical, jež byla vyrovnána DPH na výstupu ve výši 17,5 milionů GBP týkající se prodejů BUPA Gatwick Park společnosti Goldsborough
         Developments. Skupina Goldsborough, oddělená od skupiny pro účely DPH BUPA, mohla postupovat stejným způsobem: její přiznání
         k DPH zahrnovalo DPH na vstupu ve výši 17,5 milionů GBP týkající se nákupů Goldsborough Developments od BUPA Gatwick Park,
         a DPH na výstupu ve výši 17,5 milionů GBP týkající se prodejů BUPA Medical společnosti BUPA Hospitals.

      29     Dne 8. září 1997 byla Midland Bank požádána, aby převedla z účtu další společnosti skupiny pro účely DPH BUPA, BUPA Investments
         Ltd (dále jen „BIL“), celkovou částku 235,5 milionů GBP a připsala na účet BUPA Hospitals částku 118 milionů a na účet Goldsborough
         Developments částku 117,5 milionů GBP. Úroky byly účtovány měsíčně ve výši průměrné základní denní sazby.

      30     Téhož dne byla Midland Bank požádána, aby převedla 117,5 milionů GBP, jednak z BUPA Hospitals na BUPA Medical a jednak z Goldsborough
         Developments na BUPA Gatwick Park a poté opětovně převedla tytéž částky na BIL. BUPA Medical a BUPA Gatwick Park byly připsány
         úroky z částek, jež byly uloženy u BIL.

      31     Dne 18. listopadu 1997 bylo Parlamentu předloženo nařízení o uplatnění DPH na léky, farmaceutické výrobky a pomůcky pro postižené
         osoby [VAT (Drugs, Medicines and Aids for the Handicapped) Order (SI 1997/2744)]. Vstoupilo v platnost dne 1. ledna 1998.
         Pozměnilo přílohu 8 skupinu 12 zákona o DPH z roku 1994, když ze seznamu výrobků zdanitelných nulovou sazbou vyloučilo dodávky
         léčiv a zdravotnických výrobků uskutečněné ve Spojeném království soukromými dodavateli. Tyto dodávky jsou od té doby osvobozeny
         od daně. Z toho plyne, že DPH z těchto výrobků odvedená na vstupu již nemůže být v zásadě odečtena.

      32     Ujednání směřující k provedení dohod o platbách předem uzavřených mezi BUPA Hospitals a BUPA Medical byla splněna v září 1998.
         Předkládací rozhodnutí uvádí, že povolení k velkoobchodu s léčivy a zdravotnickými výrobky bylo BUPA Medical uděleno dne 19. srpna
         1998 a že všechny nemocnice spravované BUPA Hospitals zaslaly BUPA Medical objednávky začátkem prosince 1998. Podle téhož
         rozhodnutí využívá BUPA Hospitals tyto platby předem tempem, které jí umožňuje zachovat nulovou sazbu po dobu šesti až sedmi
         let od září 1998.

      33     Pokud jde o dohody o platbách předem uzavřené mezi Goldsborough Developments a BUPA Gatwick Park, byly dohody o dodávkách
         protéz splněny v polovině roku 2001 a dohody o dodávkách léků v listopadu 2001. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že po
         získání skupiny Goldsborough vyvstaly vážné problémy a že tyto problémy měly být vyřešeny před zavedením systému vyřizovaní
         objednávek. Z tohoto důvodu získala BUPA Gatwick Park povolení k prodeji léků teprve dne 8. června 2001.

      34     Předkládací rozhodnutí rovněž upřesňuje, že k účasti na dohodě o předčasné koupi si Goldsborough Developments musela u BIL
         vypůjčit 117,5 milionů GBP, tedy přibližně sedminásobek svého obratu za rok 1997, což mělo za následek zvýšení jejího zadlužení
         přibližně o 270 %. Commissioners jsou toho názoru, že Goldsborough Developments by potřebovala 50 až 100 let, aby vyčerpala
         svou platbu předem.

      35     Rozhodnutím ze dne 14. září 2000 odmítli Commissioners povolit BUPA Hospitals a Goldsborough Developments odpočet daně zaplacené
         každou z nich na vstupu na základě plateb předem ze září 1997 za dodávky uskutečněné BUPA Medical a BUPA Gatwick Park.

      36     Dne 25. února 2002 zamítl VAT and Duties Tribunal, London, odvolání směřující proti rozhodnutí Commissioners z důvodu, že
         BUPA Medical a BUPA Gatwick Park nevykonávají hospodářskou činnost a neuskutečňují dodání ve smyslu společného systému DPH.
         Dospěl k závěru, že veškerá opatření přijatá v rámci ujednání o předchozí koupi ze září 1997 měla vést výlučně k vyhnutí se
         placení DPH. Úlohou BUPA Medical a BUPA Gatwick Park v těchto ujednáních bylo pouze umožnit realizaci tohoto cíle.

      37     VAT and Duties Tribunal však nepřijal tezi Commissioners, podle níž BUPA Hospitals a Goldsborough Developments byly zbaveny
         nároku na odpočet DPH na vstupu na základě teorie o zneužití práva.

      38     BUPA Hospitals a Goldsborough Developments se obrátily na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, a Commissioners
         podali vzájemný opravný prostředek.

      39     High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, který se domníval, že jak rozhodnutí VAT and Duties Tribunal,
         tak odvolání podané u High Court nastolují řadu otázek týkajících se práva Společenství, se rozhodl přerušit řízení a položit
         Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Jak je třeba s přihlédnutím k relevantním okolnostem, relevantním plněním a situaci prodávajících vykládat výraz ,hospodářská
         činnost‘ uvedený v čl. 4 odst. 1 a 2 [šesté směrnice]?

      2)      Jak je třeba s přihlédnutím k relevantním okolnostem, relevantním plněním a situaci prodávajících vykládat výraz ,dodání zboží‘
         uvedený v čl. 5 odst. 1 [šesté] směrnice?

      3)      a)     Existuje zásada zneužití práva, která by (bez ohledu na výklad podaný k [šesté] směrnici) mohla vyloučit nárok na odpočet
         daně zaplacené na vstupu?

      b)      Pokud taková zásada existuje, za jakých okolností by se použila?
      c)      Použila by se za takových okolností, jako jsou okolnosti zjištěné VAT and Duties Tribunal?
      4)      Bude odpověď na výše uvedené otázky 1 až 3 odlišná, pokud k platbě související s relevantními plněními dojde v době, kdy by
         jakékoli dodání zboží na výstupu bylo dodáním osvobozeným od daně s vrácením DPH odvedené na předchozím stupni, jak to umožňuje
         čl. 28 odst. 2 písm. a) [šesté] směrnice?

      5)      Jak je třeba vykládat [šestou] směrnici ve zvláštním kontextu následujících otázek? Musí být za takových okolností, jako jsou
         okolnosti projednávaného případu, a v případě takových plnění, jako jsou relevantní plnění, nakládáno s dodávkami tak,

      a)      jako by byly pro kupující uskutečněny externími dodavateli, aniž by byly uskutečněny dodávky pro prodávající nebo prodávajícími,

      nebo
      b)      jako by byly uskutečněny externími dodavateli pro prodávající, aniž by byly uskutečněny dodávky prodávajícími pro kupující?
      6)      Jak je třeba vykládat článek 17 [šesté] směrnice a pravidla související s odpočtem, pokud každý prodávající v rámci své hospodářské
         činnosti uskutečňuje dodávky pro kupujícího a

      a)      kupující uzavřeli dohody s prodávajícími o dodání zboží,
      b)      toto zboží bylo fakturováno a zaplaceno před svým dodáním,
      c)      DPH byla fakturována z platby předem v souladu s čl. 10 odst. 2 druhým pododstavcem [šesté] směrnice,
      d)      zboží má kupujícím sloužit k uskutečnění dodávek, které, pokud by k nim došlo v okamžiku platby, by byly dodávkami osvobozenými
         od daně s nárokem na vrácení daně odvedené na dřívějším stupni, přičemž

      e)      každý kupující však má v úmyslu odebrat dodávku zboží uvedeného v dohodách pouze za předpokladu, že dojde k legislativní změně,
         v jejímž důsledku kupující bude moci použít zboží již pouze k uskutečnění dodávek osvobozených od daně bez nároku na vrácení?

      [K bodu e) je třeba poznamenat, že pokud nedojde k popsané legislativní změně, kupující budou mít právo vypovědět smlouvy,
         jež uzavřeli s prodávajícími, a požadovat vrácení zaplacených částek, neboť smlouvy uzavřené mezi kupujícími a prodávajícími
         v rámci relevantních plnění obsahují ustanovení, jež takové vypovězení smluv umožňují.]

      7)      VAT and Duties Tribunal (v bodě 89 svého rozhodnutí) konstatoval, že ,žádná osoba s rozhodovací pravomocí [BUPA Medical a BUPA
         Gatwick Park] [...] neměla jiný skutečný důvod ani úmysl než uskutečnit plán směřující k vyhnutí se daňovým povinnostem‘.
         Odvolatelé ve svém odvolání k High Court toto skutkové zjištění zpochybnili. Byla by odpověď na otázky 1 až 6 odlišná, pokud
         by toto zjištění nebylo v rámci odvolání přijato, a do jaké míry?“

       Úvodní poznámky
      40     Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu je jednak, zda taková plnění, jako jsou plnění dotčená v původním řízení,
         jejichž cílem je dosáhnout daňové výhody, jsou dodáním zboží a hospodářskou činností ve smyslu čl. 2 bodu 1, čl. 4 odst. 1
         a 2 a čl. 5 odst. 1 šesté směrnice, a jednak, zda tato směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že brání nároku osoby povinné
         k dani na odpočet DPH odvedené na vstupu, pokud plnění zakládající tento nárok představují zneužití.

      41     Z předkládacího rozhodnutí a především ze skutkových okolností popsaných ve čtvrté a šesté předběžné otázce však vyplývá,
         že základním kamenem ujednání, k nimž přistoupila skupina BUPA, je fakturace DPH z platby předem v souladu s čl. 10 odst. 2
         druhým pododstavcem šesté směrnice.

      42     Podle ustálené judikatury přitom Soudní dvůr může za účelem poskytnutí užitečné odpovědi soudu, který mu položil předběžnou
         otázku, přihlédnout k právním normám Společenství, na kterých nejsou předběžné otázky vnitrostátního soudu založeny (viz v tomto
         smyslu zejména rozsudek ze dne 12. října 2004, Wolff & Müller, C‑60/03, Sb. rozh. s. I‑9553, bod 24, a ze dne 7. července
         2005, Weide, C‑153/03, Sb. rozh. s. I-6017, bod 25).

      43     V rámci čtvrté a šesté otázky, kterými je třeba se zabývat společně a v první řadě, je tedy namístě zkoumat otázku, zda takové
         platby předem, jako jsou platby dotčené v původním řízení, spadají do působnosti čl. 10 odst. 2 druhého pododstavce šesté
         směrnice.

       Ke čtvrté a šesté otázce
      44     Nejprve je třeba připomenout, že čl. 10 odst. 2 první pododstavec šesté směrnice stanoví, že zdanitelné plnění se uskuteční
         a daňová povinnost k DPH vzniká dodáním zboží nebo poskytnutím služby.

      45     Článek 10 odst. 2 druhý pododstavec šesté směrnice, podle nějž v případě zaplacení záloh ještě před dodáním zboží nebo poskytnutím
         služby vzniká daňová povinnost k DPH převzetím platby až do výše přijaté částky, představuje výjimku z pravidla uvedeného
         v prvním pododstavci téhož ustanovení a jako takový musí být vykládán restriktivně.

      46     Dále je třeba připomenout, že čl. 10 odst. 1 písm. a) šesté směrnice definuje „uskutečnění zdanitelného plnění“ pro účely
         DPH jako situaci, při níž se naplňují právní podmínky pro vznik daňové povinnosti. Z toho plyne, že daňová povinnost může
         vzniknout v témže okamžiku nebo poté, co bylo uskutečněno zdanitelné plnění, nikoli však před jeho uskutečněním, není-li stanoveno
         jinak.

      47     Článek 10 odst. 2 třetí pododstavec šesté směrnice tak umožňuje členským státům stanovit, že daňová povinnost k DPH vznikne
         po uskutečnění zdanitelného plnění, a to ve třech případech: buď nejpozději vystavením faktury, nebo nejpozději přijetím platby
         ceny, nebo není-li vystavena faktura nebo je-li vystavena pozdě, v určité době ode dne uskutečnění zdanitelného plnění.

      48     Druhý pododstavec uvedeného odstavce 2 se tomuto chronologickému pořádku vymyká, když stanoví, že v případě provedení zálohové
         platby vzniká daňová povinnost k DPH, aniž by již došlo k dodání zboží nebo poskytnutí služby. Aby v takové situaci vnikla
         daňová povinnost, je třeba, aby již byly známy veškeré relevantní znaky uskutečnění zdanitelného plnění, tedy budoucího dodání
         zboží nebo budoucího poskytnutí služby, a tedy především, jak konstatoval generální advokát v bodě 100 svého stanoviska, aby
         v okamžiku zaplacení zálohy byly zboží či služby přesně vymezeny.

      49     Tento závěr je ostatně potvrzen důvodovou zprávou k návrhu šesté směrnice (Bulletin Evropských společenství, doplněk 11/73, s. 13), v níž Komise uvádí, že „jsou-li zálohy přijaty před uskutečněním zdanitelného plnění, má převzetí
         těchto záloh za následek vznik daňové povinnosti, neboť smluvní strany tak vyjadřují svůj záměr vyvodit předem veškeré finanční
         důsledky spojené s uskutečněním zdanitelného plnění“.

      50     V tomto ohledu je rovněž namístě připomenout, že DPH podléhá dodání zboží a poskytování služeb, a nikoli platby uskutečněné
         jako jejich protiplnění (viz rozsudek ze dne 9. října 2001, Cantor Fitzgerald International, C‑108/99, Recueil, s. I‑7257,
         bod 17). DPH tak a fortiori  nemohou podléhat zálohy zaplacené za dodání zboží nebo poskytnutí služeb, které ještě nejsou jasně identifikovány.

      51     Na čtvrtou a šestou otázku je tedy třeba odpovědět, že do působnosti čl. 10 odst. 2 druhého pododstavce šesté směrnice nespadají
         takové platby paušální částky předem, jako jsou platby dotčené v původním řízení, za zboží uvedené obecným způsobem v seznamu,
         jenž může být kdykoli změněn společnou dohodou kupujícího a prodávajícího a z něhož si kupující může případně zboží vybírat,
         na základě dohody, kterou může kdykoli jednostranně vypovědět a získat zpět celou nevyčerpanou částku platby předem.

       K první až třetí, páté a sedmé otázce
      52     S ohledem na odpověď na čtvrtou a šestou otázku není namístě odpovídat na první až třetí, pátou a sedmou otázku.
       K nákladům řízení
      53     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Do působnosti čl. 10 odst. 2 druhého pododstavce šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních
            předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění
            směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995, nespadají takové platby paušální částky předem, jako jsou platby dotčené v původním
            řízení, za zboží uvedené obecným způsobem v seznamu, jenž může být kdykoli změněn společnou dohodou kupujícího a prodávajícího
            a z něhož si kupující může případně zboží vybírat, na základě dohody, kterou může kdykoli jednostranně vypovědět a získat
            zpět celou nevyčerpanou částku platby předem.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 16. prosince 2008. # Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství DEITECH - Starší národní a starší mezinárodní obrazová ochranná známka DEI-tex - Relativní důvod zamítnutí - Skutečné užívání starší ochranné známky - Článek 43 odst. 2 a 3 nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-86/07.

text:
      Rozsudek Soudu (prvního senátu) ze dne 16. prosince 2008 – Deichmann‑Schuhe v. OHIM – Design for Woman (DEITECH)
      (Věc T-86/07)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství DEITECH – Starší národní a starší mezinárodní obrazová ochranná známka DEI‑tex – Relativní důvod zamítnutí – Skutečné užívání starší ochranné známky – Článek 43 odst. 2 a 3 nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Přezkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 43 odst. 2 a 3) (viz body 36-37)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 22. ledna 2007 (věc R 791/2006‑2) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG a Design for Woman SA

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Design for Woman SA

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Obrazová ochranná známka „DEITECH“ pro výrobky zařazené do tříd 18 a 25 – přihláška č. 3 378 643

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG

               Namítané ochranné známky nebo označení:

               Německá obrazová ochranná známka „DEI-tex“ pro výrobky zařazené do třídy 25 a mezinárodní obrazová ochranná známka „DEI-tex“
                  pro výrobky zařazené do třídy 25, přičemž námitka je podaná proti přihlášce do třídy 25

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Zamítnutí námitek

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  			pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 22. ledna 2007 (věc R 791/2006‑2) se částečně zrušuje
                     v rozsahu, v němž konstatuje, že skutečné užívání starších ochranných známek nebylo, co se týče „obuvi“ ve třídě 25, které
                     se týká přihláška ochranné známky Společenství, prokázáno.

                  2)

                  	Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                  3)

                  	OHIM se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. února 1979. # Gouvernement français proti Komisi Evropských společenství. # EZOZF. # Spojené věci 15 a 16/76.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 26. února 2002. # Esedra SPRL proti Komisi Evropských společenství. # Věc T-169/00.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 28. ledna 2003. # Spolková republika Německo proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Věc C-334/99.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 29. ledna 2014.#European Dynamics Belgium SA a další v. Evropská agentura pro hodnocení léků.#Veřejné zakázky na služby – Zadávací řízení – Poskytování externích služeb v oblasti softwarových aplikací – Rozhodnutí o umístění nabídky uchazeče na druhé místo pro účely kaskádové smlouvy – Kritéria pro zadání zakázky – Přidání kritéria pro zadání zakázky, které nebylo stanoveno v zadávací dokumentaci – Hodnocení kritéria výběru ve fázi zadání veřejné zakázky – Transparentnost.#Věc T‑158/12.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 17. listopadu 2011.#Petar Aladzhov proti Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Administrativen sad Sofia-grad - Bulharsko.#Volný pohyb občanů Unie - Směrnice 2004/38/ES - Zákaz opustit území státu z důvodu nezaplacení daňového dluhu - Opatření, které může být ospravedlněno důvody veřejného pořádku.#Věc C-434/10.

text:
      Věc C-434/10
      Petar Aladžov
      v.
      Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná
      Administrativen sad Sofia-grad)
      „Volný pohyb občanů Unie – Směrnice 2004/38/ES – Zákaz opustit území státu z důvodu nezaplacení daňového dluhu – Opatření, které může být ospravedlněno důvody veřejného pořádku“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Občanství Evropské unie – Právo volného pohybu a volného pobytu na území členských států – Směrnice 2004/38 – Právo opuštění
            a vstupu – Oblast působnosti
      (Články 20 SFEU a 21 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 4 odst. 1)
      2.        Občanství Evropské unie – Právo volného pohybu a volného pobytu na území členských států – Směrnice 2004/38 – Omezení práva
            vstupu a práva pobytu z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti či veřejného zdraví – Obecné zásady – Přímý účinek
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, článek 27)
      3.        Občanství Evropské unie – Právo volného pohybu a volného pobytu na území členských států – Směrnice 2004/38 – Omezení práva
            vstupu a práva pobytu z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti či veřejného zdraví – Rozsah
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, článek 27)
      4.        Občanství Evropské unie – Právo volného pohybu a volného pobytu na území členských států – Směrnice 2004/38 – Omezení práva
            vstupu a pobytu z důvodů veřejného pořádku či veřejné bezpečnosti
      (Článek 21 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, článek 27)
      5.        Občanství Evropské unie – Právo volného pohybu a volného pobytu na území členských států – Směrnice 2004/38 – Omezení práva
            vstupu a pobytu z důvodů veřejného pořádku či veřejné bezpečnosti
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 27 odst. 1 a 2)
      1.        Osoba, která má státní příslušnost některého členského státu, má na základě článku 20 SFEU status občana Unie, a může se tedy
         i vůči svému členskému státu původu dovolávat práv, která s tímto statusem souvisejí, zejména práva svobodně se pohybovat
         a pobývat na území členských států přiznaného článkem 21 SFEU. Právo na svobodný pohyb zahrnuje jak právo občanů Evropské
         unie vstoupit na území jiného členského státu, než je členský stát jejich původu, tak i související právo opustit tento stát.
         Základní svobody zaručené touto Smlouvou by totiž byly zbaveny své podstaty, pokud by členský stát původu mohl bez platného
         odůvodnění zakázat vlastním státním příslušníkům opustit jeho území a odebrat se na území jiného členského státu.

      Vzhledem k tomu, že čl. 4 odst. 1 směrnice 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat
         a pobývat na území členských států výslovně stanoví, že všichni občané Unie s platným průkazem totožnosti nebo cestovním pasem
         mají právo opustit území členského státu a odebrat se do jiného členského státu, tedy situace osoby, která má v úmyslu se
         z území státu, jehož je státním příslušníkem, odebrat na území jiného členského státu, spadá pod právo volného pohybu a volného
         pobytu občanů Unie v členských státech.

      (viz body 24–27)
      2.        Skutečnost, že se vnitrostátní zákon, který provádí směrnici 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně
         se pohybovat a pobývat na území členských států, nevztahuje na státní příslušníky dotčeného členského státu, nemůže mít za
         účinek, že by vnitrostátnímu soudu bylo zabráněno v tom, aby zajistil plný účinek použitelných ustanovení unijního práva,
         a konkrétně článku 27 uvedené směrnice. Přísluší tedy soudu, kterému byla věc předložena, aby ponechal nepoužité ustanovení
         vnitrostátního práva, které je v rozporu s unijním právem, zejména tím, že zruší individuální správní rozhodnutí přijaté na
         základě takového ustanovení. Kromě toho ustanovení uvedeného článku, která jsou bezpodmínečná a dostatečně přesná, může jednotlivec
         uplatnit vůči členskému státu, jehož je státním příslušníkem.

      (viz body 31–32)
      3.        I když členské státy mají možnost v souladu s vnitrostátními potřebami, které se mohou v jednotlivých členských státech a v různých
         obdobích lišit, určit požadavky veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti, nic to nemění na tom, že v kontextu Unie, a zejména
         mají-li tyto požadavky odůvodnit odchylku od základní zásady volného pohybu osob, musí být chápany striktně, takže jejich
         dosah nemůže být určován jednostranně každým členským státem bez kontroly ze strany orgánů Unie.

      (viz bod 34)
      4.        Unijní právo nebrání legislativnímu ustanovení členského státu, které správnímu orgánu umožňuje, aby státnímu příslušníku
         tohoto státu zakázal opustit jeho území z důvodu, že nebyl uhrazen daňový dluh společnosti, jejíž je jedním z jednatelů, avšak
         za dvojí podmínky, že cílem dotčeného opatření je za určitých výjimečných okolností, které mohou vyplývat zejména z povahy
         nebo z významu tohoto dluhu, odpovědět na skutečné, aktuální a dostatečně vážné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti
         a že takto sledovaný cíl neodpovídá pouze hospodářským účelům. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby ověřil, že je tato dvojí
         podmínka splněna.

      Nelze totiž principiálně vyloučit, že nevymožení daňových pohledávek může spadat pod požadavky veřejného pořádku. Dále pak
         jestliže vymáhání veřejných pohledávek, zvláště vymáhání daní, má zajistit financování zásahů dotčeného členského státu v závislosti
         na rozhodnutích, která jsou zejména výrazem jeho obecné hospodářské a sociální politiky, ani opatření přijatá veřejnými orgány
         za účelem zajištění tohoto vymožení nemohou být principiálně považována za opatření, která byla přijata výlučně k hospodářským
         účelům ve smyslu ustanovení čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se
         pohybovat a pobývat na území členských států.

      (viz body 37–38, 40, výrok 1)
      5.        I za předpokladu, že by opatření spočívající v zákazu opuštění území bylo přijato za podmínek stanovených v čl. 27 odst. 1
         směrnice 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států,
         podmínky, které jsou stanoveny v odstavci 2 téhož článku, takovému opatření brání, jestliže je založeno pouze na existenci
         daňového dluhu společnosti, jejíž je dotčený účastník jedním z jednatelů, a pouze z důvodu tohoto postavení s vyloučením jakéhokoli
         specifického posouzení osobního chování dotyčné osoby a bez odkazu na jakoukoli hrozbu, kterou by dotyčná osoba představovala
         pro veřejný pořádek, a jestliže zákaz opuštění území není způsobilý zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a překračuje
         meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné. Přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda ve věci, která mu byla předložena,
         tomu tak je.

      (viz bod 49, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      17. listopadu 2011 (*)

      „Volný pohyb občanů Unie – Směrnice 2004/38/ES – Zákaz opustit území státu z důvodu nezaplacení daňového dluhu – Opatření, které může být ospravedlněno důvody veřejného pořádku“
      Ve věci C‑434/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Administrativen
         sad Sofia-grad (Bulharsko) ze dne 24. srpna 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 6. září 2010, v řízení

      Petar Aladžov,
      proti
      Zamestnik direktor na Stolična direkcia na vatrešnite raboti kam Ministerstvo na vatrešnite raboti,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot (zpravodaj), předseda senátu, A. Prechal, K. Schiemann, C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za P. Aladžova M. Christovem, advokátem,
      –        za Evropskou komisi D. Maidani a V. Savovem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 6. září 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES
         ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských
         států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS,
         90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi P. Aladžovem, bulharským státním příslušníkem, jedním z jednatelů společnosti
         Yu.B.N. Kargo, a Zamestnik direktor na Stolična direkcia na vatrešnite raboti kam Ministerstvo na vatrešnite raboti (zástupce
         ředitele ředitelství věcí týkajících se Sofie na ministerstvu vnitra, dále jen „zástupce ředitele“) ve věci rozhodnutí posledně
         uvedeného zakázat P. Aladžovi, aby opustil území státu až do zaplacení daňové pohledávky vůči této společnosti, jejímž věřitelem
         je bulharský stát, nebo do zřízení záruky pokrývající úplné zaplacení této pohledávky.

       Právní rámec
       Unijní právo
       Směrnice 2004/38
      3        Na základě svého čl. 3 odst. 1 se směrnice 2004/38 vztahuje na všechny občany Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu,
         než jehož jsou státními příslušníky, nebo v takovém členském státě pobývají, a na jejich rodinné příslušníky.

      4        Článek 4 odst. 1 této směrnice stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny předpisy o cestovních dokladech použitelné pro kontroly na státních hranicích, mají všichni občané Unie
         s platným průkazem totožnosti nebo cestovním pasem a jejich rodinní příslušníci, kteří nejsou státními příslušníky žádného
         členského státu a mají platný cestovní pas, právo opustit území členského státu a odebrat se do jiného členského státu.“

      5        Článek 27 odst. 1 a 2 uvedené směrnice stanoví:

      „1.      S výhradou této kapitoly smějí členské státy omezit svobodu pohybu a pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků bez
         ohledu na státní příslušnost z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví. Tyto důvody nesmějí být
         uplatňovány k hospodářským účelům.

      2.      Opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být v souladu se zásadou přiměřenosti a musí být
         založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby. Předchozí odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových opatření
         neodůvodňuje.

      Osobní chování dotyčného jednotlivce musí představovat skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních
         zájmů společnosti. Odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná.“

       Vnitrostátní právo
       Bulharská ústava
      6        Podle čl. 35 odst. 1 bulharské ústavy:

      „Každý má právo svobodně si vybrat své bydliště, pohybovat se na území státu a opustit jej. Toto právo může být omezeno pouze
         zákonem na ochranu národní bezpečnosti, veřejného zdraví a práv a svobod ostatních občanů.“

       Zákon o bulharských osobních dokladech
      7        Článek 23 odst. 2 a 3 zákona o bulharských osobních dokladech (Zakon za balgarskite lični dokumenti, DV č. 93 ze dne 11. srpna
         1998), ve znění z roku 2006 (DV č. 105, dále jen „ZBLD“), stanoví:

      „2.      Každý bulharský státní příslušník má právo opustit stát s průkazem totožnosti a vrátit se s ním na jeho území přes vnitřní
         hranice Bulharské republiky se členskými státy Evropské unie a případně i přes hranice stanovené mezinárodními smlouvami.

      3.      Právo uvedené v odst. 2 není omezené, nestanoví-li zákon v zájmu ochrany bezpečnosti státu, veřejného pořádku, zdraví občanů
         nebo práv a svobod ostatních občanů jinak.“

      8        Článek 75 ZBLD stanoví:

      „Není povoleno opustit stát:
      [...]
      5. osobám, ve vztahu k nimž bylo požádáno o uložení zákazu stanoveného v čl. 182 odst. 2 bodě 2 písm. a) a v čl. 221 odst. 6
         bodě 1 písm. a) a b) zákoníku o řízení ve věcech daní a sociálních pojištění.“

       Zákoník o řízení ve věcech daní a sociálních pojištění
      9        Článek 182 zákoníku o řízení ve věcech daní a sociálních pojištění (Danačno-osiguritelen procesualen kodeks, DV č. 105 ze
         dne 29. prosince 2005), ve znění z roku 2010 (DV č. 15 ze dne 23. února 2010), stanoví:

      „1.      Jestliže dluh není uhrazen v zákonné lhůtě, orgán, který pohledávku zjistil, předtím, než přijme opatření k vymáhání, zašle
         dlužníkovi výzvu k zaplacení jeho dluhu ve lhůtě sedmi dnů. Pro účely doručení výzvy dopisem orgánem, který pohledávku zjistil,
         se použijí relevantní ustanovení kapitoly 6. Pokud jde o pohledávky zjištěné národní agenturou pro veřejné příjmy, výzva dopisem
         je zaslána veřejným vykonavatelem.

      2. a)      Spolu s výzvou dopisem uvedenou v odst. 1 nebo v návaznosti na ni může orgán uvedený v odst. 1, přesahuje-li výše dluhu 5000
         BGN a není-li záruky ve výši jistiny navýšené o úroky [...], požádat orgány ministerstva vnitra, aby dlužníkovi nebo členům
         jeho dozorčích nebo statutárních orgánů nepovolovaly opuštění státu, ale také aby jim odebraly nebo nevydávaly pas nebo jiný
         obdobný doklad umožňující překročení státních hranic.

      [...]
      4. Opatření uvedená v odst. 2 mohou být v závislosti na posouzení příslušného orgánu přijata souběžně nebo samostatně, a to
         s přihlédnutím k výši dluhu nebo k dlužníkovu chování, a to až do úplného zániku dluhu.“

      10      Článek 221 odst. 6 tohoto zákoníku stanoví:

      „V případech, kdy příslušný orgán opatření uvedená v čl. 182 odst. 2 bodě 2 nebo v odst. 4 nepřijme, může veřejný vykonavatel,
         přesahuje-li výše dluhu 5000 BGN a není-li záruky ve výši rovnající se jistině navýšené o úroky:

      1. navrhnout orgánům ministerstva vnitra:
      a)      zakázat dlužníkovi nebo členům jeho dozorčích nebo statutárních orgánů opuštění státu;
      b)      odebrat nebo nevydávat pas nebo jiný obdobný doklad umožňující překračování státních hranic.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11      Petar Aladžov, bulharský státní příslušník, je jedním ze tří jednatelů společnosti Yu.B.N. Kargo.

      12      Daňovým výměrem ze dne 10. října 1995, příkazem k vymáhání ze dne 20. srpna 1999, výzvou ze dne 10. dubna 2000 a oznámením
         ze dne 26. září 2001 se bulharský stát neúspěšně pokoušel od této společnosti získat úhradu daňové pohledávky v celkové výši
         44 449 BGN (přibližně 22 000 eur) odpovídající dani z přidané hodnoty a clu, které tato společnost dluží, jakož i souvisejícím
         úrokům z prodlení.

      13      Předkládající soud upřesňuje, že tato pohledávka není promlčena a že obstavení bankovních účtů společnosti a jí patřících
         motorových vozidel provedená dne 19. června 2009 neumožnila úhradu požadované částky, neboť na účtech nebylo dostatek finančních
         prostředků a nedošlo ke zjištění polohy vozidel.

      14      V důsledku toho na žádost národní agentury pro veřejné příjmy ze dne 30. července 2009 v souladu s čl. 221 odst. 6 bodem 1
         písm. a) a b) zákoníku o řízení ve věcech daní a sociálních pojištění zástupce ředitele přijal dne 25. listopadu 2009 proti
         P. Aladžovi na základě ustanovení čl. 75 bodu 5 ZBLD opatření spočívající v zákazu opustit stát až do zaplacení pohledávky
         státu nebo do zřízení záruky pokrývající úplné zaplacení této pohledávky. Předkládající soud upřesňuje, že zástupce ředitele
         měl k přijetí tohoto opatření vázanou pravomoc.

      15      Před předkládajícím soudem P. Aladžov navrhl zrušení tohoto rozhodnutí a uvedl, že vzhledem k tomu, že je rovněž prodejním
         ředitelem jiné společnosti, Bultrako AD, oficiálního dovozce značky Honda do Bulharska, tento zákaz opustit stát vážně narušuje
         výkon jeho výdělečné činnosti, která vyžaduje řadu cest do zahraničí.

      16      Předkládající soud uvedl, že P. Aladžov se jakožto občan Unie může dovolávat – a to i vůči orgánům státu, jehož je státním
         příslušníkem – práv souvisejících s tímto statutem, a zejména práva na volný pohyb na základě článků 20 SFEU a 21 SFEU a čl. 45
         odst. 1 Listiny základních práv Unie. Poznamenal, že toto právo však není bezpodmínečné a může být doplněno omezeními či podmínkami
         stanovenými Smlouvou o FEU či ustanoveními přijatými pro její uplatnění.

      17      Předkládající soud uvedl rovněž, že ačkoli čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38 stanoví, že omezení svobody pohybu občanů Unie
         mohou být přijata z důvodů veřejného pořádku, bulharská ústava takový důvod omezení svobody pohybu bulharských občanů nestanoví.
         Tato ústava naproti tomu uvádí důvod založený na ochraně práv a svobod ostatních občanů, který směrnice 2004/38 nestanoví.

      18      Předkládající soud dále uvedl, že sporné rozhodnutí nebylo přijato na základě zákona, který provedl směrnici 2004/38 do bulharského
         práva, ale na základě jiného právního přepisu.

      19      Kromě toho předkládající soud konstatoval, že podle judikatury Soudního dvora opatření omezující svobodu pohybu občanů Unie
         musejí být odůvodněna skutečným, aktuálním a dostatečně vážným ohrožením některého ze základních zájmů společnosti a že musejí
         být nezbytná a přiměřená. V tomto ohledu rovněž poznamenal, že Evropský soud pro lidská práva již rozhodl, že cíl skutečného
         vymožení daňových pohledávek může být legitimním důvodem pro omezení svobody pohybu zaručené článkem 2 protokolu č. 4 k Evropské
         úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (viz Evropský soud pro lidská práva,
         rozsudek Riener v. Bulharsko ze dne 23. května 2006).

      20      Předkládající soud rovněž konstatoval, že ačkoli směrnice Rady 2008/55/ES ze dne 26. května 2008 o vzájemné pomoci při vymáhání
         pohledávek vyplývajících z některých dávek, cel, daní a jiných opatření (Úř. věst. L 150, s. 28) a nařízení Komise (ES) č. 1179/2008
         ze dne 28. listopadu 2008, kterým se stanoví prováděcí pravidla k některým ustanovením směrnice 2008/55 (Úř. věst. L 319,
         s. 21) stanoví mechanismus vzájemné pomoci mezi členskými státy v oblasti vymáhání pohledávek, ze spisu nevyplývá, že by na
         základě tohoto mechanismu byla přijata opatření za účelem vymožení dotčené pohledávky.

      21      Konečně uvedl, že vnitrostátní ustanovení týkající se přijetí takového opatření spočívajícího v zákazu opustit území neukládají,
         aby správní orgán přezkoumal dopad opatření na profesní situaci dotyčné osoby ani na obchodní činnost dlužné společnosti,
         a tedy na její schopnost splatit dluh.

      22      Za těchto okolností se Administrativen sad Sofia-grad rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Spadá zákaz opustit území členského státu Evropské unie uložený státnímu příslušníku tohoto státu jakožto jednateli obchodní
         společnosti, zapsané podle práva uvedeného členského státu, v důsledku neuhrazeného dluhu této společnosti ve vztahu k veřejné
         správě pod důvod vycházející z ochrany ,veřejného pořádku‘ ve smyslu čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38 […] za okolností věci
         v původním řízení a jsou-li dány zároveň následující podmínky:

      –        v ústavě dotčeného členského státu není stanoveno žádné omezení svobody pohybu fyzických osob za účelem ochrany ,veřejného
         pořádku‘;

      –        důvod vycházející z ,veřejného pořádku‘ jakožto základ pro výše uvedený zákaz je stanoven ve vnitrostátním zákoně přijatém
         k provedení jiného ustanovení práva Evropské unie;

      –        důvod vycházející z ,veřejného pořádku‘ ve smyslu výše uvedeného ustanovení směrnice zahrnuje i důvod vycházející z ‚ochrany
         práv ostatních občanů‘, je-li přijímáno opatření k zajištění rozpočtových příjmů členského státu prostřednictvím vymožení
         veřejné pohledávky?

      2)      Vyplývá z omezení a podmínek stanovených pro výkon svobody pohybu občanů Evropské unie a z opatření přijatých k jejich provedení
         podle práva Evropské unie za okolností věci v původním řízení, že jsou přípustné vnitrostátní právní předpisy, které stanoví,
         že členský stát přijme vůči svému státnímu příslušníku jakožto jednateli obchodní společnosti zapsané podle práva uvedeného
         členského státu z důvodu neuhrazeného dluhu této společnosti vůči veřejné správě tohoto státu, a to dluhu, který je podle
         práva tohoto státu kvalifikován jako ,značný‘, donucovací správní opatření spočívající v ,zákazu opustit stát‘, třebaže tuto
         veřejnou pohledávku lze vymoci za použití řízení o vzájemné pomoci mezi členskými státy stanoveného směrnicí [...] 2008/55
         a nařízením [...] č. 1179/2008 [...]?

      3)      Je třeba zásadu přiměřenosti, omezení a podmínky výkonu svobody pohybu občanů Unie, jakož i opatření přijatá k jejich provedení
         podle práva Evropské unie, a zejména kritéria stanovená v čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice 2004/38 […] za okolností věci v původním
         řízení vykládat v tom smyslu, že v případě existence dluhu obchodní společnosti zapsané podle práva určitého členského státu
         ve vztahu k veřejné správě, který je právem tohoto státu kvalifikován jako ,dluh značné výše‘, připouštějí, aby byl fyzické
         osobě, která je jednatelem dlužné společnosti, uložen zákaz opustit dotčený členský stát, jestliže jsou dány zároveň následující
         podmínky:

      –        existence ,dluhu značné výše‘ ve vztahu ke státu je považována za skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého
         ze základních zájmů společnosti, s ohledem na nějž zákonodárce považoval za nutné zavést zvláštní opatření spočívající v ,zákazu
         opustit stát‘;

      –        není stanoveno posuzování okolností souvisejících s osobním chováním jednatele a porušením jeho základních práv, jako je právo
         na výkon výdělečné činnosti v jiném pracovním poměru zahrnujícím cesty do zahraničí;

      –        po rozhodnutí o uložení zákazu nejsou brány v úvahu následky pro obchodní činnost dlužné společnosti a možnosti splacení dluhu
         ve vztahu ke státu;

      –        zákaz se ukládá na základě návrhu, který má závaznou povahu, v rozsahu, v němž návrh osvědčuje existenci dluhu ‚značné výše‘
         určité obchodní společnosti ve vztahu ke státu, jejíž dluh není zajištěn v rozsahu jistiny a úroků, jakož i to, že osoba,
         vůči níž je navrhováno uložení zákazu, je jednatelem uvedené obchodní společnosti;

      –        zákaz se ukládá, dokud není pohledávka státu úplně splacena nebo plně zajištěna, aniž je stanoveno, že adresát zákazu se může
         domáhat přezkumu tohoto zákazu u orgánu, který zákaz uložil, a aniž je zohledněna promlčecí lhůta stanovená pro splacení dluhu?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      23      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda unijní právo brání legislativnímu ustanovení členského státu, které umožňuje,
         aby správní orgán zakázal státnímu příslušníkovi tohoto státu opustit tento stát z důvodu, že nebyl uhrazen daňový dluh společnosti,
         jejíž je jedním z jednatelů.

      24      Za účelem užitečné odpovědi na tuto otázku je třeba uvést, že P. Aladžov jakožto bulharský státní příslušník má na základě
         článku 20 SFEU status občana Unie, a může se tedy i vůči svému členskému státu původu dovolávat práv, která s tímto statusem
         souvisejí, zejména práva svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států přiznaného článkem 21 SFEU (viz zejména
         rozsudky ze dne 10. července 2008, Jipa, C‑33/07, Sb. rozh. s. I‑5157, bod 17, a ze dne 5. května 2011, McCarthy, C‑434/09,
         dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 48).

      25      Právo na svobodný pohyb zahrnuje jak právo občanů Evropské unie vstoupit na území jiného členského státu, než je členský stát
         jejich původu, tak i související právo opustit tento stát. Jak totiž Soudní dvůr měl již možnost zdůraznit, základní svobody
         zaručené Smlouvou by byly zbaveny své podstaty, pokud by členský stát původu mohl bez platného odůvodnění zakázat vlastním
         státním příslušníkům opustit jeho území a odebrat se na území jiného členského státu (viz výše uvedený rozsudek Jipa, bod
         18).

      26      Článek 4 odst. 1 směrnice 2004/38 ostatně výslovně stanoví, že všichni občané Unie s platným průkazem totožnosti nebo cestovním
         pasem mají právo opustit území členského státu a odebrat se do jiného členského státu.

      27      Z toho vyplývá, že taková situace, jako je situace, v níž se nachází P. Aladžov, který má v úmyslu se z území státu, jehož
         je státním příslušníkem, odebrat na území jiného členského státu, spadá pod právo volného pohybu a pobytu občanů Unie v členských
         státech.

      28      Právo občanů Unie na svobodný pohyb však není bezpodmínečné, nýbrž mohou s ním být spojena omezení a podmínky stanovené ve
         Smlouvě, jakož i v předpisech přijatých k jejímu provedení (viz zejména výše uvedený rozsudek Jipa, bod 21 a citovaná judikatura).

      29      Tato omezení a tyto podmínky vyplývají zvláště z čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38, který umožňuje členským státům omezit svobodu
         pohybu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví. Podle
         téhož článku však tyto důvody nesmějí být uplatňovány „k hospodářským účelům“.

      30      K tomu, aby unijní právo nebránilo takovému vnitrostátnímu opatření, jako je opatření, které zabránilo P. Aladžovi v opuštění
         území státu, ohledně něhož je nesporné, že nebylo přijato z důvodů veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví, je tedy třeba
         doložit, že bylo přijato z důvodů veřejného pořádku a kromě toho za podmínky, že posledně uvedené důvody nebyly uplatněny
         k hospodářským účelům.

      31      V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že se vnitrostátní zákon, který provádí směrnici 2004/38, nevztahuje na státní příslušníky
         Bulharské republiky.

      32      Taková okolnost však v žádném případě nemůže mít za účinek, že by vnitrostátnímu soudu bylo zabráněno v tom, aby zajistil
         plný účinek ustanovení unijního práva použitelných ve věci v původním řízení, jak bylo uvedeno v bodě 27 tohoto rozsudku,
         a konkrétně článku 27 směrnice 2004/38. Přísluší tedy soudu, kterému byla věc předložena, aby ponechal nepoužité ustanovení
         vnitrostátního práva, které je v rozporu s unijním právem, zejména tím, že zruší individuální správní rozhodnutí přijaté na
         základě takového ustanovení (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, dosud nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 31 a citovaná judikatura). Kromě toho ustanovení uvedeného článku, která jsou bezpodmínečná a dostatečně
         přesná, může jednotlivec uplatnit vůči členskému státu, jehož je státním příslušníkem (viz obdobně rozsudek ze dne 4. prosince
         1974, van Duyn, 41/74, Recueil, s. 1337, body 9 až 15).

      33      Rovněž irelevantní je okolnost, že – jak zdůraznil předkládající soud – bulharská ústava k odůvodnění omezení svobody pohybu
         bulharských státních příslušníků nevychází z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti či veřejného zdraví, ale uplatňuje
         zejména důvod vycházející z ochrany práv a svobod ostatních občanů, na základě něhož byl přijat ZBLD. Je totiž nutno pouze
         zjistit, zda omezení volného pohybu tuzemského státního příslušníka, které je uloženo za účelem vymožení – jak je tomu ve
         věci v původním řízení – daňové pohledávky a které je podle vnitrostátního práva odůvodněno snahou chránit práva ostatních
         občanů, je založeno na důvodu, který lze považovat za spadající pod důvod veřejného pořádku ve smyslu unijního práva.

      34      Soudní dvůr vždy zdůrazňoval, že i když v podstatě členské státy mají možnost v souladu s vnitrostátními potřebami, které
         se mohou v jednotlivých členských státech a v různých obdobích lišit, určit požadavky veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti,
         nic to nemění na tom, že v kontextu Unie, a zejména mají-li tyto požadavky odůvodnit odchylku od základní zásady volného pohybu
         osob, musí být chápany striktně, takže jejich dosah nemůže být určován jednostranně každým členským státem bez kontroly ze
         strany orgánů Unie (viz zejména výše uvedený rozsudek Jipa, bod 23).

      35      Soudní dvůr tak upřesnil, že pojem „veřejný pořádek“ předpokládá v každém případě kromě narušení společenského pořádku, které
         představují všechna porušení práva, existenci skutečného, aktuálního a dostatečně závažného ohrožení některého základního
         zájmu společnosti (viz zejména výše uvedený rozsudek Jipa, bod 23 a citovaná judikatura).

      36      Předkládající soud v tomto ohledu odkazuje na charakter obecného zájmu, který má úkol veřejné správy, jehož cílem je zajistit
         rozpočtové příjmy, a na cíl ochrany práv ostatních občanů, který sleduje vymáhání veřejných pohledávek. Tento soud dále uvádí,
         že neuhrazení daňového dluhu dlužné společnosti ve věci v původním řízení je ohrožením vyššího zájmu společnosti.

      37      Je sice pravda, že nelze principiálně vyloučit – jak ostatně uznal Evropský soud pro lidská práva (viz výše uvedený rozsudek
         Riener v. Bulharsko, § 114 až § 117) – že nevymožení daňových pohledávek může spadat pod požadavky veřejného pořádku. S ohledem
         na pravidla unijního práva vztahující se k volnému pohybu občanů Unie tomu tak však může být pouze v případě skutečného, aktuálního
         a dostatečně závažného ohrožení některého ze základních zájmů společnosti, který vyplývá například z významu dotčených částek
         či z nezbytnosti boje proti daňovým podvodům.

      38      Jestliže vymáhání veřejných pohledávek, zvláště vymáhání daní, má zajistit financování zásahů dotčeného členského státu v závislosti
         na rozhodnutích, která jsou zejména výrazem jeho obecné hospodářské a sociální politiky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne
         6. září 2011, Lady & Kid a další, C‑398/09, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 24), ani opatření přijatá veřejnými
         orgány za účelem zajištění tohoto vymožení nemohou být principiálně považována za opatření, která byla přijata výlučně k hospodářským
         účelům ve smyslu ustanovení čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38.

      39      Samotné skutečnosti, které vyplývají z předkládacího rozhodnutí, jak byly připomenuty v bodě 36 tohoto rozsudku, však neumožňují
         ověřit, zda taková opatření, jako jsou opatření dotčená ve věci v původním řízení, byla přijata na základě takových úvah,
         a zvláště neumožňují dospět k závěru v tom smyslu, že byla přijata pouze k hospodářským účelům. Přísluší vnitrostátnímu soudu,
         aby v tomto ohledu provedl nezbytná ověření.

      40      S ohledem na předcházející úvahy je na první otázku třeba odpovědět tak, že unijní právo nebrání legislativnímu ustanovení
         členského státu, které správnímu orgánu umožňuje, aby státnímu příslušníku tohoto státu zakázal opustit jeho území z důvodu,
         že nebyl uhrazen daňový dluh společnosti, jejíž je jedním z jednatelů, avšak za dvojí podmínky, že cílem dotčeného opatření
         je za určitých výjimečných okolností, které mohou vyplývat zejména z povahy nebo z významu tohoto dluhu, odpovědět na skutečné,
         aktuální a dostatečně vážné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti a že takto sledovaný cíl neodpovídá pouze hospodářským
         účelům. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby ověřil, že je tato dvojí podmínka splněna.

       Ke druhé a třetí otázce
      41      Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, kterými je třeba se zabývat společně, je, za jakých podmínek lze mít
         za to, že právní předpisy takového druhu, jako jsou právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení, jsou přiměřené a dodržují
         pravidlo, podle něhož omezení svobody pohybu musejí být založena na osobním chování dotyčné osoby, jestliže jednak existují
         nástroje Společenství týkající se pomoci v daňové oblasti a jednak se dotčené právní předpisy vyznačují svou přísností a svým
         automatickým použitím.

      42      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 27 odst. 2 směrnice 2004/38 opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku
         nebo veřejné bezpečnosti musí být v souladu se zásadou přiměřenosti a musí být založena výlučně na osobním chování dotyčné
         osoby. Jak vyplývá z judikatury uvedené v bodě 35 tohoto rozsudku, chování dotyčné osoby musí kromě toho představovat skutečné,
         aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého základního zájmu společnosti. Odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou
         osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná.

      43      Za těchto podmínek by vnitrostátní zákonné či podzákonné ustanovení, které by rozhodnutí o zákazu opuštění území přiznávalo
         automatický charakter pouze z důvodu existence daňového dluhu, aniž by bylo zohledněno osobní chování dotyčné osoby, neodpovídalo
         požadavkům unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. ledna 1999, Calfa, C‑348/96, Recueil, s. I‑11, body 27 a 28).

      44      Ve věci v původním řízení se s ohledem na předkládací rozhodnutí jeví, že z ustanovení zákoníku o řízení ve věcech daní a sociálních
         pojištění ani z ustanovení ZBLD, na základě nichž bylo přijato rozhodnutí správy zakázat P. Aladžovi opustit bulharské území,
         nevyplývá povinnost pro příslušné správní orgány, aby zohlednily osobní chování dotyčné osoby. Je sice pravda, že se jeví,
         že ustanovení zákoníku o řízení ve věcech daní a sociálních pojištění takové zohlednění nevylučují, neboť ponechávají orgánům,
         kterých se týkají, určitý rozhodovací prostor, když stanoví, že „mohou“ požádat, aby byl takový zákaz uložen podle ZBLD. V tomto
         kontextu, ačkoli uvedené orgány nejsou zbaveny možnosti zohlednit toto chování, je třeba konstatovat, že se jeví, že taková
         legislativní ustanovení, jako jsou ustanovení dotčená ve věci v původním řízení, neobsahují žádnou takovou povinnost, jako
         je povinnost uvedená výše, která je jediná v souladu s požadavky unijního práva.

      45      Kromě toho ze spisu, který předkládající soud předal Soudnímu dvoru, vyplývá, že se jeví, že opatření přijaté vůči žalobci
         je založeno pouze na existenci daňového dluhu společnosti, jejíž je jedním z jednatelů, a pouze z důvodu tohoto postavení
         s vyloučením jakéhokoli specifického posouzení osobního chování dotyčné osoby a bez odkazu na jakoukoli hrozbu, kterou by
         dotyčná osoba představovala pro veřejný pořádek.

      46      Soudnímu dvoru však nepřísluší vyjadřovat se ke slučitelnosti vnitrostátních opatření s unijním právem a přísluší předkládajícímu
         soudu, aby provedl zjištění nezbytná k posouzení této slučitelnosti (výše uvedený rozsudek Jipa, bod 28).

      47      Z titulu kontroly dodržování zásady přiměřenosti mu rovněž přísluší, aby určil, zda zákaz opuštění území je způsobilý zaručit
         uskutečnění cíle, který sleduje, a zda nepřekračuje meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (v tomto smyslu viz výše uvedený
         rozsudek Jipa, bod 29). Z tohoto důvodu i za předpokladu, že by nemožnost vymožení dotčeného dluhu představovala skutečné,
         aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti, přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil
         zejména to, zda je dotčené opatření spočívající v zákazu tím, že P. Aladžova zbavuje možnosti vykonávat část jeho výdělečné
         činnosti v zahraničí a že ho tak zbavuje části jeho příjmů, způsobilé zaručit vymožení daně, které sleduje, a že je za tímto
         účelem nezbytné. Přísluší mu rovněž, aby ověřil, zda neexistují jiná alternativní opatření, než je zákaz opuštění území, která
         by byla stejně účinná pro získání tohoto vymožení, aniž by narušila svobodu pohybu.

      48      Mezi tato alternativní opatření by mohla případně patřit opatření, která vnitrostátní orgány mohou přijmout zejména podle
         směrnice 2008/55, na kterou poukazuje vnitrostátní soud. V každém případě však vnitrostátnímu soudu přísluší, aby ověřil,
         že pohledávka dotyčného členského státu spadá do oblasti působnosti uvedené směrnice.

      49      S ohledem na předcházející úvahy je na druhou a třetí otázku třeba odpovědět tak, že i za předpokladu, že by takové opatření
         spočívající v zákazu opuštění území, jako je opatření týkající se P. Aladžova ve věci v původním řízení, bylo přijato za podmínek
         stanovených v čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38, podmínky, které jsou stanoveny v odst. 2 téhož článku, takovému opatření brání,

      –        jestliže je založeno pouze na existenci daňového dluhu společnosti, jejíž je tento žalobce jedním z jednatelů, a pouze z důvodu
         tohoto postavení s vyloučením jakéhokoli specifického posouzení osobního chování dotyčné osoby a bez odkazu na jakoukoli hrozbu,
         kterou by dotyčná osoba představovala pro veřejný pořádek, a

      –        jestliže zákaz opuštění území není způsobilý zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a překračuje meze toho, co je k jeho
         dosažení nezbytné.

      Přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda ve věci, která mu byla předložena, tomu tak je.
       K nákladům řízení
      50      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Unijní právo nebrání legislativnímu ustanovení členského státu, které správnímu orgánu umožňuje, aby státnímu příslušníku
            tohoto státu zakázal opustit jeho území z důvodu, že nebyl uhrazen daňový dluh společnosti, jejíž je jedním z jednatelů, avšak
            za dvojí podmínky, že cílem dotčeného opatření je za určitých výjimečných okolností, které mohou vyplývat zejména z povahy
            nebo z významu tohoto dluhu, odpovědět na skutečné, aktuální a dostatečně vážné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti
            a že takto sledovaný cíl neodpovídá pouze hospodářským účelům. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby ověřil, že je tato dvojí
            podmínka splněna.
      2)      I za předpokladu, že by takové opatření spočívající v zákazu opuštění území, jako je opatření týkající se P. Aladžova ve věci
            v původním řízení, bylo přijato za podmínek stanovených v čl. 27 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES
            ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských
            států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS,
            90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, podmínky, které jsou stanoveny v odstavci 2 téhož článku, takovému opatření brání,
      –        jestliže je založeno pouze na existenci daňového dluhu společnosti, jejíž je tento žalobce jedním z jednatelů, a pouze z důvodu
            tohoto postavení s vyloučením jakéhokoli specifického posouzení osobního chování dotyčné osoby a bez odkazu na jakoukoli hrozbu,
            kterou by dotyčná osoba představovala pro veřejný pořádek, a
      –        jestliže zákaz opuštění území není způsobilý zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a překračuje meze toho, co je k jeho
            dosažení nezbytné.
      Přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda ve věci, která mu byla předložena, tomu tak je.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: bulharština.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 29. září 2009.#Petrus Kerstens v. Evropská komise.#Věc F-102/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (druhý senát)
      29. září 2009
      Věc F-102/07
      Petrus Kerstens
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Povýšení – Povyšovací řízení 2004, 2005 a 2006 – Přidělování prioritních bodů – Prioritní body přidělované generálními řediteli – Prioritní body za práci vykonanou v zájmu orgánu – Zásada zákazu diskriminace – Povinnost uvést odůvodnění“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se P. Kerstens domáhá zrušení: rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování
         (OOJ) ze dne 23. listopadu 2005, kterým mu byly přiděleny 3 prioritní body poskytnuté každému generálnímu ředitelství (PBGŘ),
         v daném případě „Úřadu pro správu a vypořádávání individuálních nároků“, v rámci povyšovacího řízení 2004 (Administrativní informace č. 85‑2005 ze dne 23. listopadu 2005 ; rozhodnutí OOJ ze dne 23. listopadu 2005, kterým mu bylo přiděleno 0 PBGŘ v rámci
         povyšovacího řízení 2005 (Administrativní informace č. 85‑2005) ; rozhodnutí OOJ ze dne 17. listopadu 2006, kterým mu bylo přiděleno 0 PBGŘ v rámci povyšovacího řízení 2006 (Administrativní informace č. 55‑2006 ze dne 17. listopadu 2006) ; rozhodnutí OOJ ze dne 17. listopadu 2006, kterým mu bylo přiděleno 0 prioritních
         bodů, coby uznání práce vykonané v zájmu orgánu v rámci povyšovacího řízení 2006 (Administrativní informace č. 55‑2006); rozhodnutí
         OOJ ze dne 15. června 2007, kterým byly zamítnuty stížnosti ze dne 16. a 22. února 2007.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Povýšení – Srovnávací přezkum zásluh – Podmínky – Systém zavedený Komisí – Přidělování prioritních bodů v rámci
            generálních ředitelství
      (Služební řád úředníků, čl. 45)
      2.      Úředníci – Povýšení – Srovnávací přezkum zásluh – Podmínky – Systém zavedený Komisí – Přidělování prioritních bodů – Kritéria
      (Služební řád úředníků, čl. 45)
      1.      Cílem obecných prováděcích ustanovení k článku 45 služebního řádu přijatých Komisí je, jak to vyplývá z jejich čl. 5 odst.
         1, ocenit z úředníků ty nejzasloužilejší, zejména ty, kteří přispěli k dosažení výsledků přesahujících rámec jejich individuálních
         cílů, nebo ty, kteří vynaložili zvláštní úsilí a dosáhli při výkonu svých pracovních úkolů znamenitých výsledků, o čemž svědčí
         zpráva o vývoji služebního postupu. „Velké“ prioritní body poskytnuté každému generálnímu ředitelství, a sice 6 až 10 prioritních
         bodů, jsou podle čl. 5 odst. 2 obecných prováděcích ustanovení vyhrazeny nejvýkonnějším úředníkům, kteří prokázali výjimečné
         zásluhy, zatímco „malé“ prioritní body, tj. 0 až 4 prioritní body, jsou podle téhož ustanovení rozděleny mezi ostatní úředníky,
         kteří se považují za záslužné podle kritérií stanovených v obecných prováděcích ustanoveních.

      Přidělení prioritních bodů musí být tudíž založeno na úvahách souvisejících se zvláštními zásluhami dotčených úředníků, přičemž
         „velké“ prioritní body jsou vyhrazeny úředníkům s mimořádnými zásluhami.

      Z toho vyplývá, že generální ředitel nemá žádnou povinnost vyčerpat při přidělování „velkých“ prioritních bodů kvótu, jež
         má k dispozici.

      Článek 5 odst. 3 obecných prováděcích ustanovení, který stanoví, že každé generální ředitelství v zásadě vyčerpá kvótu prioritních
         bodů, jež má k dispozici, však v poznámce pod čarou uvádí, že toto ustanovení nemůže zpochybnit zásadu posuzování zásluh v
         čase, zejména v případě malých pracovních skupin, u nichž může být nevyčerpání prioritních bodů odůvodněno.

      (viz body 65 až 68)
      Odkazy:
      Tribunál: 19. října 2006, Buendía Sierra v. Komise, T‑311/04, Sb. rozh. s. II‑4137, bod 290; 3. května 2007, Crespinet v.
         Komise, T‑261/04, Sb. VS s. I‑A‑2‑0000 a II‑A‑2‑0000, bod 57; 1. dubna 2009, Valero Jordana v. Komise, T‑385/04, Sb. VS s.
         I‑A‑2‑0000 a II‑A‑2‑0000, bod 130

      2.      Ač počet odsloužených let v určité platové třídě může podpůrně hrát roli při přidělování prioritních bodů poskytnutých každému
         generálnímu ředitelství úředníkům s rovnocennými zásluhami v případě nedostatečného počtu bodů, kritérium zásluh zůstává rozhodujícím
         kritériem. Přiznat počtu odsloužených let rozhodující charakter při přidělování prioritních bodů by bylo v rozporu s článkem
         45 služebního řádu a s článkem 5 obecných prováděcích ustanovení k uvedenému článku 45 přijatých Komisí, neboť článek 5 ostatně
         neobsahuje žádný odkaz na počet odsloužených let v platové třídě coby kritérium pro přidělování prioritních bodů.

      (viz bod 140)
      Odkazy:
      Tribunál: 4. července 2007, Lopparelli v. Komise, T‑502/04, Sb. VS s. I‑A‑2 0000 a II-A-2-0000, bod 89; Valero Jordana v.
         Komise, citováno výše, bod 145


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 7. ledna 2004. # Aalborg Portland A/S (C-204/00 P), Irish Cement Ltd (C-205/00 P), Ciments français SA (C-211/00 P), Italcementi - Fabbriche Riunite Cemento SpA (C-213/00 P), Buzzi Unicem SpA (C-217/00 P) a Cementir - Cementerie del Tirreno SpA (C-219/00 P) proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Hospodářská soutěž - Pokuta. # Spojené věci C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 30. června 2015.#Gambling Commission, anciennement National Lottery Commission v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#„Ochranná známka Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Obrazová ochranná známka společenství představující ruku – Článek 53 odstavec 2 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009 – Existence staršího autorského práva chráněného vnitrostátním právem – Důkazní břemeno – Použití vnitrostátního práva OHIM“.#Věc T-404/10 RENV.