title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 18. července 2007. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Žaloba pro nesplnění povinnosti - Přípustnost - Článek 49 ES - Volný pohyb služeb - Vysílání pracovníků - Omezení - Příspěvek do vnitrostátního fondu pro dovolené - Překlad dokumentů - Ohlášení místa přidělení vyslaných pracovníků. # Věc C-490/04.

text:
      Věc C-490/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Spolková republika Německo
      „Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přípustnost – Článek 49 ES – Volný pohyb služeb – Vysílání pracovníků – Omezení – Příspěvek do vnitrostátního fondu pro dovolené – Překlad dokumentů – Ohlášení místa přidělení vyslaných pracovníků“
      Stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba přednesené dne 14. prosince 2006
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 18. července 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Postup před zahájením soudního řízení – Předmět
      (Článek 226 ES)
      2.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Právo Komise podat žalobu – Lhůta k provedení
      (Článek 226 ES)
      3.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Důkaz o nesplnění povinnosti – Důkazní břemeno Komise
      (Článek 226 ES)
      4.     Volný pohyb služeb – Omezení – Vysílání pracovníků
      (Článek 49 ES)
      5.     Volný pohyb služeb – Omezení – Vysílání pracovníků
      (Článek 49 ES)
      1.     Cílem postupu před zahájením soudního řízení stanoveného v článku 226 ES je dát dotčenému členskému státu příležitost splnit
         své povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, nebo užitečně uplatnit důvody na jeho obranu proti výtkám Komise.

      (viz bod 25)
      2.     Pravidla uvedená v článku 226 ES musí být uplatněna, aniž by Komise byla povinna dodržet určitou lhůtu, s výhradou případů,
         ve kterých nadměrná délka postupu před zahájením soudního řízení stanoveného tímto ustanovením může znesnadnit dotčenému státu
         vyvrácení argumentů Komise, a porušit tedy právo na obhajobu. Dotyčnému členskému státu přísluší předložit důkaz takového
         dopadu.

      (viz bod 26)
      3.     Komisi přísluší v rámci řízení o nesplnění povinnosti zahájeného podle článku 226 ES prokázat existenci tvrzeného nesplnění
         povinnosti. Komise musí předložit Soudnímu dvoru skutečnosti nezbytné k tomu, aby Soudní dvůr ověřil existenci tohoto nesplnění
         povinnosti, přičemž nemůže vycházet z žádné domněnky.

      Mimoto musí být dosah vnitrostátních právních a správních předpisů hodnocen s ohledem na výklad, který k nim dávají vnitrostátní
         soudy.

      (viz body 48–49)
      4.     Nejde o případ nesplnění povinností vyplývajících z článku 49 ES, pokud členský stát zahraničním zaměstnavatelům zaměstnávajícím
         pracovníky na vnitrostátním území ukládá překládat do jazyka tohoto členského státu některé dokumenty, které mají být uschovány
         na místě práce po celou dobu trvání skutečného zaměstnání vyslaných pracovníků.

      Takto uložená povinnost zajisté představuje omezení volného pohybu služeb tím, že s sebou pro podniky usazené v jiném členském
         státě nese dodatečné náklady, jakož i administrativní a finanční zatížení, takže tyto podniky nemají z hlediska hospodářské
         soutěže rovné podmínky se zaměstnavateli usazenými v hostitelském členském státě, a mohou tak být odrazeny od poskytování
         služeb v tomto členském státě.

      Tato povinnost však může být odůvodněna cílem obecného zájmu souvisejícím se sociální ochranou pracovníků, neboť umožňuje
         příslušným orgánům hostitelského členského státu vykonávat kontrolu nezbytnou pro zajištění dodržování vnitrostátních předpisů
         v této oblasti. Jelikož ukládá povinnost překladu jen některých dokumentů a nepřináší pro zaměstnavatele nadměrné administrativní
         nebo finanční zatížení, nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle sociální ochrany.

      (viz body 66, 68–72, 76)
      5.     Členský stát, který ukládá zahraničním podnikům pro dočasnou práci povinnost hlásit příslušným orgánům nejen poskytnutí pracovníka
         podniku, který jej využívá v dotčeném členském státě, ale i místo přidělení tohoto pracovníka, jakož i každou změnu týkající
         se tohoto místa, zatímco podniky téhož typu usazené v tomto členském státě nepodléhají této dodatečné povinnosti, nesplňuje
         povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

      (viz body 85, 89 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      18. července 2007 (*)

      „Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přípustnost – Článek 49 ES – Volný pohyb služeb – Vysílání pracovníků – Omezení – Příspěvek do vnitrostátního fondu pro dovolené – Překlad dokumentů – Ohlášení místa přidělení vyslaných pracovníků“
      Ve věci C‑490/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 29. listopadu 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená E. Traversou, G. Braunem a H. Kreppelem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené W.-D. Plessingem, M. Lummou a C. Schulze-Bahr, jako zmocněnci, ve spolupráci s T. Lübbigem, Rechtsanwalt,

      žalované,
      podporované:
      Francouzskou republikou, zastoupenou G. de Berguesem a O. Christmann, jako zmocněnci,

      vedlejší účastnicí,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, R. Schintgen, A. Tizzano (zpravodaj), M. Ilešič a E. Levits, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. listopadu 2006,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. prosince 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Projednávanou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím,
         že přijala právní úpravu, na jejímž základě:

      –       zahraniční podniky jsou povinny odvádět příspěvky do německého fondu pro dovolené i tehdy, když pracovníkům přísluší v zásadě
         srovnatelná ochrana v souladu s právními předpisy státu usazení jejich zaměstnavatele [§ 1 odst. 3 zákona o vysílání pracovníků
         (Arbeitnehmer-Entsendegesetz) ze dne 26. února 1996 (BGBl. 1996 I, s. 227, dále jen „AEntG“)];

      –       zahraniční podniky jsou povinny nechat do němčiny přeložit pracovní smlouvu nebo dokumenty nezbytné podle práva státu původu
         pracovníka v rámci směrnice Rady 91/533/EHS ze dne 14. října 1991 o povinnosti zaměstnavatele informovat zaměstnance o podmínkách
         pracovní smlouvy nebo pracovního poměru (Úř. věst. L 288, s. 32; Zvl. vyd. 05/02, s. 3), výplatnice, dokumenty prokazující
         pracovní dobu a zaplacení mzdy, jakož i všechny ostatní dokumenty, které jsou vyžadovány německými orgány (§ 2 AEntG);

      –       zahraniční podniky pro dočasnou práci jsou povinny provést ohlášení nejen každého poskytnutí pracovníka podniku, který jej
         využívá v Německu, ale rovněž v případě každé práce, která je mu tímto zaměstnavatelem svěřena na stavbě (§ 3 odst. 2 AEntG),

      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 49 ES.
       Právní rámec
       Právo Společenství
      Smlouva o ES
      2       Článek 49 ES uvádí:
      „Podle následujících ustanovení jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských
         států, kteří jsou usazeni v jiném státě Společenství, než se nachází příjemce služeb.

      [...]“
       Směrnice 96/71/ES
      3       Podle svého čl. 1 odst. 1 se směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků
         v rámci poskytování služeb (Úř. věst. L 18, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 431) „vztahuje na podniky usazené v některém členském
         státě, které vysílají v rámci nadnárodního poskytování služeb [...] pracovníky na území jiného členského státu“.

      4       Podle článku 3 této směrnice, nazvaného „Pracovní podmínky“:
      „1. Členské státy zajistí, aby podniky uvedené v čl. 1 odst. 1 zaručovaly bez ohledu na právo rozhodné pro pracovní poměr
         pracovníkům vyslaným na jejich území pracovní podmínky týkající se dále uvedených záležitostí, které jsou v členském státě,
         ve kterém je práce vykonávána, stanoveny:

      –       právními či správními předpisy a/nebo
      –       kolektivními smlouvami nebo rozhodčími nálezy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné ve smyslu odstavce 8, jestliže
         se týkají činností uvedených v příloze:

      [...]
      b)      minimální délka dovolené za kalendářní rok,
      [...]
      d)      podmínky poskytování pracovníků, zejména prostřednictvím podniků pro dočasnou práci,
               [...]
      [...]“
      5       Článek 4 uvedené směrnice, nazvaný „Spolupráce v oblasti informací“, uvádí:
      „1.      Pro účely provádění této směrnice určí členské státy v souladu s vnitrostátními právními předpisy a/nebo zvyklostmi jedno
         nebo více kontaktních míst nebo jeden nebo více příslušných vnitrostátních orgánů.

      2.      Členské státy upraví spolupráci mezi veřejnými orgány, které jsou v souladu s vnitrostátními právními předpisy příslušné pro
         dohled nad pracovními podmínkami uvedenými v odstavci [článku] 3. Tato spolupráce zejména spočívá v odpovědích na odůvodněné
         žádosti těchto orgánů o informace o nadnárodním poskytování pracovníků, včetně informací o otevřeném zneužívání nebo o možných
         případech nezákonných nadnárodních aktivit.

      [...]“
       Vnitrostátní právo
      6       Ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku oznámeném Spolkové republice Německo se vysílání pracovníků v tomto
         členském státě řídilo AEntG.

      7       Podle § 1 odst. 1 AEntG se kolektivní smlouvy v odvětví stavebnictví, které jsou obecně závazné a týkají se délky dovolené
         na zotavenou, placené dovolené a úhrady dodatečného příplatku na dovolenou, použijí na zaměstnavatele usazené v zahraničí,
         kteří vysílají pracovníky do Německa.

      8       Ustanovení § 1 odst. 3 AEntG stanoví:
      „Jestliže obecně závazná kolektivní smlouva upravuje vybírání příspěvků nebo poskytování dávek společným orgánem sociálních
         partnerů v rámci poskytnutí nároků na dovolenou uvedených v odstavci 1, jsou právní normy této smlouvy závazné rovněž pro
         zahraniční zaměstnavatele a ty jejich zaměstnance, kteří spadají do územní působnosti uvedené smlouvy, v rozsahu, v jakém
         tato smlouva nebo kterýkoli jiný předpis zajišťuje, že:

      1.      zahraniční zaměstnavatel není povinen hradit příspěvky na základě tohoto zákona a zároveň srovnatelné instituci ve státě,
         kde se nachází sídlo jeho podniku, a

      2.      postup společného orgánu sociálních partnerů stanoví zohlednění dávek již vyplacených zahraničním zaměstnavatelem k uspokojení
         nároků jeho zaměstnanců na dovolené ze zákona nebo dovolené stanovené kolektivní smlouvou anebo dohodou.

      […]“
      9       Ustanovení § 2 odst. 3 AEntG uvádí:
      „Každý zaměstnavatel usazený v zahraničí je povinen v Německu uchovávat dokumenty požadované pro kontrolu dodržování právních
         povinností vyplývajících z § 1 odst. 1 druhé věty, z § 1 odst. 2a druhé věty a z § 1 odst. 3a páté věty, v německém jazyce,
         po celou dobu trvání skutečného zaměstnání pracovníka v působnosti tohoto zákona a nejméně po dobu trvání celé stavby, maximálně
         však po dobu dvou let, aby mohl tyto dokumenty předložit na stavbě na žádost kontrolních orgánů.“

      10     Konečně § 3 odst. 2 AEntG zní následovně:
      „Podnik pro dočasnou práci usazený v zahraničí, který poskytne jednoho nebo více pracovníků podniku, který je využije v působnosti
         tohoto zákona, musí […] příslušným celním orgánům písemně dodat, před zahájením každé stavby, ohlášení v německém jazyce obsahující
         následující údaje:

      1.      příjmení, jméno a datum narození pracovníků poskytnutých v působnosti tohoto zákona,
      2.      počátek a konec poskytnutí,
      3.      místo práce (stavby),
      […]“
       Postup před zahájením soudního řízení
      11     Po přezkoumání četných stížností upozornila Komise, ve výzvě dopisem ze dne 12. listopadu 1998, jakož i v doplňující výzvě
         dopisem ze dne 17. srpna 1999, německé orgány na neslučitelnost některých ustanovení AEntG s článkem 59 Smlouvy o ES (nyní,
         po změně, článek 49 ES).

      12     Jelikož Komise nebyla spokojena s vysvětleními poskytnutými Spolkovou republikou Německo v dopisech ze dne 8. března 1999,
         ze dne 4. května 1999 a ze dne 25. října 1999, zaslala dne 25. července 2001 tomuto členskému státu odůvodněné stanovisko,
         kterým ho vyzvala k přijetí opatření nezbytných k dosažení souladu s tímto stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      13     Dopisy ze dne 1. října 2001, ze dne 10. prosince 2001, ze dne 3. února 2003 a ze dne 4. prosince 2003 Spolková republika Německo
         Komisi sdělila své vyjádření k uvedenému odůvodněnému stanovisku. Dopisem ze dne 23. ledna 2004 tento členský stát Komisi
         oznámil verzi AEntG změněnou v důsledku přijetí třetího zákona o moderním poskytování služeb na pracovním trhu (Drittes Gesetz
         für moderne Dienstleistungen am Arbeitsmarkt) ze dne 23. prosince 2003 (BGBl. 2003 I, s. 2848).

      14     Jelikož Komise konstatovala, že v důsledku změny AEntG byla odstraněna pouze část porušení práva, na něž bylo původně upozorněno,
         rozhodla se podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K přípustnosti
      15     Německá vláda vznáší čtyři námitky nepřípustnosti žaloby, vycházející z volby článku 49 ES jako ustanovení relevantního pro
         posouzení souladu AEntG s právem Společenství, nadměrné délky postupu před zahájením soudního řízení, nepřesnosti žaloby a změny
         předmětu prvního žalobního důvodu uplatněného Komisí.

       K volbě článku 49 ES jako ustanovení relevantního pro posouzení souladu AEntG s právem Společenství
      16     Německé orgány mají za to, že dotčená ustanovení AEntG musí být prověřena zejména ve světle směrnice 96/71, která se specificky
         týká vysílání pracovníků uskutečněného v rámci poskytování služeb. Konkrétně Komise měla prokázat, že Spolková republika Německo
         nesprávně provedla tuto směrnici nebo že uvedená ustanovení nejsou uplatňována v souladu s touto směrnicí.

      17     V tomto ohledu je namístě připomenout, že účelem směrnice 96/71 je koordinace právních předpisů členských států stanovením
         seznamu vnitrostátních pravidel, která musí členský stát uplatňovat na podniky usazené v jiném členském státě, které vysílají
         pracovníky na jeho vlastní území v rámci nadnárodního poskytování služeb.

      18     Článek 3 odst. 1 první pododstavec této směrnice tak stanoví, že členské státy zajistí, aby uvedené podniky zaručovaly bez
         ohledu na právo rozhodné pro pracovní poměr vyslaným pracovníkům pracovní podmínky týkající se záležitostí uvedených v témže
         článku, které jsou stanoveny v členském státě, ve kterém je práce vykonávána.

      19     Směrnice 96/71 však neharmonizovala věcný obsah těchto vnitrostátních pravidel [viz v tomto smyslu sdělení Komise Radě, Evropskému
         parlamentu, Hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů ze dne 25. července 2003 o provádění směrnice 96/71 v členských
         státech, COM(2003) 458 konečné, s. 7]. Tento obsah tudíž může být volně stanoven členskými státy, za podmínky dodržení Smlouvy
         a obecných zásad práva Společenství, tedy, co se týče projednávané věci, včetně článku 49 ES.

      20     Ve své žalobě Komise zpochybňuje soulad § 1 odst. 3, § 2 a § 3 odst. 2 AEntG se Smlouvou, jelikož tyto paragrafy obsahují
         nepřípustná omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství.

      21     Je nesporné, že omezení této základní svobody jsou zakázaná článkem 49 ES. Komise tedy právem tento článek uplatnila pro zpochybnění
         souladu sporných ustanovení s právem Společenství.

      22     Z toho vyplývá, že první námitka nepřípustnosti vznesená Spolkovou republikou Německo musí být zamítnuta.
      K nadměrné délce postupu před zahájením soudního řízení
      23     Spolková republika Německo má za to, že žaloba je nepřípustná z důvodu prodlení, přičitatelného Komisi, které ovlivnilo toto
         řízení o nesplnění povinnosti. Zatímco výzva dopisem, která jí byla zaslána Komisí, se datuje dnem 12. listopadu 1998, Komise
         svou žalobu podala teprve 29. listopadu 2004, tedy více než šest let po zaslání tohoto dopisu. Nedbalost vyplývající z tohoto
         prodlení měla za následek jednak porušení povinnosti Komise dodržovat přiměřené lhůty a jednak požadavku právní jistoty, jehož
         se tento členský stát a pracovníci chránění AEntG mohou domáhat.

      24     Podle německých orgánů měla Komise, která k tomu byla pravomocná, průběh postupu urychlit. Po jeho zahájení totiž Soudní dvůr
         vydal několik rozsudků zabývajících se vysíláním pracovníků obecně, jakož i rozsudek týkající se konkrétně AEntG (viz rozsudek
         ze dne 25. října 2001, Finalarte a další, C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98 až C‑54/98 a C‑68/98 až C‑71/98, Recueil, s. I‑7831).
         Tyto rozsudky údajně měly umožnit rychlejší ukončení projednávané věci.

      25     V tomto ohledu je však třeba připomenout jednak to, že cílem postupu před zahájením soudního řízení stanoveného v článku 226 ES
         je dát dotčenému členskému státu příležitost splnit své povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, nebo užitečně
         uplatnit důvody na jeho obranu proti výtkám Komise (rozsudek ze dne 5. listopadu 2002, Komise v. Rakousko, C‑475/98, Recueil,
         s. I‑9797, bod 35).

      26     Krom toho je namístě uvést, že v souladu s judikaturou Soudního dvora, musí být pravidla uvedená v článku 226 ES uplatněna,
         aniž by Komise byla povinna dodržet určitou lhůtu, s výhradou případů, ve kterých nadměrná délka postupu před zahájením soudního
         řízení stanoveného tímto ustanovením může znesnadnit dotčenému státu vyvrácení argumentů Komise, a porušit tedy právo na obhajobu.
         Dotyčnému členskému státu přísluší předložit důkaz takového dopadu (viz rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko,
         C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, body 15 a 16; ze dne 21. ledna 1999, Komise v. Belgie, C‑207/97, Recueil, s. I‑275, bod 25, a výše
         uvedený rozsudek Komise v. Rakousko, bod 36).

      27     Aniž by bylo nezbytné zkoumat, zda, s ohledem na rozsudky vydané Soudním dvorem v oblasti vysílání pracovníků, může být lhůta,
         která uplynula mezi výzvou dopisem zaslanou Spolkové republice Německo a podáním projednávané žaloby, v projednávané věci
         považována za nadměrnou, je třeba konstatovat, že se tento členský stát ani nedovolával porušení práva na obhajobu vyplývajícího
         z délky postupu před zahájením soudního řízení, ani neuvedl jinou skutečnost, která může takové porušení představovat.

      28     Druhá námitka nepřípustnosti uplatněná německou vládou tudíž musí být zamítnuta.
      K nepřesnosti žaloby
      29     Německá vláda tvrdí, že žaloba je nepřípustná, neboť jasně neuvádí žalobní důvody, o kterých má Soudní dvůr rozhodnout. Komise
         se zvláště nevyjadřuje, zda má v úmyslu zpochybnit pouze ustanovení AEntG jako taková, nebo rovněž jejich použití německými
         správními a soudními orgány v konkrétních případech.

      30     V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 38 odst. 1 písm. c) jednacího řádu stanoví, že každá žaloba, jakožto návrh na zahájení
         řízení, musí obsahovat zejména předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů. V každé žalobě podané podle článku 226 proto
         přísluší Komisi dostatečně přesně a uceleně uvést uplatňované žalobní důvody, aby členskému státu umožnila připravit svou
         obranu a Soudnímu dvoru ověřit existenci tvrzeného porušení povinnosti (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 13. prosince 1990,
         Komise v. Řecko, C‑347/88, Recueil, s. I‑4747, bod 28, a ze dne 4. května 2006, Komise v. Spojené království, C‑98/04, Sb. rozh.
         s. I‑4003, bod 18).

      31     V projednávané věci z odůvodnění, jakož i z návrhových žádání Komise dostatečně jasně a přesně vyplývá, že se žaloba týká
         souladu obsahu § 1 odst. 3, § 2 a § 3 odst. 2 AEntG s článkem 49 ES. Uvedená žaloba je tudíž jednoznačná.

      32     V důsledku toho je namístě třetí námitku nepřípustnosti vznesenou německou vládou nepřijmout.
       Ke změně předmětu prvního žalobního důvodu
      33     Německá vláda tvrdí, že první žalobní důvod je nepřípustný, jelikož předmět tohoto žalobního důvodu není formulován stejně
         v odůvodněném stanovisku a v žalobě.

      34     Na jedné straně Komise v odůvodněném stanovisku uvedla, že Spolková republika Německo nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
         z článku 49 ES, tím, že zahraničním podnikům ukládá povinnost platit příspěvky do německého fondu pro dovolené ve stavebním
         průmyslu, „i když jsou stále povinny přímo svým zaměstnancům platit dovolenou v členském státě usazení“. Na druhé straně v žalobě
         učinila závěr o porušení Smlouvy vyplývajícím z povinnosti stanovené zahraničním podnikům platit příspěvky do uvedeného fondu
         „i tehdy, když pracovníkům“ těchto podniků „přísluší v zásadě srovnatelná ochrana v souladu s právními předpisy státu usazení“.
         Komise tak údajně změnila a rozšířila předmět sporu.

      35     Komise na to odpovídá, že formulační rozdíly mezi výrokem odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními žaloby neměly za následek
         žádnou změnu předmětu sporu.

      36     V tomto ohledu je pravda, že, podle judikatury Soudního dvora, předmět žaloby podané na základě článku 226 ES je vymezen postupem
         před zahájením soudního řízení stanoveným tímto ustanovením, a že v důsledku toho odůvodněné stanovisko Komise a žaloba musejí
         být založeny na stejných důvodech (viz rozsudky ze dne 17. listopadu 1992, Komise v. Řecko, C‑105/91, Recueil, s. I‑5871,
         bod 12, a ze dne 10. září 1996, Komise v. Belgie, C‑11/95, Recueil, s. I‑4115, bod 73).

      37     Tento požadavek nicméně nemůže jít tak daleko, aby v každém případě ukládal dokonalou shodu mezi zněním vytýkaných skutečností
         ve výzvě dopisem, výrokem odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními žaloby, za podmínky, že předmět sporu nebyl rozšířen
         nebo změněn (rozsudky ze dne 29. září 1998, Komise v. Německo, C‑191/95, Recueil, s. I‑5449, bod 56, a ze dne 6. listopadu
         2003, Komise v. Španělsko, C‑358/01, Recueil, s. I‑13145, bod 28).

      38     V projednávané věci z odůvodněného stanoviska vyplývá, že kritika Komise v průběhu fáze před zahájením soudního řízení se
         týkala skutečnosti, že povinnost platit příspěvky do německého fondu pro dovolené, uložená zahraničním podnikům v § 1 odst. 3
         AentG, vede k dvojímu hrazení náhrad za dovolenou, v členském státě usazení a v členském státě vyslání, a že uvedené podniky
         jsou od této dvojí platební povinnosti osvobozeny pouze v případě, že v členském státě usazení existuje fond srovnatelný s německým
         fondem. Stejně tak ve své žalobě Komise napadá dvojí hospodářské zatížení zaměstnavatele, který vysílá pracovníky do Německa,
         jakož i příliš omezující formulaci osvobození od povinnosti platit příspěvky stanovené v § 1 odst. 3 AEntG.

      39     Je proto namístě mít za to, že Komise ani nerozšířila, ani nezměnila předmět žaloby, a tudíž neporušila článek 226 ES.
      40     Z toho vyplývá, že je třeba zamítnout i čtvrtou námitku nepřípustnosti uplatněnou německou vládou, a tudíž žalobu podanou
         Komisí prohlásit za přípustnou.

       K věci samé
       K povinnosti platit příspěvky do německého fondu pro dovolené (§ 1 odst. 3 AEntG)
       Argumentace účastníků řízení
      41     Komise tvrdí, že osvobození od povinnosti platit příspěvky stanovené v § 1 odst. 3 první větě AEntG je příliš omezující, do
         té míry, že z něho může pro zaměstnavatele vysílajícího pracovníky do Německa vyplývat dvojí hospodářské zatížení neslučitelné
         s článkem 49 ES. Podle Komise musí AEntG podniky usazené v jiném členském státě, které vysílají pracovníky, od povinnosti
         platit příspěvky osvobozovat nejen v případě, že je zajištěno, že již platí příspěvky do srovnatelného systému v členském
         státě usazení, nýbrž rovněž, pokud v tomto státě existují právní předpisy, které, ačkoli nejsou založeny na příspěvcích hrazených
         zaměstnavatelem, pracovníkům poskytují ochranu nároků na placenou dovolenou rovnocennou ochraně stanovené německou právní
         úpravou.

      42     Německá vláda odpovídá, že Komise nepředložila konkrétní skutečnosti k prokázání toho, že § 1 odst. 3 AEntG odporuje Smlouvě.
         Dodává, že toto ustanovení je vnitrostátními správními orgány a soudy používáno v souladu s povinnostmi vyplývajícími z práva
         Společenství.

      43     Aby zabránila dvojímu hospodářskému zatížení pro podniky usazené v jiném členském státě, Spolková republika Německo totiž
         zavedla pragmatickou přeshraniční spolupráci s jinými členskými státy, tak, že s některými z nich dokonce uzavřela dvoustranné
         dohody o vzájemném uznávání vnitrostátních systémů placené dovolené.

      44     Mimoto německé soudy, a zejména Bundesarbeitsgericht, vždy dodržovaly zásady zakotvené Soudním dvorem v oblasti vysílání pracovníků.
         Zvláště, kromě ověření existence dvoustranné dohody, vždy dbaly na to, aby vyslaný pracovník měl prospěch z použití německé
         právní úpravy nároků na placenou dovolenou, přičemž tuto právní úpravu uplatňují jen tehdy, jestliže tomuto pracovníkovi přináší
         skutečnou výhodu ve srovnání s případným použitím předpisů platných ve státě, z něhož pochází.

       Závěry Soudního dvora
      45     Nejprve je namístě uvést, že § 1 odst. 3 první věta AEntG zahraničním zaměstnavatelům ukládá povinnost platit příspěvky do
         německého fondu pro dovolené, pokud nejsou povinni hradit příspěvky do uvedeného fondu a zároveň srovnatelné instituci ve
         státě, kde se nachází sídlo jejich podniku (bod 1), a že se zohlední dávky již vyplacené těmito zaměstnavateli k uspokojení
         nároků jejich zaměstnanců na dovolené ze zákona nebo dovolené stanovené kolektivní smlouvou anebo dohodou (bod 2).

      46     Rovněž je namístě připomenout, že Soudní dvůr se již vyslovil ke slučitelnosti tohoto ustanovení AEntG se Smlouvou ve výše
         uvedeném rozsudku Finalarte a další. Zvláště v bodech 45, 49 a 53 uvedeného rozsudku Soudní dvůr zdůraznil, že soulad § 1
         odst. 3 AEntG s právem Společenství závisí na dvou podmínkách, přičemž ověření jejich splnění přísluší předkládajícímu soudu.
         Tento soud tak musí zkoumat, zda německá právní úprava v oblasti placené dovolené přiznává skutečnou dodatečnou ochranu pracovníkům
         vyslaným poskytovateli služeb usazenými mimo Německo a zda použití uvedené právní úpravy je přiměřené uskutečnění cíle sociální
         ochrany těchto pracovníků.

      47     Je nesporné, že v projednávaném řízení o nesplnění povinnosti je to Komise, komu přísluší ověřit, zda tyto podmínky byly splněny,
         a předložit Soudnímu dvoru všechny skutečnosti nezbytné k ověření souladu uvedeného ustanovení s článkem 49 ES.

      48     Podle ustálené judikatury totiž přísluší Komisi v rámci řízení o nesplnění povinnosti zahájeného podle článku 226 ES prokázat
         existenci tvrzeného nesplnění povinnosti. Komise musí předložit Soudnímu dvoru skutečnosti nezbytné k tomu, aby Soudní dvůr
         ověřil existenci tohoto nesplnění povinnosti, přičemž nemůže vycházet z žádné domněnky (viz zejména rozsudky ze dne 20. března
         1990, Komise v. Francie, C‑62/89, Recueil, s. I‑925, bod 37, a ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Německo, C‑341/02, Sb. rozh.
         s. I‑2733, bod 35).

      49     Mimoto je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být dosah vnitrostátních právních a správních
         předpisů hodnocen s ohledem na výklad, který k nim dávají vnitrostátní soudy (viz zejména rozsudek ze dne 8. června 1994,
         Komise v. Spojené království, C‑382/92, Recueil, s. I‑2435, bod 36, a ze dne 29. května 1997, Komise v. Spojené království,
         C‑300/95, Recueil, s. I‑2649, bod 37).

      50     Je však třeba konstatovat, že v projednávané věci Komise nepředložila skutečnosti nezbytné k ověření nesouladu § 1 odst. 3
         AEntG s článkem 49 ES. Komise se totiž omezila na doslovný výklad bodu 1 uvedeného ustanovení AEntG, aniž by se vyjádřila
         k dodržení dvou podmínek stanovených rozsudkem Finalarte a další, uvedených v bodě 46 tohoto rozsudku. Mimoto Komise na podporu
         svého tvrzení neuplatnila žádnou argumentaci ani nepoukázala na vnitrostátní soudní rozhodnutí nebo na jinou skutečnost mající
         prokázat, že na rozdíl od toho, co tvrdí německé orgány, § 1 odst. 3 AEntG je v praxi používán nebo vykládán způsobem, který
         není v souladu s právem Společenství.

      51     Podle Komise je však její doslovný výklad § 1 odst. 3 bodu 1 AEntG potvrzen příkladem vycházejícím z dánských právních předpisů.
         V Dánsku nároky na dovolenou nejsou pracovníkovi hrazeny institucí srovnatelnou s německým fondem pro dovolené. Proto není-li
         z tohoto důvodu uskutečněna žádná platba samotným zaměstnavatelem, může pracovník přesto platbu obdržet od odborů zaměstnavatele.
         Vzdor existenci této záruky je nicméně zaměstnavatel usazený v Dánsku, který vysílá pracovníky do Německa, povinen platit
         příspěvky do uvedeného německého fondu. Podle Komise bylo možno se této povinnosti vyhnout pouze díky správní dohodě o vzájemném
         uznávání vnitrostátních systémů placené dovolené, která byla uzavřena mezi Dánským královstvím a Spolkovou republikou Německo.
         Zásada právní jistoty však zakazuje, aby práva vyplývající ze Smlouvy závisela na uzavření dohod správní povahy.

      52     Tato argumentace však nemůže být přijata. Ze spisu totiž vyplývá, že v Dánsku existuje Arbejdsmarkedets Feriefond (fond placené
         dovolené) srovnatelný s německým fondem pro dovolené a že § 1 odst. 3 první věta AEntG, tak jak je používán na základě uvedené
         správní dohody, osvobozuje dánské podniky, které přispívají do uvedeného dánského fondu, od povinnosti platit příspěvky do
         tohoto německého fondu.

      53     Mimoto i když je pravda, že požadavek právní jistoty brání tomu, aby byl výkon práv, která jednotlivci vyvozují z práva Společenství,
         vázán na podmínky a omezení stanovené vnitrostátními správními pravidly (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 28. dubna 1993,
         Komise v. Itálie, C‑306/91, Recueil, s. I‑2133, bod 14, a ze dne 8. července 1999, Komise v. Francie, C‑354/98, Recueil, s. I‑4927,
         bod 11), je nicméně třeba konstatovat, že v rámci nadnárodního vysílání pracovníků obtíže, které mohou nastat v souvislosti
         se srovnáním vnitrostátních systémů placené dovolené, nemohou být řešeny – při neexistenci harmonizace v této oblasti – bez
         účinné spolupráce mezi správními orgány členských států (viz v tomto smyslu sdělení Komise Radě, Evropskému parlamentu, Hospodářskému
         a sociálnímu výboru a Výboru regionů ze dne 25. července 2003). Uzavření správních dohod, jejichž cílem je zajistit vzájemné
         uznávání těchto systémů, spadá do této spolupráce a obecněji do povinnosti loajální spolupráce mezi členskými státy v oblastech,
         na které se vztahují právní předpisy Společenství.

      54     Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že Komise neprokázala, že zahraniční podniky jsou povinny platit příspěvky do německého
         fondu pro dovolené, i pokud pracovníkům, které zaměstnávají, přísluší v zásadě srovnatelná ochrana v souladu s právními předpisy
         státu usazení těchto podniků.

      55     První žalobní důvod uplatněný Komisí tudíž musí být zamítnut.
       K povinnosti uchovávat určité dokumenty v německém jazyce na stavbě (§ 2 odst. 3 AEntG)
       Argumentace účastníků řízení
      56     Podle Komise povinnost uložená zahraničním podnikům překládat do německého jazyka veškeré dokumenty požadované na základě
         § 2 odst. 3 AEntG, a sice pracovní smlouvu (nebo rovnocenný dokument ve smyslu směrnice 91/533), výplatnice, dokumenty prokazující
         pracovní dobu a zaplacení mzdy, jakož i všechny ostatní dokumenty, které jsou vyžadovány německými orgány, představuje neodůvodněné
         a nepřiměřené omezení volného pohybu služeb zaručeného v článku 49 ES.

      57     Co se týče neodůvodněné povahy tohoto ustanovení AEntG, Komise uvádí, že v rozsudku ze dne 23. listopadu 1999, Arblade a další
         (C‑369/96 a C‑376/96, Recueil, s. I‑8453), Soudní dvůr rozhodl, že povinnost uložená zahraničním podnikům uchovávat dokumenty
         na území hostitelského státu nemůže být odůvodněna cílem obecného usnadnění výkonu kontrolní úlohy orgánů tohoto státu. Jestliže
         podle názoru Komise tato povinnost nemůže být odůvodněna uvedeným cílem, povinnost – přinejmenším stejně omezující – překládat
         všechny dotčené dokumenty rovněž není odůvodnitelná.

      58     Co se týče přiměřenosti dotčeného ustanovení, Komise, rovněž s odkazem na výše uvedený rozsudek Arblade a další, uplatňuje,
         že obecná povinnost překladu uvedených dokumentů se stala nadbytečnou systémem spolupráce mezi členskými státy stanoveným
         v článku 4 směrnice 96/71.

      59     Spolková republika Německo, podporovaná Francouzskou republikou, se domnívá, že povinnost překladu stanovená v § 2 odst. 3
         AEntG je v souladu s článkem 49 ES.

      60     Podle německých orgánů je tato povinnost totiž odůvodněna nezbytností umožnit účinnou kontrolu dodržování právních povinností
         vyplývajících z AEntG, a tak zajistit účinnou ochranu pracovníků. Kontrolní orgány musí být schopny přečíst a rozumět dotčeným
         dokumentům, což předpokládá, že tyto dokumenty budou přeloženy. Účinnost kontroly totiž nemůže záviset na jazykových znalostech
         orgánů zajišťujících kontrolu dotyčných staveb.

      61     Německá a francouzská vláda dodávají, že výše uvedený rozsudek Arblade a další neumožňuje vyvodit přímé závěry týkající se
         odůvodněnosti ani přiměřeného charakteru § 2 odst. 3 AEntG.

      62     Konečně se uvedené vlády domnívají, že spolupráce mezi vnitrostátními orgány, stanovená v článku 4 směrnice 96/71, nemůže
         nahradit povinnost překladu uloženou zahraničním zaměstnavatelům.

       Závěry Soudního dvora
      63     Z ustálené judikatury vyplývá, že článek 49 ES nevyžaduje pouze vyloučení jakékoliv diskriminace poskytovatele služeb usazeného
         v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoliv omezení, i když se toto omezení
         použije bez rozdílu na vnitrostátní poskytovatele a na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit, ztížit
         nebo učinit méně atraktivními činnosti poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné
         služby (viz rozsudky ze dne 25. července 1991, Säger, C‑76/90, Recueil, s. I‑4221, bod 12; ze dne 28. března 1996, Guiot,
         C‑272/94, Recueil, s. I‑1905, bod 10, a ze dne 19. ledna 2006, Komise v. Německo, C‑244/04, Sb. rozh. s. I‑885, bod 30).

      64     Dokonce i v případech neexistence harmonizace v dané oblasti, může být volný pohyb služeb, jakožto základní zásada Smlouvy,
         omezen pouze právní úpravou odůvodněnou naléhavými důvody obecného zájmu, která se vztahuje na všechny osoby nebo podniky
         vykonávající svoji činnost na území členského státu, kde je poskytována služba, v rozsahu, v němž tento zájem není chráněn
         právní úpravou, které podléhá poskytovatel v členském státě, v němž je usazen (viz zejména výše uvedený rozsudek Arblade a další,
         body 34 a 35; rozsudek ze dne 24. ledna 2002, Portugaia Construções, C‑164/99, Recueil, s. I‑787, bod 19, a rozsudek ze dne
         21. října 2004, Komise v. Lucembursko, C‑445/03, Sb. rozh. s. I‑10191, bod 21).

      65     Konečně uplatňování vnitrostátních právních předpisů členského státu vůči poskytovatelům usazeným v jiných členských státech
         musí být způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který tyto předpisy sledují, a nesmí překračovat meze toho, co je k dosažení
         tohoto cíle nezbytné (viz zejména výše uvedený rozsudek Säger, bod 15; rozsudek ze dne 31. března 1993, Kraus, C‑19/92, Recueil,
         s. I‑1663, bod 32, a rozsudek ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard, C‑55/94, Recueil, s. I‑4165, bod 37).

      66     V projednávané věci z § 2 odst. 3 AEntG vyplývá, že pokud zaměstnavatel usazený mimo Německo zaměstnává pracovníky na území
         tohoto členského státu, je povinen uchovávat některé dokumenty, v německém jazyce, po celou dobu trvání skutečného zaměstnání
         vyslaných pracovníků a nejméně po dobu trvání celé stavby, přičemž tato povinnost trvá maximálně dva roky, aby mohl tyto dokumenty
         předložit na stavbě na žádost kontrolních orgánů. Jak německá vláda upřesnila na jednání, aniž by to Komise popřela, dotyčnými
         dokumenty jsou pracovní smlouva, výplatnice, jakož i podklady prokazující pracovní dobu a zaplacení mzdy.

      67     Jelikož v této oblasti v rámci Společenství neexistují harmonizační opatření, je tedy k posouzení opodstatněnosti druhého
         žalobního důvodu uplatněného Komisí třeba nejdříve zkoumat, zda požadavky stanovené tímto ustanovením AEntG mají omezující
         účinky na volný pohyb služeb, a poté, v případě potřeby, zda v posuzované oblasti činnosti odůvodňují taková omezení volného
         pohybu služeb naléhavé důvody obecného zájmu. V případě kladné odpovědi bude konečně třeba ověřit, zda téhož výsledku nemůže
         být dosaženo použitím méně omezujících pravidel.

      68     Zaprvé je třeba konstatovat, že uložením povinnosti překladu dotčených dokumentů do němčiny uvedené ustanovení představuje
         omezení volného pohybu služeb.

      69     Takto uložená povinnost totiž s sebou pro podniky usazené v jiném členském státě nese dodatečné náklady, jakož i administrativní
         a finanční zatížení, takže tyto podniky nemají z hlediska hospodářské soutěže rovné podmínky se zaměstnavateli usazenými v hostitelském
         členském státě, a mohou tak být odrazeny od poskytování služeb v tomto členském státě.

      70     Zadruhé je však třeba uvést, že § 2 odst. 3 AEntG sleduje cíl obecného zájmu související se sociální ochranou pracovníků odvětví
         stavebnictví a kontrolou jejího dodržování. Soudní dvůr již tento cíl uznal za jeden z naléhavých důvodů, které odůvodňují
         taková omezení volného pohybu služeb (viz rozsudky ze dne 3. února 1982, Seco a Desquenne & Giral, 62/81 a 63/81, Recueil,
         s. 223, bod 14; ze dne 27. března 1990, Rush Portuguesa, C‑113/89, Recueil, s. I‑1417, bod 18; výše uvedený rozsudek Guiot,
         bod 16, a výše uvedený rozsudek Arblade a další, bod 51).

      71     Uložením povinnosti uchovávat dotčené dokumenty na stavbě v jazyce hostitelského členského státu totiž § 2 odst. 3 AEntG sleduje
         cíl umožnit příslušným orgánům tohoto státu vykonávat na pracovišti kontrolu nezbytnou pro zajištění dodržování vnitrostátních
         předpisů v oblasti ochrany pracovníků, zvláště těch, jež se týkají odměňování a pracovní doby. Tento typ kontroly na pracovišti
         by se v praxi stal nadměrně obtížným, či dokonce nemožným, jestliže by tyto dokumenty mohly být předkládány v jazyce členského
         státu usazení zaměstnavatele, jelikož úředníci hostitelského členského státu nemusí nezbytně tento jazyk ovládat.

      72     Z toho vyplývá, že povinnost stanovená v § 2 odst. 3 AEntG je odůvodněná.
      73     Tento závěr nemůže být výše uvedeným rozsudkem Arblade a další zpochybněn.
      74     I  když je zajisté pravda, že v bodě 76 tohoto rozsudku Soudní dvůr usoudil, že pro odůvodnění omezení volného pohybu služeb
         spočívajícího v uložení povinnosti zahraničnímu zaměstnavateli uchovávat některé dokumenty v místě přechodného bydliště fyzické
         osoby, která přechodně bydlí v hostitelském členském státě, nestačí, že přítomnost těchto dokumentů v uvedeném státě může
         obecně usnadnit výkon kontrolní úlohy orgánů tohoto státu, tento bod uvedeného rozsudku se nicméně týkal povinnosti uložené
         zaměstnavateli mít pro příslušné orgány k dispozici některé dokumenty, i když již v hostitelském členském státě pracovníky
         nezaměstnával.

      75     V projednávané věci tomu však tak není, jelikož § 2 odst. 3 AEntG ukládá povinnost uchovávat dokumenty v německém jazyce po
         celou dobu trvání skutečného zaměstnání vyslaných pracovníků v Německu a po dobu trvání stavby. Mimoto, jak vyplývá z bodu
         74 tohoto rozsudku, toto ustanovení se neomezuje na obecné usnadnění výkonu kontrolní úlohy příslušných německých orgánů,
         nýbrž má za cíl umožnit v praxi provádění ověření těmito orgány na stavbách.

      76     Zatřetí je třeba konstatovat, že uvedené ustanovení ukládá povinnost překladu pouze čtyř dokumentů (pracovní smlouvy, výplatnic,
         jakož i podkladů prokazujících pracovní dobu a zaplacení mzdy), jež nejsou příliš dlouhé a k jejichž vyhotovení jsou zpravidla
         používána vzorová standardní ustanovení. V důsledku toho vzhledem ke skutečnosti, že pro zaměstnavatele vysílajícího pracovníky
         do Německa nepřináší nadměrné administrativní nebo finanční zatížení, § 2 odst. 3 AEntG nepřekračuje meze toho, co je nezbytné
         k dosažení sledovaného cíle sociální ochrany.

      77     Konečně je namístě uvést, že za současného právního stavu neexistují méně omezující opatření umožňující zajištění uvedeného
         cíle.

      78     Organizovaný systém spolupráce a výměny informací mezi vnitrostátními správními orgány stanovený v článku 4 směrnice 96/71
         totiž povinnost překladu uloženou zaměstnavatelům usazeným mimo Německo nečiní nadbytečnou. Ze spisu totiž vyplývá, že dokumenty,
         které od zaměstnavatelů vyžaduje AEntG, nejsou v držení těchto správních orgánů, které je tak s jejich překladem nemohou v přiměřených
         lhůtách předat příslušným orgánům jiných členských států.

      79     Mimoto, jak uvedl generální advokát v bodu 86 svého stanoviska, v současné době neexistuje žádný normativní nástroj Společenství
         ukládající používání vícejazyčných dokumentů v případě nadnárodního vysílání pracovníků.

      80     Z výše uvedených úvah vyplývá, že druhý žalobní důvod uplatněný Komisí musí být zamítnut.
       K povinnosti zahraničních podniků pro dočasnou práci provést ohlášení týkající se místa přidělení vyslaných pracovníků (§ 3
            odst. 2 AEntG)
       Argumentace účastníků řízení
      81     Komise uplatňuje, že povinnost uložená zahraničním podnikům pro dočasnou práci hlásit příslušným orgánům nejen poskytnutí
         pracovníka podniku, který jej využívá, ale rovněž změny přidělení tohoto pracovníka z jedné stavby na druhou, zatímco taková
         dodatečná povinnost není uložena podnikům pro dočasnou práci usazeným v Německu, představuje opatření, které činí přeshraniční
         poskytování služeb obtížnějším než poskytování služeb v rámci členského státu. Podle Komise žádný platný důvod neodůvodňuje
         toto rozdílné zacházení.

      82     Spolková republika Německo odpovídá, že ohlašovací povinnost stanovená v § 3 odst. 2 AEntG je slučitelná s článkem 49 ES.
         Tato povinnost je totiž odůvodněna nezbytností uskutečňovat účinné kontroly v zájmu lepší ochrany pracovníků. Mimoto dotyčnému
         podniku pro dočasnou práci nepřináší nadměrné zatížení.

       Závěry Soudního dvora
      83     Z ustálené judikatury vyplývá, že volný pohyb služeb předpokládá zejména odstranění jakékoli diskriminace vůči poskytovateli
         z důvodu jeho státní příslušnosti nebo okolnosti, že je usazen v jiném členském státě nežli ve státě, ve kterém je služba
         poskytována (viz rozsudky ze dne 25. července 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda, C‑288/89, Recueil, s. I‑4007, bod
         10; Komise v. Nizozemsko, C‑353/89, Recueil, s. I‑4069, bod 14, a ze dne 4. května 1993, Distribuidores Cinematográficos,
         C‑17/92, Recueil, s. I‑ 2239, bod 13).

      84     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že § 3 odst. 2 AEntG má za následek vznik diskriminace vůči poskytovatelům služeb usazeným
         mimo Německo.

      85     Toto ustanovení totiž podnikům pro dočasnou práci usazeným v jiných členských státech ukládá povinnost příslušným německým
         orgánům písemně sdělovat nejen počátek a konec poskytnutí pracovníka podniku, který jej využívá v Německu, ale i místo přidělení
         tohoto pracovníka, jakož i každou změnu týkající se tohoto místa, kdežto podniky téhož typu usazené v Německu nepodléhají
         této dodatečné povinnosti, která přísluší vždy podnikům, které vyslané pracovníky využívají.

      86     Soudní dvůr již rozhodl, že vnitrostátní právní úpravy, které nejsou použitelné bez rozdílu na poskytování služeb bez ohledu
         na jejich původ, jsou s právem Společenství slučitelné pouze tehdy, pokud mohou spadat pod ustanovení, které obsahuje výslovnou
         výjimku, takové, jako je článek 46 ES, na který odkazuje článek 55 ES (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 18. června 1991,
         ERT, C‑260/89, Recueil, s. I‑2925, bod 24; výše uvedený rozsudek Collectieve Antennevoorziening Gouda, bod 11, a ze dne 21. března
         2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Recueil, s. I‑3193, bod 31). Z článku 46 ES, který je nutno vykládat strikně, vyplývá, že diskriminační
         pravidla mohou být odůvodněná z důvodu veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a ochrany zdraví.

      87     V tomto ohledu stačí uvést, že v projednávané věci německá vláda neuplatnila žádnou skutečnost, která by mohla spadat pod
         některý z těchto důvodů.

      88     Z toho vyplývá, že třetí žalobní důvod uplatněný Komisí je opodstatněný.
      89     V důsledku toho je třeba určit, že Spolková republika Německo tím, že přijala takové ustanovení, jakým je § 3 odst. 2 AEntG,
         na jehož základě jsou zahraniční podniky pro dočasnou práci povinny provést nejen ohlášení poskytnutí pracovníka podniku,
         který jej využívá v Německu, ale i každou změnu týkající se místa přidělení tohoto pracovníka, nesplnila povinnosti, které
         pro ni vyplývají z článku 49 ES.

       K nákladům řízení
      90     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 69 odst. 3 téhož řádu, Soudní dvůr může rozdělit náklady mezi
         účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch,
         nebo pokud jsou k tomu dány výjimečné důvody.

      91     V projednávané věci je namístě uložit Komisi, která neměla úspěch ve dvou ze tří uplatněných žalobních důvodů, náhradu dvou
         třetin nákladů řízení a Spolkové republice Německo náhradu jedné třetiny nákladů řízení.

      92     V souladu s čl. 69 odst. 4 jednacího řádu Francouzská republika ponese vlastní náklady řízení.
      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Spolková republika Německo tím, že přijala takové ustanovení, jakým je § 3 odst. 2 zákona o vysílání pracovníků (Arbeitnehmer-Entsendegesetz)
            ze dne 26. února 1996, na jehož základě jsou zahraniční podniky pro dočasnou práci povinny provést nejen ohlášení poskytnutí
            pracovníka podniku, který jej využívá v Německu, ale i každou změnu týkající se místa přidělení tohoto pracovníka, nesplnila
            povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 49 ES.
      2)      Žaloba se ve zbývající části zamítá.
      3)      Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada dvou třetin nákladů řízení. Spolkové republice Německo se ukládá náhrada
            jedné třetiny nákladů řízení.
      4)      Francouzská republika ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 10. března 2011.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).#Kasační opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Označení, které tvoří výlučně číslice - Přihláška označení ,1000‘ jakožto ochranné známky pro brožury, periodika a noviny - Údajně popisný charakter uvedeného označení - Kritéria pro použití čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 - Povinnost OHIM zohlednit svou dřívější rozhodovací praxi.#Věc C-51/10 P.

text:
      Věc C-51/10 P
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Označení, které tvoří výlučně číslice – Přihláška označení ,1000‘ jakožto ochranné známky pro brožury, periodika a noviny – Údajně popisný charakter uvedeného označení – Kritéria pro použití čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 – Povinnost OHIM zohlednit svou dřívější rozhodovací praxi“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Výklad s
            ohledem na s ním související obecný zájem – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 – Cíl – Požadavek dostupnosti
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c)]
      2.        Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Překrývání
            oblastí působnosti důvodů uvedených pod písm. b) a c) čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b) a c)]
      3.        Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné
            známky tvořené výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku nebo služby – Pojem –Označení,
            která tvoří výlučně číslice
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c)]
      4.        Ochranná známka Společenství – Účinky ochranné známky Společenství – Omezení – Článek 12 písm. b) nařízení č. 40/94 – Předmět
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 12 písm. b)]
      5.        Ochranná známka Společenství – Rozhodnutí Úřadu – Zásada rovného zacházení – Zásada řádné správy – Dřívější rozhodovací praxe
            Úřadu
      1.        Každý z důvodů pro zamítnutí vyjmenovaných v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství musí být vykládán
         v závislosti na obecném zájmu, na němž stojí tento důvod. Obecný zájem, na němž stojí čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení,
         spočívá v zajištění, že označení popisující jednu či několik vlastností výrobků nebo služeb, pro něž je zápis jakožto ochranná
         známka požadován, mohou být volně užívána všemi hospodářskými subjekty, které takové výrobky nebo služby nabízejí.

      Aby bylo zaručeno splnění tohoto cíle volného užívání v plném rozsahu, k tomu, aby Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné
         známky a vzory) zápis zamítl na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, není nezbytné, aby dotčené označení bylo
         v okamžiku přihlášky k zápisu skutečně užíváno k popisným účelům. Stačí, aby uvedené označení k takovým účelům použito být
         mohlo. Stejně tak použití tohoto důvodu pro zamítnutí nezávisí na požadavku disponibility, který by byl konkrétní, trvající
         či vážný, a je tedy nerelevantní znát počet konkurentů, kteří mají či by mohli mít zájem na užívání dotčeného označení. Kromě
         toho je bezvýznamné, že existují jiná běžněji užívaná označení, než to, o něž se zde jedná, k označení týchž vlastností výrobků
         nebo služeb uvedených v přihlášce k zápisu. Z předcházejícího vyplývá, že použití čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení
         nevyžaduje, aby dotčené označení odpovídalo obvyklým způsobům označení.

      (viz body 36–40)
      2.        Popisná označení uvedená v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství postrádají rovněž rozlišovací
         způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení. Naopak označení může postrádat rozlišovací způsobilost ve smyslu
         uvedeného čl. 7 odst. 1 písm. b) i z jiných důvodů, než je jeho případný popisný charakter. Oblast působnosti čl. 7 odst. 1
         písm. b) nařízení č. 40/94 a oblast působnosti čl. 7 odst. 1 písm. c) se tedy určitým způsobem překrývají, ovšem první z těchto
         ustanovení se odlišuje od druhého, jelikož se vztahuje na všechny okolnosti, kdy označení není s to rozlišit výrobky nebo
         služby jednoho podniku od výrobků či služeb jiných podniků.

      Za těchto podmínek je kvůli správnému použití čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 nutné dbát na to, aby použití důvodu pro zamítnutí
         uvedeného v tomto čl. 7 odst. 1 písm. c) zůstalo řádně vyhrazeno pro případy, kterých se skutečně tento důvod pro zamítnutí
         týká.

      (viz body 46–48)
      3.        Případy, kterých se skutečně týká důvod pro zamítnutí uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 o ochranné známce
         Společenství, jsou ty případy, kdy označení, jehož zápis jako ochranné známky je požadován, může označit „vlastnost“ výrobků
         nebo služeb, pro něž je přihláška podána. Tím, že zákonodárce v čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení použil výrazy „druhu,
         jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností“,
         totiž uvedl, že druh, jakost, množství, účel, hodnota, zeměpisný původ a doba výroby výrobků nebo poskytnutí služby je třeba
         pokládat za vlastnosti výrobků nebo služeb, a také upřesnil, že tento seznam není taxativní, a lze rovněž zohlednit jiné vlastnosti
         výrobků či služeb.

      Volba výrazu „vlastnost“, kterou učinil zákonodárce, zdůrazňuje skutečnost, že označeními, kterých se týká uvedené ustanovení,
         jsou pouze ta, jež slouží k označení vlastnosti výrobků nebo služeb, pro něž je zápis požadován, kterou zúčastněné kruhy snadno
         rozpoznají. Zápis označení tak lze na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 zamítnout pouze v případě, že lze důvodně
         předpokládat, že jej zúčastněné kruhy skutečně rozpoznají jako popis jedné z uvedených vlastností.

      Tato upřesnění mají zvláštní relevanci v případě označení tvořených výlučně číslicemi. Vzhledem k tomu, že taková označení
         jsou zpravidla postavena na roveň číslům, mohou totiž obzvláště sloužit v oblasti obchodu k označení množství. K tomu, aby
         zápis označení tvořeného výlučně číslicemi mohl být zamítnut na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) proto, že označuje množství,
         je však třeba, aby bylo možné důvodně předpokládat, že u zúčastněných kruhů množství označené těmito číslicemi charakterizuje
         výrobky nebo služby, pro něž je zápis požadován.

      (viz body 48–52)
      4.        Pravidlo zmíněné v čl. 12 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství neovlivňuje určujícím způsobem výklad
         ustanovení uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení. Článek 12 uvedeného nařízení se totiž týká omezení účinků ochranné
         známky Společenství, zatímco článek 7 tohoto nařízení se týká důvodů zamítnutí zápisu označení jako ochranných známek.

      Okolnost, že uvedený čl. 12 písm. b) zajišťuje, aby každý hospodářský subjekt mohl volně užívat údaje týkající se vlastností
         výrobků a služeb, nikterak neomezuje působnost uvedeného čl. 7 odst. 1 písm. c). Právě naopak, uvedená okolnost zdůrazňuje
         zájem na tom, aby důvod pro zamítnutí uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. c), který je mimoto absolutní, byl skutečně použit na
         každé označení, jež může označovat vlastnost výrobků nebo služeb, pro které je jeho zápis jakožto ochranné známky požadován.

      (viz body 59–61)
      5.        Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) je povinen vykonávat své pravomoci v souladu s takovými obecnými
         zásadami práva Unie, jako je zásada rovného zacházení a zásada řádné správy.

      S ohledem na tyto dvě posledně uvedené zásady musí Úřad v rámci průzkumu přihlášky ochranné známky Společenství zohlednit
         již přijatá rozhodnutí ve věci podobných přihlášek a se zvláštní pozorností se zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž
         smyslu či nikoli.

      (viz body 73–74)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      10. března 2011(*)

      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Označení, které tvoří výlučně číslice – Přihláška označení ,1000‘ jakožto ochranné známky pro brožury, periodika a noviny – Údajně popisný charakter uvedeného označení – Kritéria pro použití čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 – Povinnost OHIM zohlednit svou dřívější rozhodovací praxi“
      Ve věci C‑51/10 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 1. února
         2010,

      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., se sídlem v Częstochowa (Polsko), zastoupená A. von Mühlendahlem, Rechtsanwalt,

      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalším účastníkem řízení je:
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupený A. Folliard‑Monguiralem, jako zmocněncem,

      žalovaný v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, J.‑J. Kasel, M. Ilešič (zpravodaj), M. Safjan a M. Berger, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. listopadu 2010,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se společnost Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (dále jen „společnost Technopol“)
         domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství (nyní Tribunál) ze dne 19. listopadu 2009, Agencja Wydawnicza
         Technopol v. OHIM (1000) (T‑298/06, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud zamítl její žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí
         čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 7. srpna 2006 (věc
         R 447/2006-4, dále jen „sporné rozhodnutí“) týkajícího se přihlášky označení „1000“ jako ochranné známky Společenství.

       Právní rámec
      2        Článek 4 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1;
         Zvl. vyd. 17/01, s. 146), nadepsaný „Označení, která mohou tvořit ochrannou známku Společenství“, uvádí:

      „Ochrannou známkou Společenství může být jakékoliv označení schopné grafického ztvárnění, zejména slova, včetně vlastních
         jmen, kresby, písmena, číslice, tvar výrobku nebo jeho balení, pokud jsou způsobilá rozlišit výrobky nebo služby jednoho podniku
         od výrobků nebo služeb jiných podniků.“

      3        Článek 7 uvedeného nařízení, nadepsaný „Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu“, stanoví:

      „1.      Do rejstříku se nezapíšou:
      [...]
      b)      ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;
      c)      ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu,
         jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;

      [...]
      3.      Odst. 1 písm. b), c) a d) se nepoužije, pokud ochranná známka získala užíváním ve vztahu k výrobkům nebo službám, pro které
         je požadován její zápis do rejstříku, rozlišovací způsobilost.“

      4        Podle článku 12 nařízení č. 40/94, nadepsaného „Omezení účinků ochranné známky Společenství“:

      „Ochranná známka Společenství neopravňuje majitele, aby zakázal třetí straně používat v obchodním styku:
      [...]
      b)      údaje týkající se druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu, doby výroby výrobku nebo poskytnutí služby
         nebo jiných jejich vlastností;

      [...]
      pokud je toto užívání v souladu s poctivými zvyky v průmyslu a obchodě.“
      5        Článek 74 uvedeného nařízení, nadepsaný „Zkoumání skutečností úřadem z úřední moci“, uvádí:

      „1.      V průběhu řízení zkoumá úřad skutečnosti z moci úřední; v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí se však úřad při
         zkoumání omezí na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky.

      2.      Úřad nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili.“
      6        Nařízení č. 40/94 bylo zrušeno nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst.
         L 78, s. 1), které vstoupilo v platnost dne 13. dubna 2009. Projednávaný spor se však s ohledem na dobu rozhodnou z hlediska
         skutkového stavu řídí i nadále nařízením č. 40/94.

       Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
      7        Dne 4. dubna 2005 podala společnost Technopol u OHIM přihlášku následujícího označení jako ochranné známky Společenství:

      1000
      8        Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do třídy 16 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
         pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají popisu „brožury; periodika, včetně periodik
         obsahujících křížovky a hry; denní tisk“.

      9        Dne 31. ledna 2006 průzkumový referent tuto přihlášku zamítl na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94 z toho
         důvodu, že označení „1000“ nemá rozlišovací způsobilost a představuje popisné označení obsahu či jiných vlastností dotčených
         výrobků.

      10      Dne 31. března 2006 podala společnost Technopol proti rozhodnutí průzkumového referenta odvolání. Rozhodnutím ze dne 7. srpna
         2006 čtvrtý odvolací senát OHIM analýzu průzkumového referenta potvrdil.

      11      Uvedený senát měl za to, že označení „1000“ může sloužit k označení obsahu publikací společnosti Technopol a že v každém případě
         uvedené označení nemá rozlišovací způsobilost, neboť je spotřebitelem vnímáno jako pochvala uvedených publikací, a nikoli
         jako označení původu.

      12      Uvedený odvolací senát, konkrétně v bodech 18 a 19 sporného rozhodnutí, konstatoval následující:

      „18      [...] Často dochází k tomu, že periodika publikují žebříčky obsahující různé informace [...]. V takových případech jsou upřednostňovány
         zaokrouhlené číslice z důvodu jejich expresivní hodnoty.

      19      Navíc [výrobky], kterých se týká přihláška, obsahují [...] publikace obsahující různé kompilace [...]. Publikace tohoto druhu
         obsahují zpravidla zaokrouhlený počet informací [...]. Stejně tak [označení ,1000‘] může být bezpochyby použito popisným způsobem,
         zvláště v ,periodikách obsahujících křížovky a hry‘, o jejichž ochranu bylo požádáno. Relevantní veřejnost [označení ,1000‘]
         uvedené na dotyčné publikaci bude vnímat jako označení toho, že obsahuje právě 1 000 hádanek či her. Jak vyplývá z internetových
         rešerší, na tomto trhu již existuje řada výrobků tohoto druhu [...]“

       Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
      13      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 18. října 2006 podala společnost Technopol žalobu směřující ke zrušení sporného rozhodnutí.

      14      Na podporu své žaloby navrhovatelka uplatnila dva důvody, přičemž první vycházel z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení
         č. 40/94 a druhý z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení.

      15      V rámci prvního žalobního důvodu společnost Technopol tvrdila, že označení „1000“ bez dodatečného výrazu není popisné. Spotřebitel
         mezi uvedeným označením a vlastnostmi dotčených výrobků nemůže učinit žádnou přímou a konkrétní spojitost.

      16      Soud tuto argumentaci odmítl, a první žalobní důvod tedy zamítl. Podstatné důvody vedoucí k tomuto rozhodnutí jsou následující:

      „21      [...] [O]značeními a údaji uvedenými v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 jsou taková označení a údaje, které mohou
         sloužit v rámci běžného užívání z hlediska dotčené veřejnosti k označení výrobku nebo služby, pro něž je zápis požadován,
         a to buď přímo, nebo uvedením jedné z jejich podstatných vlastností [...]

      22      Podle ustálené judikatury je označení popisné, jestliže má dostatečně přímou a konkrétní spojitost s dotčenými výrobky nebo
         službami, takže relevantní veřejnosti může umožnit vnímat bezprostředně a bez dalšího přemýšlení popis dotčených výrobků nebo
         služeb nebo jedné z jejich podstatných vlastností [...]

      23      Posouzení popisného charakteru označení tak může být provedeno pouze jednak ve vztahu k jeho chápání relevantní veřejností,
         a jednak ve vztahu k dotčeným výrobkům nebo službám [...]

      24      V projednávané věci jsou dotčenými výrobky brožury, periodika, včetně periodik obsahujících křížovky a hry, jakož i denní
         tisk, a jsou určeny široké veřejnosti, což účastníci řízení nezpochybnili. [...]

      25      Je tedy třeba určit, zda průměrný běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný spotřebitel bude [označení ,1000‘] bez
         jakéhokoli doplňujícího prvku vnímat jako popis jedné z vlastností výrobků, kterých se týkají přihlášky k zápisu.

      26      V tomto ohledu je třeba uvést, že jak vyplývá z bodů 18 a 19 [sporného] rozhodnutí, mezi označením ,1000‘ a některými vlastnostmi
         dotčených výrobků u relevantní veřejnosti existuje přímá a konkrétní spojitost. Označení „1000“ totiž odkazuje na množství
         a relevantní veřejnost jej bude bezprostředně a bez dalšího přemýšlení vnímat jako popis vlastností dotčených výrobků, zejména
         množství stran, jakož i děl, informací a kompilovaných her, či hierarchické uspořádání obsažených odkazů. Skutečnost, že se
         přihlášená ochranná známka skládá pouze z číslic, tento závěr nezpochybňuje, neboť [...] chybějící prvek může relevantní veřejnost
         snadno identifikovat, jelikož asociace mezi číslicí a uvedenými vlastnostmi dotčených výrobků je bezprostřední.

      27      Jak konkrétně odvolací senát konstatoval v bodech 18 a 19 [sporného] rozhodnutí, často dochází k tomu, že se v brožurách a periodikách
         publikují žebříčky a kompilace, a pokud jde o uvedení obsahu, jsou upřednostňovány zaokrouhlené číslice, přičemž odvolací
         senát uvedl v tomto ohledu zejména příklad ,1000 otázek a odpovědí‘. Tyto skutečnosti posilují popisný vztah, který u průměrného
         spotřebitele existuje mezi dotčenými výrobky a [označením ,1000‘].

      [...]
      30      Vzhledem k tomu, že byl prokázán popisný charakter [označení ,1000‘] s ohledem na výrobky, kterých se týká přihláška k zápisu,
         je třeba přezkoumat, zda se přihlášená ochranná známka skládá výlučně z popisných označení a zda neobsahuje jiné prvky, které
         by mohly bránit konstatování, že má popisný charakter. [...] V projednávané věci je slovní označení ,1000‘ prezentováno bez
         jakéhokoli prvku, který by jej odlišoval od běžného způsobu označení množství a který by jej mohl zbavit popisného charakteru.

      31      Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že slovní označení ,1000‘ označuje vlastnosti dotčených výrobků, zejména množství stran,
         jakož i děl, informací a kompilovaných her, či jejich hierarchické uspořádání, které mohou být zohledněny při volbě provedené
         cílovou veřejnosti, a které tedy tvoří jejich podstatné vlastnosti. [...]

      32      Tento závěr ostatními argumenty žalobkyně vyvrátit nelze [...]. Zaprvé, pokud jde o argument vycházející z toho, že by zápis
         označení ,1000‘ třetí osoby nezbavil práva užívat uvedenou číslici k označení množství, jelikož toto užití nepředstavuje porušení
         práva vyplývajícího z ochranné známky, je třeba jej odmítnout jako nerelevantní. Tímto argumentem žalobkyně poukazuje na obsah
         čl. 12 písm. b) nařízení č. 40/94 [...], pokud jde o meze výlučného práva vyplývajícího ze zápisu ochranné známky. V souladu
         s judikaturou Soudu totiž článek 12 nařízení č. 40/94 nelze uplatnit při řízení o zápisu [...]. Použití tohoto článku předpokládá
         existenci označení, které bylo zapsáno jako ochranná známka, jelikož buď získalo rozlišovací způsobilost užíváním v souladu
         s čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 anebo v důsledku koexistence popisných a nepopisných prvků, čemuž tak v projednávané věci
         není [...]. Nelze tedy mít za to, že článek 12 nařízení č. 40/94 umožňuje zmírnit kritéria přezkumu absolutních důvodů pro
         zamítnutí zápisu.

      33      Zadruhé, pokud jde o argument, který žalobkyně vyvozuje z toho, že není nikterak nezbytné, aby [označení ,1000‘] zůstalo volně
         k dispozici pro třetí osoby, neboť – pokud jde o čísla sestávající ze čtyř číslic – existuje 10 000 možných kombinací, je
         třeba zdůraznit, že [...] zamítnutí zápisu dotčené ochranné známky je založeno na popisném charakteru označení. Tento popisný
         charakter brání tomu, aby [označení ,1000‘] plnilo funkci označení obchodního původu pro výrobky, které jsou uvedeny v přihlášce
         k zápisu. Existence jiných možných kombinací číslic tedy pro účely zápisu postrádá relevanci. Krom toho skutečnost, že OHIM
         zapsal jakožto ochranné známky označení IX a XD, která k dispozici konkurentů ponechávají méně možných kombinací číslic a písmen,
         postrádá relevanci. Legalita rozhodnutí odvolacího senátu musí být posuzována výlučně na základě nařízení č. 40/94, a nikoli
         na základě rozhodovací praxe OHIM [...].“

      17      Vzhledem k tomu, že Soud v projednávané věci potvrdil relevanci důvodu k zamítnutí uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení
         č. 40/94, nepřezkoumal druhý žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      18      Společnost Technopol navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –       zrušil napadený rozsudek;
      –       vrátil věc Tribunálu a
      –       uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      19      OHIM navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –       zamítl kasační opravný prostředek a
      –       uložil společnosti Technopol náhradu nákladů řízení.
       Ke kasačnímu opravnému prostředku
      20      Společnost Technopol uplatňuje dva důvody kasačního opravného prostředku. První důvod vychází z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c)
         nařízení č. 40/94 v rozsahu, v němž Soud nezohlednil všechna relevantní kritéria pro použití tohoto ustanovení. Svým druhým
         důvodem navrhovatelka Soudu vytýká, že nezohlednil dřívější praxi OHIM.

       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94
       Argumentace účastníků řízení
      21      Na podporu svého prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka zejména tvrdí, že z judikatury Soudního dvora,
         konkrétně z bodu 37 rozsudku ze dne 20. září 2001, Procter & Gamble v. OHIM (C‑383/99 P, Recueil, s. I‑6251), vyplývá, že
         použití důvodu pro zamítnutí uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 podléhá nejen kritériu týkajícímu se „běžného
         užívání“, které Soud zmínil v bodě 21 napadeného rozsudku, ale rovněž podmínce, že existuje totožnost mezi dotčeným označením
         a obvyklými způsoby označování dotčených výrobků nebo služeb či jejich vlastností. Vzhledem k tomu, že Soud nezohlednil posledně
         uvedenou podmínku, rozšířil nesprávně rozsah působnosti uvedeného důvodu pro zamítnutí .

      22      V napadeném rozsudku krom toho chybí zjištění směřující k prokázání, že použití označení „1000“ utváří „běžné užívání“ k označení
         výrobků, pro něž byl zápis požadován. Příklady, na které Soud odkázal v bodech 26 a 27 napadeného rozsudku, se týkají užívání
         číslic ve spojení s jinými výrazy. Napadený rozsudek je tak založen na nesprávném předpokladu, jenž spočívá v tom, že jakékoli
         označení tvořené číslicí bude nezbytně užíváno ve spojení s popisnými či druhovými označeními. Soud v důsledku toho založil
         své posouzení na domněnkách.

      23      Soud ostatně nezohlednil vztah mezi čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 a čl. 12 písm. b) tohoto nařízení. V bodě 32
         napadeného rozsudku neprávem omezil působnost posledně uvedeného článku na případy, kdy označení „bylo zapsáno jako ochranná
         známka buď proto, že získalo rozlišovací způsobilost užíváním v souladu s čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94, anebo v důsledku
         koexistence popisných a nepopisných prvků.“

      24      Navíc se Soud právně dostačujícím způsobem nezabýval argumentem, podle něhož odvolací senát nezohlednil, že neexistuje potřeba
         disponibility označení „1000“. Ve své odpovědi na uvedený argument v bodě 33 napadeného rozsudku totiž Soud opomněl provést
         analýzu otázky obecného zájmu, na němž stojí čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94.

      25      OHIM nejprve uvádí, že použití čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 nezbytně neznamená, že dotčené označení představuje
         „obvyklý způsob“ označení vlastnosti dotčených výrobků nebo služeb. Stačí, že uvedené označení může být použito k označení
         vlastnosti.

      26      Označení „1000“ podle OHIM bezprostředně navozuje myšlenku obsahu dotčené publikace, když odkazuje na množství stran či informací.
         Krom toho skutkové posouzení provedené Soudem, podle něhož veřejnost počítá s tím, že označení „1000“ označuje rozsah obsahu
         uvedené publikace, Soudní dvůr přezkoumat nemůže.

      27      Co se dále týče vztahu mezi čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 a čl. 12 písm. b) tohoto nařízení, OHIM připomíná, že
         posledně uvedený článek se vztahuje k omezení účinků zapsané ochranné známky, a nikoli ke způsobilosti označení k zápisu jakožto
         ochranné známky Společenství. Interakce mezi těmito dvěma články, uplatňovaná navrhovatelkou, v důsledku toho jednoduše neexistuje.

      28      OHIM konečně tvrdí, že Soud řádně zohlednil obecný zájem. Právem rozhodl, že je bezvýznamné, že řada jiných označení tvořených
         číslicemi zůstává k dispozici konkurentům za účelem označení jejich výrobků. OHIM v tomto ohledu připomíná, že přezkum absolutního
         důvodu pro zamítnutí musí být omezen na dotčené označení a na jeho význam s ohledem na dotčené výrobky nebo služby.

       Závěry Soudního dvora
      29      Úvodem je třeba uvést, že okolnost, že označení je tvořeno výlučně číslicí, sama o sobě nebrání jeho zápisu jakožto ochranné
         známky.

      30      To vyplývá – co se týče ochranné známky Společenství – z článku 4 nařízení č. 40/94, jenž výslovně stanoví, že číslice patří
         mezi označení, která mohou tvořit ochrannou známku.

      31      Krom toho ani skutečnost, že takové označení, jako je dotčené označení, je tvořeno číslicemi bez grafické změny a žadatel
         o zápis jej tedy tvůrčím způsobem či umělecky nestylizoval, jako taková nebrání tomu, aby toto označení mohlo být zapsáno
         jako ochranná známka (viz obdobně ohledně označení tvořených písmenem, rozsudek ze dne 9. září 2010, OHIM v. BORCO-Marken-Import
         Matthiesen, C‑265/09 P, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 38).

      32      Jak však rovněž vyplývá z článku 4 nařízení č. 40/94, podléhá zápis označení jako ochranné známky podmínce, že je toto označení
         způsobilé rozlišit výrobky nebo služby jednoho podniku od výrobků nebo služeb jiných podniků.

      33      Jestliže přitom označení – u výrobků nebo služeb, pro něž je jeho zápis jakožto ochranné známky požadován – s popisným charakterem
         ve smyslu uvedeném v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, s výhradou použití odst. 3 tohoto článku, postrádá rozlišovací
         způsobilost, co se týče těchto výrobků nebo služeb [viz obdobně, co se týče ustanovení článku 3 první směrnice Rady 89/104/EHS
         ze dne 21. prosince 1998, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40,
         s. 1, Zvl. vyd. 07/01, s. 92), rozsudek ze dne 12. února 2004, Campina Melkunie, C‑265/00, Recueil, s. I‑1699, bod 19; ohledně článku
         7 nařízení č. 40/94, viz rozsudek ze dne 23. října 2003, OHIM v. Wrigley, C‑191/01 P, Recueil, s. I‑12447, bod 30, jakož i usnesení
         ze dne 5. února 2004, Streamserve v. OHIM, C‑150/02 P, Recueil, s. I‑1461, bod 24].

      34      Vzhledem k tomu, že Soud rozhodl, že označení „1000“ má takový popisný charakter pro výrobky, které jsou uvedeny v přihlášce
         k zápisu podané společností Technopol, je třeba ověřit, zda toto posouzení vyplývá z příliš širokého, a tedy nesprávného výkladu
         uvedeného čl. 7 odst. 1 písm. c), jak tvrdí navrhovatelka.

      35      V tomto ohledu je třeba přezkoumat zaprvé argument navrhovatelky, podle něhož  lze na základě tohoto ustanovení odmítnout
         pouze označení odpovídající „obvyklým způsobům“ označování vlastností výrobků nebo služeb, pro které je zápis požadován.

      36      V rámci přezkumu tohoto argumentu je třeba řádně zohlednit cíl sledovaný čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94. Každý z důvodů
         pro zamítnutí vyjmenovaných v uvedeném čl. 7 odst. 1 totiž musí být vykládán v závislosti na obecném zájmu, na němž stojí
         tento důvod (viz zejména rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Henkel v. OHIM, C‑456/01 P a C‑457/01 P, Recueil, s. I‑5089, bod
         45 a ze dne 14. září 2010, Lego Juris v. OHIM, C‑48/09 P, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 43).

      37      Obecný zájem, na němž stojí čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, spočívá v zajištění, že označení popisující jednu či
         několik vlastností výrobků nebo služeb, pro něž je zápis jakožto ochranná známka požadován, mohou být volně užívána všemi
         hospodářskými subjekty, které takové výrobky nebo služby nabízejí (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek OHIM v. Wrigley,
         bod 31 a citovaná judikatura).

      38      Aby bylo zaručeno splnění tohoto cíle volného užívání v plném rozsahu, Soudní dvůr upřesnil, že k tomu, aby OHIM zápis zamítl
         na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, není nezbytné, aby dotčené označení bylo v okamžiku přihlášky k zápisu
         skutečně užíváno k popisným účelům. Stačí, aby uvedené označení k takovým účelům použito být mohlo (výše uvedené rozsudky
         OHIM v. Wrigley, bod 32, a Campina Melkunie, bod 38, jakož i usnesení ze dne 5. února 2010, Mergel a další v. OHIM, C‑80/09 P,
         bod 37).

      39      Stejně tak Soudní dvůr zdůraznil, že použití tohoto důvodu pro zamítnutí nezávisí na požadavku disponibility, který by byl
         konkrétní, trvající či vážný, a že je tedy nerelevantní znát počet konkurentů, kteří mají či by mohli mít zájem na užívání
         dotčeného označení (rozsudky ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 a C‑109/97, Recueil, s. I‑2779, bod 35
         a  ze dne 12. února 2004, Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Recueil, s. I‑1619, bod 58). Krom toho je bezvýznamné, že existují
         jiná běžněji užívaná označení, než to, o něž se zde jedná, k označení týchž vlastností výrobků nebo služeb uvedených v přihlášce
         k zápisu (výše uvedený rozsudek Koninklijke KPN Nederland, bod 57).

      40      Z předcházejícího vyplývá, že použití čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 nevyžaduje, aby dotčené označení odpovídalo
         obvyklým způsobům označení. Bod 37 výše uvedeného rozsudku Procter & Gamble uplatněný navrhovatelkou, ve kterém jsou použity
         výrazy „totožnost s obvyklými způsoby označování dotčených výrobků nebo služeb či jejich vlastností“, tedy nelze chápat v tom
         smyslu, že definuje podmínku pro zamítnutí zápisu označení jako ochranné známky Společenství.

      41      Zadruhé je třeba přezkoumat argument navrhovatelky, podle něhož jsou příklady poskytnuté Soudem v bodech 26 a 27 napadeného
         rozsudku hypotetické a nerelevantní s ohledem na podmínky, kterým podléhá použití čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94.

      42      Navrhovatelka napadá zejména konstatování, která Soud učinil v bodech 26 a 27 napadeného rozsudku ohledně vnímání označení
         „1000“ jako popisu množství stran či informací, jakož i toho, že v brožurách a periodikách jsou často publikovány žebříčky
         a kompilace, jejichž obsah je uváděn zaokrouhlenými číslicemi.

      43      V tomto ohledu navrhovatelka uvádí, že i za předpokladu, že by uvedená skutková zjištění byla správná, svědčí posouzení uskutečněné
         Soudem, podle něhož jsou takové skutečnosti relevantní pro dospění k závěru, že označení je popisné ve smyslu čl. 7 odst. 1
         písm. c) nařízení č. 40/94, o nesprávném výkladu tohoto ustanovení.

      44      Navrhovatelka sice tímto argumentem neuplatňuje zkreslení důkazů, avšak Soudu vytýká, že se dopustil nesprávného právního
         posouzení v rozsahu, v němž jsou úvahy sledované v napadeném rozsudku nesoudržné a založené na nesprávném pochopení použitého
         ustanovení. Na rozdíl od toho, co tvrdí OHIM, tedy Soudní dvůr může uvedený argument přezkoumat v rámci projednávaného kasačního
         opravného prostředku.

      45      Ohledně otázky, zda je napadený rozsudek stižen takovou nesoudržností či nesprávným pochopením vzhledem k tomu, že zjištění
         učiněná v uvedených bodech 26 a 27 jsou pro použití čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 nerelevantní, je třeba upřesnit
         působnost tohoto ustanovení, zejména s ohledem na ustanovení čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení.

      46      Jak bylo připomenuto v bodě 33 tohoto rozsudku, postrádají popisná označení uvedená v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94
         rovněž rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení. Naopak označení může postrádat rozlišovací
         způsobilost ve smyslu uvedeného čl. 7 odst. 1 písm. b) i z jiných důvodů, než je jeho případný popisný charakter (viz ohledně
         totožného ustanovení uvedeného v článku 3 směrnice 89/104 výše uvedené rozsudky Koninklijke KPN Nederland, bod 86 a Campina
         Melkunie, bod 19).

      47      Oblast působnosti čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 a oblast působnosti čl. 7 odst. 1 písm. c) se tedy určitým způsobem
         překrývají (viz obdobně výše uvedený rozsudek Koninklijke KPN Nederland, bod 67), ovšem první z těchto ustanovení odlišuje
         od druhého, jelikož se vztahuje na všechny okolnosti, kdy označení není s to rozlišit výrobky nebo služby jednoho podniku
         od výrobků či služeb jiných podniků.

      48      Za těchto podmínek je kvůli správnému použití čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 nutné dbát na to, aby použití důvodu pro zamítnutí
         uvedeného v tomto čl. 7 odst. 1 písm. c) zůstalo řádně vyhrazeno pro případy, kterých se skutečně tento důvod pro zamítnutí
         týká.

      49      Jedná se o ty případy, kdy označení, jehož zápis jako ochranné známky je požadován, může označit „vlastnost“ výrobků nebo
         služeb, pro něž je přihláška podána. Tím, že zákonodárce v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 použil výrazy „druhu,
         jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností“,
         totiž uvedl, že druh, jakost, množství, účel, hodnota, zeměpisný původ a doba výroby výrobků nebo poskytnutí služby je třeba
         pokládat za vlastnosti výrobků nebo služeb, a také upřesnil, že tento seznam není taxativní, přičemž mohou být rovněž zohledněny
         jiné vlastnosti výrobků či služeb.

      50      Volba výrazu „vlastnost“, kterou učinil zákonodárce, zdůrazňuje skutečnost, že označeními, kterých se týká uvedené ustanovení,
         jsou pouze ta, jež slouží k označení vlastnosti výrobků nebo služeb, pro něž je zápis požadován, kterou zúčastněné kruhy snadno
         rozpoznají. Jak již Soudní dvůr zdůraznil, zápis označení lze na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 zamítnout
         pouze v případě, že lze důvodně předpokládat, že jej zúčastněné kruhy skutečně rozpoznají jako popis jedné z uvedených vlastností
         (viz obdobně u totožných ustanovení uvedených v článku 3 směrnice 89/104, výše uvedené rozsudky Windsurfing Chiemsee, bod
         31, a Koninklijke KPN Nederland, bod 56).

      51      Tato upřesnění mají zvláštní relevanci v případě označení tvořených výlučně číslicemi.

      52      Vzhledem k tomu, že taková označení jsou zpravidla postavena na roveň číslům, mohou totiž obzvláště sloužit v oblasti obchodu
         k označení množství. K tomu, aby zápis označení tvořeného výlučně číslicemi mohl být zamítnut na základě čl. 7 odst. 1 písm. c)
         nařízení č. 40/94 proto, že označuje množství, je však třeba, aby bylo možné důvodně předpokládat, že u zúčastněných kruhů
         množství označené těmito číslicemi charakterizuje výrobky nebo služby, pro něž je zápis požadován.

      53      Jak vyplývá z bodů 26 a násl. napadeného rozsudku, založil Soud své rozhodnutí na tom, že označení „1000“ může označit počet
         stran výrobků, kterých se týká přihláška k zápisu, a také na okolnosti, že často dochází k tomu, že se v těchto výrobcích
         publikují žebříčky, kompilace informací a hry, jejichž obsah je přednostně uváděn výrazem, ke kterému jsou připojeny zaokrouhlené
         číslice.

      54      Aniž je nezbytné zkoumat, zda každý z těchto prvků umožnil dospět k závěru, že číslo 1 000 charakterizuje výrobky, kterých
         se týká přihláška k zápisu, je nutné konstatovat, že přinejmenším posouzení provedené Soudem, podle něhož má označení „1000“
         popisný charakter s ohledem na kompilované hry obsažené v uvedených výrobcích, není neslučitelné s upřesněními poskytnutými
         výše ohledně působnosti čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94.

      55      Jak vyplývá z bodů 26 a 27 napadeného rozsudku i z výňatků sporného rozhodnutí, na něž tyto body odkazují, konstatoval čtvrtý
         odvolací senát OHIM a Soud, že společnost Technopol zápis označení „1000“ požadovala zejména pro „periodika včetně periodik
         obsahujících křížovky“. Rovněž konstatovaly, že na trhu existuje řada výrobků tohoto druhu a že tyto výrobky obsahují zpravidla
         zaokrouhlený počet informací. Podle posouzení, jež uvedený odvolací senát učinil v bodě 19 sporného rozhodnutí, a na které
         Soud v podstatě odkázal v bodech 26 a 27 napadeného rozsudku, bude označení „1000“ uvedené na publikaci tohoto druhu vnímáno
         jako označení toho, že tato publikace obsahuje 1 000 křížovek.

      56      Použití čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 na takové skutkové okolnosti nenasvědčuje nesprávnému výkladu tohoto ustanovení.
         Jestliže se totiž přihláška k zápisu týká konkrétně kategorie výrobků, jejichž obsah je snadno a typicky označen množstvím
         jejich jednotek, je důvodné předpokládat, že takové označení tvořené číslicemi, jako je dotčené označení, zúčastněné kruhy
         skutečně rozpoznají jako popis uvedeného množství, a tedy vlastnosti těchto výrobků.

      57      Z toho vyplývá, že Soud mohl konstatovat, aniž by se dopustil nesprávného právního posouzení, že zápis označení „1000“ musí
         být na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 zamítnut pro výrobky, kterých se týká přihláška k zápisu podaná společností
         Technopol.

      58      Jelikož má tedy argument vycházející z nesoudržnosti nebo nesprávného pochopení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 je
         rovněž odmítnut, je zatřetí třeba přezkoumat argument navrhovatelky vycházející z nezohlednění vztahu mezi tímto ustanovením
         a čl. 12 písm. b) uvedeného nařízení, a začtvrté a naposledy argument, podle něhož Soud v posouzení, jež učinil, opomněl řádně
         zohlednit obecný zájem, na němž stojí uvedený čl. 7 odst. 1 písm. c).

      59      Co se týče čl. 12 písm. b) nařízení č. 40/94, měl Soudní dvůr již příležitost uvést, že pravidlo zmíněné v tomto ustanovení
         neovlivňuje určujícím způsobem výklad ustanovení uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení (viz v otázce totožného
         ustanovení uvedeného v článku 6 směrnice 89/104 výše uvedený rozsudek Windsurfing Chiemsee, bod 28).

      60      Jak totiž Soud správně uvedl v bodě 32 napadeného rozsudku, článek 12 nařízení č. 40/94 se týká omezení účinků ochranné známky
         Společenství, zatímco článek 7 tohoto nařízení se týká důvodů zamítnutí zápisu označení jako ochranných známek.

      61      Na rozdíl od toho, co jak se zdá navrhuje navrhovatelka, zajišťuje okolnost, že uvedený čl. 12 písm. b), aby každý hospodářský
         subjekt mohl volně užívat údaje týkající se vlastností výrobků a služeb, nikterak neomezuje působnost uvedeného čl. 7 odst. 1
         písm. c). Právě naopak, uvedená okolnost zdůrazňuje zájem na tom, aby důvod pro zamítnutí uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. c)
         nařízení č. 40/94, který je mimoto absolutní, byl skutečně použit na každé označení, jež může označovat vlastnost výrobků
         nebo služeb, pro které je jeho zápis jakožto ochranné známky požadován (viz v tomto smyslu, co se týče o článku 6 směrnice
         89/104, rozsudek ze dne 6. května 2003, Libertel, C‑104/01, Recueil, s. I‑3793, body 58 a 59 a co se týče článku 12 nařízení
         č. 40/94, rozsudek ze dne 21. října 2004, OHIM v. Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, Sb. rozh. s. I‑10031, bod 45).

      62      Vzhledem k tomu, že se tedy pravidlo uvedené v čl. 12 písm. b) nařízení č. 40/94 při použití čl. 7 odst. 1 písm. c) téhož
         nařízení neuplatní, je argument vycházející z existence interakce mezi těmito dvěma ustanoveními neopodstatněný.

      63      Argument, podle něhož Soud v posouzení, které učinil, opomněl řádně zohlednit obecný zájem, na němž stojí čl. 7 odst. 1 písm. c)
         nařízení č. 40/94, je třeba rovněž odmítnout.

      64      Ačkoli sice Tribunálu přísluší, aby při svém přezkumu rozhodnutí OHIM přijatých na základě uvedeného čl. 7 odst. 1 písm. c)
         respektoval tento obecný zájem, nelze naproti tomu od Tribunálu vyžadovat, aby výslovně připomínal a analyzoval uvedený obecný
         zájem v každém rozsudku, který se týká takového rozhodnutí.

      65      Krom toho, v případě bodu 33 napadeného rozsudku, v němž Soud podle navrhovatelky uvedený obecný zájem nezohlednil, stačí
         konstatovat, že zde Soud v podstatě a správně zopakoval pravidlo připomenuté v bodě 39 tohoto rozsudku, podle něhož disponibilita
         jiných označení postrádá relevanci pro účely určení, zda má dotčené označení popisný charakter ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c)
         nařízení č. 40/94, a spadá tak pod absolutní důvod pro zamítnutí uvedený v tomto ustanovení.

      66      Vzhledem k tomu, že žádná z argumentací rozvinutých navrhovatelkou v rámci jejího prvního důvodu kasačního opravného prostředku
         není opodstatněná, je třeba tento důvod zamítnout.

       Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z toho, že OHIM nepoužil svou dřívější praxi
       Argumentace účastníků řízení
      67      Navrhovatelka připomíná, že před OHIM a následně znovu před Soudem uvedla řadu příkladů označení, která OHIM zapsal jako ochranné
         známky a která na základě zásad uvedených ve sporném rozhodnutí zapsána být neměla. Tuto argumentaci vycházející z toho, že
         OHIM nepoužil svou dřívější praxi, Soud podle ní v bodě 33 napadeného rozsudku odmítl právně nesprávným způsobem.

      68      I když uznává, že Soudní dvůr podle ustálené judikatury rozhodl, že přihláška ochranné známky Společenství musí být posuzována
         pouze na základě platné právní úpravy, a nikoli v závislosti na dřívější rozhodovací praxi, vyzývá navrhovatelka Soudní dvůr
         k tomu, aby tuto judikaturu přehodnotil s ohledem na zásadu právního státu, která znamená, že každý správní orgán musí právo
         použít stejným způsobem ve všech případech. Nezbytnost zajistit soudržnost a rovné zacházení je zvláště zřejmá pro takový
         správní orgán, jakým je OHIM, jenž vyřizuje velký počet spisů.

      69      Navrhovatelka z toho vyvozuje, že se lze platně dovolávat dřívější rozhodovací praxe a že OHIM je povinen zohlednit svou dřívější
         praxi za účelem určení, zda v případě totožných či podobných věcí má být přijaté rozhodnutí totožné.

      70      V projednávané věci podle navrhovatelky nebyla zohledněna ani skutečnost, že OHIM má podle ustálené praxe za to, že označení
         sestávající z výrazů popisujících obsah publikací nejsou popisná ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, ani to,
         že OHIM připouští označení tvořená číslicemi. Soud se tak tím, že nezohlednil skutečnost, že OHIM měl řádně přihlédnout ke
         své dřívější rozhodovací praxi v rámci použití uvedeného čl. 7 odst. 1 písm. c) či v rámci zkoumání z úřední moci, které musí
         provést na základě článku 74 nařízení č. 40/94, dopustil nesprávného právního posouzení.

      71      OHIM poznamenává, že dřívější rozhodovací praxe je sice zmíněna v jeho pokynech týkajících se přezkumu, ale že není právně
         závazná, jak Soudní dvůr upřesnil,.

      72      Opodstatněnost tohoto nezávazného charakteru dřívějších rozhodnutí dokládá projednávaný spor. Precedenty uplatněné navrhovatelkou
         před OHIM a Soudem totiž vykazují podstatné rozdíly v porovnání s projednávaným případem, neboť se týkají zcela odlišných
         označení a výrobků.

       Závěry Soudního dvora
      73      Jak správně uvádí navrhovatelka, je OHIM povinen vykonávat své pravomoci v souladu s takovými obecnými zásadami práva Unie,
         jako je zásada rovného zacházení a zásada řádné správy.

      74      S ohledem na tyto dvě posledně uvedené zásady musí OHIM v rámci průzkumu přihlášky ochranné známky Společenství zohlednit
         již přijatá rozhodnutí ve věci podobných přihlášek a se zvláštní pozorností se zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž
         smyslu či nikoli [viz obdobně, pokud jde o čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) směrnice 89/104, usnesení ze dne 12. února 2009, Bild
         digital a ZVS, C‑39/08 a C‑43/08, bod 17].

      75      Zásady rovného zacházení a řádné správy však musejí být v souladu s dodržováním legality.

      76      V důsledku toho osoba, která žádá o zápis označení jako ochranné známky, nemůže ve svůj prospěch uplatňovat případnou protiprávnost,
         k níž došlo ve prospěch jiné osoby, aby dosáhla totožného rozhodnutí (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Bild digital
         a ZVS, bod 18).

      77      Ostatně z důvodů právní jistoty a právě řádné správy musí být průzkum každé přihlášky k zápisu striktní a úplný, aby se předešlo
         tomu, že ochranné známky budou zapsány neoprávněně (výše uvedené rozsudky OHIM v. Erpo Möbelwerk, bod 45, a OHIM v. Borco-Marken-Import
         Matthiesen, bod 45). Takový průzkum musí být proveden v každém konkrétním případě. Zápis označení jako ochranné známky totiž
         závisí na specifických kritériích použitelných v rámci skutkových okolností projednávaného případu, sloužících k ověření,
         zda dotčené označení nespadá pod některý důvod pro zamítnutí (viz v tomto smyslu, co se týče článku 3 směrnice 89/104, rozsudek
         ze dne 12. února 2004, Henkel, C‑218/01, Recueil, s. I‑1725, bod 62).

      78      V projednávané věci se ukázalo, že na rozdíl od případu některých dřívějších přihlášek označení tvořených číslicemi jako ochranných
         známek, brání projednávané přihlášce k zápisu s ohledem na výrobky, pro které byl zápis požadován a na vnímání zúčastněných
         kruhů, jeden z důvodů pro zamítnutí uvedených v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94.

      79      Za těchto podmínek mohl mít Soud v bodě 33 napadeného rozsudku právem za to, že s ohledem na závěr, ke kterému již dospěl
         v předcházejících bodech téhož rozsudku a podle něhož je zápis označení „1000“ jakožto ochranné známky pro výrobky uvedené
         v přihlášce k zápisu společnosti Technopol neslučitelný s nařízením č. 40/94, nemůže navrhovatelka za účelem vyvrácení tohoto
         závěru užitečně uplatnit dřívější rozhodnutí OHIM.

      80      Z předcházejícího vyplývá, že druhému důvodu kasačního opravného prostředku vyhovět nelze.

      81      Vzhledem k tomu, že žádný z důvodů uplatněných navrhovatelkou není opodstatněný, je třeba kasační opravný prostředek zamítnout.

       K nákladům řízení
      82      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož
         jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, jestliže to účastník řízení,
         který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM náhradu nákladů řízení od společnosti Technopol požadoval a společnost
         Technopol neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      Společnosti Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.