title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 29. ledna 2009.#Consiglio Nazionale degli Ingegneri proti Ministero della Giustizia a Marco Cavallera.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Consiglio di Stato - Itálie.#Uznávání diplomů - Směrnice 89/48/EHS - Uznání rovnocennosti akademického titulu - Inženýr.#Věc C-311/06.

text:
      Věc C-311/06
      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      v.
      Ministero della Giustizia
      a
      Marco Cavallera
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato)
      „Uznávání diplomů – Směrnice 89/48/EHS – Uznání rovnocennosti akademického titulu – Inženýr“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Pracovníci – Uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého
            odborného vzdělávání a přípravy – Směrnice 89/48
      [Směrnice Rady 89/48, čl. 1 písm. a)]
      Ustanovení směrnice 89/48 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného
         vzdělávání a přípravy se pro účely přístupu k regulovanému povolání v hostitelském členském státě nemůže dovolávat držitel
         dokladu o dosažené kvalifikaci vydaného orgánem jiného členského státu, který nepotvrzuje žádné vzdělání, které je součástí
         vzdělávacího systému tohoto členského státu, a nespočívá ani na zkoušce, ani na odborné zkušenosti získané v uvedeném členském
         státě.

      Směrnice 89/48 má totiž za cíl odstranit překážky výkonu povolání v jiném členském státě než ve členském státě, který vydal
         doklad o dotčené odborné kvalifikaci. Z prvního, třetího a pátého bodu odůvodnění uvedené směrnice vyplývá, že doklad osvědčující
         odbornou kvalifikaci nemůže být postaven na roveň „diplomu“ ve smyslu této směrnice, aniž by kvalifikace byla zcela nebo částečně
         získána v rámci vzdělávacího systému členského státu, který dotčený doklad vydal. Krom toho, doklad usnadňuje přístup k povolání
         nebo jeho výkonu v rozsahu, v němž prokazuje získání doplňující kvalifikace.

      Připuštění, že v případě, kdy uznání rovnocennosti získané v jiném členském státě nesvědčí o žádné doplňující kvalifikaci
         a v případě, kdy ani uznání této rovnocennosti, ani zápis do rejstříku některé profesní komory v tomto jiném členském státě
         nebylo založeno na ověření odborné kvalifikace nebo praxe získané žadatelem, se směrnice 89/48 lze dovolávat pro účely přístupu
         k regulovanému povolání ve státě původu, by přitom umožnilo osobě, která získala pouze akademický titul vydaný tímto posledně
         uvedeným členským státem, který sám o sobě nedává přístup k uvedenému regulovanému povolání, aby k tomuto povolání měla přesto
         přístup, aniž by však doklad o uznání rovnocennosti získaný v jiném členském státě svědčil o získání doplňující kvalifikace
         nebo odborné praxe. Takový výsledek by byl v rozporu se zásadou zakotvenou ve směrnici 89/48 a uvedenou v pátém bodě odůvodnění
         této směrnice, podle něhož si členské státy vyhradily možnost stanovit minimální úroveň nezbytné kvalifikace, která by zaručovala
         kvalitu služeb poskytovaných na jejich území.

      (viz body 55–57, 59 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      29. ledna 2009 (*)

      „Uznávání diplomů – Směrnice 89/48/EHS – Uznání rovnocennosti akademického titulu – Inženýr“
      Ve věci C‑311/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Consiglio di Stato
         (Itálie) ze dne 28. února 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 17. července 2006, v řízení

      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      proti
      Ministero della Giustizia,
      Marcu Cavallerovi,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J.‑C. Bonichot, K. Schiemann (zpravodaj), J. Makarczyk a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. září 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Consiglio Nazionale degli Ingegneri A. Romeiem, avvocato,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s S. Fiorentinem, avvocato dello Stato,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck, jako zmocněnkyní,
      –        za českou vládu původně T. Bočkem, poté M. Smolkem, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu E. Skandalou, jako zmocněnkyní,
      –        za kyperskou vládu C. Lycourgosem a I. Neofitou, jako zmocněnci,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –        za švédskou vládu A. Falk a A. Krusem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství H. Støvlbækem a E. Montaguti, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. února 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 89/48/EHS ze dne 21. prosince 1988 o obecném systému
         pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy (Úř. věst. 1989,
         L 19, s. 16; Zvl. vyd. 05/01, s. 337).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Consiglio Nazionale degli Ingegneri (Národní rada inženýrů) a Ministero della
         Giustizia (ministerstvo spravedlnosti) ohledně uznání španělského inženýrského titulu ministerstvem spravedlnosti ve prospěch
         M. Cavallery, italského státního příslušníka, získaného na základě uznání rovnocennosti italského akademického titulu pro
         účely zápisu dotčeného do rejstříku inženýrů v Itálii.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        První bod odůvodnění směrnice 89/48 stanoví následující:

      „vzhledem k tomu, že podle čl. 3 písm. c) Smlouvy představuje odstranění překážek volného pohybu osob a služeb mezi členskými
         státy jeden z cílů Společenství; že pro státní příslušníky členských států to zejména znamená možnost vykonávat povolání jako
         osoba samostatně výdělečně činná nebo zaměstnanec v jiném členském státě, než v tom, ve kterém získali odbornou kvalifikaci;“.

      4        Třetí bod odůvodnění této směrnice uvádí:

      „vzhledem k tomu, že je nezbytné rychle reagovat na očekávání evropských občanů, kteří jsou držiteli vysokoškolských diplomů
         vydaných po ukončení odborného vzdělávání a přípravy v jiných členských státech než je ten, ve kterém chtějí vykonávat své
         povolání, a je proto třeba vytvořit další metodu uznávání diplomů, jež umožní dotyčným osobám vykonávat všechny tyto odborné
         činnosti, které jsou v hostitelském státě závislé na ukončení postsekundárního vzdělávání a odborné přípravy za předpokladu,
         že mají takový diplom, který je připravuje na tyto činnosti, který je vydáván po ukončení studia trvajícího nejméně 3 roky
         a který je vydán v jiném členském státě;“.

      5        Pátý bod odůvodnění uvedené směrnice upřesňuje:

      „vzhledem k tomu, že pro povolání, pro jejichž výkon nestanovilo Společenství žádnou minimální úroveň kvalifikace, si členské
         státy vyhradily možnost stanovit takovou úroveň, která by zaručovala kvalitu služeb poskytovaných na jejich území; že členský
         stát však nesmí vyžadovat, aniž by tím neporušil závazky stanovené článkem 5 Smlouvy, na státních příslušnících členských
         států, aby získali ty kvalifikace, které obecně podmiňují ziskem diplomů vydaných v jejich vlastních vzdělávacích systémech,
         pokud dotyčné osoby již získaly úplnou kvalifikaci nebo její část v jiném členském státě; že v důsledku toho musí každý hostitelský
         členský stát, ve kterém je určité povolání regulováno, vzít v úvahu kvalifikace získané v jiném členském státě a musí určit,
         zda tyto kvalifikace odpovídají kvalifikacím, které vyžaduje;“.

      6        Článek 1 písm. a) a b) směrnice 89/48 stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      a)      ,diplomem‘ jakýkoli diplom, osvědčení nebo jiný doklad o dosažené kvalifikaci nebo jakýkoliv soubor těchto diplomů, osvědčení
         nebo jiných dokladů,

      –        který byl vydán příslušným orgánem v členském státě určeným v souladu s jeho právními a správními předpisy,
      –        který prokazuje, že jeho držitel úspěšně ukončil nejméně tříleté postsekundární studium nebo odpovídající dobu rozvolněného
         studia na univerzitě, vysoké škole nebo na jiném zařízení podobné úrovně, popřípadě že úspěšně ukončil odbornou přípravu požadovanou
         navíc k postsekundárnímu studiu, a

      –        který prokazuje, že jejich držitel má odbornou kvalifikaci požadovanou pro přístup k povolání regulovanému v členském státě
         nebo pro jeho výkon,

      za podmínky, že vzdělávání a odborná příprava potvrzené diplomem, osvědčením nebo jiným dokladem o dosažené kvalifikaci byly
         získány převážně ve Společenství nebo že jejich držitel má ve Společenství tříletou odbornou praxi potvrzenou členským státem,
         který uznal diplom, osvědčení nebo jiný doklad o dosažené kvalifikaci pocházející ze třetí země.

      Diplomem ve smyslu prvního pododstavce se rozumí rovněž jakékoliv diplomy, osvědčení nebo jiné doklady o dosažené kvalifikaci
         nebo jakýkoliv soubor těchto diplomů, osvědčení nebo jiných dokladů vydaných příslušnými orgány členského státu, pokud jsou
         vydány po úspěšném ukončení vzdělání a odborné přípravy získané ve Společenství a jsou uznány příslušným orgánem tohoto členského
         státu za rovnocenné a pokud zakládají stejná práva na přístup k povolání, které je v tomto členském státě regulováno, a jeho
         výkon;

      b)      ,hostitelským členským státem‘ členský stát, ve kterém státní příslušník členského státu žádá, aby mohl vykonávat povolání,
         které je v uvedeném členském státě regulováno, jedná-li se o jiný členský stát, než ve kterém získal svůj diplom nebo poprvé
         vykonával dotyčné povolání;“.

      7        Pouze ve své italské a maďarské verzi se čl. 1 písm. b) směrnice 89/48 vztahuje na státního příslušníka „jiného členského
         státu“ („di un altro Stato membro“/„egy másik tagállam“), namísto státního příslušníka „členského státu“.

      8        Článek 2 první pododstavec směrnice 89/48 uvádí:

      „Tato směrnice se vztahuje na každého státního příslušníka členského státu, který chce vykonávat regulované povolání v hostitelském
         členském státě jako osoba samostatně výdělečně činná nebo jako zaměstnanec.“

      9        Pouze ve své německé a maďarské verzi se čl. 2 první pododstavec této směrnice vztahuje na výkon regulovaného povolání „v
         jiném členském státě“ („in einem anderen Mitgliedstaat“/„egy másik tagállamban“), namísto výkonu regulovaného povolání „v
         hostitelském členském státě“.

      10      Článek 3 první pododstavec písm. a) směrnice 89/48 stanoví:

      „Pokud je v hostitelském členském státě přístup k regulovanému povolání a jeho výkon podmíněn držením diplomu, nesmějí příslušné
         orgány z důvodů neodpovídající kvalifikace odmítnout povolit státnímu příslušníku členského státu přístup k uvedenému povolání
         a jeho výkon za stejných podmínek, které se vztahují na jeho vlastní státní příslušníky, jestliže:

      a)      je žadatel držitelem diplomu požadovaného v jiném členském státě pro přístup k dotyčnému povolání a pro jeho výkon na jeho
         území a tento diplom byl vydán v některém členském státě [...]“

      11      Pouze ve své italské, španělské a slovinské verzi se čl. 3 první pododstavec této směrnice vztahuje na odmítnutí státního
         příslušníka „jiného členského státu“ („di un altro Stato membro“/„de otro Estado miembro“/„druge države članice“), namísto
         odmítnutí státního příslušníka „členského státu“.

      12      Krom toho pouze ve své italské a slovinské verzi se čl. 3 první pododstavec písm. a) uvedené směrnice vztahuje na diplom,
         který byl vydán „v jiném členském státě“ („in un altro Stato membro“/„drugi državi članici“), namísto diplomu, který byl vydán
         v „některém členském státě“.

      13      Bez ohledu na článek 3 směrnice 89/48 může podle článku 4 této směrnice hostitelský členský stát za určitých podmínek požadovat,
         aby žadatel prokázal odbornou praxi určené délky, aby absolvoval adaptační období nepřesahující 3 roky nebo aby složil zkoušku
         způsobilosti. Tentýž článek stanoví určitá pravidla a podmínky vztahující se na vyrovnávací opatření, která lze vyžadovat
         k vyrovnání nedostatků ve vzdělání, které doloží uvedený žadatel.

       Vnitrostátní právní úprava
       Právní úprava povolání inženýra ve Španělsku a v Itálii
      14      Povolání inženýra představuje regulované povolání jak ve Španělsku, tak v Itálii.

      –       Vzdělávací systémy a podmínky přístupu k povolání inženýra
      15      Italský a španělský vzdělávací systém jsou si blízké, pokud jde o kvalifikaci v oblasti inženýrství. V obou těchto členských
         státech může být taková kvalifikace získána po ukončení tříletého nebo pětiletého postsekundárního studia.

      16      Univerzitní diplomy získané v Itálii po třech letech studia („laurea triennale“) potvrzují vzdělání inženýrů-juniorů („ingegnere
         junior“).

      17      Přístup k povolání inženýra-juniora je vyhrazen držitelům požadovaného univerzitního diplomu, kteří složí státní zkoušku („esame
         di Stato“) odpovídající dotčenému povolání [článek 4 královského nařízení č. 2537 ze dne 23. října 1925 (Gazzetta ufficiale č. 37 ze dne 15. února 1926)]. Tato státní zkouška podle článků 47 a 48 nařízení prezidenta republiky č. 328 ze dne 5. června
         2001 (řádný doplněk ke GURI č. 190 ze dne 17. srpna 2001) zahrnuje nejméně dvě písemné zkoušky, jednu ústní zkoušku a jednu
         praktickou zkoušku. Uchazečům, kteří úspěšně složili státní zkoušku, je uděleno oprávnění k výkonu povolání inženýra („abilitazione
         all’esercizio della professione di ingegnere“).

      18      Univerzitní diplomy získané ve Španělsku po třech letech studia vedou ke kvalifikaci technického inženýra („ingeniero técnico“).

      19      Španělská právní úprava v oblasti univerzitních diplomů rozlišuje mezi dvěma druhy diplomů, totiž mezi „úředními diplomy“,
         jejichž platnost je uznávána na celém území státu a které umožňují přístup k regulovaným povoláním, a „vlastními diplomy“,
         které jsou oprávněny vydávat různé univerzity, ale které zejména neumožňují přístup k regulovaným povoláním. Tato oblast se
         řídí organickým zákonem 6/2001 ze dne 21. prosince 2001 o univerzitách (BOE č. 307 ze dne 24. prosince 2001, s. 49400).

      20      Ve Španělsku je přístup k povolání technického inženýra v zásadě vyhrazen držitelům úředního univerzitního diplomu – ve smyslu
         organického zákona 6/2001 – odpovídajícího dotčenému povolání.

      21      Jak v Itálii, tak ve Španělsku výkon povolání inženýra vyžaduje rovněž zápis do rejstříku profesní komory. V Itálii je rejstřík
         inženýrů veden v každé provincii Consiglio dell’Ordine degli Ingegneri (Radou komory inženýrů). Tento rejstřík se dělí na
         dvě části, přičemž část B je vyhrazena inženýrům-juniorům. Ve Španělsku jsou příslušné různé „colegios de ingenieros“ (komory
         inženýrů) v závislosti na dané specializaci a daném regionu. V obou těchto členských státech představuje zápis do rejstříku
         komory inženýrů pouhé správní opatření, které samo o sobě neosvědčuje odbornou kvalifikaci dotyčných osob, ale které má za
         cíl zajistit, aby při výkonu povolání byly dodržovány určité normy profesní etiky.

      –       Povolání strojního inženýra v Itálii
      22      Osoby, které hodlají vykonávat povolání strojního inženýra v Itálii, musí být obvykle držiteli univerzitního diplomu strojního
         inženýra („laurea in ingegneria meccanica“), který potvrzuje vzdělání v délce tří let, jakož i oprávnění k výkonu povolání
         inženýra vydaného poté, co úspěšně složily státní zkoušky. Tyto osoby musí být krom toho zapsány do rejstříku inženýrů některé
         provincie, v části B, odvětví průmysl.

      –       Povolání průmyslového technického inženýra se specializací na strojní inženýrství ve Španělsku
      23      Osoby, které hodlají vykonávat povolání průmyslového technického inženýra se specializací na strojní inženýrství („ingeniero
         técnico industrial, especialidad mecánica“) ve Španělsku, musí být obvykle držiteli úředního univerzitního diplomu průmyslového
         technického inženýra se specializací na strojní inženýrství ve smyslu organického zákona 6/2001. Tento diplom technického
         inženýra se vydává po třech letech studia. Krom toho musejí být tyto osoby zapsány do rejstříku „Colegio de ingenieros técnicos
         industriales“ (profesní komora průmyslových technických inženýrů).

       Postup uznávání v Itálii
      24      V Itálii provádí směrnici 89/48 do vnitrostátního právního řádu legislativní nařízení č. 115 ze dne 27. ledna 1992 (GURI č. 40
         ze dne 18. února 1992, dále jen „legislativní nařízení č. 115/1992“).

      25      Článek 1 legislativního nařízení č. 115/1992, nazvaný „Uznávání dokladů o dosaženém vzdělání vydaných v Evropském společenství“,
         stanoví:

      „1.      Za podmínek stanovených tímto nařízením se v Itálii uznávají diplomy vydané některým členským státem Evropského společenství
         osvědčující odborné vzdělání, jejichž držení je v daném státě podmínkou pro výkon určitého povolání.

      2.      Uznání se přiznává státnímu příslušníku Společenství pro účely výkonu odpovídajícího povolání v Itálii formou samostatné nebo
         závislé činnosti odpovídající činnosti, k níž je občan oprávněn ve státě, který vydal diplomy uvedené v předcházejícím odstavci.

      3.      Diplomy je možno uznávat, pokud obsahují osvědčení, že žadatel úspěšně absolvoval vysokoškolské studium v délce nejméně tří
         let (nebo v odpovídající délce při částečné docházce) na univerzitě nebo v ústavu vysokoškolského vzdělávání nebo v ústavu
         s toutéž úrovní vzdělávání.“

      26      Podle předkládajícího soudu legislativní nařízení č. 115/1992 neumožňuje uznání diplomu vydaného v jiném členském státě na
         základě italského dokladu o dosaženém vzdělání. Tento soud upřesňuje, že podle čl. 1 odst. 3 tohoto legislativního nařízení
         musí zahraniční diplom osvědčovat, že žadatel absolvoval studium, což znamená, že musí existovat bezprostřední vztah mezi
         dokladem a studiem, a že tento žadatel musí být tímto diplomem přímo osvědčen. Toto ustanovení mimoto nelze použít na diplom
         jiného členského státu, který ve skutečnosti osvědčuje italský doklad o dosaženém vzdělání.

       Postup uznávání rovnocennosti ve Španělsku
      27      Postup uznávání rovnocennosti univerzitních diplomů musí být ve španělském právu odlišován od postupu uznávání odborné kvalifikace
         upraveného královským nařízením č. 1665/1991 o obecném systému uznávání vysokoškolských diplomů vydaných v členských státech
         Evropské unie, které vyžadují nejméně tříleté vzdělání, ze dne 25. října 1991 (BOE č. 208 ze dne 22. listopadu 1991, s. 37916),
         jehož účelem je provést směrnici 89/48 do vnitrostátního právního řádu ve Španělsku. Uznání rovnocennosti spočívá v přezkumu
         akademického obsahu absolvovaného studia z hlediska nabytých znalostí za účelem získání diplomu.

      28      Do 4. září 2004 se postup uznávání rovnocennosti zahraničních univerzitních diplomů ve Španělsku řídil královským nařízením
         86/1987 ze dne 16. ledna 1987 (BOE č. 20 ze dne 23. ledna 1987), jakož i právními předpisy přijatými na základě tohoto královského
         nařízení.

      29      Pojem „uznání rovnocennosti“ byl definován v článku 1 královského nařízení 86/1987. Podle tohoto ustanovení je ve Španělsku
         uznání rovnocennosti vysokoškolských diplomů získaných v zahraničí podmíněno k akademickým účelům úředním uznáním jejich platnosti.

      30      Z článku 2 tohoto královského nařízení vyplývá, že i když uznání rovnocennosti zahraničních diplomů nutně nevyžaduje složení
         dodatečných zkoušek, pokud vzdělání osvědčené tímto diplomem není rovnocenné se vzděláním potvrzeným španělským diplomem,
         může uznání rovnocennosti podléhat úspěšnému složení zkoušek týkajících se znalostí, které jsou ve Španělsku vyžadovány k získání
         diplomu.

      31      Podle článku 3 královského nařízení 86/1987 se postup uznávání rovnocennosti použije pouze na výuku mající úřední povahu.
         Ostatní výuka poskytovaná univerzitami, která nemá tuto povahu, je tudíž vyloučena z působnosti tohoto královského nařízení.

      32      Uznání rovnocennosti zahraničnímu diplomu má – od té doby, kdy je přiznáno – stejné účinky, jako jsou účinky rovnocenného
         španělského diplomu nebo akademického vzdělání.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      33      Italský státní příslušník M. Cavallera je držitelem dokladu o dosaženém vzdělání strojního inženýra vydaného dne 9. března
         1999 po tříletém studiu univerzitou v Turíně (Itálie).

      34      Marco Cavallera ve Španělsku požádal ministerstvo školství a vědy o uznání rovnocennosti svého italského dokladu o dosaženém
         vzdělání pro účely jeho postavení na roveň španělskému dokladu o odpovídajícím vysokoškolském vzdělání na základě ustanovení
         královského nařízení 86/1987. Dne 17. října 2001 uvedené ministerstvo uznalo rovnocennost italského dokladu o dosaženém vzdělání
         M. Cavallery za účelem jeho postavení na roveň s úředním španělským dokladem o dosažené kvalifikaci průmyslového technického
         inženýra se specializací na strojní inženýrství.

      35      Marco Cavallera je v důsledku toho oprávněn ve Španělsku vykonávat regulované povolání průmyslového technického inženýra se
         specializací na strojní inženýrství. Na základě osvědčení o uznání rovnocennosti svého italského dokladu o dosaženém vzdělání
         se M. Cavallera nechal zapsat do rejstříku jednoho z „colegios de ingenieros técnicos industriales“ Katalánska.

      36      Nicméně je nesporné, že M. Cavallera nevykonával pracovní činnost mimo italské území a že ani neabsolvoval vzdělání, ani nevykonal
         zkoušky spadající do španělského vzdělávacího systému. Stejně tak je nesporné, že nevykonal státní zkoušku stanovenou italskými
         právními předpisy k oprávnění vykonávat povolání inženýra.

      37      Dne 6. března 2002 podal M. Cavallera v Itálii na základě legislativního nařízení č. 115/1992 žádost na Ministero della Giustizia
         o uznání své španělské kvalifikace pro účely zápisu do rejstříku inženýrů v tomto členském státě.

      38      Podle italských právních předpisů byla žádost předložena k vyjádření vyšetřovací komisi, která se většinou vyslovila kladně,
         zástupce Consiglio Nazionale degli Ingegneri, který je členem této komise, nicméně hlasoval proti.

      39      Rozhodnutím ze dne 23. října 2002 uznalo Ministero della Giustizia platnost španělského dokladu o dosažené kvalifikaci M.
         Cavallery pro zápis do rejstříku inženýrů (oddílu B, průmyslové odvětví). Na základě tohoto rozhodnutí byl tedy M. Cavallera
         zapsán do rejstříku inženýrů města Alessandrie (Itálie), ve kterém má bydliště.

      40      Consiglio Nazionale degli Ingegneri napadla uvedené ministerské rozhodnutí o uznání před Tribunale Amministrativo Regionale
         per il Lazio (Itálie) a tvrdila, že na základě směrnice č. 89/48 a relevantních vnitrostátních právních předpisů nemohly italské
         orgány uznat španělský doklad o dosažené kvalifikaci M. Cavallery, jelikož důsledkem tohoto uznání bylo osvobození M. Cavallery
         od státní zkoušky stanovené italskými právními předpisy.

      41      Rozsudkem ze dne 5. října 2004 zamítl tento soud žalobu podanou Consiglio Nazionale degli Ingegneri, neboť měl za to, že Ministero
         della Giustizia postupovalo legálně. Consiglio Nazionale degli Ingegneri následně proti tomuto rozsudku podala odvolání ke
         Consiglio di Stato (Itálie).

      42      Consiglio di Stato je toho názoru, že se směrnice 89/48 na situaci M. Cavallery nepoužije, jelikož ve Španělsku nezískal žádný
         diplom ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 89/48 a svou žádost částečně založil na své italské kvalifikaci. Consiglio di Stato
         má nicméně v tomto ohledu pochybnosti.

      43      Za těchto podmínek se Consiglio di Stato rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Použije se směrnice 89/48/EHS v případě italského státního příslušníka, který:
      –        obdržel diplom potvrzující tříleté vysokoškolské studium inženýrského oboru v Itálii;
      –        dosáhl uznání rovnocennosti italského dokladu o dosažené kvalifikaci s odpovídajícím španělským dokladem;
      –        byl zapsán do španělského rejstříku inženýrů, avšak toto povolání nikdy ve Španělsku nevykonával, [a]
      –        na základě španělského uznání rovnocennosti dokladu o dosažené kvalifikaci žádal o zápis do rejstříku inženýrů v Itálii?
      2)       V případě kladné odpovědi na první otázku, je vnitrostátní pravidlo (článek 1 legislativního nařízení [č. 115/1992]), které
         v Itálii neumožňuje uznání dokladu o dosažené kvalifikaci vydaného členským státem, který je výhradně výsledkem uznání předcházejícího
         italského dokladu, v souladu se směrnicí 89/48/EHS?“

       K předběžným otázkám
      44      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda se ustanovení směrnice 89/48 pro účely přístupu k regulovanému povolání
         v hostitelském členském státě může dovolávat držitel dokladu o dosažené kvalifikaci vydaného orgánem jiného členského státu,
         který nepotvrzuje žádné vzdělání, které je součástí vzdělávacího systému tohoto členského státu a nespočívá ani na zkoušce,
         ani na odborné zkušenosti získané v tomto členském státě.

      45      Aby bylo možné na tuto otázku odpovědět, je třeba přezkoumat, zda uznání takového dokladu o dosažené kvalifikaci, jako je
         doklad dotčený v původním řízení, spadá do působnosti směrnice 89/48.

      46      S výhradou ustanovení článku 4 směrnice 89/48 přiznává čl. 3 první pododstavec písm. a) této směrnice každému žadateli, který
         je držitelem „diplomu“ ve smyslu této směrnice, který mu umožňuje vykonávat regulované povolání v členském státě, právo vykonávat
         totéž povolání v jakémkoli jiném členském státě. Pojem „diplom“ definovaný v čl. 1 písm. a) směrnice 89/48 tudíž představuje
         základní kámen obecného systému uznávání vysokoškolských diplomů upraveného touto směrnicí.

      47      Pokud jde o kvalifikaci, které se dovolává M. Cavallera, je třeba nejprve připomenout, že „diplom“ ve smyslu čl. 1 písm. a)
         směrnice 89/48 může být souborem dokladů o dosažené kvalifikaci.

      48      Dále podmínka uvedená v čl. 1 písm. a) první odrážce směrnice 89/48 je splněna, pokud jde o doklady o dosažené kvalifikaci,
         kterých se dovolává M. Cavallera, vzhledem k tomu, že byl každý z těchto dokladů vydán příslušným orgánem určeným v souladu
         s italskými a španělskými právními předpisy.

      49      Pokud jde o podmínku uvedenou v čl. 1 písm. a) druhé odrážce směrnice 89/48, ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá,
         že M. Cavallera zjevně splnil podmínku, podle které držitel musí úspěšně ukončit nejméně tříleté postsekundární studium na
         univerzitě. Tato skutečnost je totiž výslovně osvědčena dokladem o dosaženém vzdělání, který byl dotyčnému vydán univerzitou
         v Turíně.

      50      Pokud jde krom toho o podmínku uvedenou v čl. 1 písm. a) třetí odrážce směrnice 89/48, z osvědčení o uznání rovnocennosti
         ministerstva školství a vědy vyplývá, že M. Cavallera má odbornou kvalifikaci požadovanou pro přístup k regulovanému povolání
         ve Španělsku. I za předpokladu, že tato skutečnost výslovně nevyplývá z uvedeného osvědčení, je jasně prokázána zápisem M. Cavallery
         do rejstříku příslušné profesní komory ve Španělsku.

      51      Zbývá určit, zda vzhledem k tomu, že osvědčení o uznání rovnocennosti, které dokládá M. Cavallera, nepotvrzuje žádné vzdělání,
         které je součástí španělského vzdělávacího systému, a nespočívá ani na zkoušce, ani na odborné zkušenosti získané ve Španělsku,
         může být soubor dokladů o dosažené kvalifikaci, jimiž disponuje, přesto považován za „diplom“ ve smyslu směrnice 89/48 nebo
         může být takovému diplomu postaven na roveň na základě čl. 1 písm. a) druhého pododstavce směrnice 89/48.

      52      V tomto kontextu nemohou být přijaty argumenty uplatněné Consiglio Nazionale degli Ingegneri, jakož i italskou a rakouskou
         vládou založené na zněních některých jazykových verzí směrnice 89/48, které se v určitém bodě liší, jak bylo uvedeno v bodech
         7, 9, 11 a 12 tohoto rozsudku, od znění jiných jazykových verzí tím, že zmiňují termín „jiný členský stát“, zatímco velká
         většina jazykových verzí obsahuje jednoduše pojmy „členský stát“ nebo „hostitelský členský stát“.

      53      V tomto ohledu totiž z ustálené judikatury vyplývá, že nutnost použití, a v důsledku toho jednotného výkladu ustanovení práva
         Společenství vylučuje, aby v případě pochybností byl text ustanovení posuzován izolovaně v jedné ze svých jazykových verzí,
         ale vyžaduje naopak, aby byl vykládán a uplatňován ve světle svého znění v ostatních úředních jazycích (rozsudky ze dne 12. listopadu
         1969, Stauder, 29/69, Recueil, s. 419, bod 3; ze dne 2. dubna 1998, EMU Tabac a další, C‑296/95, Recueil, s. I‑1605, bod 36,
         a ze dne 9. března 2006, Zuid-Hollandse Milieufederatie a Natuur en Milieu, C‑174/05, Sb. rozh. s. I‑2443, bod 20).

      54      Krom toho je sice pravda, že bylo rozhodnuto, že směrnice 89/48 neobsahuje žádné omezení, pokud jde o členský stát, v němž
         žadatel musí získat svou odbornou kvalifikaci (rozsudky ze dne 23. října 2008, Komise v. Řecko, C‑274/05, Sb. rozh. s. I‑0000,
         bod 28, a Komise v. Španělsko, C‑286/06, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 62), tato judikatura nicméně stanovuje rozdíl mezi zeměpisným
         místem, kde vzdělání probíhalo, a vzdělávacím systémem, jehož je součástí. V těchto rozsudcích totiž dotyční ukončili vzdělání,
         které je součástí jiného vzdělávacího systému, než je vzdělávací systém členského státu, ve kterém se snažili uplatnit svou
         odbornou kvalifikaci.

      55      Směrnice 89/48 má za cíl odstranit překážky výkonu povolání v jiném členském státě než ve členském státě, který vydal doklad
         o dotčené odborné kvalifikaci. Z prvního, třetího a pátého bodu odůvodnění uvedené směrnice vyplývá, že doklad osvědčující
         odbornou kvalifikaci nemůže být postaven na roveň „diplomu“ ve smyslu této směrnice, aniž by kvalifikace byla zcela nebo částečně
         získána v rámci vzdělávacího systému členského státu, který dotčený doklad vydal. Soudní dvůr již krom toho zdůraznil, že
         doklad usnadňuje přístup k povolání nebo jeho výkonu v rozsahu, v němž prokazuje získání doplňující kvalifikace (viz v tomto
         smyslu rozsudky ze dne 31. března 1993, Kraus, C‑19/92, Recueil, s. I‑1663, body 18 až 23, a ze dne 9. září 2003, Burbaud,
         C‑285/01, Recueil, s. I‑8219, body 47 až 53).

      56      Španělské uznání rovnocennosti přitom nesvědčí o žádné doplňující kvalifikaci. V tomto ohledu ani uznání rovnocennosti, ani
         zápis do rejstříku jedné z „colegios de ingenieros técnicos“ Katalánska nebylo založeno na ověření odborné kvalifikace nebo
         praxe získané M. Cavallerou.

      57      Za takových okolností by připuštění, že se směrnice 89/48 lze dovolávat pro účely přístupu k regulovanému povolání v Itálii
         dotčenému v původním řízení, umožnilo osobě, která získala pouze akademický titul vydaný tímto členským státem, který sám
         o sobě nedává přístup k uvedenému regulovanému povolání, aby k tomuto povolání měla přesto přístup, aniž by však doklad o uznání
         rovnocennosti získaný ve Španělsku svědčil o získání doplňující kvalifikace nebo odborné praxe. Takový výsledek by byl v rozporu
         se zásadou zakotvenou ve směrnici 89/48 a uvedenou v pátém bodě odůvodnění této směrnice, podle níž si členské státy vyhradily
         možnost stanovit minimální úroveň nezbytné kvalifikace, která by zaručovala kvalitu služeb poskytovaných na jejich území.

      58      Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 1 písm. a) směrnice 89/48 musí být vykládán v tom smyslu, že definice pojmu „diplom“,
         kterou stanovuje, nezahrnuje doklad o dosažené kvalifikaci vydaný členským státem, který nepotvrzuje žádné vzdělání, které
         je součástí vzdělávacího systému tohoto členského státu, a nespočívá ani na zkoušce, ani na odborné zkušenosti získané v uvedeném
         členském státě.

      59      V důsledku toho je třeba na první otázku odpovědět tak, že ustanovení směrnice 89/48 se pro účely přístupu k regulovanému
         povolání v hostitelském členském státě nemůže dovolávat držitel dokladu o dosažené kvalifikaci vydaného orgánem jiného členského
         státu, který nepotvrzuje žádné vzdělání, které je součástí vzdělávacího systému tohoto členského státu, a nespočívá ani na
         zkoušce, ani na odborné zkušenosti získané v uvedeném členském státě.

      60      S ohledem na odpověď podanou na první otázku není namístě odpovídat na druhou otázku.

       K nákladům řízení
      61      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Ustanovení směrnice Rady 89/48/EHS ze dne 21. prosince 1988 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných
            po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy se pro účely přístupu k regulovanému povolání v hostitelském
            členském státě nemůže dovolávat držitel dokladu o dosažené kvalifikaci vydaného orgánem jiného členského státu, který nepotvrzuje
            žádné vzdělání, které je součástí vzdělávacího systému tohoto členského státu, a nespočívá ani na zkoušce, ani na odborné
            zkušenosti získané v uvedeném členském státě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 18. května 2017.#Fondul Proprietatea SA v. Complexul Energetic Oltenia SA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Curtea de Apel Craiova.#Řízení o předběžné otázce – Státní podpory – Pohledávka společnosti, v níž většinu kapitálu drží rumunský stát, vůči společnosti, jejímž jediným akcionářem je tento stát – Dání místo zaplacení (datio in solutum) – Pojem ‚státní podpora‘ – Oznamovací povinnost vůči Evropské komisi.#Věc C-150/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      18. května 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Státní podpory — Pohledávka společnosti, v níž většinu kapitálu drží rumunský stát, vůči společnosti, jejímž jediným akcionářem je tento stát — Dání místo zaplacení (datio in solutum) — Pojem ‚státní podpora‘ — Oznamovací povinnost vůči Evropské komisi“
      Ve věci C‑150/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Curtea de Apel Craiova (odvolací soud v Craiova, Rumunsko) ze dne 3. března 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 14. března 2016, v řízení

         Fondul Proprietatea SA

      proti

         Complexul Energetic Oltenia SA,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení J. L. da Cruz Vilaça (zpravodaj), předseda senátu, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits a F. Biltgen, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Fondul Proprietatea SA C. Dontuem, D. Petrachem a A. Dăscălescu, avocați,

               —

               za rumunskou vládu R. H. Raduem, jakož i R. Mangu a M. Bejenar jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi L. Nicolae a P. Němečkovou, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 107 SFEU a čl. 108 odst. 3 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Fondul Proprietatea SA (dále jen „Fondul“) a společností Complexul Energetic Oltenia SA (dále jen „CE Oltenia“) ve věci návrhu na zrušení rozhodnutí valné hromady společnosti CE Oltenia o souhlasu s datio in solutum v souvislosti s uhrazením pohledávky této společnosti vůči společnosti Electrocentrale Grup SA (dále jen „Electrocentrale“).

         Rumunské právo

               3

               Podle čl. 1469 odst. 2 občanského zákoníku „platba spočívá v předání peněžité částky nebo v poskytnutí jakéhokoliv jiného plnění, které je předmětem závazku“.

               4

               Článek 1609 uvedeného zákoníku stanoví:

                        „1)

                        K novaci dochází, pokud dlužník uzavře vůči svému věřiteli nový závazek nahrazující původní závazek, který zaniká.

                        2)

                        K novaci dochází také tehdy, pokud nový dlužník nahrazuje původního dlužníka, jehož věřitel zprostil závazku, čímž původní závazek zaniká. V tomto případě dochází k novaci bez souhlasu původního dlužníka.

                        3)

                        K novaci dochází také tehdy, pokud v důsledku nové smlouvy nový věřitel nahrazuje původního věřitele, vůči němuž je dlužník zproštěn závazku; původní závazek zaniká.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               5

               Společnost CE Oltenia, na jejímž základním kapitálu má podíl ve výši 77,17 % rumunský stát a ve výši 21,53 % společnost Fondul, byla věřitelem společnosti Electrocentrale, jejímž jediným akcionářem je rumunský stát; předmětný dluh činil 28709475,13 rumunských lei (RON) (přibližně 6,4 milionu eur).

               6

               Dne 27. září 2013 schválila valná hromada společnosti CE Oltenia, že na tuto společnost bude převedeno vlastnictví tepelné elektrárny Chișcani (Rumunsko) patřící společnosti Electrocentrale z titulu datio in solutum (dále jen „rozhodnutí dotčené v původním řízení“).

               7

               Vzhledem k tomu, že tepelná elektrárna Chișcani byla oceněna na 36810200 RON (přibližně 8,2 milionu eur), společnost CE Oltenia vyrovnala rozdíl mezi touto částkou a výší dluhu společnosti Electrocentrale tím, že zaplatila této posledně uvedené společnosti částku 8100724,87 RON (přibližně 1,8 milionu eur). Kromě toho společnost CE Oltenia převzala 280 zaměstnanců společnosti Electrocentrale pracujících v tepelné elektrárně Chișcani a byly na ni převedeny povolenky na emise skleníkových plynů.

               8

               Dne 24. prosince 2013 podala společnost Fondul k soudu prvního stupně žalobu na neplatnost rozhodnutí dotčeného v původním řízení. Vzhledem k tomu, že její žaloba na neplatnost byla zamítnuta, obrátila se společnost Fondul na Curtea de Apel Craiova (odvolací soud v Craiova, Rumunsko).

               9

               Společnost Fondul před tímto soudem tvrdila, že tepelná elektrárna Chişcani není zisková, takže datio in solutum, o něž se jedná ve věci v původním řízení, nepřineslo společnosti CE Oltenia žádnou výhodu, a že z něj měla prospěch pouze společnost Electrocentrale, která se tím, že se zbavila zátěže, již tato elektrárna představovala, mohla udržet na trhu dodávek elektrické energie.

               10

               Za těchto okolností se Curtea de Apel Craiova (odvolací soud v Craiova) rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Představuje rozhodnutí valné hromady akcionářů společnosti CE Oltenia, jež bylo přijato hlasy rumunského státu, zastoupeného prostřednictvím odboru energetiky ministerstva hospodářství v postavení akcionáře, který vlastní 77,17 % základního kapitálu této společnosti, a kterým byl schválen jednak zánik dluhu společnosti Electrocentrale vůči společnosti CE Oltenia ve výši 28709457,13 RON prostřednictvím datio in solutum [spočívající v převodu vlastnictví] aktiv, která tvoří majetek zapsaný pod číslem 70301 v katastru nemovitostí obce Chișcani v okrese Brăila, a kterým bylo dále rozhodnuto, že společnosti Electrocentrale bude uhrazen rozdíl mezi tržní hodnotou těchto aktiv a hodnotou pohledávky společnosti CE Oltenia, státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU, a sice jedná se o opatření, které: i) je financované státem nebo ze státních prostředků, ii) má selektivní povahu a iii) může ovlivnit obchod mezi členskými státy?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku, podléhá tato státní podpora oznamovací povinnosti podle čl. 108 odst. 3 SFEU?“

         K předběžným otázkám

            K první otázce

               11

               Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, může rozhodnutí společnosti, v níž má většinový obchodní podíl členský stát, kterým se schvaluje, že za účelem uspokojení pohledávky budou místo jejího zaplacení převedena aktiva ve vlastnictví jiné společnosti, jejímž je tento členský stát jediným akcionářem, a že bude vyplacena částka odpovídající rozdílu mezi odhadovanou hodnotou těchto aktiv a výší této pohledávky, představovat státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU.

               12

               Úvodem je třeba uvést, že pravomoc Evropské komise posuzovat slučitelnost určité podpory s vnitřním trhem nebrání tomu, aby se vnitrostátní soud v rámci řízení o předběžné otázce dotázal Soudního dvora na výklad pojmu „podpora“. Soudní dvůr tedy může předkládajícímu soudu poskytnout zejména poznatky k výkladu unijního práva, které předkládajícímu soudu umožní určit, zda lze určité vnitrostátní opatření považovat za „státní podporu“ ve smyslu tohoto práva (rozsudek ze dne 19. března 2015, OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, bod 30 a citovaná judikatura).

               13

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora se pro kvalifikaci vnitrostátního opatření jako „státní podpory“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU vyžaduje, aby byly splněny všechny následující podmínky. Zaprvé se musí jednat o státní zásah nebo zásah ze státních prostředků. Tento zásah musí být zadruhé způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy. Zatřetí musí selektivně zvýhodňovat příslušného příjemce. Začtvrté musí nebo může narušovat hospodářskou soutěž (viz zejména rozsudky ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další, C‑262/12, EU:C:2013:851, bod 15; ze dne 22. října 2015, EasyPay a Finance Engineering, C‑185/14, EU:C:2015:716, bod 35, jakož i ze dne 21. prosince 2016, Komise v. World Duty Free Group SA a další, C‑20/15 P a C‑21/15 P, EU:C:2016:981, bod 53).

         K podmínce financování opatření státem nebo ze státních prostředků

               14

               Úvodem je třeba upřesnit, že k tomu, aby mohla být zvýhodnění kvalifikována jako podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí být jednak poskytnuta přímo nebo nepřímo za použití státních prostředků, a jednak musí být přičitatelná státu (rozsudky ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, C‑482/99, EU:C:2002:294, bod 24 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další, C‑262/12, EU:C:2013:851, bod 16).

               15

               Pokud jde zaprvé o podmínku, aby zvýhodnění bylo poskytnuto přímo nebo nepřímo za použití státních prostředků, z ustálené judikatury vyplývá, že pojem „podpora“ je obecnější než pojem „dotace“, protože zahrnuje nejen taková pozitivní plnění, jako jsou samotné dotace, ale také zásahy státu různými způsoby snižující náklady, které obvykle zatěžují rozpočet podniku a mají tutéž povahu a tytéž účinky jako dotace, aniž jimi v přesném slova smyslu jsou (viz zejména rozsudky ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, EU:C:2006:8, bod 131, jakož i ze dne 19. března 2015, OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, bod 40).

               16

               V této souvislosti již Soudní dvůr rozhodl, že čl. 107 odst. 1 SFEU zahrnuje veškeré finanční prostředky, které mohou veřejné orgány skutečně použít k podpoře podniků, aniž by bylo rozhodné, zda tyto prostředky trvale patří k majetku státu, či nikoli. V důsledku toho platí, že i když částky odpovídající dotčenému opatření nejsou trvale ve vlastnictví státní pokladny, skutečnost, že zůstávají neustále pod veřejnou kontrolou, a tudíž jsou k dispozici příslušným vnitrostátním orgánům, je postačující k tomu, aby byly kvalifikovány jako státní prostředky (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další, C‑262/12, EU:C:2013:851, bod 21 a citovaná judikatura).

               17

               Pokud jde zejména o veřejné podniky, jako je CE Oltenia, Soudní dvůr rovněž rozhodl, že stát může prostřednictvím svého dominantního vlivu na tyto podniky rozhodovat o použití jejich prostředků k případnému financování zvláštních výhod ve prospěch jiných podniků (rozsudek ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, C‑482/99, EU:C:2002:294, bod 38).

               18

               Pokud jde zadruhé o podmínku, aby opatření podpory, které bylo přijato veřejným podnikem, bylo přičitatelné státu, z ustálené judikatury vyplývá, že může být vyvozena ze souhrnu indicií vyplývajících z okolností projednávaného případu a kontextu, ve kterém bylo toto opatření přijato (rozsudek ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, C‑482/99, EU:C:2002:294, bod 55).

               19

               V této souvislosti vzal Soudní dvůr v úvahu zejména skutečnost, že dotčená entita nemohla přijmout napadené rozhodnutí, aniž zohlednila požadavky orgánů veřejné moci, nebo že kromě základních prvků, které spojují veřejné podniky se státem, musely tyto podniky, jejichž prostřednictvím došlo k poskytnutí podpor, zohlednit směrnice vydané orgány státu. Pro vyvození závěru, že je opatření podpory přijaté veřejným podnikem přičitatelné státu, by mohly být kromě toho relevantní případně další indicie, jako jsou zejména:

                        —

                        začlenění podniku do struktur veřejné správy,

                        —

                        povaha jeho činností a jejich výkon na trhu v rámci běžných podmínek hospodářské soutěže se soukromými subjekty,

                        —

                        právní postavení podniku, který spadá pod veřejné právo nebo obecné právo obchodních společností,

                        —

                        intenzita dohledu vykonávaného veřejnými orgány nad vedením podniku,

                        —

                        nebo jakákoli jiná indicie, která by v konkrétním případě svědčila o tom, že se veřejné orgány podílely na přijetí opatření, nebo o nepravděpodobnosti toho, že se na jeho přijetí nepodílely, s ohledem rovněž na rozsah tohoto opatření, jeho obsah nebo podmínky, které obsahuje (rozsudek ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, C‑482/99, EU:C:2002:294, body 55 a 56).

               20

               Pouhou skutečnost, že byl veřejný podnik založen ve formě obecné kapitálové společnosti, nelze s ohledem na samostatnost, kterou mu tato právní forma může poskytovat, považovat za dostatečnou pro vyloučení, že je opatření podpory přijaté takovou společností přičitatelné státu. Existence kontroly a skutečné možnosti výkonu dominantního vlivu, které s sebou v praxi tato kontrola nese, totiž brání tomu, aby byla předem vyloučena jakákoliv přičitatelnost opatření přijatého takovou společností státu, a v důsledku toho bylo vyloučeno riziko, že dojde k obcházení pravidel Smlouvy týkajících se státních podpor, přestože právní forma veřejného podniku je sama o sobě významná jakožto jedna z indicií umožňujících prokázat v konkrétním případě účast či neúčast státu (rozsudek ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, C‑482/99, EU:C:2002:294, bod 57).

               21

               Přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda rozhodnutí dotčené v původním řízení zaprvé představuje výhodu poskytnutou přímo nebo nepřímo ze státních prostředků a zadruhé je s ohledem na indicie uvedené v bodech 19 a 20 tohoto rozsudku přičitatelné dotyčnému členskému státu.

         K podmínce existence selektivní výhody

               22

               Jedním ze základních znaků státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU je existence selektivní výhody poskytnuté podniku.

               23

               Společnost Fondul má za to, že datio in solutum, o něž se jedná ve věci v původním řízení, představuje státní podporu poskytnutou společnosti Electrocentrale, protože tepelná elektrárna Chișcani, jejíž vlastnictví bylo převedeno na společnost CE Oltenia, není zisková. Rumunský stát proto nejednal v obecném zájmu ani v zájmu společnosti CE Oltenia, ale pouze za účelem poskytnout společnosti Electrocentrale majetkovou výhodu, aby posledně uvedená zůstala na trhu elektrické energie.

               24

               V této souvislosti je třeba uvést, že datio in solutum schválené společností, jejímž většinovým akcionářem je stát, nepředstavuje nutně státní podporu.

               25

               Podle ustálené judikatury totiž podmínky, které musí opatření splňovat, aby se na ně vztahoval pojem „podpora“ ve smyslu článku 107 SFEU, nejsou naplněny v případě, kdy by podnik-příjemce mohl za obvyklých podmínek na trhu získat tutéž výhodu, jakou získal ze státních prostředků. Pro účely tohoto posouzení se v případech, kdy veřejnoprávní věřitel poskytne platební úlevy z částky, kterou mu dluží podnik, v zásadě uplatňuje kritérium soukromého věřitele (viz zejména rozsudky ze dne 24. ledna 2013, Frucona Košice v. Komise, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, body 70 a 71, jakož i ze dne 21. března 2013, Komise v. Buczek Automotive, C‑405/11 P, nezveřejněný, EU:C:2013:186, body 31 a 32).

               26

               Takové platební úlevy představují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, pokud by podnik, který je jejím příjemcem, vzhledem k významu hospodářské výhody, která tím byla poskytnuta, zjevně nezískal srovnatelné úlevy od soukromého věřitele nacházejícího se v situaci, která se co možná nejvíce podobá situaci veřejnoprávního věřitele usilujícího o to, aby mu byly zaplaceny částky, které mu dluží dlužník ve finančních obtížích (rozsudek ze dne 24. ledna 2013, Frucona Košice v. Komise, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, bod 72).

               27

               Předkládajícímu soudu přísluší provést celkové posouzení a zohlednit veškeré relevantní skutečnosti věci v původním řízení, a to zejména hodnotu aktiv, která byla předmětem datio in solutum, a výši zůstatku, který byl zaplacen společností CE Oltenia, za účelem určení, zda společnost Electrocentrale nezískala úlevy srovnatelné s úlevami od soukromého věřitele (obdobně viz rozsudek ze dne 24. ledna 2013, Frucona Košice v. Komise, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, bod 73).

         K podmínkám ovlivnění obchodu mezi členskými státy a narušení hospodářské soutěže

               28

               Článek 107 odst. 1 SFEU zakazuje podpory, které ovlivňují obchod mezi členskými státy a narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž.

               29

               Za účelem kvalifikace vnitrostátního opatření jako státní podpory není třeba zjišťovat skutečný dopad podpory na obchod mezi členskými státy a skutečné narušení hospodářské soutěže, ale pouze přezkoumat, zda podpora může tento obchod ovlivnit a narušit hospodářskou soutěž (rozsudky ze dne 30. dubna 2009, Komise v. Itálie v Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, bod 50, jakož i ze dne 26. října 2016, Orange v. Komise, C‑211/15 P, EU:C:2016:798, bod 64).

               30

               Ovlivnění obchodu mezi členskými státy nicméně nemůže být čistě hypotetické či předpokládané. Je tedy nutno určit důvod, proč zamýšlené opatření narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž a může svými předvídatelnými důsledky ovlivnit obchod mezi členskými státy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. dubna 2009, Komise v. Itálie a Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, bod 64).

               31

               Konkrétně, pokud podpora poskytnutá členským státem posiluje postavení podniku vzhledem k jiným konkurenčním podnikům v obchodě uvnitř Společenství, musí být tento obchod považován za ovlivněný podporou (rozsudek ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, EU:C:2006:8, bod 141).

               32

               V tomto ohledu není nezbytné, aby se podniky-příjemci samy o sobě podílely na obchodu uvnitř Společenství. Pokud totiž členský stát podnikům poskytne podporu, může zůstat vnitrostátní činnost zachována nebo může vzrůst s tím důsledkem, že se sníží vyhlídky podniků usazených v jiných členských státech na proniknutí na trh tohoto členského státu (rozsudek ze dne 14. ledna 2015, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, bod 67).

               33

               Ohledně podmínky narušení hospodářské soutěže je třeba připomenout, že podpory, které směřují k osvobození podniku od nákladů, které by obvykle musel vynaložit v rámci svého běžného hospodaření nebo běžných činností, v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže (rozsudek ze dne 30. dubna 2009, Komise v. Itálie a Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, bod 54).

               34

               Kromě toho může okolnost, že určité hospodářské odvětví, jako je energetika, bylo předmětem liberalizace na úrovni Unie, charakterizovat skutečný nebo možný dopad podpor na hospodářskou soutěž, jakož i jejich účinek na obchod mezi členskými státy (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, EU:C:2006:8, bod 142, jakož i ze dne 5. března 2015, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, bod 51).

               35

               Jak přitom uvedla Komise ve svém písemném vyjádření, vzhledem k tomu, že elektrická energie je předmětem přeshraničního obchodu, je poskytnutí podpory rozhodnutím dotčeným v původním řízení způsobilé ovlivnit obchod. Takováto podpora by rovněž mohla narušit hospodářskou soutěž na trhu elektrické energie.

               36

               Ve sporu v původním řízení přísluší předkládajícímu soudu, aby ve světle výše uvedených výkladových prvků určil, zda jsou obě zkoumané podmínky splněny.

               37

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na první položenou otázku odpovědět, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, může rozhodnutí společnosti, v níž má většinový obchodní podíl členský stát, kterým se schvaluje, že za účelem uspokojení pohledávky budou místo jejího zaplacení převedena aktiva ve vlastnictví jiné společnosti, jejímž je tento členský stát jediným akcionářem, a že bude vyplacena částka odpovídající rozdílu mezi odhadovanou hodnotou těchto aktiv a výší této pohledávky, představovat státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU, pokud

                        —

                        toto rozhodnutí představuje výhodu poskytnutou přímo nebo nepřímo ze státních prostředků a je přičitatelné státu,

                        —

                        podnik-příjemce nezíská srovnatelné úlevy od soukromého věřitele a

                        —

                        uvedené rozhodnutí je způsobilé ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit hospodářskou soutěž.

                  Vnitrostátním soudům přísluší, aby ověřily, zda jsou tyto podmínky splněny.

            K druhé otázce

               38

               V případě kladné odpovědi na první otázku se předkládající soud svou druhou otázkou táže, zda se na státní podporu dotčenou v původním řízení vztahuje oznamovací povinnost podle čl. 108 odst. 3 SFEU.

               39

               Článek 108 odst. 3 SFEU zavádí preventivní kontrolu záměrů nových podpor. Cílem takto vytvořené prevence je, aby byly poskytovány pouze slučitelné podpory. Pro uskutečnění tohoto cíle se provedení záměru podpory odkládá do doby, než jsou konečným rozhodnutím Komise odstraněny pochybnosti o jeho slučitelnosti (rozsudek ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, body 25 a 26).

               40

               Provádění systému kontroly státních podpor přísluší Komisi a vnitrostátním soudům, jež plní odlišné úlohy, které se vzájemně doplňují (rozsudek ze dne 13. února 2014, Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, bod 19).

               41

               Posouzení slučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem spadá do výlučné pravomoci Komise, jejíž jednání podléhá přezkumu unijních soudů, kdežto o ochranu práv jednotlivců před případným porušením zákazu uvedeného v čl. 108 odst. 3 SFEU státními orgány dbají až do vydání konečného rozhodnutí Komise vnitrostátní soudy (rozsudek ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, bod 28).

               42

               Z toho vyplývá, že v případě, že by rozhodnutí dotčené v původním řízení představovalo státní podporu poskytnutou společnosti Electrocentrale, byly by vnitrostátní orgány podle čl. 108 odst. 3 SFEU povinny tuto podporu oznámit Komisi před jejím provedením.

               43

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou položenou otázku odpovědět, že pokud vnitrostátní soud kvalifikuje jako státní podporu rozhodnutí společnosti, v níž má většinový obchodní podíl členský stát, kterým se schvaluje, že za účelem uspokojení pohledávky budou místo jejího zaplacení převedena aktiva ve vlastnictví jiné společnosti, jejímž je tento členský stát jediným akcionářem, a že bude vyplacena částka odpovídající rozdílu mezi odhadovanou hodnotou těchto aktiv a výší této pohledávky, jsou orgány uvedeného členského státu podle čl. 108 odst. 3 SFEU povinny oznámit tuto podporu Komisi před jejím provedením.

         K nákladům řízení

               44

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                        1)

                           Za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, může rozhodnutí společnosti, v níž má většinový obchodní podíl členský stát, kterým se schvaluje, že za účelem uspokojení pohledávky budou místo jejího zaplacení převedena aktiva ve vlastnictví jiné společnosti, jejímž je tento členský stát jediným akcionářem, a že bude vyplacena částka odpovídající rozdílu mezi odhadovanou hodnotou těchto aktiv a výší této pohledávky, představovat státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU, pokud

                                 —

                                    toto rozhodnutí představuje výhodu poskytnutou přímo nebo nepřímo ze státních prostředků a je přičitatelné státu,

                                 —

                                    podnik-příjemce nezíská srovnatelné úlevy od soukromého věřitele a

                                 —

                                    uvedené rozhodnutí je způsobilé ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit hospodářskou soutěž.

                           Vnitrostátním soudům přísluší, aby ověřily, zda jsou tyto podmínky splněny.

                        2)

                           Pokud vnitrostátní soud kvalifikuje jako státní podporu rozhodnutí společnosti, v níž má většinový obchodní podíl členský stát, kterým se schvaluje, že za účelem uspokojení pohledávky budou místo jejího zaplacení převedena aktiva ve vlastnictví jiné společnosti, jejímž je tento členský stát jediným akcionářem, a že bude vyplacena částka odpovídající rozdílu mezi odhadovanou hodnotou těchto aktiv a výší této pohledávky, jsou orgány uvedeného členského státu podle čl. 108 odst. 3 SFEU povinny oznámit tuto podporu Komisi před jejím provedením.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: rumunština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 19. dubna 1988. # SPRL Louis Erauw-Jacquery proti Société coopérative La Hesbignonne. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de commerce de Liège - Belgie. # Věc 27/87.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. září 2017.#Trestní řízení proti Giorgiu Fidenatovi a dalším.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Udine.#Řízení o předběžné otázce – Zemědělství – Geneticky modifikované potraviny a krmiva – Mimořádná opatření – Vnitrostátní opatření, kterým se zakazuje pěstování geneticky modifikované kukuřice MON 810 – Zachování opatření nebo prodloužení jeho platnosti – Nařízení (ES) č. 1829/2003 – Článek 34 – Nařízení (ES) č. 178/2002 – Články 53 a 54 – Podmínky uplatnění – Zásada předběžné opatrnosti.#Věc C-111/16.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
13. září 2017 (*)
„Řízení o předběžné otázce – Zemědělství – Geneticky modifikované potraviny a krmiva – Mimořádná opatření – Vnitrostátní opatření, kterým se zakazuje pěstování geneticky modifikované kukuřice MON 810 – Zachování opatření nebo prodloužení jeho platnosti – Nařízení (ES) č. 1829/2003 – Článek 34 – Nařízení (ES) č. 178/2002 – Články 53 a 54 – Podmínky uplatnění – Zásada předběžné opatrnosti“
Ve věci C‑111/16,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunale di Udine (soud v Udine, Itálie) ze dne 10. prosince 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 24. února 2016, v trestním řízení vedeném proti

Giorgiu Fidenatovi,

Leandru Tabogovi,

Lucianu Tabogovi,

SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení L. Bay Larsen (zpravodaj), předseda senátu, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan a D. Šváby, soudci,
generální advokát: M. Bobek,
vedoucí soudní kanceláře: R. Schiano, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. února 2017,
s ohledem na vyjádření předložená:
–        za G. Fidenata, jakož i za Leandra a Luciana Tabogovi F. Longem, avvocato,
–        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
–        za řeckou vládu G. Kanellopoulosem a D. Ntourntoureka, jako zmocněnci,
–        za Evropskou komisi C. Zadrou, jakož i K. Herbout-Borczak a C. Valero, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. března 2017,
vydává tento

Rozsudek

1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 34 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 ze dne 22. září 2003 o geneticky modifikovaných potravinách a krmivech (Úř. věst. 2003, L 268, s. 1; Zvl. vyd. 13/32, s. 432), jakož i článků 53 a 54 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin (Úř. věst. 2002, L 31, s. 1; Zvl. vyd. 15/06, s. 463).

2        Tato žádost byla předložena v souvislosti s trestním řízením zahájeným proti Giorgiu Fidenatovi a Leandru a Lucianu Tabogovým, v jehož rámci je těmto osobám vytýkáno, že pěstovaly odrůdu geneticky modifikované kukuřice MON 810 v rozporu s vnitrostátní právní úpravou, která toto pěstování zakazuje.
 Právní rámec

 Nařízení č. 1829/2003

3        Body 1 až 3 odůvodnění nařízení č. 1829/2003 znějí:
„(1)      Volný pohyb bezpečných a zdravých potravin a krmiv je podstatným aspektem vnitřního trhu a významně přispívá ke zdraví a blahu občanů a k jejich sociálním a ekonomickým zájmům.
(2)      Při provádění politik Společenství by měla být zajištěna vysoká úroveň ochrany lidského života a zdraví.
(3)      S cílem chránit lidské zdraví a zdraví zvířat by měly potraviny a krmiva, které obsahují geneticky modifikované organismy, sestávají z nich nebo jsou z nich vyrobeny […], před uvedením na trh ve Společenství podléhat hodnocení bezpečnosti podle postupu Společenství.“

4        Podle čl. 1 písm. a) a b) tohoto nařízení je jeho účelem v souladu s obecnými zásadami stanovenými v nařízení č. 178/2002 mimo jiné vytvořit základ pro zajištění vysoké úrovně ochrany lidského života a zdraví, zdraví a dobrých životních podmínek zvířat, životního prostředí a zájmů spotřebitele v souvislosti s geneticky modifikovanými potravinami a krmivy při současném zajištění řádného fungování vnitřního trhu a stanovit postupy Společenství pro povolování geneticky modifikovaných potravin a krmiv a pro dohled nad nimi.

5        Článek 34 uvedeného nařízení, nadepsaný „Mimořádná opatření“, stanoví:
„Je-li zřejmé, že produkty povolené tímto nařízením nebo v souladu s tímto nařízením mohou představovat vážné riziko pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí, […] přijmou se opatření postupy stanovenými v článcích 53 a 54 nařízení […] č. 178/2002.“
 Nařízení č. 178/2002

6        Body 20 a 21 odůvodnění nařízení č. 178/2002 znějí:
„(20)      K zajištění ochrany zdraví ve Společenství byla použita zásada předběžné opatrnosti, čímž byly vytvořeny překážky pro volný pohyb potravin a krmiv. Proto je nezbytné přijmout v celém Společenství jednotný základ pro použití této zásady.
(21)      Za určitých zvláštních okolností, kdy jsou život nebo zdraví vystaveny riziku, avšak z vědeckého hlediska přetrvává nejistota, stanoví zásada předběžné opatrnosti mechanismus pro stanovení opatření v rámci řízení rizika nebo dalších opatření pro zajištění vysoké úrovně ochrany zdraví, která byla ve Společenství zvolena.“

7        Článek 6 tohoto nařízení zní:
„1.      Pro dosažení obecného cíle vysoké úrovně ochrany lidského zdraví a života vychází potravinové právo z analýzy rizika, kromě případů, kdy to není vhodné vzhledem k okolnostem nebo povaze opatření.
2.      Hodnocení rizika je založeno na dostupných vědeckých důkazech a provádí se nezávislým, objektivním a průhledným způsobem.
3.      V zájmu dosažení obecných cílů potravinového práva stanovených v článku 5 se při řízení rizika berou v úvahu výsledky hodnocení rizika, zejména stanoviska [Evropského úřadu pro bezpečnost potravin] uvedeného v článku 22, další faktory opodstatněné v dané záležitosti a zásada předběžné opatrnosti, pokud jsou použitelné podmínky uvedené v čl. 7 odst. 1.“

8        Článek 7 uvedeného nařízení, nadepsaný „Zásada předběžné opatrnosti“, stanoví:
„1.      Za zvláštních okolností, kdy je po zhodnocení dostupných informací zjištěna možnost škodlivých účinků na zdraví, kdy však přetrvává vědecká nejistota, mohou být přijata předběžná opatření v rámci řízení rizika nezbytná k zajištění vysoké úrovně ochrany zdraví zvolené ve Společenství, dokud nebudou k dispozici další vědecké informace pro komplexnější hodnocení rizika.
2.      Opatření přijatá podle odstavce 1 musí být přiměřená a nesmějí omezovat obchod více než je nezbytné pro dosažení vysoké úrovně ochrany zdraví zvolené ve Společenství s přihlédnutím k technické a ekonomické proveditelnosti a dalším faktorům považovaným za daných okolností za opodstatněné. Opatření se přezkoumají po uplynutí přiměřené doby, která závisí na povaze identifikovaného rizika pro život nebo zdraví a na druhu vědeckých informací nezbytných k odstranění vědecké nejistoty a k provedení komplexnějšího hodnocení rizika.“

9        Článek 53 nařízení č. 178/2002, nadepsaný „Mimořádná opatření u potravin a krmiv pocházejících ze Společenství nebo dovezených ze třetí země“, zní:
„1.      Pokud je zřejmé, že potraviny nebo krmivo pocházející ze Společenství nebo dovezené ze třetí země mohou představovat vážné riziko pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí, a pokud se nelze s tímto rizikem úspěšně vypořádat pomocí opatření přijatých dotyčným členským státem nebo státy, přijme Komise neprodleně postupem podle čl. 58 odst. 2 z vlastního podnětu nebo na žádost členského státu a podle závažnosti situace jedno nebo více z těchto opatření:
a)      v případě potravin nebo krmiv pocházejících ze Společenství:
i)      pozastavení uvádění dotyčných potravin na trh nebo jejich používání;
ii)      pozastavení uvádění dotyčných krmiv na trh nebo jejich používání;
iii)      stanovení zvláštních podmínek pro dotyčné potraviny nebo krmiva;
iv)      jakékoli jiné vhodné dočasné opatření.
b)      v případě potravin nebo krmiv dovezených ze třetí země:
i)      pozastavení dovozu dotyčných potravin nebo krmiv z celého území dotyčné třetí země nebo z části jejího území, popřípadě z třetí země tranzitu;
ii)      stanovení zvláštních podmínek pro dotyčné potraviny nebo krmiva dovážené z celého území dotyčné třetí země nebo z části jejího území;
iii)      jakékoli jiné vhodné dočasné opatření.
2.      V mimořádných situacích však může Komise dočasně přijmout opatření podle odstavce 1 po konzultaci s dotyčným členským státem nebo státy a po informování ostatních členských států.
[…]“

10      Článek 54 tohoto nařízení, nadepsaný „Jiná mimořádná opatření“, stanoví:
„1.      Jestliže členský stát úředně informuje Komisi o nutnosti přijmout mimořádná opatření a Komise nepřijme žádné opatření podle článku 53, může členský stát přijmout dočasná ochranná opatření. V tom případě o tom neprodleně uvědomí ostatní členské státy a Komisi.
2.      Do deseti pracovních dnů předloží Komise tuto záležitost [Stálému výboru pro potravinový řetězec a zdraví zvířat] s cílem prodloužit, změnit nebo zrušit dočasná vnitrostátní ochranná opatření.
3.      Členský stát může zachovat svá dočasná vnitrostátní ochranná opatření do doby, než budou přijata opatření Společenství.“

11      Článek 58 odst. 1 uvedeného nařízení zní:
„Komisi je nápomocen Stálý výbor pro potravinový řetězec a zdraví zvířat […] složený ze zástupců členských států, kterému předsedá zástupce Komise. [Tento] [v]ýbor pracuje v sekcích, které se zabývají všemi významnými záležitostmi.“
 Spor v původním řízení a předběžné otázky

12      Rozhodnutím ze dne 22. dubna 1998 o uvedení geneticky modifikované kukuřice (Zea mays L. linie MON 810) na trh podle směrnice Rady 90/220/EHS (Úř. věst. 1998, L 131, s. 32; Zvl. vyd. 03/23, s. 77) povolila Komise uvádění kukuřice MON 810 na trh.

13      Dne 11. dubna 2013 požádala italská vláda Komisi, aby postupem podle článku 53 nařízení č. 178/2002 přijala mimořádná opatření upravená v článku 34 nařízení č. 1829/2003, kterými by bylo pěstování této kukuřice zakázáno. Italská vláda předložila na podporu své žádosti vědecké studie vypracované Consiglio per la ricerca e la sperimentazione in agricoltura (Rada pro výzkum a testování v oblasti zemědělství, Itálie) (CRA) a Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale (Institut pro ochranu a výzkum životního prostředí, Itálie) (ISPRA).

14      V odpovědi ze dne 17. května 2013 uvedla Komise, že předběžně posoudila informace, které jí byly předloženy, a má za to, že nebyla zjištěna naléhavá potřeba přijmout opatření podle článků 53 a 54 nařízení č. 178/2002.

15      Za účelem podrobnější analýzy vědeckých důkazů poskytnutých tímto členským státem však Komise dne 29. května 2013 požádala Evropský úřad pro bezpečnost potravin, aby tyto důkazy do konce září 2013 zhodnotil.

16      Italská vláda zakázala pěstování odrůdy geneticky modifikované kukuřice MON 810 decreto Adozione delle misure d’urgenza ai sensi dell’art. 54 del regolamento (CE) n. 178/2002, concernente la coltivazione di varietà di mais geneticamente modificato MON 810 [vyhláška o přijetí mimořádných opatření ve smyslu článku 54 nařízení (ES) č. 178/2002 týkajících se pěstování odrůd geneticky modifikované kukuřice MON 810] ze dne 12. července 2013 (GURI č. 187 ze dne 10. srpna 2013).

17      Dne 24. září 2013 vydal Evropský úřad pro bezpečnost potravin stanovisko č. 3371, ve kterém vysvětlil, že pracovní skupina pro geneticky modifikované organismy (dále jen „GMO“) v dokumentech, které předložila italská vláda na podporu přijetí mimořádných opatření týkajících se kukuřice MON 810, nezjistila žádné nové vědecky podložené důkazy, který by odůvodňovaly požadovaná mimořádná opatření. Tato skupina byla tudíž toho názoru, že její dřívější závěry ohledně hodnocení rizika spojeného s kukuřicí MON 810 jsou i nadále platné.

18      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru a z informací, které uvedla Komise na jednání, vyplývá, že Komise informovala Stálý výbor pro potravinový řetězec a zdraví zvířat, že italská vláda sice oznámila dočasná ochranná opatření, která přijala, avšak nepředložila Komisi návrh rozhodnutí s cílem prodloužit, změnit nebo zrušit dočasná vnitrostátní ochranná opatření v souladu s čl. 54 odst. 2 nařízení č. 178/2002.

19      Za těchto okolností byli Giorgio Fidenato a Leandro a Luciano Tabogovi stíháni před Tribunale di Udine (soud v Udine, Itálie) za to, že k blíže neurčenému datu pěstovali odrůdu geneticky modifikované kukuřice, a to odrůdu MON 810, v rozporu s vnitrostátní právní úpravou, která pěstování této odrůdy zakazuje.

20      Soudce Tribunale di Udine (soud v Udine) pověřený předběžným vyšetřováním vydal blíže neurčeného data vůči dotčeným osobám odsuzující trestní příkaz.

21      Posledně uvedení podali proti tomuto příkazu odpor, přičemž namítli protiprávnost vnitrostátní právní úpravy, na jejímž základě byl tento příkaz přijat, z důvodu jejího rozporu s článkem 34 nařízení č. 1829/2003 a s články 53 a 54 nařízení č. 178/2002.

22      Za těchto podmínek se Tribunale di Udine (soud v Udine) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je Komise na základě [čl.] 54 odst. 1 [nařízení] č. 178/2002 povinna – pokud ji o to požádá členský stát – přijmout mimořádná opatření ve smyslu [článku] 53 tohoto nařízení, i když dospěje k závěru, že určité potraviny nebo krmiva nepředstavují vážné a zřejmé riziko pro lidské zdraví, zdraví zvířat a životní prostředí?
2)      Pokud Komise sdělí členskému státu, který se na ni obrátil, hodnocení, které je v rozporu s jeho požadavkem, jelikož toto hodnocení teoreticky vylučuje nutnost přijetí mimořádných opatření, a z tohoto důvodu taková mimořádná opatření ve smyslu [článku] 34 [nařízení] č. 1829/2003 požadovaná tímto členským státem nepřijme, je žádající členský stát oprávněn na základě [článku] 53 [nařízení] č. 178/2002 přijmout dočasná mimořádná opatření?
3)      Mohou odůvodnit přijetí dočasných mimořádných opatření ze strany členského státu na základě [článku] 34 [nařízení] č. 1829/2003 úvahy spojené se zásadou předběžné opatrnosti, které překračují rámec kritérií vážného a zřejmého rizika pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí při užití potravin nebo krmiv?
4)      Pokud je jasné a zřejmé, že Komise dospěla k závěru, že nejsou splněny hmotněprávní podmínky přijetí mimořádných opatření u potravin nebo krmiv, což následně potvrdilo i vědecké stanovisko Evropského úřadu pro bezpečnost potravin, a tento závěr byl žádajícímu členskému státu písemně oznámen, může tento členský stát ponechat v platnosti svá stávající dočasná mimořádná opatření nebo jejich platnost prodloužit, pokud uplynula přechodná doba, na kterou byla stanovena?“
 K předběžným otázkám

 K první otázce

23      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 34 nařízení č. 1829/2003, ve spojení s článkem 53 nařízení č. 178/2002, vykládán v tom smyslu, že je Komise povinna přijmout mimořádná opatření ve smyslu posledně uvedeného článku, když ji členský stát podle čl. 54 odst. 1 posledně uvedeného nařízení úředně informuje o nutnosti přijmout taková opatření, ačkoliv není zřejmé, že produkt povolený nařízením č. 1829/2003 nebo v souladu s tímto nařízením může představovat vážné riziko pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí.

24      Cílem nařízení č. 1829/2003 i nařízení č. 178/2002 je zejména zajistit vysokou úroveň ochrany lidského zdraví a zájmů spotřebitelů, pokud jde o potraviny, a současně zajistit účinné fungování vnitřního trhu.

25      Jak rovněž vyplývá z bodu 1 odůvodnění nařízení č. 1829/2003, ačkoliv je volný pohyb bezpečných a zdravých potravin a krmiv podstatným aspektem vnitřního trhu, členský stát může v případech výslovně upravených unijním právem stanovit zákaz nebo omezení pěstovat GMO povolené podle nařízení č. 1829/2003 a zapsané do společného katalogu na základě směrnice Rady 2002/53/ES ze dne 13. června 2002 o Společném katalogu odrůd druhů zemědělských rostlin (Úř. věst. 2002, L 193, s. 1; Zvl. vyd. 03/36, s. 281) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2012, Pioneer Hi Bred Italia, C‑36/11, EU:C:2012:534, body 63 a 70).

26      Mezi tyto výjimky patří mimo jiné i opatření přijímaná na základě článku 34 nařízení č. 1829/2003.

27      Jak vyplývá ze znění článku 34 nařízení č. 1829/2003, je-li zřejmé, že produkty povolené tímto nařízením nebo v souladu s tímto nařízením mohou představovat vážné riziko pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí, přijmou se opatření postupy stanovenými v článcích 53 a 54 nařízení č. 178/2002. V tomto ohledu je třeba připomenout, že se článek 53 nařízení č. 178/2002 týká mimořádných opatření, která může přijímat Komise, kdežto do působnosti článku 54 tohoto nařízení spadá přijímání takových opatření členskými státy.

28      Není-li tudíž prokázáno, že je zřejmé, že produkt povolený nařízením č. 1829/2003 nebo v souladu s tímto nařízením může představovat vážné riziko pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí, není Komise podle článku 34 tohoto nařízení ve spojení s článkem 53 nařízení č. 178/2002 povinna přijmout mimořádná opatření ve smyslu těchto článků.

29      Okolnost, že o přijetí takových opatření požádal členský stát, nemá na posuzovací pravomoc, kterou Komise v tomto ohledu disponuje, žádný vliv.

30      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 34 nařízení č. 1829/2003, ve spojení s článkem 53 nařízení č. 178/2002, musí být vykládán v tom smyslu, že Komise není povinna přijmout mimořádná opatření ve smyslu posledně uvedeného článku, když ji členský stát podle čl. 54 odst. 1 posledně uvedeného nařízení úředně informuje o nutnosti přijmout taková opatření, není-li zřejmé, že produkt povolený nařízením č. 1829/2003 nebo v souladu s tímto nařízením může představovat vážné riziko pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí.
 Ke druhé a čtvrté otázce

31      Podstatou druhé a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda musí být článek 34 nařízení č. 1829/2003, ve spojení s článkem 54 nařízení č. 178/2002, vykládán v tom smyslu, že poté, co členský stát úředně informuje Komisi o nutnosti přijmout mimořádná opatření a Komise žádné opatření podle článku 53 nařízení č. 178/2002 nepřijme, může členský přijmout taková opatření na vnitrostátní úrovni a zachovat je nebo prodloužit jejich platnost, dokud Komise v souladu s čl. 54 odst. 2 posledně uvedeného nařízení nepřijme rozhodnutí o jejich prodloužení, změně nebo zrušení.

32      V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 34 nařízení č. 1829/2003 umožňuje členskému státu přijmout mimořádná opatření podle tohoto článku za předpokladu, že kromě hmotněprávních podmínek stanovených v uvedeném článku dodrží i procesní podmínky zakotvené v článku 54 nařízení č. 178/2002 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2011, Monsanto a další, C‑58/10 až C‑68/10, EU:C:2011:553, body 66 až 69).

33      Podle čl. 54 odst. 1 téhož nařízení platí, že jestliže členský stát úředně informuje Komisi o nutnosti přijmout mimořádná opatření a Komise žádné opatření podle článku 53 uvedeného nařízení nepřijme, může členský stát přijmout dočasná ochranná opatření.

34      Procesní podmínky jsou upřesněny v čl. 54 odst. 1, který členským státům ukládá, aby o nutnosti přijetí mimořádných opatření zaprvé Komisi „úředně“ informovaly a zadruhé za předpokladu, že Komise žádné opatření na základě článku 53 nepřijme, aby „neprodleně“ uvědomily Komisi a ostatní členské státy o přijatých dočasných vnitrostátních ochranných opatřeních. S přihlédnutím k naléhavosti zásahu dotčeného členského státu a k cíli ochrany veřejného zdraví sledovanému nařízením č. 1829/2003 je proto třeba čl. 54 odst. 1 nařízení č. 178/2002 vykládat tak, že z něj plyne povinnost, aby k informování Komise, které stanoví, došlo v případě naléhavosti nejpozději souběžně s přijetím mimořádných opatření ze strany dotčeného členského státu (rozsudek ze dne 8. září 2011, Monsanto a další, C‑58/10 až C‑68/10, EU:C:2011:553, bod 73).

35      Článek 54 odst. 3 nařízení č. 178/2002 kromě toho stanoví, že mimořádná opatření přijatá členskými státy mohou být zachována až do doby přijetí opatření Evropské unie.

36      Zmínku o zachování těchto opatření uvedenou v tomto článku je třeba chápat tak, že se vztahuje i na prodloužení platnosti uvedených opatření, byla-li přijata na přechodnou dobu. Z tohoto nařízení totiž zaprvé nevyplývá, že by měl unijní normotvůrce v úmyslu omezit prostředky, kterými může dotčený členský stát ponechat v platnosti přijatá opatření, a zadruhé opačný výklad by mohl být na překážku schopnosti vypořádat se s rizikem pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí, které mohou představovat potraviny nebo krmiva pocházející ze Společenství nebo dovezené ze třetí země.

37      Jak ovšem zdůraznil Soudní dvůr v bodě 78 rozsudku ze dne 8. září 2011, Monsanto a další (C‑58/10 až C‑68/10, EU:C:2011:553), ve světle struktury systému zakotveného nařízením č. 1829/2003 a jeho cíle zabránit umělým nesrovnalostem při nesení vážného rizika musí posuzování a řízení vážného a zřejmého rizika v poslední instanci spadat výlučně do pravomoci Komise a Rady Evropské unie, jejichž postup může být následně přezkoumán unijním soudem.

38      Z toho plyne, že dokud není v daném ohledu přijato žádné rozhodnutí na unijní úrovni, ve fázi přijímání a provádění mimořádných opatření uvedených v článku 34 nařízení č. 1829/2003 členskými státy mají vnitrostátní soudy, které ověřují legalitu takových vnitrostátních opatření, pravomoc posuzovat legalitu těchto opatření z hlediska jak hmotněprávních podmínek zakotvených v článku 34, tak procesních podmínek vycházejících z článku 54 nařízení č. 178/2002, přičemž jednotu unijního práva může zajistit Soudní dvůr v rámci řízení o předběžné otázce, protože má-li vnitrostátní soud pochybnosti o výkladu ustanovení unijního práva, může nebo musí v souladu s čl. 267 druhým a třetím pododstavcem SFEU předložit Soudnímu dvoru předběžnou otázku (rozsudek ze dne 8. září 2011, Monsanto a další, C‑58/10 až C‑68/10, EU:C:2011:553, bod 79, jakož i citovaná judikatura).

39      V tomto ohledu je třeba uvést, že z písemného vyjádření, které předložila Soudnímu dvoru Komise, vyplývá, že v rozporu s požadavky stanovenými čl. 54 odst. 2 nařízení č. 178/2002 nebylo na unijní úrovni přijato žádné rozhodnutí s cílem prodloužit, změnit nebo zrušit zmíněné dočasné vnitrostátní ochranné opatření.

40      Z tohoto ustanovení přitom vyplývá, že Komise předloží danou záležitost do deseti pracovních dnů postupem podle čl. 58 odst. 2 uvedeného nařízení Stálému výboru pro potravinový řetězec a zdraví zvířat zřízenému podle čl. 58 odst. 1 tohoto nařízení s cílem prodloužit, změnit nebo zrušit dočasná vnitrostátní ochranná opatření.

41      Naproti tomu v případě, že se Komise na Stálý výbor pro potravinový řetězec a zdraví zvířat obrátila a na unijní úrovni bylo přijato rozhodnutí, skutková a právní posouzení tohoto případu obsažená v takovém rozhodnutí zavazují podle článku 288 SFEU všechny orgány členského státu, jemuž je takové rozhodnutí určeno, a to včetně vnitrostátních soudů, které mají posuzovat legalitu opatření přijatých na vnitrostátní úrovni (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2011, Monsanto a další, C‑58/10 až C‑68/10, EU:C:2011:553, bod 80, jakož i citovaná judikatura).

42      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou a čtvrtou otázku odpovědět tak, že článek 34 nařízení č. 1829/2003, ve spojení s článkem 54 nařízení č. 178/2002, musí být vykládán v tom smyslu, že poté, co členský stát úředně informuje Komisi o nutnosti přijmout mimořádná opatření a Komise žádné opatření podle článku 53 nařízení č. 178/2002 nepřijme, může členský stát přijmout taková opatření na vnitrostátní úrovni a zachovat je nebo prodloužit jejich platnost, dokud Komise v souladu s čl. 54 odst. 2 posledně uvedeného nařízení nepřijme rozhodnutí o jejich prodloužení, změně nebo zrušení.
 Ke třetí otázce

43      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 34 nařízení č. 1829/2003, ve spojení se zásadou předběžné opatrnosti, vykládán v tom smyslu, že členským státům umožňuje přijmout v souladu s článkem 54 nařízení č. 178/2002 dočasná mimořádná opatření pouze na základě této zásady, aniž jsou splněny podmínky stanovené v článku 34 nařízení č. 1829/2003.

44      V tomto ohledu je třeba uvést, že zásadu předběžné opatrnosti v oblasti potravinového práva definuje článek 7 nařízení č. 178/2002. V odstavci 1 tohoto článku je stanoveno, že za zvláštních okolností, kdy je po zhodnocení dostupných informací zjištěna možnost škodlivých účinků na zdraví, kdy však přetrvává vědecká nejistota, mohou být přijata předběžná opatření v rámci řízení rizika nezbytná k zajištění vysoké úrovně ochrany zdraví zvolené v Unii, dokud nebudou k dispozici další vědecké informace pro komplexnější hodnocení rizika.

45      Co se týče článku 34 nařízení č. 1829/2003, jak bylo připomenuto v bodě 27 tohoto rozsudku, jsou v něm uvedeny podmínky, za kterých mohou být ve vztahu k produktu povolenému tímto nařízením nebo v souladu s ním přijata mimořádná opatření, přičemž jsou zde přesně vymezeny požadavky, kterým přijetí těchto opatření podléhá.

46      Jak totiž uvedl generální advokát v bodě 78 svého stanoviska, ačkoliv je zásada předběžné opatrnosti, jak je vyložena v článku 7 nařízení č. 178/2002, obecnou zásadou potravinového práva, unijní normotvůrce vymezil v článku 34 nařízení č. 1829/2003 konkrétní pravidlo pro přijímání mimořádných opatření postupy stanovenými v článcích 53 a 54 nařízení č. 178/2002.

47      Je pravda, že jak uvedl Soudní dvůr v bodě 71 rozsudku ze dne 8. září 2011, Monsanto a další (C‑58/10 až C‑68/10, EU:C:2011:553), podmínky stanovené v čl. 54 odst. 1 nařízení č. 178/2002 pro přijetí mimořádných opatření musejí být vykládány zejména s přihlédnutím k zásadě předběžné opatrnosti, s cílem zajistit vysokou úroveň ochrany lidského života a zdraví při současném zajištění volného pohybu bezpečných a zdravých potravin a krmiv, který je podstatným aspektem vnitřního trhu.

48      Tuto zásadu však nelze vykládat v tom smyslu, že by umožňovala nepřihlédnout k ustanovením článku 34 nařízení č. 1829/2003 nebo je změnit, zejména směrem k jejich zpružnění.

49      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že vnitrostátní soudy, které ověřují legalitu vnitrostátních mimořádných opatření podle článku 34 tohoto nařízení, mají pravomoc posuzovat legalitu těchto opatření z hlediska jak hmotněprávních podmínek zakotvených v tomto článku, tak procesních podmínek stanovených v článku 54 nařízení č. 178/2002, jak bylo připomenuto v bodě 38 tohoto rozsudku.

50      Kromě toho je třeba konstatovat, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 68 svého stanoviska, že předběžná opatření v rámci řízení rizika, která lze přijmout na základě zásady předběžné opatrnosti, a mimořádná opatření přijímaná podle článku 34 nařízení č. 1829/2003 se neřídí stejným režimem. Z článku 7 nařízení č. 178/2002 totiž vyplývá, že tato předběžná opatření lze přijmout tehdy, pokud je po zhodnocení dostupných informací zjištěna možnost škodlivých účinků na zdraví, avšak přetrvává vědecká nejistota. Na základě článku 34 nařízení č. 1829/2003 lze naproti tomu přijmout mimořádná opatření tehdy, pokud „je zřejmé“, že produkt povolený tímto nařízením může představovat „vážné“ riziko pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí.

51      Soudní dvůr v tomto ohledu v bodech 76 a 77 rozsudku ze dne 8. září 2011, Monsanto a další (C‑58/10 až C‑68/10, EU:C:2011:553), rozhodl, že výrazy „je zřejmé“ a „vážné riziko“ ve smyslu článku 34 nařízení č. 1829/2003 je třeba chápat tak, že odkazují na významné riziko, které zjevně ohrožuje lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí. Toto riziko musí být zjištěno na základě nových skutečností opírajících se o vědecky spolehlivé údaje. Ochranná opatření přijímaná na základě článku 34 totiž nelze platně odůvodnit ryze hypotetickým přístupem k riziku vycházejícím pouze z dosud vědecky neověřených předpokladů. Taková ochranná opatření mohou být bez ohledu na svou dočasnou povahu, a i když mají preventivní povahu, naopak přijímána pouze tehdy, jsou-li založena na co nejúplnějším posouzení rizika s ohledem na zvláštní okolnosti zkoumaného případu, které ukazují na to, že tato opatření je nutné přijmout.

52      Nadto je třeba uvést, že rozdíl ve stupni rizika, který vyžaduje jednak článek 34 nařízení č. 1829/2003 a jednak článek 7 nařízení č. 178/2002, musí být chápán s ohledem na procesní kontext těchto ustanovení, tedy na uplatnění článku 34 nařízení č. 1829/2003 na produkty povolené tímto nařízením a článku 7 nařízení č. 178/2002 na celou oblast potravinového práva, včetně produktů, u nichž nikdy neproběhl postup povolování, jak uvedl generální advokát v bodech 74 až 76 svého stanoviska.

53      Aby tedy článek 7 nařízení č. 178/2002 nesnižoval stupeň nejistoty, který vyžaduje pravidlo pro přijetí mimořádných opatření uvedené v článku 34 nařízení č. 1829/2003, nelze takové autonomní uplatnění zásady předběžné opatrnosti, jak je uvedena v článku 7 nařízení č. 178/2002 – nejsou-li dodrženy hmotněprávní podmínky stanovené v článku 34 nařízení č. 1829/2003 pro přijetí mimořádných opatření podle tohoto článku – připustit.

54      S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že článek 34 nařízení č. 1829/2003, ve spojení se zásadou předběžné opatrnosti upravenou v článku 7 nařízení č. 178/2002, musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům neumožňuje přijmout v souladu s článkem 54 nařízení č. 178/2002 dočasná mimořádná opatření pouze na základě této zásady, nejsou-li splněny hmotněprávní podmínky stanovené v článku 34 nařízení č. 1829/2003.
 K nákladům řízení

55      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)      Článek 34 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 ze dne 22. září 2003 o geneticky modifikovaných potravinách a krmivech, ve spojení s článkem 53 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin, musí být vykládán v tom smyslu, že Evropská komise není povinna přijmout mimořádná opatření ve smyslu posledně uvedeného článku, když ji členský stát podle čl. 54 odst. 1 posledně uvedeného nařízení úředně informuje o nutnosti přijmout taková opatření, není-li zřejmé, že produkt povolený nařízením č. 1829/2003 nebo v souladu s tímto nařízením může představovat vážné riziko pro lidské zdraví, zdraví zvířat nebo životní prostředí.

2)      Článek 34 nařízení č. 1829/2003, ve spojení s článkem 54 nařízení č. 178/2002, musí být vykládán v tom smyslu, že poté, co členský stát úředně informuje Evropskou komisi o nutnosti přijmout mimořádná opatření a Komise žádné opatření podle článku 53 nařízení č. 178/2002 nepřijme, může členský stát přijmout taková opatření na vnitrostátní úrovni a zachovat je nebo prodloužit jejich platnost, dokud Komise v souladu s čl. 54 odst. 2 posledně uvedeného nařízení nepřijme rozhodnutí o jejich prodloužení, změně nebo zrušení.

3)      Článek 34 nařízení č. 1829/2003, ve spojení se zásadou předběžné opatrnosti upravenou v článku 7 nařízení č. 178/2002, musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům neumožňuje přijmout v souladu s článkem 54 nařízení č. 178/2002 dočasná mimořádná opatření pouze na základě této zásady, nejsou-li splněny hmotněprávní podmínky stanovené v článku 34 nařízení č. 1829/2003.

Podpisy.

*      Jednací jazyk: italština.