Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. května 1997. # Bioforce GmbH proti Oberfinanzdirektion München. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo. # Společný celní sazebník - Echinacea. # Věc C-405/95.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 27. června 2001. # Alain Leroy, Yannick Chevalier-Delanoue a Virginia Joaquim Matos proti Radě Evropské unie. # Žaloba na neplatnost. # Spojené věci T-164/99, T-37/00 a T-38/00.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. července 2009.#Zuid-Chemie BV proti Philippo's Mineralenfabriek NV/SA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko.#Soudní spolupráce v občanských a obchodních věcech - Příslušnost soudu a výkon soudních rozhodnutí - Nařízení (ES) č. 44/2001- Pojem ‚místo, kde došlo ke škodné události‘.#Věc C-189/08.

text:
      Věc C-189/08
      Zuid-Chemie BV
      v.
      Philippo's Mineralenfabriek NV/SA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)
      „Soudní spolupráce v občanských a obchodních věcech – Příslušnost soudu a výkon soudních rozhodnutí – Nařízení (ES) č. 44/2001– Pojem ‚místo, kde došlo ke škodné události‘ “
      Shrnutí rozsudku
      Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení
            č. 44/2001 – Zvláštní příslušnost – Příslušnost ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno
            na roveň protiprávnímu jednání (deliktní a kvazideliktní odpovědnosti)
      (Nařízení rady č. 44/2001, čl. 2 a 5, bod 3)
      Článek 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
         musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci sporu týkajícího se škody způsobené podniku dodáním znečištěného chemického výrobku,
         který vedl k nepoužitelnosti umělých hnojiv, jenž podnik vyrábí z vícero surovin, a zpracováním tohoto výrobku, označuje výraz
         „místo, kde došlo ke škodné události“ místo, kde vznikla původní škoda v důsledku běžného použití výrobku k účelům, pro které
         byl určen.

       Toto ustanovení se totiž týká nejen místa příčinné události, v níž má škoda původ, ale rovněž místa, kde škoda vznikla, jako
         je továrna podniku, ve které tento zpracoval vadný výrobek, čímž byla na zpracovaném výrobku způsobena majetková škoda utrpěná
         podnikem, která šla nad rámec škody spojené se samotným výrobkem. V tomto ohledu umožňuje zohlednění místa, kde škoda vznikla,
         lišícího se od místa příčinné události, obrátit se na soud, který je nejlépe způsobilý rozhodnout, zejména z důvodu blízkosti
         sporu a snadnosti provádění důkazů. Naopak volba pouze místa příčinné události by ve značném množství případů vedla k záměně
         mezi případy příslušnosti stanovenými články 2 a 5 bod 3 nařízení č. 44/2001, takže by toto posledně uvedené ustanovení ztratilo
         v tomto rozsahu svůj užitečný účinek.

      (viz body 23–24, 29–32 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      16. července 2009(*)

      „Soudní spolupráce v občanských a obchodních věcech – Příslušnost soudu a výkon soudních rozhodnutí – Nařízení (ES) č. 44/2001– Pojem ‚místo, kde došlo ke škodné události‘ “
      Ve věci C‑189/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemsko) ze dne 4. dubna 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 8. května 2008, v řízení

      Zuid-Chemie BV
      proti
      Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (zpravodaj) a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Șereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. dubna 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Zuid-Chemie BV P. Knijpem, advocaat,
      –        za Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA M. Polakem, advocaat,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a M. Noort, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Komisi Evropských společenství A.‑M. Rouchaud-Joët a P. van Nuffelem, jako zmocněnci,
      –        s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 bodu 3 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000
         o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd.
         19/04, s. 42).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Zuid-Chemie BV (dále jen „Zuid-Chemie“), podnikem, který vyrábí umělá hnojiva,
         se sídlem v Sas van Gent (Nizozemsko), a společností Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA (dále jen „Philippo’s“), se sídlem
         v Essen (Belgie), týkajícího se znečistěného výrobku použitého na výrobu, umělých hnojiv, který Philippo’s dodala společnosti
         Zuid-Chemie.

       Právní rámec
      3        Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001, který se nachází v jeho kapitole II, oddíle 1, nazvaném „Obecná ustanovení“:

      „Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na
         svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“

      4        Článek 3 odst. 1 téhož nařízení stanoví:

      „Osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány pouze na
         základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly.“

      5        Článek 5 tohoto nařízení, který se nachází v oddíle 2 téže kapitoly II, nazvaném „Zvláštní příslušnost“, stanoví:

      „Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována:
      […]
      3)       ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, u soudu místa,
         kde došlo nebo může dojít ke škodné události;

      […]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      6        Zuid-Chemie je podnik vyrábějící umělá hnojiva, který v průběhu července roku 2000 koupil od společnosti HCI Chemicals Benelux
         B.V. (dále jen „HCI“), podniku se sídlem v Rotterdamu (Nizozemsko), dvě dodávky výrobku s názvem „micromix“.

      7        HCI, která nemůže micromix sama vyrobit, jej objednala u společnosti Philippo’s a dodala jí suroviny nezbytné k jeho výrobě,
         s jednou výjimkou. Tuto chybějící surovinu, a sice sulfát zinku, koupila Philippo’s se souhlasem společnosti HCI od G. J. de
         Poortera, jednajícího pod jménem Poortershaven, v Rotterdamu.

      8        Společnost Philippo’s vyrobila micromix ve své továrně nacházející se v Belgii, kde si Zuid-Chemie vyzvedla dodávku tohoto
         výrobku.

      9        Zuid-Chemie zpracovala uvedený micromix za účelem výroby různých dodávek umělého hnojiva ve své továrně v Nizozemsku a část
         z nich prodala a odeslala svým zákazníkům.

      10      Následně se zjistilo, že obsah kadmia sulfátu zinku, který byl nakoupen od Poortershaven, byl příliš vysoký, takže umělé hnojivo
         již nemohlo být použito nebo mohlo být použito pouze omezeně, což způsobilo Zuid-Chemie podle jejího tvrzení škodu.

      11      Dne 17. ledna 2003 podala Zuid-Chemie žalobu proti společnosti Philippo’s u Rechtbank Middelburg (Nizozemsko), kterému navrhla,
         aby určil, že Philippo’s je odpovědná za škodu, která jí vznikla, a uložil tomuto podniku, aby jí zaplatil různé částky související
         se škodou, o které se domnívá, že ji utrpěla, jakož i aby jí zaplatil náhradu škody navýšenou o úroky a náhradu nákladů řízení.

      12      Rozsudkem ze dne 10. prosince 2003 rozhodl Rechtbank Middelburg, že není příslušný pro rozhodnutí sporu, který mu byl předložen,
         z důvodu, že pro účely použití čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001 pokrývá pojem „místo, kde došlo ke škodné události“ jak místo
         příčinné události („Handlungsort“), tak rovněž i místo, ve kterém původní škoda vznikla („Erfolgsort“). Přitom pokud jde o místo,
         kde škoda vznikla, měl uvedený soud za to, že původní škoda utrpěná společností Zuid-Chemie vznikla v Essen, protože právě
         v tomto místě převzal tento podnik dodávku znečistěného výrobku.

      13      Před Gerechtshof te ‘s-Gravenhage (odvolací soud v Haagu) žádná z účastnic řízení nezpochybnila, že Essen je místo příčinné
         události, jelikož znečištěný micromix byl vyroben tam. Pokud jde o místo, kde vznikla škoda, tento soud potvrdil rozsudek
         soudu prvního stupně. V tomto ohledu se domníval, že rozhodující skutečností bylo údajně protiprávní chování společnosti Philippo’s,
         a nikoliv skutečnost, že znečistěný micromix způsobil znečištění umělého hnojiva vyrobeného Zuid-Chemie v Nizozemsku. (Původní)
         škoda utrpěná touto společností tak vznila v Essen, jelikož znečištěný výrobek jí byl dodán „z továrny“.

      14      Zuid-Chemie podala kasační opravný prostředek proti rozsudku Gerechtshof te ‘s-Gravenhage k předkládajícímu soudu. Tento soud
         rozhodl, že se diskuse týká pojmu „místo, kde došlo ke škodné události“ ve smyslu čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 a že pro
         rozhodnutí sporu, který mu byl předložen, je nezbytný výklad tohoto pojmu.

      15      Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Jakou škodu je třeba v případě protiprávního jednání, na kterém se zakládá návrh Zuid-Chemie, považovat za původní škodu vzniklou
         v důsledku tohoto jednání: škodu, která vznikne dodáním vadného výrobku, nebo škodu, která vznikne tehdy, když je výrobek
         běžně použit pro účely, pro které byl určen?

      2)      Pokud se jedná o druhý případ, může být místo, kde tato škoda vznikla, považováno za ‚místo, kde došlo ke škodné události‘
         ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení [č. 44/2001] pouze tehdy, pokud škoda spočívá ve fyzické újmě osob nebo věcí, nebo je toto
         rovněž možné, pokud vznikla (v této fázi) pouze finanční újma?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      16      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že v rámci
         sporu, jako je ten v původním řízení, označuje výraz „místo, kde došlo ke škodné události“ místo dodání vadného výrobku kupujícímu,
         nebo zda odkazuje na místo, kde vznikla původní škoda v důsledku běžného použití výrobku pro účely, pro které byl určen.

      17      Aby bylo na tuto otázku možné odpovědět, je třeba jednak připomenout, že podle ustálené judikatury musí být ustanovení nařízení
         č. 44/2001 vykládána autonomně, s odkazem na jeho systematiku a cíle (viz zejména rozsudky ze dne 2. října 2008, Hassett a Doherty,
         C‑372/07, Sb. rozh. s. I-7403, bod 17, jakož i ze dne 23. dubna 2009, Draka NK Cables a další, C‑167/08, Sb. rozh. s. I-0000,
         bod 19).

      18      Dále jelikož nařízení č. 44/2001 nyní ve vztazích mezi členskými státy nahrazuje Úmluvu ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti
         a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění následujících úmluv o přistoupení
         nových členských států k této úmluvě (dále jen „Bruselská úmluva“), platí výklad ustanovení této Úmluvy podaný Soudním dvorem
         rovněž pro ustanovení tohoto nařízení, pokud lze ustanovení těchto nástrojů Společenství kvalifikovat jako rovnocenná.

      19      Přitom ustanovení nařízení č. 44/2001, která jsou relevantní v projednávané věci, odrážejí tutéž systematiku jako ustanovení
         Bruselské úmluvy, a navíc mají téměř totožné znění. S ohledem na takovou rovnocennost je třeba zajistit v souladu s devatenáctým
         bodem odůvodnění nařízení č. 44/2001 návaznost výkladu těchto dvou právních nástrojů (viz výše uvedený rozsudek Draka NK Cables
         a další, bod 20, jakož i rozsudek ze dne 14. května 2009, Ilsinger, C‑180/06, Sb. rozh. s. I-0000, bod 58).

      20      Je tak třeba připomenout, že Soudní dvůr již při výkladu čl. 5 bodu 3 Bruselské úmluvy konstatoval, že systém určení obecné
         příslušnosti stanovený v kapitole II této úmluvy je založen na základním pravidle, vyjádřeném v jejím čl. 2 prvním pododstavci,
         podle kterého osoby s bydlištěm na území státu, který je smluvní stranou, jsou žalovány u soudů tohoto státu bez ohledu na
         státní příslušnost účastníků řízení (rozsudek ze dne 10. června 2004, Kronhofer, C‑168/02, Sb. rozh. s. I‑6009, bod 12).

      21      Pouze jako výjimku z této základní zásady příslušnosti soudů podle místa bydliště žalovaného stanoví kapitola II oddíl 2 Bruselské
         úmluvy některá ustanovení o určení zvláštní příslušnosti, mezi něž patří čl. 5 bod 3 této úmluvy (výše uvedený rozsudek Kronhofer,
         bod 13).

      22      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že tato pravidla o zvláštní příslušnosti musí být vykládána úzce a nedovolují výklad, který přesahuje
         případy výslovně předvídané uvedenou úmluvou (viz rozsudky ze dne 27. září 1988, Kalfelis, 189/87, Recueil, s. 5565, bod 19;
         ze dne 15. ledna 2004, Blijdenstein, C‑433/01, Recueil, s. I‑981, bod 25, a výše uvedený rozsudek Kronhofer, bod 14).

      23      Nicméně je ustálenou judikaturou, že v případě, kdy místo, kde došlo ke skutečnosti, která může vyvolat deliktní nebo kvazideliktní
         odpovědnost, a místo, kde tato skutečnost vyvolala škodu, nejsou totožná, pojem „místo, kde došlo ke škodné události“, který
         je obsažen v čl. 5 bodu 3 Bruselské úmluvy, musí být chápán tak, že zároveň zahrnuje místo, kde vznikla škoda, a místo příčinné
         události, v níž má tato škoda původ, takže žalovaný může být dle volby žalobce žalován u soudu jednoho nebo druhého místa
         (viz zejména rozsudky ze dne 30. listopadu 1976, Bier, zvaný „Mines de potasse d’Alsace“, 21/76, Recueil, s. 1735, body 24
         a 25; ze dne 1. října 2002, Henkel, C‑167/00, Recueil, s. I‑8111, bod 44; ze dne 5. února 2004, DFDS Torline, C‑18/02, Recueil,
         s. I‑1417, bod 40, a výše uvedený rozsudek Kronhofer, bod 16).

      24      V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že pravidlo zvláštní příslušnosti uvedené v čl. 5 bodu 3 Bruselské úmluvy se zakládá
         na existenci zvláště úzkého vztahu mezi sporem a soudem místa, kde došlo ke škodné události, který odůvodňuje určení příslušnosti
         tohoto soudu z důvodů řádného výkonu spravedlnosti a užitečné organizace řízení (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený rozsudek
         Mines de potasse d’Alsace, bod 11; rozsudky ze dne 11. ledna 1990, Dumez France a Tracoba, C‑220/88, Recueil, s. I‑49, bod
         17; ze dne 7. března 1995, Shevill a další, C‑68/93, Recueil, s. I‑415, bod 19, jakož i ze dne 19. září 1995, Marinari, C‑364/93,
         Recueil, s. I‑2719, bod 10). Soud místa, kde došlo ke škodné události, je totiž obvykle nejlépe způsobilý rozhodnout, zejména
         z důvodu blízkosti sporu a snadnosti provádění důkazů (viz výše uvedený rozsudek Henkel, bod 46).

      25      I když je pro účastnice původního řízení nesporné, jak bylo uvedeno v bodě 13 tohoto rozsudku, že místem, kde došlo k příčinné
         události („Handlungsort“), je Essen, je mezi nimi spor ohledně určení místa, kde škoda vznikla („Erfolgsort“).

      26      Tímto posledně uvedeným místem je podle judikatury citované v bodě 23 tohoto rozsudku místo, kde skutečnost, která může vyvolat
         deliktní nebo kvazideliktní odpovědnost, způsobila škodu.

      27      Přitom místo, kde škoda vznikla, není možné zaměňovat s místem, kde se odehrála skutečnost, která poškodila samotný výrobek,
         protože toto místo je ve skutečnosti místem, kde došlo k příčinné události. Naopak místo „realizace škody“ (viz výše uvedené
         rozsudky Mines de potasse d’Alsace, bod 15, jakož i Shevill a další, bod 21) je místem, kde se projevily škodlivé účinky skutečnosti,
         jež vedla ke škodě, to znamená místem, kde se konkrétně projeví škoda způsobená vadným výrobkem.

      28      Je totiž třeba připomenout, že judikatura rozlišuje jasně mezi škodou a skutečností, které vedla k této škodě, přičemž v tomto
         ohledu uvádí, že deliktní nebo kvazideliktní odpovědnost může být zohledněna jen za podmínky, že je možné mezi těmito dvěma
         prvky prokázat příčinnou souvislost (viz výše uvedený rozsudek Mines de potasse d’Alsace, bod 16).

      29      S ohledem na výše uvedené úvahy může být místem, kde vznikla škoda, pouze továrna společnosti Zuid-Chemie nacházející se v Nizozemsku,
         kde byl micromix, jenž je vadným výrobkem, zpracován na umělá hnojiva, čímž na nich byla způsobena majetková škoda utrpěná
         společností Zuid-Chemie, která šla nad rámec škody spojené se samotným micromixem.

      30      Dále je třeba uvést, že příslušnost nizozemských soudů, která se takto otvírá pro Zuid-Chemie, umožňuje zejména z důvodů uvedených
         v bodě 24 tohoto rozsudku, aby rozhodl nejzpůsobilejší soud, a tedy aby pravidlo zvláštní příslušnosti uvedené v čl. 5 bodu
         3 nařízení č. 44/2001 mělo svůj užitečný účinek.

      31      V tomto ohledu je vhodné připomenout, že Soudní dvůr měl svým výkladem čl. 5 bodu 3 Bruselské úmluvy v tom smyslu, že toto
         ustanovení se týká nejen místa příčinné události, ale rovněž místa, kde škoda vznikla, za to, že volba pouze místa příčinné
         události by ve značném množství případů vedla k záměně mezi příslušnostmi stanovenými články 2 a 5 bod 3 uvedené úmluvy, takže
         by toto posledně uvedené ustanovení ztratilo v tomto rozsahu svůj užitečný účinek (viz výše uvedené rozsudky Mines de potasse
         d’Alsace, body 15 a 20, jakož i Shevill a další, bod 22). Taková úvaha týkající se záměny mezi příslušnostmi se totiž použije
         stejným způsobem ve vztahu k případnému nezohlednění místa, kde škoda vznikla, které se liší od místa příčinné události.

      32      Z výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci sporu, jako je
         ten v původním řízení, označuje výraz „místo, kde došlo ke škodné události“ místo, kde vznikla původní škoda v důsledku běžného
         použití výrobku k účelům, pro které byl určen.

       K druhé otázce
      33      V případě, že bude na první otázku odpovězeno tak, že čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že výraz
         „místo, kde došlo ke škodné události“ se týká místa, kde vznikla původní škoda v důsledku běžného použití výrobku k účelům,
         pro které byl určen, se předkládající soud dále táže, zda tato škoda musí spočívat ve fyzické újmě osob nebo věcí, nebo zda
         se může (v této fázi) jednat pouze o čistě finanční újmu.

      34      V tomto ohledu je třeba připomenout, jak již bylo řečeno v bodech 9 a 10 tohoto rozsudku, že zpracování znečistěného micromixu
         na umělá hnojiva společností Zuid-Chemie vedlo k tomu, že se tato hnojiva stala jen minimálně použitelnými, nebo dokonce nepoužitelnými,
         což této společnosti způsobilo podle jejího tvrzení škodu.

      35      Vzhledem k tomu, že původní škoda utrpěná Zuid-Chemie tedy spočívala ve fyzické škodě na věcech, je třeba konstatovat, že
         otázka, zda by čistě finanční škoda v této fázi postačovala k výkladu uvedenému v bodě 32 tohoto rozsudku, je hypotetická.

      36      S ohledem na toto zjištění a s ohledem na funkci svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských
         státech, a nikoliv poskytovat poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám (rozsudek ze dne 18. prosince 2007, ZF
         Zefeser, C‑62/06, Sb. rozh. s. I‑11995, bod 15), není třeba na druhou otázku odpovídat.

       K nákladům řízení
      37      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 5 bod 3 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí
            v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci sporu, jako je ten v původním řízení, označuje
            výraz „místo, kde došlo ke škodné události“ místo, kde vznikla původní škoda v důsledku běžného použití výrobku k účelům,
            pro které byl určen.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 11. července 2007. # Spyros Konidaris proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Přijetí - Zamítnutí kandidatury - Žaloba na neplatnost. # Věc T-93/03.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého senátu)
      11. července 2007
      Věc T-93/03
      Spyros Konidaris
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Úředníci – Přijímání – Pracovní místo ředitele v platové třídě A2 – Odmítnutí žádosti o pracovní místo – Žaloba na neplatnost – Povinnost odůvodnění – Zachování pravidel srovnávacího přezkumu žádostí o pracovní místo – Posouzení kvalifikace jmenovaného uchazeče“
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise o odmítnutí žádosti žalobce o pracovní místo ředitele na generálním
         ředitelství „Informační společnost“.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady vynaložené žalobcem.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení – Odmítnutí žádosti o pracovní místo – Povinnost uvést odůvodnění
            nejpozději ve fázi zamítnutí stížnosti
      (Služební řád úředníků, čl. 25 druhý pododstavec a čl. 90 odst. 2)
      2.      Úředníci – Oznámení o volném pracovním místě – Vymezení minimální kvalifikace vyžadované  pro pracovní místo ředitele
      (Služební řád úředníků, článek 29)
      3.      Úředníci – Volné pracovní místo – Obsazení pracovního místa prostřednictvím povýšení – Srovnávací přezkum zásluh uchazečů
      (Služební řád úředníků, čl. 29 odst. 1 a článek 45)
      4.      Úředníci – Volné pracovní místo – Srovnávací přezkum zásluh uchazečů
      (Služební řád úředníků, čl. 5 odst. 3 a článek 29)
      5.      Úředníci – Volné pracovní místo – Srovnávací přezkum zásluh uchazečů
      (Služební řád úředníků, články 4 a 29)
      1.      Orgán oprávněný ke jmenování sice není povinen odůvodnit rozhodnutí o povýšení s ohledem na nepovýšené uchazeče, musí však
         odůvodnit rozhodnutí  zamítnout stížnost podanou nepovýšeným uchazečem podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu, přičemž se má
         za to, že odůvodnění tohoto rozhodnutí se shoduje s odůvodněním rozhodnutí, proti němuž stížnost směřovala. V tomto ohledu
         stačí, aby se toto odůvodnění rozhodnutí o zamítnutí žádosti úředníka o pracovní místo, které má být obsazeno prostřednictvím
         povýšení, týkalo splnění právních podmínek, kterými služební řád podmiňuje řádný průběh řízení.

      I když úplná neexistence odůvodnění zamítnutí žádosti úředníka ucházejícího se o pracovní místo, které má být obsazeno prostřednictvím
         povýšení, nemůže být zhojena vysvětleními podanými orgánem oprávněným ke jmenování po podání žaloby k soudu, nemůže naopak
         pouhé nedostatečné odůvodnění podané v rámci postupu před zahájením soudního řízení odůvodnit zrušení přijatého rozhodnutí,
         jestliže orgán podá dodatečná upřesnění v průběhu řízení. Původně nedostatečné odůvodnění tak může být zhojeno dodatečným
         upřesněním poskytnutým i v průběhu řízení, jestliže dotyčná osoba znala již před podáním své žaloby skutečnosti představující
         počátek odůvodnění.

      (viz body 51, 53, 54 a 58)
      Odkazy: Soudní dvůr, 30. října 1974, Grassi v. Rada, 188/73, Recueil, s. 1099, bod 14; Soudní dvůr, 9. prosince 1993, Parlament
         v. Volger, C‑115/92 P, Recueil, s. I‑6549, bod 22; Soudní dvůr, 19. listopadu 1998, Parlament v. Gaspari, C‑316/97 P, Recueil,
         s. I‑7597, bod 29; Soud, 12. února 1992, Volger v. Parlament, T‑52/90, Recueil, s. II‑121, bod 40, což bylo potvrzeno Parlament
         v. Volger, uvedeným výše, body 22 až 24; Soud, 18. března 1997, Picciolo a Caló v. Výbor regionů, T‑178/95 a T‑179/95, Recueil
         FP, s. I‑A‑51 a II‑155, bod 34; Soud, 26. ledna 2000, Gouloussis v. Komise, T‑86/98, Recueil FP, s. I‑A‑5 a II‑23, body 73
         až 77; Soud, 20. února 2002, Roman Parra v. Komise, T‑117/01, Recueil FP, s. I‑A‑27 a II‑121, body 26 a 30; Soud, 12. prosince
         2002, Morello v. Komise, T‑135/00, Recueil FP, s. I‑A‑265 a II‑1313, body 34 a 37; Soud, 15. září 2005, Casini v. Komise,
         T‑132/03, Sb. VS s. I‑A‑253 a II‑1169, bod 36

      2.      Orgán oprávněný ke jmenování disponuje rozsáhlou posuzovací pravomocí k tomu, aby mohl vymezit způsobilosti požadované pro
         pracovní místa, která mají být obsazena a pouze zjevně nesprávné posouzení vymezení minimálních požadavků, které je třeba
         splnit k obsazení dotčeného pracovního místa, může vést k protiprávnosti oznámení o volném pracovním místě.

      Pokud jde o pracovní místo ředitele může mít orgán za to, aniž by se dopustil zjevně nesprávného posouzení, že zvláštní zkušenosti
         nebo znalosti v oblasti dotčeného ředitelství můžou hrát méně rozhodující roli, než vysoká úroveň obecných řídících, analytických
         a rozhodovacích schopností, vzhledem k tomu, že technické zkušenosti a znalosti mohou mít vždy zaměstnanci uvnitř samotného
         ředitelství.

       (viz body 72 a 74)
      Odkazy: Soud, 16. října 1990, Gallone v. Rada, T‑132/89, Recueil, s. II‑549, bod 27; Soud, 3. března 1993, Booss a Fischer
         v. Komise, T‑58/91, Recueil, s. II‑147, bod 69; Soud, 29. května 1997, Contargyris v. Rada, T‑6/96, Recueil FP, s. I‑A‑119
         a II‑357, bod 100; Morello v. Komise, výše uvedený, bod 69

      3.      Hodnotící zpráva představuje nezbytný posuzovací prvek vždy, když je služební postup úředníka zohledňován nadřízenými. Řízení
         o povýšení je stiženo vadami, nemohl-li orgán oprávněný ke jmenování provést srovnávací přezkum zásluh uchazečů, protože hodnotící
         zprávy jednoho nebo několika z nich byly z důvodu jednání správy vyhotoveny se značným zpožděním. Tento nedostatek nicméně
         vede ke zrušení rozhodnutí o jmenování pouze tehdy, pokud by neexistence hodnotící zprávy mohla mít rozhodující dopad na řízení.

      V tomto ohledu existují rozdíly mezi řízením o obsazení volného pracovního místa prostřednictvím převedení nebo povýšení,
         které probíhá v souladu s čl. 29 odst. 1 písm. a) služebního řádu a řízením o povýšení stanoveným v článku 45 služebního řádu.
         Zatímco toto posledně uvedené řízení směřuje ke změně služebního postupu úředníků z důvodu vyvinutého úsilí a zásluh prokázaných
         při výkonu jejich úkolů, tedy k odměnění úředníků, kteří v minulosti prokázali celkově vyšší zásluhy, řízení o obsazení volného
         pracovního místa vede ke hledání, pouze v zájmu služby, úředníka, který může nejlépe vykonávat činnosti související s pracovním
         místem, které má být obsazeno. V rámci srovnávacího přezkumu zásluh není tudíž orgán oprávněný ke jmenování povinen založit
         své posouzení na hodnotících zprávách, ale může zohlednit jiné skutečnosti týkající se zásluh uchazečů, jako jsou informace
         týkající se jejich administrativní nebo osobní situace. Takové informace mohou relativizovat posouzení na základě hodnotících
         zpráv.

      (viz body 88 a 90 až 92)
      Odkazy: Soudní dvůr, 27. ledna 1983, List v. Komise, 263/81, Recueil, s. 103, body 25 a 26; Soudní dvůr, 12. února 1987, Bonino
         v. Komise, 233/85, Recueil, s. 739, bod 5; Soud, 3. března 1993, Vela Palacios v. CES, T‑25/92, Recueil, s. II‑201, body 40
         a 43; Soud, 25. listopadu 1993, X v. Komise, T‑89/91, T‑21/92 a T‑89/92, Recueil, s. II‑1235, body 49 a 50; Soud, 5. března 1998,
         Manzo- Tafaro v. Komise, T‑221/96, Recueil FP, s. I‑A‑115 a II‑307, bod 18; Soud, 24. února 2000, Jacobs v. Komise, T‑82/98,
         Recueil FP, s. I‑A‑39 a II‑169, bod 36; Soud, 5. října 2000, Rappe v. Komise, T‑202/99, Recueil FP, s. I‑A‑201 a II‑911, bod
         40; Morello v. Komise, uvedený výše, bod 89

      4.      V rámci posuzovací pravomoci orgánu oprávněného ke jmenování při vymezení prováděcích pravidel srovnávacího přezkumu žádostí
         o pracovní místo, přísluší tomuto orgánu, jakož i jednotlivým nadřízeným, kteří jsou konzultováni v průběhu dotčeného řízení
         o povýšení nebo převedení,  aby posoudili v každé fázi přezkumu žádostí o pracovní místo, jestli je v této fázi třeba získávat
         informace nebo doplňující hodnotící údaje prostřednictvím pohovorů se všemi uchazeči nebo pouze s některými z nich, aby bylo
         možné rozhodnout s úplnou znalostí věci. Žádné ustanovení služebního řádu nepřiznává uchazeči v rámci přijímacího řízení právo
         na pohovor se svým možným nadřízeným. Orgán oprávněný ke jmenování proto může být povinen provést pohovor s uchazeči o pracovní
         místo pouze tehdy, pokud taková povinnost vyplývá z právního rámce, který si stanovil.

      Diskreční pravomoc přiznaná správě, pokud jde o vymezení řízení nebo metody, kterou je třeba použít při srovnávacím přezkumu
         žádostí o pracovní místo, je  nicméně omezena nezbytností provést tento přezkum s péčí a nestranností, v zájmu služby a v
         souladu se zásadou rovnosti zacházení s úředníky zakotvenou obecně v čl. 5 odst. 3 služebního řádu. V praxi musí být srovnávací
         přezkum zásluh uchazečů proveden na základě rovnosti a musí vycházet ze srovnatelných informačních zdrojů a informací.

       (viz body 107, 108 a 110)
      Odkazy: Soudní dvůr, 21. dubna 1983, Ragusa v. Komise, 282/81, Recueil, s. 1245, bod 21; Soud, 30. listopadu 1993, Perakis
         v. Parlament, T‑78/92, Recueil, s. II‑1299, bod 15; Soud, 30. listopadu 1993, Tsirimokos v. Parlament, T‑76/92, Recueil, s. II‑1281,
         bod 20; Soud, 5. listopadu 2003, Cougnon v. Soudní dvůr, T‑240/01, Recueil FP, s. I‑A‑263 a II‑1283, body 67 a 70

      5.      Pokud jde o posuzování shody žádosti o pracovní místo s požadavky uloženými oznámením o volném pracovním místě, má orgán oprávněný
         ke jmenování, zejména pokud pracovní místo, které má být obsazeno, odpovídá platovým třídám A1 nebo A2, širokou posuzovací
         pravomoc při srovnání zásluh uchazečů o takové místo. Výkon této široké posuzovací pravomoci nicméně předpokládá pečlivé přezkoumání
         spisů žádosti o pracovní místo a důsledné dodržení požadavků uvedených v oznámení o volném pracovním místě, takže orgán oprávněný
         ke jmenování musí vyloučit každého uchazeče, který nesplňuje tyto požadavky. Oznámení o volném pracovním místě je totiž právním
         rámcem, který si orgán oprávněný ke jmenování sám ukládá a který musí přísně dodržovat.

      (viz body 120 a 121)
      Odkazy: Soud, 9. července 2002, Tilgenkamp v. Komise, T‑158/01, Recueil FP, s. I‑A‑111 a II‑595, body 50 a 51; Soud, 11. listopadu
         2003, Faita v. CES, T‑248/02, Recueil FP, s. I‑A‑281 a II‑1365, bod 70


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1995. # Andrea Francovich proti Italské republice. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura circondariale di Vicenza - Itálie. # Sociální politika. # Věc C-479/93.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 16. května 2013. # Verus Eood proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství VORTEX - Starší slovní ochranná známka Společenství VORTEX - Relativní důvod pro zamítnutí - Neexistence nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 - Právo přednosti - Článek 29 nařízení č. 207/2009 - Částečné vzdání se - Článek 50 nařízení č. 207/2009 - Porušení práva být vyslechnut - Článek 75 věta druhá nařízení č. 207/2009. # Věc T-104/12.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 4. července 1990. # Vleeswarenbedrijf Roermond BV a další proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemsko. # Společný celní sazebník. # Spojené věci C-354/88, C-355/88 a C-356/88.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 10. prosince 2015.#Fútbol Club Barcelona v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství znázorňující obrysy štítu – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Nedostatek rozlišovací způsobilosti získané užíváním – Článek 7 odst. 3 nařízení č. 207/2009.#Věc T-615/14.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. listopadu 1972. # Wasaknäcke Knäckebrotfabrik GmbH proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesverwaltungsgericht - Německo. # Věc 32-72.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 4. prosince 2008. # Jessica Blais proti Evropské centrální bance (ECB). # Veřejná služba. # Věc F-6/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (prvního senátu)
      ze dne 4. prosince 2008
      Věc F-6/08
      Jessica Blais
      v.
      Evropská centrální banka (ECB)
      „Veřejná služba – Zaměstnanci ECB – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínky stanovené v článku 17 pracovního řádu ECB – Uložení náhrady nákladů řízení žalobkyni – Požadavky spravedlnosti – Článek 87 odst. 2 jednacího řádu“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článku 36.2 Protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky, připojeného
         ke Smlouvě o ES, kterou se J. Blais domáhá zrušení rozhodnutí Evropské centrální banky ze dne 15. srpna 2007, potvrzeného
         rozhodnutím prezidenta ECB ze dne 8. listopadu 2007, kterým žalobkyni nebyl přiznán příspěvek za práci v zahraničí.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. J. Blais ponese kromě vlastních nákladů i polovinu nákladů řízení Evropské centrální banky. Evropská centrální
         banka ponese polovinu vlastních nákladů řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské centrální banky – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínky přiznání – Úředníci,
            kteří jsou státními příslušníky členského státu, ve kterém jsou zaměstnáni
      (Služební řád úředníků, příloha VII, čl. 4 odst. 1; pracovní řád zaměstnanců Evropské centrální banky, čl. 17 první pododstavec)
      2.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské centrální banky – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínky přiznání – Úředníci,
            kteří jsou státními příslušníky členského státu, ve kterém jsou zaměstnáni
      (Služební řád úředníků, příloha VII, čl. 4 odst. 1; pracovní řád zaměstnanců Evropské centrální banky, článek 17)
      3.      Úředníci – Zaměstnanci Evropské centrální banky – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínky přiznání – Osoby, které
            mají dvojí státní příslušnost, včetně státní příslušnosti členského státu, ve kterém jsou zaměstnány
      (Pracovní podmínky zaměstnanců Evropské centrální banky, článek 17)
      4.      Řízení – Náklady řízení – Odpovědnost – Zohlednění požadavků ekvity
      (Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 87 odst. 2)
      1.      Po vzoru čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu, článku 17 pracovního řádu zaměstnanců Evropské centrální banky, podléhá
         přiznání příspěvku za práci v zahraničí negativní podmínce obvyklého pobytu, totiž neexistenci obvyklého pobytu ve státě zaměstnání
         v období před nástupem do služebního poměru. Toto období je definováno různými způsoby v závislosti na tom, zda dotčený zaměstnanec
         má, či nemá státní příslušnost státu, na jehož území se nachází místo jeho zaměstnání. Podle čl.17 prvního pododstavce bodu
         i) pracovního řádu, mají zaměstnanci, kteří nemají a nikdy neměli státní příslušnost státu, na jehož území se nachází místo
         jejich zaměstnání, nárok na příspěvek za práci v zahraničí, pokud neměli obvyklý pobyt nebo nevykonávali svou hlavní profesní
         činnost na území tohoto státu po celé období pěti let končící šest měsíců před jejich nástupem do služebního poměru. Naproti
         tomu podle čl. 17 prvního pododstavce bodu ii) pracovního řádu mají zaměstnanci, kteří mají nebo měli státní příslušnost státu,
         na jehož území se nachází místo jejich zaměstnání, nárok na příspěvek za práci v zahraničí pouze, pokud měli obvyklý pobyt
         mimo území tohoto státu po celé období deseti let končící dnem jejich nástupu do služebního poměru.

      Důvodem existence příspěvku za práci v zahraničí stanoveného v ustanoveních čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu, je
         kompenzovat zvláštní náklady a znevýhodnění vyplývající ze stálého výkonu práce v zemi, se kterou úředník neměl před svým
         nástupem do služebního poměru trvalé vazby. To platí obdobně i pro zaměstnance Evropské centrální banky. Výklad článku 17
         pracovního řádu, který by vyloučil nárok na příspěvek za práci v zahraničí v případě zaměstnanců, kteří se nacházejí v takové
         situaci, by byl proto v rozporu s účelem příspěvku za práci v zahraničí. Tak by tomu přitom bylo v případě, kdy by byl nástup
         do služebního poměru ve smyslu článku 17 prvního pododstavce bodu ii) pracovního řádu vykládán tak, že se vztahuje pouze na
         nástup do služebního poměru v postavení zaměstnance. Jelikož toto ustanovení vyžaduje, aby zúčastněná osoba měla obvyklý pobyt
         mimo zemi zaměstnání po celé referenční období, je dostačující, pokud přijetí zaměstnance, na něhož se vztahuje bod ii) tohoto
         ustanovení, tj. zaměstnance, který má nebo měl státní příslušnost země zaměstnání, předcházela smlouva na dobu určitou, jejíž
         trvání nepřekročilo jeden rok, k tomu, aby tento zaměstnanec, který před svým nástupem do služebního poměru musel přemístit
         svůj obvyklý pobyt do země, ve které se nachází místo jeho zaměstnání, byl automaticky zbaven možnosti získat příspěvek za
         práci v zahraničí, i když v období deseti let před svým přijetím jako zaměstnance na krátkodobou smlouvu neměl v zemi zaměstnání
         obvyklý pobyt.

      Ve smyslu ustanovení čl. 17 prvního pododstavce bodu ii) pracovního řádu je proto nástup do služebního poměru třeba vykládat
         jako první nástup do služebního poměru v Evropské centrální bance, bez ohledu na druh pracovní smlouvy, kterou zúčastněná
         osoba s touto bankou uzavřela.

      (viz body 54, 55, 72 a 75)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 13. listopadu 1986, Richter v. Komise, 330/85, Recueil s. 3439, bod 6
      Soud prvního stupně: 30. března 1993, Vardakas v. Komise, T‑4/92, Recueil s. II‑357, bod 39 ; 14. prosince 1995, Diamantaras
         v. Komise, T‑72/94, Recueil FP s. I‑A‑285 a II‑865, bod 48

      2.      Při rozhodování o existenci nároku na příspěvek za práci v zahraničí odpovídá místo obvyklého pobytu, na které odkazuje článek
         17 pracovního řádu zaměstnanců Evropské centrální banky, obdobně jako čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu, místu, které
         si dotyčná osoba zvolila jako trvalé nebo obvyklé centrum svých zájmů s úmyslem dát tomuto místu stálou povahu. Podmínka neexistence
         obvyklého pobytu, musí být posuzována s ohledem na všechny relevantní skutečnosti daného případu. Pojem „práce v zahraničí“
         totiž závisí na konkrétní situaci zúčastněné osoby, včetně toho, zda, i přesto, že má dotčená osoba státní příslušnost členského
         státu, ve kterém se nachází místo jejího zaměstnání, v důsledku úplného a trvalého přemístění svého obvyklého pobytu mimo
         území uvedeného státu s tímto státem skutečně přerušila své sociální a profesní vazby.

      Skutečné bydliště, profesní činnost a osobní vazby jsou hlavními kritérii místa pobytu
      Z pouhého pobytu v zemi za účelem dokončení univerzitního studia a praktické odborné přípravy nelze vyvodit, že si dotyčná
         osoba tuto zemi zvolila jako trvalé centrum svých zájmů. Naproti tomu, z přestěhování do jiné země za účelem následování partnera,
         z pronájmu domu v této zemi s úmyslem žít v něm s tímto partnerem a z výkonu profesní činnosti na základě pracovní smlouvy
         na dobu určitou lze vyvodit, že se jedná o přemístění obvyklého centra zájmů do této země.

      (viz body 87, 88, 90 a 91)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: výše uvedený rozsudek Richter v. Komise, bod 6
      Soud prvního stupně: 28. září 1993, Magdalena Fernández v. Komise, T‑90/92, Recueil s. II‑971, body 27 až 30; 25. října 2005,
         Dedeu i Fontcuberta v. Komise, T‑299/02, Sb. VS s. I‑A‑303 a II‑1377, bod 77; 27. září 2006, Koistinen v. Komise, T‑259/04,
         Sb. VS s. I‑A‑2‑177 a II‑A‑2‑879 ; 19. června 2007, Asturias Cuerno v. Komise, T‑473/04, Sb. VS s. I‑A‑2‑0000 a II‑A‑2‑0000,
         bod 74

      Soud pro veřejnou službu: 20 listopadu 2007, Kyriazis v. Komise, F‑120/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, bod 50
      3.      S ohledem na účel příspěvku za práci v zahraničí, kterým je kompenzace zvláštních nákladů a nevýhod vyplývajících z trvalého
         výkonu práce v zemi, se kterou úředník před svým nástupem do služebního poměru neměl trvalé vazby, může být rozdílné zacházení
         stanovené v článku 17 pracovního řádu zaměstnanců Evropské centrální banky, které je znevýhodňující pro zaměstnance, kteří
         jsou státními příslušníky země zaměstnání, odůvodněno pouze na základě domněnky, že státní příslušnost představuje významnou
         indicii četných a těsných vazeb této osoby k zemi její státní příslušnosti. Rada guvernérů Evropské centrální banky může v
         rámci posuzovací pravomoci, kterou má v této oblasti, z výše uvedeného vyvodit, že zaměstnanci, kteří mají státní příslušnost
         země svého zaměstnání, včetně těch, kteří byli nuceni změnit bydliště z důvodu svého nástupu do služebního poměru, nenesou
         náklady a znevýhodnění, které má příspěvek za práci v zahraničí kompenzovat, alespoň ne v takové výši jako zaměstnanci, kteří
         nejsou státními příslušníky této země, takže jim tento příspěvek zpravidla nepřísluší. Krom toho je Rada guvernérů oprávněna
         podřídit výjimky z tohoto pravidla vyloučení přísným podmínkám, mimo jiné, neexistenci obvyklého pobytu v zemi zaměstnání
         v období deseti let před nástupem do služebního poměru.

      Radě guvernérů při výkonu široké posuzovací pravomoci, kterou má v této oblasti, přísluší stanovit podmínky, za nichž lze
         státní příslušníky země zaměstnání považovat v této zemi za osoby pracující v zahraničí. Kritérium stanovené v článku 17 pracovního
         řádu, tj. neexistence pobytu v zemi zaměstnání v období deseti let před nástupem do služebního poměru, není nevhodné ani nepřiměřené.
         Stejné kritérium stanovil zákonodárce Společenství v čl. 4 přílohy VII služebního řádu pro přiznávání příspěvku za práci v
         zahraničí úředníkům Společenství.

      Evropská centrální banka je rovněž oprávněna, s přihlédnutím k její široké posuzovací pravomoci, podřídit osoby s dvojím občanstvím
         společným pravidlům, s cílem vyhradit přiznávání příspěvku za práci v zahraničí příslušejícího na základě čl. 17 prvního pododstavce
         bodu ii) pracovního řádu osobám, které jsou ve státě, ve kterém jsou zaměstnány, objektivně mimo svoji domovinu. Proto je
         přípustné, aby zaměstnanec, který má dvě státní příslušnosti, včetně státní příslušnosti státu, na jehož území se nachází
         místo jeho zaměstnání, byl podle čl. 3.7.4 pravidel použitelných na zaměstnance Banky pro účely použití čl. 17 prvního pododstavce
         bodu ii) pracovního řádu považován za zaměstnance, který má pouze státní příslušnost tohoto státu.

      (viz body 102, 106 a 107)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: 11. července 2007, B v. Komise, F‑7/06, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, bod 39 a uvedená judikatura
      4.      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu Evropské unie v souladu s požadavky ekvity může Soud rozhodnout,
         že se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží pouze částečná náhrada nákladů řízení nebo se mu náhrada nákladů
         řízení neuloží.

      V tomto ohledu je použití tohoto ustanovení odůvodněno jednáním orgánu, významem peněžité hodnoty předmětu sporu, závažností
         argumentů žalobkyně, výší výdajů vzniklých žalobkyni s ohledem na její příjmy a její profesní postavení.

      (viz body 111 až 116)


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 2. května 2001. # Carla Giulietti a další proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Výběrové řízení - Žaloba na neplatnost. # Spojené věci T-167/99 a T-174/99.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 20. listopadu 2003. # Margarete Unterpertinger proti Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landesgericht Innsbruck - Rakousko. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-212/01.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 12. prosince 2002. # Carmelo Morello proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Odůvodnění - Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-136/00.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 12. května 1998. # Martin O'Casey proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-184/94.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. října 1998. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-385/97.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 7. prosince 2000. # Telaustria Verlags GmbH a Telefonadress GmbH proti Telekom Austria AG, za přítomnosti Herold Business Data AG. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesvergabeamt - Rakousko. # Věc C-324/98.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 26. června 1990. # Staatssecretaris van Financiën proti Velker International Oil Company Ltd NV. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # DPH. # Věc C-185/89.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. března 1982. # Vincent Grogan proti Komisi Evropských společenství. # Věc 127/80.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 18. května 2000. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-45/99.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. září 2007.#Komise Evropských společenství proti Italské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Svoboda usazování a volný pohyb služeb - Koncese na veřejné služby - Obnovení 329 koncesí na provozování a přijímání sázek na koňské dostihy mimo jakékoli výběrové řízení - Povinnost zveřejnění a transparentnosti.#Věc C-260/04.

text:
      Věc C-260/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Italská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Svoboda usazování a volný pohyb služeb – Koncese na veřejné služby – Obnovení 329 koncesí na provozování a přijímání sázek na koňské dostihy mimo jakékoli výběrové řízení – Povinnost zveřejnění a transparentnosti“
      Stanovisko generální advokátky E. Sharpston přednesené dne 29. března 2007          I ‑ 0000
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. září 2007          I ‑ 0000
      Shrnutí rozsudku
      Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Diskriminace na základě státní příslušnosti
      (Články 43 ES a 49 ES)
      Veřejné orgány, které uzavírají smlouvy o koncesi na veřejné služby, jsou obecně povinny dodržovat základní pravidla Smlouvy
         o ES, zejména pak články 43 ES a 49 ES a zásadu zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti, které jsou zvláštním vyjádřením
         zásady rovného zacházení. Zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti zahrnují zejména povinnost
         transparentnosti, která spočívá v zajištění odpovídajícího stupně zveřejnění umožňujícího otevření koncese na služby hospodářské
         soutěži ve prospěch každého potenciálního uchazeče, jakož i kontrolu nestrannosti zadávacího řízení.

      Členský stát, který obnoví koncese pro provozování sázek na koňské dostihy mimo jakékoli výběrové řízení, neplní povinnosti,
         které pro něj vyplývají z článků 43 ES a 49 ES a konkrétně porušuje obecnou zásadu transparentnosti a povinnost zaručit odpovídající
         míru zveřejnění.

      Obnovení uvedených koncesí mimo jakékoli výběrové řízení nemůže být odůvodněno nutností předejít rozvoji nezákonného přijímání
         a výplaty sázek, jelikož není způsobilé zaručit dosažení tohoto cíle a překračuje meze toho, co je nezbytné k zabránění tomu,
         aby se hospodářské subjekty působící v odvětví sázek na koňské dostihy zapojily do kriminálních nebo podvodných činností.

      Krom toho, důvody hospodářské povahy, jako je nutnost zaručit držitelům koncese kontinuitu, finanční stabilitu a přiměřenou
         návratnost v minulosti učiněných investic nelze považovat za naléhavé důvody obecného zájmu, které mohou ospravedlnit omezení
         základní svobody zaručené Smlouvou.

      (viz body 22–24, 31, 34–35, 38 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      13. září 2007(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Svoboda usazování a volný pohyb služeb – Koncese na veřejné služby – Obnovení 329 koncesí na provozování a přijímání sázek na koňské dostihy mimo jakékoli výběrové řízení – Povinnost zveřejnění a transparentnosti“
      Ve věci C‑260/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 17. června 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená K. Wiednerem, C. Cattabriga a L. Visaggiem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Italské republice, zastoupené I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. De Bellisem, avvocato dello Stato, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalované,
      podporované:
      Dánským královstvím, zastoupeným J. Moldem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Španělským královstvím, zastoupeným F. Díez Morenem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, E. Juhász, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (zpravodaj) a J. Malenovský, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 29. března 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že obnovila 329 koncesí
         pro provozování sázek na koňské dostihy mimo jakékoli výběrové řízení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze Smlouvy
         o ES, konkrétně pak porušila obecnou zásadu transparentnosti, jakož i povinnost zveřejnění, které vyplývají z článku 43 ES
         a článku 49 ES.

       Právní rámec
       Vnitrostátní právní úprava
      2       Provozování dostihových her a sázek bylo v Itálii zpočátku vyhrazeno Unione Nazionale per l’Incremento delle Razze Equine
         (Národní unie pro zkvalitnění koňských plemen, dále jen „UNIRE“), která si mohla zvolit, zda bude provozovat služby spojené
         s přijímáním sázek přímo, nebo zda jimi pověří třetí osoby. UNIRE svěřila jejich provozování dostihovým sázkovým kancelářím.

      3       Zákon č. 662 ze dne 23. prosince 1996 (běžný doplněk ke GURI č. 303 ze dne 28. prosince 1996) následně svěřil organizaci a provozování
         her a sázek spojených s koňskými dostihy Ministerstvu financí jakož i Ministerstvu zemědělských, potravinových a lesních zdrojů,
         kterým bylo povoleno, aby je zajišťovaly přímo nebo prostřednictvím jimi pověřených veřejnoprávních subjektů, společností
         nebo bookmakerů. Článek 3 pododstavec 78 tohoto zákona stanovil, že na základě právních předpisů dojde k reorganizaci her
         a sázek na koňské dostihy, která se bude týkat organizačních, funkčních, daňových a represivních aspektů, jakož i rozdělení
         příjmů plynoucích z těchto sázek.

      4       Italská vláda k provedení tohoto článku uvedeného zákona přijala nařízení prezidenta Republiky č. 169 ze dne 8. dubna 1998
         (GURI č. 125 ze dne 1. června 1998, dále jen „nařízení č. 169/1998“), jehož článek 2 stanovil, že Ministerstvo financí po
         dohodě s Ministerstvem zemědělských a lesních politik přiděluje na základě výběrových řízení, organizovaných v souladu s předpisy
         Společenství, koncese na provozování sázek na koňské dostihy fyzickým osobám a společnostem splňujícím předepsané podmínky.
         Článek 25 nařízení č. 169/1998 na přechodnou dobu stanovil prodloužení koncesí udělených UNIRE do 31. prosince 1998 nebo,
         pokud vyjde najevo, že do tohoto data nelze zorganizovat výběrová řízení, až do 31. prosince 1999.

      5       Nařízení ministra ze dne 7. dubna 1999 (GURI č. 86 ze dne 14. dubna 1999) následně schválilo plán na posílení sítě pro přijímání
         sázek na koňské dostihy s cílem zvýšit počet sázkových center na celém italském území z 329 na 1000. Zatímco 671 nových koncesí
         bylo předmětem výběrového řízení, směrnice ministra financí ze dne 9. prosince 1999 stanovila, že 329 „původních koncesí“
         UNIRE bude obnoveno. Rozhodnutí ministra financí ze dne 21. prosince 1999 (GURI č. 300 ze dne 23. prosince 1999, dále jen
         „napadené rozhodnutí“) vydané na základě této směrnice obnovilo uvedené koncese na období šesti let počínaje 1. lednem 2000.

      6       Nařízení s mocí zákona č. 452 ze dne 28. prosince 2001 (GURI č. 301 ze dne 29. prosince 2001), změněné úpravou v zákon č. 16
         ze dne 27. února 2002 (GURI č. 49 ze dne 27. února 2002), poté jednak stanovilo, že „původní koncese“ budou znovu přiděleny
         podle nařízení č. 169/1998, to jest na základě výběrového řízení, a jednak, že uvedené koncese zůstanou platné až do doby,
         než budou znovu přiděleny s konečnou platností.

      7       Konečně, nařízení s mocí zákona č. 147 ze dne 24. června 2003 o prodloužení lhůt a naléhavých opatření v rozpočtové oblasti
         (GURI č. 145 ze dne 25. června 2003), z něhož se stal zákon č. 200 ze dne 1. srpna 2003 (GURI č. 178 ze dne 2. srpna 2003,
         dále jen „zákon č. 200/2003“), ve svém čl. 8 odst. 1 stanoví, že je třeba posoudit finanční situaci každého koncesionáře s cílem
         vyřešit problém „garantovaného minima“, tj. dávky, kterou musel každý koncesionář odvádět UNIRE bez ohledu na skutečný objem
         příjmů za daný rok a která se ukázala jako přemrštěná a vedla k hospodářské krizi odvětví sázek na koňské dostihy. Zvláštní
         komisař jmenovaný UNIRE vydal na základě uvedeného zákona rozhodnutí č. 107/2003 ze dne 14. října 2003, kterým byly prodlouženy
         již udělené koncese za účelem stanovení částek, které měli koncesionáři odvést, do dne splatnosti poslední platby, který byl
         stanoven na 30. říjen 2011, a v každém případě do data, k němuž budou uděleny nové koncese na základě výběrového řízení.

       Skutkový stav a postup před zahájením soudního řízení
      8       Na základě stížnosti podané soukromým podnikatelským subjektem v odvětví sázek na koňské dostihy Komise dne 24. července 2001
         zaslala italským orgánům výzvu dopisem podle čl. 226 ES, kterou je upozornila na neslučitelnost italského systému udílení
         koncesí k provozování sázek na koňské dostihy, konkrétně pak obnovení 329 původních koncesí udělených UNIRE bez uspořádání
         výběrového řízení, jak předpokládá napadené rozhodnutí, s obecnou zásadou transparentnosti a povinnosti zveřejnění vyplývající
         z článku 43 ES a článku 49 ES. Italská vláda na tuto výzvu odpověděla dvěma dopisy z 30. listopadu 2001 a 15. ledna 2002,
         ve kterých informuje o návrhu, jakož i přijetí zákona č. 16 ze dne 27. února 2002.

      9       Komise se nespokojila s kroky podniknutými na základě ustanovení uvedeného zákona a vydala dne 16. října 2002 odůvodněné stanovisko,
         ve kterém Italskou republiku vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověla uvedenému stanovisku ve lhůtě dvou
         měsíců od jeho doručení. Dopisem ze dne 10. prosince 2002 italská vláda odpověděla, že před zahájením výběrového řízení je
         nutné provést přesné posouzení finanční situace držitelů dosud platných koncesí.

      10     Vzhledem k tomu, že Komise neobdržela žádnou informaci o dokončení uvedeného řízení o posouzení ani informaci o zahájení výběrového
         řízení pro znovuudělení dotčených koncesí, rozhodla se podat tuto žalobu.

      11     Dánské království a Španělské království vstoupily do řízení jakožto vedlejší účastníci na podporu Italské republiky.
       K žalobě
      12     Komise uvádí na podporu své žaloby jediný žalobní důvod. Uplatňuje, že Italská republika tím, že přikročila k obnovení 329
         původních koncesí UNIRE na provozování sázek na koňské dostihy mimo jakékoli výběrové řízení, nesplnila povinnosti, které
         pro ni vyplývají ze Smlouvy, konkrétně pak porušila obecnou zásadu transparentnosti, jakož i povinnost zveřejnění, které vyplývají
         z článku 43 ES a článku 49 ES.

      13     Komise ve své žalobě uvádí, že s ohledem na právo Společenství udělení koncese na provozování a přijímání sázek na koňské
         dostihy v Itálii musí být považováno za koncesi na veřejné služby. Z tohoto důvodu podle ní uvedené udělení nespadá do rozsahu
         působnosti směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř.
         věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322). Nicméně z judikatury Soudního dvora, zejména pak z rozsudku ze dne 7. prosince
         2000, Telaustria a Telefonadress (C‑324/98, Recueil, s. I‑10745), podle ní vyplývá, že vnitrostátní orgány, které přikročí
         k takovémuto udělení mají povinnost zachovávat zásady nediskriminace a transparentnosti tak, aby bylo v odpovídající míře
         zajištěno zveřejnění umožňující otevření trhu služeb hospodářské soutěži, jakož i kontrolu nestrannosti zadávacího řízení.

      14     Komise v tomto ohledu konstatuje, že italská vláda při obnovení 329 stávajících koncesí UNIRE bez výběrového řízení nesplnila
         požadavky uvedených zásad. Komise je toho názoru, že výjimky z těchto zásad jsou přípustné pouze v případech a z důvodů stanovených
         v článku 45 ES a článku 46 ES. Důvody, které uplatňuje italská vláda, přitom nepatří mezi důvody, které jsou výslovně uvedeny
         v těchto článcích, a uvedená vláda v žádném případě neprokázala nezbytnost a přiměřenost uvedených výjimek vzhledem k uváděným
         cílům.

      15     Ve své žalobní odpovědi italská vláda uplatňuje, že zákon č. 200/2003 a rozhodnutí č. 107/2003 splňují požadavky práva Společenství
         v oblasti koncesí na veřejné služby. Podle uvedené vlády je prodloužení původních koncesí UNIRE odůvodněno nutností zajistit
         kontinuitu, finanční stabilitu a přiměřenou návratnost investic držitelů koncesí, které v minulosti uskutečnili, jakož i nutností
         předejít nelegálnímu sázení, dokud tyto koncese nebudou moci být znovu uděleny na základě výběrového řízení. Tyto důvody jsou
         podle ní naléhavými důvody veřejného zájmu, které umožňují odchýlit se od zásad Smlouvy, které zahrnují povinnost otevřít
         trh služeb hospodářské soutěži.

      16     Dánská vláda zpochybňuje způsob, jakým Komise vykládá výše uvedený rozsudek Telaustria a Telefonadress, pokud jde o rozsah
         povinnosti transparentnosti za okolností, jako jsou okolnosti této věci. Španělská vláda uplatňuje argumenty týkající se specifičnosti
         povolování a provozování sázek, které podle ní Komise nevzala v potaz.

      17     Úvodem je třeba uvést, že italská vláda nezpochybňuje, že zákon č. 200/2003 a rozhodnutí č. 107/2003 byly přijaty po uplynutí
         lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.

      18     V tomto ohledu postačí připomenout, že podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti posuzuje vzhledem ke stavu,
         v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo
         následovně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz zejména rozsudky ze dne 2. června 2005, Komise v. Irsko, C‑282/02,
         Sb. rozh. s. I‑4653, bod 40, a ze dne 26. ledna 2006, Komise v. Španělsko, Sb. rozh. s. I‑963, bod 44).

      19     Proto ustanovení zákona č. 200/2003 a rozhodnutí č. 107/2003 nemohou být relevantní pro účely posouzení nesplnění povinnosti
         vytýkaného Italské republice. Z toho vyplývá, že tato žaloba spočívá pouze na přezkumu napadeného rozhodnutí.

      20     Jak Komise správně uvádí, italská vláda nezpochybnila během postupu před zahájením soudního řízení ani v průběhu tohoto řízení,
         že svěření provozování a výběru sázek na koňské dostihy v Itálii je koncesí na veřejnou službu. Takovou kvalifikaci přijal
         Soudní dvůr v rozsudku ze dne 6. března 2007, Placanica a další (C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Sb. rozh. s. I‑1891), ve kterém
         vykládá článek 43 ES a článek 49 ES ve spojitosti s toutéž vnitrostátní právní úpravou.

      21     Je přitom nesporné, že koncese na veřejné služby jsou vyloučeny z působnosti směrnice 92/50 (viz rozsudek ze dne 13. října
         2005, Parking Brixen, C‑458/03, Sb. rozh. s. I‑8585, bod 42).

      22     Soudní dvůr rozhodl, že nehledě na skutečnost, že smlouvy o koncesi na veřejné služby jsou v současném stádiu práva Společenství
         vyňaty z oblasti působnosti směrnice 92/50, veřejné orgány, které je uzavírají, jsou nicméně povinny obecně dodržovat základní
         pravidla Smlouvy a zvláště zásadu zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky,
         Telaustria a Telefonadress, bod 60; ze dne 21. července 2005, Coname, C‑231/03, Sb. rozh. s. I‑7287, bod 16, a výše uvedený
         rozsudek Parking Brixen, bod 46).

      23     Soudní dvůr poté rozhodl, že ustanovení Smlouvy použitelná na koncese na veřejné služby, zejména článek 43 ES a článek 49 ES,
         jakož i zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti, jsou zvláštním vyjádřením zásady rovného zacházení (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Parking Brixen, bod 48).

      24     V tomto ohledu s sebou zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti nesou zejména povinnost
         transparentnosti, která umožňuje veřejnému orgánu udělujícímu koncesi ujistit se, že tyto zásady jsou dodrženy. Tato povinnost
         transparentnosti, která je uložena uvedenému orgánu, spočívá v zajištění odpovídajícího stupně zveřejnění umožňujícího otevření
         koncese na služby hospodářské soutěži ve prospěch každého potenciálního uchazeče, jakož i kontrolu nestrannosti zadávacího
         řízení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Telaustria a Telefonadress, body 61 a 62, jakož i rozsudek Parking Brixen,
         bod 49).

      25     V projednávaném případě je namístě konstatovat, že naprostá neexistence soutěže při udělování koncesí na provozování sázek
         na koňské dostihy je v rozporu s článkem 43 ES a článkem 49 ES a konkrétně porušuje obecnou zásadu transparentnosti, jakož
         i povinnost zajistit odpovídající stupeň zveřejnění. Obnovení 329 stávajících koncesí bez výběrového řízení totiž brání otevření
         těchto koncesí hospodářské soutěži a kontrole nestrannosti zadávacího řízení.

      26     Za těchto podmínek je třeba zkoumat, zda uvedené obnovení je přípustné z titulu odchylných opatření výslovně uvedených v článku
         45 ES a článku 46 ES nebo v souladu s judikaturou Soudního dvora odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 6. listopadu 2003, Gambelli a další, C‑243/01, Recueil s. I‑13031, bod 60, jakož i výše uvedený rozsudek
         Placanica a další, bod 45).

      27     V tomto ohledu byly judikaturou připuštěny některé naléhavé důvody obecného zájmu, jako jsou cíle ochrany spotřebitelů, předcházení
         podvodům a podněcování občanů k nadměrným výdajům za hru, jakož i předcházení narušením společenského pořádku obecně (viz
         v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Placanica a další, bod 46).

      28     I  když členské státy mají možnost stanovit cíle své politiky v oblasti hazardních her a případně přesně vymezit požadovanou
         úroveň ochrany, omezení, která stanoví, musí nicméně splňovat podmínky, které vyplývají z judikatury Soudního dvora, pokud
         jde o jejich přiměřenost (výše uvedený rozsudek Placanica a další, bod 48).

      29     Proto je třeba zkoumat, zda obnovení koncesí mimo jakékoli výběrové řízení je způsobilé zaručit uskutečnění cíle sledovaného
         Italskou republikou, a zda nepřekračuje meze toho, co je nezbytné pro jeho dosažení. Toto obnovení musí být v každém případě
         uplatňováno nediskriminujícím způsobem (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Gambelli a další, body 64 a 65, a Placanica
         a další, bod 49).

      30     Není zpochybňováno, že italská vláda schválila plán na posílení sítě pro přijímání sázek na koňské dostihy s cílem zvýšit
         počet sazkových center na celém italském území z 329 na 1000. Za účelem realizace tohoto plánu bylo uděleno 671 nových koncesí
         na základě výběrového řízení, zatímco stávajících 329 koncesí bylo obnoveno bez soutěže.

      31     V tomto ohledu se italská vláda nedovolávala odchylných opatření, výslovně uvedených v článku 45 ES a článku 46 ES. Tato vláda
         naopak odůvodňuje uvedené obnovení bez výběrového řízení zejména nutností předejít rozvoji nezákonného přijímání a výplaty
         sázek.

      32     Nicméně ve své žalobní odpovědi italská vláda nevysvětlila, na jakém základě je neexistence jakéhokoli výběrového řízení v tomto
         ohledu nezbytná, a nepředložila argumenty, které by mohly vyvrátit, že došlo k nesplnění povinnosti, které jí vytýká Komise.
         Uvedená vláda zejména neodůvodnila, jak by obnovení stávajících koncesí mimo jakékoli výběrové řízení mohlo zabránit rozvoji
         nezákonných činností v odvětví sázek na koňské dostihy, a omezila se pouze na tvrzení, že zákon č. 200/2003 a rozhodnutí č. 107/2003
         jsou v souladu s požadavky práva Společenství v oblasti koncesí na veřejné služby.

      33     V tomto ohledu je třeba připomenout, že je na příslušných vnitrostátních orgánech, aby prokázaly, že jejich právní úprava
         jednak reaguje na základní zájem ve smyslu článků 45 ES a 46 ES nebo na požadavek naléhavého obecného zájmu, jak je chápán
         judikaturou, a jednak, že uvedená úprava je v souladu se zásadou proporcionality (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 2. prosince
         2004, Komise v. Nizozemsko, C‑41/02, Sb. rozh. s. I‑11375, bod 47, ze dne 13. ledna 2005, Komise v. Belgie, C‑38/03, nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 20, a ze dne 15. června 2006, Komise v. Francie, C‑255/04, Sb. rozh. s. I‑5251, bod 29).

      34     Proto je namístě dospět k závěru, že obnovení původních koncesí UNIRE bez výběrového řízení není způsobilé zaručit dosažení
         cíle sledovaného Italskou republikou a překračuje meze toho, co je nezbytné k zabránění tomu, aby se hospodářské subjekty
         působící v odvětví sázek na koňské dostihy zapletly do kriminálních nebo podvodných činností.

      35     Mimoto, pokud jde o důvody hospodářské povahy uplatňované italskou vládou, jako je nutnost zaručit držitelům koncese kontinuitu,
         finanční stabilitu a přiměřenou návratnost v minulosti učiněných investic, postačuje připomenout, že tyto důvody nelze připustit
         coby naléhavé důvody obecného zájmu, které mohou ospravedlnit omezení základní svobody zaručené Smlouvou (viz v tomto smyslu
         rozsudky ze dne 6. června 2000, Verkooijen, C‑35/98, Recueil, s. I‑4071, bod 48, a ze dne 16. ledna 2003, Komise v. Itálie,
         C‑388/01, Recueil, s. I‑721, bod 22).

      36     Z toho vyplývá, že nelze přijmout žádný z naléhavých důvodů obecného zájmu, jichž se dovolává italská vláda s cílem ospravedlnit
         obnovení 329 původních koncesí mimo jakékoliv výběrové řízení.

      37     Proto je třeba dospět k závěru, že žaloba Komise je opodstatněná.
      38     Z výše uvedeného vyplývá, že Italská republika tím, že obnovila 329 koncesí pro provozování sázek na koňské dostihy mimo jakékoli
         výběrové řízení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze Smlouvy o ES, konkrétně pak porušila obecnou zásadu transparentnosti
         a povinnost zaručit odpovídající míru zveřejnění, které vyplývají z článku 43 ES a článku 49 ES.

       K nákladům řízení
      39     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Italská
         republika neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Italská republika tím, že obnovila 329 koncesí pro provozování sázek na koňské dostihy mimo jakékoli výběrové řízení, nesplnila
            povinnosti, které pro ni vyplývají ze Smlouvy o ES, konkrétně pak porušila obecnou zásadu transparentnosti a povinnost zaručit
            odpovídající míru zveřejnění, které vyplývají z článku 43 ES a článku 49 ES.
      2)      Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. července 2005.#Consorzio Aziende Metano (Coname) proti Comune di Cingia de' Botti.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Itálie.#Články 43 ES, 49 ES a 81 ES - Koncese ke správě veřejných služeb distribuce plynu.#Věc C-231/03.

text:
      Věc C-231/03
      Consorzio Aziende Metano (Coname)
      v.
      Comune di Cingia de' Botti
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)
      „Články 43 ES, 49 ES a 81 ES – Koncese ke správě veřejných služeb distribuce plynu“
      Stanovisko generální advokátky C. Stix-Hackl přednesené dne 12. dubna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. července 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Pojem – Udělení koncese pro veřejné služby subjektem veřejné
            moci – Vyloučení
      (Článek 81 ES)
      2.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Přímé udělení koncese ke správě veřejných služeb distribuce plynu
            – Nepřípustnost pro nedostatek odpovídající transparentnosti
      (Články 43 ES a 49 ES)
      1.     Článek 81 ES, který se podle svého znění použije na dohody „mezi podniky“, se v zásadě nevztahuje na smlouvy o koncesi uzavřené
         mezi obcí jednající jako subjekt veřejné moci a držitelem koncese pověřeným veřejnými službami.

      (viz bod 12)
      2.     Články 43 ES a 49 ES brání tomu, aby obec udělila koncesi ke správě veřejných služeb distribuce plynu přímo společnosti s
         většinově veřejným kapitálem, na jejímž kapitálu má uvedená obec podíl ve výši 0,97 %, pokud toto udělení nesplňuje požadavky
         transparentnosti, které, aniž by s sebou nutně nesly povinnost vyhlásit veřejnou zakázku, jsou zejména s to umožnit, aby podnik
         nacházející se na území jiného členského státu, než na kterém se nachází uvedená obec, mohl mít přístup k příslušným informacím
         týkajícím se uvedené koncese předtím, než bude udělena, tak, aby tento podnik mohl dát najevo svůj zájem o získání této koncese,
         pokud by si to přál.

      (viz body 21, 28 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      21. července 2005 (*)

      „Články 43 ES, 49 ES a 81 ES – Koncese ke správě veřejných služeb distribuce plynu“
      Ve věci C‑231/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale amministrativo
         regionale per la Lombardia (Itálie) ze dne 14. února 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 28. května 2003, v řízení

      Consorzio Aziende Metano (Coname)
      proti
      Comune di Cingia de’ Botti,

      za přítomnosti:
      Padania Acque SpA,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans (zpravodaj), A. Rosas, R. Silva de Lapuerta a A. Borg Barthet,
         předsedové senátů, R. Schintgen, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, G. Arestis, M. Ilešič, J. Malenovský a J. Klučka, soudci,

      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. března 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Consorzio Aziende Metano (Coname) M. Zoppolatem, avvocato,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Fiengem, avvocato dello Stato,
      –       za nizozemskou vládu D. J. M. de Grave, jako zmocněncem,
      –       za rakouskou vládu M. Fruhmannem, jako zmocněncem,
      –       za finskou vládu A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství X. Lewisem, K. Wiednerem a C. Loggim, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. dubna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43 ES, 49 ES a 81 ES.
      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Consorzio Aziende Metano (dále jen „Coname“) a comune di Cingia de’ Botti (obec
         Cingia de’ Botti) ve věci zadání služeb týkajících se správy, distribuce a údržby zařízení na distribuci metanového plynu
         uvedenou obcí společnosti Padania Acque SpA (dále jen „Padania“).

       Právní rámec
      3       Podle čl. 22 odst. 3 zákona č. 142 o organizaci místních samospráv (legge n° 142, recante ordinamento delle autonomie locali)
         ze dne 8. června 1990 (řádný doplněk ke GURI č. 135 ze dne 12. června 1990, dále jen „zákon č. 142/1990“) mohou být služby,
         jako jsou služby správy, distribuce a údržby zařízení na distribuci metanového plynu, zajištěny samotnou veřejnou entitou,
         koncesí udělenou třetím osobám, prostřednictvím třetích podniků, nebo také, podle uvedeného čl. 22 odst. 3 písm. e), „prostřednictvím
         akciových společností nebo společností s ručením omezeným s převážně místním veřejným kapitálem upsaným organizací, která
         zajišťuje veřejné služby, nebo s její účastí, a pokud se to jeví vhodné z důvodu povahy nebo rozlohy území pokrývaného službami,
         s účastí několika veřejných nebo soukromých subjektů“.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      4       Coname uzavřela s comune di Cingia de’ Botti smlouvu o zadání služeb týkajících se údržby, řízení a dozoru nad sítí metanového
         plynu na období od 1. ledna 1999 do 31. prosince 2000.

      5       Dopisem ze dne 30. prosince 1999 informovala uvedená obec Coname, že městská rada usnesením ze dne 21. prosince 1999 svěřila
         společnosti Padania služby týkající se správy, distribuce a údržby zařízení na distribuci metanového plynu na období od 1. ledna
         2000 do 31. prosince 2005. Kapitál posledně uvedené společnosti je převážně veřejný a drží jej provincie Cremona, jakož i téměř
         všechny obce této provincie. Comune di Cingia de’ Botti drží podíl na kapitálu této společnosti ve výši 0,97 %.

      6       Služby dotčené v původním řízení byly společnosti Padania svěřeny přímým zadáním podle čl. 22 odst. 3 písm. e) zákona č. 142/1990.
      7       Coname, která se u předkládajícího soudu domáhá zejména zrušení usnesení ze dne 21. prosince 1999, uplatňuje, že zadání uvedených
         služeb mělo proběhnout vyhlášením veřejné zakázky.

      8       Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia, domnívaje se, že řešení sporu, o němž má rozhodnout, vyžaduje výklad
         některých ustanovení Smlouvy o ES, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Brání články 43 [ES], 49 [ES] a 81 ES, které zakazují omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského
         státu na území druhého členského státu, respektive omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky
         členských států, jakož i obchodní praktiky a praktiky společností, které by mohly vyloučit, omezit nebo narušit hospodářskou
         soutěž uvnitř Evropské unie, přímému zadání, tedy zadání bez vyhlášení veřejné zakázky, správy veřejných služeb distribuce
         plynu společnosti s kapitálovou účastí obcí, pokud tento podíl na základním kapitálu je takový, že neumožňuje žádnou přímou
         kontrolu samotné správy, a je tudíž nutné určit, že pokud se podíl rovná 0,97 % jako v projednávaném případě, nejsou dány
         znaky správy ,in house‘?“

       K předběžné otázce
      9       Úvodem je namístě podotknout, že věc v původním řízení se zřejmě vztahuje, jak vyplývá z odpovědi předkládajícího soudu, na
         žádost o vysvětlení formulovanou Soudním dvorem podle čl. 104 odst. 5 jeho jednacího řádu, na služby podléhající koncesi,
         které nespadají ani do působnosti směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných
         zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1), ani do působnosti směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů
         při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. L 199,
         s. 84) (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. prosince 2000, Telaustria a Telefonadress, C‑324/98, Recueil, s. I‑10745, bod
         56, a usnesení ze dne 30. května 2002, Buchhändler‑Vereinigung, C‑358/00, Recueil, s. I‑4685, bod 28).

      10     Tento rozsudek tedy vychází z předpokladu, že spor v původním řízení se týká udělení koncese, přičemž předkládajícímu soudu
         přísluší, aby tento předpoklad ověřil.

      11     Po tomto upřesnění je třeba uvést, že předkládající soud žádá svou otázkou o výklad článků 43 ES, 49 ES a 81 ES.
       K článku 81 ES
      12     Je třeba připomenout, že článek 81 ES, který se podle svého znění použije na dohody „mezi podniky“, se v zásadě nevztahuje
         na smlouvy o koncesi uzavřené mezi obcí jednající jako subjekt veřejné moci a držitelem koncese pověřeným veřejnými službami
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 4. května 1988, Bodson, 30/87, Recueil, s. 2479, bod 18).

      13     Jak správně podotýkají finská vláda a Komise, uvedené ustanovení se tedy nepoužije na věc v původním řízení, jak je popsána
         v předkládacím rozhodnutí.

      14     V tomto ohledu tedy není namístě na otázku odpovídat.
       K článkům 43 ES a 49 ES
      15     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 43 ES a 49 ES brání tomu, aby obec udělila přímo, tedy bez vyhlášení
         veřejné zakázky, koncesi ke správě veřejných služeb distribuce plynu společnosti s většinově veřejným kapitálem, na níž má
         tato obec kapitálovou účast ve výši 0,97 %.

      16     Je namístě připomenout, že udělení takové koncese se neřídí žádnou ze směrnic, kterými zákonodárce Společenství upravil oblast
         veřejných zakázek. Při neexistenci takové úpravy musejí být důsledky vyplývající z práva Společenství pro udělování takových
         koncesí zkoumány ve světle primárního práva a konkrétněji základních svobod upravených ve Smlouvě.

      17     V tomto ohledu je třeba podotknout, že vzhledem k tomu, že o uvedenou koncesi může mít zájem i podnik nacházející se v jiném
         členském státu, než je členský stát, ve kterém se nachází comune di Cingia de’ Botti, představuje udělení této koncese podniku
         nacházejícímu se v posledně jmenovaném členském státě bez jakékoli transparentnosti rozdílné zacházení v neprospěch podniku
         nacházejícího se v jiném členském státě (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Telaustria a Telefonadress, bod 61).

      18     Při neexistenci jakékoli transparentnosti totiž posledně uvedený podnik nemá žádnou reálnou možnost dát najevo svůj zájem
         na získání uvedené koncese.

      19     Takové rozdílné zacházení, které vyloučením všech podniků nacházejících se v jiném členském státě znevýhodňuje především tyto
         podniky, představuje nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti zakázanou na základě článků 43 ES a 49 ES, ledaže
         by bylo odůvodněno objektivními okolnostmi (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 10. března 1993, Komise v. Lucembursko,
         C‑111/91, Recueil, s. I‑817, bod 17; ze dne 8. června 1999, Meeusen, C‑337/97, Recueil, s. I‑3289, bod 27, a ze dne 26. října
         1999, Eurowings Luftverkehr, C‑294/97, Recueil, s. I‑7447, bod 33 a uvedená judikatura).

      20     Pokud jde o věc v původním řízení, ze spisu nevyplývá, že z důvodu zvláštních okolností, jakou by byl například nepatrný hospodářský
         význam, by bylo možno důvodně tvrdit, že podnik nacházející se v jiném členském státě, než ve kterém se nachází comune di
         Cingia de’ Botti, by neměl zájem o dotčenou koncesi a že by důsledky pro dotyčné základní svobody měly být považovány za příliš
         nahodilé a nepřímé, než aby bylo možné dospět k závěru, že případně došlo k jejich porušení (viz v tomto smyslu rozsudky ze
         dne 7. března 1990, Krantz, C‑69/88, Recueil, s. I‑583, bod 11; a ze dne 21. září 1999, BASF, C‑44/98, Recueil, s. I‑6269,
         bod 16, jakož i usnesení ze dne 12. září 2002, Mertens, C‑431/01, Recueil, s. I‑7073, bod 34).

      21     Za těchto podmínek přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda udělení koncese comune di Cingia de’ Botti společnosti
         Padania splňuje požadavky transparentnosti, které, aniž by s sebou nutně nesly povinnost vyhlásit veřejnou zakázku, jsou zejména
         s to umožnit, aby podnik nacházející se na území jiného členského státu než na území Italské republiky mohl mít přístup k příslušným
         informacím týkajícím se uvedené koncese předtím, než bude udělena, tak aby tento podnik mohl dát najevo svůj zájem o získání
         této koncese, pokud by si to přál.

      22     Není-li tomu tak, je namístě dospět k závěru, že došlo k rozdílnému zacházení v neprospěch uvedeného podniku.
      23     Pokud jde o objektivní okolnosti, jež by mohly odůvodnit takové rozdílné zacházení, je namístě podotknout, že skutečnost,
         že comune di Cingia de’ Botti má podíl na kapitálu Padania ve výši 0,97 %, nepředstavuje sama o sobě jednu z těchto objektivních
         okolností.

      24     I za předpokladu, že by nezbytnost toho, aby obec vykonávala kontrolu držitele koncese spravujícího veřejné služby, mohla
         představovat objektivní okolnost, jež by mohla odůvodnit případné rozdílné zacházení, je totiž třeba poukázat na to, že podíl
         ve výši 0,97 % je natolik nízký, že nemůže takovou kontrolu umožnit, jak poznamenává sám předkládající soud.

      25     Italská vláda na jednání v podstatě uplatnila, že na rozdíl od některých velkých italských měst nemá většina obcí prostředky,
         aby pomocí vnitřních struktur zabezpečily veřejné služby, jako je distribuce plynu na jejich území, a musejí se tedy obrátit
         na struktury, jako je Padania, na jejichž kapitálu má podíl více obcí.

      26     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že struktura, jako je struktura Padania, nemůže být kladena na roveň struktuře, pomocí
         níž obec nebo město interně spravuje veřejné služby. Jak totiž vyplývá ze spisu, Padania představuje společnost, která je
         přinejmenším zčásti otevřená soukromému kapitálu, což brání tomu, aby byla považována za „vnitřní“ strukturu správy veřejných
         služeb pro obce, které na ní mají podíl.

      27     Soudnímu dvoru nebyla předložena žádná další objektivní okolnost, která by mohla odůvodnit případné rozdílné zacházení.
      28     Za těchto okolností je třeba na položenou otázku odpovědět, že články 43 ES a 49 ES za okolností, jako jsou okolnosti dotčené
         v původním řízení, brání tomu, aby obec udělila koncesi ke správě veřejných služeb distribuce plynu přímo společnosti s většinově
         veřejným kapitálem, na jejímž kapitálu má uvedená obec podíl ve výši 0,97 %, pokud toto udělení nesplňuje požadavky transparentnosti,
         které, aniž by s sebou nutně nesly povinnost vyhlásit veřejnou zakázku, jsou zejména s to umožnit, aby podnik nacházející
         se na území jiného členského státu, než na kterém se nachází uvedená obec, mohl mít přístup k příslušným informacím týkajícím
         se uvedené koncese předtím, než bude udělena, tak aby tento podnik mohl dát najevo svůj zájem na získání této koncese, pokud
         by si to přál.

       K nákladům řízení
      29     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Články 43 ES a 49 ES za okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, brání tomu, aby obec udělila koncesi ke
            správě veřejných služeb distribuce plynu přímo společnosti s většinově veřejným kapitálem, na jejímž kapitálu má uvedená obec
            podíl ve výši 0,97 %, pokud toto udělení nesplňuje požadavky transparentnosti, které, aniž by s sebou nutně nesly povinnost
            vyhlásit veřejnou zakázku, jsou zejména s to umožnit, aby podnik nacházející se na území jiného členského státu, než na kterém
            se nachází uvedená obec, mohl mít přístup k příslušným informacím týkajícím se uvedené koncese předtím, než bude udělena,
            tak aby tento podnik mohl dát najevo svůj zájem na získání této koncese, pokud by si to přál.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. října 1986. # Metro SB-Großmärkte GmbH & Co. KG proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc 75/84.