title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 21. října 2010.#Padawan SL proti Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Audiencia Provincial de Barcelona - Španělsko.#Sbližování právních předpisů - Autorské právo a práva s ním související - Směrnice 2001/29/ES - Právo na rozmnožování - Výjimky a omezení - Výjimka pro rozmnožování k soukromému užití - Pojem ‚spravedlivá odměna‘ - Jednotný výklad - Provedení členskými státy - Kritéria - Meze - Poplatek za soukromé rozmnožování uplatněný na vybavení, přístroje a nosiče určené k digitálnímu rozmnožování.#Věc C-467/08.

text:
      Věc C-467/08
      Padawan SL
      v.
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE)
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Audiencia Provincial de Barcelona)
      „Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29/ES – Právo na rozmnožování – Výjimky a omezení – Výjimka pro rozmnožování k soukromému užití – Pojem ‚spravedlivá odměna‘ – Jednotný výklad – Provedení členskými státy – Kritéria – Meze – Poplatek za soukromé rozmnožování uplatněný na vybavení, přístroje a nosiče určené k digitálnímu rozmnožování“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29 – Harmonizace určitých aspektů
            autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti – Právo na rozmnožování
      [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29, čl. 5 odst. 2 písm. b)]
      2.        Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29 – Harmonizace určitých aspektů
            autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti – Právo na rozmnožování
      [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29, třicátý pátý a třicátý osmý bod odůvodnění a čl. 5 odst. 2 písm. b)]
      3.        Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29 – Harmonizace určitých aspektů
            autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti – Právo na rozmnožování
      [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29, čl. 5 odst. 2 písm. b)]
      1.        Pojem „spravedlivá odměna“ ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva
         a práv s ním souvisejících v informační společnosti je autonomním pojmem práva Unie, který musí být vykládán jednotně ve všech
         členských státech, které zavedly výjimku pro soukromé rozmnožování, bez ohledu na možnost přiznanou členským státům určit,
         v mezích stanovených právem Unie, zejména uvedenou směrnicí, formu, podmínky financování a výběru, jakož i výši této spravedlivé
         odměny.

      (viz bod 37, výrok 1)
      2.        Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační
         společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že přiměřená rovnováha, kterou je třeba nalézt mezi dotyčnými osobami, předpokládá,
         že výše spravedlivé odměny bude nutně vypočtena na základě kritéria újmy způsobené autorům chráněných děl v důsledku zavedení
         výjimky pro soukromé rozmnožování. Úprava, podle které osobami, jež mají povinnost financovat spravedlivou odměnu, jsou osoby,
         které disponují vybavením, přístroji a nosiči pro digitální rozmnožování a které z tohoto důvodu právně nebo fakticky poskytují
         toto vybavení nebo rozmnožovací služby soukromým uživatelům, je v souladu s požadavky přiměřené rovnováhy, pokud tyto osoby
         mají možnost přenést skutečnou zátěž spojenou s tímto financováním na soukromé uživatele.

      V tomto ohledu platí, že vzhledem k praktickým obtížím souvisejícím s identifikací soukromých uživatelů a s tím, aby jim byla
         uložena povinnost poskytnout nositelům práv náhradu za újmu, která jim byla způsobena, a vzhledem ke skutečnosti, že újma,
         která může vyplývat z každého soukromého užití, se při individuálním pohledu může ukázat jako minimální, a tudíž nedojde ke
         vzniku povinnosti platby, jak uvádí poslední věta třicátého pátého bodu odůvodnění směrnice 2001/29, jsou členské státy pro
         účely financování spravedlivé odměny oprávněny zavést poplatek za soukromé rozmnožování nikoli k tíži dotyčných soukromých
         osob, nýbrž k tíži osob, jež disponují vybavením, přístroji a nosiči pro digitální rozmnožování.

      (viz body 46, 50, výrok 2)
      3.        Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační
         společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že musí existovat spojitost mezi uplatněním poplatku určeného k financování spravedlivé
         odměny na vybavení, přístroje a nosiče pro digitální rozmnožování a jejich předpokládaným používáním pro účely soukromého
         rozmnožování. V důsledku toho uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování bez rozdílu, zejména na vybavení, přístroje a nosiče
         pro digitální rozmnožování, jež nebyly poskytnuty soukromým uživatelům a jsou zjevně vyhrazeny k jiným účelům než pro pořizování
         rozmnoženin k soukromému užití, není v souladu se směrnicí 2001/29.

      Je-li naproti tomu dotčené vybavení poskytnuto fyzickým osobám k soukromým účelům, není nutné prokazovat, že tyto fyzické
         osoby pomocí předmětného vybavení skutečně pořizovaly rozmnoženiny pro soukromé užití, a že tak způsobily újmu autorovi chráněného
         díla. U těchto fyzických osob se totiž vychází oprávněně z domněnky, že toto vybavení jim bylo poskytnuto v plném rozsahu,
         a má se o nich tedy za to, že využívají všechny funkce, které uvedené vybavení nabízí, včetně funkce rozmnožování.

      (viz body 54–55, 59, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      21. října 2010(*)

      „Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29/ES – Právo na rozmnožování – Výjimky a omezení – Výjimka pro rozmnožování k soukromému užití – Pojem ‚spravedlivá odměna‘ – Jednotný výklad – Provedení členskými státy – Kritéria – Meze – Poplatek za soukromé rozmnožování uplatněný na vybavení, přístroje a nosiče určené k digitálnímu rozmnožování“
      Ve věci C‑467/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Audiencia Provincial
         de Barcelona (Španělsko) ze dne 15. září 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 31. října 2008, v řízení

      Padawan SL
      proti
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE),
      za přítomnosti:
      Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA),
      Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE),
      Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI),
      Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO),
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a J. Malenovský (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. března 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Padawan SL J. Joverem Padróem, E. Blanco Aymerichem a A. Gonzálezem Garcíou, abogados,
      –        za Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) P. Hernándezem Arroyem, J. Segoviou Murúou, R. Allendesalazarem Corchóem
         a R. Vallinou Hosetem, abogados,

      –        za Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA) J. A. Suárezem Lozanem a M. Benzal Medinou, abogados,
      –        za Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE) C. Lópezem Sánchezem, abogado,
      –        za Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI) R. Rosem Fernándezem, procurador, ve spolupráci s F. Márquezem
         Martínem, abogado,

      –        za Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO) M. Malmierca Lorenzem a J. Díazem de Olarte, abogados,
      –        za španělskou vládu J. López-Medelem Basconesem a N. Díaz Abad, jako zmocněnci,
      –        za německou vládu M. Lummou a S. Unzeitig, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu E.-M. Mamouna a V. Karra, jako zmocněnkyněmi,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a B. Beaupère-Manokha, jako zmocněnci,
      –        za portugalskou vládu L. Inezem Fernandesem a N. Gonçalvesem, jako zmocněnci,
      –        za finskou vládu A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,
      –        za vládu Spojeného království H. Walker, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi L. Lozano Palacios a H. Krämerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 11. května 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu pojmu „spravedlivá odměna“ uvedeného v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice
         Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním
         souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230), která je vyplácena nositelům autorských
         práv z důvodu udělení „výjimky pro soukromé rozmnožování“.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Padawan SL (dále jen „Padawan“) a Sociedad General de Autores y Editores
         de España (dále jen „SGAE“), jehož předmětem je „poplatek za soukromé rozmnožování“, který má údajně Padawan uhradit za CD-R,
         CD-RW, DVD-R a přehrávače souborů MP3, které uvádí na trh.

       Právní rámec
       Směrnice 2001/29
      3        Devátý, desátý, třicátý první, třicátý druhý, třicátý pátý, třicátý osmý a třicátý devátý bod odůvodnění směrnice 2001/29
         znějí takto:

      „(9)      Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva
         jsou pro duševní výtvory zásadní. Jejich ochrana napomáhá zajistit udržení a rozvoj tvořivosti v zájmu autorů, výkonných umělců,
         výrobců, spotřebitelů, kultury, průmyslu a široké veřejnosti. Duševní vlastnictví bylo proto uznáno za nedílnou součást vlastnictví.

      (10)      Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou
         odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. […]

      […]
      (31)      Mezi různými skupinami nositelů práv stejně jako mezi různými kategoriemi nositelů práv a uživatelů chráněných předmětů ochrany
         [uživatelů předmětů ochrany] musí být zajištěna přiměřená rovnováha práv a zájmů. […]

      (32)      Tato směrnice stanoví vyčerpávající výčet výjimek a omezení práva na rozmnožování a práva na sdělování veřejnosti. Některé
         výjimky nebo omezení jsou použitelné popřípadě pouze u práva na rozmnožování. To patřičně zohledňuje rozdílné právní tradice
         v členských státech, přičemž je zároveň zajištěno fungování vnitřního trhu. Členské státy by měly dospět k jednotnému používání
         těchto výjimek a omezení, které bude v budoucnu při přezkoumávání prováděcích právních předpisů hodnoceno.

      […]
      (35)      V určitých případech výjimek nebo omezení by nositelé práv měli získat spravedlivou odměnu jako přiměřenou náhradu za užití
         jejich chráněných děl nebo jiných předmětů ochrany. Při určování způsobu, podrobností a možné výše odměny je třeba vzít v úvahu
         konkrétní okolnosti každého případu. Při hodnocení těchto okolností by cenným kritériem byla možná újma nositelům práva vyplývající
         z dotyčného úkonu. V případech, kdy nositelé práv již získali platbu v jiné formě, například jako součást licenčního poplatku,
         nemusí přicházet žádná zvláštní nebo samostatná platba v úvahu. Výše spravedlivé odměny by měla brát ohled na míru využití
         prostředků technologické ochrany uvedených v této směrnici. V určitých situacích, kdy je újma způsobená nositeli práva minimální,
         nesmí [nemusí] vzniknout žádná povinnost platby.

      […]
      (38)      Členským státům by mělo být povoleno stanovit výjimku nebo omezení týkající se práva na rozmnožování v případě určitých druhů
         rozmnožování zvukových, obrazových nebo audiovizuálních materiálů pro osobní užití, pokud jsou tato výjimka nebo omezení doprovázeny
         spravedlivou odměnou. Tato výjimka nebo omezení mohou zahrnovat zavedení nebo pokračování systémů odměn jako náhrady za újmu
         způsobenou nositelům práva. […]

      (39)      Pokud jsou k dispozici účinná opatření pro technologickou ochranu, měly by členské státy při uplatňování výjimky nebo omezení
         pro soukromé rozmnožování brát patřičný ohled na technologický a hospodářský rozvoj, a to zejména ve vztahu k soukromému digitálnímu
         rozmnožování a systémům odměn. Takové výjimky nebo omezení by neměly bránit využívání technologických prostředků ani jejich
         uplatňování proti obcházení těchto prostředků.“

      4        Článek 2 směrnice 2001/29 stanoví:

      „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv
         prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:

      a)      pro autory v případě jejich děl;
      b)      pro výkonné umělce v případě záznamů jejich výkonů;
      c)      pro výrobce zvukových záznamů v případě jejich zvukových záznamů;
      d)      pro výrobce prvotních záznamů filmů ve vztahu k originálům a rozmnoženinám jejich filmů;
      e)      pro vysílací organizace v případě záznamu jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo
         družice.“

      5        Článek 5 směrnice 2001/29, nadepsaný „Výjimky a omezení“, ve svém odst. 2 písm. b) uvádí:

      „Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 v těchto případech:
      […]
      b)      u jakýchkoliv rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo
         ani nepřímo komerční, a to za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu, která, pokud jde o dotyčné dílo nebo
         předmět ochrany, bere ohled na použití nebo nepoužití technologických prostředků uvedených v článku 6“.

      6        Článek 5 odst. 5 uvedené směrnice stanoví:

      „Výjimky a omezení stanovené v odstavcích 1, 2, 3 a 4 mohou být použity pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu
         s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práv.“

      7        Článek 6 téže směrnice, nadepsaný „Povinnosti týkající se technologických prostředků“, ve svých odstavcích 3 a 4 stanoví:

      „3.      Pro účely této směrnice se ,technologickými prostředky‘ rozumí jakákoliv technologie, zařízení nebo součástka, které jsou
         při své obvyklé funkci určeny k tomu, aby zabraňovaly úkonům nebo omezovaly úkony ve vztahu k dílům nebo jiným předmětům ochrany,
         ke kterým nebylo uděleno svolení nositele jakýchkoliv autorských práv nebo práv s ním souvisejících stanovených právními předpisy,
         nebo právem sui generis stanoveným [nebylo uděleno svolení nositele jakýchkoliv autorských práv či práv s ním souvisejících stanovených právními
         předpisy nebo práva sui generis stanoveného] v kapitole III směrnice 96/9/ES. Technologické prostředky se považují za ,účinné‘, pokud je použití chráněného
         díla nebo jiného předmětu ochrany kontrolováno nositeli práv uplatněním kontroly přístupu nebo ochranného procesu, jako je
         šifrování, kódování nebo jiná úprava díla nebo jiného předmětu ochrany nebo mechanizmu kontroly rozmnožování, který dosahuje
         cíle ochrany.

      4.      Bez ohledu na právní ochranu stanovenou v odstavci 1 učiní členské státy v případě neexistence dobrovolných prostředků použitých
         nositeli práv, včetně dohod mezi nositeli práv a jinými dotčenými stranami, vhodná opatření, aby nositelé práv zpřístupnili
         uživateli výjimky nebo omezení stanovené vnitrostátními právními předpisy v souladu s čl. 5 odst. 2 písm. a), c), d) nebo
         e), odst. 3 písm. a), b) nebo e) prostředky k využívání takové výjimky nebo omezení, a to v rozsahu nezbytném pro využití
         této výjimky nebo omezení, pokud má takový uživatel k dotyčnému chráněnému dílu nebo předmětu ochrany přístup.

      Členský stát rovněž může taková opatření přijmout ve prospěch uživatele výjimky nebo omezení podle čl. 5 odst. 2 písm. b)
         v případě, že nositelé práv dosud neumožnili rozmnožování pro soukromé užití, a to v rozsahu nezbytném pro využití uvedené
         výjimky nebo omezení a v souladu s ustanoveními čl. 5 odst. 2 písm. b) a odst. 5, aniž by se tím nositelům práv bránilo v přijetí
         odpovídajících opatření týkajících se počtu rozmnoženin v souladu s těmito ustanoveními.

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      8        Použitelná právní úprava je obsažena v legislativním královském nařízení 1/1996 ze dne 12. dubna 1996, kterým se schvaluje
         kodifikované znění zákona o duševním vlastnictví (dále jen „TRLPI“). Toto legislativní královské nařízení bylo v rámci provedení
         směrnice 2001/29 změněno zákonem 23/2006 ze dne 7. července 2006, kterým se mění kodifikované znění zákona o duševním vlastnictví
         schválené legislativním královským nařízením 1/1996 (BOE č. 162 ze dne 8. července 2006, s. 25561).

      9        Článek 17 TRLPI, nadepsaný „Právo výlučného užití díla a podmínky jeho výkonu“, zní takto:

      „Autor vykonává výlučně práva užívání svého díla v jakékoliv formě, zejména práva na rozmnožování [...] [děl], z nichž lze
         pořizovat rozmnoženiny pouze s jeho svolením, s výjimkou případů stanovených tímto zákonem.“

      10      Článek 18 TRLPI, nadepsaný „Rozmnožování“, uvádí:

      „Rozmnožováním se rozumí přímý nebo nepřímý, dočasný nebo trvalý záznam díla či jeho části provedený jakýmikoli prostředky
         a v jakékoli formě za účelem jeho sdělování a pořizování rozmnoženin.“

      11      Článek 31 odst. 2 TRLPI stanoví:

      „Povolení autora nepodléhá rozmnožování již zveřejněného díla, provedené na jakémkoli nosiči, pokud rozmnoženina byla zhotovena
         fyzickou osobou pro soukromé užití z děl, k nimž má uvedená osoba legální přístup, a pokud rozmnoženina nebyla užita kolektivním
         ani komerčním způsobem; spravedlivá odměna stanovená v článku 25 není tímto dotčena […].“

      12      Článek 25 TRLPI, nadepsaný „Spravedlivá odměna za soukromé rozmnožování“, v odstavcích 1, 2 a 4 stanoví:

      „1.      Za rozmnožování děl zveřejněných ve formě knih nebo publikací, jež jsou jim za tímto účelem právními předpisy postaveny na
         roveň, jakož i ve formě zvukových nebo obrazových záznamů nebo jiných zvukových, obrazových nebo audiovizuálních nosičů, prováděné
         výlučně pro soukromé užití prostřednictvím technických netiskařských přístrojů nebo nástrojů, přísluší osobám uvedeným v odst. 4
         písm. b) spravedlivá jednorázová odměna pro každý z uvedených tří způsobů rozmnožování, jíž jsou kompenzována práva duševního
         vlastnictví, která již z důvodu uvedeného rozmnožování nelze vykonávat. […]

      2.      Tato odměna se stanoví pro každý způsob rozmnožování v závislosti na vybavení, přístrojích a pevných nosičích určených pro
         uvedené rozmnožování, jež byly vyrobeny na španělském území nebo nabyty mimo španělské území za účelem jejich komerčního rozšíření
         nebo jejich užití na témže území.

      […]
      4.      Pokud jde o zákonnou povinnost uvedenou v odstavci 1, rozumějí se
      a)      ,dlužníky‘ výrobci usazení ve Španělsku, působí-li jako komerční distributoři, a osoby, které nabývají mimo španělské území
         vybavení, přístroje a pevné nosiče uvedené v odstavci 2 za účelem jejich komerční distribuce či užití na španělském území.

      Distributoři, velkoobchodníci a maloobchodníci, kteří uvedené vybavení, přístroje a pevné nosiče postupně nabývají, jsou povinni
         zaplatit odměnu společně a nerozdílně s dlužníky, kteří jim uvedené vybavení, přístroje a nosiče dodali, pokud neprokáží,
         že jim tuto odměnu skutečně zaplatili; ustanovení odstavců 14, 15 a 20 tím nejsou dotčena.

      b)      ,věřiteli‘ autoři děl užívaných veřejně v jedné z forem uvedených v odstavci 1, společně – v závislosti na formě a způsobu
         rozmnožení – s vydavateli, výrobci zvukových a obrazových záznamů a výkonnými umělci, jejichž výkony jsou zachyceny na těchto
         zvukových či obrazových záznamech.“

      13      Článek 25 odst. 6 TRLPI upravuje postup schvalování výše odměny, již má každý dlužník uhradit, pokud jde o vybavení, přístroje
         a pevné nosiče pro digitální rozmnožování; do tohoto postupu jsou zapojeny ministerstvo kultury, ministerstvo průmyslu, cestovního
         ruchu a obchodu, organizace pro správu práv duševního vlastnictví, odvětvová sdružení, která zastupují převážně dlužníky,
         španělské sdružení na ochranu spotřebitelů a ministerstvo hospodářství a financí.

      14      Týž odstavec 6 stanoví, že „strany, jež se účastní procesu vyjednávání, a v každém případě ministerstvo kultury a ministerstvo
         průmyslu, cestovního ruchu a obchodu, musí při přijímání meziresortní vyhlášky uvedené v předchozím ustanovení přihlížet zejména
         k těmto kritériím:

      a)      újma, která nositelům autorského práva skutečně vznikla rozmnožováním uvedeným v odstavci 1; je-li újma způsobená nositeli
         autorských práv minimální, nemůže založit povinnost zaplatit uvedenou odměnu;

      b)      míra využívání vybavení, přístrojů a pevných nosičů pro rozmnožování uvedených v odstavci 1;
      c)      ukládací kapacita těchto vybavení, přístrojů a pevných nosičů;
      d)      kvalita rozmnoženin;
      e)      dostupnost, míra využití a účinnost technologických opatření uvedených v článku 161;
      f)      doba uchování rozmnoženin;
      g)      nezbytná hospodářská úměrnost částky odpovídající odměně za jednotlivé vybavení či přístroje ve vztahu k průměrné prodejní
         ceně pro konečného uživatele.“

      15      Článek 25 TRLPI obsahuje odstavec 12, v němž jsou uvedeny osoby, jež mají povinnost platit odměnu; tento odstavec zní následovně:

      „Povinnost zaplatit odměnu vzniká za následujících okolností:
      a)      Výrobcům, působí-li jako komerční distributoři, a osobám, které nabývají mimo španělské území vybavení, přístroje a pevné
         nosiče za účelem jejich komerční distribuce na španělském území, v okamžiku, kdy dlužník převedl vlastnické právo, nebo případně
         v okamžiku, kdy převedl užívací či požívací právo k uvedenému vybavení, přístrojům či pevným nosičům.

      b)      Osobám, které nabývají mimo španělské území vybavení, přístroje a pevné nosiče za účelem jejich užití na španělském území,
         v okamžiku jejich nabytí.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      16      SGAE je jednou z organizací pověřených kolektivní správou práv duševního vlastnictví ve Španělsku.

      17      Padawan uvádí na trh CD-R, CD-RW, DVD-R a přehrávače souborů MP3. SGAE požadovala po Padawan zaplacení „poplatku za soukromé
         rozmnožování“ stanoveného v článku 25 TRLPI za roky 2002 až 2004. Padawan odmítla zaplatit z toho důvodu, že uplatnění daného
         poplatku na tyto digitální nosiče bez rozdílu a bez ohledu na funkci, k níž jsou určeny (soukromé užití nebo jiná podnikatelská
         či komerční činnost), je v rozporu se směrnicí 2001/29. Rozsudkem ze dne 14. června 2007 vyhověl Juzgado de lo Mercantil n° 4
         de Barcelona v plném rozsahu požadavku SGAE a společnosti Padawan byla uložena povinnost zaplatit částku 16 759,25 eur a zákonné
         úroky.

      18      Padawan se proti uvedenému rozsudku odvolala k předkládajícímu soudu.

      19      Audiencia Provincial de Barcelona projednal s účastníky řízení a státním zástupcem otázku účelnosti podání žádosti o rozhodnutí
         o předběžné otázce a poté se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Implikuje pojem ,spravedlivá odměna‘ uvedený v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29/ES harmonizaci, nezávisle na oprávnění
         přiznaném členským státům, aby si zvolily systém výběru, který považují za vhodný pro zavedení práva na ,spravedlivou odměnu‘
         pro nositele práv duševního vlastnictví poškozené tím, že pro soukromé rozmnožování byla stanovena výjimka z práva na rozmnožování?

      2)      Bez ohledu na systém použitý každým členským státem pro výpočet výše spravedlivé odměny, musí tento systém respektovat přiměřenou
         rovnováhu mezi dotyčnými osobami, tedy jednak nositeli práv duševního vlastnictví poškozenými výjimkou pro soukromé rozmnožování,
         kteří mají nárok na tuto odměnu, a jednak subjekty majícími přímou nebo nepřímou platební povinnost? Vychází tato rovnováha
         z důvodu existence spravedlivé odměny, jímž je náprava újmy vyplývající z výjimky pro soukromé rozmnožování?

      3)      Pokud členský stát zvolí systém zdanění či poplatku z vybavení, přístrojů a záznamových nosičů pro digitální rozmnožování,
         má být toto zdanění (spravedlivá odměna za soukromé rozmnožování) nutně vázáno, v souladu s účelem sledovaným v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29/ES a s kontextem této úpravy, na předpokládané použití tohoto vybavení a těchto nosičů k pořizování rozmnoženin, jež požívají výjimky pro soukromé rozmnožování, takže by uplatnění zdanění bylo odůvodněno za předpokladu, že by vybavení, přístroje a nosiče pro digitální rozmnožování
         byly určeny ke zhotovování soukromých rozmnoženin, v opačném případě však nikoli?

      4)      Pokud se členský stát rozhodne pro systém ,poplatku‘ za soukromé rozmnožování, je v souladu s pojmem ,spravedlivá odměna‘
         uplatnění uvedeného ,poplatku‘ bez rozdílu vůči podnikům a podnikatelským subjektům, které zjevně nabývají tyto přístroje
         a nosiče pro digitální rozmnožování za jiným účelem než k soukromému rozmnožování?

      5)      Je systém zvolený španělským státem, spočívající v uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování na všechna vybavení, přístroje
         a nosiče pro digitální rozmnožování bez rozdílu, v rozporu se směrnicí 2001/29/ES, pokud neexistuje odpovídající vztah mezi
         spravedlivou odměnou a omezením práva na soukromé rozmnožování, které ji odůvodňuje, protože se uvedená odměna ve velké míře
         uplatňuje na odlišné případy, v nichž nedochází k omezení práv, které odůvodňuje finanční odměnu?“

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      20      Centro Español de Derechos Reprográficos a španělská vláda nejprve v zásadě uvádějí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce
         není relevantní pro vyřešení sporu v původním řízení, neboť směrnice 2001/29 není ratione temporis na tento spor použitelná. Podle nich se totiž na tento spor použijí vnitrostátní ustanovení platná předtím, než nabyla účinnosti
         ustanovení k provedení této směrnice. V důsledku toho není výklad pojmu „spravedlivá odměna“ obsaženého v čl. 5 odst. 2 písm. b)
         uvedené směrnice nezbytný pro řešení tohoto sporu.

      21      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy stanovené článkem 267
         SFEU je věcí pouze vnitrostátních soudů, kterým byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které
         bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání
         jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají
         výkladu práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra,
         C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 38; ze dne 22. května 2003, Korhonen a další, C‑18/01, Recueil, s. I‑5321, bod 19, a ze
         dne 23. dubna 2009, VTB-VAB a Galatea, C‑261/07 a C‑299/07, Sb. rozh. s. I‑2949, bod 32).

      22      Naproti tomu Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se v rámci řízení o předběžné otázce vyjadřoval k výkladu vnitrostátních ustanovení,
         ani aby posuzoval, zda jejich výklad, který poskytuje předkládající soud, je správný. Soudnímu dvoru totiž přísluší, aby vzal
         v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Unie a vnitrostátními soudy v úvahu takový skutkový a legislativní kontext, do něhož
         jsou předběžné otázky zasazeny, jaký vyplývá z předkládacího rozhodnutí (rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Orfanopoulos a Oliveri,
         C‑482/01 a C‑493/01, Recueil, s. I‑5257, bod 42; ze dne 4. prosince 2008, Jobra, C‑330/07, Sb. rozh. s. I‑9099, bod 17, a ze
         dne 23. dubna 2009, Angelidaki a další, C‑378/07 až C‑380/07, Sb. rozh. s. I‑3071, bod 48).

      23      Pokud jde o projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, je nutno na jedné straně konstatovat, že se týká výkladu
         ustanovení práva Unie, a sice čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, což spadá do pravomoci Soudního dvora, jemuž byla taková
         žádost předložena, a že s ohledem na období, za které je poplatek dotčený v původním řízení požadován, a s ohledem na datum
         uplynutí lhůty k provedení směrnice 2001/29 stanovené v jejím čl. 13 odst. 1 prvním pododstavci na 22. prosince 2002 není
         vyloučeno, že předkládající soud bude muset vyvodit důsledky z výkladu, o který požádal, zejména na základě své povinnosti
         konformního výkladu vnitrostátního práva ve světle práva Unie (rozsudek ze dne 13. listopadu 1990, Marleasing, C‑106/89, Recueil,
         s. I‑4135, bod 8).

      24      A na druhé straně je určení vnitrostátní právní úpravy, která je použitelná ratione temporis, otázkou výkladu vnitrostátního práva, která tudíž nespadá do pravomoci Soudního dvora, který rozhoduje o žádosti o rozhodnutí
         o předběžné otázce.

      25      Z toho plyne, že první námitku nepřípustnosti je třeba zamítnout.

      26      Zadruhé SGAE tvrdí, že otázky položené předkládajícím soudem jsou nepřípustné, neboť se týkají situací podléhajících vnitrostátnímu
         právu, jež nejsou harmonizovány směrnicí 2001/29. Podle SGAE jsou totiž vznesené otázky založeny především na aspektech, které
         spadají do pravomoci členských států. SGAE se přitom domnívá, že v rámci řízení o předběžné otázce Soudní dvůr nemá pravomoc
         vykládat a používat vnitrostátní právo.

      27      Je však třeba připomenout, že otázka, zda se otázky položené vnitrostátním soudem týkají oblasti, na niž se nevztahuje právo
         Unie, protože směrnice 2001/29 stanoví pouze minimální harmonizaci dané oblasti, je otázkou meritorní, a nikoli otázkou přípustnosti
         otázek, které tento soud položil (viz rozsudek ze dne 11. dubna 2000, Deliège, C‑51/96 a C‑191/97, Recueil, s. I‑2549, bod
         28). Námitka vznesená SGAE, jež vychází z nepoužitelnosti této směrnice na spor v původním řízení, se tudíž netýká přípustnosti
         věci, nýbrž merita uvedených otázek (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. července 2006, Manfredi a další, C‑295/04 až C‑298/04,
         Sb. rozh. s. I‑6619, bod 30).

      28      Vzhledem k tomu, že druhá námitka nepřípustnosti musí být zamítnuta, z výše uvedených úvah vyplývá, že žádost o rozhodnutí
         o předběžné otázce musí být prohlášena za přípustnou.

       K věci samé
       K první otázce
      29      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je pojem „spravedlivá odměna“ ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice
         2001/29 autonomním pojmem práva Unie, který musí být vykládán jednotně ve všech členských státech bez ohledu na skutečnost,
         že členským státům je přiznána možnost stanovit podmínky výkonu práva na tuto odměnu.

      30      Je třeba připomenout, že podle čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 jsou členské státy, které se rozhodnou upravit ve svém
         vnitrostátním právu výjimku pro rozmnožování k soukromému užití, povinny stanovit uhrazení „spravedlivé odměny“ nositelům
         těchto práv.

      31      Zde je třeba předeslat, že ani uvedený čl. 5 odst. 2 písm. b), ani žádné další ustanovení směrnice 2001/29 neobsahuje odkaz
         na vnitrostátní právo členských států, pokud jde o pojem „spravedlivá odměna“.

      32      V takovém případě podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že jak z požadavků jednotného použití práva Unie, tak ze
         zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení práva Unie, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení
         svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Evropské unii, přičemž tento výklad
         je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou. (viz zejména rozsudky
         ze dne 18. ledna 1984, Ekro, 327/82, Recueil, s. 107, bod 11; ze dne 19. září 2000, Linster, C‑287/98, Recueil, s. I‑6917,
         bod 43, a ze dne 2. dubna 2009, A, C‑523/07, Sb. rozh. s. I‑2805, bod 34).

      33      Z této judikatury vyplývá, že pojem „spravedlivá odměna“, který se nachází v ustanovení, jež je součástí směrnice a jež neobsahuje
         žádný odkaz na vnitrostátní právní řády, musí být považován za autonomní pojem práva Unie a vykládán na jejím území jednotně
         [viz obdobně, pokud jde o pojem „spravedlivá odměna“ obsažený v čl. 8 odst. 2 směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu
         1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem
         (Úř. věst. L 346, s. 61), rozsudek ze dne 6. února 2003, SENA, C‑245/00, Recueil, s. I‑1251, bod 24].

      34      Tento závěr je podpořen cílem sledovaným předpisy, v nichž se pojem „spravedlivá odměna“ nachází.

      35      Cíl směrnice 2001/29, která je založena zejména na článku 95 ES a má harmonizovat určité aspekty autorského práva a práv s ním
         souvisejících v informační společnosti a zabránit narušování hospodářské soutěže na vnitřním trhu vyplývajícímu z různorodosti
         právních předpisů členských států (rozsudek ze dne 12. září 2006, Laserdisken, C‑479/04, Sb. rozh. s. I‑8089, body 26, 31
         až 34), totiž předpokládá rozvoj autonomních pojmů práva Unie. Záměr zákonodárce Unie dospět k co nejjednotnějšímu výkladu
         směrnice 2001/29 se odráží zejména v třicátém druhém bodě odůvodnění uvedené směrnice, který členské státy vyzývá, aby výjimky
         a omezení práva na rozmnožování používaly jednotně s cílem zajistit řádné fungování vnitřního trhu.

      36      Členským státům je tudíž na základě čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 sice umožněno fakultativně rozhodnout, že pro
         soukromé rozmnožování zavedou výjimku z výlučného práva autora na rozmnožování, jež je zakotveno v právu Unie, avšak ty státy,
         které využijí této možnosti, musí stanovit povinnost uhrazení spravedlivé odměny autorům poškozeným z důvodu použití této
         výjimky. Výklad, podle kterého by členské státy, které zavedly takovouto totožnou výjimku stanovenou v právu Unie, jež podle
         třicátého pátého a třicátého osmého bodu odůvodnění této směrnice obsahuje pojem „spravedlivá odměna“ jakožto základní prvek,
         mohly libovolně upřesňovat její parametry nejednotným a neharmonizovaným způsobem, jenž by se mohl v jednotlivých členských
         státech lišit, by přitom byl v rozporu s cílem uvedené směrnice připomenutým v předchozím bodě.

      37      S ohledem na výše uvedené úvahy je na první otázku třeba odpovědět tak, že pojem „spravedlivá odměna“ ve smyslu čl. 5 odst. 2
         písm. b) směrnice 2001/29 je autonomním pojmem práva Unie, který musí být vykládán jednotně ve všech členských státech, které
         zavedly výjimku pro soukromé rozmnožování, bez ohledu na možnost přiznanou členským státům určit, v mezích stanovených právem
         Unie, zejména uvedenou směrnicí, formu, podmínky financování a výběru, jakož i výši této spravedlivé odměny.

      Ke druhé otázce
      38      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda „přiměřená rovnováha“, kterou je třeba nalézt mezi dotyčnými osobami,
         předpokládá, že se výše spravedlivé odměny vypočte na základě kritéria újmy způsobené autorům v důsledku zavedení výjimky
         pro soukromé rozmnožování. Předkládající soud se rovněž táže, které osoby, vedle poškozených autorů, jsou dotyčnými osobami,
         mezi nimiž je třeba nalézt „přiměřenou rovnováhu“.

      39      Pokud jde zaprvé o úlohu, kterou hraje kritérium újmy způsobené autorovi při výpočtu výše spravedlivé odměny, z třicátého
         pátého a třicátého osmého bodu odůvodnění směrnice 2001/29 vyplývá, že účelem této spravedlivé odměny je poskytnout „přiměřenou“
         náhradu autorům za užití jejich chráněných děl bez jejich svolení. Při stanovení výše této odměny je třeba jakožto k „cennému
         kritériu“ přihlédnout k „možné újmě“ vznikající autorovi z důvodu dotčeného rozmnožování; v případě „minimální újmy“ však
         nemusí vzniknout povinnost platby. Výjimka pro soukromé rozmnožování tedy musí zahrnovat systém určený k „náhrad[ě] za újmu
         způsobenou nositelům práva“.

      40      Z těchto ustanovení vyplývá, že pojetí a výše spravedlivé odměny mají souvislost s újmou, která autorovi vznikla v důsledku
         rozmnožení jeho chráněného díla pro soukromé užití bez jeho svolení. Z tohoto úhlu pohledu musí být na spravedlivou odměnu
         nahlíženo jako na protiplnění za újmu způsobenou autorovi.

      41      Krom toho výrazy „náhrada“ a „náhrada za újmu“ použité v třicátém pátém a třicátém osmém bodě odůvodnění směrnice 2001/29
         vyjadřují vůli zákonodárce Unie zavést zvláštní systém odměny, který začne fungovat v okamžiku, kdy nositeli práv vznikne
         újma, jež v zásadě vede ke vzniku povinnosti poskytnout uvedeným nositelům práv „náhradu“.

      42      Z toho plyne, že výše spravedlivé odměny musí být nutně vypočtena na základě kritéria újmy způsobené autorům chráněných děl
         zavedením výjimky pro soukromé rozmnožování.

      43      Pokud jde zadruhé o otázku osob dotčených „přiměřenou rovnováhou“, třicátý první bod odůvodnění směrnice 2001/29 stanoví povinnost
         zachovat „přiměřenou rovnováhu“ mezi na jedné straně právy a zájmy autorů, kteří mají nárok na spravedlivou odměnu, a na straně
         druhé právy a zájmy uživatelů předmětů ochrany.

      44      Zhotovení rozmnoženiny fyzickou osobou pro soukromé užití přitom musí být považováno za úkon, který může autorovi dotyčného
         díla způsobit újmu.

      45      Z toho plyne, že osobou, která způsobila újmu nositeli výlučného práva na rozmnožování, je osoba, která pro soukromé užití
         pořizuje takovou rozmnoženinu chráněného díla, aniž by uvedeného nositele práv předem požádala o svolení. Tato osoba je tedy
         v zásadě povinna nahradit újmu vzniklou v souvislosti s tímto rozmnožením tím, že bude financovat náklady na odměnu, která
         bude tomuto nositeli práv zaplacena.

      46      Vzhledem k praktickým obtížím souvisejícím s identifikací soukromých uživatelů a s tím, aby jim byla uložena povinnost poskytnout
         nositelům práv náhradu za újmu, která jim byla způsobena, a vzhledem ke skutečnosti, že újma, která může vyplývat z každého
         soukromého užití, se při individuálním pohledu může ukázat jako minimální, a tudíž nedojde ke vzniku povinnosti platby, jak
         uvádí poslední věta třicátého pátého bodu odůvodnění směrnice 2001/29, jsou členské státy pro účely financování spravedlivé
         odměny oprávněny zavést „poplatek za soukromé rozmnožování“ nikoli k tíži dotyčných soukromých osob, nýbrž k tíži osob, jež
         disponují vybavením, přístroji a nosiči pro digitální rozmnožování a které z tohoto důvodu právně nebo fakticky dávají toto
         vybavení k dispozici soukromým osobám nebo jim poskytují rozmnožovací služby. V rámci tohoto systému se povinnost zaplatit
         poplatek za soukromé rozmnožování vztahuje na osoby disponující tímto vybavením.

      47      Je sice pravda, že v takovém systému nejsou na rozdíl od toho, co zřejmě požaduje třicátý první bod odůvodnění směrnice 2001/29,
         uživatelé předmětů ochrany osobami, jež mají povinnost hradit spravedlivou odměnu.

      48      Je však třeba poukázat jednak na to, že činnost osob povinných uhradit tento poplatek, totiž poskytování vybavení, přístrojů
         a nosičů pro rozmnožování a rozmnožovacích služeb soukromým uživatelům, je nezbytným faktickým předpokladem pro to, aby si
         fyzické osoby mohly pořizovat soukromé rozmnoženiny. Krom toho nic nebrání tomu, aby tyto osoby povinné uhradit uvedený poplatek
         promítly částku poplatku za soukromé rozmnožování do ceny za poskytnutí uvedeného vybavení, přístrojů či nosičů pro rozmnožování
         nebo za poskytnutí služby, která toto rozmnožování umožňuje. Zátěž způsobenou poplatkem tak v konečném důsledku ponese soukromý
         uživatel, který uhradí tuto cenu. Za těchto podmínek musí být soukromý uživatel, jemuž bylo poskytnuto vybavení, přístroje
         a nosiče pro digitální rozmnožování a který je příjemcem rozmnožovacích služeb, ve skutečnosti považován za „nepřímého plátce“
         spravedlivé odměny.

      49      Vzhledem k tomu, že uvedený systém umožňuje osobám povinným zaplatit poplatek přenést náklady spojené s tímto poplatkem na
         soukromé uživatele, a že tito soukromí uživatelé tudíž ponesou zátěž spojenou s poplatkem za soukromé rozmnožování, je na
         tento systém proto třeba nahlížet tak, že je v souladu s „přiměřenou rovnováhou“, kterou je třeba nalézt mezi zájmy autorů
         a zájmy uživatelů předmětů ochrany.

      50      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na druhou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být
         vykládán v tom smyslu, že „přiměřená rovnováha“, kterou je třeba nalézt mezi dotyčnými osobami, předpokládá, že výše spravedlivé
         odměny bude nutně vypočtena na základě kritéria újmy způsobené autorům chráněných děl v důsledku zavedení výjimky pro soukromé
         rozmnožování. Úprava, podle které osobami, jež mají povinnost financovat spravedlivou odměnu, jsou osoby, které disponují
         vybavením, přístroji a nosiči pro digitální rozmnožování a které z tohoto důvodu právně nebo fakticky poskytují toto vybavení
         nebo rozmnožovací služby soukromým uživatelům, je v souladu s požadavky „přiměřené rovnováhy“, pokud tyto osoby mají možnost
         přenést skutečnou zátěž spojenou s tímto financováním na soukromé uživatele.

       Ke třetí a čtvrté otázce
      51      Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda podle čl. 5 odst. 2 písm. b)
         směrnice 2001/29 existuje nezbytná spojitost mezi uplatněním poplatku určeného k financování spravedlivé odměny na vybavení,
         přístroje a nosiče pro digitální rozmnožování a jejich předpokládaným používáním pro účely soukromého rozmnožování. Předkládající
         soud se rovněž táže, zda uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování bez rozdílu, zejména na uvedené vybavení, přístroje a nosiče
         pro digitální rozmnožování, jež jsou zjevně vyhrazeny k jiným účelům než pro pořizování rozmnoženin k soukromému užití, je
         v souladu se směrnicí 2001/29.

      52      Zde je třeba předeslat, že takový systém financování spravedlivé odměny, jaký je popsán v bodech 46 a 48 tohoto rozsudku,
         je s požadavky „přiměřené rovnováhy“ slučitelný pouze tehdy, když dotčené vybavení, přístroje a nosiče pro rozmnožování mohou
         být používány pro účely soukromého rozmnožování, a mohou tudíž způsobit újmu autorovi chráněného díla. S ohledem na tyto požadavky
         tedy existuje nezbytná spojitost mezi uplatněním poplatku za soukromé rozmnožování na uvedené vybavení, přístroje a nosiče
         pro digitální rozmnožování a jejich používáním pro účely soukromého rozmnožování.

      53      V důsledku toho nelze mít za to, že uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování bez rozdílu na všechny typy vybavení, přístrojů
         a nosičů pro digitální rozmnožování, včetně případu výslovně uvedeného předkládajícím soudem, kdy toto vybavení, přístroje
         a nosiče jsou nabyty jinými než fyzickými osobami zjevně za jiným účelem než pro účely soukromého rozmnožování, je v souladu
         s čl. 5 odst. 2 směrnice 2001/29.

      54      Je-li naproti tomu dotčené vybavení poskytnuto fyzickým osobám k soukromým účelům, není nutné prokazovat, že tyto fyzické
         osoby pomocí předmětného vybavení skutečně pořizovaly rozmnoženiny pro soukromé užití, a že tak způsobily újmu autorovi chráněného
         díla.

      55      U těchto fyzických osob se totiž vychází oprávněně z domněnky, že toto vybavení jim bylo poskytnuto v plném rozsahu, a má
         se o nich tedy za to, že využívají všechny funkce, které uvedené vybavení nabízí, včetně funkce rozmnožování.

      56      Z toho plyne, že pouhá schopnost tohoto vybavení či těchto přístrojů pořizovat rozmnoženiny postačí k tomu, aby bylo odůvodněno
         uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování, za podmínky, že uvedené vybavení či přístroje byly poskytnuty fyzickým osobám
         jakožto soukromým uživatelům.

      57      Takový výklad je podpořen zněním třicátého pátého bodu odůvodnění směrnice 2001/29. Uvedený bod odůvodnění totiž jako cenné
         kritérium pro stanovení výše spravedlivé odměny uvádí nikoli prostou „újmu“ jako takovou, nýbrž „možnou“ újmu. „Možnost“ újmy
         způsobené autorovi chráněného díla spočívá v naplnění nezbytné předchozí podmínky, že fyzické osobě bude poskytnuto vybavení
         či přístroje umožňující pořizování rozmnoženin, aniž by poté musely být tyto soukromé rozmnoženiny skutečně zhotoveny.

      58      Soudní dvůr již mimoto rozhodl, že z hlediska autorského práva je třeba vzít v úvahu pouhou možnost pro konečného uživatele,
         v uvedeném případě klienty hotelového zařízení, zhlédnout – pomocí televizních přijímačů a televizního signálu, které jim
         byly uvedeným hotelovým zařízením poskytnuty – díla vysílaná televizí, a nikoli skutečný přístup těchto klientů k těmto dílům
         (rozsudek ze dne 7. prosince 2006, SGAE, C‑306/05, Sb. rozh. s. I‑11519, body 43 a 44).

      59      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na třetí a čtvrtou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29
         musí být vykládán v tom smyslu, že musí existovat spojitost mezi uplatněním poplatku určeného k financování spravedlivé odměny
         na vybavení, přístroje a nosiče pro digitální rozmnožování a jejich předpokládaným používáním pro účely soukromého rozmnožování.
         V důsledku toho uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování bez rozdílu, zejména na vybavení, přístroje a nosiče pro digitální
         rozmnožování, jež nebyly poskytnuty soukromým uživatelům a jsou zjevně vyhrazeny k jiným účelům než pro pořizování rozmnoženin
         k soukromému užití, není v souladu se směrnicí 2001/29.

       K páté otázce
      60      Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda systém přijatý Španělským královstvím, který spočívá v tom, že se bez
         rozdílu uplatňuje poplatek za soukromé rozmnožování na všechny druhy vybavení, přístrojů a nosičů pro digitální rozmnožování
         bez ohledu na způsob použití daného vybavení, přístrojů a nosičů, je v souladu se směrnicí 2001/29.

      61      V tomto ohledu je ustálenou judikaturou, že mimo žalobu směřující k určení nesplnění povinnosti nepřísluší Soudnímu dvoru
         rozhodovat o slučitelnosti vnitrostátního ustanovení s právem Unie. Tato pravomoc přísluší vnitrostátním soudům, případně
         poté, co obdržely od Soudního dvora cestou řízení o předběžné otázce nezbytná upřesnění ohledně dosahu a výkladu tohoto práva
         (viz rozsudek ze dne 22. března 1990, Triveneta Zuccheri a další v. Komise, C‑347/87, Recueil, s. I‑1083, bod 16).

      62      Vnitrostátnímu soudu tedy přísluší, aby s ohledem na odpovědi podané na první čtyři otázky posoudil slučitelnost španělského
         systému poplatku za soukromé rozmnožování se směrnicí 2001/29.

      63      Není tedy namístě, aby Soudní dvůr odpovídal na pátou otázku.

       K nákladům řízení
      64      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Pojem „spravedlivá odměna“ ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května
            2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti je autonomním pojmem
            práva Unie, který musí být vykládán jednotně ve všech členských státech, které zavedly výjimku pro soukromé rozmnožování,
            bez ohledu na možnost přiznanou členským státům určit, v mezích stanovených právem Unie, zejména uvedenou směrnicí, formu,
            podmínky financování a výběru, jakož i výši této spravedlivé odměny.
      2)      Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že „přiměřená rovnováha“, kterou je třeba nalézt
            mezi dotyčnými osobami, předpokládá, že výše spravedlivé odměny bude nutně vypočtena na základě kritéria újmy způsobené autorům
            chráněných děl v důsledku zavedení výjimky pro soukromé rozmnožování. Úprava, podle které osobami, jež mají povinnost financovat
            spravedlivou odměnu, jsou osoby, které disponují vybavením, přístroji a nosiči pro digitální rozmnožování a které z tohoto
            důvodu právně nebo fakticky poskytují toto vybavení nebo rozmnožovací služby soukromým uživatelům, je v souladu s požadavky
            „přiměřené rovnováhy“, pokud tyto osoby mají možnost přenést skutečnou zátěž spojenou s tímto financováním na soukromé uživatele.
      3)      Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že musí existovat spojitost mezi uplatněním poplatku
            určeného k financování spravedlivé odměny na vybavení, přístroje a nosiče pro digitální rozmnožování a jejich předpokládaným
            používáním pro účely soukromého rozmnožování. V důsledku toho uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování bez rozdílu, zejména
            na vybavení, přístroje a nosiče pro digitální rozmnožování, jež nebyly poskytnuty soukromým uživatelům a jsou zjevně vyhrazeny
            k jiným účelům než pro pořizování rozmnoženin k soukromému užití, není v souladu se směrnicí 2001/29.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 6. října 2015.#Alain Laurent Brouillard v. Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation a État belge.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État.#Řízení o předběžné otázce – Volný pohyb osob – Články 45 SFEU a 49 SFEU – Pracovníci – Zaměstnání ve veřejné správě – Směrnice 2005/36/ES – Uznávání odborných kvalifikací – Pojem ,regulované povolání‘ – Připuštění do výběrového řízení na jmenování referendářů u Cour de cassation (Belgie).#Věc C-298/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      6. října 2015 (
            *
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Volný pohyb osob — Články 45 SFEU a 49 SFEU — Pracovníci — Zaměstnání ve veřejné správě — Směrnice 2005/36/ES — Uznávání odborných kvalifikací — Pojem ‚regulované povolání‘ — Připuštění do výběrového řízení na jmenování referendářů u Cour de cassation (Belgie)“
      Ve věci C‑298/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d’État [Státní rada (Belgie)] ze dne 15. května 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 16. června 2014, v řízení

         Alain Brouillard

      proti

         Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation,

         État belge,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), předsedkyně senátu, J.-C. Bonichot, A. Arabadžev, J. L. da Cruz Vilaça a C. Lycourgos, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. března 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za A. Brouillarda jím samým,

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs, L. Van den Broeck a C. Pochet, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s P. Levertem a P.-E. Parisem, avocats,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Fiorentinem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi J. Hottiaux a H. Støvlbækem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 18. června 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 45 SFEU a 49 SFEU a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES ze dne 7. září 2005 o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. L 255, s. 22).

               2

               Projednávaná žádost byla předložena v rámci sporu mezi A. Brouillardem a výběrovou komisí pro přijímání referendářů ke Cour de cassation (Kasační soud) (dále jen „výběrová komise“) a État belge (Belgický stát) ve věci rozhodnutí výběrové komise, kterým se zamítá přihláška do tohoto výběrového řízení podaná A. Brouillardem.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Bod 41 odůvodnění směrnice 2005/36 uvádí:
               „Použití [čl. 45 odst. 4 SFEU] a článku [51 SFEU] není touto směrnicí dotčeno, zejména pokud jde o notáře.“

               4

               Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Účel“, stanoví:
               „Tato směrnice stanoví pravidla, podle nichž členský stát, který podmiňuje přístup k regulovanému povolání nebo jeho výkon na svém území získáním určité odborné kvalifikace (dále jen ‚hostitelský členský stát‘), uznává pro přístup k tomuto povolání a jeho výkon odborné kvalifikace nabyté v jednom nebo více jiných členských státech (dále jen ‚domovský členský stát‘), které jejich držitele opravňují vykonávat v tomto členském státě stejné povolání.“

               5

               Článek 2 uvedené směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
               „1.   Tato směrnice se vztahuje na každého státního příslušníka členského státu, který chce vykonávat regulované povolání, včetně svobodných povolání, v jiném státě, než ve kterém získal svou odbornou kvalifikaci, buď jako osoba samostatně výdělečně činná, nebo jako zaměstnanec.
               [...]“

               6

               Článek 3 směrnice 2005/36, nadepsaný „Definice“, stanoví:
               „1.   Pro účely této směrnice se rozumí:

                        a)

                        ‚regulovaným povoláním‘ odborná činnost nebo soubor činností, u níž je přístup k ní nebo její výkon nebo jeden ze způsobů jejího výkonu v členském státě vyhrazen přímo nebo nepřímo na základě právních a správních předpisů držitelům určité odborné kvalifikace; takovým způsobem výkonu vyhrazeným právními a správními předpisy držitelům určité odborné kvalifikace je zejména používání profesního označení. Neuplatňuje-li se první věta této definice, považuje se povolání uvedené v odstavci 2 za regulované;

                        b)

                        ‚odbornou kvalifikací‘ kvalifikace doložená dokladem o dosažené kvalifikaci, osvědčení způsobilosti uvedené v čl. 11 písm. a) bodě i) nebo odborná praxe;

                        c)

                        ‚dokladem o dosažené kvalifikaci‘ diplomy, osvědčení nebo jiné doklady vydané příslušným orgánem v členském státě určeným v souladu s jeho právními a správními předpisy, který prokazuje, že jeho držitel úspěšně dokončil odbornou přípravu získanou převážně ve Společenství. Neuplatňuje-li se první věta této definice, považuje se doklad o dosažené kvalifikaci uvedený v odstavci 3 za zde uvedený doklad o dosažené kvalifikaci;

                  [...]

                        e)

                        ‚regulovaným vzděláváním a odbornou přípravou‘ příprava, která je zaměřena speciálně na výkon určitého povolání a která zahrnuje studium, které je případně doplněno odbornou přípravou nebo zkušební praxí nebo praxí pod dohledem.

                  [...]“

               7

               Článek 4 této směrnice, nadepsaný „Účinky uznání“, zní:
               „1.   Uznání odborné kvalifikace hostitelským členským státem umožňuje, aby oprávněná osoba měla v tomto členském státě přístup ke stejnému povolání, pro které získala kvalifikaci v domovském členském státě, a vykonávala je v hostitelském členském státě za stejných podmínek jako jeho státní příslušníci.
               2.   Pro účely této směrnice se povolání, které chce žadatel vykonávat v hostitelském členském státě, považuje za stejné, jako je povolání, pro které získal kvalifikaci v domovském členském státě, pokud jsou činnosti, které zahrnuje, srovnatelné.“

               8

               Článek 13 uvedené směrnice, nadepsaný „Podmínky uznávání“, stanoví:
               „1.   Pokud je v hostitelském členském státě přístup k regulovanému povolání nebo jeho výkon podmíněn držením zvláštní odborné kvalifikace, povolí příslušné orgány tohoto členského státu přístup k tomuto povolání a jeho výkon za stejných podmínek, jaké se vztahují na jeho vlastní státní příslušníky, žadatelům, které jsou držiteli osvědčení způsobilosti nebo dokladu o dosažené kvalifikaci, který jiný členský stát požaduje k získání přístupu k tomuto povolání a jeho výkonu na svém území.
               [...]“

         Belgické právo

               9

               Článek 135a code judiciaire (soudní řád) stanoví:
               „Cour de cassation jsou nápomocni referendáři, jejichž počet, který činí více než pět a méně než třicet, stanoví ministr spravedlnosti.
               První předseda a generální prokurátor společnou dohodou stanoví počet referendářů podléhajících jejich pravomoci.
               Referendáři připravují práci soudců a státních zástupců; podílejí se na dokumentačních úkolech, na úkolech souvisejících s překlady a publikací rozsudků a na zajišťování souladu mezi francouzskými a nizozemskými texty.“

               10

               Článek 259k tohoto zákoníku stanoví:
               „Aby uchazeč mohl být jmenován referendářem u Cour de cassation, musí být starší 25 let a být doktorem nebo licenciátem v oboru právo.
               Uchazeči jsou při výběrovém řízení klasifikováni za účelem jejich jmenování.
               Soud určí zaměření výběrových řízení podle potřeb služby. Stanoví podmínky výběrového řízení a sestaví výběrové komise.
               Každá výběrová komise je při respektování jazykové vyváženosti složena ze dvou členů soudu jmenovaných prvním předsedou Cour de cassation, ze dvou státních zástupců jmenovaných generálním prokurátorem k tomuto soudu a ze čtyř osob nenáležejících k uvedené instituci, které jmenuje král ze dvou seznamů, přičemž každý seznam obsahuje jména čtyř kandidátů; seznamy respektují jazykovou rovnováhu a jsou navrženy prvním předsedou respektive generálním prokurátorem.
               Platnost výběrového řízení je (šest) let.“

               11

               Článek 259l uvedeného zákoníku stanoví:
               „Referendáři jsou jmenováni králem na tříletou zkušební dobu v závislosti na zařazení podle článku 259k. Po uplynutí uvedených tří let se jmenování stává konečným, nerozhodne-li král výlučně na návrh prvního předsedy nebo generálního prokurátora jinak, a to nejpozději v průběhu třetího trimestru třetího roku zkušební doby.
               První předseda Cour de cassation a generální prokurátor u tohoto soudu společnou dohodou jmenují referendáře ve zkušební době a referendáře jmenované na dobu neurčitou, kteří podléhají pravomoci prvního předsedy, a referendáře, kteří podléhají pravomoci generálního prokurátora.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               12

               Alain Brouillard, belgický státní příslušník, je zaměstnán jako asistent u Cour de cassation ve službě pro dokumentační činnost a zajišťování souladu textů. Je licenciátem v oboru překladatelství, bakalářem v oboru právo a držitelem diplomu ze specializačního studia v oboru lidských práv uděleného belgickou univerzitou; je rovněž držitelem francouzského titulu profesní master v oboru právo, ekonomie, management, zaměření soukromé právo, specializace právník-lingvista, vydaného univerzitou v Poitiers (Francie) (dále jen „titul master“) na základě korespondenčního studia.

               13

               Dne 24. května 2011 se A. Brouillard přihlásil do výběrového řízení na místa referendářů u Cour de cassation.

               14

               Dne 23. června 2011 podal k Francouzskému společenství Belgie žádost o uznání plné rovnocennosti svého titulu master s magisterským studiem (master 2) podle belgického práva.

               15

               Dne 6. září 2011 oznámil předseda Cour de cassation A. Brouillardovi rozhodnutí výběrové komise, kterým byla jeho přihláška do výběrového řízení prohlášena za nepřípustnou, přičemž uvedl, že k tomu, aby uchazeč mohl být jmenování referendářem Cour de cassation, musí být držitelem diplomu doktora, licenciáta nebo magistra v oboru právo získaného na belgické univerzitě, aby bylo zajištěno, že kandidát má potřebnou způsobilost pro výkon tohoto povolání v Belgii. Výběrová komise v tomto rozhodnutí uvedla, že A. Brouillard uvedenou podmínku nesplňuje, protože Francouzské společenství Belgie neuznalo rovnocennost jeho titulu master s hodností doktora, licenciáta nebo magistra v oboru právo udělovanou v Belgii, a že neabsolvoval rozdílové studium na některé z belgických univerzit.

               16

               Dne 27. října 2011 zamítlo Francouzské společenství Belgie žádost A. Brouillarda o to, aby byl titul profesní master uznán za rovnocenný s akademickou hodností magistra v oboru právo a omezilo rovnocennost na generickou akademickou hodnost magistra. Toto zamítavé rozhodnutí bylo založeno na stanovisku sekce pro právo a kriminologii komise pro posuzování rovnocennosti diplomů Francouzského společenství Belgie, které bylo odůvodněno takto:

                        —

                        Držením diplomu, kterým se osvědčuje studium práva, se prokazuje způsobilost a technická odbornost související s charakteristikami právního řádu, ve kterém byl vydán; proto taková studia absolvovaná v zahraničí neodpovídají požadavkům právnických fakult Francouzského společenství Belgie, které své studenty připravují pro výkon povolání právníka v belgickém právním řádu;

                        —

                        některé studijní aktivity nezbytné pro dokončení magisterského studia oboru právo ve Francouzském společenství Belgie (zejména závazkové právo, smluvní právo, správní právo a právo sociálního zabezpečení) nebyly v rámci dosažení [titulu master], jehož rovnocennost je požadována, absolvovány.“

               17

               Service public fédéral Justice (Federální úřad pro spravedlnost) zveřejnil oznámení, že královskými vyhláškami ze dne 20. září 2012 byli k Cour de cassation jmenování tři referendáři na zkušební dobu tří let (Moniteur belge ze dne 28. září 2012, s. 59905).

               18

               Dvěma žalobami podanými k předkládajícímu soudu se A. Brouillard domáhal zrušení rozhodnutí výběrové komise a těchto královských vyhlášek.

               19

               V této souvislosti se Conseil d’État rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tyto otázky:

                        „1)

                        Musí být články 45 SFEU a 49 SFEU a směrnice 2005/36 vykládány tak, že se použijí v situaci, kdy se belgický státní příslušník, který má bydliště v Belgii a nevykonával zaměstnání v jiném členském státě, dovolává na podporu své přihlášky do výběrového řízení na místa referendářů u belgického Cour de cassation diplomu uděleného francouzskou univerzitou, tedy [titulu master] uděleného dne 22. listopadu 2010 francouzskou univerzitou v Poitiers?

                        2)

                        Je funkce referendáře u belgického Cour de cassation, pro kterou článek 259k soudního řádu stanoví, že jmenování je podřízeno podmínce, že uchazeč je doktorem nebo licenciátem v oboru právo, regulovaným povoláním ve smyslu článku 3 směrnice 2005/36?

                        3)

                        Je funkce referendáře u Cour de cassation, jehož úkoly jsou definovány v článku 135a soudního řádu, zaměstnáním ve veřejné správě ve smyslu čl. 45 odst. 4 SFEU, a použití článků 45 SFEU a 49 SFEU a směrnice 2005/36 je v důsledku toho uvedeným čl. 45 odst. 4 vyloučeno?

                        4)

                        Jsou-li články 45 SFEU a 49 SFEU a směrnice 2005/36 v projednávané věci použitelné, musí být tyto normy vykládány jako normy, které brání tomu, aby výběrová komise podřídila účast v tomto výběrovém řízení podmínce držení diplomu doktora nebo licenciáta v oboru právo uděleného belgickou univerzitou, nebo tomu, že Francouzské společenství Belgie, které je příslušné v oblasti vzdělávání, uzná akademickou rovnocennost titulu master uděleného žalobci francouzskou univerzitou v Poitiers s hodností doktora, licenciáta nebo magistra v oboru právo udělenou belgickou univerzitou?

                        5)

                        Jsou-li články 45 SFEU a 49 SFEU a směrnice 2005/36 v projednávané věci použitelné, musí být tyto normy vykládány v tom smyslu, že ukládají výběrové komisi, aby provedla srovnání kvalifikace žalobce vyplývající z jeho diplomů a z jeho odborné praxe s kvalifikací, která vyplývá z hodnosti doktora nebo licenciáta v oboru právo udělené belgickou univerzitou, a případně po něm požadovat, aby vyhověl vyrovnávacím opatřením ve smyslu článku 14 směrnice 2005/36?“

         K návrhu na znovuotevření ústní části řízení

               20

               V návaznosti na přednesení stanoviska generální advokátky žalobce v původním řízení podáním došlým dne 17. srpna 2015 požádal Soudní dvůr o znovuotevření ústní části řízení. Za tímto účelem A. Brouillard poukazuje na chyby v překladu některých jazykových znění žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a stanoviska generální advokátky a riziko rozporu mezi rozsudkem Soudního dvora v projednávané věci a rozsudkem Tribunálu ve věci Brouillard v. Soudní dvůr (T‑420/13, EU:T:2015:633), jestliže nebude moci uplatnit argument, že se uvedené stanovisko podrobně nezabývá otázkou „uznání nabytých zkušeností“, jehož se v obou těchto věcech domáhá.

               21

               Je třeba připomenout, že podle článku 83 jednacího řádu Soudního dvora může Soudní dvůr kdykoli po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení, zejména má-li za to, že věc není dostatečně objasněna, nebo předložil-li některý z účastníků řízení po ukončení této části řízení novou skutečnost, která může mít rozhodující vliv na rozhodnutí Soudního dvora, anebo má-li být věc rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení nebo zúčastněnými uvedenými v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie projednán.

               22

               Soudní dvůr je toho názoru, že v projednávané věci nic neodůvodňuje nařízení znovuotevření ústní části řízení, jelikož argumentace uplatněná A. Brouillardem se konkrétně neodvíjí od žádné z možností uvedených v uvedeném ustanovení jednacího řádu.

               23

               V důsledku toho je třeba návrh na znovuotevření ústní části řízení zamítnout.

         K předběžným otázkám

         K první a třetí otázce

               24

               Podstatou první a třetí předběžné otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda se články 45 SFEU a 49 SFEU vztahují na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy je státní příslušník členského státu, který má bydliště a pracuje v tomto členském státu, držitelem diplomu získaného v jiném členském státu, kterého se dovolává, aby se přihlásil do výběrového řízení na místa referendářů u Cour de cassation prvního členského státu, a dále zda se na takovou situaci vztahuje čl. 45 odst. 4 SFEU.

               25

               V tomto ohledu je úvodem třeba uvést, že článek 49 SFEU, který se týká přístupu k samostatné výdělečné činnosti a jejího výkonu, není ve sporu v původním řízení použitelný.

               26

               Na prvním místě, pokud jde o článek 45 SFEU, z ustálené judikatury zajisté vyplývá, že ustanovení Smlouvy FEU v oblasti volného pohybu osob nemohou být uplatněny na činnosti, které nevykazují žádnou vazbu k jakékoliv situaci upravené unijním právem a jejichž všechny prvky se omezují na území jediného členského státu (viz rozsudky López Brea a Hidalgo Palacios, C‑330/90 a C‑331/90, EU:C:1992:39, bod 7, a Uecker a Jacquet, C‑64/96 a C‑65/96, EU:C:1997:285, bod 16).

               27

               Soudní dvůr však rozhodl, že volný pohyb osob by nebyl v plném rozsahu uskutečněn, pokud by členské státy mohly odepřít uplatnění uvedených ustanovení těm svým státním příslušníkům, kteří využili možností stanovených unijním právem a kteří díky jim získali odbornou kvalifikaci v jiném členském státu, než je členský stát, jehož jsou příslušníky. Tato úvaha se uplatní rovněž tehdy, pokud státní příslušník členského státu dosáhl v jiném členském státu univerzitní kvalifikace doplňující jeho předchozí vzdělání, kterou hodlá uplatnit po svém návratu do své země původu (viz rozsudek Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, body 16 a 17).

               28

               V projednávané věci se A. Brouillard v členském státu, jehož je příslušníkem, dovolává univerzitního diplomu, který získal v jiném členském státu.

               29

               Využití ustanovení Smlouvy FEU týkajících se volného pohybu mu tudíž nemůže být odpíráno. Skutečnost, že tento diplom byl získán po dokončení korespondenčního studia, nemá v tomto ohledu vliv.

               30

               Na druhém místě čl. 45 odst. 4 SFEU stanoví, že ustanovení tohoto článku se nepoužijí pro zaměstnání ve veřejné správě.

               31

               Tato výjimka se však týká pouze přístupu státních příslušníků jiných členských států k některým funkcím ve veřejné správě (viz rozsudky Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, bod 19; Grahame a Hollanders, C‑248/96, EU:C:1997:543, bod 32; Schöning-Kougebetopoulou, C‑15/96, EU:C:1998:3, bod 13, a Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑195/98, EU:C:2000:655, bod 36).

               32

               Uvedené ustanovení totiž bere v úvahu legitimní zájem, který mají členské státy na vyhrazení souboru zaměstnání, jež mají vztah k výkonu veřejné moci a ochraně obecných zájmů, vlastním státním příslušníkům (viz rozsudky Komise v. Belgie, 149/79, EU:C:1980:297, bod 19, a Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, bod 20).

               33

               Nezávisle na otázce, zda se na funkci, do které chce A. Brouillard nastoupit, vztahuje působnost čl. 45 odst. 4 SFEU, z toho vyplývá, že toto ustanovení není na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, použitelné, jelikož A. Brouillard chce nastoupit do funkce ve veřejné správě členského státu, jehož je státním příslušníkem.

               34

               Za těchto podmínek je třeba na první a třetí otázku odpovědět tak, že článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že se použije na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, ve které je státní příslušník členského státu, který má bydliště a pracuje v tomto členském státu, držitelem diplomu získaného v jiném členském státu, kterého se dovolává, aby se přihlásil do výběrového řízení na místa referendářů u Cour de cassation prvního členského státu, a že se na takovou situaci nevztahuje čl. 45 odst. 4 SFEU.

         Ke druhé otázce

               35

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda funkce referendáře u Cour de cassation je „regulovaným povoláním“ ve smyslu směrnice 2005/36.

               36

               Je třeba připomenout, že definice pojmu „regulované povolání“ ve smyslu směrnice 2005/36 je definicí unijního práva (viz rozsudky Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, bod 23, a Peñarroja Fa, C‑372/09 a C‑373/09, EU:C:2011:156, bod 27).

               37

               Podle čl. 3 odst. 1 písm. a) této směrnice 2005/36 se pojmem „regulované povolání“ rozumí odborná činnost nebo soubor činností, u níž je přístup k ní nebo její výkon nebo jeden ze způsobů jejího výkonu v členském státě vyhrazen přímo nebo nepřímo na základě právních a správních předpisů držitelům určité odborné kvalifikace.

               38

               Jak uvedla generální advokátka v bodech 53 až 55 svého stanoviska, z čl. 3 odst. 1 písm. b), c) a e) směrnice 2005/36 vyplývá, že se pojem „určitá odborná kvalifikace“ uvedený v čl. 3 odst. 1 písm. a) této směrnice netýká jakékoliv kvalifikace osvědčené obecným dokladem o vzdělání, nýbrž kvalifikace osvědčené dokladem o vzdělání, které je specificky zaměřeno pro přípravu jeho držitelů na výkon určitého povolání.

               39

               V projednávané věci nejsou doklady o vzdělání požadovaném v článku 259k soudního řádu pro přístup k funkci referendáře u Cour de cassation specificky zaměřeny na přípravu jejich držitelů pro výkon této funkce, ale poskytují přístup k široké škále právních povolání.

               40

               Tyto doklady v důsledku nepřiznávají „určitou odbornou kvalifikaci“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2005/36, jejímuž dosažení by byl podřízen přístup k funkci referendáře u Cour de cassation nebo její výkon.

               41

               Kromě toho se právní úprava týkající se této funkce spíše než právní úpravě regulující povolání podobá právní úpravě pracovního místa u soudu.

               42

               V důsledku toho uvedená funkce není „regulovaným povoláním“ ve smyslu směrnice 2005/36, takže tato směrnice není na situaci dotčenou v původním řízení použitelná.

               43

               Skutečnost, že referendáři u Cour de cassation jsou jmenováni po výběrovém řízení, jehož zaměření je určováno podle služebních potřeb a jehož platnost je šest let, nemá na toto posouzení vliv. Soudní dvůr již totiž rozhodl, že skutečnost, že dotyčná osoba byla vybrána na základě řízení určeného k výběru předem vymezeného počtu osob spíše na základě srovnávacího hodnocení uchazečů než uplatněním absolutních kritérií, ve kterém je propůjčen titul, jehož platnost je striktně časově omezena, nelze považovat za odbornou kvalifikaci ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice 2005/36 (viz rozsudek Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, bod 32).

               44

               Je tomu tak z důvodu, že podle ustanovení soudního řádu se jmenování referendářů k Cour de cassation stane konečným teprve po skončení zkušební doby v délce tří let. Z těchto ustanovení a vysvětlení poskytnutých belgickou vládou na jednání totiž vyplývá, že zkušební doba tedy odpovídá stáži, na jejímž konci může být rozhodnuto o tom, že k takovému konečnému jmenování nedojde. Taková zkušební doba tudíž neodpovídá období odborné přípravy, které je nezbytné pro výkon funkce referendáře u Cour de cassation.

               45

               Za těchto podmínek je třeba odpovědět na druhou otázku tak, že směrnice 2005/36 musí být vykládána v tom smyslu, že funkce referendáře u Cour de cassation není „regulovaným povoláním“ ve smyslu této směrnice.

         Ke čtvrté a páté otázce

               46

               Vzhledem k odpovědím poskytnutým na první až třetí otázku je třeba zkoumat čtvrtou a pátou otázkou pouze s ohledem na článek 45 SFEU.

               47

               Podstatou čtvrté a páté otázky předkládajícího soudu je, zda článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby výběrová komise pro přijetí referendářů k soudu členského státu, pokud posuzuje přihlášku do tohoto výběrového řízení předloženou státním příslušníkem tohoto členského státu, podřídila účast v tomto výběrovém řízení držení diplomů vyžadovaných právní úpravou tohoto členského státu nebo uznání akademické rovnocennosti magisterského diplomu vydaného univerzitou jiného členského státu, aniž by zohlednila všechny diplomy, osvědčení a jiné doklady, jakož i relevantní odbornou praxi dotyčné osoby tím, že provede srovnání odborné kvalifikace, kterou tyto doklady osvědčují, s odbornou kvalifikací požadovanou touto právní úpravou.

               48

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že v případě, kdy nejsou harmonizovány podmínky přístupu k povolání, mohou členské státy vymezit znalosti a kvalifikaci nezbytné k výkonu tohoto povolání a požadovat předložení diplomu prokazujícího získání těchto znalostí a kvalifikace (viz rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 9, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 34).

               49

               Vzhledem k tomu, že podmínky přístupu k funkci referendáře u soudu členského státu nejsou dosud harmonizovány na unijní úrovni, je definování těchto podmínek nadále v pravomoci členských států.

               50

               Z toho vyplývá, že v projednávané věci unijní právo nebrání tomu, aby belgická právní úprava podřídila přístup k funkci referendáře u Cour de cassation podmínce, že uchazeč má znalosti a kvalifikaci považované za nezbytné.

               51

               To však nemění nic na tom, že členské státy musí při výkonu svých pravomocí v této oblasti dodržovat základní svobody zaručené Smlouvou FEU (viz rozsudky Komise v. Francie, C‑496/01, EU:C:2004:137, bod 55; Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos, C‑330/03, EU:C:2006:45, bod 29, a Nasiopoulos, C‑575/11, EU:C:2013:430, bod 20).

               52

               Vnitrostátní právní předpisy přijaté v tomto ohledu zejména nemohou představovat neodůvodněnou překážku účinného výkonu základních svobod zaručených článkem 45 SFEU (viz rozsudky Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, bod 28, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 35).

               53

               Podle judikatury Soudního dvora tak vnitrostátní pravidla, která stanoví kvalifikační podmínky, i když se uplatní nediskriminačně, mohou mít za následek ztížení výkonu uvedených základních svobod, pokud dotčená vnitrostátní pravidla nezohledňují znalosti a kvalifikaci, které dotyčná osoba již získala v jiném členském státě (viz rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 15; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 62, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 36).

               54

               V tomto kontextu je třeba připomenout, že orgány členského státu rozhodující o žádosti o povolení k výkonu povolání, k němuž je přístup podle vnitrostátní právní úpravy podřízen dosažení diplomu, odborné kvalifikace nebo doby odborné praxe, podané státním příslušníkem Unie, povinny zohlednit všechny diplomy, osvědčení a ostatní doklady, jakož i relevantní praxi dotyčné osoby tím, že srovnají dovednosti osvědčené těmito doklady a tuto praxi se znalostmi a kvalifikací požadovanou vnitrostátní právní úpravou (viz rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 16; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, bod 31; Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, bod 24, a Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, body 57 a 58).

               55

               Toto srovnávací přezkumné řízení musí umožnit orgánům hostitelského členského státu se objektivně přesvědčit, že zahraniční diplom osvědčuje, že jeho držitel má znalosti a dovednosti, když ne totožné, tak alespoň rovnocenné se znalostmi a kvalifikací osvědčovanými vnitrostátním diplomem. Toto posouzení rovnocennosti zahraničního diplomu musí být provedeno výlučně tak, že se vezme v úvahu úroveň znalostí a kvalifikace, kterou lze u držitele tohoto dokladu předpokládat s ohledem na tento diplom, povahu a délku studia a praktického vzdělávání, které se k němu vztahuje (viz rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 17; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 68, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 39).

               56

               V rámci tohoto přezkumu však členský stát může vzít v úvahu objektivní rozdíly týkající se jak právního rámce dotčeného povolání v členském státu původu, tak i rozsahu činnosti tohoto povolání (viz rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 18; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 69, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 44).

               57

               Pokud lze po tomto srovnávacím přezkumu dospět k závěru, že znalosti a kvalifikace osvědčené zahraničním diplomem odpovídají znalostem a kvalifikaci požadovaným vnitrostátními předpisy, je členský stát povinen uznat, že tento diplom splňuje jimi stanovené podmínky. Pokud je naopak zřejmé, že rovnocennost mezi těmito znalostmi a kvalifikací a znalostmi a kvalifikací požadovanými vnitrostátními předpisy je pouze částečná, má hostitelský členský stát právo požadovat po dotyčné osobě, aby prokázala, že získala chybějící znalosti a kvalifikaci (viz rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 19; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, bod 32; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 70, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 40).

               58

               V tomto případě je na příslušných vnitrostátních orgánech, aby posoudily, zda znalosti získané v hostitelském členském státě, ať již v rámci studia nebo prostřednictvím praktických zkušeností, mohou být postačující jako důkaz získání chybějících znalostí (viz rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 20; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, bod 33; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 71, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 41).

               59

               Vzhledem k tomu, že jakékoliv praktické zkušenosti s výkonem souvisejících činností mohou zvyšovat znalosti žadatele, příslušný orgán musí zohlednit veškeré praktické zkušenosti užitečné pro výkon povolání, ke kterému je žádán přístup. Konkrétní hodnota, kterou je třeba této zkušenosti přisoudit, musí být příslušným orgánem určena ve světle vykonávaných specifických funkcí, znalostí získaných a uplatňovaných při výkonu těchto funkcí, jakož i odpovědnosti a stupně nezávislosti svěřených dotčenému zájemci (viz rozsudek Vandorou a další, C‑422/09, C‑425/09 a C‑426/09, EU:C:2010:732, bod 69).

               60

               Judikatura připomenutá v bodech 53 až 59 tohoto rozsudku nebrání tomu, aby se takový orgán pro přijímání zaměstnanců, jako je výběrová komise, opíral o rozhodnutí takového příslušného orgánu, jako je sekce pro právo a kriminologii komise pro posuzování rovnocennosti diplomů Francouzského společenství Belgie, pro určení, zda je dotyčný zahraniční doklad rovnocenný s požadovaným vnitrostátním dokladem.

               61

               Pokud však jde o spor v původním řízení, ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr vyplývá, že výběrová komise zamítla přihlášku A. Brouillarda do výběrového řízení na výběr referendářů u Cour de cassation ještě před tím, než komise pro posuzování rovnocennosti diplomů rozhodla o žádosti dotyčné osoby o to, aby jeho titul master byl uznán jako rovnocenný s akademickou hodností magistra v belgickém právu.

               62

               Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, rovněž vyplývá, že A. Brouillard nedosáhl takového úplného právního vzdělání, jako je vzdělání, které je osvědčeno diplomem doktora, licenciáta nebo magistra práv získaným na belgické univerzitě.

               63

               Jak bylo potvrzeno při jednání, je rovněž zjevné, že titul master, kterého se dovolává A. Brouillard, nezahrnuje žádné vzdělání v belgickém právu a neosvědčuje žádné vzdělání v oblasti správního práva a práva sociálního zabezpečení, zatímco sekce pro právo a kriminologii komise pro posuzování rovnocennosti diplomů Francouzského společenství Belgie zastává názor, že vzdělání v této oblasti je nezbytné pro dokončení magisterského studia v oboru právo ve Francouzském společenství Belgie.

               64

               Při tomto jednání však bylo rovněž uvedeno, že toto studium úrovně master zahrnuje vzdělání v oboru francouzského občanského práva, a to včetně závazkového a smluvního práva. Nelze tedy vyloučit, že znalosti a kvalifikace osvědčené uvedeným titulem master vykazují určitou relevantnost pro účely posouzení znalostí a kvalifikace, které jsou požadovány pro výkon funkce referendáře u Cour de cassation.

               65

               Alain Brouillard kromě toho uplatňoval svou odbornou praxi, zejména tu, kterou získal jako asistent ve službě pro dokumentační činnost a zajišťování souladu textů u Cour de cassation. Tato odborná praxe by přitom patrně mohla být v rámci tohoto posouzení relevantní.

               66

               Výběrová komise tudíž měla za povinnost zkoumat, zda titul master a odborná praxe A. Brouillarda prokazují, že získal uvedené požadované znalosti a kvalifikaci. Předkládajícímu soudu přísluší, aby ověřil, zda s ohledem na všechny relevantní okolnosti věci v původním řízení výběrová komise skutečně této povinnosti dostála a případně zda dotyčná osoba dostatečně prokázala, že má nezbytnou kvalifikaci.

               67

               Za těchto podmínek je třeba odpovědět na čtvrtou a pátou otázku tak, že článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby za takových okolností, jako jsou okolnosti ve sporu v původním řízení, výběrová komise pro přijetí referendářů k soudu členského státu, pokud posuzuje přihlášku do tohoto výběrového řízení předloženou státním příslušníkem tohoto členského státu, podřídila účast ve výběrovém řízení držení diplomů vyžadovaných právní úpravou tohoto členského státu nebo uznání akademické rovnocennosti magisterského diplomu vydaného univerzitou jiného členského státu, aniž by zohlednila všechny diplomy, osvědčení a jiné doklady, jakož i relevantní odbornou praxi dotyčné osoby tím, že provede srovnání odborné kvalifikace, kterou tyto doklady osvědčují, s odbornou kvalifikací požadovanou touto právní úpravou.

         K nákladům řízení

               68

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 45 SFEU musí být vykládán tak, že se použije na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy je státní příslušník členského státu, který má bydliště a pracuje v tomto členském státu, držitelem diplomu získaného v jiném členském státu, kterého se dovolává, aby se přihlásil do výběrového řízení na místa referendářů u Cour de cassation prvního členského státu, a dále tak, že na takovou situaci se nevztahuje čl. 45 odst. 4 SFEU.

                           2)

                           Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES ze dne 7. září 2005 o uznávání odborných kvalifikací musí být vykládána v tom smyslu, že funkce referendáře u Cour de cassation není „regulovaným povoláním“ ve smyslu této směrnice.

                           3)

                           Článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby za takových okolností, jako jsou okolnosti ve sporu v původním řízení, výběrová komise pro přijetí referendářů k soudu členského státu, pokud posuzuje přihlášku do tohoto výběrového řízení předloženou státním příslušníkem tohoto členského státu, podřídila účast ve výběrovém řízení držení diplomů vyžadovaných právní úpravou tohoto členského státu nebo uznání akademické rovnocennosti magisterského diplomu vydaného univerzitou jiného členského státu, aniž by zohlednila všechny diplomy, osvědčení a jiné doklady, jakož i relevantní odbornou praxi dotyčné osoby tím, že provede srovnání odborné kvalifikace, kterou tyto doklady osvědčují, s odbornou kvalifikací požadovanou touto právní úpravou.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: francouzština.