title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 17. prosince 2009.#M v. Evropská agentura pro hodnocení léčivých přípravků.#Věc C-197/09 RX-II.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      17. prosince 2009
      Věc C-197/09 RX-II
      M
      v.
      Evropská agentura pro léčivé přípravky (EMEA)
      „Přezkum rozsudku T‑12/08 P – Věc, ve které soudní řízení dovoluje rozhodnout – Spravedlivý proces – Zásada kontradiktornosti – Narušení jednoty nebo souladu práva Společenství“
      Předmět: Přezkum rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství (kasačního senátu) ze dne 6. května 2009, M v. EMEA (T‑12/08
         P), kterým Soud (nyní Tribunál) jednak zrušil usnesení Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (prvního senátu) ze dne 19. října
         2007, M v. EMEA (F‑23/07, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí), jakož i rozhodnutí Evropské agentury pro léčivé přípravky
         (EMEA) ze dne 25. října 2006 v rozsahu, v němž zamítá žádost M ze dne 8. srpna 2006 o předložení jeho případu výboru pro otázky
         invalidity, a jednak uložil EMEA zaplatit žalobci náhradu škody ve výši 3000 eur.

      Rozhodnutí: Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství (kasačního senátu) ze dne 6. května 2009, M v. EMEA (T‑12/08 P), narušuje
         jednotu a soulad práva Společenství tím, že uvedený Soud jakožto soud rozhodující o kasačním opravném prostředku vyložil pojem
         „věc, ve které soudní řízení dovoluje rozhodnout“ ve smyslu článku 61 statutu Soudního dvora a čl. 13 odst. 1 přílohy uvedeného
         statutu tak, že mu to umožnilo rozhodnout, že dotčenou věc sám projedná, rozhodnout o meritu návrhu na náhradu údajné nemajetkové
         újmy a uložit EMEA zaplacení náhrady škody ve výši 3000 eur bez ohledu na skutečnost, že kasační opravný prostředek, který
         mu byl předložen, se týkal přezkumu toho, jak bylo v řízení v prvním stupni zacházeno s námitkou nepřípustnosti, a že o aspektu
         sporu, který byl předmětem tohoto rozhodnutí o projednání, neproběhla před tímto soudem ani před Soudem pro veřejnou službu
         Evropské unie, jakožto soudem rozhodujícím v prvním stupni, jakákoliv kontradiktorní diskuze. Body 3 a 5 výroku Soudu prvního
         stupně Evropských společenství (kasačního senátu) ze dne 6. května 2009, M v. EMEA ((T‑12/08 P), se zrušují. Věc se vrací
         Tribunálu Evropské unie. M, EMEA, Italská republika, Polská republika, Evropský parlament, Rada Evropské unie a Evropská komise
         (pět posledních účastníků řízení předložilo spisy nebo písemná vyjádření k otázkám, které byly předmětem přezkumu) ponesou
         vlastní náklady vynaložené v přezkumném řízení.

      Shrnutí
      1.        Kasační opravný prostředek – Kasační opravný prostředek, který byl shledán opodstatněným – Rozhodnutí soudu rozhodujícího
            o kasačním opravném prostředku, které meritorně řeší spor – Podmínka – Věc, ve které soudní řízení dovoluje rozhodnout – Pojem
      (Statut Soudního dvora, čl. 61 první pododstavec a příloha I čl. 13 odst. 1)
      2.        Právo Společenství – Zásady – Právo na obhajobu – Zásada kontradiktornosti – Dosah
      3.        Řízení – Námitka nepřípustnosti – Předmět – Povinnost účastníka řízení uplatňujícího námitku uplatnit ve svém spise své argumenty
            k meritu sporu – Neexistence
      (Jednací řád Soudního dvora, článek 91; jednací řád Soudu prvního stupně, článek 114)
      4.        Úředníci – Žaloba – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci – Rozsah
      (Služební řád, čl. 91 odst. 1)
      5.        Přezkum – Konstatování narušení jednoty nebo souladu práva Společenství – Kritéria posouzení – Důsledky, které je třeba vyvodit
      (Statut Soudního dvora, čl. 62b první pododstavec)
      1.        V zásadě se o věc, ve které soudní řízení dovoluje soudu rozhodujícímu o kasačním opravném prostředku rozhodnout, podle čl. 61
         prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 13 odst. 1 přílohy I uvedeného statutu nejedná, jestliže soud rozhodující
         v prvním stupni vyhověl námitce nepřípustnosti a aniž by se zabýval věcí samou žalobu odmítl jako nepřípustnou. Za určitých
         podmínek je nicméně možné rozhodnout o meritu takové žaloby v rámci řízení o kasačním opravném prostředku. Tak tomu může být
         jednak tehdy, pokud zrušení napadeného rozsudku nebo usnesení nutně vyžaduje určité řešení merita dotčené žaloby, nebo, dále,
         pokud přezkum merita žaloby na neplatnost spočívá na argumentech, které si účastníci řízení vyměnili v rámci kasačního opravného
         prostředku na základě úvah soudu rozhodujícího v prvním stupni.

      Článek 13 odst. 1 přílohy I statutu Soudního dvora, upravující rozhodování Tribunálu v případech opodstatněných kasačních
         opravných prostředků, sice nemá znění zcela totožné s čl. 61 prvním pododstavcem uvedeného statutu, který je relevantním ustanovením
         pro Soudní dvůr. Nicméně v případech, kdy se ukáže, že soud rozhodující v prvním stupni žalobu nesprávně odmítl jako nepřípustnou,
         když vyhověl námitce nepřípustnosti, aniž by spojil její posuzování s věcí samou, musí být pojem „věc, ve které soudní řízení
         dovoluje rozhodnout“ vykládán pro účely použití uvedených ustanovení totožně, nezávisle na skutečnosti, že na rozdíl od tohoto
         čl. 13 odst. 1 přiznává článek 61 Soudnímu dvoru, jedná-li se o věc, ve které soudní řízení dovoluje rozhodnout, prostor pro
         uvážení a dovoluje mu vrátit ji soudu rozhodujícímu v prvním stupni. Za takových zvláštních okolností je třeba určit, že se
         jedná o věc, ve které soudní řízení nedovoluje rozhodnout, a vrátit věc soudu rozhodujícím v prvním stupni, aniž by v tomto
         ohledu byla uplatněna jakákoliv posuzovací pravomoc.

      2.        Právo na obhajobu zahrnuje zásadu kontradiktornosti, která se uplatní na jakékoli řízení, jež může vést k vydání rozhodnutí
         orgánu Společenství, jímž mohou být citelně dotčeny něčí zájmy. Tato zásada zpravidla zahrnuje právo účastníků řízení zaujmout
         stanovisko ke skutečnostem a dokumentům, ze kterých bude vycházet rozhodnutí soudu, jakož i vyjádřit se k důkazům a vyjádřením
         předloženým soudu a právním důvodům uplatněným soudem bez návrhu, na kterých soud hodlá založit své rozhodnutí. Ke splnění
         požadavků spojených s právem na spravedlivý proces je totiž třeba, aby účastníci řízení měli možnost vyjádřit se kontradiktorně
         jak ke skutkovým, tak i k právním okolnostem, které jsou rozhodné pro výsledek řízení. Soudy Společenství zajišťují, aby byla
         zásada kontradiktornosti dodržována před nimi i jimi samotnými. Musí svědčit všem účastníkům řízení před soudem Společenství,
         nehledě na jejich právní postavení. Proto se jí mohou dovolávat také orgány Společenství, jsou-li účastníky takového řízení.

      3.        Žalované nelze vytýkat, že se v prvním stupni svobodně vzdala uplatnění svých argumentů k meritu sporu a omezila svojí obhajobu
         na podání námitky nepřípustnosti. Námitka nepřípustnosti, stanovená jak v článku 91 jednacího řádu Soudního dvora, tak v článku
         114 jednacího řádu Tribunálu jako překážka řízení, totiž umožňuje z důvodů hospodárnosti řízení nejprve jednání a přezkum
         omezit na otázku, zda je dotčená žaloba přípustná. Tato překážka řízení tak umožňuje vyhnout se tomu, aby se spisy účastníků
         řízení, jakož i přezkum soudu týkaly merita věci, přestože by žaloba byla nepřípustná. Naopak, je-li žaloba v rámci zamítnutí
         námitky nepřípustnosti prohlášena za přípustnou nebo je-li posouzení uvedené námitky spojeno s věcí samou, musí následně proběhnout
         jednání ve věci samé.

      Bylo by tudíž neslučitelné s logikou právní úpravy týkající se námitky nepřípustnosti nutit žalovaného, který vznese takovou
         námitku, aby z opatrnosti současně nebo, pokud mu bylo v prvním stupni vyhověno, ve své kasační odpovědi uvedl své argumenty
         k meritu sporu.

      4.        Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci, poskytnutá soudu Společenství článkem 91 služebního řádu úředníků, pověřuje
         tento soud úplným rozhodnutím o sporech, které mu byly předloženy. Umožňuje mu i při neexistenci řádných návrhových žádání
         za tímto účelem nejen provést zrušení, ale dokonce, je-li to třeba, uložit bez návrhu žalovanému zaplacení náhrady nemajetkové
         újmy způsobené jeho nesprávným služebním postupem. Nicméně soud Společenství nemůže v zásadě založit své rozhodnutí na právním
         důvodu uplatněném bez návrhu, i kdyby se jednalo o důvod nepominutelný, aniž by předtím vyzval účastníky řízení, aby předložili
         svá vyjádření k uvedenému důvodu.

      V důsledku toho nelze mít za to, že soudní přezkum v plné jurisdikci přiznaný soudům Společenství ve sporech finanční povahy
         mezi orgány Společenství a jejich zaměstnanci poskytuje těmto soudům pravomoc nemuset v takových sporech dodržovat procesní
         pravidla spojená se zásadou kontradiktornosti.

      5.        Rozsudek, kterým se Soud odchýlil od ustálené judikatury Soudního dvora týkající se dvou procesních pravidel, která jsou použitelná
         nezávisle na dotčené oblasti a která zastávají přední místo v právním řádu Společenství, představuje rozhodnutí narušující
         jednotu nebo soulad práva Společenství podle čl. 62b prvního pododstavce statutu Soudního dvora, jestliže bylo tímto rozsudkem
         poprvé rozhodováno o určité otázce, a může tedy představovat precedens pro budoucí případy.

      Krom toho s ohledem na znění čl. 62b prvního pododstavce statutu Soudního dvora se Soudní dvůr nemůže omezit na konstatování
         narušení jednoty nebo souladu práva Společenství, aniž z tohoto konstatování vyvodí důsledky ve vztahu k dotčenému sporu.
         Takový rozsudek musí být tedy zrušen a věc musí být vrácena soudu rozhodujícímu v prvním stupni.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 8. prosince 2011.#Deutsche Post AG proti Evropské komisi.#Státní podpory - Opatření přijatá německými orgány ve prospěch společnosti Deutsche Post AG - Rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 ES - Neexistence předchozího konečného rozhodnutí - Nepřípustnost.#Věc T-421/07.

text:
      Věc T-421/07
      Deutsche Post AG
      v.
      Evropská komise
      „Státní podpory – Opatření přijatá německými orgány ve prospěch společnosti Deutsche Post AG – Rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 ES – Neexistence předchozího konečného rozhodnutí – Nepřípustnost“
      Shrnutí rozsudku
      Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Akty s právně závaznými účinky – Rozhodnutí Komise zahájit formální vyšetřovací
            řízení týkající se prováděného státního opatření kvalifikovaného předběžně jako nová podpora – Akt napadnutelný žalobou –
            Rozhodnutí Komise zahájit formální vyšetřovací řízení týkající se týchž opatření, která byla předmětem předchozího rozhodnutí
            o zahájení vyšetřovacího řízení – Nepřípustnost v případě, že nebylo ukončeno první řízení
      (Článek 87 odst. 1 ES, čl. 88 odst.  2 a 3 ES a článek 230 ES; Nařízení Rady č.  659/1999, čl. 7)
      Akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 230 ES, mohou být pouze opatření s právně
         závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení. To platí pro
         rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení týkajícího se státní podpory, kvalifikuje-li Komise prováděné opatření
         jako novou podporu, a to i v případě, že je orgány dotčeného členského státu považováno za existující podporu a tyto orgány
         zpochybňují, zda spadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES.

      Rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení s ohledem na prováděné opatření, které bylo Komisí kvalifikováno jako
         nová podpora, totiž mění nutně právní dopad dotčeného opatření, jakož i právní situaci podniků, které jsou příjemci opatření,
         zejména pokud jde o pokračování provádění daného opatření. Takového rozhodnutí se lze rovněž dovolávat před vnitrostátním
         soudem, který má vyvodit důsledky z porušení čl. 88 odst. 3 poslední věty ES. Konečně toto rozhodnutí může vést podniky, které
         jsou příjemci daného opatření, k tomu, aby každopádně odmítaly přijetí dalších plateb nebo nové výhody nebo aby si opatřily
         částku potřebnou pro případné pozdější finanční náhrady. Obchodní kruhy si rovněž uvědomí v rámci svých vztahů s dotčenými
         příjemci oslabenou právní a finanční situaci posledně uvedených.

      Takové rozhodnutí však není způsobilé vyvolat samostatné právní účinky a nemůže tudíž být rozhodnutím, které může být předmětem
         žaloby na neplatnost, pokud se týká stejných opatření, jako jsou opatření, která byla předmětem předchozího rozhodnutí o zahájení,
         nebylo-li formální vyšetřovací řízení týkající se těchto opatření ukončeno a Komise již v rámci tohoto řízení zmínila, že
         sporná opatření mohla spadat do působnosti zákazu v čl. 87 odst. 1 ES.

      V takovém případě totiž byly samostatné právní účinky pojící se s formálním vyšetřovacím řízením vyvolány již v návaznosti
         na první rozhodnutí o zahájení.

      (viz body 49–51, 61, 63)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      8. prosince 2011 (*)

      „Státní podpory – Opatření přijatá německými orgány ve prospěch společnosti Deutsche Post AG – Rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 ES – Neexistence předchozího konečného rozhodnutí – Nepřípustnost“
      Ve věci T‑421/07,
      Deutsche Post AG, se sídlem v Bonnu (Německo), zastoupená J. Sedemundem a T. Lübbigem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Evropské komisi, původně zastoupené N. Khanem a B. Martenczukem, poté B. Martenczukem a D. Grespanem, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      UPS Europe NV/SA, se sídlem v Bruselu (Belgie),

      a
      UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, se sídlem v Neuss (Německo),

      zastoupenými T. Ottervangerem a E. Henny, advokáty,
      vedlejšími účastnicemi řízení,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 12. září 2007 o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 [ES] ohledně
         státní podpory poskytnuté Spolkovou republikou Německo ve prospěch společnosti Deutsche Post AG [podpora C 36/07 (ex NN 25/07)],

      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení L. Truchot, předseda, M. E. Martins Ribeiro a H. Kanninen (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: T. Weiler, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. června 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 8. června 1989 Spolková republika Německo přijala Postverfassungsgesetz (zákon o organizaci pošty) (BGBl. 1989 I, s. 1026,
         dále jen „PostVerfG“). Na základě jeho § 1 odst. 2 byl správce německé pošty, Deutsche Bundespost, rozdělen na tři různé právní
         subjekty, tedy Deutsche Bundespost Postdienst, Deutsche Bundespost Telekom a Deutsche Bundespost Postbank (dále jen „DB‑Postdienst“,
         „DB-Telekom“ a „DB-Postbank“). Podle § 65 odst. 2 PostVerfG jsou tyto subjekty povinny zachovat služby nabízené Deutsche Bundespost.
         DB-Telekom tak byla nástupcem Deutsche Bundespost v telekomunikačních činnostech a DB-Postdienst převzala její činnosti v poštovním
         odvětví včetně všeobecné poštovní služby.

      2        Dne 14. září 1994 Spolková republika Německo přijala Postumwandlungsgesetz (zákon o reorganizaci pošty) (BGBl. 1994 I, s. 2339,
         dále jen „PostUmwG“). Podle jeho § 1 a § 2 byly tři výše uvedené právní subjekty ke dni 1. ledna 1995 přeměněny na akciové
         společnosti. Činnosti DB-Postdienst převzala žalobkyně, Deutsche Post AG. Činnosti DB-Telekom a činnosti DB-Postbank převzaly
         společnosti Deutsche Telekom AG a Deutsche Postbank AG.

      3        Dne 7. července 1994 společnost provozující distribuci balíkových zásilek, UPS Europe NV/SA (dále jen „UPS Europe“) podala
         jak na základě článku 86 Smlouvy o ES (nyní článek 82 ES), tak článku 92 Smlouvy o ES (nyní článek 87 ES), Komisi Evropských
         společenství stížnost proti společnosti DB-Postdienst (dále jen „stížnost z roku 1994“). Tato stížnost byla následována další
         stížností podanou v roce 1997 sdružením soukromých poskytovatelů kurýrních služeb a expresního doručování pošty a balíkových
         zásilek, Bundesverband Internationaler Express- und Kurierdienste eV (dále jen „BIEK“).

      4        Společnosti UPS Europe a BIEK v podstatě vytýkají společnosti DB‑Postdienst, že zneužila svého dominantního postavení uplatňováním
         politiky prodeje se ztrátou v odvětví balíkových zásilek od dveří k dveřím otevřeném hospodářské soutěži, která byla financována
         z příjmů vytvořených v odvětví poštovní přepravy (či listovních zásilek), v němž měla zákonný monopol (dále jen vyhrazené
         odvětví) či z podpor v rozporu s článkem 87 ES.

      5        Dopisem ze dne 17. srpna 1999 zveřejněném v Úředním věstníku Evropských společenství dne 23. října 1999 (Úř. věst. C 306, s. 25) Komise Spolkovou republiku Německo informovala o svém rozhodnutí zahájit formální
         vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 ES vzhledem k různým opatřením, na jejichž základě žalobkyně čerpala veřejné prostředky
         (dále jen „rozhodnutí o zahájení z roku 1999“) a vyzvala ji k poskytnutí určitých dokumentů a informací.

      6        Dne 20. března 2001 Komise přijala rozhodnutí 2001/354/ES v řízení podle článku 82 ES (Věc COMP/35.141 – Deutsche Post AG)
         (Úř. věst. L 125, s. 27). Komise dospěla k závěru, že žalobkyně zneužila své dominantní postavení v segmentu zásilkového prodeje
         tím, že od roku 1974 do roku 2000 podmínila poskytování věrnostních slev svým zákazníkům skutečností, že se zavážou svěřit
         jí všechny nebo většinu zásilek, a tím, že od roku 1990 do roku 1995 provozovala politiku prodeje se ztrátou.

      7        Dne 19. června 2002 přijala Komise rozhodnutí 2002/753/ES o opatřeních přijatých Spolkovou republikou Německo ve prospěch
         žalobkyně (Úř. věst. L 247, s. 27, dále jen „rozhodnutí z roku 2002“).

      8         Rozhodnutí z roku 2002 obsahuje v podstatě čtyři odůvodnění.

      9        Komise nejprve v úvodu připomíná, že v rozhodnutí o zahájení z roku 1999 dospěla k závěru, že platby společnosti DB-Postdienst
         a později žalobkyni za jejich úkoly služby obecného hospodářského zájmu (dále jen (SOHS) převyšovaly čisté dodatečné náklady
         vynaložené na tento úkol, a oznámila tak, že přezkoumá pět údajných opatření státní podpory. Mezi tato opatření patřily zaprvé
         státní záruky, na jejichž základě se Spolková republika Německo zaručila za dluhy společnosti Deutsche Bundespost vzniklé
         před její přeměnou na tři akciové společnosti (dále jen „veřejné záruky“), zadruhé veřejné financování důchodů zaměstnanců
         společnosti DN-Postdienst a žalobkyně a zatřetí případná finanční pomoc státu ve prospěch žalobkyně (body 2, 4, 5 a 7 rozhodnutí
         z roku 2002).

      10      Komise dále pojednala o vyjádření Spolkové republiky Německo k pěti údajným opatřením státní podpory, na které se vztahovalo
         rozhodnutí o zahájení z roku 1999 (body 12 až 20 rozhodnutí z roku 2002). Pokud jde o finanční pomoc státu, Komise uvedla,
         že Spolková republika Německo připustila, že společnost DB-Postdienst a žalobkyně obdržely státní prostředky ve dvou formách,
         a to jednak ve formě plateb provedených od roku 1990 do roku 1994 společností DB-Telekom na základě § 37 odst. 3 PostVerfG
         a jednak dne 1. ledna 1995 ve formě vzdání se pohledávky ze strany společnosti DB-Telekom vůči žalobkyni na základě § 7 PostUmwG
         (dále jen „platby provedené společností DB-Telekom“). Komise uvedla, že německá vláda nepopřela, že jsou tyto platby přičitatelné
         státu, avšak tvrdila, že byly nezbytné k zajištění úkolu SOHS žalobkyně (body 16 až 20 rozhodnutí z roku 2002).

      11      Komise závěrem uvedla, že podle stížností společností UPS Europe a BIEK se rozhodnutí z roku 2002 týk[alo] pokrytí nákladů
         v soutěžním odvětví zásilek ode dveří ke dveřím a přezkum Komise se měl týkat zejména pokrytí nákladů žalobkyně týkajících
         se dvou hlavních zásilkových služeb ode dveří ke dveřím, které jsou otevřeny hospodářské soutěži: přeprava balíkových zásilek
         zaměřená na profesní klientelu a přeprava balíkových zásilek ode dveří ke dveří pro podniky zásilkového prodeje (bod 21 odůvodnění
         rozhodnutí z roku 2002).

      12      Komise zadruhé uvedla, že ji Spolková republika Německo informovala, že v letech 1990 až 1998 žalobkyně zaznamenala zisky
         ve vyhrazeném odvětví a ztráty v odvětví otevřeném hospodářské soutěži s tím, že v součtu výsledků v obou odvětvích zaznamenala
         deficit. Dovodila z toho, že případný deficit v odvětví balíkových zásilek nelze kompenzovat ani zisky z vyhrazeného odvětví
         ani příjmy z odvětví otevřených hospodářské soutěži (body 66 až 69 a poznámka pod čarou 107 rozhodnutí z roku 2002).

      13      Komise zatřetí konstatovala, že ztráty žalobkyně v odvětví balíkových zásilek za období od roku 1990 do roku 1998 musely být
         nutně pokryty z veřejných prostředků a rozhodla se zkoumat, zda se tyto ztráty pojily s úkolem SOHS s tím, že žalobkyně by
         v případě, že by se s úkolem SOHS nepojily, požívala výhody ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (bod 72 rozhodnutí z roku 2002).

      14      Komise v této souvislosti konstatovala, že od 1. února 1994 měla žalobkyně na základě § 2 odst. 2 bod 3 Postdienst-Pflichtleistungsverorgdnung
         (nařízení o povinných službách) (BGBl. 1994 I. s., 86) možnost a nikoli povinnost poskytnout svým zákazníkům v odvětví balíkových
         zásilek slevy vedoucí k nižším sazbám něž byla jednotná sazba stanovená v § 1 odst. 1 Postdienst-Pflichtleistungsverorgdnung.
         Uvedla, že vzhledem k uplatněným slevám příjmy od roku 1994 do roku 1999 nepostačovaly k pokrytí provozních nákladů, což způsobilo
         deficit ve výši 1 118,7 milionů německých marek (DEM) bez příčinné souvislosti s úkolem SOHS (body 75 až 79, 82, 86 a 88 rozhodnutí
         z roku 2002).

      15      Komise dále uvedla, zaprvé že zdroje využité k veřejnému financování důchodů spadaly pod kontrolu Spolkové republiky Německo,
         zadruhé že stran veřejných záruk Spolková republika Německo přímo kontrolovala dlužnické závazky žalobkyně a zatřetí že stran
         finanční pomoci Spolkové republiky Německo ve prospěch žalobkyně byly platby provedené společností DB-Telekom přičitatelené
         tomuto členskému státu (body 92 až 94 rozhodnutí z roku 2002).

      16      Komise poznamenala, že bez plateb provedených společností DB-Telekom by se Spolková republika Německo pro účely podpory společnosti
         DB-Postdienst a žalobkyně musela uchýlit ke zdrojům z obecného rozpočtu (bod 95 rozhodnutí z roku 2002).

      17      Komise následně dospěla k závěru, že je narušena hospodářská soutěž a ovlivněn obchod mezi členskými státy. Dále dospěla k závěru
         o neslučitelnosti získaných podpor se společným trhem, jelikož nebyly odůvodněny z hlediska čl. 87 odst. 2 a 3 ES, a k závěru,
         že čisté dodatečné náklady ve výši 1118,7 milionů DEM v odvětví balíkových zásilek nelze považovat za důsledek povinnosti
         úkolu SOHS žalobkyně ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES (body 96 až 106 rozhodnutí z roku 2002).

      18      Komise začtvrté dospěla k závěru, že jelikož kompenzace poskytnutá Spolkovou republikou Německo za dodatečné náklady způsobené
         politikou prodeje se ztrátou snížila náklady obvykle spojené s poskytováním služeb v odvětví balíkových zásilek ode dveří
         ke dveřím, toto opatření bylo výhodou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES a podporou ve výši 572 milionů eur neslučitelnou se společným
         trhem (bod 107 rozhodnutí z roku 2002).

      19      Výrok napadeného rozhodnutí z roku 2002 zní takto:

      „Článek první
      Státní podpora ve výši 572 milionů eur (1118,7 milionů DEM), kterou [Spolková republika Německo] poskytla [žalobkyni], je
         neslučitelná se společným trhem.

      Článek 2
      [Spolková republika Německo] přijme všechna opatření, jež jsou nezbytná k navrácení podpory uvedené v článku 1, která jí byla
         poskytnuta protiprávně, ze strany [žalobkyně].

      […]“
      20      Rozsudkem ze dne 1. července 2008, Deutsche Post v. Komise (T‑266/02, Sb. rozh. s. II‑1233) Tribunál rozhodnutí z roku 2002
         zrušil. Kasační opravný prostředek Komise proti uvedenému rozsudku byl zamítnut rozsudkem Soudního dvora ze dne 2. září 2010,
         Komise v. Deutsche Post (C‑399/08 P, Sb. rozh. s. I-07831).

      21      Dne 22. dubna 2004 podala společnost UPS Europe stížnost Komisi na základě článku 82 ES a tvrdila, že sazby žalobkyně ve vyhrazeném
         odvětví byly zneužívající. Komise v tomto ohledu zahájila vyšetřování, v jehož rámci získala určité dokumenty týkající se
         rozhodnutí německých orgánů stran těchto sazeb.

      22      Dne 11. května 2004 podala společnost UPS Europe ke Komisi novou stížnost a tvrdila, že Komise v rozhodnutí z roku 2002 nepřezkoumala
         všechna veřejná opatření uvedená ve stížnosti z roku 1994 a že výhody ve prospěch žalobkyně značně přesahovaly částku, jejíž
         vrácení Komise nařídila. Dne 16. července 2004 pak společnost TNT Post AG & Co. KG podala stížnost, v niž tvrdila, že sazby
         fakturované žalobkyní za služby její dceřiné společnosti DB-PostBank byly příliš nízké a že tyto služby byly financovány prostřednictvím
         příjmů z vyhrazeného odvětví. V návaznosti na tyto stížnosti Komise předala Spolkové republice Německo žádosti o informace,
         na něž posledně uvedená odpověděla.

      23      Dopisem ze dne 4. dubna 2006 Komise informovala společnost UPS Europe, že nebyl dán dostatečný zájem Společenství k tomu,
         aby reagovala na její stížnost podanou na základě článku 82 ES.

      24      Společnost UPS Europe dne 26. dubna 2007 formálně vyzvala Komisi, aby přijala nezbytná opatření ve věci její stížnosti ze
         dne 11. května 2004.

      25      Dopisem ze dne 13. června 2007 Spolková republika Německo udělila souhlas k tomu, aby byly informace poskytnuté Komisi v rámci
         šetření v návaznosti na stížnost společnosti UPS Europe ze dne 22. dubna 2004 využity v rámci řízení o státních podporách.

      26      Společnosti UPS Europe a UPS Deutschland Inc. & Co. OHG (dále jen společně „UPS“) dne 3. září 2007 podaly k Tribunálu na základě
         článku 232 ES žalobu, kterou navrhovaly, aby bylo určeno, že došlo k nečinnosti Komise, jelikož tato nerozhodla o stížnosti
         podané dne 11. května 2004 (věc T‑329/09, UPS Europe a UPS Deutschland v. Komise).

      27      Dopisem ze dne 12. září 2007 Komise oznámila Spolkové republice Německo, že se rozhodla zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 ES
         ohledně státní podpory poskytnuté německými orgány společnosti Deutsche Post AG [podpora C 36/07 (ex NN 25/07)] (dále jen
         „napadený akt“). Napadený akt byl zveřejněn v Úředním věstníku Evropské unie dne 19. října 2007 (Úř. věst. C 245, s. 21) v úředním jazyce věci (německý jazyk) a předcházelo mu shrnutí v ostatních úředních
         jazycích.

      28      Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 8. listopadu 2007 společnost UPS vzala zpět svou žalobu ve věci T‑329/07, bod 26 výše.
         Usnesením Tribunálu ze dne 11. prosince 2007, UPS Europia UPS Deutschland v. Komise (T‑329/09 nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí),
         byla věc vyškrtnuta.

      29      Napadený akt je rozdělen do několika bodů.

      30      V bodě 1 napadeného aktu Komise připomněla řízení, která byla na základě článků 82 ES a 87 ES vedena proti žalobkyni od podání
         stížnosti z roku 1994. Dovolávala se nutnosti vést souhrnné šetření ohledně veškerých narušení hospodářské soutěže v důsledku
         veřejných prostředků poskytnutých žalobkyni a její předchůdkyni a uvedla, že řízení na základě rozhodnutí o zahájení z roku
         1999 bude dokončeno s účelem zohlednit nově oznámené informace a přijmout končené stanovisko o slučitelnosti těchto prostředků
         se smlouvou ES (body 1 až 15 napadeného aktu).

      31      Komise zdůraznila, že dodatečné šetření, které měla v úmyslu podniknout, nijak nenahrazuje rozhodnutí z roku 2002, přičemž
         toto rozhodnutí konstatuje, že státní podpory ve výši 572 milionů eur byly využity ke kříženému subvencování obchodních činností,
         ale nevyslovuje se k obecné otázce, zda [žalobkyně a její předchůdkyně] získaly nadměrnou kompenzaci [k uskutečnění jejích
         úkolů SOHS] z veřejných prostředků. Komise vysvětlila, že při šetření zamýšlí zjistit, zda došlo k nadměrné kompenzaci přesahující
         těchto 572 milionů eur, a oznámila, že přezkoumá veškerá veřejná opatření přijatá ve prospěch uvedených podniků mezi 1. červencem
         1989, kdy byla založena společnost DB-Postdienst, a 31. prosincem 2007, kdy údajně došlo k zániku úkolu SOHS žalobkyně (bod
         15 napadeného aktu).

      32      V bodě 3 napadeného aktu, nazvaném „Popis veřejných opatření ve prospěch společnosti DB-Postdienst a [žalobkyně]“, Komise
         v podstatě uvedla, že společnost DB-Postdienst a žalobkyně měly prospěch z plateb uskutečněných společností DB-Telekom, jakož
         i z veřejných záruk (body 25 až 32, 38 a 39 napadeného aktu).

      33      Komise dále zkoumala veřejné financování důchodů. Ohledně období od roku 1989 do roku 1994 uvedla, že nemá k dispozici žádnou
         informaci, že společnost DB-Postdienst přispěla na financování důchodů svých zaměstnanců, které tudíž byly údajně výlučně
         financovány německým státem. Za období od roku 1995 do roku 1999 podle Komise žalobkyně vyplatila do penzijního fondu pro
         zaměstnance pošty zřízeného dne 1. ledna 1995 sumu na základě § 16 odst. 1 Gesetz zum Personalrecht der Beschäftigen der Früheren
         Deutschen Bundespost (Postpersonalrechtsgesetz, zákon ze dne 14. září 1994 o bývalých zaměstnancích společnosti Deutsche Bundespost,
         BGbl. 1994, s. 2325). Německý stát měl však podle Komise pokrýt deficit uvedeného fondu. Konečně částka vyplacená žalobkyní
         do tohoto fondu byla v roce 2000 snížena na 33 % hrubé mzdy aktivních zaměstnanců a pro pozdější období Komise neměla k dispozici
         konkrétní informace (body 40 až 48 napadeného aktu).

      34      V bodě 6 napadeného aktu, nazvaném „Posouzení existence státní podpory“, Komise zaprvé konstatovala, že veškeré selektivní
         výhody přiznané společnosti DB-Postdienst a žalobkyni narušovaly hospodářskou soutěž a měly dopad na obchod mezi členskými
         státy. Komise zadruhé uvedla, že platby uskutečněné společností DB-Telekom a veřejné záruky byly státními podporami ve smyslu
         čl. 87 odst. 1 ES (body 72 až 75 napadeného aktu). Komise zatřetí uvedla, že veřejné financování důchodů zahrnovalo převod
         veřejných prostředků. Uvedla, že za období od roku 1989 do roku 1995 „společnost DB-Postdienst k financování důchodů [svých]
         zaměstnanců významně nepřispěla“ a že stran období od roku 1995 do roku 1999 „si klade otázku, zda [žalobkyně] získala hospodářskou
         výhodu díky podmínkám, za nichž byly přiznány předčasné důchody“. Komise poté, co uvedla, že Spolková republika Německo tvrdila,
         že žalobkyně od roku 1995 nesla náklady spojené s důchody ve výši přesahující částky vyplácené jejími soutěžiteli, uvedla,
         že má v úmyslu zkoumat, v jakém rozsahu bylo veřejné financování důchodů „výhodnější pro [žalobkyni] než pro ostatní hospodářské
         subjekty“ (body 76 až 78 napadeného aktu).

      35      V bodě 7 napadeného aktu, nazvaném „Posouzení slučitelnosti státních podpor se společným trhem“, Komise uvedla, že zkoumala,
         do jaké míry byla kompenzace přiznaná žalobkyni a její předchůdkyni nezbytná k zajištění realizace úkolů SOHS, které byly
         povinny plnit od roku 1989 do 31. prosince 2007 (body 80 a 81 napadeného aktu). Komise uvedla způsob výpočtu, který zamýšlela
         v této souvislosti použít, jakož i příjmy, které měla v úmyslu zohlednit (body 84 až 104 napadeného aktu).

      36      V bodě 8 napadeného aktu, nazvaném „Rozhodnutí“, Komise Spolkovou republiku Německo vyzvala, aby ve lhůtě jednoho měsíce od
         doručení [napadeného aktu] zaujala stanovisko a sdělila veškeré užitečné informace pro účely právního posouzení výše uvedených
         opatření z hlediska ustanovení, kterými se řídí státní podpory.

       Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
      37      Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 22. listopadu 2007 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

      38      Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 29. února 2008 společnost UPS žádala o možnost připojit se k řízení jako vedlejší účastnice
         na podporu návrhových žádání Komise.

      39      Usnesením ze dne 9. července 2008 povolil předseda prvního senátu Tribunálu vedlejší účastenství společnosti UPS.

      40      Poté, co se změnilo složení senátů Tribunálu, byl soudce zpravodaj přidělen k osmému senátu, kterému byla v důsledku toho
         přidělena projednávaná věc.

      41      Na základě zprávy soudce zpravodaje se Tribunál (osmý senát) rozhodl zahájit ústní část řízení a položit v rámci organizačních
         procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Tribunálu účastnicím řízení otázky. Účastnice řízení na ně odpověděly
         v uložené lhůtě.

      42      Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 9. června 2011.

      43      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

      –        zrušil napadený akt;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      44      Komise podporovaná společnostmi UPS navrhuje, aby Tribunál:

      –        odmítl žalobu jako nepřípustnou nebo podpůrně ji zamítl jako neopodstatněnou;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      45      Ačkoli formálně nevznáší námitku nepřípustnosti ve smyslu článku 114 jednacího řádu, Komise podporovaná společnostmi UPS zpochybňuje
         přípustnost žaloby.

      46      Na podporu svého stanoviska se Komise dovolává dvou hlavních argumentů. Zaprvé v žalobní odpovědi tvrdí, že rozhodnutí o zahájení
         formálního vyšetřovacího řízení je napadnutelným aktem pouze tehdy, pokud se týká otázky, zda je třeba podporu považovat za
         novou nebo existující. Toto rozhodnutí naopak není podle Komise napadnutelným aktem, pokud se týká kvalifikace opatření jakožto
         státní podpory. Ani žalobkyně ani Spolková republika Německo podle Komise netvrdily, že opatření zkoumaná v napadeném aktu
         jsou existujícími podporami.

      47      Komise zadruhé v písemné odpovědi na otázku Tribunálu a během jednání uplatňovala, že negativní účinky, které mohou pro žalobkyni
         vyplývat z napadeného aktu, již byly vyvolány rozhodnutím o zahájení z roku 1999. Podle Komise byla předmětem tohoto rozhodnutí
         veškerá opatření kvalifikovaná v napadeném aktu předběžně jako nové podpory. Pokud by byl tento akt zrušen, byla by tato opatření
         nadále předmětem formálního vyšetřovacího řízení zahájeného v roce 1999. Žalobkyně tudíž podle Komise není v dané věci aktivně
         legitimována.

      48      Žalobkyně tvrdí, že žaloba je přípustná. Tvrdí v této souvislosti, že s opatřeními, na která se vztahuje napadený akt, je
         třeba nakládat jako s existujícími podporami, jelikož již byly předmětem jednoho řízení ukončeného ve všech aspektech rozhodnutím
         z roku 2002. Jelikož jsou tedy tato opatření kvalifikována v napadeném aktu jako nové podpory, je žaloba přípustná. Žalobkyně
         podpůrně uplatňuje, že rozhodnutí o zahájení řízení je napadnutelné, jakmile je kvalifikace opatření jako podpory zpochybněna.

      49      Podle ustálené judikatury mohou být akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku
         230 ES, pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho
         právní postavení. Konkrétně, jde-li o akty či rozhodnutí, jejichž vyhotovení probíhá v několika stadiích, zejména v průběhu
         vnitřního řízení, napadnutelnými akty jsou v zásadě pouze opatření, která s konečnou platností vyjadřují stanovisko orgánu
         na konci tohoto řízení s výjimkou mezitímních opatření, jejichž předmětem je příprava konečného rozhodnutí (rozsudek Soudního
         dvora ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, Recueil, s. 2639, body 9 a 10; rozsudek Tribunálu ze dne 10. července
         1990, Automec v. Komise, T‑64/89, Recueil, s. II‑367, bod 42, a ze dne 25. března 2009, Alcoa Transformazioni v. Komise, T‑332/06,
         Sb. rozh. s. II-00029, bod 34).

      50      Ohledně rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení o státní podpoře z judikatury však vyplývá, že kvalifikuje-li
         Komise prováděné opatření jako novou podporu, vyvolává takové rozhodnutí samostatné právní účinky, zejména pokud jde o pozastavení
         provádění zkoumaného opatření (rozsudek Soudního dvora ze dne 9. října 2001, Itálie v. Komise, C‑400/99, Recueil, s. I‑7303,
         bod 62; rozsudky Tribunálu ze dne 23. října 2002, Disputación Foral de Álava a další v. Komise, T‑346/99 až 348/99, Recueil,
         s. II‑4259, bod 33, a Alcoa Transformazioni v. Komise, bod 49 výše, bod 34). Tento závěr platí nejen v případě, že prováděné
         opatření je orgány dotčeného členského státu považováno za existující podporu, ale rovněž v případě, že podle těchto orgánů
         opatření, na něž se vztahuje rozhodnutí o zahájení, nespadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES (viz rozsudek Alcoa Transformazioni
         v. Komise uvedený v bodě 49 výše, bod 35 a citovaná judikatura).

      51      Rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení s ohledem na prováděné opatření, které bylo Komisí kvalifikováno jako
         nová podpora, totiž mění nutně právní dopad dotčeného opatření, jakož i právní situaci podniků, které jsou příjemci opatření,
         zejména pokud jde o pokračování provádění daného opatření. Až do přijetí tohoto rozhodnutí si členský stát, podniky, které
         jsou příjemci dotčeného opatření, a ostatní hospodářské subjekty mohou myslet, že opatření je prováděno v souladu s právem
         jakožto obecné opatření, které nespadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES nebo jakožto existující podpora. Naopak po přijetí
         tohoto rozhodnutí již existuje přinejmenším významná pochybnost o legalitě dotčeného opatření, což bez dotčení možnosti podat
         k příslušnému soudci návrh na předběžná opatření musí vést členský stát k tomu, aby pozastavil provádění daného opatření,
         protože zahájení formálního vyšetřovacího řízení vylučuje možnost bezprostředně rozhodnout o slučitelnosti se společným trhem,
         a umožnit tak legálně pokračovat v provádění daného opatření. Uvedeného rozhodnutí se lze rovněž dovolávat před vnitrostátním
         soudem, který má vyvodit důsledky z porušení čl. 88 odst. 3 poslední věty ES. Konečně toto rozhodnutí může vést podniky, které
         jsou příjemci daného opatření, k tomu, aby každopádně odmítaly přijetí dalších plateb nebo nové výhody nebo aby si opatřily
         částku potřebnou pro případné pozdější finanční náhrady. Obchodní kruhy si rovněž uvědomí v rámci svých vztahů s dotčenými
         příjemci oslabenou právní a finanční situaci posledně uvedených (výše uvedený rozsudek Disputación Foral de Álava a další
         v. Komise, bod 50 výše, bod 34, a Alcoa Transformazioni v. Komise, bod 49 výše, bod 36).

      52      Z napadeného aktu vyplývá, že byl přijat s cílem zahájit formální vyšetřovací řízení ve vztahu ke třem opatřením, tedy k platbám
         uskutečněným společností DB-Telekom, k veřejným zárukám a k veřejnému financování důchodů (dále jen „sporná opatření“).

      53      Jak bylo uvedeno v bodě 34 výše, Komise v napadeném aktu kvalifikovala platby uskutečněné společností DB-Telekom a veřejné
         záruky jako nové podpory (body 72 až 75 napadeného aktu). Pokud jde o veřejné financování důchodů, Komise uvedla své pochybnosti
         ohledně toho, do jaké míry toto financování žalobkyni hospodářsky zvýhodnilo (body 76 až 78 napadeného aktu).

      54      Podle judikatury citované v bodech 49 až 51 výše, je třeba zkoumat, zda napadený akt vyvolává samostatné právní účinky, díky
         nimž může být předmětem žaloby.

      55      Za tímto účelem je třeba připomenout, že napadenému aktu předcházelo rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení,
         tedy rozhodnutí o zahájení z roku 1999. Je tedy třeba zkoumat, zda právní účinky údajně vyvolané napadeným aktem již nebyly
         tak jako tak vyvolány rozhodnutím o zahájení z roku 1999, jak tvrdí Komise v rámci své argumentace k nepřípustnosti žaloby
         (viz bod 47 výše).

      56      Mezi účastnicemi je nesporné, že formální řízení zahájené rozhodnutím o zahájení z roku 1999 se již týkalo sporných opatření,
         která jsou dále zkoumána v rozhodnutí z roku 2002.

      57      K tomuto bodu je totiž třeba uvést, že Komise v bodě 37 odůvodnění rozhodnutí o zahájení z roku 1999 uvedla, že podle společností
         UPS Europia a BIEK byly dluhy žalobkyně v souladu s § 40 PostVerfG kryty od 2. ledna 1995 státní zárukou omezenou na dluhy
         existující k tomuto datu. V bodě 62 odůvodnění rozhodnutí o zahájení z roku 1999 Komise uvedla, že předběžné šetření tohoto
         opatření neumožňuje dospět k závěru, že opatření není státní podporou.

      58      Komise dále v bodě 40 odůvodnění rozhodnutí o zahájení z roku 1999 uvedla, že podle společnosti BIEK Spolková republika Německo
         převzala odpovědnost za deficit penzijního fondu pro zaměstnance pošty, což podle ní představovalo státní podporu ve prospěch
         žalobkyně. V bodě 65 odůvodnění rozhodnutí o zahájení z roku 1999 Komise uvedla, že náklady spojené s důchody bývalých zaměstnanců
         žalobkyně a její předchůdkyně byly hrazeny z tohoto fondu, a zdůraznila, že Spolková republika Německo pokryla značný deficit,
         který v tomto fondu vznikl. Komise též uvedla, že předběžné zkoumání tohoto opatření neumožňovalo dospět k závěru, že se nejednalo
         o státní podporu.

      59      Konečně v bodě 63 odůvodnění rozhodnutí o zahájení z roku 1999 Komise uvedla, že převod nemovitostí či jiných aktiv státem
         na žalobkyni je podle ní v zásadě nutné považovat za státní podporu, a musí tedy být odůvodněný. V bodě 80 odůvodnění tohoto
         rozhodnutí Komise německé orgány vyzvala k poskytnutí podrobných informací ohledně finanční podpory státu pro činnosti žalobkyně
         a citovala mezi jinými opatřeními i případné subvence ve prospěch žalobkyně, jelikož se podle Komise jednalo o značné podpory
         ve smyslu ustanovení smlouvy o ES týkajících se státních podpor.

      60      V odpověď na výzvu Komise ji německé orgány podrobně informovaly o platbách uskutečněných společností DB-Telekom (viz body
         16 až 20 rozhodnutí z roku 2002). Komise v odpovědi na dotaz Tribunálu uvedla, že jí tato informace byla poskytnuta dne 16.
         září 1999. Spolková republika Německo Komisi rovněž sdělila vyjádření k otázce, zda tyto platby byly státní podporou.

      61      Jelikož se napadený akt týká stejných opatření, jako jsou opatření, která byla předmětem rozhodnutí o zahájení z roku 1999,
         a jelikož Komise v rámci tohoto rozhodnutí a řízení, které po něm následovalo, již zmínila, že sporná opatření mohla spadat
         do působnosti zákazu v čl. 87 odst. 1 ES a že samostatné právní účinky pojící se s formálním vyšetřovacím řízením tudíž byly
         vyvolány v návaznosti na uvedené rozhodnutí o zahájení, napadený akt není způsobilý takové účinky vyvolat, a nemůže tudíž
         být rozhodnutím, které může být předmětem žaloby na neplatnost. Od řízení zahájeného v roce 1999 totiž existovala přinejmenším
         značná pochybnost ohledně legality sporných opatření, jelikož zahájení uvedeného řízení vylučovalo možnost bezprostředně rozhodnout
         o slučitelnosti se společným trhem, a umožnit tak legálně pokračovat v provádění uvedených opatření a mít z nich prospěch.

      62      Žalobkyně však tvrdí, že formální vyšetřovací řízení zahájené ve vztahu ke sporným opatřením rozhodnutím o zahájení z roku
         1999 bylo po všech stránkách ukončeno rozhodnutím z roku 2002. Komise naopak tvrdí, že uvedené řízení bylo tímto rozhodnutím
         ukončeno pouze zčásti.

      63      Je tudíž třeba zkoumat, zda toto řízení bylo ohledně sporných opatření ukončeno před přijetím napadeného aktu.

      64      Podle čl. 7 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES]
         (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), použitelného na řízení o nezákonných podporách na základě čl. 13 odst. 1
         uvedeného nařízení, může být formální vyšetřovací řízení ukončeno rozhodnutím podle odstavců 2 až 5 téhož článku (s výjimkou
         případů, kdy dotčený členský stát stáhl oznámení).

      65      Z článku 7 odst. 2 až 5 nařízení č. 659/1999 vyplývá, že rozhodnutí, kterým se ukončuje formální vyšetřovací řízení, může
         mít čtyři závěry, a to závěr, že oznámené opatření není podporou (odstavec 2), že uvedené opatření je podporou slučitelnou
         se společným trhem (kladné rozhodnutí, odstavec 3), že je podporou slučitelnou se společným trhem za předpokladu, že jsou
         splněny určité podmínky a povinnosti (podmíněné rozhodnutí, odstavec 4), nebo konečně, že opatření je podporou neslučitelnou
         se společným trhem (záporné rozhodnutí, odstavec 5).

      66      Z těchto ustanovení vyplývá, že formální vyšetřovací řízení musí být ukončeno rozhodnutím, které výslovně kvalifikuje zkoumané
         opatření z hlediska jednoho z ustanovení čl. 7 odst. 2 až 5 nařízení č. 659/1999.

      67      Z rozhodnutí z roku 2002, jmenovitě z jeho bodů odůvodnění uvedených v bodech 9 až 16 výše, však vyplývá, že Komise v něm
         z hlediska těchto ustanovení výslovně nekvalifikovala sporná opatření nad rámec 572 milionů eur ve výroku předmětného rozhodnutí.
         Komise se omezila na konstatování, že tato opatření spočívala v převodu veřejných prostředků ve prospěch žalobkyně a že tyto
         prostředky musely být nutně využity k pokrytí deficitu vzniklého politikou prodeje se ztrátou vedenou žalobkyní v odvětví
         balíkových zásilek – kterýžto deficit dosahoval výše 11188,7 milionů DEM, tedy 572 milionů eur – jelikož žalobkyně nemohla
         předmětný deficit financovat z vlastních prostředků.

      68      Komise během jednání připustila, že rozhodnutí z roku 2002 neobsahovalo vysvětlení, že jde o částečné konečné rozhodnutí týkající
         se sporných opatření, a že formální vyšetřovací řízení zůstává zčásti neukončeno. Podle Komise však toto rozhodnutí musí být
         vykládáno jako celek a jeho výrok musí být čten z hlediska bodů jeho odůvodnění.

      69      V této souvislosti je nutno uvést, jak bylo uvedeno v bodě 11 výše, že Komise v bodě 21 odůvodnění rozhodnutí z roku 2002
         zdůraznila, že toto rozhodnutí se zabývalo pokrytím nákladů v soutěžním odvětví balíkových zásilkových služeb ode dveří ke
         dveřím.

      70      V tomto bodě odůvodnění Komise upřesnila, že analýza, kterou v rozhodnutí z roku 2002 provedla pro účely posouzení slučitelnosti
         sporných opatření se společným trhem, se týkala pouze odvětví balíkových zásilek. V bodě II F rozhodnutí z roku 2002, nazvaném
         „Výše infrastrukturních nákladů za balíkové zásilkové služby ode dveřím ke dveřím“, tak Komise neprovedla analýzu možných
         dodatečných nákladů v důsledku úkolu SOHS v tomto odvětví. V bodě II G rozhodnutí z roku 2002, nazvaném „Význam úkolu veřejné
         služby [žalobkyně] jakožto dřívějšího státního podniku“, Komise analyzovala pouze dopad poplatků na odvětví balíkových zásilek,
         které uplatňovala Spolková republika Německo a žalobkyně. Bod II rozhodnutí z roku 2002, nazvaný „Připomínky třetích zúčastněných
         stran“, se týká hlavně komentářů třetích osob s ohledem na finanční situaci, obchodní chování a náklady či dodatečné náklady
         společnosti DB-Postdienst a žalobkyně spojené s úkolem SOHS výlučně v odvětví balíkových zásilek.

      71      Komise v rozhodnutí z roku 2002 taktéž analyzovala existenci výhody pro žalobkyni a společnost DB-Postdienst, pouze pokud
         jde o pokrytí jejich ztrát v odvětví balíkových zásilek (body 66 až 91 odůvodnění rozhodnutí z roku 2002). Dále byly zkoumány
         pouze otázky existence narušení hospodářské soutěže, dopadu na obchod mezi členskými státy a slučitelnosti této výhody se
         společným trhem (body 96 až 106 konečného rozhodnutí z roku 2002).

      72      Konečně, Komise v rozhodnutí z roku 2002 dospěla výslovně k závěru, že opatření, které bylo předmětem formálního vyšetřovacího
         řízní zahájeného v roce 1999, nebylo státní podporou.

      73      Komise totiž v bodě 64 odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999 uvedla, že jeden stěžovatel tvrdil, že žalobkyně
         od Spolkové republiky Německo nabyla v roce 1998 část společnosti Deutsche Postbank tak, že se kupní cena snížila o neexistující
         pohledávku vůči německému státu. Komise měla za to, že prvotní přezkum podmínek, za kterých k této akvizici došlo, neumožňoval
         dospět k závěru, že Spolková republika Německo tímto nepřiznala žalobkyni státní podporu. V bodě 65 odůvodnění rozhodnutí
         z roku 2002 však Komise uvedla, že akvizice společnosti DB-Postbank žalobkyní nevedla k přiznání státní podpory.

      74      Je tudíž třeba konstatovat, že Komise v rozhodnutí z roku 2002 analyzovala sporná opatření pouze z hlediska financování určitých
         činností žalobkyně týkajících se odvětví balíkových zásilek. Je tudíž třeba mít za to, že Komise v rozhodnutí z roku 2002
         nevyloučila ani nepotvrdila, že tato opatření jsou v rozsahu přesahujícím 572 milionů eur uvedeném ve výroku tohoto rozhodnutí
         státní podporou neslučitelnou se Smlouvou o ES.

      75      Z výše uvedeného vyplývá, že formální vyšetřovací řízení zahájené v roce 1999 ve vztahu ke sporným opatřením nebylo v době
         přijetí napadeného aktu ukončeno rozhodnutím z roku 2002 v rozsahu přesahujícím částku 572 milionů eur uvedenou ve výroku
         posledně uvedeného rozhodnutí.

      76      Komise sice v rozhodnutí z roku 2002 mohla jasněji vysvětlit, v jakém rozsahu ukončila formální šetření zahájené rozhodnutím
         o zahájení z roku 1999. Toto zjištění však nemá vliv na analýzu přípustnosti žaloby.

      77      Závěr uvedený v bodě 75 výše není zpochybněn rozsudkem Deutsche Post v. Komise, bod 20 výše, kterým Tribunál zrušil rozhodnutí
         z roku 2002 po podání žaloby v projednávané věci. V tomto rozsudku se totiž Tribunál nevyslovil k otázce, zda bylo formální
         vyšetřovací řízení zahájené v roce 1999 ve vztahu ke sporným opatřením ukončeno.

      78      Je tudíž třeba mít za to, že napadený akt k okamžiku jeho přijetí neměnil právní dosah sporných opatření ani právní postavení
         žalobkyně.

      79      Je třeba dodat, že podle ustálené judikatury měl rozsudek Deutsche Post v. Komise, bod 20 výše, účinky ex tunc, a tedy zpětně vyňal rozhodnutí z roku 2002 z právního řádu (viz rozsudek Tribunál ze dne 10. října 2001, Corus UK v. Komise,
         T‑171/99, Recueil, s. II‑2967, bod 50 a citovaná judikatura). Tento rozsudek tudíž nemůže ovlivnit závěr, že rozhodnutí z roku
         2002 nemělo vliv na existenci případných samostatných právních účinků vyvolaných napadeným aktem.

      80      Z výše uvedeného tudíž vyplývá, že napadený akt není napadnutelným aktem ve smyslu článku 230 ES. Žaloba tudíž musí být odmítnuta
         jako nepřípustná.

       K nákladům řízení
      81      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla
         ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      82      Společnost UPS ponese vlastní náklady řízení na základě čl. 87 odst. 4 třetího pododstavce jednacího řádu.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (osmý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
      2)      Společnost Deutsche Post AG ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.
      3)      Společnosti UPS Europe NV/SA a UPS Deutschland Inc. & Co. OHG ponesou vlastní náklady řízení.

               Truchot

                Martins Ribeiro

                Kanninen

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 8. prosince 2011.
      Podpisy.
      *                      Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1960. # Eva von Lachmüller, Bernard Peuvrier, Roger Ehrhardt proti Komisi Evropského hospodářského společenství. # Spojené věci 43/59, 45/59 a 48/59.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. března 2006.#Siegfried Aulinger proti Bundesrepublik Deutschland.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht Köln - Německo.#Zahraniční a bezpečnostní politika - Společná obchodní politika - Embargo proti republice Srbsko a Černá Hora - Nařízení (EHS) č. 1432/92 - Doprava osob.#Věc C-371/03.

text:
      Věc C-371/03
      Siegfried Aulinger
      v.
      Spolková republika Německo
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Köln)
      „Zahraniční a bezpečnostní politika – Společná obchodní politika – Embargo proti republikám Srbsko a Černá Hora – Nařízení (EHS) č. 1432/92 – Doprava osob“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 17. listopadu 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. března 2006
      Shrnutí rozsudku
      Společná obchodní politika – Obchod se třetími zeměmi – Opatření embarga proti Svazové republice Jugoslávie (Srbsku a Černé
            Hoře) – Nařízení č. 1432/92
      [Nařízení Rady č. 1432/92, čl. 1 písm. d)]
      Článek 1 písm. d) nařízení č. 1432/92, kterým se zakazuje obchod mezi Evropským hospodářským společenstvím a republikami Srbsko
         a Černá Hora, musí být vykládán v tom smyslu, že komerční doprava osob do Srbska a Černé Hory nebo z těchto území uskutečňovaná
         formou rozdělené dopravy byla zakázána.

      Rozdělenou dopravou je třeba rozumět dopravu osob do zóny, na niž je uvaleno embargo, nebo z této zóny, organizovanou na základě
         spolupráce mezi podnikem usazeným v členském státě a jiným podnikem, jehož sídlo je v zóně, na niž je uvaleno embargo, přičemž
         dříve uvedený podnik zajišťuje dopravu do blízkosti hranic zóny, na niž je uvaleno embargo, a odtud, a druhý podnik dopravu
         z tohoto místa do zóny, na niž je uvaleno embargo, nebo z této zóny do tohoto místa (s tím, že cestující přesednou do jiného
         vozidla).

       (viz bod 36 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      9. března 2006 (*)

      „Zahraniční a bezpečnostní politika – Společná obchodní politika – Embargo proti republikám Srbsko a Černá Hora – Nařízení (EHS) č. 1432/92 – Doprava osob“
      Ve věci C‑371/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Oberlandesgericht
         Köln (Německo) ze dne 21. srpna 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 1. září 2003, v řízení

      Siegfried Aulinger
      proti
      Spolkové republice Německo,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Malenovský, J.‑P. Puissochet (zpravodaj), S. von Bahr a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. října 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za S. Aulingera R. Karpensteinem, Rechtsanwalt,
      –       za Spolkovou republiku Německo, žalovanou v původním řízení, A. Frieserem, Rechtsanwalt,
      –       za německou vládu W. D. Plessingem, A. Tiemann a C. Schulze-Bahr, jako zmocněnci, ve spolupráci s A. Frieserem, Rechtsanwalt,
      –       za Komisi Evropských společenství G. zur Hausen, dále F. Hoffmeisterem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. listopadu 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Rady (EHS) č. 1432/92 ze dne 1. června 1992, kterým se zakazuje
         obchod mezi Evropským hospodářským společenstvím a republikami Srbsko a Černá Hora (Úř. věst. L 151, s. 4).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi S. Aulingerem a Spolkovou republikou Německo, která uložila S. Aulingerovi povinnost
         přerušit jeho činnost jakožto autobusového dopravce osob cestujících do Srbska a Černé Hory na základě výkladu nařízení č. 1432/92,
         který S. Aulinger považuje za nesprávný.

       Právní rámec
      3       V souvislosti s konflikty, které doprovázely nabytí nezávislosti několika republik bývalé Svazové republiky Jugoslávie, a zvláště
         s konflikty, ke kterým došlo v roce 1992 v Bosně a Hercegovině, přijala Rada bezpečnosti OSN, jednající na základě kapitoly
         VII Charty OSN, dne 30. května 1992 rezoluci 757 (1992), kterou se zavádí hospodářské embargo proti Svazové republice Jugoslávie
         (Srbsku a Černé Hoře). Toto embargo se vztahovalo především na obchod se základními výrobky a zbožím.

      4       Odstavce 5 a 7 rezoluce 757 (1992) stanovily:
      „5. […] všechny státy se zdrží toho, aby orgánům Svazové republiky Jugoslávie (Srbska a Černá Hory) nebo jakémukoliv obchodnímu
         nebo průmyslovému podniku či podniku poskytujícímu veřejné služby nacházejícímu se na území Svazové republiky Jugoslávie (Srbska
         nebo Černé Hory) poskytly peněžní prostředky nebo jakékoliv jiné finanční a hospodářské zdroje, a zabrání svým státním příslušníkům
         a všem osobám nacházejícím se na jejich území převést nebo jakýmkoliv způsobem poskytnout orgánům Svazové republiky Jugoslávie
         (Srbska a Černé Hory) nebo výše uvedeným podnikům takové peněžní prostředky nebo zdroje a poukázat jakékoliv jiné peněžní
         prostředky fyzickým a právnickým osobám nacházejícím se na území Svazové republiky Jugoslávie (Srbska nebo Černé Hory) s výjimkou
         plateb určených výlučně ke striktně zdravotním nebo humanitárním účelům a k zaplacení potravin;

      […]
      7. […] všechny státy:
      a)      odmítnou jakémukoliv letadlu vydat povolení ke startu ze svého území, k přistání na tomto území nebo k přeletu svého území,
         pokud má toto letadlo namířeno přistát na území Svazové republiky Jugoslávie (Srbska a Černé Hory) nebo z tohoto území odletělo,
         s výjimkou případu, kdy byl let tohoto letadla schválen výborem Rady bezpečnosti zřízeným rezolucí 724 (1991) z humanitárních
         nebo jiných důvodů v souladu s relevantními rezolucemi Rady.

      […].“
      5       Evropské hospodářské společenství a jeho členské státy využily nástroje Společenství, aby zejména zajistily ve Společenství
         jednotné provedení určitých opatření stanovených rezolucí 757 (1992). Takto přijala Rada Evropských společenství nařízení
         č. 1432/92.

      6       Článek 1 tohoto nařízení stanoví:
      „Ode dne 31. května 1992 je zakázáno:
      a)       uvést na území Společenství jakýkoliv základní výrobek a výrobek původem z republik Srbsko a Černá Hora nebo z nich pocházející;
      b)      vyvézt do republik Srbska a Černé Hory jakýkoliv základní výrobek a výrobek původem ze Společenství nebo z něho pocházející;
      c)      provádět jakoukoliv činnost, jejímž předmětem nebo účinkem je přímá, nebo nepřímá podpora činností zmíněných v písmenech a)
         a b);

      d)      poskytnout jiné služby než finanční, jejichž předmětem nebo účinkem je přímá, nebo nepřímá podpora hospodářství republik Srbska
         a Černé Hory, a zejména jiné služby než finanční určené pro:

      i) účely jakékoliv hospodářské činnosti vykonávané v republikách Srbsko a Černá Hora nebo z těchto republik,
      nebo
      ii) jednu z následujících osob:
      –       jakoukoliv fyzickou osobu nacházející se v republikách Srbsku a Černé Hoře,
      –       jakoukoliv právnickou osobu zřízenou nebo jinak vytvořenou podle právního režimu republik Srbska a Černé Hory,
      –       jakoukoliv organizaci vykonávající hospodářskou činnost (ať je, nebo není v republikách Srbsko a Černá Hora) pod kontrolou
         osob s bydlištěm nebo sídlem v republikách Srbsko a Černá Hora nebo organizací zřízených jako společnost nebo jinak vytvořených
         podle právního režimu těchto republik.

      Podmínky zákazu služeb letecké dopravy jsou definované [v příloze].“ (neoficiální překlad)
      7       Článek 5 téhož nařízení upřesňuje:
      „Toto nařízení se použije na celém území Společenství, včetně jeho vzdušného prostoru, a v jakémkoliv letadle nebo na jakékoliv
         lodi, na něž se vztahuje pravomoc členského státu, jakož i na jakémkoliv jiném místě na jakéhokoliv občana členského státu
         a jakoukoliv entitu zřízenou jako společnost nebo jinak vytvořenou podle právního režimu členského státu.“ (neoficiální překlad)
       Skutkový stav ve sporu v původním řízení a předběžné otázky
      8       Siegfried Aulinger je autobusovým dopravcem usazeným v Německu. V době, kdy bylo v platnosti embargo zavedené proti republikám
         Srbsko a Černá Hora, dopravoval do blízkosti zóny, na niž bylo uvaleno embargo, nebo z blízkosti této zóny přistěhovalé pracovníky,
         zejména Srby a Černohorce, cestující do Srbska a Černé Hory, nebo se z nich vracející. Nejčastěji působil jako subdodavatel
         pro cestovní kancelář, rovněž usazenou v Německu, která organizovala celou cestu mezi místy odjezdu a příjezdu nacházejícími
         se na německém území a na území republik, na něž bylo uvaleno embargo, nebo opačně, přičemž se obracela na autobusové dopravce
         usazené v těchto republikách pro část cesty, která měla být vykonána na jejich území. Kancelář vydávala cestujícím jedny jízdenky
         pro tuto dopravu, zvanou „rozdělená“ (dále jen „rozdělená doprava“).

      9       Poté, co byl trestně stíhán pro porušení nařízení č. 1432/92, se S. Aulinger v roce 1993 této rozdělené dopravy prakticky
         přestal účastnit.

      10     Trestní řízené zahájené proti S. Aulingerovi bylo nicméně ukončeno po vydání rozsudku ze dne 21. února 1995, v němž Bundesgerichtshof
         rozhodl, že rezoluce 757 (1992) nezakazuje dopravu jednotlivců do zóny, na niž bylo uvaleno embargo, a z této zóny a měl za
         neužitečné rozhodovat o otázce, zda nařízení č. 1432/92 stanovilo takový zákaz, jelikož vnitrostátní postupy nezbytné pro
         uložení trestní sankce za porušení zmíněného nařízení nebyly dodrženy.

      11     Siegfried Aulinger tedy žádal náhradu škody, která mu vznikla. Jednak získal náhradu škody za trestní stíhání, které bylo
         proti němu vedené. Kromě toho požadoval na žalované v původním řízení (dále jen „Spolková republika Německo“) 500 000 DEM
         jako náhradu škody a ušlého zisku za ztrátu svého hlavního zdroje příjmů, které mu vznikly v důsledku téměř úplného přerušení
         jeho činnosti spočívající v rozdělené dopravě do blízkosti zóny, na niž bylo uvaleno embargo, a z blízkosti této zóny. Na
         podporu svého návrhu uplatňoval, že nařízení č. 1432/92 tuto činnost nezakazovalo. V tomto ohledu líčí, že samotná Komise
         Evropských společenství neměla za to, že taková doprava byla zakázaná a německé orgány se měly poradit s členskými státy předtím,
         než přijaly stanovisko v této otázce rozhodné pro mnohé autobusové dopravce. Členské státy tehdy sdílely názor Komise.

      12     Spolková republika Německo tvrdila, že rozdělená doprava měla za cíl obejít zákaz přímé dopravy osob do zóny, na niž bylo
         uvaleno embargo, a tento typ dopravy byl v důsledku toho také zakázán nařízením č. 1432/92. Vzhledem k tomu, že Spolková republika
         Německo se domnívala, že její výklad nařízení každopádně lze zastávat, vyvodila z toho, že nedošlo k zavinění vyžadovanému
         článkem 839 občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch) pro vznik odpovědnosti státu. Dodala, že nebyla povinna se poradit
         s ostatními členskými státy nebo Komisí, protože výklad a použití práva Společenství je v zásadě věcí členských států. Nicméně
         proběhla předběžná jednání mezi členskými státy v rámci výborů (nebo mimo nich) během schůzek s Komisí.

      13     Landgericht, kterému byl spor předložen, dal za pravdu Spolkové republice Německo. Své rozhodnutí opřel zejména o její argumentaci,
         podle níž nemůže být konstatováno žádné zavinění z její strany takové povahy, aby založilo odpovědnost podle článku 839 občanského
         zákoníku.

      14     Oberlandesgericht Köln, ke kterému se S. Aulinger odvolal, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)       Měl být článek 1 písm. d) [nařízení č. 1432/92] vykládán v tom smyslu, že komerční doprava osob do zóny, na niž bylo uvaleno
         embargo, a z této zóny uskutečňovaná ve formě takzvané ‚rozdělené dopravy‘, byla povolená, nebo zakázaná?

      Rozdělenou dopravou je třeba rozumět dopravu osob do zóny, na niž je uvaleno embargo, a z této zóny na základě spolupráce
         mezi podnikem usazeným v členském státě Společenství a jiným podnikem, jehož sídlo je v zóně, na niž je uvaleno embargo, přičemž
         dříve uvedený podnik zajišťuje dopravu do blízkosti hranic zóny, na niž je uvaleno embargo, a druhý podnik dopravu mezi tímto
         místem a zónou, na niž je uvaleno embargo (s tím, že cestující přesednou do jiného vozidla).

      2)       V případě, že Soudní dvůr připustí legalitu rozdělené dopravy, má se členský stát, na základě článku 10 ES nebo článku 297 ES
         nebo jiných ustanovení práva Společenství, poradit s jinými členskými státy nebo Komisí předtím, než přijme vnitrostátní opatření
         založená na údajné protiprávnosti rozdělené dopravy?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      15     Siegfried Aulinger se domnívá, že je třeba rozlišovat mezi otázkou, zda rozdělená doprava ze zóny, na niž bylo uvaleno embargo,
         nebo do této zóny, byla zakázaná, a otázkou, zda takové částečné poskytnutí služby přispívající k této dopravě jako to, které
         uskutečnil on, bylo také zakázané. Zdůrazňuje, že neorganizoval rozdělenou dopravu, ale omezil se pouze na poskytnutí služby
         cestovní kanceláři na území, na něž se embargo nevztahovalo.

      16     V tomto ohledu předkládá příklady, které podle něho prokazují, že nařízení č. 1432/92 nemohlo zakazovat takové poskytování
         služby, jako bylo to jeho, aniž by to vedlo k absurdnímu závěru, že jakákoliv činnost přispívající k realizaci rozdělené dopravy
         byla zakázaná. Takto by osoba prodávající jízdenky pro tuto rozdělenou dopravu cestujícím, samotní tito cestující, kteří pomohli
         tím, že zaplatili cenu cesty, nebo benzinář, který naplnil nádrž autobusu, porušili embargo. Dodává, že embargo má hospodářskou
         povahu a nemá za cíl zakázat cestování a dopravu osob.

      17     Podle S. Aulingera se nabízí stejný závěr, pokud jde o rozdělenou dopravu v jejím celku. Otázka, zda tato rozdělená doprava
         byla zakázaná čl. 1 písm. d) nařízení č. 1432/92 má být posouzena na základě rezoluce 757 (1992). Přitom odstavec 5 této rezoluce
         se omezil na to, že zakázal, aby orgánům nebo jakémukoliv podniku usazenému ve Svazové republice Jugoslávie byly poskytnuty
         peněžní prostředky nebo jakékoliv jiné „hospodářské zdroje“. Pojem „hospodářské zdroje“ zahrnuje určitá poskytnutí služeb
         zmíněným entitám, ale doprava cestujících až do místa, kde jsou převzati srbskými a černohorskými dopravními podniky, nemůže
         být považována za poskytnutí služeb těmto podnikům, a v důsledku toho ani za poskytnutí hospodářských zdrojů v jejich prospěch.
         Příjemci dotčených služeb byli pouze cestující.

      18     Podle S. Aulingera cílem nařízení č. 1432/92 nebylo zavést žádnou dodatečnou sankci ve vztahu k sankcím stanoveným rezolucí
         757 (1992). Jeho cílem bylo pouze zajistit jednotné zavedení v celém Společenství sankcí, o nichž rozhodla Rada bezpečnosti
         OSN. Siegfried Aulinger zakládá svou argumentaci na desátém bodu odůvodnění tohoto nařízení, jakož i na rozsudku ze dne 14. ledna
         1997, Centro-Com (C‑124/95, Recueil, s. I‑81). Podle něj nařízení samo o sobě nemohlo v důsledku toho zakázat dopravu osob
         až do místa jejich převzetí srbskými a černohorskými autobusovými dopravci v rámci rozdělené dopravy.

      19     Spolková republika Německo, německá vláda a Komise odkazují především na znění čl. 1 písm. d) nařízení č. 1432/92. Tvrdí,
         že komerční doprava osob je „služb[ou]“ ve smyslu tohoto ustanovení. To, zda byla taková služba poskytnuta formou přímé, nebo
         rozdělené dopravy, nemění na věci nic. Spolková republika Německo zdůrazňuje, že výrazy použité v dotčeném ustanovení ukazují
         na širokou působnost zákazu, který toto ustanovení stanovilo. Přesněji, cesty vykonané formou rozdělené dopravy měly za účinek
         přinejmenším nepřímou podporu hospodářství republik Srbska a Černé Hory.

      20     Spolková republika Německo a Komise vycházejí totiž ze zásady, že přímá doprava ze zóny, na niž bylo uvaleno embargo, a do
         této zóny, představovala porušení tohoto embarga, protože tato doprava měla za účinek poskytnutí vozidel Společenství hospodářstvím
         zemí, na které bylo uvaleno embargo, a umožnění dovozu valut prostřednictvím dopravovaných osob. Domnívají se, že analýza
         musí být stejná, pokud jde o rozdělenou dopravu. Podle německé vlády a Komise jsou jedinou výjimkou cesty provedené v soukromém
         autě za nekomerčním účelem, přijatelné z humanitárních důvodů a rovněž proto, že se nejedná o poskytnutí „služ[eb]“ ve smyslu
         čl. 1 písm. d) nařízení č. 1432/92.

      21     Spolková republika Německo a německá vláda dodávají, že duch a cíl nařízení č. 1432/92 potvrzují doslovný výklad shrnutý výše.

      22     Německá vláda odkazuje také na nařízení Rady (EHS) č. 990/93 ze dne 26. dubna 1993 o obchodu mezi Evropským hospodářským společenstvím
         a Svazovou republikou Jugoslávie (Srbsko a Černá Hora) (Úř. věst. L 102, s. 14), které nahradilo nařízení č. 1432/92.

      23     Konstatuje, že čl. 1 odst. 1 písm. e) nařízení č. 990/93 stanoví zákaz poskytnout jiné než finanční služby, který je doprovázen
         odchylkami, jež jsou uvedeny v článku 2 téhož nařízení, přičemž se tyto odchylky týkají zejména tranzitního přechodu přes
         území Svazové republiky Jugoslávie a vstupu do jejích výsostných vod. Podle německé vlády by tyto odchylky byly zbaveny smyslu,
         kdyby doprava, která má za místo odjezdu nebo příjezdu zónu, na niž bylo uvaleno embargo, nebyla zakázaná. Toto nařízení takto
         potvrzuje výklad, který byl podán ohledně nařízení č. 1432/92.

      24     Spolková republika Německo tvrdí, že není nezbytné odpovědět na otázku, zda samotná rezoluce 757 (1992) zakazovala rozdělenou
         dopravu, protože zákonodárce Společenství mohl v případě potřeby rozhodnout o přísnějším embargu vzhledem k zeměpisné blízkosti
         Společenství a zóny, na niž bylo uvaleno embargo. Výklad nařízení č. 1432/92 musí být v důsledku toho podán nezávisle, což
         ze stejných důvodů tvrdí také Komise.

      25     Spolková republika Německo a německá vláda mimoto uplatňují, že povinnost zajistit užitečný účinek nařízení č. 1432/92 předpokládá,
         že se má za to, že zakazovalo rozdělenou dopravu. Spolková republika Německo se domnívá, že v opačném případě by ustanovení
         tohoto nařízení bylo možné snadno obcházet, a tím by byla podpořena spolupráce s podniky (provozujícími autobusovou dopravu)
         usazenými v Srbsku a Černé Hoře. Německá vláda odkazuje zejména na rozsudek ze dne 30. července 1996, Bosphorus (C‑84/95,
         Recueil, s. I‑3953, body 3 a 18).

      26     Spolková republika Německo konečně zdůrazňuje, přičemž se opírá o tentýž rozsudek, že zákaz rozdělené dopravy nebyl v rozporu
         se základními právy dotčených podniků.

      27     Komise se nicméně domnívá, že kdyby byla zajištěna doprava pouze po hranici zóny, na niž bylo uvaleno embargo, aniž by byla
         předpokládána další přeprava cestujících do této zóny, nebylo by možné prokázat, že taková činnost měla za účinek podporu
         srbského a černohorského hospodářství. V tomto případě by tato hospodářství neměla prospěch z poskytnutí dopravního prostředku
         Společenství a tato činnost by sama o sobě nevedla k přeprava dotčených osob do Srbska a Černé Hory.

      28     Komise připouští, že přeprava těchto osob až na hranici otevírá možnost, aby se dostaly svými vlastními prostředky dále, do
         zóny, na niž bylo uvaleno embargo, a aby valuty, které převážejí, posilovaly hospodářství této zóny, ale domnívá se, že tento
         výklad embarga je příliš široký. Poskytnutí služby dopravcem „Společenství“ je pouze předběžnou činností a posílení hospodářství
         republik, na něž se vztahuje embargo, je způsobeno samotnými cestujícími, a nikoliv dopravci, kteří je dopravili až do blízkosti
         zóny, na niž bylo uvaleno embargo.

      29     Komise dodává, že v rámci skutečné rozdělené dopravy, takové, jako je rozdělená doprava ve věci v původním řízení, je věcí
         předkládajícího soudu rozhodnout, kdo uskutečnil zakázané poskytnutí služby. Tomuto soudu totiž náleží, aby určil, v jakém
         rozsahu takový subdodavatel, jakým je S. Aulinger, který spolupracoval na uskutečnění rozdělené dopravy, aniž by byl případně
         odpovědný za její koncepci nebo průběh, porušil čl. 1 písm. d) nařízení č. 1432/92.

       Odpověď Soudního dvora
      30     Desátý bod odůvodnění nařízení č. 1432/92 uvádí, že toto nařízení má za cíl zejména zajistit jednotné zavedení v celém Společenství
         určitých opatření stanovených rezolucí 757 (1992). V důsledku toho je pro účely výkladu zmíněného nařízení třeba vzít v úvahu
         znění a cíl této rezoluce (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Bosphorus, body 13 a 14). Nařízení č. 1432/92 nemůže být
         tudíž vykládáno v rozporu s ustanoveními rezoluce 757 (1992).

      31     Přitom žádné ustanovení nařízení č. 1432/92 ani rezoluce 757 (1992) nezakazuje pohyb osob mezi členskými státy Společenství
         a republikami Srbsko a Černá Hora.

      32     Avšak německá vláda a Komise správně tvrdí, že čl. 1 písm. d) nařízení č. 1432/92 zakazuje přímou komerční dopravu osob mezi
         místem nacházejícím se na území členských států a místem nacházejícím se v Srbsku nebo Černé Hoře dopravci usazenými v jednom
         ze zmíněných členských států. Na takové poskytnutí jiných než finančních služeb se totiž toto ustanovení vztahuje v rozsahu,
         v němž toto poskytnutí služby zčásti odpovídá „hospodářské činnosti vykonávané v republikách Srbsko a Černá Hora, nebo z těchto
         republik“ a zčásti poskytnutí služeb takovým „fyzick[ým] osob[ám] nacházející[m] se v republikách Srbsko a Černá Hora“, jako
         jsou osoby výslovně zmíněné v čl. 1 písm. d) nařízení č. 1432/92 jako příklady zakázaného poskytnutí jiných než finančních
         služeb.

      33     Analýza musí být stejná, pokud jde o poskytnutí dopravy zajišťované mezi stejnými místy odjezdu a příjezdu a organizované
         na základě spolupráce mezi podnikem usazeným v členském státě a jiným podnikem, jehož sídlo je v zóně, na niž je uvaleno embargo,
         přičemž dříve uvedený podnik zajišťuje dopravu do blízkosti hranic zóny, na niž je uvaleno embargo, a odtud a druhý podnik
         dopravu z tohoto místa do zóny, na niž je uvaleno embargo, nebo z této zóny do tohoto místa (s tím, že cestující přesednou
         do jiného vozidla). V tomto ohledu nezáleží na tom, zda poskytnutí služby je uskutečněné, přímo, nebo na základě subdodavatelské
         smlouvy, různými po sobě následujícími dopravci.

      34     V případě jiného výkladu by mimoto mohl být užitečný účinek nařízení č. 1432/92 snadno zpochybněn prostřednictvím dohod o spolupráci
         uzavřených mezi podniky Společenství a srbskými či černohorskými podniky.

      35     Tudíž, když se v době, kdy bylo účinné nařízení č. 1432/92, autobusový dopravce účastnil, i jako subdodavatel, rozdělené dopravy
         osob mezi územím členského státu Společenství a územím republik Srbska a Černé Hory, porušoval ustanovení tohoto nařízení.
         Naproti tomu mohl pokračovat v zajišťování poskytování komerční dopravy osob až do blízkosti zóny, na niž bylo uvaleno embargo,
         za podmínky, že toto poskytování nebylo součástí rozdělené dopravy.

      36     V důsledku toho je na první otázku třeba odpovědět, že čl. 1 písm. d) nařízení č. 1432/92 musí být vykládán v tom smyslu,
         že komerční doprava osob do Srbska a Černé Hory nebo z těchto území, uskutečňovaná formou rozdělené dopravy, byla zakázaná.
         Rozdělenou dopravou je třeba rozumět dopravu osob do zóny, na niž je uvaleno embargo, nebo z této zóny, organizovanou na základě
         spolupráce mezi podnikem usazeným v členském státě a jiným podnikem, jehož sídlo je v zóně, na niž je uvaleno embargo, přičemž
         dříve uvedený podnik zajišťuje dopravu do blízkosti hranic zóny, na niž je uvaleno embargo, a odtud a druhý podnik dopravu
         z tohoto místa do zóny, na niž je uvaleno embargo, nebo z této zóny do tohoto místa (s tím, že cestující přesednou do jiného
         vozidla).

       K druhé otázce
      37     S ohledem na odpověď danou na první otázku není nezbytné odpovídat na druhou otázku.
       K nákladům řízení
      38     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 1 písm. d) nařízení Rady (EHS) č. 1432/92 ze dne 1. června 1992, kterým se zakazuje obchod mezi Evropským hospodářským
            společenstvím a republikami Srbsko a Černá Hora, musí být vykládán v tom smyslu, že komerční doprava osob do Srbska a Černé
            Hory, nebo z těchto území uskutečňovaná formou rozdělené dopravy byla zakázaná.
      Rozdělenou dopravou je třeba rozumět dopravu osob do zóny, na niž je uvaleno embargo, nebo z této zóny, organizovanou na základě
            spolupráce mezi podnikem usazeným v členském státě a jiným podnikem, jehož sídlo je v zóně, na niž je uvaleno embargo, přičemž
            dříve uvedený podnik zajišťuje dopravu do blízkosti hranic zóny, na niž je uvaleno embargo, a odtud a druhý podnik dopravu
            z tohoto místa do zóny, na niž je uvaleno embargo, nebo z této zóny do tohoto místa (s tím, že cestující přesednou do jiného
            vozidla).
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.