title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 14. června 2007.#Komise Evropských společenství proti Italské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Životní prostředí - Odpady - Nebezpečné odpady - Směrnice 75/442/EHS a 91/689/EHS - Povinnost vypracovat a oznámit plány pro nakládání s odpady.#Věc C-82/06.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 14. června 2007 – Komise v. Itálie
      (Věc C‑82/06)
      „Nesplnění povinnosti státem – Životní prostředí – Odpady – Nebezpečné odpady – Směrnice 75/442/EHS a 91/689/EHS – Povinnost vypracovat a oznámit plány pro nakládání s odpady“
      1.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět sporu – Určení v průběhu postupu před zahájením soudního řízení (Článek 226 ES)
            (viz bod 14)
      2.                     Akty orgánů – Směrnice – Provádění členskými státy (Článek 249 ES; směrnice Rady 75/442 ve znění směrnic 91/156 a 91/689)
            (viz body 19, 34–35, 37–39)
      3.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav k němuž je třeba přihlédnout – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 25)
      4.                     Členské státy – Povinnosti – Provedení směrnic – Nesplnění povinnosti – Odůvodnění vycházející z vnitrostátního řádu – Nepřípustnost
            (Článek 226 ES) (viz bod 26)
      Předmět

         Nesplnění povinnosti státem – Porušení článku 7 směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. L
                  194, s. 39; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 91/156/EHS ze dne 18. března 1991 (Úř. věst. L 78, s. 32; Zvl.
                  vyd. 15/02, s. 3) a článku 6 směrnice Rady 91/689/EHS ze dne 12. prosince 1991 o nebezpečných odpadech (Úř. věst. L 377, s.
                  20; Zvl. vyd. 15/02, s. 78) – Povinnost oznámit plány pro nakládání s odpady

            Výrok

                  Italská republika tím, že nevypracovala:

            –       plán pro nakládání s odpady pro provincii Rimini v souladu s čl. 7 odst. 1 směrnice 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o
         odpadech, ve znění směrnice Rady 91/156/EHS ze dne 18. března 1991,

      –       plán pro nakládání s odpady obsahující místa a zařízení pro nakládání s odpady pro region Latium v souladu s čl. 7 odst. 1
         čtvrtou odrážkou směrnice 75/442, ve znění směrnice 91/156,

      –       plán pro nakládání s odpady pro regiony Friuli Venezia-Giulia a Puglia a pro autonomní provincii Bolzano Alto Adige, jakož
         i pro provincii Rimini, v souladu s článkem 6 směrnice Rady 91/689/EHS ze dne 12. prosince 1991 o nebezpečných odpadech,

      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z těchto směrnic.

                  Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 27. listopadu 2003. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-429/01.


title: Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 22. září 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Evropské komisi.#Veřejné zakázky na služby - Nabídkové řízení - Poskytování služeb informačních technologií v souvislosti s údržbou a vývojem informačních systémů generálního ředitelství pro rybolov a námořní záležitosti - Odmítnutí nabídky uchazeče - Povinnost uvést odůvodnění - Rovné zacházení - Transparentnost - Kritéria pro zadání - Střet zájmů - Zjevně nesprávné posouzení - Mimosmluvní odpovědnost.#Věc T-86/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 22. září 2011 – Evropaïki Dynamiki v. Komise
      (Věc T-86/09)
      „Veřejné zakázky na služby – Nabídkové řízení – Poskytování služeb informačních technologií v souvislosti s údržbou a vývojem informačních systémů generálního ředitelství
         pro rybolov a námořní záležitosti – Odmítnutí nabídky uchazeče – Povinnost uvést odůvodnění – Rovné zacházení – Transparentnost – Kritéria pro zadání – Střet zájmů – Zjevně nesprávné posouzení – Mimosmluvní odpovědnost“

      1.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí o nevybrání nabídky vydané v rámci řízení o zadání veřejné zakázky
            na služby – Povinnost sdělit na písemnou žádost vlastnosti a výhody přijaté nabídky i jméno uchazeče, kterému byla zakázka
            přidělena (Článek 253 ES; nařízení Rady č. 1605/2002 čl. 100 odst. 2; nařízení Komise č. 2342/2002 čl. 149, odst.  3) (viz
            body 26, 29–32)
      2.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Povinnost dodržovat zásadu rovného zacházení s uchazeči – Nezbytnost
            zajistit rovné příležitosti a dodržovat zásadu transparentnosti – Rozdíl v rozsahu poskytnutých informací, jímž byl zvýhodněn
            současný poskytovatel – Informace, které nejsou nezbytné ani užitečné pro formulaci nabídek – Neporušení zásady rovného zacházení
            (viz body 60–63, 65–83)
      3.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Zadání zakázky na základě nabídkového řízení – Pravomoc orgánů v dalším pokračování
            řízení o zadání zakázky – Střet zájmů mezi uchazečem a členem výboru hodnotícího nabídky – Pojem (Nařízení Rady č. 1605/2002
            čl. 52 odst. 2) (viz body 100–103)
      4.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Zadání zakázky na základě nabídkového řízení – Posuzovací pravomoc orgánů  – Soudní
            přezkum – Meze (viz bod 123)
      Předmět

               Zrušení rozhodnutí Komise ze dne 12. prosince 2008, kterým byla odmítnuta nabídka předložená žalobkyní v rámci veřejného nabídkového
                  řízení MARE/2008/01 na poskytování služeb informačních technologií v souvislosti s údržbou a vývojem informačních systémů
                  generálního ředitelství pro rybolov a námořní záležitosti (Úř. věst. 2008/S 115), jakož i rozhodnutí přidělit zakázku jinému
                  uchazeči, a návrh na náhradu škody

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE ponese vlastní náklady řízení a nahradí
                     náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 28. března 1995. # Frédéric Daffix proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Zrušení - Odůvodnění. # Věc T-12/94.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. prosince 1986. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Volný pohyb služeb. # Věc 220/83.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. října 2005. # MyTravel plc proti Commissioners of Customs & Excise. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Spojené království. # Šestá směrnice o DPH - Režim cestovních kanceláří - Souborné služby pro cesty - Plnění koupená od třetích osob a vlastní plnění - Způsob výpočtu daně. # Věc C-291/03.

text:
      Věc C-291/03
      MyTravel plc
      v.
      Commissioners of Customs & Excise
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná VAT and Duties Tribunal, Manchester)
      „Šestá směrnice o DPH – Režim cestovních kanceláří – Souborné služby pro cesty – Plnění koupená od třetích osob a vlastní plnění – Způsob výpočtu daně“
      Stanovisko generálního advokáta P. Légera přednesené dne 12. května 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. října 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Právo Společenství – Přímý účinek – Vnitrostátní poplatky neslučitelné s právem Společenství – Vrácení – Podmínky – Použití
            vnitrostátního práva – Meze – Respektování zásady rovnocennosti a zásady efektivity práva Společenství
      2.     Předběžné otázky – Výklad – Časové účinky rozsudků o výkladu – Zpětný účinek – Omezení Soudním dvorem
      (Článek 234 ES)
      3.     Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Zvláštní režim
            cestovních kanceláří – Změna výpočtu povinnosti k dani z přidané hodnoty podle metody, o které Soudní dvůr rozhodl, že je
            v souladu s právem Společenství – Přípustnost – Podmínky
      (Směrnice Rady 77/388, článek 26)
      4.     Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Zvláštní režim
            cestovních kanceláří – Souborné služby pro cesty složené zčásti z vlastních plnění a zčásti z plnění koupených od třetích
            osob – Výpočet daně – Použití kritéria tržní hodnoty na vlastní plnění – Podmínky – Určení tržní hodnoty leteckých cest vnitrostátním
            soudem
      (Směrnice Rady 77/388, článek 26)
      1.     Při neexistenci právní úpravy Společenství ve věci žádostí o vrácení neoprávněně vybraných daní přísluší vnitrostátnímu právnímu
         řádu každého členského státu stanovit podmínky, za kterých mohou být tyto žádosti podávány, přičemž tyto podmínky musejí respektovat
         zásady rovnocennosti a efektivity, a sice že tyto podmínky nesmějí být méně příznivé než ty, které se týkají obdobných žádostí
         na základě vnitrostátního práva a že v praxi neznemožňují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství.

      (viz bod 17)
      2.     Pokud Soudní dvůr v rámci pravomoci, kterou mu přiznává článek 234 ES, vykládá ustanovení práva Společenství, upřesňuje smysl
         a dosah tohoto ustanovení, jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy vstoupilo v platnost. Takto vydaný rozsudek na
         základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vytváří účinky ve vztahu k právním vztahům vzniklým před tím, než byl vydán.
         Z toho zejména plyne, že takto vyložené pravidlo práva Společenství musí být použito správním orgánem v rámci jeho pravomocí
         i na právní vztahy vzniklé a vytvořené před vyhlášením rozsudku Soudního dvora rozhodujícího o předběžné otázce. Je tomu jinak
         pouze tehdy, pokud ve svém rozsudku Soudní dvůr výjimečně časově omezí dosah tohoto výkladu.

      (viz body 16–17)
      3.     Cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů, kteří podali pro daňové období přiznání k dani z přidané hodnoty,
         přičemž použili metodu stanovenou vnitrostátní právní úpravou, která do vnitrostátního práva provádí šestou směrnici 77/388
         o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, mají právo, za podmínek stanovených svým vnitrostátním
         právem, které musejí respektovat zásady rovnocennosti a efektivity, změnit výpočet své povinnosti k dani z přidané hodnoty
         podle metody, o které Soudní dvůr rozhodl, že je v souladu s právem Společenství.

      (viz bod 18, výrok 1)
      4.     Článek 26 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu musí být vykládán
         tak, že cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů, kteří za jednotnou cenu poskytují cestujícímu plnění koupená
         od třetích osob a vlastní plnění, musí v zásadě oddělit část souborné služby odpovídající jejich vlastním plněním na základě
         jejich tržní hodnoty, jestliže tato hodnota může být určena. V tomto případě může osoba povinná k dani použít kritérium skutečných
         nákladů, jen jestliže prokáže, že toto kritérium věrně vyjadřuje skutečnou strukturu souborné služby. Použití kritéria tržní
         hodnoty není vázáno na podmínku, aby toto použití bylo jednodušší než použití metody založené na skutečných nákladech, ani
         na podmínku, aby vedlo ke stejné povinnosti k DPH nebo k povinnosti podobné té, která by byla získána při použití metody založené
         na skutečných nákladech. Tudíž:

      – cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů nemohou používat metodu založenou na tržní hodnotě podle volného
         uvážení a

      – metoda tržní hodnoty se použije na vlastní plnění, jejichž tržní hodnota může být určena, přestože v rámci téhož daňového
         období hodnota určitých vlastních plnění v rámci souborných služeb nemůže být určena, jelikož osoba povinná k dani neprodává
         obdobná plnění mimo rámec souborné služby.

      Přísluší předkládajícímu soudu určit s ohledem na okolnosti sporu v původním řízení tržní hodnotu leteckých cest poskytnutých
         ve věci v původním řízení v rámci pobytů za jednotnou cenu. Tento soud může určit uvedenou tržní hodnotu z průměrných hodnot.
         V tomto kontextu může trh založený na místech prodaných jiným organizátorům turistických zájezdů představovat nejvhodnější
         trh.

      (viz body 41, 45, výrok 2–3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. října 2005(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Režim cestovních kanceláří – Souborné služby pro cesty – Plnění koupená od třetích osob a vlastní plnění – Způsob výpočtu daně“
      Ve věci C‑291/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím VAT and Duties Tribunal,
         Manchester (Spojené království) ze dne 30. června 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 4. července 2003, v řízení

      MyTravel plc
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Borg Barthet (zpravodaj), J.‑P. Puissochet, S. von Bahr a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: M. M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. listopadu 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za MyTravel plc N. Gibbonem, solicitor a J. Woolfem, barrister,
      –       za vládu Spojeného království K. Manjim, jako zmocněncem, ve spolupráci s N. Painesem, Q.C.,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. května 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 26 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně
         (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Projednávaná žádost byla podána v rámci sporu mezi společností MyTravel plc (dále jen „MyTravel“) a Commissioners of Customs
         & Excise ve věci použitelnosti režimu stanoveného v článku 26 šesté směrnice na tuto společnost po vydání rozsudku ze dne
         22. října 1998, Madgett a Baldwin (C‑308/96 a C‑94/97, Recueil, s. I‑6229).

       Právní rámec
      3       Článek 11 část A odst. 1 písm. a) šesté směrnice stanoví, že základem daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) je pro většinu
         služeb „vše, co představuje protiplnění, které dodavatel nebo poskytovatel získal nebo má získat od kupujícího, zákazníka
         nebo třetí strany za takové dodání zboží nebo poskytnutí služby […]“.

      4       Článek 26 uvedené směrnice, který zavádí zvláštní režim pro plnění uskutečňovaná cestovními kancelářemi a organizátory turistických
         zájezdů, stanoví:

      „1.      Členské státy uplatní daň z přidané hodnoty na plnění uskutečňovaná cestovními kancelářemi v souladu s tímto článkem, jednají-li
         cestovní kanceláře se zákazníky svým vlastním jménem a k uskutečnění cesty využívají dodání zboží a poskytování služeb jinými
         osobami povinnými k dani. Tento článek se nevztahuje na cestovní kanceláře, které vystupují jen jako zprostředkovatelé a na
         které se vztahuje čl. 11 část A odst. 3 písm. c). V tomto článku zahrnuje výraz ,cestovní kancelář‘ též organizátory turistických
         zájezdů.

      2.      Veškerá plnění uskutečňovaná cestovní kanceláří v souvislosti s cestou se považují za jedinou službu poskytnutou cestovní
         kanceláří zákazníkovi. Ta se zdaní v tom členském státě, v němž má cestovní kancelář sídlo své hospodářské činnosti nebo v němž
         má stálou provozovnu, z níž službu poskytla. Základem daně a cenou bez daně ve smyslu čl. 22 odst. 3 písm. b) vzhledem k této
         službě se rozumí ziskové rozpětí cestovní kanceláře, tj. rozdíl mezi celkovou částkou, kterou má zaplatit zákazník, bez daně
         z přidané hodnoty a skutečnými náklady cestovní kanceláře na zboží dodané a služby poskytnuté jinými osobami povinnými k dani,
         pokud byla tato plnění uskutečněna k přímému prospěchu zákazníka.

      3.      Uskutečňují-li plnění, která cestovní kancelář svěřila jiným osobám povinným k dani, tyto osoby mimo Společenství, považuje
         se služba cestovní kanceláře za zprostředkovatelskou činnost osvobozenou od daně podle čl. 15 bodu 14. Jsou-li tato plnění
         uskutečňována jak uvnitř Společenství, tak mimo ně, může být osvobozena od daně jen ta část služby poskytované cestovní kanceláří,
         která se týká plnění uskutečňovaných mimo Společenství.

      4.      Daň, kterou cestovní kanceláři účtují jiné osoby povinné k dani z plnění uvedených v odstavci 2, přičemž tato plnění jsou
         uskutečňována k přímému prospěchu zákazníka, nezakládá v žádném členském státě nárok na odpočet nebo vrácení daně.

      5       Článek 26 šesté směrnice je proveden do vnitrostátního práva článkem 53 zákona z roku 1994 o dani z přidané hodnoty (Value
         Added Tax Act 1994), jakož i nařízením z roku 1987 o dani z přidané hodnoty použitelným na organizátory turistických zájezdů
         [Value Added Tax (Tour Operators) Order 1987]. Ustanovení vnitrostátní právní úpravy byla upřesněna oběžníkem 709/5/88, poté
         oběžníkem Commissioners of Customs & Excise 709/5/96 týkajícím se režimu ziskového rozpětí organizátorů turistických zájezdů
         (Tour Operators’ Margin Scheme VAT Notice, dále jen „režim TOMS“). Tento režim vyžaduje, aby celková částka získaná organizátorem
         zájezdu nebo turistického zájezdu byla rozdělena mezi plnění koupená od třetích osob a vlastní plnění s odkazem na skutečné
         náklady každého z nich.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      6       MyTravel organizuje v zahraničí pobyty za jednotnou cenu. Tato společnost systematicky nakupuje ubytování od třetích osob.
         Jelikož však má svou vlastní leteckou společnost, zajišťuje obecně dopravu cestujících na místo pobytu. Prodává rovněž jednotlivě
         letenky veřejnosti jako místa k sezení („seat only“) odpovídající místům na palubě jejího vlastního letadla nebo místům koupeným
         od jiných společností, jakož i místa jiným organizátorům turistických zájezdů zvaná „místa prodávaná ve velkém“ („broked seats“).
         DPH za období roků 1995 až 1999 přiznala při použití režimu TOMS. Po vydání výše uvedeného rozsudku Madgett a Baldwin změnila
         výpočet své povinnosti k DPH za období roků 1995 až 1997, přičemž se opírala o tržní hodnotu prodaných míst v rámci pobytů
         za jednotnou cenu.

      7       Za účelem získání této tržní hodnoty použila MyTravel dvě metody. Pro rok 1995, jakož i zdá se pro rok 1996, vzala za výchozí
         bod cenu letenek prodaných v rámci souborných služeb, ke které připočítala procentní „navýšení“ rovnající se procentu z prodeje
         letenek jednotlivě, které podle svého tvrzení uskutečnila za stejné období. Během roku 1995 MyTravel rovněž prodala pobyty
         za jednotnou cenu zahrnující okružní plavby, cesty letadlem, které dala k dispozici, a ubytování v kempu. Změnila však výpočet
         své daňové povinnosti při použití kritéria tržní hodnoty jen co se týče leteckých cest, jelikož se domnívala, že neměla příslušné
         srovnávací prvky pro ostatní její plnění.

      8       Pro rok 1997 MyTravel na základě interního dokumentu nazvaného „Zpráva o výnosnosti cest“ („Route Profitability Report“) vypočítala
         na 153 GBP svůj průměrný lineární příjem získaný za letenky prodané veřejnosti mimo rámec souborných služeb. Podle MyTravel
         se tato částka použije na všechny prodané letenky.

      9       Poté, co MyTravel na těchto základech změnila výpočet ceny letenek prodaných v rámci pobytů za jednotnou cenu, požádala Commissioners
         of Customs & Excise o vrácení částek 212 000 GBP, 2 004 857 GBP a 711 051 GBP za roky 1995 až 1997 v uvedeném pořadí. Výše
         těchto částek je dána zejména skutečností, že metoda použitá MyTravel má za následek zvýšení té části jednotné ceny, která
         je přidělena dopravě, a že tato cena je podle použitelného vnitrostátního práva předmětem 0% zdanění.

      10     Commissioners of Customs & Excise žádosti MyTravel zamítli. Jak to uplatnili u předkládajícího soudu, z výše uvedeného rozsudku
         Madgett a Baldwin podle nich plyne, že za účelem oddělení části souborné služby týkající se vlastních plnění nemůže být metoda
         založená na tržní hodnotě použita, pokud, jako v případě uvedené společnosti, není její výhodou jednoduchost, vytváří vykonstruovanou
         částku, co se týče ziskového rozpětí týkajícího se plnění koupených od třetích osob, a významně mění povinnost k DPH. Mimoto
         tvrdili, že tento rozsudek nedovoluje použít tuto metodu selektivním způsobem a že částka 153 GBP nepředstavuje tržní hodnotu
         míst v letadle prodávaných v rámci souborných služeb.

      11     MyTravel naproti tomu uvedla, že v uvedeném rozsudku Soudní dvůr odmítl argument, že kritérium skutečných nákladů tvoří věrohodnější
         ukazatel než hodnota jednotlivých prvků souborné služby. Rovněž uplatnila, že nemůže být požadováno, aby obě metody vedly
         ke stejným povinnostem k DPH, jelikož by to provozovatele nutilo k tomu, aby prováděli výpočty odpovídající každé z nich.
         Co se týče odůvodnění přijatého v témže rozsudku týkajícího se skutečnosti, že metoda založená na tržní hodnotě je jednodušší,
         jednalo se pouze o faktor, jenž byl vzat v úvahu za účelem dosažení přijatého řešení, a nikoliv podmínku, které by bylo použití
         uvedené metody podřízeno.

      12     MyTravel má za to, že byla oprávněna použít metodu založenou na tržní hodnotě, jelikož disponuje uspokojivým srovnávacím prvkem,
         jak je tomu v případě leteckých cest, a jelikož článek 26 šesté směrnice podle ní nebrání tomu, aby použila zároveň uvedenou
         metodu a metodu založenou na skutečných nákladech. Co se týče částky 153 GBP, odráží průměrnou hodnotu letenek prodaných samostatně
         a může sloužit jako základ pro výpočet ceny cest prodaných v rámci souborných služeb, jelikož ve výše uvedeném rozsudku Madgett
         a Baldwin Soudní dvůr nepožadoval, aby provozovatel stanovil tržní hodnotu vlastních plnění vzhledem ke stejným plněním, avšak
         s ohledem na obdobná plnění.

      13     Za těchto okolností se VAT and Duties Tribunal, Manchester rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Za jakých podmínek, je-li to vůbec možné, má organizátor turistických zájezdů, který podal své přiznání k [DPH] za finanční
         rok při použití metody skutečných nákladů, která byla jedinou metodou stanovenou vnitrostátními právními předpisy provádějícími
         směrnici, právo dodatečně změnit výpočet své povinnosti [k] DPH částečně v souladu s metodou tržní hodnoty popsanou v bodě
         46 [rozsudku Madgett a Baldwin]?

      a)      Konkrétněji, může tento organizátor turistických zájezdů použít metodu tržní hodnoty selektivně ve vztahu k jednotlivým finančním
         rokům a pokud ano, za jakých podmínek?

      b)      Pokud organizátor turistických zájezdů prodává veřejnosti mimo rámec souborných služeb jednu část, která je součástí souborných
         služeb (v projednávaném případě letecké cesty), avšak neprodává veřejnosti mimo rámec souborných služeb ostatní části, které
         jsou součástí souborných služeb (v projednávaném případě okružní plavby a kempinkové ubytování), může tento organizátor turistických
         zájezdů:

      –       použít metodu tržní hodnoty pro tyto souborné služby (které jsou zdaleka nejpočetnější), pokud může určit hodnotu všech svých
         dodání nebo vlastních plnění (v projednávaném případě leteckých cest) s odkazem na prodeje veřejnosti mimo rámec souborných
         služeb;

      –       v případech, kde souborná služba obsahuje vlastní prvky, které organizátor turistických zájezdů neprodává veřejnosti mimo
         rámec souborné služby (v projednávaném případě okružní plavby a kempinkové ubytování), použít metodu tržní hodnoty pro určení
         hodnoty vlastních dodání nebo plnění, které prodává veřejnosti (v projednávaném případě letecké cesty), pokud nebylo možné
         určit tržní hodnotu pro ostatní prvky souborné služby?

      c)      Musí být použití kombinace metod a) jednodušší, b) podstatně jednodušší nebo c) nesmí být podstatně složitější?
      d)      Musí vést metoda tržní hodnoty ke stejné povinnosti [k] DPH nebo k povinnosti obdobné té, která plyne z metody založené na
         nákladech?

      2)      Je za okolností projednávaného případu možné určit tu část vlastních plnění, která se týká leteckých cest prodaných jako část
         souborné služby pro pobyty s odkazem buď na a) průměrné náklady na místo v letadle zvýšené o průměrné ziskové rozpětí dosažené
         organizátorem turistických zájezdů výlučně z prodejů míst v dotčeném finančním roce, nebo na b) průměrný příjem dosažený organizátorem
         turistických zájezdů výlučně z prodejů míst v témže finančním roce?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      14     Podstatou první otázky VAT and Duties Tribunal, Manchester, která je rozdělena do několika částí, je, zda a za jakých podmínek
         může organizátor turistického zájezdu, jako je MyTravel, změnit výpočet zdanitelného ziskového rozpětí ve smyslu článku 26
         šesté směrnice v souladu s metodou tržní hodnoty popsanou ve výše uvedeném rozsudku Madgett a Baldwin.

       K první části první otázky
      15     Je namístě přezkoumat, zda organizátor turistických zájezdů, který podal své přiznání k DPH pro daňové období, přičemž použil
         metodu stanovenou vnitrostátními právními předpisy provádějícími šestou směrnici, má právo změnit výpočet své povinnosti k DPH
         na základě rozsudku Soudního dvora podle metody v tomto rozsudku pokládané za vyhovující uvedené směrnici.

      16     V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud Soudní dvůr v rámci pravomoci, kterou mu přiznává článek 234 ES, vykládá ustanovení
         práva Společenství, upřesňuje smysl a dosah tohoto ustanovení, jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy vstoupilo
         v platnost (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 27. března 1980, Denkavit italiana, 61/79, Recueil, s. 1205, bod 16; ze dne
         6. července 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Recueil, s. I‑1883, bod 39, a ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heitz, C‑453/00, Recueil,
         s. I‑837, bod 21). Je tomu jinak pouze, pokud ve svém rozsudku Soudní dvůr výjimečně časově omezí dosah tohoto výkladu (viz
         v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Denkavit Italiana, bod 17; rozsudek ze dne 29. listopadu 2001, Griesmar, C‑366/99, Recueil,
         s. I‑9383, bod 74, a co se týče nedávného použití těchto zásad v oblasti DPH, rozsudek ze dne 17. února 2005, Linneweber a Akritidis,
         C‑453/02 a C‑462/02, Recueil, s. I‑1131, body 41 až 45).

      17     Rozsudek vydaný na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vytváří účinky ve vztahu k právním vztahům vzniklým předtím,
         než byl vydán. Z toho zejména plyne, že takto vyložené pravidlo práva Společenství musí být použito správním orgánem v rámci
         jeho pravomocí i na právní vztahy vzniklé a vytvořené před vyhlášením rozsudku Soudního dvora rozhodujícího o předběžné otázce
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heitz, C‑453/00, Recueil, s. I‑837, bod 22). Při
         neexistenci právní úpravy Společenství ve věci žádostí o vrácení daní přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského
         státu stanovit podmínky, za kterých mohou být tyto žádosti podávány, přičemž tyto podmínky musejí respektovat zásady rovnocennosti
         a efektivity, a sice, že tyto podmínky nesmějí být méně příznivé než ty, které se týkají obdobných žádostí na základě vnitrostátního
         práva a že v praxi neznemožňují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 9. listopadu
         1983, San Giorgio, 199/82, Recueil, s. 3595, bod 12, a ze dne 2. října 2003 Weber’s Wine World a další, C‑147/01, Recueil,
         s. I‑11365, bod 103).

      18     Za těchto podmínek je třeba na první část první otázky odpovědět tak, že cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů,
         kteří podali za daňové období přiznání k DPH, přičemž použili metodu stanovenou vnitrostátní právní úpravou, která do vnitrostátního
         práva provádí šestou směrnici, mohou, za podmínek stanovených jejich vnitrostátním právem, které musejí respektovat zásady
         rovnocennosti a efektivity, změnit výpočet své povinnosti k DPH podle metody, o které Soudní dvůr rozhodl, že je v souladu
         s právem Společenství.

       K ostatním částem první otázky
      19     Je třeba nejprve přezkoumat, zda rozdělení jednotné ceny osobou povinnou k dani, na kterou se vztahuje článek 26 šesté směrnice,
         při použití kritéria tržní hodnoty pro vlastní plnění je vázáno na podmínku, že toto použití musí být skutečně jednodušší
         ve zvláštní situaci této osoby povinné k dani a že vede k povinnosti k DPH, která je podobná té, která by byla získána při
         použití kritéria skutečných nákladů.

      20     Co se zaprvé týče kritéria jednoduchosti, MyTravel uvádí, že vázat použití uvedené metody pro určení DPH, kterou má odvést
         cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů, na podmínku, aby ve zvláštní situaci každé osoby povinné k dani byla
         tato metoda skutečně jednodušší než metoda založená na skutečných nákladech, by znamenalo, že určení zdanitelného základu,
         který představuje základní prvek sytému DPH, by záviselo na posouzení vyznačujícím se nejistotou a určitou známkou subjektivnosti.

      21     Naproti tomu vláda Spojeného království tvrdí, že osoba povinná k dani jako MyTravel nemůže změnit svá přiznání k DPH, používajíc
         kritérium tržní hodnoty z důvodu, že je mohla vyhotovit bez zvláštních obtíží při použití kritéria skutečných nákladů a že
         tato změna má za následek snížení její daňové povinnosti podstatným způsobem.

      22     Jak na to však poukázal generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, z přezkoumání bodu 45 výše uvedeného rozsudku Madgett
         a Baldwin vyplývá, že důvody, na základě kterých se Soudní dvůr domníval, že metoda založená na tržní hodnotě představuje
         výhodu jednoduchosti, se netýkají zvláštních okolností uvedené věci.

      23     Za těchto podmínek není použití kritéria tržní hodnoty vázáno na podmínku, aby bylo toto použití jednodušší než použití metody
         založené na skutečných nákladech.

      24     Co se dále týče výše částky DPH, je třeba přezkoumat, zda je použití metody založené na tržní hodnotě vázáno na podmínku,
         aby tato metoda vedla ke stejné povinnosti k DPH nebo k povinnosti obdobné té, která by byla získána při použití metody založené
         na skutečných nákladech na plnění.

      25     Vláda Spojeného království tvrdí, že v bodech 45 a 46 výše uvedeného rozsudku Madgett a Baldwin byl Soudní dvůr, když povolil
         použití metody založené na tržní hodnotě, ovlivněn skutečností, že očekával, že tato metoda povede ke srovnatelné povinnosti
         k DPH s povinností vypočítanou na základě metody založené na skutečných nákladech.

      26     Je třeba konstatovat, že okolnost, podle které použití těchto dvou metod vede k výpočtu obdobné daňové povinnosti, se jeví,
         jak je uvedena mezi odrážkami v bodě 46 výše uvedeného rozsudku Madgett a Baldwin, jako nadbytečný prvek.

      27     Navíc opačný výklad prosazovaný vládou Spojeného království by měl za následek, že by bylo od osob povinných k dani požadováno,
         aby poté, co vyhotoví své daňové přiznání v souladu s metodou založenou na tržní hodnotě, prováděli v každém případě operace
         nezbytné pro výpočet povinnosti k DPH podle metody založené na skutečných nákladech, čímž by tak omezovali užitečnost metody
         založené na tržní hodnotě.

      28     Za těchto okolností není tudíž použití osobou povinnou k dani, na kterou se vztahuje článek 26 šesté směrnice, která poskytuje
         cestujícím za jednotnou cenu plnění koupená od třetích osob a vlastní plnění, kritéria tržní hodnoty pro rozdělení této jednotné
         ceny, vázáno na podmínku, aby vedlo k povinnosti k DPH srovnatelné s tou, která by byla získána použitím kritéria skutečných
         nákladů.

      29     Je třeba přezkoumat, zda musí být použití kritéria tržní hodnoty, pokud je možno ji určit, ponecháno na volném uvážení osoby
         povinné k dani.

      30     Je namístě připomenout, že základní zásada, na které je založena DPH, spočívá ve skutečnosti, že systém této daně ze spotřeby
         směřuje k zatížení pouze konečného spotřebitele. DPH je přesně úměrná ceně zboží, jakož i službám a je vybírána osobami povinnými
         k dani v každé fázi postupu výroby nebo distribuce ve prospěch daňové správy, které jsou povinny ji zaplatit. Podle základní
         zásady tohoto systému a jeho způsobů fungování se musí DPH, kterou daňové orgány vyberou, rovnat dani skutečně vybrané od
         konečného spotřebitele (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 24. října 1996, Elida Gibbs, C‑317/94, Recueil, s. I‑5339, body
         18 až 24). Podmínky použití zvláštního režimu zavedeného článkem 26 šesté směrnice ve prospěch cestovních kanceláří a organizátorů
         turistických zájezdů, když osoba povinná k dani poskytuje cestujícím za jednotnou cenu zároveň plnění koupená od třetích osob
         a vlastní plnění, nesmějí zpochybňovat tuto základní zásadu systému DPH.

      31     Z výše uvedeného rozsudku Madgett a Baldwin přitom plyne, že metoda založená na tržní hodnotě může být přijata, pokud je možné
         oddělit část souborných služeb odpovídající vlastnímu plnění na základě tržní hodnoty plnění obdobných těm, které jsou součástí
         souborných služeb. To však nesmí vést k tomu, aby byla osobě povinné k dani přiznána možnost používat tuto metodu na základě
         volného uvážení podle toho, zda následkem jejího použití je či není snížení daňové povinnosti této osoby povinné k dani vzhledem
         k daňové povinnosti, která by vyplývala z použití metody založené na skutečných nákladech.

      32     Přiznání této možnosti osobám povinným k dani by mohlo mít za následek povolit jim vykonstruovaně zvýšit daňový základ podléhající
         nejnižší daňové sazbě, a vytvořit tak nerovnost v hospodářské soutěži mezi hospodářskými subjekty ve prospěch těch, které
         zřídily sídlo své činnosti nebo stálou provozovnu v členském státě, který zdaňuje určitá plnění značně sníženou sazbou nebo
         dokonce 0 % jako ve Spojeném království, pokud jde o dopravu osob. Takový výklad by v důsledku toho mohl být v rozporu se
         zásadou neutrality DPH.

      33     Je přitom třeba v tomto ohledu připomenout, že zákonodárce Společenství, jak to vyplývá z devátého bodu odůvodnění šesté směrnice,
         si přál, aby byl daňový základ harmonizován, „aby uplatnění sazby Společenství na zdanitelná plnění vedlo ke srovnatelným
         výsledkům ve všech členských státech“. Cílem této harmonizace je tudíž zajistit, aby s podobnými situacemi z hospodářského
         nebo obchodního hlediska bylo zacházeno stejně, pokud jde o použití systému DPH. Tato harmonizace tak přispívá k zajištění
         neutrality tohoto systému.

      34     Jak na to poukázal generální advokát v bodě 68 svého stanoviska, postoj Komise Evropských společenství, podle kterého musí
         být rozdělení jednotné ceny mezi plnění koupená od třetích osob a vlastní plnění prováděno na základě tržní hodnoty posledně
         uvedených plnění pokaždé, když tato hodnota může být určena, je odůvodněný. Naproti tomu, jak na to rovněž poukázal generální
         advokát v bodě 69 téhož stanoviska, je těžké zcela vyloučit možnost odchýlit se od tohoto řešení. Je tudíž možné připustit,
         že cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů, kteří jsou schopni prokázat, že metoda založená na skutečných
         nákladech věrně vyjadřuje skutečnou strukturu souborné služby, mohou rozdělit svou jednotnou cenu a použít tuto metodu namísto
         metody založené na tržní hodnotě.

      35     Za těchto okolností musí cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů, kteří za jednotnou cenu poskytují cestujícímu
         plnění koupená od třetích osob a vlastní plnění, v zásadě oddělit část souborných služeb odpovídající jejich vlastním plněním
         na základě jejich tržní hodnoty, jestliže tato hodnota může být určena, ledaže jsou schopni prokázat, že pro předmětné daňové
         období metoda založená na kritériu skutečných nákladů věrně vyjadřuje skutečnou strukturu souborné služby.

      36     Mimoto vnitrostátní daňové správě a případně vnitrostátnímu soudu přísluší, aby posoudili, zda je možné oddělit část souborné
         služby odpovídající vlastním plněním na základě jejich tržní hodnoty a v tomto kontextu určit nejvhodnější trh.

      37     Podstatou poslední části první otázky předkládajícího soudu je, jak rozdělit jednotnou cenu, pokud osoba povinná k dani nemůže
         určit tržní hodnotu určitých vlastních plnění z důvodu, že neprodává obdobná plnění mimo rámec souborné služby. Tentýž soud
         se tudíž táže, zda se za těchto okolností nicméně použije toto kritérium na vlastní plnění, jejichž tržní hodnota může být
         známa.

      38     V tomto ohledu, jak na to poukázal generální advokát v bodě 77 svého stanoviska, nemůže okolnost, že tržní hodnota nemůže
         být stanovena pro všechna vlastní plnění poskytnutá osobou povinnou k dani, odůvodnit upuštění od použití tohoto kritéria
         pro stanovení plnění, jejichž tržní hodnota může být známa. V tomto případě je pravdou, že osoba povinná k dani je při použití
         obou metod výpočtu pro vlastní plnění nucena k rozdělení jednotné ceny. Takto kombinované použití obou metod však nesmí narážet
         na nepřekonatelné praktické potíže.

      39     Mimoto, jak na to poukázal generální advokát v bodě 79 téhož stanoviska, jestliže cílem článku 26 šesté směrnice je přizpůsobit
         pravidla použitelná v oblasti DPH zvláštnostem činnosti cestovní kanceláře, a snížit tak praktické potíže, které mohou ztěžovat
         uvedenou činnost, cílem režimu zavedeného tímto článkem není, na rozdíl od režimu zavedeného ve prospěch malých podniků a zemědělců,
         zjednodušit požadavky z hlediska účetnictví, které s sebou nese běžný systém DPH. Tento článek tak ve svém odstavci 3 stanoví,
         že pokud jsou plnění, která hospodářské subjekty svěřily jiným osobám povinným k dani, uskutečňována jak v Evropském společenství,
         tak mimo něj, může být osvobozena od daně jen ta část služby, která se týká plnění uskutečňovaných mimo Společenství. Použití
         tohoto ustanovení může rovněž cestovní kanceláře nutit k tomu, aby prováděly relativně technické rozdělování svých souborných
         služeb.

      40     Za těchto podmínek neexistuje v takovém případě, jako je případ věci v původním řízení, dostatečné odůvodnění za účelem vyloučení
         použití kritéria tržní hodnoty. Osoba povinná k dani může tudíž v rámci téhož daňového období použít kritérium tržní hodnoty
         jen na určitá plnění, pokud není schopna určit tržní hodnotu ostatních plnění.

      41     Je tudíž třeba na ostatní části první otázky odpovědět tak, že článek 26 šesté směrnice musí být vykládán tak, že cestovní
         kancelář nebo organizátor turistických zájezdů, kteří za jednotnou cenu poskytují cestujícímu plnění koupená od třetích osob
         a vlastní plnění, musí v zásadě oddělit část souborné služby odpovídající jejich vlastním plněním na základě jejich tržní
         hodnoty, jestliže tato hodnota může být určena. V tomto případě může osoba povinná k dani použít kritérium skutečných nákladů,
         jen jestliže prokáže, že toto kritérium věrně vyjadřuje skutečnou strukturu souborné služby. Použití kritéria tržní hodnoty
         není vázáno na podmínku, aby toto použití bylo jednodušší než použití metody založené na skutečných nákladech, ani na podmínku,
         aby vedlo ke stejné povinnosti k DPH nebo k povinnosti podobné té, která by byla získána při použití metody založené na skutečných
         nákladech. Tudíž:

      –       cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů nemohou používat metodu založenou na tržní hodnotě podle volného uvážení
         a

      –       metoda tržní hodnoty se použije na vlastní plnění, jejichž tržní hodnota může být určena, přestože v rámci téhož daňového
         období hodnota určitých vlastních plnění v rámci souborných služeb nemůže být určena, jelikož osoba povinná k dani neprodává
         obdobná plnění mimo rámec souborné služby.

       K druhé otázce
      42     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda je za okolností věci v původním řízení možné určit tu část vlastních
         plnění, která se týká leteckých cest prodaných v rámci pobytů za jednotnou cenu, s odkazem buď na průměrný náklad na místo
         v letadle zvýšený o průměrné ziskové rozpětí dosažené organizátorem turistických zájezdů z prodejů míst jednotlivě v dotčeném
         finančním roce, nebo na průměrný příjem dosažený organizátorem turistických zájezdů z prodejů míst jednotlivě v témže finančním
         roce.

      43     Je třeba připomenout, že v rámci článku 234 ES není Soudní dvůr oprávněn použít pravidla Společenství na určitý případ, avšak
         pouze se vyjádřit k výkladu Smlouvy o ES a aktů přijatých orgány Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 15. července 1964,
         Van der Veen, 100/63, Recueil, s. 1105, 1121; ze dne 2. prosince 1964, Dingemans, 24/64, Recueil, s. 1259, 1273; ze dne 22.
         října 1998, Jokela a Pitkäranta, C‑9/97 a C‑118/97, Recueil, s. I‑6267, bod 30; ze dne 25. února 1999, Trans-Ex-Import, C‑86/97,
         Recueil, s. I‑1041, bod 15; ze dne 7. září 1999, De Haan, C‑61/98, Recueil, s. I‑5003, bod 29, a ze dne 10. května 2001, Veedfald,
         C‑203/99, Recueil, s. I‑3569, bod 31). V rámci výkladu článku 26 šesté směrnice a s ohledem na již uvedené informace o způsobu
         rozdělení jednotné ceny, když osoba povinná k dani poskytuje plnění koupená od třetí osoby a vlastní plnění, je namístě odpovědět
         na druhou otázku v části, ve které se táže, zda je možné se pro stanovení tržní hodnoty opírat o průměrné hodnoty.

      44     V tomto ohledu, jak na to poukázal generální advokát v bodě 86 svého stanoviska, nic nebrání této praxi. Průměrná hodnota
         se může ukázat reprezentativnější, pokud, jako ve věci v původním řízení, ceny obdobných plnění prodaných mimo rámec souborné
         služby ukazují významné kolísání. Předkládající soud, kterému přísluší v každém jednotlivém případě určit hodnotu, která nejlépe
         odpovídá duchu šesté směrnice, může tudíž oprávněně určit tržní hodnotu leteckých cest prodaných MyTravel v rámci pobytů za
         jednotnou cenu na základě průměrné prodejní ceny letenek prodaných touto osobou povinnou k dani pro stejné nebo srovnatelné
         místo určení. Tomuto soudu bude příslušet, aby u těchto průměrů provedl nezbytné opravy za účelem zohlednění například skutečnosti,
         že v rámci souborných služeb jsou místa v letadle nabízena dětem cestujících zdarma nebo za sníženou cenu.

      45     S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že přísluší předkládajícímu soudu určit s ohledem na okolnosti
         sporu v původním řízení tržní hodnotu leteckých cest poskytnutých ve věci v původním řízení v rámci pobytů za jednotnou cenu.
         Tento soud může určit uvedenou tržní hodnotu z průměrných hodnot. V tomto kontextu může trh založený na místech prodaných
         jiným organizátorům turistických zájezdů představovat nejvhodnější trh.

       K nákladům řízení
      46     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů, kteří podali pro daňové období přiznání k dani z přidané hodnoty,
            přičemž použili metodu stanovenou vnitrostátní právní úpravou, která do vnitrostátního práva provádí šestou směrnici Rady
            77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém
            daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, mají právo, za podmínek stanovených svým vnitrostátním právem, které musejí
            respektovat zásady rovnocennosti a efektivity, změnit výpočet své povinnosti k dani z přidané hodnoty podle metody, o které
            Soudní dvůr rozhodl, že je v souladu s právem Společenství.
      2)      Článek 26 šesté směrnice 77/388 musí být vykládán tak, že cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů, kteří za
            jednotnou cenu poskytují cestujícímu plnění koupená od třetích osob a vlastní plnění, musí v zásadě oddělit část souborné
            služby odpovídající jejich vlastním plněním na základě jejich tržní hodnoty, jestliže tato hodnota může být určena. V tomto
            případě může osoba povinná k dani použít kritérium skutečných nákladů, jen jestliže prokáže, že toto kritérium věrně vyjadřuje
            skutečnou strukturu souborné služby. Použití kritéria tržní hodnoty není vázáno na podmínku, aby toto použití bylo jednodušší
            než použití metody založené na skutečných nákladech, ani na podmínku, aby vedlo ke stejné povinnosti k DPH nebo k povinnosti
            podobné té, která by byla získána při použití metody založené na skutečných nákladech. Tudíž:
      –       cestovní kancelář nebo organizátor turistických zájezdů nemohou používat metodu založenou na tržní hodnotě podle volného uvážení
            a
      –       metoda tržní hodnoty se použije na vlastní plnění, jejichž tržní hodnota může být určena, přestože v rámci téhož daňového
            období hodnota určitých vlastních plnění v rámci souborných služeb nemůže být určena, jelikož osoba povinná k dani neprodává
            obdobná plnění mimo rámec souborné služby.
      3)      Přísluší předkládajícímu soudu určit s ohledem na okolnosti sporu v původním řízení tržní hodnotu leteckých cest poskytnutých
            ve věci v původním řízení v rámci pobytů za jednotnou cenu. Tento soud může určit uvedenou tržní hodnotu z průměrných hodnot.
            V tomto kontextu může trh založený na místech prodaných jiným organizátorům turistických zájezdů představovat nejvhodnější
            trh.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 2. července 2002. # SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Sousloví SAT.2 - Absolutní důvody pro zamítnutí - Čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 40/94 - Rovné zacházení. # Věc T-323/00.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. dubna 2004. # Finanzamt Sulingen proti Walteru Sudholzovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-17/01.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 10. května 2001. # Cabletron Systems Ltd proti The Revenue Commissioners. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Appeal Commissioners - Irsko. # Společný celní sazebník. # Věc C-463/98.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 19. dubna 1988. # M. proti Radě Evropských společenství. # Úředníci - Disciplinární opatření. # Spojené věci 175/86 a 209/86.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 4. dubna 2000. # Verein gegen Unwesen in Handel und Gewerbe Köln eV proti Adolf Darbo AG. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht Köln - Německo. # Věc C-465/98.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 7. února 2001. # Sociedade Agricola dos Arinhos, Ldª a další proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Přípustnost. # Spojené věci T-38/99 až T-50/99.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. května 2012.#Duomo Gpa Srl a další v. Comune di Baranzate a Comune di Venegono Inferiore.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia.#Články 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES a 81 ES – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Směrnice 2006/123/ES – Články 15 a 16 – Koncese na služby vyúčtování, vyměřování a vybírání daní nebo jiných příjmů místních správních celků – Vnitrostátní právní předpisy – Minimální základní kapitál – Povinnost.#Spojené věci C‑357/10 až C‑359/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      10. května 2012 (
            *1
         )
      „Články 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES a 81 ES — Svoboda usazování — Volný pohyb služeb — Směrnice 2006/123/ES — Články 15 a 16 — Koncese na služby vyúčtování, vyměřování a vybírání daní nebo jiných příjmů místních správních celků — Vnitrostátní právní předpisy — Minimální základní kapitál — Povinnost“
      Ve spojených věcech C-357/10 až C-359/10,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Itálie) ze dne 20. října 2009, došlými Soudnímu dvoru dne 19. července 2010, v řízeních

         Duomo Gpa Srl (C-357/10),

         Gestione Servizi Pubblici Srl (C-358/10),

         Irtel Srl (C-359/10)
      proti

         Comune di Baranzate (C-357/10 a C-358/10),

         Comune di Venegono Inferiore (C-359/10),
      za přítomnosti:

         Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (AIPA),

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (zpravodaj) a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Comune di Baranzate A. Soncinim, avvocato,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. De Bellisem, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemskou vládu C. M. Wissels a Y. de Vriesem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi C. Zadrou a I.V. Rogalskim, jakož i S. La Pergola, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. listopadu 2011,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článků 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES a 81 ES, jakož i článků 15 a 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. L 376, s. 36, dále jen „směrnice o službách“).

               2

               Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi společnostmi Duomo Gpa Srl (dále jen „Duomo“) a Gestione Servizi Pubblici Srl (dále jen „GSP“) na jedné straně a Comune di Baranzate na straně druhé, jakož i mezi společností Irtel Srl (dále jen „Irtel“) a Comune di Venegono Inferiore ohledně vyloučení těchto společností z nabídkových řízení, a všechny tyto tři spory probíhají za přítomnosti společnosti Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (dále jen „AIPA“).

         Právní rámec

         Právní úprava Unie

               3

               Podle čl. 1 odst. 1 směrnice o službách stanoví tato směrnice obecná ustanovení k usnadnění výkonu svobody usazování pro poskytovatele služeb a volného pohybu služeb při zachování vysoké kvality služeb.

               4

               Podle čl. 3 odst. 3 této směrnice členské státy použijí její ustanovení v souladu s ustanoveními Smlouvy týkajícími se práva usazování a volného pohybu služeb.

               5

               Článek 15 směrnice o službách je obsažen v její kapitole III, nadepsané „Svoboda usazování pro poskytovatele“.

               6

               Článek 16 této směrnice je obsažen v její kapitole IV, nadepsané „Volný pohyb služeb“.

               7

               Podle článků 44 a 45 směrnice o službách vstoupila tato směrnice v platnost dne 28. prosince 2006 a členskými státy měla být provedena nejpozději do 28. prosince 2009.

         Vnitrostátní právní úprava

               8

               Hlava III legislativního nařízení č. 446 o zavedení regionální daně z výrobních činností, revizi daňových pásem, sazeb a odpočtů Irfep a zavedení dodatečné regionální daně k této dani a o reorganizaci právní úpravy místních daní (decreto legislativo du 15 dicembre 1997, no 446, Istituzione dell’imposta regionale sulle attività produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonché riordino della disciplina dei tributi locali) ze dne 15. prosince 1997 (běžný doplněk k GURI č. 252, obecná řada č. 298 ze dne 23. prosince 1997) upravuje reorganizaci právní úpravy místních daní.

               9

               Článek 52 tohoto legislativního nařízení stanoví:
               „1.   Provincie a obce mohou prostřednictvím nařízení upravit vlastní příjmy, včetně daňových, s výjimkou určení a definice zdanitelných situací, osob povinných k dani a maximální sazby každého poplatku, v souladu s požadavky zjednodušení povinností daňových poplatníků. Při neexistenci nařízení se použijí platná zákonná ustanovení.
               […]
               5.   Pokud jde o vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů, řídí se nařízení následujícími kritérii:
               […]

                        b)

                        bylo-li rozhodnuto svěřit vyměřování a vybírání poplatků a všech příjmů, a to i odděleně, třetím osobám, jsou s tím související činnosti svěřeny, při dodržení právních předpisů Evropské unie a platných postupů v oblasti zadávání správy místních veřejných služeb,

                        1)

                        osobám zapsaným na seznam podle čl. 53 odst. 1;

                        2)

                        subjektům členských států, které jsou usazeny v některé ze zemí Evropské unie a vykonávají uvedené činnosti; tyto subjekty musí předložit potvrzení vydané příslušným orgánem státu jejich usazení, které dokládá, že splňují požadavky rovnocenné požadavkům stanoveným italskými právními předpisy v této oblasti;

                        3)

                        společnostem s výhradně veřejnou kapitálovou účastí […]“

               10

               Článek 32 odst. 7a nařízení s mocí zákona č. 185 ze dne 29. listopadu 2008 o naléhavých opatřeních na podporu rodin, práce, zaměstnanosti a podnikání, jakož i o přepracování vnitrostátního strategického rámce v podmínkách boje proti krizi (běžný doplněk č. 263 k GURI č. 280, ze dne 29. listopadu 2008), doplněný zákonem č. 2 ze dne 28. ledna 2009 o přeměně pozměněného nařízení s mocí zákona č. 185 na zákon (běžný doplněk č. 14 ke GURI č. 22, ze dne 28. ledna 2009), a poté pozměněný zákonem č. 14 ze dne 27. února 2009 (Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana č. 49, ze dne 28. února 2009) (dále jen „ustanovení dotčené v původních řízeních“), zní takto:
               „Pro účely čl. 53 odst. 3 legislativního nařízení č. 446 ze dne 15. prosince 1997, ve znění pozdějších změn, jsou společnosti povinny mít minimální splacený základní kapitál v celkové výši [10] milionů eur, aby mohly být zapsány na příslušný seznam soukromých subjektů oprávněných vykonávat činnost vyúčtování a vyměřování poplatků a vybírání poplatků a jiných příjmů provincií a obcí. Minimální částka uvedená v předchozí větě se nevztahuje na případy společností ve většinovém vlastnictví veřejnoprávních subjektů. Zadání služeb vyúčtování, vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů místních správních celků subjektům, které nesplňují výše uvedený finanční požadavek, je neplatné. Subjekty zapsané do tohoto seznamu musí svůj základní kapitál přizpůsobit výše uvedené minimální částce. Dokud k tomuto přizpůsobení nedojde, nemohou jim být zadány nové zakázky a nemohou se účastnit za tímto účelem vyhlášených řízení.“

         Spory v původních řízeních a předběžné otázky

               11

               Věci C-357/10 a C-358/10 vycházejí z nabídkového řízení vyhlášeného v únoru 2009 obcí Baranzate (Itálie) za účelem udělení koncese na správu, vyúčtování a vybírání některých místních daní a poplatků po dobu pěti let od 1. května 2009 do 30. dubna 2014, a to uchazeči, který předloží hospodářsky nejvýhodnější nabídku. Hodnota těchto služeb za celé dotčené období byla odhadnuta na částku 57000 eur bez daně z přidané hodnoty.

               12

               Nabídky podalo šest soukromých podniků usazených v Itálii, mezi nimi i společnosti Duomo, GSP a AIPA. Ve dnech 1. a 3. dubna 2009 sdělila obec Baranzate společnostem Duomo a GSP, že zadávací komise je z uvedeného řízení vyloučila vzhledem k nesplnění požadavku stanoveného v ustanovení dotčeném v původních řízeních, který se týká minimálního splaceného základního kapitálu ve výši 10 miliónů eur, jenž je nezbytný k získání oprávnění vykonávat činnost vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů místních správních celků. Koncese byla následně udělena společnosti AIPA.

               13

               Skutečnosti předcházející věci C-359/10 souvisejí s nabídkovým řízením vyhlášeným dne 22. ledna 2009 obcí Venegono Inferiore za účelem udělení koncese na vyúčtování a běžné i nucené vybírání obecní daně z reklamy a poplatků za vyvěšování plakátů po dobu čtyř let od 23. února 2009 do 31. prosince 2012, a to uchazeči, který nabídne nejnižší cenu na základě nejnižšího procentního podílu provize. Hodnota služeb za celé období byla odhadnuta na částku přibližně 49000 eur bez daně z přidané hodnoty.

               14

               Nabídky podalo pět podniků, mezi nimi i společnosti Irtel a AIPA, které byly v prozatímním hodnocení zařazeny na první a druhé místo. Rozhodnutím ze dne 9. března 2009 zadavatel vyloučil společnost Irtel z nabídkového řízení z důvodu nesplnění požadavků ustanovení dotčeného v původním řízení. Dotčená koncese byla následně udělena společnosti AIPA.

               15

               Společnosti Duomo, GSP a Irtel podaly proti rozhodnutím o vyloučení z nabídkových řízení dotčených v původních řízeních žaloby. Ve sporu, z něhož vychází věc C-357/10, se společnost Duomo dovolává porušení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 05/04, s. 312), jakož i zásad rovného zacházení a hospodářské soutěže vzhledem k tomu, že na společnosti ve většinovém vlastnictví veřejnoprávních subjektů se vztahuje příznivější režim.

               16

               Ve sporech, z nichž vycházejí věci C-358/10 a C-359/10, společnosti GSP a Irtel tvrdí, že ustanovení dotčené v původním řízení je neslučitelné s články 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES, 81 ES, 82 ES, 86 ES a 90 ES, jakož i se zásadami nezbytnosti, racionality a přiměřenosti vyplývajícími z článků 15 a 16 směrnice o službách. Podle jejich názoru je vnitrostátní právní úprava v rozporu s unijním právem, jelikož zavádí požadavek nepřiměřený cíli, jejž právní úprava zamýšlí sledovat, a vede k diskriminaci ve prospěch společností ve většinovém vlastnictví veřejnoprávních subjektů, protože nová minimální výše kapitálu se na ně nevztahuje.

               17

               Za těchto okolností se Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru dvě následující předběžné otázky, totožné pro všechny tři spory v původních řízeních:

                        „1)

                        Brání řádnému uplatňování článků 15 a 16 směrnice [o službách] vnitrostátní ustanovení čl. 32 odst. 7 a) nařízení s mocí zákona č. 185 ze dne 29. listopadu 2008, doplněného zákonem o přeměně č. 2 ze dne 28. ledna 2009 a následně změněného zákonem č. 14 ze dne 27. února 2009, které vyjma případů společností ve většinovém vlastnictví veřejnoprávních subjektů stanoví

                                 —

                                 neplatnost zadání služeb vyúčtování, vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů místních správních celků subjektům, které nesplňují finanční požadavek minimálního splaceného základního kapitálu ve výši 10 milionů eur;

                                 —

                                 povinnost subjektů zapsaných na příslušný seznam soukromých subjektů oprávněných vykonávat činnost vyúčtování a vyměřování poplatků a vybírání poplatků a jiných příjmů provincií a obcí přizpůsobit svůj základní kapitál uvedené minimální částce, podle čl. 53 odst. 3 legislativního nařízení č. 446 ze dne 15. prosince 1997, ve znění pozdějších změn;

                                 —

                                 zákaz získání dalších zakázek nebo účasti v řízeních vyhlášených na zadání služeb vyúčtování, vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů místních správních celků do té doby, než bude splněna výše uvedená povinnost přizpůsobení základního kapitálu?

                        2)

                        Brání řádnému uplatňování článků 3 [ES], 10 [ES], 43 [ES], 49 [ES] a 81 [ES] vnitrostátní ustanovení čl. 32 odst. 7 a) nařízení s mocí zákona č. 185 ze dne 29. listopadu 2008, doplněného zákonem o přeměně č. 2 ze dne 28. ledna 2009 a následně změněného zákonem č. 14 ze dne 27. února 2009, které vyjma případů společností ve většinovém vlastnictví veřejnoprávních subjektů stanoví

                                 —

                                 neplatnost zadání služeb vyúčtování, vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů místních správních celků subjektům, které nesplňují finanční požadavek minimálního splaceného základního kapitálu ve výši 10 milionů eur;

                                 —

                                 povinnost subjektů zapsaných na příslušný seznam soukromých subjektů oprávněných vykonávat činnost vyúčtování a vyměřování poplatků a vybírání poplatků a jiných příjmů provincií a obcí přizpůsobit svůj základní kapitál uvedené minimální částce, podle čl. 53 odst. 3 legislativního nařízení č. 446 ze dne 15. prosince 1997, ve znění pozdějších změn;

                                 —

                                 zákaz získání dalších zakázek nebo účasti v řízeních vyhlášených na zadání služeb vyúčtování, vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů místních správních celků do té doby, než bude splněna výše uvedená povinnost přizpůsobení základního kapitálu?“

         K předběžným otázkám

         Úvodní poznámky

               18

               Jak vyplývá zejména z bodů 11 až 14 tohoto rozsudku, skutečnosti, které jsou základem sporů v původních řízeních, nastaly v období předcházejícím 28. prosinci 2009, což byl podle čl. 44 odst. 1 směrnice o službách poslední den k jejímu provedení.

               19

               Tudíž i za předpokladu, že o této směrnici je třeba mít za to, že provádí úplnou harmonizaci ve smyslu judikatury Soudního dvora, tato okolnost nemůže zabránit relevanci primárního práva pro období před uplynutím lhůty k provedení uvedené směrnice (viz obdobně zejména rozsudky ze dne 5. dubna 1979, Ratti, 148/78, Recueil, s. 1629, body 36 a 42 až 44, a ze dne 11. května 1999, Monsees, C-350/97, Recueil, s. I-2921, bod 27).

               20

               Za těchto podmínek je třeba zabývat se v projednávaných věcech nejprve druhou položenou otázkou, která se týká výkladu primárního práva s ohledem na takový skutkový stav, který je základem uvedených sporů.

         Ke druhé otázce

               21

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda články 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES nebo 81 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původních řízeních, které stanoví:

                        —

                        povinnost hospodářských subjektů, s výjimkou společností ve většinovém vlastnictví veřejnoprávních subjektů, přizpůsobit případně výši 10 miliónů eur minimální splacený základní kapitál, aby byly oprávněny vykonávat činnosti vyúčtování, vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů místních správních celků;

                        —

                        neplatnost zadání takových služeb subjektům, které tento požadavek minimálního základního kapitálu nesplňují, a

                        —

                        zákaz získání nových zakázek nebo účasti v nabídkových řízeních vyhlášených za účelem zadání těchto služeb, dokud není splněna povinnost přizpůsobení základního kapitálu.

               22

               V rozsahu, v němž je předmětem druhé položené předběžné otázky, jak je přeformulována v předchozím bodě, výklad článků 3 ES, 10 ES a 81 ES, je třeba připomenout, že nutnost dospět k takovému výkladu unijního práva, který bude vnitrostátnímu soudu užitečný, vyžaduje, aby uvedený soud vymezil skutkový a právní rámec, do něhož jsou otázky, které pokládá, zasazeny, nebo alespoň vysvětlil skutkové okolnosti, na nichž jsou uvedené otázky založeny. Tyto požadavky se uplatní obzvláště v oblasti hospodářské soutěže, která se vyznačuje složitými skutkovými a právními situacemi (viz zejména rozsudek ze dne 11. března 2010, Attanasio Group, C-384/08, Sb. rozh. s. I-2055, bod 32 a citovaná judikatura).

               23

               V projednávaném případě však předkládací rozhodnutí Soudnímu dvoru nepředkládají skutkové a právní okolnosti, které by mu umožnily určit podmínky, za kterých se na takové ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, mohou vztahovat uvedené články. Tato rozhodnutí zejména neobsahují žádné vysvětlení souvislosti, kterou spatřují mezi uvedenými články a spory v původních řízeních nebo předmětem těchto sporů.

               24

               Za těchto okolností musí být druhá položená otázka v rozsahu, v němž je jejím předmětem výklad článků 3 ES, 10 ES a 81 ES, prohlášena za nepřípustnou.

               25

               O výkladu článků 43 ES a 49 ES ze spisu vyplývá, že veškeré skutkové okolnosti sporů v původních řízeních se omezují na jediný členský stát. Za těchto podmínek je třeba ověřit, zda Soudní dvůr má v projednávaných věcech pravomoc vyjádřit se k posledně uvedeným ustanovením (viz obdobně rozsudky ze dne 31. ledna 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Sb. rozh. s. I-349, bod 64, a ze dne 22. prosince 2010, Omalet, C-245/09, Sb. rozh. s. I-13771, body 9 a 10).

               26

               Vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která se podle svého znění vztahuje bez rozdílu na italské hospodářské subjekty a na hospodářské subjekty jiných členských států, totiž může spadat pod ustanovení o základních svobodách zaručených Smlouvou zpravidla pouze v rozsahu, v němž se vztahuje na situace, které souvisejí s obchodem mezi členskými státy (viz rozsudky ze dne 5. prosince 2000, Guimont, C-448/98, Recueil, s. I-10663, bod 21; ze dne 11. září 2003, Anomar a další, C-6/01, Recueil, s. I-8621, bod 39 a citovaná judikatura; výše uvedený rozsudek Centro Europa 7, bod 65, jakož i rozsudek ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C-570/07 a C-571/07, Sb. rozh. s. I-4629, bod 40).

               27

               Jak ovšem vyplývá zejména z písemného vyjádření Evropské komise, nelze vyloučit, že v projednávaném případě podniky usazené v jiných členských státech než v Italské republice měly nebo mají zájem vykonávat v tomto členském státě takové činnosti, jaké jsou předmětem koncesí dotčených v původních řízeních.

               28

               Výklad článků 43 ES a 49 ES požadovaný předkládajícím soudem pro něj navíc může být užitečný v případě, že vnitrostátní právo ukládá, aby italskému subjektu byla poskytnuta stejná práva, jako jsou práva, která subjekt z jiného členského státu vyvozuje z unijního práva v téže situaci (viz obdobně výše uvedené rozsudky Centro Europa 7, bod 69 a citovaná judikatura, jakož i Blanco Pérez a Chao Gómez, bod 39). K tomu je třeba poznamenat, že vnitrostátní soud v předkládacích rozhodnutích za účelem odůvodnění svého rozhodnutí, že je nezbytné položit předběžné otázky, uvedl, že legalita právní úpravy dotčené v původních řízeních závisí mimo jiné na výkladu článků 43 ES a 49 ES, který bude proveden Soudním dvorem.

               29

               Za těchto podmínek má Soudní dvůr pravomoc rozhodnout o výkladu posledně uvedených ustanovení.

               30

               U vymezování příslušných oblastí působnosti zásad volného pohybu služeb a svobody usazování je důležité určit, zda je hospodářský subjekt usazen ve členském státě, v němž nabízí předmětnou službu, či nikoli (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard, C-55/94, Recueil s. I-4165, bod 22). Pokud je usazen ve členském státě, v němž tuto službu nabízí, vztahuje se na něj působnost svobody usazování, jak je vymezena v článku 43 ES. Pokud naopak hospodářský subjekt není v členském státě poskytnutí služby usazen, je přeshraničním poskytovatelem, na kterého se vztahuje volný pohyb služeb stanovený v článku 49 ES (viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Portugalsko, C-171/02, Sb. rozh. s. I-5645, bod 24).

               31

               V tomto kontextu pojem usazení znamená, že subjekt nabízí své služby stále a trvale z provozovny v členském státě, v němž jsou služby poskytovány. Naproti tomu „službami“ ve smyslu článku 49 ES jsou všechny služby, které nejsou nabízeny stále a trvale z provozovny v členském státě, v němž jsou poskytovány (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 25 a citovaná judikatura).

               32

               Z judikatury rovněž vyplývá, že žádné ustanovení Smlouvy neumožňuje abstraktním způsobem určit délku nebo frekvenci, od které již nelze poskytnutí služby nebo určitého druhu služby považovat za poskytování služeb, takže pojem „služby“ ve smyslu Smlouvy může zahrnovat služby velmi rozličné povahy, včetně služeb, jejichž poskytování trvá po značně dlouhé období, dokonce i několik let (viz rozsudky ze dne 11. prosince 2003, Schnitzer, C-215/01, Recueil, s. I-14847, body 30 a 31; výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 26; ze dne 16. července 2009, von Chamier-Glisczinski, C-208/07, Sb. rozh. s. I-6095, bod 74, jakož i ze dne 26. října 2010, Schmelz, C-97/09, Sb. rozh. s. I-10465, bod 42).

               33

               Z výše uvedeného vyplývá, že takové ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původních řízeních, může v zásadě spadat do působnosti jak článku 43 ES, tak článku 49 ES. Jak uvádí Komise, jinak by tomu bylo, kdyby v praxi nebylo možné provádět výběr místních poplatků bez provozovny na vnitrostátním území členského státu, v němž je služba poskytována. V případě potřeby přísluší vnitrostátnímu soudu ověřit, zda tomu tak je.

               34

               Za těchto podmínek je třeba přezkoumat z hlediska článků 43 ES a 49 ES, zda požadavky vyplývající explicitně či implicitně z takového ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původních řízeních, představují omezení svobody usazování nebo volného pohybu služeb.

               35

               V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že článek 43 ES brání veškerým vnitrostátním opatřením, která i když se použijí bez rozdílu na základě státní příslušnosti, mohou bránit státním příslušníkům Unie ve výkonu svobody usazování zaručené Smlouvou nebo jej činit méně atraktivním, a že k takovým omezujícím účinkům může dojít tehdy, může-li být společnost na základě vnitrostátní právní úpravy odrazována od zřizování takových podřízených jednotek, jakou je stálá provozovna, v jiných členských státech a vykonávání svých činností jejich prostřednictvím (viz zejména výše uvedený rozsudek Attanasio Group, body 43 a 44, a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 13. října 2011, DHL International, C-148/10, Sb. rozh. s. I-9543, bod 60).

               36

               Podle ustálené judikatury článek 49 ES vyžaduje nejen vyloučení jakékoliv diskriminace poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoliv omezení, i když se toto omezení použije bez rozdílu na vnitrostátní poskytovatele a na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit, ztížit nebo učinit méně atraktivními činnosti poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby (viz zejména rozsudky ze dne 25. července 1991, Säger, C-76/90, Recueil, s. I-4221, bod 12, jakož i ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C-403/08 a C-429/08, Sb. rozh. s. I-9083, bod 85). V tomto smyslu navíc Soudní dvůr rozhodl, že článek 49 ES brání použití jakékoli vnitrostátní právní úpravy, která činí poskytování služeb mezi členskými státy obtížnějším než čistě vnitrostátní poskytování služeb v určitém členském státě (viz zejména rozsudky ze dne 5. října 1994, Komise v. Francie, C-381/93, Recueil, s. I-5145, bod 17, a ze dne 13. prosince 2007, United Pan-Europe Communications Belgium a další, C-250/06, Sb. rozh. s. I-11135, bod 30 a citovaná judikatura).

               37

               V projednávaném případě jsou podle předkládajícího soudu na základě ustanovení dotčeného v původních řízeních hospodářské subjekty usazené v jiných členských státech než v Italské republice povinny, aby mohly vykonávat činnosti vyúčtování, vyměřování a vybírání některých příjmů italských místních správních celků, mít stejně jako soukromé hospodářské subjekty usazené v Itálii minimální splacený základní kapitál ve výši 10 miliónu eur, případně prostřednictvím přizpůsobení jejich kapitálu tomuto minimu, aby tak zabránily tomu, že koncese, které jim již byly případně uděleny, budou nadále považovány za neplatné.

               38

               Taková povinnost představuje omezení svobody usazování, jakož i volného pohybu služeb. Nese s sebou totiž podmínku minimálního základního kapitálu (viz obdobně zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, body 53 a 54, jakož i rozsudek ze dne 26. ledna 2006, Komise v. Španělsko, C-514/03, Sb. rozh. s. I-963, bod 36) a navíc, jak uvedla nizozemská vláda, nutí soukromé subjekty, které chtějí vykonávat činnosti dotčené v původním řízení, aby měly formu právnické osoby (viz obdobně výše uvedené rozsudky Komise v. Portugalsko, body 41 a 42, jakož i Komise v. Španělsko, bod 31). Takové ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původních řízeních, tak ztěžuje či činí méně atraktivními, ve smyslu judikatury uvedené v bodech 35 a 36 tohoto rozsudku, svobodu usazování zakotvenou v článku 43 ES a volný pohyb služeb zakotvený v článku 49 ES.

               39

               Za těchto okolností je třeba přezkoumat, v jakém rozsahu může být ustanovení dotčené v původních řízeních přípustné na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 46 ES nebo v souladu s judikaturou Soudního dvora odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu (viz obdobně zejména rozsudky ze dne 30. září 2003, Inspire Art, C-167/01, Recueil s. I-10155, bod 107, a ze dne 8. září 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International, C-42/07, Sb. rozh. s. I-7633, bod 55).

               40

               Jediným důvodem uplatňovaným před Soudním dvorem je ochrana veřejné správy proti případnému neplnění povinností ze strany koncesionářské společnosti vzhledem k vysoké celkové hodnotě smluv, které uzavřela.

               41

               V tomto bodě z vyjádření Comune di Baranzate vyplývá, že koncesionáři vybírají daňové příjmy, které jsou předmětem koncesí dotčených v původních řízeních, předem. Podle této obce jsou tyto příjmy převedeny veřejné správě na konci čtvrtletí až po odečtení „provize za výběr“. Comune de Baranzate uvádí, že po odečtení provize za výběr pochází zisk koncesionářů z finančních operací s prostředky, které mají k dispozici. Koncesionáři tak drží milióny eur a nakládají s nimi, a následně jsou povinni převést je veřejné správě.

               42

               I za předpokladu, že cíl uvedený v bodě 40 tohoto rozsudku lze považovat za naléhavý důvod obecného zájmu, a nikoliv za důvod čistě hospodářské povahy (viz v tomto ohledu rozsudky ze dne 17. března 2005, Kranemann, C-109/04, Sb. rozh. s. I-2421, bod 34 a citovaná judikatura, a ze dne 16. února 2012, Costa a Cifone, C-72/10 a C-77/10, bod 59), je v tomto ohledu třeba připomenout, že odůvodnění omezení základních svobod zakotvených Smlouvou předpokládá, že dotčené opatření je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení sledovaného cíle nezbytné (výše uvedený rozsudek Attanasio Group, bod 51 a citovaná judikatura). Mimoto jsou vnitrostátní právní předpisy vhodné k zaručení uskutečnění dovolávaného cíle pouze tehdy, pokud opravdu odpovídají snaze jej dosáhnout soudržným a systematickým způsobem (viz zejména rozsudky ze dne 10. března 2009, Hartlauer, C-169/07, Sb. rozh. s. I-1721, bod 55, a Attanasio Group, uvedený výše, bod 51).

               43

               Jak přitom konstatoval sám předkládající soud, takové ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původních řízeních, jde značně nad rámec cíle ochrany veřejné správy před neplněním povinností ze strany koncesionářů.

               44

               Tento soud totiž uvedl, že určité pojistky stanovené italskou právní úpravou mohou podle jeho názoru chránit veřejnou správu před neplněním povinností ze strany koncesionářů přiměřeným způsobem. Italská právní úprava tak vyžaduje mimo jiné předložení důkazu o splnění obecných podmínek účasti v nabídkovém řízení ohledně jak technické, tak finanční způsobilosti, jakož i důvěryhodnosti a solventnosti. Předkládající soud v tomto ohledu zmínil rovněž uplatnění požadované minimální výše splaceného základního kapitálu koncesionářské společnosti lišící se v závislosti na hodnotě smluv, které skutečně uzavře.

               45

               Za těchto okolností je nutné konstatovat, že takové ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původních řízeních, s sebou nese nepřiměřená, a tedy neodůvodněná omezení svobod zakotvených v článcích 43 ES a 49 ES.

               46

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou položenou otázku odpovědět tak, že články 43 ES a 49 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původních řízeních, které stanoví:

                        —

                        povinnost hospodářských subjektů, s výjimkou společností ve většinovém vlastnictví veřejnoprávních subjektů, přizpůsobit případně výši 10 miliónů eur minimální splacený základní kapitál, aby byly oprávněny vykonávat činnosti vyúčtování, vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů místních správních celků;

                        —

                        neplatnost zadání takových služeb subjektům, které tento požadavek minimálního základního kapitálu nesplňují, a

                        —

                        zákaz získání nových zakázek nebo účasti v nabídkových řízeních vyhlášených za účelem zadání těchto služeb, dokud není splněna povinnost přizpůsobení základního kapitálu.

         K první otázce

               47

               S ohledem na odpověď na druhou otázku a vzhledem k důvodům uvedeným v bodech 18 a 19 tohoto rozsudku není třeba se touto otázkou zabývat.

         K nákladům řízení

               48

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                     Články 43 ES a 49 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původních řízeních, které stanoví:

                        —

                           povinnost hospodářských subjektů, s výjimkou společností ve většinovém vlastnictví veřejnoprávních subjektů, přizpůsobit případně výši 10 miliónů eur minimální splacený základní kapitál, aby byly oprávněny vykonávat činnosti vyúčtování, vyměřování a vybírání poplatků a jiných příjmů místních správních celků;

                        —

                           neplatnost zadání takových služeb subjektům, které tento požadavek minimálního základního kapitálu nesplňují, a

                        —

                           zákaz získání nových zakázek nebo účasti v nabídkových řízeních vyhlášených za účelem zadání těchto služeb, dokud není splněna povinnost přizpůsobení základního kapitálu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 14. července 1983. # Meiko-Konservenfabrik proti Spolkové republice Německo. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. # Věc 224/82.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. prosince 1967. # SA Brasserie de Haecht proti Consorts Wilkin-Janssen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de commerce de Liège - Belgie. # Věc 23-67.