title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 1. prosince 2015.#Evropský parlament a Evropská komise v. Rada Evropské unie.#Žaloba na neplatnost – Nařízení (EU) č. 1243/2012 – Volba právního základu – Článek 43 odst. 2 a 3 SFEU – Politické rozhodnutí – Dlouhodobý plán pro populace tresky obecné.#Spojené věci C-124/13 a C-125/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      1. prosince 2015 (
            *
         )
      „Žaloba na neplatnost — Nařízení (EU) č. 1243/2012 — Volba právního základu — Článek 43 odst. 2 a 3 SFEU — Politické rozhodnutí — Dlouhodobý plán pro populace tresky obecné“
      Ve spojených věcech C‑124/13 a C‑125/13,
      jejichž předmětem jsou žaloby na neplatnost na základě článku 263 SFEU, podané dne 14. března 2013,

         Evropský parlament, zastoupený I. Liukkonenem, jakož i L. Knudsen a R. Kaškinou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku (C‑124/13),

         Evropská komise, zastoupená A. Bouquetem, jakož i K. Banks a A. Szmytkowskou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku (C‑125/13),
      žalobci,
      proti

         Radě Evropské unie, zastoupené E. Sitbonem a A. de Gregorio Merinem, jakož i A. Westerhof Löfflerovou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalované,
      podporované

         Španělským královstvím, zastoupeným M. Sampol Pucurullem a N. Díaz Abad, jako zmocněnci,

         Francouzskou republikou, zastoupenou G. de Berguesem, D. Colasem a R. Coesmem, jakož i C. Candat, jako zmocněnci,

         Polskou republikou, zastoupenou B. Majczynou a M. Nowackim, jakož i A. Miłkowskou, jako zmocněnci,
      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda, A. Tizzano (zpravodaj), místopředseda, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadžev, F. Biltgen, předsedové senátů, J. Malenovský, E. Levits, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund, C. Vajda a S. Rodin, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. února 2015,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 21. května 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Evropský parlament a Evropská komise se svými žalobami domáhají zrušení nařízení Rady (EU) č. 1243/2012 ze dne 19. prosince 2012, kterým se mění nařízení (ES) č. 1342/2008, kterým se zavádí dlouhodobý plán pro populace tresky obecné a lov těchto populací (Úř. věst. L 352, s. 10, dále jen „napadené nařízení“).

         Právní rámec

         Nařízení (ES) č. 2371/2002

               2

               Nařízení Rady (ES) č. 2371/2002 ze dne 20. prosince 2002 o zachování a udržitelném využívání rybolovných zdrojů v rámci společné rybářské politiky (Úř. věst. L 358, s. 59; Zvl. vyd. 04/05, s. 460, dále jen „základní nařízení“) bylo zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1380/2013 ze dne 11. prosince 2013 o společné rybářské politice, o změně nařízení Rady (ES) č. 1954/2003 a (ES) č. 1224/2009 a o zrušení nařízení Rady č. 2371/2002 a (ES) č. 639/2004 a rozhodnutí Rady 2004/585/ES (Úř. věst. L 354, s. 22).

               3

               Body 6 a 7 odůvodnění základního nařízení zněly:

                        „(6)

                        Cíle udržitelného využívání se účinněji dosáhne na základě víceletého přístupu k řízení rybolovu, zahrnujícího víceleté plány řízení populací na úrovni bezpečných biologických limitů nebo v jejich rámci. V případě populací, které se nacházejí mimo bezpečné biologické limity, je naprostou prioritou přijetí víceletých plánů obnovy. V souladu s vědeckým doporučením může být u těchto populací požadováno podstatné snížení intenzity rybolovu.

                        (7)

                        Tyto víceleté plány by měly stanovit cílové hodnoty pro udržitelné využívání dotyčných populací, zahrnovat pravidla odlovu, která stanoví způsob výpočtu omezení ročního odlovu a/nebo intenzity rybolovu a jiná zvláštní řídící opatření, přičemž se přihlíží též k účinku na ostatní druhy.“

               4

               Článek 1 uvedeného nařízení definoval oblast působnosti společné rybářské politiky (SRP) takto:
               „1.   [SRP] se vztahuje na zachování, řízení a využívání živých vodních zdrojů, na akvakulturu a na zpracování a uvádění produktů rybolovu a akvakultury na trh, pokud jsou tyto činnosti prováděny na území členských států nebo ve vodách Společenství nebo rybářskými plavidly Společenství nebo, aniž je dotčena přímá odpovědnost státu vlajky státními příslušníky členských států.
               2.   [SRP] stanoví vzájemně související opatření, která se týkají:

                        a)

                        zachování, řízení a využívání živých vodních zdrojů;

                  [...]“.

               5

               Cíle [SRP] byly definovány v čl. 2 odst. 1 téhož nařízení takto:
               „[SRP] zajistí takové využívání živých vodních zdrojů, které umožní udržitelné hospodářské, environmentální a sociální podmínky.
               Za tímto účelem uplatní Společenství preventivní přístup a přijme opatření určená k ochraně a zachování živých vodních zdrojů, aby tak zajistilo jejich udržitelné využívání a v co možná nejvyšší míře snížil dopad rybolovných činností na mořské ekosystémy. Společenství se zaměří na postupné zavádění přístupu k řízení rybolovu založeného na ekosystémech. [...]“

               6

               Článek 4 základního nařízení, který stanovil typy opatření, která mají být přijata pro dosažení cíle udržitelnosti, v odstavci 2 stanovil:
               „Tato opatření mohou zahrnovat zejména opatření k omezení míry úmrtnosti dané rybolovem pro každou populaci nebo skupinu populací a dopadu rybolovných činností na životní prostředí na základě:

                        a)

                        přijetí plánů obnovy podle článku 5;

                        b)

                        přijetí plánů řízení podle článku 6;

                  [...]“

         Nařízení (ES) č. 1342/2008

               7

               Nařízení Rady (ES) č. 1342/2008 ze dne 18. prosince 2008, kterým se zavádí dlouhodobý plán pro populace tresky obecné a lov těchto populací a kterým se zrušuje nařízení (ES) č. 423/2004 (Úř. věst. L 348, s. 20, a oprava Úř. věst. 2010, L 231, s. 6), bylo Radou Evropské unie přijato na návrh Komise a po konzultaci s Parlamentem na základě článku 37 ES.

               8

               Body 7 a 9 odůvodnění tohoto nařízení znějí takto:

                        „(7)

                        Aby se dosáhlo cílů v oblasti úmrtnosti způsobené rybolovem a přispělo k minimalizaci výmětů, musejí být na úrovních, které jsou konzistentní s víceletou strategií, stanovena i rybolovná práva týkající se intenzity rybolovu. [...]

                  [...]

                        (9)

                        Opatřeními prvořadého významu v rámci [SRP] jsou vypracování a rozdělení omezení odlovů, stanovení minimální a preventivní úrovně populací a míry úmrtnosti způsobené rybolovem, jakož i maximální možné intenzity rybolovu pro každou skupinu intenzity podle jednotlivých členských států a vyloučení určitých skupin plavidel z režimu intenzity stanoveného tímto nařízením. [...]“

               9

               Článek 5 uvedeného nařízení popisuje cíl plánu pro obnovení populací tresky obecné, který spočívá v zajištění „udržitelné[ho] využívání populací tresky obecné na základě maximálního udržitelného výnosu“. Podle tohoto čl. 5 odst. 2 a 3 má být uvedeného cíle dosaženo udržením určité úmrtnosti tresky obecné.

               10

               Za účelem dosažení tohoto cíle nařízení č. 1342/2008 v článcích 6 až 10 stanoví konkrétní pravidla ročního stanovení celkových přípustných odlovů (TAC) a v článcích 11 až 17 pravidla týkající se omezení intenzity rybolovu.

               11

               Nařízení č. 1342/2008 ve znění platném před změnou provedenou napadeným nařízením v článku 9 stanovilo zejména podrobná pravidla pro stanovení celkových přípustných odlovů na základě nedostatečných údajů, pokud nemohla být uplatněna pravidla pro stanovení celkových přípustných odlovů stanovená v článcích 7 a 8 uvedeného nařízení z důvodu nedostatku přesných a reprezentativních informací. V článku 12 rovněž definovalo způsob výpočtu maximální přípustné intenzity rybolovu.

         Napadené nařízení

               12

               Body 3 až 5 napadeného nařízení znějí:

                        „(3)

                        Vědecké hodnocení účinnosti plánu pro tresku obecnou prováděné Vědeckotechnickým a hospodářským výborem pro rybářství (VTHVR) prokázalo řadu problémů souvisejících s vypracováním a fungováním plánu pro tresku obecnou. Aniž by zpochybnil cíle stanovené v plánu pro tresku obecnou, došel VTHVR k závěru, že uvedených cílů nebude pravděpodobně možné dosáhnout v časovém rámci, který by byl v souladu se závěry světového summitu o udržitelném rozvoji pořádaného v roce 2002 v Johannesburgu, nebudou-li v koncepci plánu pro tresku obecnou odstraněny nedostatky, které souvisejí mimo jiné s uplatňováním článků 9 a 12 uvedeného plánu.

                        (4)

                        [...] Ačkoli k automatickým každoročním snížením celkových přípustných odlovů o 25 % mělo docházet pouze výjimečně, stala se tato snížení v letech 2009 až 2012 pravidlem. Po vstupu plánu pro tresku obecnou v platnost byly v důsledku toho celkové přípustné odlovy pro dotčené oblasti značně sníženy a další automatická snížení by v těchto oblastech vedla ke skutečnému ukončení lovu tresky obecné. Ve vědeckém hodnocení VTHVR se navrhuje, že pro účely dosažení cílů stanovených v plánu pro tresku obecnou by bylo v některých případech vhodnější umožnit více flexibility s cílem zohlednit případ od případu příslušná vědecká stanoviska. V rámci této flexibility je proto vhodné umožnit za určitých podmínek pozastavení ročního snížení celkových přípustných odlovů anebo stanovení alternativních celkových přípustných odlovů, aniž by se tím ohrozily cíle plánu pro tresku obecnou.

                        (5)

                        [...] přípustná intenzita rybolovu v období let 2009 až 2012 v oblastech, na které se vztahuje článek 9, [byla] omezena o 25 % ročně a v oblastech, na které se vztahuje článek 8, byla výrazně omezena. […] Další uplatňování automatických ročních snížení intenzity by nevedlo k dosažení cílů plánu pro tresku obecnou, ale mělo by značný hospodářský a sociální dopad na ty segmenty loďstva, které používají tatáž zařízení, avšak loví zejména jiné druhy než tresku obecnou. Proto je vhodné umožnit pružnější přístup, který by dovoloval pozastavit automatické roční snižování intenzity rybolovu bez ohrožení cílů stanovených v plánu pro tresku obecnou.“

               13

               Bod 8 odůvodnění napadeného nařízení uvádí důvody, pro které bylo toto nařízení, kterým byly změněny články 9 a 12 nařízení č. 1342/2008, přijato na základě čl. 43 odst. 3 SFEU, a nikoliv na základě čl. 43 odst. 2 SFEU.

               14

               Uvedený bod odůvodnění zní:
               „Změny článků 9 a 12 stanoví podrobná konkrétní pravidla pro stanovování rybolovných práv vyjádřených prostřednictvím celkových přípustných odlovů a omezení intenzity rybolovu. Přizpůsobují se tím pravidla uplatňovaná v současnosti pro stanovení rybolovných práv, aniž by došlo ke změně cílů stanovených v plánu pro tresku obecnou. Jedná se tedy o opatření týkající se stanovování a přidělování celkových přípustných odlovů a omezení intenzity rybolovu a nelze je považovat ani za ustanovení, jimiž se zřizuje společná organizace trhů v odvětví rybolovu, ani za další ustanovení nezbytná k dosahování cílů [SRP].“

               15

               Článek 1 bod 1 uvedeného nařízení, který nahrazuje článek 9 nařízení č. 1342/2008, stanoví zvláštní postup pro stanovení celkových přípustných odlovů a zní takto:
               „1.   Pokud nejsou k dispozici dostatečné informace pro určení celkových přípustných odlovů v souladu s článkem 7, určí se celkové přípustné odlovy pro populace tresky obecné v Kattegatu, v oblasti západně od Skotska a v Irském moři na úrovni dané vědeckými stanovisky. Pokud však úroveň daná vědeckými stanovisky překračuje o více než 20 % úroveň celkových přípustných odlovů předchozího roku, určí se na úroveň, jež je o 20 % vyšší než úroveň celkových přípustných odlovů předchozího roku, nebo pokud je úroveň daná vědeckými stanovisky o více než 20 % nižší než úroveň celkových přípustných odlovů předchozího roku, určí se na úroveň, jež je o 20 % nižší než úroveň celkových přípustných odlovů předchozího roku.
               2.   Odchylně od odstavce 1 v případě, že vědecké doporučení uvádí, že by neměl být prováděn žádný cílený rybolov a že by

                        a)

                        vedlejší úlovky měly být minimalizovány nebo sníženy na nejnižší možnou úroveň nebo

                        b)

                        odlovy tresky obecné měly být sníženy na nejnižší možnou úroveň,
                        může Rada rozhodnout, že v následujícím roce či následujících letech roční úpravu celkových přípustných odlovů neuplatní, pokud se bude stanovený TAC [celkový přípustný odlov] týkat jen vedlejších úlovků.

                  3.   Pokud nejsou k dispozici dostatečné informace pro určení celkových přípustných odlovů v souladu s článkem 8, určí se celkové přípustné odlovy pro populaci tresky obecné v Severním moři, ve Skagerraku a ve východní části Lamanšského průlivu obdobně podle odstavců 1 a 2 tohoto článku, pokud z konzultací s Norskem nevyplyne odlišná úroveň celkových přípustných odlovů.
               4.   Pokud vědecká stanoviska naznačují, že použití pravidel stanovených v čl. 8 odst. 1 až 4 není k dosažení cílů plánu vhodné, může Rada bez ohledu na zmíněná ustanovení rozhodnout o alternativní úrovni celkových přípustných odlovů.“

               16

               Článek 1 bod 2 písm. a) napadeného nařízení zní:
               „[Článek 12 odst. 4 nařízení č. 1342/2008] se nahrazuje tímto:
               ‚4.   U celkových skupin intenzity, jejichž celkový úlovek vypočtený podle odst. 3 písm. d) se rovná nejméně 20 %, se použijí roční úpravy. Maximální přípustná intenzita rybolovu příslušných skupin se vypočte takto:

                        a)

                        pokud se uplatňuje článek 7 nebo 8, použije se pro základní hodnotu stejná procentní úprava, jaká je v uvedených článcích stanovena pro úmrtnost způsobenou rybolovem;

                        b)

                        pokud se uplatňuje článek 9, použije se stejná procentní úprava intenzity rybolovu jako v případě úpravy celkového přípustného odlovu v porovnání s předchozím rokem.‘ “

               17

               Článek 1 bod 2 písm. b) napadeného nařízení, který do článku 12 nařízení č. 1342/2008 doplňuje odstavec 6, zní:
               „Doplňuje se nový odstavec, který zní:
               ‚6.   Odchylně od odstavce 4 může Rada v případě, že maximální přípustná intenzita rybolovu byla snížena během čtyř po sobě jdoucích let, rozhodnout, že v následujícím roce či následujících letech roční úpravu maximální přípustné intenzity rybolovu neuplatní.‘ “

         Skutečnosti předcházející sporu

               18

               Komise dne 12. září 2012 předložila návrh nařízení Parlamentu a Rady, kterým se mění nařízení č. 1342/2008 [COM (2012) 498 final] s cílem zlepšit a vyjasnit ustanovení posledně uvedeného nařízení.

               19

               Tento návrh nařízení byl založen na čl. 43 odst. 2 SFEU a měl za cíl vyřešení některých obtíží souvisejících s prováděním plánu pro tresku obecnou, který je upraven nařízením č. 1342/2008. Předpokládal provedení následujících změn:

                        —

                        změna článku 4 uvedeného nařízení vyjasňující metodu, kterou mají členské státy používat při výpočtu omezení intenzity rybolovu;

                        —

                        změna článku 9 téhož nařízení, která se týká metody stanovení celkových přípustných odlovů v případech, kdy nemohou být z důvodu nedostatečných údajů použita obecná pravidla pro výpočet stanovená v článcích 7 a 8;

                        —

                        změna článku 11 nařízení č. 1342/2008 týkající se zjednodušení postupu vylučování plavidel z režimu řízení intenzity rybolovu;

                        —

                        změna článku 12 tohoto nařízení týkající se omezení intenzity rybolovu, odůvodněná stejným cílem flexibilní a individualizované úpravy, jako je cíl sledovaný navrhovanou změnou článku 9 uvedeného nařízení;

                        —

                        změna článku 12 téhož nařízení, jíž se do tohoto článku vkládá nový odstavec 6, který Radu opravňuje, aby pozastavila používání dodatečných snížení maximální přípustné intenzity rybolovu, pokud bylo toto maximum sníženo v průběhu čtyř po sobě jdoucích let;

                        —

                        změna článku 13 nařízení č. 1342/2008 mající za cíl odstranění rozdílů ve výkladu mezi jazykovými zněními, pokud jde o jednu z podmínek umožňujících využití dodatečné intenzity rybolovu;

                        —

                        změna článku 14 tohoto nařízení určená k posílení povinností členských států vypořádat se se zvýšenou úrovní výmětů a zajistit úroveň efektivního sledování a kontroly pobídek stanovených v článcích 11 a 13 uvedeného nařízení, a

                        —

                        změna článku 32 téhož nařízení, kterou se vkládá článek týkající se postupu projednávání ve výborech.

               20

               Rada dne 19. prosince 2012, ač nepřevzala všechna ustanovení návrhu nařízení COM (2012) 498 final, schválila v napadeném nařízení výlučně změny týkající se článků 9 a 12 nařízení č. 1342/2008, přičemž jako právní základ použila čl. 43 odst. 2 SFEU.

               21

               Do zápisu ze zasedání Rady „Zemědělství a rybolov“, v jehož průběhu bylo napadené nařízení přijato, bylo vloženo prohlášení Komise. Toto prohlášení zní takto:

               22

               Napadené nařízení bylo v Úředním věstníku Evropské unie zveřejněno dne 21. prosince 2012 a nabylo účinnosti dne 22. prosince 2012.

               23

               Vzhledem k tomu, že Parlament a Komise byly toho názoru, že uvedené nařízení bylo přijato na nesprávném právním základě a mělo být založeno na čl. 43 odst. 2 SFEU, podaly projednávané žaloby; Parlament ve věci C‑124/13 a Komise ve věci C‑125/13.

         Návrhová žádání účastníků řízení před Soudním dvorem

               24

               Parlament a Komise navrhují, aby Soudní dvůr napadené nařízení zrušil a uložil Radě náhradu nákladů řízení. Komise rovněž navrhuje, aby byly po přiměřenou dobu po vynesení rozsudku v projednávané věci zachovány účinky tohoto nařízení, a to nejvýše po dobu jednoho kalendářního roku počínaje 1. lednem roku následujícího po vynesení tohoto rozsudku.

               25

               Rada navrhuje, aby Soudní dvůr žalobu zamítl jako neopodstatněnou a uložil Parlamentu a Komisi náhradu nákladů řízení. Pro případ, že Soudní dvůr uvedené nařízení zruší, Rada navrhuje, aby byly na základě článku 264 SFEU zachovány jeho účinky.

               26

               Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 19. dubna 2013 byly věci C‑124/13 a C‑125/13 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.

               27

               Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 11. září 2013 bylo povoleno vedlejší účastenství Španělskému království, Francouzské republice a Polské republice na podporu návrhových žádání Rady.

         K žalobě

               28

               Parlament ve věci C‑124/13 uplatňuje jediný žalobní důvod vycházející z nesprávného právního posouzení, pokud jde o volbu čl. 43 odst. 3 SFEU jako právního základu napadeného nařízení.

               29

               Tento žalobní důvod se člení na dvě části. V jeho první části Parlament tvrdí, že každý takový víceletý plán, jako je plán dotčený v projednávané věci, jakožto nástroj k zachování a řízení populací ryb, tvoří celek, který obsahuje výlučně ustanovení sledující cíle týkající se udržitelnosti a zachování SRP, a proto musí být jako celek schválen na základě čl. 43 odst. 2 SFEU. Druhou částí Parlament tvrdí, že návrh nařízení COM(2012) 498 final měl být schválen jako celek na základě čl. 43 odst. 2 SFEU. Rada tím, že tento návrh rozdělila a uvedeným nařízením schválila jen některé změny navrhované Komisí, zvolila procesní postup, který je v rozporu s judikaturou Soudního dvora týkající se volby právního základu unijního aktu.

               30

               Komise ve věci C‑125/13 předkládá tři žalobní důvody. První důvod vychází z nesprávného právního posouzení, pokud jde o volbu čl. 43 odst. 3 SFEU jako právního základu napadeného nařízení. Druhý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení, kterým byly Parlament i Hospodářský a sociální výbor neprávem vyloučeny z přijímání tohoto nařízení. Třetí žalobní důvod vychází ze skutečnosti, že do návrhu nařízení Komise bylo zasaženo v rozporu s výlučným právem iniciativy, které náleží Komisi.

         Argumentace účastníků řízení

               31

               Parlament první částí jediného žalobního důvodu a Komise prvním žalobním důvodem tvrdí, že se Rada dopustila nesprávného právního posouzení tím, že napadené nařízení přijala na základě čl. 43 odst. 3, a nikoliv odst. 2 tohoto článku.

               32

               Zastávají názor, že po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost představuje čl. 43 odst. 3 SFEU výjimku z použití řádného legislativního postupu stanoveného v odstavci 2 tohoto článku, takže tento odstavec 3 musí být, pokud jde o jeho působnost, vykládán striktně. Na základě uvedeného odstavce 3 tak mohou být přijata jen opatření, jejichž výslovným cílem je „stanovení a přidělení konkrétních rybolovných práv“. Naopak, pokud akt sleduje jiný cíl SRP než pouhé přidělení rybolovných kvót, musí být přijat na základě čl. 43 odst. 2 SFEU.

               33

               Žalobci v tomto ohledu tvrdí, že toto posledně uvedené ustanovení označuje řádný legislativní postup jako obvyklý rozhodovací postup pro přijímání ustanovení nezbytných pro naplňování cílů SRP, zatímco čl. 43 odst. 3 SFEU se omezuje na to, že Radě přiznává konkrétní pravomoc omezenou na přijetí nelegislativních prováděcích aktů sui generis, které se týkají stanovení celkových přípustných odlovů.

               34

               Z tohoto důvodu žalobci zastávají názor, že formulace „opatření týkající se […] stanovení a přidělení rybolovných práv“ obsažená v čl. 43 odst. 3 SFEU musí být vykládána v tom smyslu, že Rada může na základě tohoto ustanovení přijímat nikoliv opatření mající přispět k dosažení cílů SRP, ale pouze nelegislativní nařízení nebo prováděcí akty týkající se stanovení a rozdělení rybolovných práv. Jak vyplývá z čl. 3 písm. q) základního nařízení, je třeba „rybolovnými právy“ rozumět „kvantifikovaný právní nárok na lov ryb, vyjádřený odlovy a/nebo intenzitou rybolovu“.

               35

               Tak tomu však není v případě napadeného nařízení. Z bodu 7 odůvodnění, jakož i z článků 5 a 6 základního nařízení a z článku 5 nařízení č. 1342/2008 vyplývá, že víceleté plány, tedy plány pro obnovu a řízení, sledují cíl zachování rybích populací a přispívají rozhodujícím způsobem k dosažení hlavního cíle SRP, tedy udržitelného využívání těchto populací.

               36

               Vzhledem k tomu, že víceleté plány představují nástroje umožňující uskutečňování cílů SRP, musí být tedy takové právní akty, které vytvářejí nebo mění tyto plány, jako je napadené nařízení, považovány za „nezbytné“ ke sledování cílů SRP ve smyslu čl. 43 odst. 2 SFEU a z tohoto důvodu musí být přijaty řádným legislativním postupem stanoveným v tomto ustanovení.

               37

               Žalobci dodávají, že uvedené nařízení mění legislativní ustanovení přijatá na základě článku 37 ES, který před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost představoval obecný právní základ pro přijímání legislativních aktů v oblasti rybolovu. Jelikož však toto ustanovení bylo nahrazeno čl. 43 odst. 2 SFEU, Rada měla vzhledem k paralele existující mezi těmito postupy použít pro přijetí všech legislativních aktů v této oblasti řádný legislativní postup stanovený v čl. 43 odst. 2 SFEU. Vzhledem k tomu, že článek 20 základního nařízení byl převzat do čl. 43 odst. 3 SFEU, bylo stejně tak třeba pro přijetí nelegislativních aktů použít posledně uvedené ustanovení.

               38

               Rada, podporovaná Španělským královstvím, Francouzskou republikou a Polskou republikou, odmítá argumenty žalobců a tvrdí, že napadené nařízení představuje opatření týkající se stanovení a rozdělení rybolovných práv, a je tudíž právem založeno na čl. 43 odst. 3 SFEU.

               39

               Rada v tomto ohledu úvodem uvádí, že výklad žalobců týkající se čl. 43 odst. 3 SFEU nenachází jakoukoliv oporu ve Smlouvě FEU. Odstavce 2 a 3 článku 43 SFEU, které byly vloženy Lisabonskou smlouvou, totiž nahradily jediné ustanovení, konkrétně článek 37 ES, který sloužil jako právní základ pro přijetí celé řady právních aktů v oblasti zemědělství a rybolovu. Již z tohoto samotného důvodu žalobci podle Rady nemohou tvrdit, že je v každém případě, kdy se článek před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost použil 37 ES, nyní nutné automaticky použít čl. 43 odst. 2 SFEU.

               40

               Rada kromě toho tvrdí, že tvůrci Smlouvy o FEU tím, že v čl. 43 odst. 3 SFEU záměrně použili formulaci „opatření týkající se“ stanovení a rozdělení rybolovných práv, chtěli do působnosti tohoto ustanovení integrovat opatření jdoucí nad rámec stanovení a rozdělení rybolovných práv stricto sensu. Nepřiměřeně restriktivní výklad spočívající ve vyloučení některých opatření, která byla jednoznačně identifikována v čl. 43 odst. 3 SFEU, z působnosti tohoto ustanovení, by přitom porušoval výsady svěřené Radě tímto ustanovením a nerespektoval by základní pravidla rovnováhy mezi orgány zakotvené v čl. 13 odst. 2 SEU, podle kterého „[k]aždý orgán jedná v mezích působnosti svěřené mu Smlouvami a v souladu s postupy, podmínkami a cíli v nich stanovenými […]“.

               41

               Rada tak odmítá argumenty žalobců, podle kterých může-li být opatření považováno za nezbytné pro sledování cílů SRP, musí být toto opatření nutně přijato na základě čl. 43 odst. 2 SFEU. Odstavce 2 a 3 článku 43 SFEU totiž představují autonomní právní základy stanovené primárním právem, takže použití odstavce 3 nemůže být podřízeno žádné podmínce, jako například předchozí přijetí aktu na základě uvedeného odstavce 2.

               42

               Rada však tvrdí, že použití změn článku 9 a čl. 12 odst. 4 a 6 nařízení č. 1342/2008 provedených článkem 1 napadeného nařízení ovlivňuje přímo, závazně a automaticky stanovení a rozdělení rybolovných práv. Žalobci tudíž nemohou platně tvrdit, že tyto změny měly dopad na cíl víceletého plánu pro tresku obecnou, který je stále definován článkem 5 nařízení č. 1342/2008, jenž nebyl změněn. Naopak, jak jednoznačně vyplývá z analýzy účelu a obsahu napadeného nařízení, uvedené změny mají za cíl přizpůsobení prostředků, které umožní dosažení tohoto cíle, tedy pravidel stanovení celkových přípustných odlovů a omezení intenzity rybolovu.

         Závěry Soudního dvora

               43

               Parlament první částí svého jediného žalobního důvodu a Komise svým prvním žalobním důvodem tvrdí, že Rada zvolila nesprávný právní základ, když napadené nařízení založila na čl. 43 odst. 3 SFEU, a nikoliv na čl. 43 odst. 2 SFEU.

               44

               V tomto ohledu je bez dalšího třeba připomenout, že jak vyplývá ze znění čl. 43 odst. 2 SFEU, Parlament a Rada jsou povinny přijmout prostřednictvím řádného legislativního postupu „ustanovení nezbytná pro sledování cílů společné zemědělské politiky a společné rybářské politiky“.

               45

               Kromě toho Rada na základě čl. 43 odst. 3 SFEU přijme na návrh Komise opatření týkající se stanovení cen, dávek, podpor a množstevních omezení a stanovení a přidělení rybolovných práv.

               46

               Rovněž je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodoval o působnosti odstavců 2 a 3 článku 43 SFEU v rozsudku Parlament a Komise v. Rada (C‑103/12 a C‑165/12, EU:C:2014:2400).

               47

               Ve věcech, ve kterých byl vydán uvedený rozsudek, byl Soudní dvůr vyzván, aby ověřil, zda Rada mohla na základě čl. 43 odst. 3 SFEU platně přijmout rozhodnutí 2012/19/EU ze dne 16. prosince 2011, kterým se jménem Evropské unie schvaluje Prohlášení o udělení rybolovných práv ve vodách EU rybářským plavidlům plujícím pod vlajkou Bolívarovské republiky Venezuely ve výlučné ekonomické zóně při pobřeží Francouzské Guyany (Úř. věst. 2012, L 6, s. 8).

               48

               Soudní dvůr v bodě 50 uvedeného rozsudku zejména konstatoval, byť v odlišném skutkovém a právním kontextu, že přijetí ustanovení uvedených v čl. 43 odst. 2 SFEU nevyhnutelně předpokládá posouzení, zda jsou „nezbytná“ pro sledování cílů společných politik upravených Smlouvou o FEU, takže jde o politické rozhodnutí, které musí být vyhrazeno unijnímu normotvůrci. Naproti tomu přijetí opatření týkajících se stanovení a přidělení rybolovných práv podle čl. 43 odst. 3 SFEU nevyžaduje takové posouzení, jelikož taková opatření mají převážně technickou povahu a mají být přijímána k provedení ustanovení přijatých na základě čl. 43 odst. 2 SFEU.

               49

               Soudní dvůr z toho v bodech 78 až 81 téhož rozsudku dovodil, že Rada pochybila, když rozhodnutí 2012/19 přijala na základě čl. 43 odst. 3 SFEU. Vzhledem k tomu, že toto rozhodnutí přiznávalo plavidlům plujícím pod venezuelskou vlajkou přístup do unijních vod, a nikoliv pouhá rybolovná práva, jeho přijetí zahrnovalo politické rozhodnutí vyžadující použití řádného legislativního postupu stanoveného v čl. 43 odst. 2 SFEU.

               50

               Z rozsudku Parlament a Komise v. Rada (C‑103/12 a C‑125/12, EU:C:2014:2400) vyplývá, že opatření, která zahrnují politické rozhodnutí vyhrazené unijnímu normotvůrci z důvodu, že jsou nezbytná pro sledování cílů souvisejících se společnou zemědělskou politikou a společnou rybářskou politikou, musí být založena na čl. 43 odst. 2 SFEU.

               51

               Pro účely projednávaných věcí je však třeba ověřit, zda působnost čl. 43 odst. 3 SFEU musí být omezena pouze na opatření mající za cíl stanovení a přidělení rybolovných práv.

               52

               Jak tvrdí Rada, v tomto ohledu není namístě ověřovat obsah výsad, které tento orgán odvozuje z uvedeného odstavce 3, pomocí paralely s pravomocemi, které Radě přísluší v oblasti prováděcích opatření na základě článku 291 SFEU.

               53

               Jak Soudní dvůr ostatně uvedl při četných příležitostech, pravomoc přijmout takové prováděcí akty je totiž obecně svěřena Komisi a Radě může být podle čl. 291 odst. 2 SFEU svěřena pouze výjimečně, „ve zvláštních, náležitě odůvodněných případech“, jakož i v konkrétních případech výslovně upravených tímto ustanovením, které se týkají výlučně společné zahraniční a bezpečnostní politiky (v tomto smyslu viz rozsudky Parlament v. Rada, C‑133/06, EU:C:2008:257, bod 47, a citovaná judikatura, jakož i Komise v. Parlament a Rada, C‑88/14, EU:C:2015:499, bod 30).

               54

               I když je pravda, že čl. 43 odst. 3 SFEU Radě přiznává zejména pravomoc přijmout v dotyčné oblasti prováděcí akty, nic to nemění na tom, že tyto akty nelze jednoduše zaměňovat s akty uvedenými v čl. 291 odst. 2 SFEU.

               55

               Rovněž není možné přijmout argument žalobců týkající se použití řádného legislativního postupu stanoveného čl. 43 odst. 2 SFEU na všechny oblasti, na které se před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost vztahoval tento článek 37 na základě paralely mezi článkem 37 ES a čl. 43 odst. 3 SFEU.

               56

               Článek 37 ES, který před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost sloužil jako právní základ pro přijetí celé řady aktů v oblastech zemědělství a rybolovu, Radu při rozhodování kvalifikovanou většinou zmocňoval k přijetí aktů majících za cíl mimo jiné provádění SRP, a to na návrh Komise a po prosté konzultaci s Parlamentem.

               57

               Nicméně tento článek byl napříště nahrazen čl. 43 odst. 2 a 3 SFEU. V důsledku toho paralela dovozovaná Komisí mezi články 37 ES a čl. 43 odst. 2 SFEU musí být posouzena s přihlédnutím ke vztahu mezi posledně uvedeným ustanovením a čl. 43 odst. 3 SFEU.

               58

               V tomto ohledu je třeba uvést, že odstavce 2 a 3 článku 43 SFEU sledují odlišné cíle a oba mají specifickou působnost, takže mohou být použity samostatně jako základ pro přijetí opatření stanovených v rámci SRP, přičemž Rada, pokud přijímá akty na základě čl. 43 odst. 3 SFEU, musí jednat v mezích svých pravomocí, jakož i případně v právním rámci, který již byl vymezen na základě čl. 43 odst. 2 SFEU.

               59

               Z výše uvedeného vyplývá, že působnost čl. 43 odst. 3 SFEU se může vztahovat na opatření, která se neomezují na stanovení a přidělení rybolovných práv, pokud tato opatření nezahrnují politické rozhodnutí vyhrazené unijnímu normotvůrci z důvodu jejich nezbytnosti pro sledování cílů souvisejících se společnou zemědělskou politikou a společnou rybářskou politikou.

               60

               Právě ve světle těchto úvah je tudíž nutné ověřit, zda Rada oprávněně použila čl. 43 odst. 3 SFEU jako právní základ pro přijetí napadeného nařízení.

               61

               V projednávané věci je cílem napadeného nařízení, jak vyplývá z návrhu nařízení COM(2012) 498 final, změna nařízení č. 1342/2008 za účelem zlepšení a vyjasnění ustanovení uvedeného nařízení.

               62

               Za těchto podmínek je před posouzením obsahu změn provedených napadeným nařízením nutné připomenout právní kontext nařízení č. 1342/2008.

               63

               Jak uvedl generální advokát v bodě 70 svého stanoviska, hlavním cílem SRP je udržitelné využívání živých vodních zdrojů, které vyváženým způsobem bere na zřetel environmentální, hospodářské a sociální aspekty.

               64

               Za tímto účelem, v souladu s čl. 2 odst. 1 druhým pododstavcem základního nařízení Unie uplatňuje preventivní přístup a v rámci víceletých plánů přijme opatření určená k ochraně a zachování živých vodních zdrojů, aby zajistila jejich udržitelné využívání a v co možná nejvyšší míře snížila dopad rybolovných činností na mořské ekosystémy.

               65

               Článek 5 uvedeného nařízení zejména stanoví, že Rada přednostně přijme víceleté plány obnovy pro loviště využívající populace, jejichž stav je mimo rámec bezpečných biologických limitů, aby byla umožněna obnova těchto populací, aby opět dosahovaly hodnoty spadající do těchto limitů.

               66

               Článek 6 téhož nařízení Radu opravňuje k přijetí víceletých plánů řízení pro udržení populací v rámci bezpečných biologických limitů, pokud bylo těchto limitů dosaženo.

               67

               Nařízení č. 1342/2008 zapadá do tohoto právního rámce. Bylo přijato na základě článku 37 ES a stanoví řadu specifických opatření pro zachování zdrojů s cílem podporovat udržitelné řízení některých populací tresky obecné.

               68

               Podle článku 5 uvedeného nařízení je cílem plánu obnovy, který toto nařízení stanoví, udržitelné využívání populací tresky obecné na základě maximálního udržitelného výnosu při zachování určité úrovně úmrtnosti u dotyčného rybolovu.

               69

               Za účelem dosažení těchto cílů články 6 až 10 nařízení č. 1342/2008 stanoví normy týkající se metody každoročního stanovení celkového přípustného odlovu a články 11 až 17 tohoto nařízení stanoví normy týkající se ročního omezení intenzity rybolovu.

               70

               Konkrétně a pro účely projednávaných věcí článek 9 zavádí zvláštní postup pro stanovení celkových přípustných odlovů, pokud obecná pravidla stanovená v článcích 7 a 8 nemohou být uplatněna z důvodu nedostatku dostatečně přesných a reprezentativních informací. Článek 12 téhož nařízení stanoví podrobná pravidla týkající se rozdělení intenzity rybolovu podle členských států.

               71

               Jak přitom vyplývá z bodu 3 odůvodnění napadeného nařízení, vědecké hodnocení účinnosti plánu pro tresku obecnou prováděné Vědeckotechnickým a hospodářským výborem pro rybářství prokázalo řadu problémů souvisejících s vypracováním a fungováním tohoto plánu. Tento výbor došel k závěru, že cílů uvedeného plánu nebude pravděpodobně možné dosáhnout v časovém rámci, který by byl v souladu se závěry světového summitu o udržitelném rozvoji pořádaného v roce 2002 v Johannesburgu, nebudou-li v koncepci téhož plánu odstraněny nedostatky, které souvisejí mimo jiné s uplatňováním článků 9 a 12 nařízení č. 1342/2008.

               72

               Co se týče konkrétně článku 9, z bodu 4 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že použití automatického každoročního snížení celkových přípustných odlovů o 25 % v letech 2009 až 2012 stanovené v témže článku mělo za následek, že po vstupu plánu pro tresku obecnou v platnost byly v důsledku toho celkové přípustné odlovy pro dotčené oblasti značně sníženy a další automatická snížení by v uvedených oblastech vedla jednoduše k ukončení lovu tresky obecné.

               73

               V důsledku toho napadené nařízení podstatným způsobem změnilo zvláštní postup stanovení ročních celkových přípustných odlovů pro populace tresky obecné upravený v článku 9 nařízení č. 1342/2008 tím, že v některých případech umožnuje, jak je uvedeno v bodě 4 odůvodnění napadeného nařízení, více flexibility při stanovení a přidělení rybolovných práv způsobem, který umožňuje zohlednit případ od případu příslušná vědecká stanoviska. Tento mechanismus nahrazuje automatická omezování celkových přípustných odlovů, která byla původně stanovena v nařízení č. 1342/2008 v případě nedostatku dostatečně přesných a reprezentativních informací, pokud nemohou být uplatněna obecná pravidla stanovení celkových přípustných odlovů.

               74

               Pokud jde o článek 12 nařízení č. 1342/2008, bod 5 odůvodnění napadeného nařízení rovněž uvádí, že v dotyčných oblastech došlo v letech 2009 až 2012 k výraznému omezení přípustné intenzity rybolovu. Podle tohoto bodu odůvodnění další uplatňování automatických ročních snížení intenzity rybolovu by nevedlo k dosažení cílů plánu pro tresku obecnou, ale mělo by značný hospodářský a sociální dopad na ty segmenty loďstva, které používají hlavní rybolovná zařízení sloužící k lovu tresky obecné, avšak loví zejména jiné druhy než tresku obecnou.

               75

               Normy týkající se omezení intenzity rybolovu byly tedy podstatným způsobem revidovány, a to zejména zavedením postupu odchylujícího se od postupu, který se týká stanovení rybolovné intenzity na základě nedostatečných údajů, upraveného v čl. 12 odst. 4 nařízení č. 1342/2008.

               76

               Kromě toho je třeba zdůraznit, že čl. 9 odst. 2 nařízení č. 1342/2008, který byl nahrazen čl. 1 bodem 1 napadeného nařízení, jakož i čl. 12 odst. 6 nařízení č. 1342/2008, který byl vložen čl. 1 bodem 2 písm. b) napadeného nařízení, Radě přiznávají rozhodovací pravomoc pro pozastavení roční úpravy celkových přípustných odlovů nebo omezení rybolovné intenzity v případech upravených těmito ustanoveními.

               77

               I když je pravda, jak Rada uvedla v bodě 8 odůvodnění napadeného nařízení k odůvodnění použití čl. 43 odst. 3 SFEU jako právního základu tohoto nařízení, že se změny článků 9 a 12 nařízení č. 1342/2008 vyplývající z článku 1 napadeného nařízení nedotýkají cíle víceletého plánu obnovy populací tresky stanoveného v článku 5 nařízení č. 1342/2008, tato okolnost per se nepostačuje k tomu, aby tyto změny mohly být platně přijaty na základě tohoto ustanovení Smlouvy o FEU.

               78

               Za tímto účelem, jak bylo uvedeno v bodě 59 tohoto rozsudku, je totiž třeba ověřit, zda přijetí napadeného nařízení nezahrnovalo politické rozhodnutí vyhrazené unijnímu normotvůrci z důvodu nezbytnosti dotčených změn pro sledování cílů souvisejících se SRP, což by vyžadovalo, aby k přijetí nařízení došlo na základě čl. 43 odst. 2 SFEU.

               79

               V projednávané věci se změny článků 9 a 12 nařízení č. 1342/2008, provedené napadeným nařízením a popsané v bodech 70 až 76 tohoto rozsudku, neomezují, ač Rada tvrdí opak, na pouhou úpravu skutečného stanovení a přidělení rybolovných práv za konkrétních okolností a na ročním základě, ale týkají se úpravy obecného mechanismu stanovení celkových přípustných odlovů a omezení intenzity rybolovu za účelem odstranění nedostatků vyplývajících z použití starších norem upravujících automatické snížení, které ohrožovaly uskutečňování cílů víceletého plánu obnovy populací tresky obecné.

               80

               Uvedené změny definují právní rámec, ve kterém jsou rybolovná práva stanovována a přidělována. Jsou tedy výsledkem politického rozhodnutí, které má dlouhodobý dopad na víceletý plán obnovy populací tresky.

               81

               Z toho vyplývá, že dotyčné změny představují ustanovení nezbytná pro sledování cílů SRP. Proto se přijetí těchto změn mělo řídit legislativním postupem stanoveným v čl. 43 odst. 2 SFEU.

               82

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba první části jediného žalobního důvodu Parlamentu a prvnímu žalobnímu důvodu Komise vyhovět.

               83

               V důsledku toho musí být napadené rozhodnutí zrušeno, aniž je nutné zkoumat ostatní žalobní důvody, které Parlament a Komise uplatňují na podporu své žaloby.

         K návrhu na zachování časových účinků napadeného nařízení

               84

               Rada a Komise, podporované Španělským královstvím a Francouzskou republikou navrhují, aby Soudní dvůr, v případě, že zruší napadené nařízení, zachoval jeho účinky. Komise v tomto ohledu uvádí, že tyto účinky musí být zachovány po přiměřenou dobu, která nepřesáhne dvanáct měsíců počínaje 1. lednem roku následujícího po roce, ve kterém bude vynesen tento rozsudek.

               85

               Podle čl. 264 druhého pododstavce SFEU Soudní dvůr může, považuje-li to za nezbytné, uvést ty účinky zrušeného aktu, které jsou nadále považovány za zachované.

               86

               V tomto ohledu vyplývá z judikatury Soudního dvora, že s ohledem na důvody související s právní jistotou lze účinky takového aktu zachovat zejména tehdy, pokud by okamžité účinky jeho zrušení měly závažné negativní důsledky pro dotyčné osoby a legalita napadeného aktu není zpochybněna z důvodu jeho účelu nebo obsahu, nýbrž z důvodu nedostatku pravomoci jeho původce nebo z důvodu porušení podstatných formálních náležitostí. Mezi tyto důvody patří zejména pochybení týkající se právního základu napadeného aktu (viz rozsudek Parlament a Komise v. Rada, C‑103/12 a C‑165/12, EU:C:2014:2400, bod 90 a citovaná judikatura).

               87

               V projednávané věci je třeba uvést, že napadené nařízení vstoupilo v souladu se svým článkem 2 v platnost následujícím dnem po jeho zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie, který byl vydán dne 21. prosince 2012.

               88

               Vzhledem k tomu, že uvedené nařízení sleduje cíl zachování a udržitelného využívání rybolovných zdrojů v rámci SRP, mohlo by jeho zrušení s okamžitým účinkem mít závažné důsledky pro uskutečňování této politiky a pro dotyčné hospodářské subjekty.

               89

               Za těchto podmínek existují významné důvody právní jistoty, které odůvodňují, aby Soudní dvůr vyhověl návrhu na zachování účinků napadeného rozhodnutí. Kromě toho je třeba uvést, že ani Parlament, ani Komise nezpochybnily legalitu tohoto nařízení z důvodu jeho účelu nebo obsahu, takže v tomto ohledu neexistuje překážka, proč by Soudní dvůr nemohl nařídit takové zachování účinků.

               90

               Je tedy třeba zachovat účinky téhož nařízení do doby, než v přiměřené lhůtě, která nepřesáhne dvanáct měsíců počínaje 1. lednem roku následujícího po vynesení tohoto rozsudku, vstoupí v platnost nové nařízení založené na náležitém právním základě, a sice na čl. 43 odst. 2 SFEU.

         K nákladům řízení

               91

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament a Komise požadovaly uložení náhrady nákladů řízení Radě a Rada neměla úspěch ve věci, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení. V souladu s čl. 140 odst. 1 tohoto jednacího řádu ponesou Španělské království, Francouzská republika a Polská republika, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Nařízení Rady (EU) č. 1243/2012 ze dne 19. prosince 2012, kterým se mění nařízení (ES) č. 1342/2008, kterým se zavádí dlouhodobý plán pro populace tresky obecné a lov těchto populací, se zrušuje.

                           2)

                           Účinky nařízení č. 1243/2012 se zachovávají do doby, než v přiměřené lhůtě, která nepřesáhne dvanáct měsíců počínaje 1. lednem roku následujícího po vynesení tohoto rozsudku, vstoupí v platnost nové nařízení založené na náležitém právním základě, a sice na čl. 43 odst. 2 SFEU.

                           3)

                           Rada Evropské unie ponese náklady řízení.

                           4)

                           Španělské království, Francouzská republika a Polská republika ponesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. února 2014.#Crono Service scarl a další (C‑419/12) a Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori v. Roma Capitale a Regione Lazio.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.#Řízení o předběžné otázce – Články 49 SFEU, 101 SFEU a 102 SFEU – Služba pronájmu vozů s řidičem – Čistě vnitrostátní situace – Pravomoc Soudního dvora – Podmínky přípustnosti.#Spojené věci C‑419/12 a C‑420/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      13. února 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Články 49 SFEU, 101 SFEU a 102 SFEU — Služba pronájmu vozů s řidičem — Čistě vnitrostátní situace — Pravomoc Soudního dvora — Podmínky přípustnosti“
      Ve spojených věcech C‑419/12 a C‑420/12,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Itálie) ze dne 20. června 2012, došlými Soudnímu dvoru dne 14. září 2012, v řízeních

         Crono Service scarl a další (C‑419/12),

         Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori (C‑420/12)
      proti

         Roma Capitale,

         Regione Lazio (C‑420/12),
      za přítomnosti:

         UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi a dalších,

         Codacons – Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (C‑420/12),
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (zpravodaj), C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. června 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Crono Service scarl a další P. Troianiellem, avvocato,

               —

               za Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori M. Piancatellim a V. Porro, avvocati,

               —

               za Roma Capitale R. Rocchi a A. Rizzem, avvocati,

               —

               za UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi a další N. Moraviou a M. Giustinianim, avvocati,

               —

               za Evropskou komisi F. Moro a J. Hottiaux, jako zmocněnkyněmi,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. září 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článků 3 SEU, článků 3 až 6 SFEU, 49 SFEU, 101 SFEU a 102 SFEU.

               2

               Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů, a to jednak mezi Crono Service scarl a sto jedenácti dalšími žalobci na straně jedné a Roma Capitale na straně druhé, a jednak mezi Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori na straně jedené a Roma Capitale a Regione Lazio na straně druhé, ve věci právních předpisů týkajících se výkonu činnosti pronájmu motorových vozidel s řidičem („noleggio con conducente“, dále jen „pronájem s řidičem“).

         Italské právo

         Vnitrostátní právní úprava

               3

               Článek 1 rámcového zákona č. 21 ze dne 15. ledna 1992 o osobní přepravě osob prostřednictvím služeb nepravidelné veřejné automobilové dopravy (GURI č. 18 ze dne 23. ledna 1992), ve znění legislativního nařízení č. 207 ze dne 30. prosince 2008 (GURI č. 304 ze dne 31. prosince 2008), které bylo novelizováno a přeměněno v zákon zákonem č. 14 ze dne 27. února 2009 (běžný doplněk ke GURI č. 49 ze dne 28. února 2009, dále jen „zákon č. 21/1992“), definuje „služby nepravidelné veřejné dopravy“ jako služby, „které zajišťují hromadnou nebo individuální dopravu osob a jejichž účelem je doplnit a posílit veřejnou linkovou dopravu“.

               4

               Článek 3 zákona č. 21/1992 stanoví:
               „1.   Služba pronájmu [...] s řidičem je určena zvláštním uživatelům, kteří na parkovacím stání dopravce požádají o uvedenou službu na určitou dobu nebo cestu.
               2.   Vozidla musejí být parkována na parkovacím stání dopravce [...]
               3.   Sídlo dopravce a parkovací stání se musejí nacházet výlučně na území obce, která udělila povolení.“

               5

               Článek 4 tohoto zákona stanoví, že „regiony delegují po vymezení kritérií, která musejí respektovat obce při tvorbě svých předpisů o výkonu služeb nepravidelné veřejné dopravy, na místní samosprávné celky výkonné správní funkce [...] pro účely získání přehledu o nepravidelné veřejné dopravě integrované s jinými druhy dopravy v rámci hospodářského a územního plánování“ a že „místní samosprávný celek, na který byl delegován výkon správních funkcí [...], upraví v souladu s regionální právní úpravou výkon služeb nepravidelné veřejné přepravy prostřednictvím specifických pravidel, sjednocených zejména na regionální úrovni za účelem lepší racionalizace a účinnosti“.

               6

               Článek 5 odst. 1 uvedeného zákona stanoví:
               „Obce při zavádění pravidel pro výkon služeb nepravidelné veřejné dopravy definují:

                        a)

                        počet a typ vozidel [...] využívaných ke každé službě;

                  [...]

                        d)

                        kritéria a podmínky udělení licence pro výkon taxislužby a povolení k poskytování služby pronájmu [...] s řidičem.“

               7

               Článek 5a zákona č. 21/1992, nadepsaný „Přístup na území jiných obcí“, umožňuje obcím upravit přístup držitelů povolení udělených jinými obcemi na jejich území či zvláště do jejich zón omezeného provozu („Zone a traffico limitato“, dále jen „ZTL“), „prostřednictvím předchozího oznámení a za předpokladu, že na vlastní odpovědnost prohlásí, že dodrží a splní provozní požadavky stanovené tímto zákonem a že předají údaje týkající se služby, která je předmětem sdělení nebo poplatku za přístup“.

               8

               Článek 8 zákona č. 21/1992 stanoví:
               „1.   Licence k výkonu taxislužby a povolení k poskytování služby pronájmu [...] s řidičem udělují správní orgány obce na základě výběrového řízení osobám, které vlastní vozidlo [...] nebo jím disponují na základě leasingové smlouvy; tyto osoby mohou zabezpečit jejich řízení samy či v rámci sdružení.
               2.   Licence nebo povolení se vztahuje pouze na jedno vozidlo [...]. Téže osobě lze udělit několik povolení pro účely poskytování služby pronájmu s řidičem [...].
               3.   K získání a zachování povolení k poskytování služby pronájmu s řidičem je nezbytné, aby měl jeho držitel na základě platného právního titulu sídlo, parkovací stání [...] na území obce, která udělila povolení.“

               9

               Článek 11 odst. 4 zákona č. 21/1992 stanoví:
               „Rezervace přepravy prostřednictvím pronájmu vozu s řidičem se provádí u příslušných parkovacích stání. Každá jednotlivá služba pronájmu vozu s řidičem začíná a končí na parkovacím stání v obci, která udělila povolení, přičemž vozidlo se musí vrátit na toto místo, kdežto vyzvednutí a příjezd na místo určení uživatele se mohou uskutečnit také na území jiných obcí.“

         Právní úprava regionu Lazio

               10

               Článek 5 zákona regionu Lazio č. 58 ze dne 26. října 1993 o ustanoveních týkajících se výkonu nepravidelné veřejné dopravy a o seznamu řidičů činných ve službách nepravidelné veřejné dopravy ve smyslu článku 6 zákona č. 21/1992 (Bollettino ufficiale della Regione Lazio č. 31 ze dne 10. listopadu 1993), ve znění článku 58 regionálního zákona Lazio č. 27 ze dne 28. prosince 2006 (běžný doplněk č. 5 k Bollettino ufficiale della Regione Lazio č. 36 ze dne 30. prosince 2006, dále jen „regionální zákon č. 58/1993“), stanoví:
               „Služba pronájmu vozu s řidičem je určena specifickým zákazníkům, kteří v sídle dopravce požádají o uvedenou službu na určitou dobu nebo cestu. Vyzvednutí zákazníka a začátek služby se uskuteční na území obce, která udělila povolení. Jízdy se uskuteční na jakékoli místo určení. Vozidla jsou parkována na parkovacích stáních.“

               11

               Článek 10 regionálního zákona č. 58/1993, nadepsaný „Povinnosti držitelů licence na poskytování taxislužby a povolení k poskytování služby pronájmu vozu s řidičem“, v odstavci 2 stanoví:
               „S výhradou ustanovení [...] se vyzvednutí zákazníka a začátek služby uskuteční výlučně na území obce, která udělila licenci nebo povolení, na jakékoli místo určení, s předchozím souhlasem řidiče pro místa mimo území obce.“

               12

               Článek 13a uvedeného regionálního zákona stanovil kritéria, která je třeba dodržet při výpočtu počtu licencí pro výkon taxislužby a povolení k provozování služby pronájmu s řidičem na určitém území. Toto ustanovení stanoví:
               „1.   Provincie stanoví kritéria, která musejí dodržet obce při vymezování místní potřeby taxislužeb a pronájmu [...] s řidičem, jakož i v souladu s právními předpisy uvedenými v článku 14 při stanovení počtu [...] vozidel nezbytných k výkonu vlastních služeb.
               2.   Kritéria stanovená v předchozím odstavci zohlední zejména: a) počet stálých obyvatel; b) velikost území; c) intenzitu cestovního ruchu; d) existenci domů s pečovatelskou službou, pobytových zařízení a center mobility; e) nabídku jiných služeb veřejné dopravy; f) počet udělených licencí a povolení.
               3.   Provincie plní úkoly stanovené v odstavci 1 po konzultaci obcí a představitelů dotyčných profesních kategorií v rámci specifické zkušební fáze.
               [...]“

               13

               Článek 17 regionálního zákona č. 58/1993 stanoví podmínky zápisu do regionálního rejstříku řidičů. Odstavec 1 písm. a) tohoto článku uvádí, že pro účely zápisu je třeba „být italským státním příslušníkem či státním příslušníkem země Evropského hospodářského společenství“.

         Obecní právní úprava města Říma

               14

               Rozhodnutím č. 68 rady města Říma ze dne 8. a 9. listopadu 2011, kterým se mění nařízení k regulaci veřejných služeb nepravidelné dopravy, přijalo město Řím nařízení upravující nepravidelnou veřejnou dopravu (dále jen „Regolamento capitolino“).

               15

               Článek 8 odst. 3 tohoto nařízení stran služby pronájmu vozu s řidičem zejména stanoví, že „vyzvednutí zákazníka nebo začátek služby se uskuteční na území obce, která vydala povolení pro jakékoliv místo určení, v souladu s povinnostmi stanovenými článkem 11 odst. 3 a 4 zákona č. [21/1992]“.

               16

               Článek 9 odst. 2 tohoto nařízení pro výkon služby pronájmu vozu s řidičem vyžaduje, aby bylo na území obce k dispozici parkovací stání vhodné pro parkování vozidel, jejichž prostřednictvím je služba poskytována.

               17

               Článek 29 odst. 1 Regolamento capitolino stanoví, že „pronajímaná motorová vozidla [využívaná pro službu pronájmu vozu s řidičem], pro která bylo povolení vydáno v Římě, [...] musejí být parkována výlučně v parkovacích stáních uvedených v povolení, v nichž musejí být vozidla k dispozici zákazníkům“. Článek 29 odst. 2 tohoto nařízení stanoví, že pro držitele oprávnění k výkonu činnosti pronájmu vozu s řidičem vydaných jinými obcemi je „povolen přístup na území Roma Capitale a [do] ZTL“ na základě čestného prohlášení o „dodržení“ a „splnění provozních požadavků“ stanovených zákonem č. 21/1992.

               18

               V tomto ohledu se rozhodnutí výkonného výboru města Říma č. 403 ze dne 14. prosince 2011 týká stanovení prováděcích pravidel a postupů pro vydávání povolení pro přístup vozidel používaných k pronájmu s řidičem, jež mají povolení od jiných obcí, na území města Říma a do ZTL zřízených v centru této obce.

               19

               Podle dvou rozhodnutí zveřejněných dne 12. a 22. března 2012 na internetových stránkách města Říma a Agenzia Roma Servizi per la Mobilità srl, která vstoupila v platnost dne 2. dubna 2012, jsou subjekty zabývající se činností pronájmu s řidičem, které mají povolení vydané jinými obcemi než Roma Capitale, povinny zaplatit přibližně 90 eur ročně za povolení k vjezdu do ZTL této obce.

         Spory v původním řízení a předběžná otázka

               20

               Věci v původním řízení se týkají dvou řízení směřujících ke zrušení Regolamento capitolino, rozhodnutí č. 403 výkonného výboru města Řím ze dne 14. prosince 2011, jakož i rozhodnutí ze dne 12. a 22. března 2012 uvedených výše v bodě 19 tohoto rozsudku.

               21

               Žalobci v původním řízení se dovolávali několika důvodů nezákonnosti, a to z hlediska jak italského, tak unijního práva, vyplývajících ze zákona č. 21/1992, tak jak byl proveden Roma Capitale v čl. 8 odst. 3, čl. 9 odst. 2 a v článku 29 Regolamento capitolino.

               22

               Ačkoli žaloby v původním řízení zřejmě směřují proti všem právním předpisům uvedeným v bodě 20 tohoto rozsudku, ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr, vyplývá, že pro účely žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce byla před Tribunale amministrativo regionale per il Lazio zpochybněna zejména ustanovení čl. 8 odst. 3, čl. 9 odst. 2 a čl. 29 odst. 1 a 2 Regolamento capitolino „v rozsahu, v němž odkazují na použití čl. 11 odst. 4 zákona [č. 21/1992]“.

               23

               Předkládající soud má za to, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení je v rozsahu, v němž stanoví, že sídlo dopravce a parkovací stání se musejí nacházet výlučně na území obce, která udělila povolení, že rezervace služby pronájmu vozu s řidičem se provádí u příslušných parkovacích stání a že každá jednotlivá služba pronájmu vozu s řidičem začíná a končí na parkovacím stání v obci, která udělila povolení, s návratem na toto parkovací stání, kdežto vyzvednutí a příjezd na místo určení uživatele se mohou uskutečnit také na území jiných obcí, v rozporu s článkem 49 SFEU a se „se zásadami Společenství v oblasti hospodářské soutěže“.

               24

               Za těchto podmínek se Tribunale amministrativo regionale per il Lazio rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku, která je zní ve věcech C‑419/12 a C‑420/12 totožně:
               „[B]rání článek 49 SFEU, článek 3 SEU, [články 3 až 6 SFEU], článek 101 [SFEU] a článek 102 SFEU použití čl. 3 odst. 3, čl. 8 odst. 3 a článku 11 zákona č. [21/1992] v rozsahu, v němž stanoví, že ‚[s]ídlo dopravce a parkovací stání se musejí nacházet výlučně na území obce, která udělila povolení‘, že ‚k získání a zachování povolení k poskytování služby pronájmu s řidičem je nezbytné, aby měl jeho držitel na základě platného právního titulu sídlo, parkovací stání nebo stanoviště na území obce, která udělila povolení‘ a že ‚[r]ezervace přepravy prostřednictvím pronájmu vozu s řidičem se provádí u příslušných parkovacích stání. Každá jednotlivá služba pronájmu vozu s řidičem začíná a končí na parkovacím stání v obci, která udělila povolení, přičemž vozidlo se musí vrátit na toto místo, kdežto vyzvednutí a příjezd na místo určení uživatele se mohou uskutečnit také na území jiných obcí‘[?]“

               25

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 5. listopadu 2012 byly věci C‑419/12 a C‑420/12 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.

         K žádostem o rozhodnutí o předběžné otázce

               26

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda různá ustanovení unijního práva brání některým podmínkám stanoveným vnitrostátními, regionálními a obecními právními předpisy týkajícími se povolování a výkonu činnosti pronájmu s řidičem ve městě Římě.

               27

               Vzhledem k formulaci otázky je třeba bez dalšího připomenout, že na základě článku 267 SFEU nemá Soudní dvůr pravomoc rozhodovat o výkladu vnitrostátních právních a správních předpisů nebo o souladu těchto předpisů s unijním právem (viz zejména rozsudky ze dne 18. listopadu 1999, Teckal, C-107/98, Recueil, s. I-8121, bod 33, jakož i ze dne 23. března 2006, Enirisorse C-237/04, Sb. rozh. s. I-2843, bod 24 a citovaná judikatura).

               28

               Z ustálené judikatury však vyplývá, že Soudnímu dvoru je v případě otázek, jež jsou formulovány nepřesně nebo které překračují rámec úkolů svěřených Soudnímu dvoru článkem 267 SFEU, v tomto ohledu vyhrazeno vyjmout ze všech poznatků poskytnutých vnitrostátním soudem, a zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí prvky unijního práva, které s přihlédnutím k předmětu sporu vyžadují výklad (viz zejména rozsudek ze dne 11. března 2010, Attanasio Group, C-384/08, Sb. rozh. s. I-2055, bod 18 a citovaná judikatura). Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (viz zejména výše uvedený rozsudek Attanasio Group, bod 19; rozsudky ze dne 14. října 2010, Fuß, C-243/09, Sb. rozh. s. I-9849, bod 39 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 4. října 2012, Byankov, C‑249/11, bod 57 a citovaná judikatura).

               29

               Podle této judikatury lze připustit, že třebaže položená otázka podle svého znění pravděpodobně usiluje o přímé použití unijního práva na spory v původním řízení, předkládající soud ve skutečnosti usiluje o výklad tohoto práva pro účely tohoto sporu.

               30

               Za těchto podmínek je nutno chápat položenou otázku tak, že se v podstatě týká toho, zda musejí být článek 49 SFEU nebo unijní pravidla v oblasti hospodářské soutěže vykládány v tom smyslu, že brání takové právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která ukládá ohledně činnosti pronájmu s řidičem podrobné povinnosti vyjádřené v této otázce.

               31

               Pokud jde v tomto ohledu zaprvé o unijní pravidla v oblasti hospodářské soutěže, z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že nutnost dospět k takovému výkladu unijního práva, který bude vnitrostátnímu soudu užitečný, vyžaduje, aby uvedený soud vymezil skutkový a právní rámec, do něhož jsou otázky, které pokládá, zasazeny, nebo alespoň vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž jsou uvedené otázky založeny. Tyto požadavky se uplatní obzvláště v oblasti hospodářské soutěže, která se vyznačuje složitými skutkovými a právními situacemi (viz zejména výše uvedený rozsudek Attanasio Group, bod 32 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 10. května 2012, Duomo Gpa a další, C‑357/10 až C‑359/10, bod 22).

               32

               V projednávaném případě však předkládací rozhodnutí neposkytují Soudnímu dvoru skutkové a právní poznatky, které by mu umožnily určit podmínky, za kterých se na takovou právní úpravu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, vztahují ustanovení unijního práva týkající se hospodářské soutěže. Tato rozhodnutí zejména neobsahují žádné vysvětlení souvislosti, kterou spatřují mezi uvedenými ustanoveními a spory v původních řízeních nebo předmětem těchto sporů.

               33

               Za těchto podmínek je nutno položenou otázku v rozsahu, v němž se týká výkladu pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže, prohlásit za nepřípustnou (obdobně viz zejména výše uvedený rozsudek Duomo Gpa a další, bod 24, jakož i rozsudek z dnešního dne Airport Shuttle Express a další, C‑162/12 a C‑163/12, body 37 až 42).

               34

               Pokud jde zadruhé o článek 49 SFEU, je nesporné, že se veškeré skutkové okolnosti sporů v původních řízeních omezují na jediný členský stát. Za těchto podmínek je třeba ověřit, zda Soudní dvůr má v projednávaných věcech pravomoc se k tomuto ustanovení vyjádřit (obdobně viz rozsudky ze dne31. ledna 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Sb. rozh. s. I-349, bod 64, ze dne 22. prosince 2010, Omalet, C-245/09, Sb. rozh. s. I-13771, body 9 a 10, jakož i výše uvedený rozsudek Duomo Gpa a další, bod 25).

               35

               Taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původních řízeních, která je podle svého znění použitelná bez rozdílu na hospodářské subjekty usazené na území Italské republiky i na hospodářské subjekty usazené v jiných členských státech, může spadat do působnosti ustanovení týkajících se základních svobod zaručených Smlouvou o FEU zpravidla pouze v rozsahu, v němž se použije na situace mající souvislost s obchodem mezi členskými státy (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 7. května 1997, Pistre a další, C-321/94 až C-324/94, Recueil, s. I-2343, bod 45; ze dne 5. prosince 2000, Guimont, C-448/98, Recueil, s. I-10663, bod 21, jakož i výše uvedený rozsudek Duomo Gpa a další, bod 26 a citovaná judikatura).

               36

               Pokud jde konkrétně o článek 49 SFEU, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že toto ustanovení nelze použít na činnosti, které nevykazují žádnou spojitost s jakoukoliv ze situací upravených unijním právem a jejichž všechny relevantní prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 8. prosince 1987, Gauchard, 20/87, Recueil, s. 4879, bod 12; ze dne 20. dubna 1988, Bekaert, 204/87, Recueil, s. 2029, bod 12; ze dne 1. dubna 2008, vláda Vláda Francouzského společenství a Valonská vláda, C-212/06, Sb. rozh. s. I-1683, bod 33, jakož i ze dne 21. června 2012, Susisalo a další, C‑84/11, bod 18 a citovaná judikatura).

               37

               Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě mají spory v původních řízeních místní povahu a veškeré skutkové okolnosti původního řízení se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, nelze předpokládat přeshraniční účinky dotčených právních předpisů v původním řízení. V předkládacích rozhodnutích přitom nic nenasvědčuje tomu, že by spory v původních řízeních měly jakýkoli přeshraniční význam nebo spojitost s některou ze situací upravených unijním právem. Předkládající soud zejména nevysvětlil, jak by mohla právní úprava dotčená v původním řízení představovat pro subjekty pocházející z jiných členských států než z Italské republiky překážku výkonu svobody usazování stanovenou v článku 49 SFEU.

               38

               Z judikatury vycházející z výše uvedeného rozsudku Guimont sice vyplývá, že i v čistě vnitrostátní situaci může být odpověď na otázky týkající se základních svobod unijního práva pro předkládající soud přesto užitečná, zejména v případě, kdy by mu vnitrostátní právo ukládalo, aby byla tuzemskému státnímu příslušníku poskytnuta stejná práva, jaká státní příslušník jiného členského státu vyvozuje z unijního práva v téže situaci (viz zejména rozsudky ze dne 1. července 2010, Sbarigia, C-393/08, Sb. rozh. s. I-6337, bod 23, jakož i výše uvedený rozsudek Susisalo a další, bod 20 a citovaná judikatura).

               39

               V projednávaném případě se předpoklad, na který poukazuje judikatura uvedená v předchozím bodě tohoto rozsudku, týká v kontextu věcí v původních řízeních práv, která by státní příslušník jiného členského státu než Italské republiky mohl vyvozovat z unijního práva, kdyby se nacházel ve stejné situaci jako žalobci v původním řízení.

               40

               Žalobci v původním řízení zamýšleli svými žalobami podanými u předkládajícího soudu získat za odlišných podmínek, než jaké platí v současné době, či dokonce bez jakýchkoli podmínek přístup na území Roma Capitale, a zejména do ZTL nacházejících se na tomto území, aby mohli vykonávat činnost pronájmu s řidičem. Z předkládacích rozhodnutí nicméně vyplývá, že takový přístup se uplatňuje nikoli za účelem výkonu této činnosti trvale a nepřetržitě z tohoto území a na základě příslušného povolení, ale spíše za účelem jednorázového výkonu této činnosti z jiných území na základě povolení udělených jinými obcemi, avšak bez povinnosti dodržovat všechny podmínky uvedené v těchto povoleních.

               41

               Na rozdíl od situací, na základě kterých byly vydány rozsudky, jako je výše uvedený rozsudek Attanasio Group, rozsudek ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez (C-570/07 a C-571/07, Sb. rozh. s. I-4629), nebo rozsudek ze dne 26. září 2013, Ottica New Line di Vincenzo (C‑539/11), nesouvisí situace, která vedla k podání žalob v původním řízení, se svobodou usazování, ale na první pohled s volným pohybem služeb.

               42

               Podle článku 58 SFEU není nicméně volný pohyb služeb v oblasti dopravy upraven článkem 56 SFEU, ale hlavou VI třetí části Smlouvy o FEU, který se týká společné dopravní politiky (viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C-338/09, Sb. rozh. s. I-13927, body 29 a 30). Kromě toho předkládající soud v podstatě připomíná, že takové činnosti pronájmu s řidičem, jako jsou činnosti dotčené v původním řízení, nespadají do oblasti působnosti ustanovení, která byla přijata na základě čl. 91 odst. 1 SFEU za účelem liberalizace dopravních služeb.

               43

               Z toho vyplývá, že vzhledem ke specifickým okolnostem sporů v původním řízení by případný výklad článku 49 SFEU neměl žádný vztah k realitě nebo předmětu těchto sporů (obdobně viz výše uvedený rozsudek Sbarigia, body 23, 24, 27 a 28). Jak přitom vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora, nemá Soudní dvůr za takových okolností pravomoc odpovídat na předběžnou otázku (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C-415/93, Recueil, s. I-4921, bod 61; ze dne 1. října 2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Sb. rozh. s. I-9021, bod 43; výše uvedený rozsudek Omalet, bod 11, a rozsudek ze dne 7. června 2012, Vinkov, C‑27/11, bod 44).

               44

               S přihlédnutím ke všem předchozím úvahám nemá Soudní dvůr pravomoc odpovědět na tyto žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, a to v rozsahu, v němž se týkají výkladu článku 49 SFEU. V rozsahu, v němž se tyto žádosti týkají jiných ustanovení unijního práva, musejí být prohlášeny za nepřípustné.

         K nákladům řízení

               45

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Soudní dvůr Evropské unie nemá pravomoc odpovědět na žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané rozhodnutími Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Itálie) ze dne 20. června 2012 ve spojených věcech C‑419/12 a C‑420/12, a to v rozsahu, v němž se týkají výkladu článku 49 SFEU. V rozsahu, v němž se tyto žádosti týkají jiných ustanovení unijního práva, musejí být prohlášeny za nepřípustné.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 13. července 2017.#LG Electronics, Inc. v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie QD – Absolutní důvody pro zamítnutí – Popisný charakter – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-650/16.


title: Rozsudek Soudního dvora - 30. června 2016#Lidl#Případ C-134/15

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      30. června 2016 (*)

      „Řízení o předběžné otázce – Nařízení (ES) č. 543/2008 – Zemědělství – Společná organizace trhů – Obchodní normy – Čerstvé hotově balené drůbeží maso – Povinnost uvádět na hotovém balení nebo na štítku na něm připevněném celkovou cenu a cenu za hmotnostní jednotku – Listina základních práv Evropské unie – Článek 16 – Svoboda podnikání – Přiměřenost – Článek 40 odst. 2 druhý pododstavec SFEU – Zákaz diskriminace“
      Ve věci C‑134/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Sächsisches Oberverwaltungsgericht
         (Saský vrchní správní soud, Německo) ze dne 24. února 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 19. března 2015, v řízení

      Lidl GmbH & Co. KG
      proti
      Freistaat Sachsen,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. Toader (zpravodajka), A. Rosas, A. Prechal a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: M. Bobek,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. ledna 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Lidl GmbH & Co. KG A. Pitzerem a M. Grubem, Rechtsanwälte,
      –        za Freistaat Sachsen I. Gruhne, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi B. Schimou a K. Skelly, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. března 2016,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká platnosti čl. 5 odst. 4 písm. b) nařízení Komise (ES) č. 543/2008 ze dne 16. června
         2008, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1234/2007, pokud jde o obchodní normy pro drůbeží maso
         (Úř. věst. 2008, L 157, s. 46).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Lidl GmbH & Co. KG, která je maloobchodním podnikem, a Freistaat
         Sachsen (spolková země Sasko, Německo) ve věci povinnosti stanovené tímto ustanovením uvádět při maloobchodním prodeji čerstvého
         hotově baleného drůbežího masa na hotovém balení nebo na štítku na něj připevněném celkovou cenu a cenu za hmotnostní jednotku
         (dále jen „označovací povinnost“).

       Právní rámec
       Unijní právo
      3        Článek 39 SFEU popisuje cíle společné zemědělské politiky. Podle čl. 41 písm. b) SFEU mohou být k dosažení těchto cílů přijata
         společná opatření postupu na podporu spotřeby určitých produktů.

      4        Článek 2 nařízení Rady (EHS) č. 2777/75 ze dne 29. října 1975 o společné organizaci trhu s drůbežím masem (Úř. věst. 1975,
         L 282, s. 77; Zvl. vyd. 03/02, s. 138) stanovil, že mohou být přijata opatření Společenství zejména na podporu uvádění některých
         produktů na trh nebo na zlepšení jejich jakosti. Obchodní normy se mohly týkat zejména balení, obchodní úpravy a označování.

      5        Nařízení Rady (EHS) č. 1906/90 ze dne 26. června 1990 o některých obchodních normách pro drůbeží maso (Úř. věst. 1990, L 173,
         s. 1; Zvl. vyd. 03/10, s. 92) zavedlo zvláštní pravidla v oblasti označování, mezi něž patří povinnost uvádět na hotovém balení
         nebo na štítku na něm připevněném celkovou cenu a cenu za hmotnostní jednotku, jež jsou použitelná na maloobchodní prodej
         čerstvého hotově baleného drůbežího masa.

      6        Druhý bod odůvodnění tohoto nařízení zněl:

      „vzhledem k tomu, že tyto normy mohou přispět ke zlepšení jakosti drůbežího masa a usnadnit tak jeho prodej; že je proto v zájmu
         producentů, obchodníků a spotřebitelů, aby se obchodní normy vztahovaly na drůbeží maso vhodné k lidské spotřebě.“

      7        Podle čl. 5 odst. 3 písm. b) uvedeného nařízení platilo, že:

      „U hotově baleného drůbežího masa musí být na tomto balení nebo na nalepeném štítku uvedeny rovněž tyto údaje:
      [...]
      b)      u čerstvého drůbežího masa celková cena a cena za hmotnostní jednotku v maloobchodním prodeji.“
      8        Nařízení č. 2777/75 bylo zrušeno nařízením Rady (ES) č. 1234/2007 ze dne 22. října 2007, kterým se stanoví společná organizace
         zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty („jednotné nařízení o společné organizaci trhů“) (Úř.
         věst. 2007, L 299, s. 1). Posledně uvedené nařízení sjednocuje do jednotného právního rámce 21 společných organizací trhu
         pro každý produkt nebo skupinu produktů. Jak vyplývá z jeho bodu 7 odůvodnění, „[z]jednodušení“, které zavádí, „by nemělo
         vést ke zpochybnění politických rozhodnutí přijatých v průběhu let v rámci společné zemědělské politiky“. Bod 10 odůvodnění
         tohoto nařízení zdůrazňuje cíl, kterým je stabilizovat trhy a zajistit odpovídající životní úroveň zemědělců různými intervenčními
         nástroji při zohlednění různých potřeb v každém z těchto odvětví a jejich vzájemné závislosti.

      9        Pokud jde o drůbeží maso, čl. 121 písm. e) bod iv) nařízení č. 1234/2007 opravňuje Evropskou komisi k přijetí „pravidel týkajících
         se dalších údajů, jež musí být uvedeny v přiložené obchodní dokumentaci, označování drůbežího masa určeného pro konečného
         spotřebitele, jeho obchodní úpravy a související reklamy a názvu, pod nímž je výrobek prodáván, ve smyslu čl. 3 odst. 1 bodu
         1 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2000/13/ES [ze dne 20. března 2000 o sbližování právních předpisů členských států
         týkajících se označování potravin, jejich obchodní úpravy a související reklamy (Úř. věst. 2000, L 109, s. 29; Zvl. vyd. 15/05,
         s. 75)].“

      10      Body 1 až 3 odůvodnění nařízení č. 543/2008 uvádějí, že jelikož „[n]ěkterá ustanovení a některé povinnosti stanovené v nařízení
         [...] č. 1906/90 nebyly do nařízení [...] č. 1234/2007 začleněny“, byla v rámci nařízení č. 543/2008 přijata vhodná ustanovení
         „s cílem umožnit kontinuitu a dobré fungování společné organizace trhu, a zejména obchodních norem“.

      11      Bod 10 odůvodnění nařízení č. 543/2008 zní následovně:

      „Spotřebitelé musí dostávat dostatečné, jednoznačné a objektivní informace o uvedených produktech nabízených k prodeji a musí
         být zajištěn volný pohyb těchto produktů v rámci Společenství. Proto je nezbytné, aby obchodní normy pro drůbeží maso v co
         nejvyšší možné míře vycházely ze směrnice Rady 76/211/EHS ze dne 20. ledna 1976 o sbližování právních předpisů členských států
         týkajících se zhotovení některých výrobků v hotovém balení podle hmotnosti nebo objemu [Úř. věst. 1976, L 46, s. 1; Zvl. vyd.
         13/03, s. 91)].“

      12      Znění čl. 5 odst. 4 písm. b) tohoto nařízení je totožné s čl. 5 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1906/90.

      13      Přestože nařízení č. 1234/2007 bylo zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/2013 ze dne 17. prosince 2013,
         kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty a zrušují nařízení Rady (EHS) č. 922/72, (EHS) č. 234/79,
         (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007 (Úř. věst. 2013, L 347, s. 641), jeho ustanovení týkající se obchodních norem pro výrobky
         z odvětví vajec a drůbežího masa se v souladu s čl. 230 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1308/2013 nadále uplatňují do data použití
         odpovídajících pravidel pro uvádění na trh, která se stanoví prostřednictvím aktů v přenesené pravomoci.

       Německé právo
      14      Ustanovení § 3 odst. 2 bodu 6 Verordnung über Vermarktungsnormen für Geflügelfleisch (nařízení o některých obchodních normách
         pro drůbeží maso) ze dne 22. března 2013 (BGBl. 2013 I, s. 624) stanoví:

      „Je zakázáno […] drůbeží maso skladovat, vystavovat za účelem prodeje, dodávat, prodávat nebo jinak uvádět na trh, aniž jsou
         správně a úplně uvedeny údaje vyjmenované v čl. 5 odst. 4 [nařízení č. 543/2008].“

      15      Ustanovení § 9 odst. 3 bodu 1 tohoto nařízení zní takto:

      „Přestupku ve smyslu § 7 odst. 1 bodu 3 Handelsklassengesetz (zákon o obchodních třídách) se dopustí ten, kdo v rozporu s § 3
         [tohoto] nařízení skladuje, nabízí, vystavuje za účelem prodeje, dodává, prodává nebo jinak uvádí na trh jatečně upravená
         těla drůbeže, drůbeží maso nebo díl drůbežího masa za účelem prodeje.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      16      Společnost Lidl je maloobchodním podnikem, který na území Německa provozuje diskontní prodejny s potravinami. V některých
         svých provozovnách v regionu Lampertswalde nabízí k prodeji zejména hotově balené čerstvé drůbeží maso. Podle předkládacího
         rozhodnutí není cena tohoto výrobku přímo uvedena na jeho balení ani na štítku na něm připevněném, nýbrž pouze prostřednictvím
         cenovek upevněných na regálech.

      17      Sächsische Landesanstalt für Landwirtschaft (Saský zemský zemědělský úřad, Německo), nyní Sächsisches Landesamt für Umwelt,
         Landwirtschaft und Geologie (Saský zemský úřad pro životní prostředí, zemědělství a geologii, Německo), zjistil tuto praxi
         uvádění cen při několika kontrolách. Uvedený úřad rozhodl, že tato praxe je v rozporu s ustanoveními čl. 5 odst. 3 písm. b)
         nařízení č. 1906/90 použitelného ke dni kontrol.

      18      Společnost Lidl podala dne 30. dubna 2007 u Verwaltungsgericht Dresden (Správní soud v Drážďanech, Německo) návrh na určení
         legality, jehož účelem bylo stanovit, že její praxe v oblasti označování cen není v rozporu s ustanoveními čl. 5 odst. 4 písm. b)
         nařízení č. 543/2008, jejichž obsah je totožný s obsahem ustanovení čl. 5 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1906/90. Tato společnost
         v podstatě tvrdila, že tato ustanovení jsou „neúčinná“, neboť nepřiměřeně zasahují do svobody výkonu povolání ve smyslu čl. 15
         odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), ve spojení s čl. 6 odst. 1 SEU.

      19      Rozsudkem ze dne 10. listopadu 2010 Verwaltungsgericht Dresden (Správní soud v Drážďanech) tento návrh zamítl.

      20      Společnost Lidl podala proti tomuto rozsudku odvolání k Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Saský vrchní správní soud, Německo).
         Tento soud má za to, že čl. 5 odst. 4 písm. b) nařízení č. 543/2008 je na žalobkyni v původním řízení použitelný a že výsledek
         sporu ve věci, která mu byla předložena, závisí na platnosti tohoto ustanovení. V této souvislosti vyjadřuje pochybnosti ohledně
         platnosti tohoto ustanovení s ohledem na čl. 15 odst. 1 a článek 16 Listiny, jakož i čl. 40 odst. 2 druhý pododstavec SFEU.

      21      Podle názoru předkládajícího soudu označovací povinnost nepřiměřeně a nepřijatelně nezasahuje do svobody výkonu hospodářské
         činnosti a svobody podnikání žalobkyně v původním řízení, jelikož podstata těchto práv a svobod není dotčena. Uvádění hotově
         baleného čerstvého drůbežího masa na trh není článkem 5 odst. 4 písm. b) nařízení č. 543/2008, který obsahuje ustanovení týkající
         se uvádění ceny těchto výrobků, zakázáno. Mimoto tato povinnost odpovídá cíli obecného zájmu ochrany spotřebitele.

      22      Předkládající soud má nicméně pochybnosti o tom, zda označovací povinnost, která vyplývá z tohoto ustanovení, je přiměřená,
         jelikož není stanovena pro jiné hotově balené produkty, jako je hovězí maso, vepřové maso, skopové nebo kozí maso, a dále
         jelikož s sebou nese dodatečné finanční a organizační náklady, které omezují hospodářskou soutěž.

      23      S ohledem na zásadu zákazu diskriminace se předkládající soud zabývá otázkou odůvodněnosti rozdílného zacházení mezi čerstvým
         drůbežím masem a jinými druhy čerstvého masa určenými k lidské spotřebě z důvodu neexistence srovnatelné povinnosti v oblasti
         označování pro posledně uvedené druhy masa.

      24      Za těchto podmínek se Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Saský vrchní správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu
         dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je čl. 5 odst. 4 písm. b) [nařízení č. 543/2008] slučitelný s čl. 6 odst. 1 prvním pododstavcem SEU, ve spojení s čl. 15 odst. 1
         a článkem 16 Listiny?

      2)      Je čl. 5 odst. 4 písm. b) nařízení č. 543/2008 slučitelný s čl. 40 odst. 2 druhým pododstavcem SFEU?“
       K předběžným otázkám
       K první otázce
      25      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 4 písm. b) nařízení č. 543/2008, který stanoví označovací
         povinnost, je platný s ohledem na čl. 15 odst. 1 a článek 16 Listiny.

      26      Úvodem je třeba poukázat na to, že ačkoli předkládající soud a účastníci v původním řízení mají za to, že platnost označovací
         povinnosti musí být zkoumána z hlediska čl. 15 odst. 1 a článku 16 Listiny, z nichž první se týká práva svobodné volby povolání
         a práva pracovat a druhý se týká svobody podnikání, je nutno konstatovat, že označovací povinnost neomezuje právo osob „vykonávat
         svobodně zvolené [...] povolání“ ve smyslu článku 15 Listiny. Naproti tomu označovací povinnost může omezovat svobodu podnikání
         uznanou v článku 16 Listiny.

      27      Svoboda podnikání mimo jiné zahrnuje právo každého podniku využít v mezích odpovědnosti, kterou nese za vlastní jednání, možnosti
         volně nakládat hospodářskými, technickými a finančními zdroji, jež má k dispozici (rozsudek ze dne 27. března 2014, UPC Telekabel
         Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, bod 49).

      28      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že ochrana poskytnutá článkem 16 Listiny se vztahuje na svobodu vykonávat hospodářskou nebo obchodní
         činnost, smluvní svobodu a volnou soutěž, jak vyplývá z vysvětlení týkajících se téhož článku, které je v souladu s čl. 6
         odst. 1 třetím pododstavcem SEU a čl. 52 odst. 7 Listiny třeba zohlednit pro účely jejího výkladu (rozsudky ze dne 22. ledna
         2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 42, a ze dne 17. října 2013, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, bod 25).

      29      Označovací povinnost stanovená v čl. 5 odst. 4 písm. b) nařízení č. 543/2008 může omezovat výkon této svobody podnikání, jelikož
         taková povinnost zatěžuje svého adresáta požadavkem, který omezuje jeho volnost využívání zdrojů, jež má k dispozici, neboť
         jej nutí přijmout opatření, která pro něj mohou znamenat náklady a mít dopad na organizaci jeho činností (v tomto smyslu viz
         rozsudek ze dne 27. března 2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, bod 50).

      30      V souladu s judikaturou Soudního dvora však svoboda podnikání nemá povahu absolutní výsady, ale musí být posuzována ve vztahu
         ke své úloze ve společnosti (viz zejména rozsudky ze dne 6. září 2012, Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, bod 54,
         jakož i ze dne 22. ledna 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 45 a citovaná judikatura).

      31      Výkon této svobody tedy může být omezen za podmínky, že v souladu s čl. 52 odst. 1 Listiny jsou tato omezení stanovena zákonem
         a respektují podstatu uvedené svobody a dále že při dodržení zásady proporcionality jsou nezbytná a skutečně odpovídají cílům
         obecného zájmu, které uznává Evropská unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého.

      32      Přestože předkládající soud uvádí, že označovací povinnost, jakožto omezení výkonu práva zaručeného článkem 16 Listiny, je
         stanovena zákonem a je toho názoru, že uvedená povinnost respektuje podstatu tohoto práva a skutečně odpovídá cílům obecného
         zájmu, které uznává Unie, a sice ochraně spotřebitele, má pochybnosti o přiměřenosti takového opatření.

      33      V této souvislosti zásada proporcionality podle ustálené judikatury vyžaduje, aby akty unijních orgánů nepřekročily meze toho,
         co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž pokud se nabízí volba
         mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené
         v poměru ke sledovaným cílům (viz rozsudky ze dne 12. července 2001, Jippes a další, C‑189/01, EU:C:2001:420, bod 81, jakož
         i ze dne 22. ledna 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 50).

      34      Mimoto Soudní dvůr již rozhodl, že svoboda podnikání může být předmětem široké škály zásahů ze strany veřejné moci, jimiž
         lze ve veřejném zájmu stanovit hranice pro výkon hospodářské činnosti (rozsudek ze dne 22. ledna 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28,
         bod 46).

      35      Pokud jde v projednávaném případě zaprvé o cíle dotčené unijní právní úpravy, jak vyplývá z druhého bodu odůvodnění nařízení
         č. 1906/90, obchodní normy v odvětví drůbežího masa přispívají ke zlepšení jakosti tohoto masa a usnadňují jeho prodej v zájmu
         producentů, obchodníků a spotřebitelů. Navíc čtvrtý bod odůvodnění tohoto nařízení zdůrazňuje zájem na tom, aby spotřebiteli
         byly poskytnuty přesnější informace zejména o označování, reklamě, obsahu údajů týkajících se použité metody chlazení a způsobu
         chovu, z něhož drůbež pochází.

      36      Tyto cíle převzalo nařízení č. 543/2008, které v bodě 10 odůvodnění zdůrazňuje nutnost poskytnout spotřebiteli dostatečné,
         jednoznačné a objektivní informace o produktech nabízených k prodeji.

      37      Z výše uvedeného vyplývá, že hlavní cíle dotčené unijní právní úpravy se týkají jak zlepšení příjmů producentů a obchodníků
         působících v odvětví drůbežího masa, včetně čerstvého drůbežího masa, tak ochrany spotřebitelů, a představují cíle obecného
         zájmu, které uznává unijní primární právo.

      38      Pokud jde zadruhé o způsobilost označovací povinnosti zaručit dosažení sledovaných cílů, zákonodárce mohl mít za to, že tato
         povinnost umožňuje zaručit spolehlivé informování spotřebitele díky údaji uvedenému na balení a také může spotřebitele pobízet
         ke koupi drůbežího masa, což zvyšuje prodejnost tohoto výrobku, a v důsledku toho příjmy producentů.

      39      Pokud jde o nezbytnost takové právní úpravy, unijní normotvůrce se mohl oprávněně domnívat, že právní úprava, která stanoví
         pouze vyvěšení ceny na regálech, by neumožňovala dosáhnout sledovaných cílů tak účinně, jako čl. 5 odst. 4 písm. b) nařízení
         č. 543/2008, jelikož jedině uvedení celkové ceny a ceny za hmotnostní jednotku umožňuje v případě výrobků, jejichž jednotlivá
         balení nemusejí mít stejnou hmotnost, zaručit dostatečné informování spotřebitele. Taková povinnost se kromě toho nejeví nepřiměřená
         ve vztahu ke sledovaným cílům, jelikož povinnost uvádět celkovou cenu a cenu za hmotnostní jednotku, stanovená v čl. 5 odst. 4
         nařízení č. 543/2008, je pouze jedním z údajů, které musejí být na základě tohoto ustanovení na hotovém balení nebo na štítku
         na něm připevněném uvedeny.

      40      V důsledku toho je zásah do svobody podnikání žalobkyně v původním řízení v projednávaném případě přiměřený sledovaným cílům.

      41      Z výše uvedeného vyplývá, že zkoumání první otázky neodhalilo nic, čím by mohla být dotčena platnost čl. 5 odst. 4 písm. b)
         nařízení č. 543/2008 s ohledem na svobodu podnikání, jak je stanovena článkem 16 Listiny.

       K druhé otázce
      42      Druhou otázkou se předkládající soud táže, zda je čl. 5 odst. 4 písm. b) nařízení č. 543/2008 platný z hlediska zásady zákazu
         diskriminace zakotvené v čl. 40 odst. 2 druhém pododstavci SFEU.

      43      Tato otázka se pokládá z důvodu okolnosti, kterou uvádí předkládající soud, že pro jiné kategorie čerstvého masa určené k lidské
         spotřebě, zejména hovězí maso, vepřové maso, skopové nebo kozí maso, neexistuje podobná povinnost v oblasti uvádění ceny.

      44      V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada zákazu diskriminace patří k obecným zásadám unijního práva a v odvětví zemědělství
         je vyjádřena v čl. 40 odst. 2 druhém pododstavci SFEU (viz rozsudek ze dne 14. března 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle,
         C‑545/11, EU:C:2013:169, bod 41 a citovaná judikatura). Ze znění uvedeného článku vyplývá, že toto ustanovení zakazuje jakoukoli
         diskriminaci mezi výrobci nebo spotřebiteli uvnitř Unie.

      45      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že tato zásada se použije nejen na výrobce a spotřebitele, nýbrž i na jiné kategorie
         hospodářských subjektů, které podléhají společné organizaci trhu, jako jsou hospodářské subjekty, které uvádějí na trh drůbeží
         maso nebo jiné druhy čerstvého masa (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 1994, Německo v. Rada, C‑280/93, EU:C:1994:367,
         bod 68).

      46      Zásada zákazu diskriminace vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně,
         není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. prosince 2005, ABNA a další, C‑453/03,
         C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04, EU:C:2005:741, bod 63, jakož i ze dne 14. března 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169,
         bod 42).

      47      Co se týče rozsahu přezkumu dodržování této zásady, je třeba připomenout, že unijní normotvůrce má v oblasti zemědělství širokou
         posuzovací pravomoc. V důsledku toho se musí přezkum soudu omezit na ověření, zda dotčené opatření není stiženo zjevným pochybením
         nebo zneužitím pravomoci, nebo zda dotčený orgán zjevně nepřekročil hranice své posuzovací pravomoci (rozsudek ze dne 14. března
         2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, bod 43).

      48      V projednávaném případě patří výrobky, ve vztahu ke kterým předkládající soud vyjadřuje pochybnosti ohledně nediskriminačního
         charakteru dotčené právní úpravy, do různých zemědělských odvětví.

      49      V této souvislosti čl. 40 odst. 2 první pododstavec SFEU stanoví použití různých mechanismů za účelem dosažení cílů vymezených
         v článku 39 SFEU. Kromě toho, jak vyplývá z nařízení č. 1234/2007, každá společná organizace trhu má své zvláštní vlastnosti.
         Z toho plyne, že srovnání technických mechanismů použitých pro právní úpravu různých odvětví trhu nemůže představovat platný
         základ pro prokázání výtky diskriminace mezi odlišnými výrobky, které podléhají odlišným pravidlům (v tomto smyslu viz rozsudek
         ze dne 28. října 1982, Lion a další, 292/81 a 293/81, EU:C:1982:375, bod 24).

      50      Z výše uvedeného vyplývá, že zkoumání druhé otázky neodhalilo nic, čím by mohla být dotčena platnost čl. 5 odst. 4 písm. b)
         nařízení č. 543/2008 s ohledem na zásadu zákazu diskriminace zakotvenou v čl. 40 odst. 2 druhém pododstavci SFEU.

       K nákladům řízení
      51      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Zkoumání první předběžné otázky neodhalilo nic, čím by mohla být dotčena platnost čl. 5 odst. 4 písm. b) nařízení Komise (ES)
            č. 543/2008 ze dne 16. června 2008, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1234/2007, pokud jde o obchodní
            normy pro drůbeží maso, s ohledem na svobodu podnikání, jak je stanovena článkem 16 Listiny základních práv Evropské unie.
      2)      Zkoumání druhé otázky neodhalilo nic, čím by mohla být dotčena platnost čl. 5 odst. 4 písm. b) nařízení č. 543/2008 s ohledem
            na zásadu zákazu diskriminace zakotvenou v čl. 40 odst. 2 druhém pododstavci.
      Podpisy.
      *Jednací jazyk: němčina.