title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. září 2012.#Deutsches Weintor eG v. Land Rheinland-Pfalz.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesverwaltungsgericht.#Věc C-544/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. září 2012 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Sbližování právních předpisů — Veřejné zdraví — Informování a ochrana spotřebitelů — Označování a obchodní úprava potravin — Pojmy ‚výživová tvrzení‘ a ‚zdravotní tvrzení‘ — Nařízení (ES) č. 1924/2006 — Označení vína jako ‚lehce stravitelné‘ — Údaj o snížené kyselosti — Nápoje s obsahem alkoholu vyšším než 1,2 % objemových — Zákaz zdravotních tvrzení — Listina základních práv Evropské unie — Článek 15 odst. 1 — Právo svobodné volby povolání — Článek 16 — Svoboda podnikání — Slučitelnost“
      Ve věci C-544/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesverwaltungsgericht (Německo) ze dne 23. září 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 23. listopadu 2010, v řízení

         Deutsches Weintor eG

      proti

         Land Rheinland-Pfalz,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. ledna 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Deutsches Weintor eG H. Eichelem a B. Goebelem, Rechtsanwälte,

               —

               za Land Rheinland-Pfalz C. Grewing, jako zmocněnkyní,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a D. Hadrouškem, jako zmocněnci,

               —

               za estonskou vládu M. Linntam, jako zmocněnkyní,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem, B. Cabouatem a R. Loosli-Surrans, jako zmocněnci,

               —

               za maďarskou vládu M. Z. Fehérem a K. Szíjjártó, jako zmocněnci,

               —

               za finskou vládu H. Leppo, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropský parlament I. Anagnostopoulou a E. Waldherr, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Radu Evropské unie M. Simm, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi L. Pignataro-Nolin a S. Grünheid, jako zmocněnkyněmi,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. března 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 2 bodu 5 a čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 ze dne 20. prosince 2006 o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin (Úř. věst. L 404, s. 9), naposledy pozměněného nařízením Komise (EU) č. 116/2010 ze dne 9. února 2010 (Úř. věst. L 37, s.16, dále jen „nařízení č. 1924/2006“). Žádost se týká též platnosti těchto ustanovení z hlediska čl. 15 odst. 1 a článku 16 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Deutsches Weintor eG (dále jen „Deutsches Weintor“), německým vinařským družstvem, a orgány vykonávajícími dohled nad uváděním alkoholických nápojů na trh ve spolkové zemi Porýní-Falcko ve věci označení vína jako „lehce stravitelné“ poukazujícího na sníženou kyselost.

         Právní rámec

               3

               Body 1 až 3, 5, 10, 14 až 16 a 18 odůvodnění nařízení č. 1924/2006 uvádějí:

                        „(1)

                        Ve Společenství stoupá počet potravin, u nichž se při označování a v reklamě používají výživová a zdravotní tvrzení. K zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitelů a usnadnění výběru potraviny by měly být produkty, včetně dovážených produktů, uvedené na trh bezpečné a měly by být náležitě označeny. Různorodá a vyvážená strava je základním předpokladem dobrého zdraví a jednotlivé výrobky mají z hlediska celkového stravování relativní význam.

                        (2)

                        Rozdíly mezi vnitrostátními předpisy, které se týkají těchto tvrzení, mohou bránit volnému pohybu potravin a vytvářet nerovné podmínky hospodářské soutěže. Tím přímo ovlivňují fungování vnitřního trhu. Je proto nutné přijmout pravidla Společenství pro používání výživových a zdravotních tvrzení při označování potravin.

                        (3)

                        Obecná ustanovení o označování potravin jsou uvedena ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES ze dne 20. března 2000 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se označování potravin, jejich obchodní úpravy a související reklamy [(Úř. věst. L 109, s. 29; Zvl. vyd. 15/05, s. 75)]. Směrnice 2000/13/ES obecně zakazuje používání údajů, které by kupujícího uváděly v omyl nebo které připisují potravinám léčebné vlastnosti. Toto nařízení by mělo doplnit obecné zásady směrnice 2000/13/ES a stanovit zvláštní ustanovení pro používání výživových a zdravotních tvrzení při označování potravin, které mají být jako takové dodány spotřebiteli.

                  […]

                        (5)

                        Druhové popisy (názvy), které se již tradičně používají k označení určité zvláštnosti skupiny potravin či nápojů, z níž by mohl vyplývat nějaký účinek na lidské zdraví, jako jsou například ‚zažívací‘ likér [‚zažívací‘ pastilky] nebo bonbon ‚proti kašli‘, by měly být vyňaty z oblasti působnosti tohoto nařízení.

                  [...]

                        (10)

                        Potraviny, které jsou propagovány pomocí tvrzení, mohou spotřebitelé vnímat jako produkty, které jsou ve srovnání s podobnými nebo jinými produkty, do nichž se tyto živiny a jiné látky nepřidávají, z výživového, fyziologického nebo jiného zdravotního hlediska hodnotnější. To by mohlo spotřebitele vést k rozhodnutím, která přímo ovlivní jejich celkový příjem jednotlivých živin nebo jiných látek způsobem, který by byl v rozporu s vědeckými podklady. Aby byl tento potenciální nežádoucí účinek vyloučen, je vhodné zavést některá omezení, pokud jde o produkty, na nichž jsou uváděna tvrzení. [...]

                  [...]

                        (14)

                        V současné době existuje velké množství tvrzení, která se používají při označování potravin a v reklamě v některých členských státech a která se vztahují k látkám, jejichž příznivý vliv nebyl prokázán nebo o nichž se v současnosti nedospělo k dostatečné vědecké shodě. Je nutno zajistit, aby u látek, které jsou předmětem tvrzení, bylo prokázáno, že mají příznivý výživový nebo fyziologický účinek.

                        (15)

                        K zajištění pravdivosti uváděných tvrzení je nezbytné, aby látka, která je předmětem tvrzení, byla v konečném produktu obsažena v dostatečném množství nebo aby v něm nebyla obsažena nebo byla obsažena v přiměřeně sníženém množství, aby bylo dosaženo výživového či fyziologického účinku uváděného v tvrzení. Látka by také měla být pro organismus využitelná. […]

                        (16)

                        Je důležité, aby tvrzení týkající se potravin byla pro spotřebitele srozumitelná, a je vhodné chránit všechny spotřebitele před klamavými tvrzeními. [...]

                  [...]

                        (18)

                        Výživové nebo zdravotní tvrzení by nemělo být uváděno, pokud je v rozporu s obecně uznávanými výživovými a zdravotními zásadami nebo pokud nabádá k nadměrné konzumaci jakékoli potraviny či ji ospravedlňuje nebo pokud znevažuje dobré stravovací návyky.“

               4

               Předmět a oblast působnosti nařízení č. 1924/2006 jsou v článku 1 tohoto nařízení popsány následovně:
               „1.   Toto nařízení uvádí v soulad právní a správní předpisy v členských státech, které se týkají výživových a zdravotních tvrzení, aby bylo zajištěno účinné fungování vnitřního trhu a zároveň i vysoká míra ochrany spotřebitele.
               2.   Toto nařízení se vztahuje na výživová a zdravotní tvrzení, která jsou uváděna v obchodních sděleních, ať už při označování a obchodní úpravě potravin, nebo v reklamách týkajících se potravin, které mají být takto dodány konečnému spotřebiteli.
               [...]“

               5

               Článek 2 nařízení č. 1924/2006 obsahuje následující definice:
               „1.   Pro účely tohoto nařízení se použijí:

                        a)

                        definice pojmů ‚potravina‘, ‚provozovatel potravinářského podniku‘; ‚uvádění na trh; a ‚konečný spotřebitel‘ stanovené v článku 2 a v čl. 3 bodech 3, 8 a 18 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin [(Úř. věst. L 31, s. 1; Zvl. vyd. 15/06, s. 463)];

                  [...]
               2.   Použijí se rovněž tyto definice:

                        1)

                        ‚tvrzením‘ se rozumí jakékoli sdělení nebo znázornění, které není podle právních předpisů Společenství nebo vnitrostátních právních předpisů povinné, včetně obrázkového, grafického nebo symbolického znázornění v jakékoli podobě, které uvádí, naznačuje nebo ze kterého vyplývá, že potravina má určité vlastnosti;

                  […]

                        4)

                        ‚výživovým tvrzením‘ se rozumí každé tvrzení, které uvádí, naznačuje nebo ze kterého vyplývá, že potravina má určité prospěšné výživové vlastnosti [...]

                        5)

                        ‚zdravotním tvrzením‘ se rozumí každé tvrzení, které uvádí, naznačuje nebo ze kterého vyplývá, že existuje souvislost mezi kategorií potravin, potravinou nebo některou z jejích složek a zdravím;

                        6)

                        ‚tvrzením o snížení rizika onemocnění‘ se rozumí každé zdravotní tvrzení, které uvádí, naznačuje nebo ze kterého vyplývá, že spotřeba určité kategorie potravin, potraviny nebo některé z jejích složek významně snižuje riziko vzniku určitého lidského onemocnění;

                  […]“

               6

               Kapitola II (články 3 až 7) nařízení č. 1924/2006 stanoví obecné podmínky používání výživových a zdravotních tvrzení.

               7

               Článek 3 nařízení č. 1924/2006, nadepsaný „Obecné zásady pro všechna tvrzení“, zní takto:
               „Výživová a zdravotní tvrzení lze při označování a obchodní úpravě potravin a v reklamě na potraviny uváděné na trh ve Společenství používat pouze v případě, že jsou v souladu s tímto nařízením.
               Aniž jsou dotčeny směrnice 2000/13/ES a 84/450/EHS, nesmějí výživová a zdravotní tvrzení:

                        a)

                        být nepravdivá, dvojsmyslná nebo klamavá;

                        b)

                        vyvolávat pochybnosti o bezpečnosti nebo výživové přiměřenosti jiných potravin;

                        c)

                        nabádat k nadměrné konzumaci určité potraviny nebo nadměrnou konzumaci omlouvat;

                  […]“

               8

               Odstavec 3 článku 4 nařízení č. 1924/2006, nadepsaného „Podmínky používání výživových a zdravotních tvrzení“, stanoví:
               „Na nápojích s obsahem alkoholu vyšším než 1,2 % objemových nesmějí být uváděna zdravotní tvrzení.
               Pokud jde o výživová tvrzení, připouštějí se pouze výživová tvrzení týkající se nízkého obsahu alkoholu nebo sníženého obsahu alkoholu či energetické hodnoty na nápojích s obsahem alkoholu vyšším než 1,2 % objemových.“

               9

               Článek 5 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení, týkající se obecných podmínek, stanoví:
               „1.   Používání výživových a zdravotních tvrzení je přípustné pouze při splnění těchto podmínek:

                        a)

                        na základě všeobecně uznávaných vědeckých údajů bylo prokázáno, že přítomnost, nepřítomnost nebo snížený obsah živiny nebo jiné látky, k níž se tvrzení vztahuje, v potravině nebo kategorii potravin má příznivý výživový nebo fyziologický účinek.“

               10

               Článek 6 odst. 1 uvedeného nařízení, nadepsaný „Vědecké zdůvodnění tvrzení“, stanoví:
               „Výživová a zdravotní tvrzení musí být založena na všeobecně uznávaných vědeckých údajích a jsou jejich prostřednictvím zdůvodněna.“

               11

               Články 10 až 19, nacházející se v kapitole IV nařízení č. 1924/2006, obsahují zvláštní ustanovení uplatnitelná na zdravotní tvrzení.

               12

               Článek 10 odst. 1 a 3 tohoto nařízení týkající se zvláštních podmínek stanoví:
               „1.   Zdravotní tvrzení jsou zakázána, pokud neodpovídají obecným požadavkům v kapitole II a zvláštním požadavkům v této kapitole a pokud nejsou schválena v souladu s tímto nařízením a obsažena v seznamech schválených tvrzení stanovených v článcích 13 a 14.
               [...]
               3.   Odkaz na obecné, nespecifické příznivé účinky živiny nebo potraviny na celkové dobré zdraví a duševní a tělesnou pohodu je přípustný pouze tehdy, pokud je doplněn zvláštním zdravotním tvrzením, které je uvedeno v seznamech podle článku 13 nebo 14.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               13

               Deutsches Weintor je vinařské družstvo se sídlem v Ilbesheimu (Německo) ve spolkové zemi Porýní-Falcko. Toto družstvo uvádí na trh vína z odrůd Dornfelder a Grauer/Weißer Burgunder pod označením „Edition Mild“ (jemná edice), následovaným údajem „mírná kyselost“. Na etiketě je uvedeno zejména následující: „Pro jemný požitek prochází biologickým snížením kyselosti za pomoci našeho zvláštního šetrného postupu ‚LO3‘(LO3 Schonverfahren zur biologischen Säurereduzierung)“. Na hrdle lahví je umístěna etiketa „Edition Mild bekömmlich“ (Jemná edice – lehce stravitelné). V ceníku je víno označeno jako „Edition Mild – sanfte Säure/bekömmlich“ (Jemná edice – mírná kyselost/lehce stravitelné).

               14

               Orgán vykonávající dohled nad uváděním alkoholických nápojů na trh ve spolkové zemi Porýní-Falcko vznesl námitky proti používání označení „lehce stravitelné“ z důvodu, že se jedná o „zdravotní tvrzení“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 bodu 5 nařízení č. 1924/2006, jež není dovoleno pro alkoholické nápoje podle čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce tohoto nařízení.

               15

               Účastníci řízení vedou tedy spor o to, zda je označení vína jako „lehce stravitelné“ ve spojení s údajem o mírné kyselosti „zdravotním tvrzením“ ve smyslu čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1924/2006, které je pro alkoholické nápoje zpravidla zakázáno.

               16

               Deutsches Weintor podalo k Verwaltungsgericht (správní soud) žalobu, kterou se domáhalo určení, že je oprávněno užívat označení „lehce stravitelné“ na etiketách dotčených vín a v reklamě na tato vína.

               17

               Deutsches Weintor na podporu svého návrhu v podstatě uvedlo, že označení „lehce stravitelné“ nijak nesouvisí se zdravím, ale týká se pouze celkové duševní a tělesné pohody. Dále tvrdí, že se nařízení č. 1924/2006 nevztahuje na označení, která se tradičně užívají pro potraviny nebo nápoje a která by mohla mít vliv na celkovou duševní a tělesnou pohodu, jako je označení „digestiv“ pro nápoj podporující zažívání. Je proto názoru, že je zdravotní tvrzení třeba chápat v úzkém slova smyslu, který se omezuje na dlouhodobé účinky vyvolané dotčenou potravinou.

               18

               Verwaltungsgericht tuto žalobu rozsudkem ze dne 23. dubna 2009 zamítl. Odvolání podané proti tomuto rozsudku bylo zamítnuto rozsudkem Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (vrchní správní soud spolkové země Porýní-Falcko) ze dne 19. srpna 2009.

               19

               Odvolací soud shledal, že pojem „zdravotní tvrzení“ každopádně zahrnuje účinky potraviny na organismus a tělesné funkce spotřebitele. Označení „lehce stravitelné“ zakládá v souvislosti s víny spojitost s tělesnými procesy a souvisí s celkovým dobrým zdravotním stavem. S tímto označením lze spojovat taková synonyma jako „zdraví prospěšný“, „snadno se tráví“ nebo „šetrný k žaludku“.

               20

               Podle výše uvedeného soudu má tento aspekt při spotřebě vína jistý význam, neboť ta bývá spojována s bolestmi hlavy a žaludku. Vínu by mohly být případně přičítány i škodlivé účinky na lidský organismus a mohlo by vést k závislosti. Použití výrazu „lehce stravitelné“ ve spojení s údajem o zvláštním procesu snížení kyselosti a o mírné kyselosti vytváří podle uvedeného soudu u spotřebitele spojitost mezi vínem a neexistencí negativních účinků při trávení, které se někdy pojí se spotřebou vína.

               21

               Žalobce v původním řízení podal proti tomuto rozhodnutí kasační opravný prostředek k Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud).

               22

               Předkládající soud má pochybnosti o širokém výkladu pojmu „zdravotní tvrzení“, jejž zastávaly soudy nižších stupňů. Tento soud je názoru, že vzhledem ke společné funkci všech potravin, kterou je dodání živin a jiných látek lidskému organismu, nestačí údaj týkající se pouze dočasného zachování tělesných funkcí nebo celkového dobrého zdravotního stavu k vytvoření souvislosti se zdravím ve smyslu čl. 2 odst. 2 bodu 5 nařízení č. 1924/2006.

               23

               Bundesverwaltungsgericht zastává názor, že určité okolnosti podle všeho naopak ukazují, že kvalifikace jako „zdravotní tvrzení“ je odůvodněna jen tehdy, pokud jsou popsány dlouhodobější, trvalé účinky na tělesný stav nebo fyzickou kondici, a nikoli pouze přechodné účinky na procesy látkové výměny, které nemají žádný vliv na tělesný stav, a tudíž ani na vlastní zdravotní stav.

               24

               Údaj o lehké stravitelnosti vín, která uvádí na trh žalobce v původním řízení, se proto podle předkládajícího soudu omezuje na tvrzení, že víno při trávení nevyvolává bolesti žaludku, nebo jich vyvolává méně, než lze očekávat od vína tohoto druhu a této jakosti. Kromě toho si Bundesverwaltungsgericht klade otázku, zda pouhá okolnost, že potravina je méně škodlivá než srovnatelné produkty téže kategorie, stačí k tomu, aby se jí přiznal příznivý účinek na zdraví.

               25

               Konečně Bundesverwaltungsgericht vyjadřuje pochybnosti, zda je zákaz zdravotních tvrzení ve vztahu k vínu slučitelný se základními právy, jakými jsou právo svobodné volby povolání a svoboda podnikání, pokud by výrobci nebo prodejci vín bylo zakázáno uvádět, že jeho výrobek je z důvodu mírné kyselosti lehce stravitelný, i když je toto tvrzení pravdivé.

               26

               Bundesverwaltungsgericht se za těchto okolností rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je pro kvalifikaci jako zdravotní tvrzení ve smyslu čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce ve spojení s čl. 2 odst. 2 bodem 5 nebo ve smyslu čl. 10 odst. 3 nařízení č. 1924/2006 nezbytný příznivý výživový nebo fyziologický účinek, kterým má být dosaženo trvalého zlepšení tělesného stavu, nebo je dostatečný dočasný účinek omezený zejména na dobu přijímání a trávení potraviny?

                        2)

                        Pro případ, že by již tvrzení dočasného příznivého účinku mohlo být kvalifikováno jako zdravotní tvrzení:
                        Postačuje k předpokladu, že takový účinek je odůvodněn nepřítomností nebo sníženým obsahem látky ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. a) a bodu 15 odůvodnění uvedeného nařízení, pokud toto tvrzení pouze uvádí, že obecný účinek vyvolaný potravinami tohoto druhu, který je často vnímán jako nepříznivý, je v daném případě omezený?

                        3)

                        V případě kladné odpovědi na otázku 2:
                        Je slučitelné s čl. 6 odst. 1 prvním pododstavcem Smlouvy o Evropské unii, ve znění ze dne 13. prosince 2007 (Úř. věst. 2008, C 115, s. 1), ve spojení s čl. 15 odst. 1 (právo svobodné volby povolání) a článkem 16 (svoboda podnikání) [Listiny], ve znění ze dne 12. prosince 2007 (Úř. věst. C 303, s. 1), pokud se výrobci nebo prodejci vína bez výjimky zakáže, aby ve své reklamě používal zdravotní tvrzení takového druhu, jako je tvrzení dotčené v původním řízení, a to i v případě, že je takovéto tvrzení pravdivé?“

         K předběžným otázkám

         K prvním dvěma otázkám

               27

               Podstata prvních dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, tkví v tom, zda je třeba čl. 4 odst. 3 první pododstavec nařízení č. 1924/2006 vykládat v tom smyslu, že výraz „zdravotní tvrzení“ zahrnuje takové označení, jako je označení „lehce stravitelné“, následované údajem o sníženém obsahu látek, jež mnozí spotřebitelé považují za negativní.

               28

               Článek 2 odst. 2 bod 5 nařízení č. 1924/2006 definuje „zdravotní tvrzení“ jako „každé tvrzení, které uvádí, naznačuje nebo ze kterého vyplývá, že existuje souvislost mezi kategorií potravin, potravinou nebo některou z jejích složek a zdravím“.

               29

               Kromě toho čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1924/2006 uvádí, že používání zdravotních tvrzení je přípustné pouze tehdy, pokud na základě všeobecně uznávaných vědeckých údajů bylo prokázáno, že přítomnost, nepřítomnost nebo snížený obsah živiny nebo jiné látky, k níž se tvrzení vztahuje, v potravině nebo kategorii potravin má příznivý výživový nebo fyziologický účinek.

               30

               V rámci sporu v původním řízení se předběžné otázky vztahují k vínu. Vzhledem k tomu, že víno spadá do kategorie nápojů s obsahem alkoholu vyšším než 1,2 % objemových, je předně třeba zdůraznit, že podle čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1924/2006 měl unijní zákonodárce ve vztahu k této kategorii nápojů v úmyslu zakázat bez výjimky všechna „zdravotní tvrzení“.

               31

               Sporné tvrzení v projednávané věci naznačuje, že dotčené víno je vzhledem ke snížené kyselosti vhodně přizpůsobeno trávení nebo se příjemně tráví. Toto víno tak údajně má příznivý výživový nebo fyziologický účinek.

               32

               Je nesporné, že lze trávení, které je spojeno s nárazovým příjmem potraviny, považovat za fyziologický proces, který je již pojmově časově omezený a který vyvolává pouze dočasné nebo přechodné účinky.

               33

               Předkládající soud, který vychází z tohoto zjištění, si klade otázku, zda může být takové označení, jako je označení „lehce stravitelné“, považováno za „zdravotní tvrzení“, i když z něj nevyplývá, že příznivý výživový nebo fyziologický účinek, který může předmětné víno vyvolat, vede k trvalému zlepšení tělesného stavu.

               34

               V tomto ohledu ze znění čl. 2 odst. 2 bodu 5 nařízení č. 1924/2006 vyplývá, že „zdravotní tvrzení“ ve smyslu uvedeného nařízení je definováno na základě souvislosti, která musí existovat mezi potravinou nebo některou z jejích složek a zdravím. Je však nutno konstatovat, že tato definice neposkytuje žádnou informaci o tom, zda tato souvislost musí být přímá nebo nepřímá, ani o její intenzitě nebo jejím trvání. Za těchto okolností je třeba pojem „souvislost“ chápat široce.

               35

               Pojem „zdravotní tvrzení“ se tak musí vztahovat nejen na souvislost implikující zlepšení zdravotního stavu díky spotřebě určité potraviny, ale i na každou souvislost implikující neexistenci nebo snížení negativních či škodlivých účinků na zdraví, které tuto spotřebu doprovázejí nebo v jiných případech následují, a tudíž prosté zachování dobrého zdravotního stavu i přes zmíněnou potenciálně škodlivou spotřebu.

               36

               Dále se má za to, že pojem „zdravotní tvrzení“ zahrnuje nejen účinky nárazové spotřeby určitého množství potraviny, která může zpravidla vyvolat pouze dočasné a přechodné účinky, ale též účinky opakované, pravidelné či časté spotřeby takovéto potraviny, které naopak nejsou nutně pouze dočasné a přechodné.

               37

               Jak totiž vyplývá z bodů 1 a 10 odůvodnění nařízení č. 1924/2006, je nesporné, že tvrzení propagující potraviny, na nichž se nacházejí, ovlivňují rozhodnutí spotřebitelů tím, že poskytují údaje o výživové nebo fyziologické výhodě nebo jakékoli jiné výhodě spojené se zdravím v porovnání s podobnými výrobky. Tato rozhodnutí přímo ovlivňují celkové množství jednotlivých živin nebo jiných látek, které se spotřebitelé rozhodnou přijmout, což odůvodňuje omezení, která uvedené nařízení ukládá ve vztahu k používání těchto tvrzení.

               38

               Pro dané účely je proto třeba zohlednit jak dočasné a přechodné účinky, tak kumulativní účinky opakované dlouhodobé spotřeby určité potraviny na tělesný stav.

               39

               V projednávané věci ze sporného označení, jež naznačuje, že víno se dobře vstřebává a tráví, zejména vyplývá, že trávicí soustava, tedy část lidského těla, jím netrpí nebo trpí pouze málo a že stav této soustavy zůstává poměrně zdravý a nedotčený, a to i při opakované spotřebě, tedy dlouhodobé spotřebě nakumulovaného množství, neboť se toto víno vyznačuje sníženou kyselostí.

               40

               Tím může dotčené tvrzení naznačovat trvalý příznivý fyziologický účinek, jenž spočívá v zachování dobrého stavu trávicí soustavy, na rozdíl od jiných vín, o kterých se má za to, že v důsledku jejich kumulované spotřeby vyvolávají trvalé negativní účinky na trávicí soustavu, a tudíž na zdraví.

               41

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první dvě otázky odpovědět tak, že čl. 4 odst. 3 první pododstavec nařízení č. 1924/2006 musí být vykládán v tom smyslu, že výraz „zdravotní tvrzení“ zahrnuje takové označení, jako je označení „lehce stravitelné“, následované údajem o sníženém obsahu látek, jež mnozí spotřebitelé považují za negativní.

         Ke třetí otázce

               42

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda skutečnost, že nařízení č. 1924/2006 bez výjimky zakazuje výrobcům nebo prodejcům vín používat takové tvrzení, jako je tvrzení dotčené v původním řízení, i kdyby toto tvrzení bylo samo o sobě pravdivé, je slučitelná s čl. 6 odst. 1 prvním pododstavcem SEU.

               43

               Podle čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce SEU uznává Evropská unie práva, svobody a zásady obsažené v Listině, jež má stejnou právní sílu jako Smlouvy.

               44

               Pokud jde o základní práva, jež jsou relevantní ve vztahu k předmětnému zákazu, odkazuje předkládající soud na čl. 15 odst. 1 Listiny, podle kterého má každý právo pracovat a vykonávat svobodně zvolené nebo přijaté povolání, jakož i na článek 16 této Listiny, který zaručuje svobodu podnikání.

               45

               Je však třeba přihlédnout též k čl. 35 druhé větě Listiny, který vyžaduje, aby byl při vymezování a provádění všech politik a činností Unie zajištěn vysoký stupeň ochrany lidského zdraví. Jak totiž vyplývá z bodů 1 a 18 odůvodnění nařízení č. 1924/2006, ochrana zdraví patří mezi základní cíle tohoto nařízení.

               46

               Za těchto okolností je třeba slučitelnost bezvýjimečného zákazu takového tvrzení, jako je tvrzení dotčené v původním řízení, posuzovat nejen z hlediska práva svobodné volby povolání a svobody podnikání, ale i z hlediska ochrany zdraví.

               47

               Z toho plyne, že při takovémto posouzení musí být nutně dodrženo vyvážení požadavků spojených s ochranou těchto různých základních práv chráněných unijním právním řádem a spravedlivá rovnováha mezi těmito právy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. ledna 2008, Promusicae, C-275/06, Sb. rozh. s. I-271, body 65 a 66).

               48

               Pokud jde zaprvé o ochranu zdraví, je třeba zdůraznit, že vzhledem k rizikům závislosti a zneužívání a komplexním škodlivým účinkům, které jsou prokazatelně spjaty se spotřebou alkoholu, zejména pak výskytu závažných onemocnění, představují alkoholické nápoje zvláštní kategorii potravin podléhající obzvláště striktní právní úpravě.

               49

               Soudní dvůr v tomto ohledu již několikrát uznal, že opatření omezující možnosti reklamy na alkoholické nápoje, a zaměřující se tak na boj proti zneužívání alkoholu, odpovídají zájmu veřejného zdraví a že ochrana veřejného zdraví – jak vyplývá též z článku 9 SFEU – je cílem obecného zájmu, který může případně odůvodnit omezení základní svobody (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 10. července 1980, Komise v. Francie, 152/78, Recueil, s. 2299, bod 17; ze dne 25. července 1991, Aragonesa de Publicidad Exterior a Publivía, C-l/90 a C-176/90, Recueil, s. I-4151, bod 15; ze dne 13. července 2004, Komise v. Francie, C-262/02, Sb. rozh. s. I-6569, bod 30, a Bacardi France, C-429/02, Sb. rozh. s. I-6613, bod 37).

               50

               Kromě toho, vyplývá-li již obecně z čl. 3 písm. a) nařízení č. 1924/2006, že výživová a zdravotní tvrzení nesmějí být nepravdivá, dvojsmyslná nebo klamavá, platí tento zákaz a fortiori pro alkoholické nápoje. Zásadní totiž je, aby tvrzení týkající se těchto nápojů nebyla dvojsmyslná, aby tak spotřebitelé mohli regulovat svoji spotřebu s přihlédnutím ke všem rizikům vnitřně spjatým s uvedenou spotřebou, a tím účinně chránit své zdraví.

               51

               V takové věci, jako je věc v původním řízení, se sporné tvrzení – i kdyby mohlo být samo o sobě považováno za věcně správné, jelikož uvádí sníženou kyselost – jeví jako neúplné. Uvedené tvrzení totiž vyzdvihuje určitou vlastnost, která má usnadnit trávení, avšak nezmiňuje skutečnost, že nezávisle na dobrém průběhu trávení tím nejsou nebezpečí spojená se spotřebou alkoholických nápojů nijak vyloučena, ba ani omezena.

               52

               Unijní zákonodárce tedy mohl mít právem za to, že taková tvrzení, jako je tvrzení dotčené v původním řízení, jsou dvojsmyslná nebo dokonce klamavá, pokud se týkají alkoholického nápoje. Sporné tvrzení totiž tím, že vyzdvihuje pouze jeho lehkou stravitelnost, může nabádat ke spotřebě předmětného vína, a v konečném důsledku zvýšit rizika spojená s neumírněnou spotřebou jakéhokoli alkoholického nápoje pro zdraví spotřebitelů. Zákaz takovýchto tvrzení tedy může být odůvodněn požadavkem zajistit vysoký stupeň ochrany zdraví spotřebitelů.

               53

               Vzhledem k výše uvedenému lze úplný zákaz takových tvrzení, jako je tvrzení dotčené v původním řízení, považovat za nezbytný pro zajištění dodržení požadavků plynoucích z článku 35 Listiny.

               54

               Pokud jde zadruhé o právo svobodné volby povolání a svobodu podnikání, je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora se svobodný výkon podnikatelské nebo jiné výdělečné činnosti stejně jako právo na vlastnictví neprojevují jako absolutní výsady, ale musí k nim být přihlédnuto ve vztahu k jejich společenské funkci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. prosince 2004, Swedish Match, C-210/03, Sb. rozh. s. I-11893, bod 72). V důsledku toho může být výkon těchto svobod omezen, pokud tato omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným Unií a nepředstavují vzhledem ke sledovanému cíli nepřiměřený a neúnosný zásah do samotné podstaty takto zaručených práv (rozsudky ze dne 15. dubna 1997, Irish Farmers Association a další, C-22/94, Recueil, s. I-1809, bod 27, a ze dne 10. července 2003, Booker Aquaculture a Hydro Seafood, C-20/00 a C-64/00, Recueil, s. I-7411, bod 68).

               55

               Pokud jde o uvedené cíle, z bodů 48 až 53 tohoto rozsudku vyplývá, že účelem dotčené právní úpravy je ochrana zdraví, která je cílem uznaným článkem 35 Listiny.

               56

               Pokud jde o dodržení zásady proporcionality, je sice pravda, že zákaz dotčených tvrzení určitým způsobem omezuje podnikatelskou nebo jinou výdělečnou činnost dotčených hospodářských subjektů v jednom konkrétním aspektu, avšak dodržení těchto svobod je zabezpečeno v podstatných aspektech.

               57

               Sporná právní úprava totiž zdaleka nezakazuje výrobu a uvádění alkoholických nápojů na trh, ale omezuje se v jasně vymezené oblasti na regulaci s nimi souvisejícího označování a reklamy.

               58

               Sporný zákaz tedy v takové věci, jako je věc v původním řízení, nijak nezasahuje do samotné podstaty práva svobodné volby povolání a svobody podnikání.

               59

               Z výše uvedeného vyplývá, že úplný zákaz takového tvrzení, jako je tvrzení dotčené v původním řízení, jenž je obsažen v nařízení č. 1924/2006, musí být považován za slučitelný s požadavkem vyvážit jednotlivá dotčená základní práva a nastolit spravedlivou rovnováhu mezi těmito právy.

               60

               Vzhledem ke všemu výše uvedenému je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že skutečnost, že nařízení č. 1924/2006 bez výjimky zakazuje výrobci nebo prodejci vín používat takové tvrzení, jako je tvrzení dotčené v původním řízení, i kdyby toto tvrzení bylo samo o sobě pravdivé, je slučitelná s čl. 6 odst. 1 prvním pododstavcem SEU.

         K nákladům řízení

               61

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 4 odst. 3 první pododstavec nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 ze dne 20. prosince 2006 o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin, naposledy pozměněného nařízením Komise (EU) č. 116/2010 ze dne 9. února 2010, musí být vykládán v tom smyslu, že výraz „zdravotní tvrzení“ zahrnuje takové označení, jako je označení „lehce stravitelné“, následované údajem o sníženém obsahu látek, jež mnozí spotřebitelé považují za negativní.

                           2)

                           Skutečnost, že nařízení č. 1924/2006, ve znění nařízení č. 116/2010, bez výjimky zakazuje výrobci nebo prodejci vín používat takové tvrzení, jako je tvrzení dotčené v původním řízení, i kdyby toto tvrzení bylo samo o sobě pravdivé, je slučitelná s čl. 6 odst. 1 prvním pododstavcem SEU.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. října 2000.#Spolková republika Německo proti Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie.#Směrnice 98/43/ES - Reklama a sponzorství ve prospěch tabákových výrobků - Právní základ - Článek 100 A Smlouvy o ES (nyní po změně článek 95 ES).#Věc C-376/98.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      5. října 2000 (*)

      „Směrnice 98/43/ES – Reklama a sponzorství ve prospěch tabákových výrobků – Právní základ – Článek 100a Smlouvy o ES (nyní po změně článek 95 ES)“
      Ve věci C‑376/98,
      Spolková republika Německo, zastoupená C.-D. Quassowskim, Regierungsdirektor na spolkovém ministerstvu financí, jako zmocněncem, ve spolupráci s J. Sedemundem,
         advokátem v Berlíně, Spolkové ministerstvo financí, Referat EC2, Graurheindorfer Strasse 108, D-53117 Bonn,

      žalobkyně,
      proti
      Evropskému parlamentu, zastoupenému C. Pennerou, vedoucím divize právní služby, a N. Lorenzem, členem téhož útvaru, jako zmocněnci, s adresou pro
         účely doručování v Lucemburku, v Generálním sekretariátu Evropského parlamentu, Kirchberg,

       a
      Radě Evropské unie zastoupené R. Gosalbem Bonem, ředitelem právní služby, A. Feeney a S. Marquardtem, členy téhož útvaru, jako zmocněnci, s adresou
         pro účely doručování v Lucemburku u A. Morbilli, generálního ředitele právních věcí Evropské investiční banky, 100, boulevard
         Konrad Adenauer,

      žalovaným,
      podporovaným
      Francouzskou republikou, původně zastoupenou J.-M. Dobellem, zástupcem ředitele právních záležitostí ministerstva zahraničních věcí, a R. Loosli-Surrans,
         chargé de mission na stejném ředitelství, poté K. Rispal-Bellanger, náměstkyní ředitele stejného ředitelství a R. Loosli-Surrans, jako
         zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku, v sídle velvyslanectví Francie, 8 B, boulevard Joseph II,

      Finskou republikou, zastoupenou H. Rotkirchem a T. Pynnä, valtionasiamiehet, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku v sídle
         velvyslanectví Finska, 2, rue Heinrich Heine,

      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným M. Ewing, Treasury Solicitor´s Department, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s N. Painesem, QC, s adresou pro účely
         doručování v Lucemburku v sídle velvyslanectví Spojeného království, 14, boulevard Roosevelt,

      a
      Komisí Evropských společenství, zastoupenou I. Martínez del Peral a U. Wölkerem, členy právní služby, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku
         u C. Gómez de la Cruze, člena téhož útvaru, Centre Wagner, Kirchberg,

      vedlejšími účastníky,
      jejímž předmětem je zrušení směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/43/ES ze dne 6. července 1998 o sbližování právních a správních
         předpisů členských států ve vztahu k reklamě na tabákové výrobky a sponzorství tabákových výrobků (Úř. věst. L 213, s. 9),

      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, J. C. Moitinho de Almeida (zpravodaj), D. A. O. Edward, L. Sevón a R. Schintgen,
         předsedové senátů, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, A. La Pergola, J.-P. Puissochet, P. Jann, M. Ragnemalm, M. Wathelet a F. Macken,
         soudci,

      generální advokát: N. Fennelly,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, zástupce vedoucího kanceláře, a L. Hewlett, rada
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí řečí účastníků řízení na jednání konaném dne 12. dubna 2000, na kterém byla Spolková republika Německo zastoupena
         C.-D. Quassowskim, ve spolupráci s J. Sedemundem, Parlament C. Pennerou a N. Lorenzem, Rada R. Gosallo Bonem, A. Feeneyem
         a S. Marquardtem, Francouzská republika R. Loosli-Surrans, Finská republika T. Pynnä, Spojené království Velké Británie a Severního
         Irska G. Amodeo, Treasury Solicitor´s Department, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s profesorem R. Cranstonem, QC, MP, Her
         Majesty´s Solicitor General for England & Wales, a N. Painesem a Komise I. Martínez del Peral a U. Wölkerem,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. června 2000,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Návrhem doručeným kanceláři Soudního dvora dne 19. října 1998 se Spolková republika Německo domáhala podle článku 173 Smlouvy
         o ES (nyní po změně článek 230 ES) zrušení směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/43/ES ze dne 6. července 1998 o sbližování
         právních a správních předpisů členských států ve vztahu k reklamě na tabákové výrobky a sponzorství tabákových výrobků (Úř. věst.
         L 213, s. 9, dále jen „směrnice“).

      2        Usneseními předsedy Soudního dvora ze dne 30. dubna 1999 bylo Francouzské republice, Finské republice, Spojenému království
         Velké Británie a Severního Irska a Komisi Evropských Společenství povoleno vstoupit do řízení na podporu návrhových žádání
         Evropského parlamentu a Rady Evropské unie.

      3        Směrnice byla přijata na základě čl. 57 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní po změně čl. 47 odst. 2 ES), článku 66 Smlouvy o ES (nyní
         článek 55 ES) a článku 100a Smlouvy o ES (nyní po změně článek 95 ES).

      4        Směrnice ve svém článku 2 stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      1.      ‚tabákovými výrobky‘ veškeré výrobky určené ke kouření, šňupání, nasávání nebo žvýkání, pokud jsou i jen částečně vyrobeny
         z tabáku;

      2.      ‚reklamou‘ jakákoliv forma obchodního sdělení s cílem nebo přímým či nepřímým účinkem propagace tabákového výrobku, včetně
         reklamy, která konkrétně nezmiňuje tabákový výrobek, ale snaží se obejít zákaz reklamy použitím obchodních firem, ochranných
         známek, symbolů nebo jiných charakteristických rysů tabákových výrobků;

      3.      ‚sponzorstvím‘ jakýkoliv veřejný nebo soukromý příspěvek na akci nebo činnost s cílem nebo přímým či nepřímým účinkem propagace
         tabákového výrobku;

      4.      ‚prodejnou tabáku‘ jakékoliv místo, ve kterém jsou na prodej tabákové výrobky.“
      5        Podle článku 3 směrnice:

      „1.      Aniž je dotčena směrnice 89/552/EHS, jsou ve Společenství zakázány všechny formy reklamy a sponzorství.
      2.      Odstavec 1 nebrání členským státům v tom, aby povolily užívání obchodní firmy, které bylo před 30. červencem 1998 v dobré
         víře užíváno jak pro tabákové výrobky, tak pro jiné zboží a služby prodávané nebo nabízené určitým podnikem nebo různými podniky
         za účelem reklamy na toto zboží a služby.

      Tato obchodní firma však může být použita pouze způsobem znatelně odlišeným od způsobu užívaného pro tabákový výrobek bez
         jakéhokoliv dalšího charakteristického rysu již použitého pro tabákový výrobek.

      3.      a) Členské státy zajistí, že na žádném tabákovém výrobku nebude obchodní firma, ochranná známka, symbol nebo jiný charakteristický
         rys jakéhokoliv jiného výrobku nebo služby, pokud již daný tabákový výrobek nebyl ve spojení s danou obchodní firmou, ochrannou
         známkou, symbolem nebo jiným charakteristickým rysem prodáván v den uvedený v čl. 6 odst. 1;

               b) Zákaz uvedený v odstavci 1 nesmí být obcházen v souvislosti s žádným výrobkem nebo službou uvedenou na trh nebo nabízenou
         na trhu od data uvedeného v čl. 6 odst. 1 s použitím obchodních firem, ochranných známek, symbolů a dalších charakteristických
         rysů již použitých pro tabákový výrobek.

                        Za tímto účelem musí být obchodní firma, ochranná známka, symbol nebo jakýkoliv jiný charakteristický rys výrobku nebo služby
         prezentovány způsobem znatelně odlišeným od způsobu použitého pro tabákový výrobek.

      4.       Je zakázána jakákoliv distribuce zdarma, jejímž účelem nebo přímým nebo nepřímým účinkem je propagace tabákového výrobku.
      5.       Tato směrnice se nevztahuje:
      –      na sdělení určená výlučně profesionálům v oblasti obchodu s tabákem,
      –      na prezentaci tabákových výrobků nabízených k prodeji a uvádění jejich cen v prodejnách s tabákem,
      –      na reklamu zaměřenou na zákazníky v zařízeních určených pro prodej tabákových výrobků a na jejich výlohy nebo, v případě zařízení
         prodávajících celý sortiment zboží nebo služeb, na místa určená k prodeji tabákových výrobků a na prodejny, které v Řecku
         podléhají zvláštnímu systému, podle něhož jsou udělovány licence ze sociálních důvodů (‚periptera‘),

      –      na prodej publikací obsahujících reklamu na tabákové výrobky, které jsou vydávány a tištěny v třetích zemích, pokud tyto publikace
         nejsou především určeny pro trh ve Společenství.“

      6        Podle článku 4 směrnice:

      „Členské státy zajistí odpovídající a účinné prostředky zajištění a sledování provádění vnitrostátních opatření přijatých
         podle této směrnice. Tyto prostředky mohou zahrnovat ustanovení, podle nichž mohou osoby nebo organizace s oprávněným zájmem
         podle vnitrostátních právních předpisů na stažení reklamy neslučitelné s touto směrnicí zahájit soudní řízení proti takové
         reklamě nebo na takovou reklamu upozornit správní subjekt příslušný rozhodovat o stížnostech nebo zahájit příslušné soudní
         řízení.“

      7        Článek 5 směrnice stanoví:

      „Tato směrnice nebrání členským státům v tom, aby v souladu se Smlouvou stanovily přísnější požadavky týkající se reklamy
         nebo sponzorství tabákových výrobků, které budou považovat za nutné k zaručení ochrany zdraví jednotlivců.“

      8        Podle článku 6 směrnice:

      „1.      Členské státy přijmou právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 30. července
         2001. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.

      Přijímají-li členské státy tato opatření, musí v nich být učiněn odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn
         při jejich úředním vyhlášení. Způsob, jakým má být tento odkaz učiněn, si určí členské státy.

      2.      Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátního práva, která přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
      3.      Členské státy mohou odložit provádění čl. 3 odst. 1:
      –      na dobu jednoho roku ve vztahu k tisku,
      –      na dobu dvou let ve vztahu ke sponzorství.
      Ve výjimečných případech a z řádných důvodů mohou členské státy dále povolovat existující sponzorství akcí a činností organizovaných
         na světové úrovni po období tří let končící nejpozději 1. října 2006 za předpokladu, že:

      –      částky věnované na sponzorství budou během přechodného období klesat,
      –      budou zavedena dobrovolná omezující opatření k omezení viditelnosti reklamy na daných akcích a při daných činnostech.“
      9        Na podporu své žaloby se Spolková republika Německo dovolává sedmi žalobních důvodů vycházejících ze skutečnosti, že článek
         100a Smlouvy nezakládá adekvátní právní základ pro směrnici, z porušení čl. 57 odst. 2 a článku 66 Smlouvy, z porušení zásady
         proporcionality, z porušení zásady subsidiarity, z porušení základních práv, z porušení článků 30 a 36 Smlouvy o ES (nyní
         po změně články 28 ES a 30 ES) a z porušení článku 190 Smlouvy o ES (nyní článek 253 ES).

      10      Žalobkyně a žalovaní se domnívají, že jejich důvody vztahující se k článku 100a se týkají výkladu čl. 57 odst. 2 a článku
         66 Smlouvy.

      11      Je tedy třeba posoudit všechny žalobní důvody vycházející z nesprávné volby článku 100a, čl. 57 odst. 2 a článku 66 Smlouvy
         jako právního základu směrnice.

       K žalobním důvodům vycházejícím z nesprávné volby právního základu
       Argumenty účastníků řízení
      12      Žalobkyně se domnívá, že článek 100a Smlouvy nezakládá odpovídající právní základ pro směrnici, přičemž se opírá současně
         o charakteristické rysy trhu reklamy na tabákové výrobky a o analýzu článku 100a.

      13      Zaprvé, pokud jde o charakteristické rysy trhu reklamy na tabákové výrobky, žalobkyně tvrdí, že reklama na tabákové výrobky
         je v podstatě činností, jejíž účinky nepřesahují státní hranice každého členského státu.

      14      V tomto směru poukazuje, že reklama na tabákové výrobky je sice často koncipována na úrovni výrobce, ale konkrétní prezentace
         reklamního nosiče pro spotřebitele vyplývá ze strategie zaměřené na zvláštnosti každého trhu. Forma, kterou konkrétně přebírá
         reklama, hudební doprovod, výběr barev, jakož i ostatní prvky reklamních produktů přizpůsobené kulturní specifičnosti vlastní
         každému členskému státu, jsou určovány na vnitrostátní úrovni.

      15      Pokud jde o tzv. „stacionární“ reklamní nosiče, jako jsou plakáty, kino a nosiče, užívané v odvětví zvaném „Horeca“ (hotely,
         restaurace, kavárny), jako jsou slunečníky a popelníky, jedná se o zboží, které se ve vzájemném obchodu mezi členskými státy
         prakticky nevyskytuje a které až do této chvíle nepodléhalo žádným omezením. Z daňových důvodů je reklamní praxe obsahující
         bezplatnou distribuci rovněž omezena na vnitrostátní trhy.

      16      Co se týká tzv. „mobilních“ reklamních nosičů, z ekonomického hlediska je významný jedině tisk. Časopisy a deníky sice tvoří
         nosiče reklamy na tabákové výrobky, ale obchodování s časopisy a deníky v rámci Společenství je velmi slabé. Procentní podíl
         časopisů vyvážených do ostatních členských zemí je výrazně nižší než 5 %. Pokud jde o deníky, ty jsou pro šíření tohoto typu
         reklamy využívané mnohem méně než časopisy. V roce 1997 byl v Německu podíl reklamy na tabákové výrobky na celkovém příjmu
         deníků z reklamy pouze 0,04 %.

      17      Malý objem přeshraničního obchodu s tiskem vysvětluje to, že tento obchod nebyl předmětem zábran ze strany členských států,
         které vnitrostátnímu tisku zakazují přijímat reklamu na tabákové výrobky. Belgické a irské zákony výslovně povolují dovoz
         tiskového zboží obsahujícího takovouto reklamu a žádosti o zákaz tohoto dovozu u francouzských soudů byly bezvýsledné.

      18      Pokud jde o tzv. „diverzifikační“ produkty, které jsou předmětem čl. 3 odst. 2 směrnice, žalobkyně tvrdí, že nepřesnost tohoto
         ustanovení může dát podnět k různým výkladům obsahujícím nové překážky obchodu. V každém případě směrnice nepředpokládá doložku
         o volné výměně zabraňující členským státům, které nevyužívají možnosti nabízené tímto ustanovením, aby bránily uvádění do
         oběhu výrobků pocházejících z členských států, které této možnosti využily.

      19      Co se týče služeb poskytovaných reklamními agenturami, žalobkyně tvrdí, že činnost, která spočívá ve vypracování centralizovaných
         reklamních strategií, jakož i duševní práce, kterou reklama předpokládá, nespadají do působnosti směrnice. Článek 2 bod 2
         směrnice totiž definuje reklamu pouze jako účinné užití reklamních prostředků zaměřené na spotřebitele.

      20      Pokud jde o sponzorství, vztahy mezi sponzorem a organizátorem se jednak projevují většinou ve vnitrostátním měřítku, protože
         obě strany jsou obvykle usazeny ve stejném členském státě. A navíc, i kdyby tomu tak nebylo, neexistuje žádná zábrana sponzorství
         vyplývající z vnitrostátních legislativ, protože poskytnutí reklamních ploch na místě události je realizováno místně. Kromě
         toho přenos televizního vysílání sponzorované akce také nepodléhá překážkám.

      21      Co se týče narušení hospodářské soutěže vyplývajícího z rozdílů mezi jednotlivými vnitrostátními legislativami, žalobkyně
         tvrdí, že se zřetelem k prvnímu bodu odůvodnění směrnice není cílem směrnice vyloučit takováto narušení hospodářské soutěže
         v odvětví tabákového průmyslu.

      22      Pokud jde o výrobce reklamních produktů, ti působí přes státní hranice pouze v zanedbatelné míře a neexistuje mezi nimi žádný
         konkurenční vztah z toho důvodu, že strategie reklamy tabáku jsou orientovány především vnitrostátně. A pokud jde o tisk,
         dovezené zboží nevstupuje do hospodářské soutěže s místními tištěnými médii a v žádném případě nedosáhne v cílovém státě podílu
         na trhu, který by bylo možno považovat za významný.

      23      Zadruhé, co se týče analýzy článku 100a Smlouvy, žalobkyně především uplatňuje, že tento článek uděluje pravomoc zákonodárci
         Společenství k harmonizaci vnitrostátních právních předpisů, pokud je to nezbytné k podpoře vnitřního trhu. Prostá zmínka
         o tomto článku v bodech odůvodnění přijatého aktu nestačí, neboť jinak by byl znemožněn jakýkoli soudní přezkum volby článku
         100a jako právního základu. Je třeba, aby akt skutečně přispíval ke zlepšení vnitřního trhu.

      24      V projednávané věci však tomu tak není. Vzhledem k tomu, že jediná přípustná reklama, to znamená reklama uskutečňovaná v prodejních
         místech, představuje pouze 2 % výdajů tabákového průmyslu na reklamu, směrnice fakticky znamená úplný zákaz této reklamy.
         Následkem toho je, že místo aby podporovala obchod v oblasti nosičů reklamy na tabákové výrobky a volné poskytování služeb
         v této oblasti, směrnice tyto svobody téměř úplně ruší. Dále podle žalobkyně vytváří směrnice nové překážky obchodu, které
         dříve neexistovaly. Zákaz reklamy na trhu tabákových výrobků tak téměř znemožňuje dovoz a uvádění do oběhu nových výrobků
         a vede ke stagnaci obchodu mezi státy.

      25      Pokud jde o otázku, zda harmonizace sledovaná směrnicí byla nezbytná k odstranění narušení hospodářské soutěže, žalobkyně
         k předchozím úvahám o trhu reklamy na tabákové výrobky dodává, že směrnice mimo jiné vytváří narušení hospodářské soutěže,
         která se dosud na jiných trzích, než na kterých působí tabákový průmysl, nevyskytovala.

      26      To je případ tzv. diverzifikačních produktů, na něž odkazuje čl. 3 odst. 2 směrnice. Toto ustanovení obsahuje podmínky natolik
         omezující, že podniky, které tyto produkty vyrábějí, budou muset buď své závody zavřít, nebo nést vysoké dodatečné náklady,
         což by mohlo vést k rozsáhlým přesunům tržních podílů ve prospěch konkurentů.

      27      Zajisté, jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, oprávněným cílem sbližování právních předpisů může být předcházení budoucích
         překážek obchodu vyplývajících z rozdílného vývoje jednotlivých vnitrostátních právních předpisů. Směrnice však pouze do budoucna
         s konečnou platností zavádí nové překážky obchodování.

      28      Pokud jde o další směrnice, které jsou založeny na článku 100a Smlouvy a zakazují určité činnosti, žalobkyně tvrdí, že tyto
         akty se liší od napadené směrnice. Zákaz klamné reklamy tak usiluje o podporu přeshraničního obchodu tím, že zaručuje poctivou
         reklamu na úrovni Společenství; stejně tak zákaz užívání součástí produktů, výrobních postupů nebo forem uvádění do oběhu
         škodlivých zdraví usiluje o vytvoření vnitřního trhu pro příslušné produkty tím, že jim umožňuje, aby byly vyráběny, uváděny
         do oběhu nebo spotřebovávány bez zdravotních rizik.

      29      Žalobkyně rovněž tvrdí, že volba článku 100a jako právního základu by měla být možná pouze v případě, kdy jde o znatelné překážky
         základních svobod a narušení hospodářské soutěže. V tomto směru připomíná, že judikaturu Soudního dvora vztahující se k článkům
         30 a 36 Smlouvy, podle které tato ustanovení zakazují i minimální překážky obchodu, nelze použít obdobně na oblast, kde se
         jedná o vymezení pravomocí mezi Společenstvím a členskými státy. Kdyby zákonodárce Společenství mohl harmonizovat vnitrostátní
         právní předpisy i při absenci znatelného vlivu na vnitřní trh, bylo by možné přijmout směrnice v jakékoli oblasti a soudní
         přezkum dodržování článku 100a by se stal zbytečným.

      30      Tento výklad článku 100a Smlouvy nachází krom toho podporu v judikatuře Soudního dvora (rozsudky ze dne 18. března 1980, Komise
         v. Itálie, 91/79, Recueil, s. 1099, bod 8, a ze dne 11. června 1991, Komise v. Rada, zvaný „Kysličník titaničitý“, C‑300/89,
         Recueil, s. I‑2867, bod 23).

      31      Úvahy žalobkyně shrnuté v bodech 13 až 22 tohoto rozsudku přitom podle ní prokazují neexistenci znatelných překážek obchodu
         s reklamními nosiči pro tabákové výrobky a volnému poskytování služeb reklamními agenturami, jakož i absenci citelných narušení
         hospodářské soutěže mezi nimi.

      32      Nakonec žalobkyně tvrdí, že použití článku 100a není možné, nespočívá-li „těžiště“ opatření v podpoře vnitřního trhu, ale
         v ochraně veřejného zdraví.

      33      Podle ustálené judikatury se Společenství nemůže opírat o článek 100a, je-li harmonizace podmínek trhu uvnitř Společenství
         pouze vedlejším účinkem aktu, který má být přijat (rozsudky ze dne 4. října 1991, Parlament v. Rada, C‑70/88, Recueil, s. I‑4529,
         bod 17; ze dne 17. března 1993, Komise v. Rada, C‑155/91, Recueil, s. I‑939, bod 19; ze dne 28. června 1994, Parlament v. Rada,
         C‑187/93, Recueil, s. I‑ 2857, bod 25, a ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada, C‑ 84/94, Recueil, s. I‑ 5755,
         bod 45).

      34      Přitom jak proces vzniku směrnice, tak i rozbor jejího obsahu a jejího cíle prokazují, že „těžištěm“ tohoto aktu je ochrana
         veřejného zdraví.

      35      Pokud jde o výše uvedený rozsudek Kysličník titaničitý, žalobkyně poznamenává, že napadená směrnice se liší od směrnice, o kterou
         se jednalo v uvedeném rozsudku. Podle ní byly totiž ve věci Kysličník titaničitý politika životního prostředí a realizace
         vnitřního trhu sledovány na stejné úrovni a každý z těchto cílů Společenství měl svůj vlastní právní základ, a to článek 130r
         Smlouvy o ES, (nyní po změně článek 174 ES) a článek 100a Smlouvy, umožňující harmonizaci vnitrostátních právních úprav. To
         však není případ projednávané věci, kde politika veřejného zdraví je „těžištěm“ směrnice a opatření k harmonizaci v této oblasti
         jsou čl. 129 odst. 4 první odrážkou Smlouvy o ES (nyní po změně čl. 152 odst. 4 první pododstavec ES) výslovně zakázány.

      36      Parlament, Rada a vedlejší účastníci řízení, kteří je podporují, soudí, že směrnice byla platně přijata na základě článku
         100a Smlouvy, přičemž se opírají jednak o existenci vnitřního trhu v odvětví reklamy na tabákové výrobky, a jednak o rozbor
         článku 100a.

      37      Parlament, Rada a Komise tvrdí, že v odvětví reklamy na tabákové výrobky existuje vnitřní trh, ve kterém jsou reklamní kampaně
         často centralizovány a realizovány reklamními agenturami podnikajícími ve Společenství. Uplatňování reklamních strategií a zvolených
         reklamních námětů se sice děje na vnitrostátní úrovni, avšak volba námětů, výběr symbolů, log a ostatních prvků se odehrávají
         na přeshraniční úrovni, kde jsou i nabízeny a zasahují spotřebitele ve více členských státech.

      38      Co se týče odvětví „Horeca“, Rada tvrdí, že i když účinek reklamy je omezen na místní veřejnost, stejné reklamní nosiče mohou
         být využity ve více členských státech, protože užívaným jazykem je často angličtina.

      39      Pokud jde o bezplatnou distribuci, Parlament a Rada zdůrazňují přeshraniční stránky této reklamní formy, která se začleňuje
         do reklamní koncepce definované a realizované jednotným způsobem pro určitou značku. Parlament dodává, že její zákaz je odůvodněn
         nezbytností čelit obcházení právní úpravy.

      40      Volný oběh časopisů, zejména časopisů, které letecké společnosti dávají k dispozici svým cestujícím na letech mezi státy Společenství,
         jakož i novin, vydávaných v jednom členském státě a obíhajících v dalších členských státech, které obsahují reklamu na tabákové
         výrobky, může být také narušen na základě stávajících rozdílů v právních předpisech.

      41      Co se týče diverzifikačních produktů, Parlament a Rada poukazují na to, že na rozdíl od tvrzení žalobkyně je čl. 3 odst. 2
         směrnice přesně vymezeným ustanovením a musí být vykládán v tom smyslu, že jeden členský stát nemůže bránit uvádění na trh
         produktu legálně uvedeného na trh v jiném členském státě, který využil možnosti, kterou mu nabízí toto ustanovení.

      42      Parlament a Rada tvrdí, že sponzorství obsahuje také přeshraniční prvky. V tomto směru připomínají, že užité reklamní nosiče
         při sponzorovaných akcích, jako jsou vozidla, oblečení pilotů a tabule postavené podél okruhu, nepřitahují pouze místní veřejnost.
         V každém případě je podle Rady dostatečné k vytvoření přeshraničního kontextu to, aby sponzor a sponzorovaný podnik byly usazeny
         v různých členských státech.

      43      Parlament, Rada a Komise konečně zdůrazňují, že vzhledem k rozdílnostem mezi vnitrostátními právními předpisy nemohou reklamní
         agentury vytvářet a nabízet jednotné reklamní koncepce na úrovni Společenství.

      44      Podle nich bylo na základě článku 100a Smlouvy možno přijmout směrnici, která díky sbližování legislativních ustanovení vytvoří
         jednotný rámec pro reklamu na tabákové výrobky na vnitřním trhu.

      45      V tomto ohledu Parlament, Rada a Komise tvrdí, že pravomoc udělená tímto ustanovením Radě není nezbytně zaměřena jen na liberalizaci
         obchodu, ale i na regulaci trhu. To vysvětluje, že směrnice obsahující určité zákazy mohly být přijímány na základě článku
         100a.

      46      Směrnice Rady 92/41/EHS ze dne 15. května 1992, kterou se mění směrnice 89/622/EHS o sbližování právních a správních předpisů
         členských států ve věci označování tabákových výrobků etiketami (Úř. věst. L 158, s. 30), tak zakazuje uvádění tabáků k ústní
         konzumaci na trh a směrnice Rady 91/339/EHS ze dne 18. června 1991, kterou se pojedenácté mění směrnice 76/769/EHS o sbližování
         právních a správních předpisů členských států týkajících se omezení uvádění na trh a používání některých nebezpečných látek
         a přípravků (Úř. věst. L 186, s. 64; Zvl. vyd. 13/10, s. 298), obsahuje úplný zákaz látek v ní uvedených.

      47      Ve věci reklamy, směrnice, jako je směrnice Evropského Parlamentu a Rady 97/55/ES ze dne 6. října 1997, kterou se mění směrnice
         84/450/EHS o klamavé reklamě tak, aby zahrnovala srovnávací reklamu (Úř. věst. L 290 s.18; Zvl. vyd. 15/03, s. 365), a směrnice
         Rady 92/28/EHS ze dne 31. března 1992 o reklamě na humánní léčiva (Úř. věst. L 113, s. 13), také nemají za cíl liberalizaci
         obchodu. Tato poslední směrnice obsahuje zejména široké zákazy reklamy, zejména zákaz reklamy na léky, pro které nebylo vydáno
         povolení pro jejich uvádění na trh podle práva Společenství (čl. 2 odst. 1), a na léky, které mohou být vydány pouze na lékařský
         předpis (čl. 3 odst. 1 první odrážka).

      48      Parlament, Rada a Komise zmiňují rovněž další směrnice, které obsahují určité dílčí zákazy, jako zákaz televizní reklamy na
         tabákové výrobky [směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských
         států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23; Zvl. vyd. 06/01, s. 224)], jakož i opatření mající
         nepřímou vazbu na základní svobody, jako jsou ta, která se vztahují k letnímu času [sedmá směrnice Evropského parlamentu a Rady
         94/21/ES ze dne 30. května 1994, obsahující ustanovení k letnímu času (Úř. věst. L 64, s.1)] nebo k přístupu do mezinárodní
         telefonní sítě ve Společenství [rozhodnutí Rady 92/264/EHS ze dne 11. května 1992 o přijetí společného předčíslí pro přístup
         do mezinárodní telefonní sítě ve Společenství (Úř. věst. L 137, s. 21)].

      49      Použití článku 100a Smlouvy není omezeno na případy, kdy legislativní rozdílnosti vytvářejí skutečně překážky základních svobod
         nebo narušují hospodářskou soutěž. Jak Soudní dvůr uvedl ve svém rozsudku ze dne 13. července 1995, Španělsko v. Rada (C‑350/92,
         Recueil, s. I‑1985, bod 33), stačí, aby rozdílnosti mezi právními řády členských států vytvářely riziko narušení základních
         svobod. Použití článku 100a je možné dokonce i za účelem předcházení rozdílnému vývoji vnitrostátních právních předpisů vedoucímu
         k novým narušením (výše uvedený rozsudek Španělsko v. Rada, bod 35).

      50      Pokud jde o argument předložený žalobkyní, podle kterého je použití článku 100a jako právního základu možné pouze v případě,
         kdy legislativní rozdílnosti vytvářejí znatelné překážky obchodu nebo znatelně narušují hospodářskou soutěž, tvrdí Rada, že
         toto vymezení, vycházející z práva hospodářské soutěže nemůže být použito v oblasti článku 100a. Vymezení pravomocí se musí
         řídit objektivními a všeobecnými kritérii.

      51      Komise dále tvrdí, že se v projednávaném případě jedná o skutečné narušení hospodářské soutěže. V tomto ohledu poukazuje na
         to, že vzhledem k existujícím rozdílnostem v právních předpisech nemají reklamní agentury stejné šance dosahovat zisků podle
         svého místa sídla nebo trhu, na kterém vykonávají svou činnost. V případě prosté tolerance vůči novinám a periodikům ostatních
         členských států, navzdory omezujícím předpisům vztahujícím se na tisk daného členského státu, dojde k narušení hospodářské
         soutěže v tomto členském státě.

      52      Jedná-li se o sponzorství, mají takovéto rozdílnosti vliv na volbu místa, kde jsou organizovány akce sponzorované výrobci
         tabáku, což vede k významným hospodářským důsledkům, jestliže se jedná o sportovní soutěže, jako jsou závody Formule 1.

      53      Konečně výrobci a prodejci tabákových výrobků nemají stejné konkurenční podmínky k ovlivnění své pozice na trhu. V členských
         státech s omezujícími právními předpisy mohou totiž hospodářské subjekty udržet nebo zlepšit svou pozici na trhu pouze hospodářskou
         soutěží v oblasti cen.

      54      K argumentu žalobkyně, podle kterého ochrana veřejného zdraví tvoří „těžiště“ směrnice, uvádí Parlament, Rada a Komise, že
         z judikatury Soudního dvora vyplývá, že základním prvkem, o který je vhodné se opřít pro posuzování volby právního základu
         aktu, je právě znění dotyčného aktu. Z formulace a umístění třetího a čtvrtého bodu odůvodnění směrnice přitom vyplývá, že
         ochrana zdraví osob představuje její cíl, sledovaný v kontextu s ustanoveními čl. 100a odst. 3 a 4 Smlouvy, ale že není jejím
         hlavním cílem.

      55      Stejně tak druhý bod odůvodnění a článek 5 směrnice tím, že uznávají právo členských států přijímat k zajištění ochrany veřejného
         zdraví přísnější ustanovení, než jsou ustanovení stanovená směrnicí, rovněž jasným způsobem prokazují vedlejší a podřízenou
         povahu požadavku ochrany zdraví osob.

      56      Komise v tomto směru poznamenává, že velký význam ochrany veřejného zdraví ve směrnici lze vysvětlit tím, že je hlavním, či
         dokonce jediným cílem vnitrostátních opatření, která jsou předmětem harmonizace, ale že v rámci této směrnice se tento cíl
         stává vedlejším.

      57      Parlament, Rada a Komise konečně tvrdí, že skutečnost, že směrnice ukládá široký zákaz reklamy na tabákové výrobky, vyplývá
         z povinnosti uložené čl. 100a odst. 3 Smlouvy vycházet z vysoké úrovně ochrany zdraví osob i z nezbytnosti předcházet riziku
         obcházení tohoto zákazu.

      58      Podle vlády Spojeného království žalobkyně neprávem tvrdí, že směrnice je nesprávně založena na článku 100a Smlouvy z toho
         důvodu, že jejím hlavním cílem není odstranění překážek obchodu s reklamními nosiči a poskytování odpovídajících služeb, ale
         ochrana zdraví osob.

      59      V tomto směru připomíná, že podle judikatury Soudního dvora se volba právního základu aktu musí opírat o objektivní prvky,
         které mohou být předmětem soudního přezkumu, zejména o takové prvky, jako je účel a obsah aktu.

      60      Tato vláda se přitom domnívá, že směrnice objektivně sleduje neoddělitelným způsobem cíle spojené s ochranou lidského zdraví
         i další cíle spojené s odstraňováním rozdílností v podmínkách hospodářské soutěže a liberalizací mezinárodního obchodu. Přístup
         žalobkyně usilující o určení, který z těchto cílů je nejdůležitější, je nejen v rozporu s objektivním kritériem stanoveným
         Soudním dvorem, ale je rovněž neproveditelný.

      61      Vláda Spojeného království tvrdí, že článek 100a Smlouvy dává pravomoc Radě a Parlamentu, aby přijaly opatření, jejichž účelem
         je vytvoření a fungování vnitřního trhu, a domnívá se, že tak je tomu i v projednávané věci.

      62      Podle této vlády k tomu, aby opatření bylo platně založené na článku 100a, není nezbytné prokazovat, že jeho účinkem je zvýšení
         objemu přeshraničního obchodu. Stačí, aby toto opatření odstraňovalo nerovnosti v podmínkách hospodářské soutěže.

      63      Směrnice se přitom zaměřuje na odstraňování narušení hospodářské soutěže nejen na reklamním trhu, ale i na trhu tabákových
         výrobků tím, že harmonizuje podmínky, za nichž mohou výrobci své výrobky propagovat. Harmonizuje též podmínky, za kterých
         mohou být kulturní a sportovní akce sponzorovány tabákovým průmyslem.

      64      V tomto ohledu vláda Spojeného království zdůrazňuje, že profesionální sportovní kluby představují vzájemně si konkurující
         podniky a že podmínky této hospodářské soutěže budou dotčeny, pokud kluby různých členských států nebudou moci přijímat stejné
         finanční prostředky od tabákového průmyslu, který je zvlášť nakloněn sponzorovat sportovní události, aby tím bojoval se skutečností,
         že tyto výrobky jsou spojovány se špatným zdravím.

      65      Tato vláda dodává, že podle judikatury Soudního dvora může být akt přijat, aby předjímal přijetí nesourodých vnitrostátních
         pravidel obsahujících rizika překážek obchodu. Současná situace tolerance vůči publikacím obsahujícím reklamu na tabákové
         výrobky se může vzhledem k vývoji stále přísnějších vnitrostátních předpisů změnit. Existuje tudíž riziko nárůstu překážek
         obchodu, jejichž odstranění je cílem směrnice.

      66      K argumentu žalobkyně, podle kterého je použití článku 100a Smlouvy možné pouze v případě znatelných překážek základních svobod
         nebo znatelných narušení hospodářské soutěže, vláda Spojeného království tvrdí, že takové vymezení nelze provést podle žádného
         přesně stanoveného kritéria.

      67      Tato vláda zdůrazňuje, že výklad článku 100a, který navrhuje, je potvrzen judikaturou Soudního dvora, podle které směrnice,
         která se omezuje na zákaz určitých činností za účelem odstranění narušení hospodářské soutěže, může být na základě tohoto
         článku přijata (výše uvedený rozsudek Kysličník titaničitý).

      68      Francouzská vláda se domnívá, že směrnice byla na základě článku 100a Smlouvy přijata platně. V tomto ohledu uplatňuje argumenty
         vycházející z precedenčních legislativních případů týkajících se harmonizace v odvětví veřejného zdraví, z judikatury Soudního
         dvora k článku 129 Smlouvy a konečně z právního základu zvoleného pro nové probíhající práce v oblasti harmonizace.

      69      Pokud jde o precedenční legislativní případy, odkazuje tato vláda na směrnice o farmaceutických výrobcích, počínaje směrnicí
         Rady 65/65/EHS ze dne 26. ledna 1965 o sbližování právních a správních předpisů týkajících se farmaceutických přípravků (Úř.
         věst.1965, 22 s. 369) až po směrnici Rady 90/220/EHS ze dne 23. dubna 1990 o úmyslném šíření geneticky pozměněných organismů
         v životním prostředí (Úř. věst. L 117, s.15), jakož i na směrnici Rady 76/768/EHS ze dne 27. července 1976 o sbližování právních
         předpisů členských států týkajících se kosmetických výrobků (Úř. věst. L 262, s. 169; Zvl. vyd. 13/03, s. 285). V těchto směrnicích
         existuje účel ochrany veřejného zdraví společně s cílem volného pohybu výrobků a odstranění narušení hospodářské soutěže a nikdo
         nepopíral platnost jejich ustanovení, jež harmonizují vnitrostátní předpisy v oblasti veřejného zdraví.

      70      Co se týče judikatury Soudního dvora vztahující se k článku 129 Smlouvy, francouzská vláda cituje rozsudky ze dne 5. května 1998,
         Spojené království v. Komise (C180/96, Recueil, s. I‑2265), a ze dne 4. dubna 2000, Komise v. Rada (C‑269/97, Recueil, s. I‑2257),
         ve kterých Soudní dvůr upřesnil, že požadavky ve věci ochrany zdraví osob jsou součástí ostatních politik Společenství, a zejména
         politiky vnitřního trhu.

      71      Konečně tato vláda poznamenává, že právním základem návrhu směrnice o sbližování právních a správních předpisů členských států
         ve věci výroby, prezentace a prodeje tabákových výrobků je článek 100a Smlouvy. Kromě toho byla zahájena jednání v rámci Světové
         zdravotnické organizace zejména za účelem uzavření protokolu o reklamě na tabákové výrobky. Právním základem mandátu uděleného
         Komisi k účasti na tomto jednání je přitom článek 228 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 300 ES).

      72      Finská vláda tvrdí, že vzhledem k překážkám obchodu a narušením hospodářské soutěže způsobeným rozdíly mezi vnitrostátními
         právními předpisy mohla být směrnice platně přijata na základě článku 100a Smlouvy.

      73      V tomto směru zdůrazňuje přeshraniční prvky reklamního trhu, jakož i sponzorství ve prospěch tabákových výrobků, kterých se
         dovolává Parlament, Rada a Komise, a dodává, že internacionalizace tohoto trhu je zesílena elektronickou komunikací, zejména
         reklamou prostřednictvím internetu. Využíváním komunikačních prostředků, jako je televize, proniká reklama na tabákové výrobky
         úspěšně do členských států, ve kterých je zakázána. V členském státě, jako je Finsko, kde je přímá reklama na tabákové výrobky
         zakázána již od roku 1976, tak určité studie ukazují, že například v roce 1996 sportovní programy vysílané na třech vnitrostátních
         televizních kanálech zahrnovaly během jednoho měsíce čtyři hodiny reklamy na takovéto výrobky.

      74      Finská vláda rovněž zmiňuje narušení hospodářské soutěže v odvětví tabákových výrobků a sponzorství. Tento způsob marketingu,
         který je nedostupný pro malé podniky, vytváří situace nerovnosti neslučitelné se společným trhem.

      75      Co se týče významu ochrany zdraví ve směrnici, je argumentace finské vlády v podstatě stejná jako argumentace Parlamentu,
         Rady a Komise shrnutá v bodech 54 až 57 tohoto rozsudku.

       Posouzení Soudního dvora
      Volba článku 100a, čl. 57 odst. 2 a článku 66 Smlouvy jako právního základu a její soudní přezkum
      76      Směrnice se týká sbližování právních a správních předpisů členských států ve vztahu k reklamě na tabákové výrobky a sponzorství
         tabákových výrobků. Jedná se o vnitrostátní opatření z velké části inspirovaná cíli politiky veřejného zdraví.

      77      Článek 129 odst. 4 první odrážka Smlouvy přitom vylučuje jakoukoli harmonizaci právních a správních předpisů členských států,
         jejichž cílem je ochrana a zlepšování lidského zdraví.

      78      Toto ustanovení však neznamená, že harmonizační opatření přijatá na základě jiných ustanovení Smlouvy nemohou mít dopad na
         ochranu lidského zdraví. Článek 129 odst. 1 třetí pododstavec ostatně stanoví, že požadavky ve věci ochrany zdraví jsou součástí
         ostatních politik Společenství.

      79      Využití jiných článků Smlouvy jako právního základu však nelze použít k obcházení výslovného vyloučení jakékoli harmonizace
         vyjádřeného v čl. 129 odst. 4 prvním pododstavci Smlouvy.

      80      Sbližování vnitrostátních předpisů v oblasti reklamy a sponzorství tabákových výrobků stanovené směrnicí bylo v projednávané
         věci provedeno na základě článku 100a, čl. 57 odst. 2 a článku 66 Smlouvy.

      81      Článek 100a odst. 1 Smlouvy uděluje Radě pravomoc k tomu, aby postupem podle článku 189b Smlouvy o ES (nyní po změně článek
         251 ES) po konzultaci s Hospodářským a sociálním výborem přijímala opatření ke sbližování ustanovení právních a správních
         předpisů členských států, jejichž účelem je vytvoření a fungování vnitřního trhu.

      82      Podle čl. 3 písm. c) Smlouvy o ES [nyní po změně čl. 3 odst. 1 písm. c) ES] se vnitřní trh vyznačuje odstraněním překážek
         volného pohybu zboží, osob, služeb a kapitálu mezi členskými státy. Článek 7a Smlouvy o ES (nyní po změně článek 14 ES), který
         stanoví opatření, jež budou přijata za účelem vytvoření vnitřního trhu, ve svém odstavci 2 upřesňuje, že tento trh zahrnuje
         prostor bez vnitřních hranic, ve kterém je v souladu s ustanoveními této smlouvy zajištěn volný pohyb zboží, osob, služeb
         a kapitálu.

      83      Z výkladu těchto ustanovení v jejich vzájemném spojení vyplývá, že opatření uvedená v čl. 100a odst. 1 Smlouvy jsou určena
         ke zlepšení podmínek vytvoření a fungování vnitřního trhu. Vykládat tento článek v tomto smyslu, že dává zákonodárci Společenství
         obecnou pravomoc k regulaci vnitřního trhu, by bylo nejen v rozporu se samotným zněním výše uvedených ustanovení, ale rovněž
         neslučitelné se zásadou zakotvenou v článku 3b Smlouvy o ES (nyní článek 5 ES), podle níž jsou pravomoci Společenství pravomocemi
         svěřenými.

      84      Krom toho musí být předmětem aktu přijatého na základě článku 100a Smlouvy skutečně zlepšení podmínek pro vytvoření a fungování
         vnitřního trhu. Postačovalo-li by pouhé zjištění rozdílů mezi vnitrostátními právními úpravami, jakož i abstraktního rizika
         vzniku překážek základních svobod nebo narušení hospodářské soutěže, která z nich mohou vyplynout, k odůvodnění volby článku
         100a jako právního základu, mohl by se stát soudní přezkum dodržování tohoto právního základu zcela neúčinným. Soudní dvůr
         by pak nemohl vykonávat funkci, která mu náleží podle článku 164 Smlouvy o ES (nyní článek 220 ES), a sice zajišťovat dodržování
         práva při výkladu a provádění Smlouvy.

      85      Při přezkumu dodržování právního základu podle článku 100a tak musí Soudní dvůr ověřovat, zda akt, jehož platnost je zpochybňována,
         skutečně sleduje cíle dovolávané zákonodárcem Společenství (viz zejména výše uvedený rozsudek Španělsko v. Rada, body 25 až
         41, a rozsudek ze dne 13. května 1997, Německo v. Parlament a Rada, C‑233/94, Recueil, s. I‑2405, body 10 až 21).

      86      Je pravda, jak již to Soudní dvůr uvedl v bodě 35 výše uvedeného rozsudku Španělsko v. Rada, že použití článku 100a jako právního
         základu je možné za účelem předcházení vzniku budoucích překážek obchodu vyplývajících z různorodého vývoje vnitrostátních
         právních předpisů. Vznik takovýchto překážek však musí být pravděpodobný a účelem předmětného opatření musí být jejich prevence.

      87      Předchozí úvahy se vztahují i na výklad čl. 57 odst. 2 Smlouvy ve spojení s článkem 66 Smlouvy, který se odvolává výslovně
         na opatření určená k usnadnění přístupu k činnostem v oblasti služeb a výkonu těchto činností. Účelem těchto ustanovení je
         totiž také udělení pravomoci zákonodárci Společenství, aby přijal opatření určená ke zlepšení fungování vnitřního trhu.

      88      Krom toho, jakmile jsou podmínky pro použití článku 100a, čl. 57 odst. 2 a článku 66 jako právního základu splněny, nelze
         zákonodárci Společenství zabránit v tom, aby se opřel o tento právní základ z toho důvodu, že ochrana veřejného zdraví je
         určující při volbě, kterou je nutno učinit. Naopak, čl. 129 odst. 1 třetí pododstavec stanoví, že požadavky v oblasti ochrany
         zdraví jsou součástí ostatních politik Společenství a čl. 100a odst. 3 vyžaduje výslovně, aby při provádění harmonizace byla
         zaručena vysoká úroveň ochrany zdraví osob.

      89      Je tedy třeba ověřit, zda se zřetelem k výše uvedeným skutečnostem mohla být směrnice přijata na základě článku 100a, čl. 57
         odst. 2 a článku 66 Smlouvy.

      Směrnice
      90      V prvním bodě odůvodnění směrnice konstatuje zákonodárce Společenství existenci rozdílů mezi vnitrostátními právními úpravami
         v oblasti reklamy a sponzorství tabákových výrobků a poukazuje na to, že jelikož tato reklama i sponzorství překračují hranice
         členských států, mohou tyto rozdíly vytvářet překážky volnému pohybu výrobků, které jsou nosiči těchto činností, a volnému
         poskytování služeb v této oblasti, jakož i vést ke vzniku narušení hospodářské soutěže, a tím být překážkou fungování vnitřního
         trhu.

      91      Podle druhého bodu odůvodnění směrnice je třeba tyto překážky odstraňovat a za tím účelem sbližovat pravidla upravující reklamu
         a sponzorství tabákových výrobků, a přitom ponechat členským státům možnost stanovovat za určitých podmínek požadavky, které
         považují za nezbytné k zajištění ochrany zdraví osob.

      92      Směrnice ve svém čl. 3 odst. 1 zakazuje všechny formy reklamy nebo sponzorství tabákových výrobků a ve svém čl. 3 odst. 4
         každou bezplatnou distribuci, jejímž účelem nebo účinkem je propagovat tyto výrobky. Mimo působnost směrnice však zůstávají
         sdělení mezi profesionály v oblasti obchodu s tabákem, reklama v zařízeních určených pro prodej tabákových výrobků a reklama
         na tabákové výrobky v publikacích, které jsou vydávány a tištěny v třetích zemích, pokud tyto publikace nejsou především určeny
         pro trh ve Společenství (čl. 3 odst. 5).

      93      Od 30. července 1998 zakazuje směrnice i užívání téže obchodní firmy jak pro tabákové výrobky, tak pro jiné zboží a služby,
         s výjimkou zboží a služeb, u nichž byla tato firma užívána zároveň i pro tabákové výrobky již před tímto datem a pro které
         je užívání této firmy nadále povoleno za určitých podmínek (čl. 3 odst. 2). Od 30. července 2001 tabákové výrobky nebudou
         smět nést obchodní firmu, ochrannou známku, symbol nebo jiný charakteristický rys jakéhokoliv jiného výrobku nebo služby,
         pokud již daný tabákový výrobek nebyl ve spojení s danou obchodní firmou, ochrannou známkou, symbolem nebo jiným charakteristickým
         rysem prodáván před tímto datem [čl. 3 odst. 3 písm. a)].

      94      Směrnice podle svého článku 5 nezasahuje do možnosti členských států stanovit při dodržení Smlouvy přísnější požadavky týkající
         se reklamy nebo sponzorství tabákových výrobků, které budou považovat za nutné k zaručení ochrany zdraví osob.

      95      Jde tedy třeba ověřit, zda směrnice skutečně přispívá k odstraňování překážek volného pohybu zboží a služeb, jakož i k potlačování
         narušení hospodářské soutěže.

      Odstraňování překážek volného pohybu zboží a služeb
      96      Je třeba připustit, že z důvodu rozdílů existujících mezi vnitrostátními právními předpisy v oblasti reklamy na tabákové výrobky,
         překážky volného pohybu zboží nebo služeb existují nebo se mohou pravděpodobně objevit.

      97      Pokud jde například o časopisy, obrázkové časopisy a noviny obsahující reklamu na tabákové výrobky, je pravda, že jak žalobkyně
         ukázala, v současné době neexistuje v členských státech zakazujících tuto reklamu žádná překážka dovozu takových tiskovin.
         Avšak vzhledem k vývoji vnitrostátních předpisů směrem ke stále přísnějším omezením reklamy na tabákové výrobky, který odpovídá
         přesvědčení, že tato reklama vyvolává znatelné zvýšení konzumace tabákových výrobků, je pravděpodobné, že se tyto překážky
         volného pohybu tiskovin v budoucnosti objeví.

      98      Článek 100a Smlouvy by tedy v zásadě mohl umožnit přijetí směrnice zakazující reklamu na tabákové výrobky v časopisech, v obrázkových
         časopisech a novinách za účelem zajištění volného pohybu těchto tiskovin, obdobně jako u směrnice 89/552, která zakazuje ve
         svém článku 13 televizní reklamu na tabákové výrobky, aby tak podpořila volný přenos televizních programů.

      99      Avšak pro většinu forem reklamy na tabákové výrobky platí, že jejich zákaz vyplývající z čl. 3 odst. 1 směrnice nelze odůvodnit
         nezbytností odstraňovat překážky volného pohybu reklamních nosičů nebo služeb v oblasti reklamy. To je případ zejména zákazu
         reklamy na plakátech, slunečnících, popelnících a dalších předmětech užívaných v hotelích, restauracích a kavárnách, stejně
         jako zákazu reklamních zpráv v kině, což jsou všechno zákazy, které nijak nepřispívají k usnadnění obchodu s příslušnými výrobky.

      100    Akt přijatý na základě článku 100a, čl. 57 odst. 2 a článku 66 Smlouvy může zajisté zahrnovat ustanovení, která nepřispívají
         k odstraňování překážek základních svobod, pokud jsou nezbytná k tomu, aby bylo možno zamezit obcházení určitých zákazů majících
         takovýto cíl. Je však zjevné, že co se týče zákazů uvedených v předchozím bodě tomu tak není.

      101    Krom toho směrnice nezajišťuje volný pohyb výrobků, které jsou v souladu s jejími ustanoveními.

      102    Na rozdíl od toho, co tvrdí Parlament a Rada, nelze v tomto ohledu čl. 3 odst. 2 směrnice týkající se diverzifikačních produktů
         vykládat v tom smyslu, že jsou-li podmínky stanovené směrnicí splněny, mohou se tyto výrobky, jejichž obchodování je povoleno
         jedním členským státem, volně pohybovat i v ostatních členských státech, a to i v těch státech, v nichž jsou zakázány.

      103    Podle článku 5 směrnice si totiž členské státy při dodržování Smlouvy zachovávají svou pravomoc stanovit přísnější požadavky
         týkající se reklamy nebo sponzorství tabákových výrobků, které budou považovat za nutné k zaručení ochrany zdraví osob.

      104    Směrnice navíc neobsahuje žádnou doložku zakotvující volný pohyb zboží odpovídajícího jejím ustanovením, na rozdíl od jiných
         směrnic ponechávajících členským státům možnost přijmout přísnější opatření k ochraně obecného zájmu [viz zejména čl. 7 odst. 1
         směrnice Rady 90/239/EHS ze dne 17. května 1990 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se maximálního
         obsahu dehtu v cigaretách (Úř. věst. L 137, s. 36) a čl. 8 odst. 1 směrnice Rady 89/622/EHS ze dne 13. listopadu 1989 o sbližování
         právních a správních předpisů členských států ve věci opatřování tabákových výrobků etiketami (Úř. věst. L 359, s. 1)].

      105    Za těchto podmínek je namístě konstatovat, že zákonodárce Společenství se k přijetí směrnice na základě článku 100a, čl. 57
         odst. 2 a článku 66 Smlouvy nemůže opřít o nezbytnost odstranění překážek volného pohybu reklamních nosičů a služeb.

      Odstranění narušení hospodářské soutěže
      106    V rámci přezkumu legality směrnice přijaté na základě článku 100a Smlouvy ověřuje Soudní dvůr, zda narušení hospodářské soutěže,
         která má akt odstranit, jsou znatelná (výše uvedený rozsudek Kysličník titaničitý, bod 23).

      107    Bez takového požadavku by byla pravomoc zákonodárce Společenství prakticky neomezená. Vnitrostátní předpisy se totiž často
         liší, pokud jde o podmínky k výkonu činností, které upravují, což se přímo nebo nepřímo odráží v podmínkách hospodářské soutěže
         mezi dotyčnými podniky. Z toho vyplývá, že vykládat článek 100a, stejně jako čl. 57 odst. 2 a článek 66 Smlouvy v tom smyslu,
         že se zákonodárce Společenství může opírat o tyto články za účelem odstranění minimálních narušení hospodářské soutěže, by
         bylo neslučitelné se zásadou již připomenutou v bodě 83 tohoto rozsudku, podle které pravomoci Společenství jsou pravomocemi
         svěřenými.

      108    Je tedy třeba ověřit, zda směrnice skutečně přispívá k odstraňování znatelných narušení hospodářské soutěže.

      109    Co se týče zaprvé reklamních agentur a výrobců reklamních nosičů, podniky usazené na území členských států, které méně omezují
         reklamu na tabákové výrobky, jsou jistě zvýhodněny z hlediska úspor z rozsahu a z hlediska nárůstu zisků. Účinky těchto výhod
         na hospodářskou soutěž jsou však vzdálené a nepřímé a nepředstavují narušení, která by bylo možno označit za znatelná. Nejsou
         srovnatelné s narušeními hospodářské soutěže vyvolanými takovými rozdíly ve výrobních nákladech, jaké vedly zákonodárce Společenství
         zejména k přijetí směrnice Rady 89/428/EHS ze dne 21. června 1989 stanovící způsoby harmonizace programů omezujících a v budoucnu
         zcela vylučujících znečistění způsobené odpady průmyslu kysličníku titaničitého (Úř. věst. L 201, s. 56).

      110    Je pravda, že stávající rozdíly mezi některými předpisy v oblasti reklamy na tabákové výrobky mohou způsobit znatelná narušení
         hospodářské soutěže. Jak uplatnila Komise, finská vláda a vláda Spojeného království, zákaz sponzorství v určitých členských
         státech a jeho povolení v jiných členských státech vyvolává přemísťování zejména některých sportovních závodů, což se významně
         odrazí v podmínkách hospodářské soutěže podniků spojených s takovými akcemi.

      111    Taková narušení hospodářské soutěže, jež by mohla odůvodnit použití článku 100a Smlouvy s cílem zakázat určité formy sponzorství,
         však neumožňují použít tento právní základ pro takový všeobecný zákaz reklamy, jaký stanoví směrnice.

      112    Zadruhé, co se týká narušení hospodářské soutěže na trhu tabákových výrobků, je nutno konstatovat, aniž by bylo nezbytné zaujmout
         stanovisko k otázce vznesené žalobkyní, podle níž směrnice na takováto narušení hospodářské soutěže nepamatuje, že ani v tomto
         odvětví nemá směrnice takovou povahu, jež by umožnila odstranit znatelná narušení hospodářské soutěže.

      113    Je sice pravda, jak již uvedla Komise, že výrobci a prodejci tabákových výrobků se musí uchýlit k hospodářské soutěži v oblasti
         cen, aby působili na své postavení na trhu v členských státech s omezujícími právními předpisy. Takováto okolnost však nepředstavuje
         narušení hospodářské soutěže, ale pouze omezení způsobů hospodářské soutěže, které se vztahuje stejně na všechny hospodářské
         subjekty v těchto členských státech. Široce pojatým zákazem reklamy na tabákové výrobky směrnice takové omezení způsobů hospodářské
         soutěže do budoucna zevšeobecňuje, neboť ve všech členských státech omezuje prostředky, které mají hospodářské subjekty k dispozici
         pro vstup na trh nebo pro udržení se na trhu.

      114    Za těchto podmínek je namístě konstatovat, že k přijetí směrnice na základě článku 100a, čl. 57 odst. 2 a článku 66 Smlouvy
         se zákonodárce Společenství nemůže opírat o nezbytnost odstranit narušení hospodářské soutěže, a to ani v odvětví reklamy,
         ani v odvětví tabákových výrobků.

      115    Vzhledem ke všem předchozím úvahám nelze takové opatření, jakým je daná směrnice, přijmout na základě článku 100a, čl. 57
         odst. 2 a článku 66 Smlouvy.

      116    Za těchto podmínek je namístě mít za to, že žalobní důvody vycházející ze skutečnosti, že článek 100a, čl. 57 odst. 2 a článek
         66 Smlouvy nepředstavují náležitý právní základ pro směrnici, jsou opodstatněné.

      117    Jak bylo uvedeno v bodech 98 a 111 tohoto rozsudku, článek 100a Smlouvy by umožňoval přijetí směrnice zakazující určité formy
         reklamy a sponzorství tabákových výrobků. Avšak vzhledem k všeobecné povaze zákazu reklamy a sponzorství tabákových výrobků
         stanoveného směrnicí by částečné zrušení této směrnice znamenalo změnu ustanovení směrnice provedenou Soudním dvorem. Taková
         změna však přísluší zákonodárci Společenství. Není tedy možné, aby Soudní dvůr tuto směrnici zrušil jen částečně.

      118    Protože žalobní důvody vycházející z nesprávné volby článku 100a, čl. 57 odst. 2 a článku 66 Smlouvy jako právního základu
         byly uznány opodstatněnými, není namístě zkoumat ostatní žalobní důvody, kterých se žalobkyně dovolává. Směrnice se zrušuje
         jako celek.

      Náklady řízení
      119    Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo požadovala náhradu nákladů
         řízení a Parlament ani Rada neměly ve věci úspěch, je namístě posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení. Francouzská
         republika, Finská republika, Spojené království a Komise ponesou vlastní náklady řízení podle čl. 69 odst. 4 jednacího řádu.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr rozhodl takto:
      1)      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/43/ES ze dne 6. července 1998 o sbližování právních a správních předpisů členských
            států ve vztahu k reklamě na tabákové výrobky a sponzorství tabákových výrobků se zrušuje.
      2)      Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie se ukládá náhrada nákladů řízení. Francouzská republika, Finská republika, Spojené
            království Velké Británie a Severního Irska a Komise Evropských Společenství ponesou vlastní náklady řízení.

               Rodríguez Iglesias Moitinho de Almeida

                     Edward

               Sevón Schintgen

                           Kapteyn

               Gulmann La Pergola Puissochet

                                 Jann

         Ragnemalm Wathelet Macken
      Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 5. října 2000.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 7. listopadu 1996. # Roquette Frères SA proti Radě Evropské unie. # Žaloba na neplatnost - Nepřípustnost. # Věc T-298/94.