title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. listopadu 2008.#Coditel Brabant SA proti Commune d’Uccle a Région de Bruxelles-Capitale.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d’État - Belgie.#Veřejné zakázky - Zadávací řízení - Koncese na veřejné služby - Koncese na provozování obecní distribuční sítě kabelové televize - Svěření koncese obcí obecní družstevní společnosti s účastí několika obcí - Povinnost transparentnosti - Podmínky - Výkon kontroly orgánu udělujícího koncesi nad držitelem koncese obdobné kontrole, kterou vykonává nad vlastními organizačními složkami.#Věc C-324/07.

text:
      Věc C-324/07
      Coditel Brabant SA
      v.
      Commune d’Uccle a Région de Bruxelles-Capitale
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État (Belgie)]
      „Veřejné zakázky – Zadávací řízení – Koncese na veřejné služby – Koncese na provozování obecní distribuční sítě kabelové televize – Svěření koncese obcí obecní družstevní společnosti s účastí několika obcí – Povinnost transparentnosti – Podmínky – Výkon kontroly orgánu udělujícího koncesi nad držitelem koncese obdobné kontrole, kterou vykonává nad vlastními organizačními
         složkami“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Koncese na veřejné služby
      (Články 43 ES a 49 ES)
      2.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Koncese na veřejné služby
      (Články 43 ES a 49 ES)
      1.        Články 43 ES a 49 ES, zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti,
         která z nich vyplývá, nebrání tomu, aby veřejný orgán udělil bez vyhlášení soutěže koncesi na veřejné služby obecní družstevní
         společnosti s účastí několika obcí, jejímiž členy jsou pouze veřejné orgány, pokud tyto veřejné orgány vykonávají nad touto
         společností kontrolu, která je obdobná kontrole, kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami, a uvedená společnost
         vykonává většinu své činnosti s těmito veřejnými orgány.

      Pro posouzení, zda veřejný orgán udělující koncesi nad držitelem koncese vykonává kontrolu obdobnou kontrole, kterou vykonává
         nad vlastními organizačními složkami, je třeba zohlednit všechna příslušná ustanovení právních předpisů a relevantní okolnosti.
         Z tohoto přezkumu musí vyplývat, že dotčená entita, která je držitelem koncese, podléhá kontrole umožňující veřejnému orgánu
         udělujícímu koncesi ovlivnit rozhodování uvedené entity. Musí se jednat o možnost rozhodujícího vlivu jak nad strategickými
         cíli, tak nad důležitými rozhodnutími této entity.

      V tomto ohledu, pokud jsou rozhodnutí týkající se činností obecní družstevní společnosti s účastí několika obcí držené výlučně
         veřejnými orgány přijímána statutárními orgány této společnosti složenými ze zástupců veřejných orgánů, které jsou jejími
         členy, lze mít za to, že kontrola vykonávaná nad těmito rozhodnutími uvedenými veřejnými orgány umožňuje těmto veřejným orgánům
         vykonávat nad touto společností kontrolu, která je obdobná kontrole, kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami.

      (viz body 28, 42, výrok 1–2)
      2.        V případě, kdy veřejný orgán vstoupí do obecní družstevní společnosti s účastí několika obcí, jejímiž členy jsou pouze veřejné
         orgány, s cílem svěřit jí správu veřejné služby, může být kontrola, kterou orgány, které jsou členy této společnosti, nad
         ní vykonávají, k tomu, aby byla kvalifikována jako obdobná kontrole, kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami,
         těmito veřejnými orgány vykonávána společně, případně na základě většinového rozhodování.

      Taková kontrola totiž musí být obdobná kontrole, kterou tento orgán vykonává nad vlastními organizačními složkami, ale nemusí
         být s touto kontrolou ve všech bodech totožná. Je nutné, aby kontrola vykonávaná nad držitelem koncese byla účinná, ale není
         nezbytné, aby byla individuální.

      V případě, kdy se několik veřejných orgánů rozhodne vykonávat své úkoly veřejné služby prostřednictvím společné entity, která
         je držitelem koncese, je obvykle vyloučeno, aby jeden z těchto orgánů, nemá-li v této entitě většinovou účast, vykonával sám
         určující kontrolu nad rozhodnutími této entity. Požadavek, aby kontrola vykonávaná veřejným orgánem v takovém případě byla
         individuální, by znamenal povinnost vyhlásit soutěž ve většině případů, kdy veřejný orgán hodlá vstoupit do takového uskupení
         složeného z jiných veřejných orgánů, jako je obecní družstevní společnost s účastí několika obcí.

      Takový výsledek by přitom nebyl v souladu se systémem pravidel Společenství v oblasti veřejných zakázek a koncesí. Veřejný
         orgán má totiž možnost vykonat úkoly veřejného zájmu, které mu přísluší, svými vlastními prostředky – správními, technickými
         a jinými – aniž by byl povinen obrátit se na vnější subjekty nenáležející k jeho organizačním složkám. Této možnosti použít
         vlastní prostředky k plnění svých úkolů veřejné služby mohou veřejné orgány využít ve spolupráci s jinými veřejnými orgány.

      V případě, kdy několik veřejných orgánů vlastní entitu, která je držitelem koncese, které svěřují plnění jednoho ze svých
         úkolů veřejné služby, kontrola, kterou tyto veřejné orgány vykonávají nad touto entitou, tedy může být vykonávána těmito veřejnými
         orgány společně. Pokud jde o kolektivní orgán, postup používaný k přijetí rozhodnutí, zejména požadavek většinového rozhodování,
         je nepodstatný.

      (viz body 46–51, 54, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      13. listopadu 2008 (*)

      „Veřejné zakázky – Zadávací řízení – Koncese na veřejné služby – Koncese na provozování obecní distribuční sítě kabelové televize – Svěření koncese obcí obecní družstevní společnosti s účastí několika obcí – Povinnost transparentnosti – Podmínky – Výkon kontroly orgánu udělujícího koncesi nad držitelem koncese obdobné kontrole, kterou vykonává nad vlastními organizačními
         složkami“

      Ve věci C‑324/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Conseil d'État (Belgie)
         ze dne 3. července 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 12. července 2007, v řízení

      Coditel Brabant SA
      proti
      Commune d’Uccle,
      Région de Bruxelles-Capitale,
      za přítomnosti:
      Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé),
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), J. Klučka a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení po jednání konaném dne 9. dubna 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Coditel Brabant SA F. Tulkensem a V. Ostem, avocats,
      –        za commune d’Uccle P. Coenraetsem, avocat,
      –        za Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé) N. Fortempsem a J. Bourtembourgem, avocats,
      –        za belgickou vládu J. C. Halleuxem, jako zmocněncem, ve spolupráci s B. Staelensem, avocat,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Möllerem, jako zmocněnci,
      –        za nizozemskou vládu C. Wisselsem a Y. de Vriesem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství B. Stromskym a D. Kukovcem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 4. června 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43 ES a 49 ES, zásad rovného zacházení a zákazu diskriminace
         na základě státní příslušnosti, jakož i povinnosti transparentnosti, která z nich vyplývá.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Coditel Brabant SA (dále jen „Coditel“) na straně jedné a obcí
         Uccle, regionem Brusel-hlavní město a společností Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé) (dále
         jen „Brutélé“) na straně druhé ohledně svěření správy distribuční sítě kabelové televize obce Uccle touto obcí obecní družstevní
         společnosti s účastí několika obcí.

       Právní rámec
       Vnitrostátní právo
      3        Článek 1 zákona ze dne 22. prosince 1986 o svazcích obcí (Moniteur belge ze dne 26. června 1987, s. 9909, dále jen „zákon o svazcích obcí“) stanoví:

      „Několik obcí může za podmínek stanovených tímto zákonem zakládat sdružení, která mají přesně stanovené cíle v obecním zájmu.
         Tato sdružení jsou dále nazývána svazky obcí.

      4        Článek 3 tohoto zákona stanoví:

      „Svazky obcí jsou veřejnoprávními právnickými osobami. Nemají obchodní povahu bez ohledu na svou formu a cíl.“
      5        Článek 10 uvedeného zákona stanoví:

      „Každý svazek obcí má valnou hromadu, správní radu a kolegium komisařů.“
      6        Podle článku 11 téhož zákona:

      „Bez ohledu na poměr vkladů jednotlivých zúčastněných na tvorbě základního kapitálu mají obce vždy většinu hlasovacích práv,
         jakož i předsednictví v jednotlivých řídících a kontrolních orgánech svazku obcí.“

      7        Článek 12 zákona o svazcích obcí stanoví:

      „Zástupci obcí na valné hromadě jsou určeni obecní radou každé obce mezi radními, starostou a zastupiteli.
      Každá obec má ve valné hromadě hlasovací právo, které odpovídá počtu podílů, které drží.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      8        Od roku 1969 do roku 1999 povolila obec Uccle společnosti Coditel, aby na jejím území zřídila a provozovala distribuční síť
         kabelové televize. Dne 28. října 1999 uvedená obec rozhodla, že tuto síť s účinností od 1. ledna 2000 odkoupí.

      9        Obec Uccle za tímto účelem zahájila rozhodnutím rovněž ze dne 28. října 1999 nabídkové řízení, aby budoucímu držiteli koncese
         svěřila provozování uvedené sítě. Jako uchazeči se v tomto nabídkovém řízení přihlásily čtyři společnosti včetně Coditel.

      10      Dne 25. května 2000 rozhodla obec Uccle, že nebude udělovat koncesi na provozování své distribuční sítě kabelové televize
         a že se přeorientuje na její prodej.

      11      Oznámení o výzvě uchazečům o koupi bylo zveřejněno v Bulletin des adjudications dne 15. září 2000. Nabídku koupě předložilo pět společností včetně Coditel. Krom toho Brutélé, obecní družstevní společnost
         s účastí několika obcí, předložila obci Uccle návrh, že ji přijme jako člena, nikoli návrh na koupi.

      12      Jelikož obec Uccle měla za to, že čtyři z pěti nabídek jsou nepřípustné a že jediná přípustná nabídka, a sice nabídka společnosti
         Coditel, je příliš nízká, rozhodla dne 23. listopadu 2000, že se zřekne prodeje obecní disitribuční sítě kabelové televize.

      13      Rozhodnutím rovněž ze dne 23. listopadu rozhodla obec Uccle, že vstoupí do Brutélé, přičemž Brutélé udělila koncesi na správu
         své distribuční sítě kabelové televize.

      14      Odůvodnění tohoto rozhodnutí zahrnuje zejména následující body:

      „Vzhledem k tomu, že Brutélé navrhuje obci Uccle, že v případě jejího vstupu do Brutélé bude sama představovat obhospodařovanou
         podoblast disponující volností rozhodování.

      Vzhledem k tomu, že se tato volnost rozhodování týká zejména:
      –        volby distribuovaných programů;
      –        sazby předplatného a sazby za připojení;
      –        investiční a stavební politiky;
      –        bonusů nebo výhod poskytovaných určitým kategoriím osob;
      –        povahy a podmínek dalších služeb poskytovaných po síti a možnosti svěřit svazku obcí realizaci projektů obecního zájmu, které
         jsou v souladu s předmětem vymezeným ve stanovách, jako například zavedení obecního Intranetu, webových stránek a odpovídající
         školení zaměstnanců.

      Vzhledem k tomu, že tomto rámci by přitom:
      –        Brutélé zajišťovala sledování výsledků hospodaření a hodnocení činností v souvislosti se sítí obce Uccle;
      –        [obec] Uccle disponovala jedním členem ve správní radě Brutélé a třemi členy v radě obhospodařované oblasti Brusel, jednou
         funkcí dozorčího komisaře a jedním obecním znalcem.

      Vzhledem k tomu, že se Brutélé zavazuje pokrýt veškerou síť obce Uccle a na přání obce ve lhůtě nejvýše jednoho roku umožnit
         rozvoj všech následujících služeb po síti:

      –        rozšíření nabídky TV: dodatečné programy a „multiplex“;
      –        programy „pay per view“;
      –        přístup k internetu;
      –        hlasová telefonie;
      –        video ostraha;
      –        vysokorychlostní přenos dat.
      Vzhledem k tomu, že nabízený roční poplatek je následujícího složení:
      a)       pevný poplatek odpovídající 10 % příjmů ze základního předplatného na kabelovou televizi (na základě 31 000 předplatitelů
         a 3 400 BEF ročního předplatného [bez DPH & autorských práv]: 10 540 000 BEF ročně);

      b)      vyplacení 5 % z obratu Canal+ a multiplexu;
      c)       vyplacení veškerých zisků dosažených za všechny poskytované služby.“
      15      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že obec Uccle měla upsat 76 podílů Brutélé o jmenovité hodnotě za každého z nich ve výši
         200 000 BEF. Krom toho uvedená obec požadovala a od Brutélé získala možnost z tohoto svazku obcí kdykoli jednostranně vystoupit.

      16      Z předkládacího rozhodnutí rovněž vyplývá, že Brutélé je obecní družstevní společnost s účastí několika obcí, jejímiž členy
         jsou obce, jakož i jedno sdružení obcí samo sdružující výlučně obce. Není otevřena soukromým členům. Správní rada je složená
         ze zástupců obcí (nejvýše tří za jednu obec) jmenovaných valnou hromadou, která je sama složená ze zástupců obcí. Správní
         rada má nejširší pravomoci.

      17      Také podle předkládacího rozhodnutí jsou obce rozděleny do dvou oblastí, z nichž jedna sdružuje obce bruselského regionu,
         které mohou být dále rozděleny na podoblasti. V každé oblasti je ustavena oblastní rada složená z členů jmenovaných na návrh
         obcí valnou hromadou zasedající v samostatných skupinách zastupujících majitele obchodních podílů v každé oblasti. Správní
         rada může na oblastní rady přenést své pravomoci, pokud se jedná jednak o vnitřní problémy podoblastí, zejména podmínky použití
         sazeb, pracovní program a investiční plán, jejich financování, reklamní kampaně, a jednak o problémy společné různým podoblastem
         představujícím dotčenou obhospodařovanou oblast. Ostatními statutárními orgány společnosti Brutélé jsou valná hromada, jejíž
         rozhodnutí jsou závazná pro veškeré členy, generální ředitel, kolegium znalců, kteří jsou obecními úředníky, jejichž počet
         odpovídá počtu členů oblastní rady a kteří těmto členům pomáhají, a kolegium dozorčích komisařů. Generální ředitel, znalci
         a komisaři jsou podle okolností jmenováni správní radou nebo valnou hromadou.

      18      Předkládací rozhodnutí krom toho upřesňuje, že Brutélé uskutečňuje většinu své činnosti se svými členy.

      19      Návrhem předloženým Conseil d´Etat (Belgie) podala dne 22. ledna 2001 společnost Coditel žalobu směřující zejména ke zrušení
         rozhodnutí ze dne 23. listopadu 2000, kterým se obec Uccle stala členem společnosti Brutélé. Coditel v této souvislosti této
         obci vytýkala, že vstoupila do Brutélé a svěřila jí správu své distribuční sítě kabelové televize, aniž by porovnala výhody
         tohoto řešení s výhodami, které by přineslo udělení koncese na její distribuční síť kabelové televize jinému subjektu. Společnost
         Coditel tvrdila, že tím obec Uccle porušila zejména zásadu zákazu diskriminace a povinnost transparentnosti zakotvené v právu
         Společenství.

      20      Brutélé toto tvrzení zpochybnila a poukazovala na to, že je „čistým“ svazkem obcí, jehož činnosti jsou určeny a vyhrazeny
         obcím, které jsou jejími členy, a že její stanovy umožňují obci Uccle, jakožto provozní podoblasti, vykonávat okamžitou a konkrétní
         kontrolu nad činnostmi Brutélé v této podoblasti, která je totožná s kontrolou, již by tato obec vykonávala nad vlastními
         vnitřními útvary.

      21      Conseil d´Etat má za to, že vstup obce Uccle do Brutélé není veřejnou zakázkou na služby, ale koncesí na veřejné služby ve
         smyslu práva Společenství. Směrnice Společenství v oblasti veřejných zakázek se na takovou koncesi nepoužijí, ale v souladu
         s judikaturou Soudního dvora vycházející z rozsudku ze dne 7. prosince 2000, Telaustria a Telefonadress (C‑324/98, Recueil,
         s. I‑10745), s sebou zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti nese povinnost transparentnosti při udělení koncese.
         Aby dostála požadavkům práva Společenství, měla obec Uccle v zásadě vyhlásit nabídkové řízení za účelem přezkumu, zda udělení
         koncese na její službu distribuce kabelové televize jiným hospodářským subjektům nepředstavuje výhodnější alternativu než
         řešení, které zvolila. Conseil d´Etat se táže, zda je třeba tyto požadavky Společenství vyloučit na základě judikatury Soudního
         dvora vyplývající z rozsudku ze dne 18. listopadu 1999, Teckal (C‑107/98, Recueil, s. I‑8121), podle které se nepoužijí, jestliže
         kontrolu nad držitelem koncese vykonává veřejný orgán udělující koncesi a držitel koncese vykonává většinu své činnosti s tímto
         veřejným orgánem.

      22      Za těchto podmínek se Conseil d´Etat rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Může obec bez vyhlášení soutěže vstoupit do družstevní společnosti seskupující výlučně jiné obce a sdružení obcí (takzvaný
         ‚čistý‘ svazek obcí) s cílem svěřit jí správu své distribuční sítě kabelové televize při vědomí toho, že společnost uskutečňuje
         většinu své činnosti pouze se svými členy a k jejich užitku a že rozhodnutí ve vztahu k nim jsou přijímána správní radou a v míře,
         ve které na ně správní rada přenese pravomoc, oblastními radami, tj. statutárními orgány složenými ze zástupců orgánů veřejné
         moci, které rozhodují většinou těchto zástupců?

      2)      Je možno mít za to, že moc, která je takto vykonávána v rámci různých statutárních orgánů všemi členy nebo, v případě obhospodařovaných
         oblastí nebo podoblastí, jejich částí nad rozhodnutími družstevní společnosti, jim umožňuje nad nimi vykonávat kontrolu obdobnou
         té, která je vykonávána nad vlastními organizačními složkami?

      3)      Musí být tato moc a tato kontrola vykonávány jednotlivě každým členem, aby mohly být kvalifikovány jako obdobné, nebo postačuje,
         že jsou vykonávány většinou členů?“

       K předběžným otázkám
       K první a druhé otázce
      23      S ohledem na jejich spojitost je třeba první a druhou otázku přezkoumat společně.

      24      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že obec Uccle vstupem do Brutélé svěřila této společnosti správu své sítě kabelové televize.
         Z předkládacího rozhodnutí rovněž vyplývá, že odměna společnosti Brutélé nepochází od obce, ale z plateb uživatelů této sítě.
         Tento způsob odměňování charakterizuje koncesi na veřejné služby (rozsudek ze dne 13. října 2005, Parking Brixen, C‑458/03,
         Sb. rozh. s. I‑8585, bod 40).

      25      Smlouvy o koncesi na veřejné služby nespadají do působnosti směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů
         při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322), která byla použitelná v době skutkového
         stavu v původním řízení. Nehledě na skutečnost, že takové smlouvy jsou vyňaty z oblasti působnosti této směrnice, jsou veřejné
         orgány, které udělují koncese, povinny dodržovat základní pravidla Smlouvy o ES, zásady zákazu diskriminace na základě státní
         příslušnosti a rovnosti zacházení, jakož i povinnost transparentnosti, která z nich vyplývá (viz v tomto smyslu výše uvedené
         rozsudky, Telaustria a Telefonadress, body 60 až 62, a ze dne 21. července 2005, Coname, C‑231/03, Sb. rozh. s. I‑7287, body
         16 až 19). Aniž by s sebou tato povinnost transparentnosti nutně nesla povinnost vyhlásit veřejnou zakázku, ukládá orgánu
         udělujícímu koncesi, aby ve prospěch každého potenciálního uchazeče zajistil odpovídající stupeň zveřejnění umožňující otevření
         koncesí na veřejné služby hospodářské soutěži, jakož i kontrolu nestrannosti zadávacích řízení (viz v tomto smyslu výše uvedené
         rozsudky Telaustria a Telefonadress, bod 62, jakož i Coname, bod 21).

      26      Použití pravidel uvedených v článcích 12 ES, 43 ES a 49 ES, jakož i obecných zásad, jichž jsou zvláštním vyjádřením, je nicméně
         vyloučeno, pokud je zároveň kontrola vykonávaná nad držitelem koncese veřejným orgánem udělujícím koncesi obdobná kontrole,
         kterou veřejný orgán udělující koncesi vykonává nad vlastními organizačními složkami, a pokud tento subjekt vykonává většinu
         své činnosti s orgánem nebo orgány, který nebo které jej vlastní (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Teckal, bod 50,
         a Parking Brixen, bod 62).

      27      Co se týče druhé z těchto podmínek, vnitrostátní soud v předkládacím rozhodnutí upřesnil, že Brutélé uskutečňuje většinu své
         činnosti se svými členy. Zbývá tedy přezkoumat dosah první podmínky, a sice podmínky, podle které veřejný orgán nebo veřejné
         orgány udělující koncesi musí nebo musejí nad držitelem koncese vykonávat kontrolu obdobnou kontrole, kterou vykonávají nad
         vlastními organizačními složkami.

      28      Pro posouzení, zda veřejný orgán udělující koncesi nad držitelem koncese vykonává kontrolu obdobnou kontrole, kterou vykonává
         nad vlastními organizačními složkami, je třeba zohlednit všechna příslušná ustanovení právních předpisů a relevantní okolnosti.
         Z tohoto přezkumu musí vyplývat, že dotčená entita, která je držitelem koncese, podléhá kontrole umožňující veřejnému orgánu
         udělujícímu koncesi ovlivnit rozhodování uvedené entity. Musí se jednat o možnost rozhodujícího vlivu jak nad strategickými
         cíli, tak nad důležitými rozhodnutími této entity (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Parking Brixen, bod 65, a rozsudek
         ze dne 11. května 2006, Carbotermo a Consorzio Alisei, C‑340/04, Sb. rozh. s. I‑4137, bod 36).

      29      Z relevantních okolností vyplývajících z předkládacího rozhodnutí je třeba přihlédnout zaprvé k držení kapitálu držitele koncese,
         zadruhé ke složení rozhodovacích orgánů tohoto držitele koncese a zatřetí k rozsahu pravomocí přiznaných jeho správní radě.

      30      K první z těchto okolností je třeba připomenout, že je vyloučeno, aby veřejný orgán udělující koncesi mohl nad držitelem koncese
         vykonávat kontrolu obdobnou kontrole, kterou vykonává nad vlastními organizačními složkami, pokud má na kapitálu této entity
         podíl soukromý podnik (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau, C‑26/03, Sb. rozh. s. I‑1,
         bod 49).

      31      Naproti tomu okolnost, že veřejný orgán udělující koncesi vlastní společně s jinými veřejnými orgány veškerý kapitál společnosti,
         která je držitelem koncese, naznačuje, nikoliv však rozhodujícím způsobem, že tento veřejný orgán vykonává nad touto společností
         kontrolu obdobnou kontrole, kterou vykonává nad vlastními organizačními složkami (výše uvedený rozsudek Carbotermo a Consorzio
         Alisei, bod 37, a rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Asemf, C‑295/05, Sb. rozh. s. I‑2999, bod 57).

      32      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ve věci v původním řízení je držitelem koncese obecní družstevní společnost s účastí
         několika obcí, jejímiž členy jsou obce, jakož i sdružení svazku obcí samo sdružující výlučně obce, a že tato společnost není
         otevřena soukromým členům.

      33      Zadruhé ze spisu vyplývá, že správní rada Brutélé je složena ze zástupců obcí, které jsou jejími členy, jmenovaných valnou
         hromadou, která je sama složena ze zástupců obcí, které jsou členy Brutélé. Tito členové valné hromady jsou podle článku 12
         zákona o svazcích obcí určeni obecní radou každé obce mezi radními, starostou a zastupiteli.

      34      Skutečnost, že se rozhodovací orgány společnosti Brutélé skládají ze zástupců veřejných orgánů, které jsou jejími členy, nasvědčuje
         tomu, že tito zástupci veřejných orgánů kontrolují rozhodovací orgány společnosti Brutélé, a mohou tak mít rozhodující vliv
         jak na strategické cíle, tak na důležitá rozhodnutí Brutélé.

      35      Zatřetí ze spisu vyplývá, že správní rada Brutélé má nejširší pravomoci. Zejména stanovuje sazby. Krom toho má možnost, nikoliv
         však povinnost, přenést na oblastní nebo podoblastní rady řešení určitých vnitřních problémů těchto oblastí či podoblastí.

      36      Vzniká otázka, zda Brutélé z tohoto důvodu získala postavení tržního subjektu a dostatečný stupeň samostatnosti, což by vedlo
         k tomu, že by kontrola vykonávaná veřejnými orgány, které jsou jejími členy, byla nejistá.

      37      V tomto ohledu je třeba uvést, že Brutélé nebyla založena ve formě akciové společnosti nebo anonymní akciové společnosti,
         která může prosazovat cíle nezávisle na svých akcionářích, ale ve formě obecní družstevní společnosti s účastí několika obcí
         upravené zákonem o svazcích obcí. Krom toho podle článku 3 tohoto zákona svazky obcí nemají obchodní povahu.

      38      Zdá se, že z uvedeného zákona doplněného o stanovy Brutélé vyplývá, že statutárním cílem Brutélé je uskutečnění úkolu obecního
         zájmu, k jehož splnění byla založena, a že nesleduje žádný zájem odlišný od zájmu veřejných orgánů, které jsou jejími členy.

      39      S výhradou ověření skutkového stavu předkládajícím soudem z toho vyplývá, že navzdory rozsahu pravomocí přiznaných své správní
         radě nemá Brutélé stupeň samostatnosti, který by vylučoval, aby obce, které jsou jejími členy, nad ní vykonávaly kontrolu
         obdobnou kontrole, kterou vykonávají nad vlastními organizačními složkami.

      40      Tyto úvahy se uplatní a fortiori v případě, kdy jsou rozhodnutí týkající se činností obecní družstevní společnosti s účastí několika obcí přijímána oblastní
         nebo podoblastní radou v míře, v jaké na ně správní rada přenese pravomoc. Pokud je totiž jedné nebo několika obcím, které
         jsou členy uvedené společnosti, přiznáno postavení oblasti nebo podoblasti činnosti této společnosti, je kontrola, kterou
         tyto obce mohou vykonávat nad otázkami svěřenými oblastní nebo podoblastní radě, ještě přísnější než kontrola, kterou vykonávají
         se všemi členy v plenárních orgánech uvedené společnosti.

      41      Z předcházejícího vyplývá, že s výhradou ověření skutkového stavu, pokud jde o stupeň samostatnosti dotčené obecní družstevní
         společnosti s účastí několika obcí předkládajícím soudem, za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení,
         lze mít za to, že kontrola vykonávaná prostřednictvím statutárních orgánů veřejnými orgány, které jsou členy takové obecní
         družstevní společnosti s účastí několika obcí, nad rozhodnutími přijatými touto obecní družstevní společností, umožňuje těmto
         orgánům vykonávat nad touto společností kontrolu obdobnou kontrole, kterou vykonávají nad vlastními organizačními složkami.

      42      V důsledku toho je třeba na první a druhou otázku odpovědět následovně:

      –        Články 43 ES a 49 ES, zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti,
         která z nich vyplývá, nebrání tomu, aby veřejný orgán udělil bez vyhlášení soutěže koncesi na veřejné služby obecní družstevní
         společnosti s účastí několika obcí, jejímiž členy jsou pouze veřejné orgány, pokud tyto veřejné orgány vykonávají nad touto
         společností kontrolu, která je obdobná kontrole, kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami, a uvedená společnost
         vykonává většinu své činnosti s těmito veřejnými orgány.

      –        S výhradou ověření skutkového stavu, pokud jde o stupeň samostatnosti dotčené obecní družstevní společnosti předkládajícím
         soudem, za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, kdy jsou rozhodnutí týkající se činností obecní
         družstevní společnosti s účastí několika obcí držené výlučně veřejnými orgány přijímána statutárními orgány této společnosti
         složenými ze zástupců veřejných orgánů, které jsou jejími členy, lze mít za to, že kontrola vykonávaná nad těmito rozhodnutími
         uvedenými veřejnými orgány umožňuje těmto veřejným orgánům vykonávat nad touto společností kontrolu, která je obdobná kontrole,
         kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami.

       Ke třetí otázce
      43      Podstatou třetí předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda v případě, kdy veřejný orgán vstoupí do obecní družstevní společnosti
         s účastí několika obcí, jejímiž členy jsou pouze veřejné orgány, s cílem svěřit jí správu veřejné služby, musí být kontrola,
         kterou nad ní vykonávají orgány, které jsou členy této společnosti, k tomu, aby byla kvalifikována jako obdobná kontrole,
         kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami, vykonávána jednotlivě každým z těchto veřejných orgánů, nebo
         může být těmito veřejnými orgány vykonávána společně, případně na základě většinového rozhodnutí.

      44      Jednak je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora, vlastní-li několik veřejných orgánů entitu, která je držitelem
         koncese, může být podmínka týkající se většiny činnosti této entity splněna s přihlédnutím k činnosti, kterou tato entita
         uskutečňuje se všemi těmito orgány (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Carbotermo a Consorzio Alisei, body 70 a 71,
         a Asemfo, bod 62,).

      45      S úvahami, které jsou podkladem pro tuto judikaturu, bude v souladu domněnka, že podmínka týkající se kontroly, kterou vykonávají
         veřejné orgány, může být splněna, bude-li zohledněna kontrola vykonávaná nad držitelem koncese společně veřejnými orgány,
         které jej drží.

      46      Judikatura vyžaduje, aby byla kontrola vykonávaná nad držitelem koncese veřejným orgánem udělujícím koncesi obdobná kontrole,
         kterou tento orgán vykonává nad vlastními organizačními složkami, ale nevyžaduje, aby s touto kontrolou byla ve všech bodech
         totožná (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Parking Brixen, bod 62). Je nutné, aby kontrola vykonávaná nad držitelem
         koncese byla účinná, ale není nezbytné, aby byla individuální.

      47      A dále v případě, kdy se několik veřejných orgánů rozhodne vykonávat své úkoly veřejné služby prostřednictvím společné entity,
         která je držitelem koncese, je obvykle vyloučeno, aby jeden z těchto orgánů, nemá-li v této entitě většinovou účast, vykonával
         sám určující kontrolu nad rozhodnutími této entity. Požadavek, aby kontrola vykonávaná veřejným orgánem v takovém případě
         byla individuální, by znamenal povinnost vyhlásit soutěž ve většině případů, kdy veřejný orgán hodlá vstoupit do takového
         uskupení složeného z jiných veřejných orgánů, jako je obecní družstevní společnost s účastí několika obcí.

      48      Takový výsledek by přitom nebyl v souladu se systémem pravidel Společenství v oblasti veřejných zakázek a koncesí. Je totiž
         připuštěno, aby měl veřejný orgán možnost vykonat úkoly veřejného zájmu, které mu přísluší, svými vlastními prostředky – správními,
         technickými a jinými – aniž by byl povinen obrátit se na vnější subjekty nenáležející k jeho organizačním složkám (výše uvedený
         rozsudek Stadt Halle a RPL Lochau, bod 48).

      49      Této možnosti použít vlastní prostředky k plnění svých úkolů veřejné služby mohou veřejné orgány využít ve spolupráci s jinými
         veřejnými orgány (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Asemfo, bod 65).

      50      Je tedy třeba připustit, že v případě, kdy několik veřejných orgánů vlastní entitu, která je držitelem koncese, které svěřují
         plnění jednoho ze svých úkolů veřejné služby, může být kontrola, kterou tyto veřejné orgány vykonávají nad touto entitou,
         vykonávána těmito veřejnými orgány společně.

      51      Pokud jde o kolektivní orgán, postup používaný k přijetí rozhodnutí, zejména požadavek většinového rozhodování, je nepodstatný.

      52      Tento závěr není vyvrácen výše uvedeným rozsudkem Coname. Soudní dvůr měl sice v tomto rozsudku za to, že podíl ve výši 0,97 %
         je natolik nízký, že nemůže obci umožnit vykonávat kontrolu nad držitelem koncese spravujícím veřejnou službu (viz výše uvedený
         rozsudek Coname, bod 24). V této části uvedeného rozsudku se Soudní dvůr nicméně nezabýval otázkou, zda taková kontrola může
         být vykonávána společně.

      53      Soudní dvůr navíc v pozdějším rozsudku, a sice ve výše uvedeném rozsudku Asemfo (body 56 až 61), připustil, že za určitých
         okolností může být podmínka týkající se kontroly vykonávané veřejným orgánem splněna v případě, že takový orgán vlastní pouze
         0,25 % kapitálu veřejného podniku.

      54      V důsledku toho je na třetí otázku třeba odpovědět, že v případě, kdy veřejný orgán vstoupí do obecní družstevní společnosti
         s účastí několika obcí, jejímiž členy jsou pouze veřejné orgány, s cílem svěřit jí správu veřejné služby, může být kontrola,
         kterou orgány, které jsou členy této společnosti, nad ní vykonávají, k tomu, aby byla kvalifikována jako obdobná kontrole,
         kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami, těmito veřejnými orgány vykonávána společně, případně na základě
         většinového rozhodování.

       K nákladům řízení
      55      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Články 43 ES a 49 ES, zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti,
            která z nich vyplývá, nebrání tomu, aby veřejný orgán udělil bez vyhlášení soutěže koncesi na veřejné služby obecní družstevní
            společnosti s účastí několika obcí, jejímiž členy jsou pouze veřejné orgány, pokud tyto veřejné orgány vykonávají nad touto
            společností kontrolu, která je obdobná kontrole, kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami, a uvedená společnost
            vykonává většinu své činnosti s těmito veřejnými orgány.
      2)      S výhradou ověření skutkového stavu, pokud jde o stupeň samostatnosti dotčené obecní družstevní společnosti předkládajícím
            soudem, za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, kdy jsou rozhodnutí týkající se činností obecní
            družstevní společnosti s účastí několika obcí držené výlučně veřejnými orgány přijímána statutárními orgány této společnosti
            složenými ze zástupců veřejných orgánů, které jsou jejími členy, lze mít za to, že kontrola vykonávaná nad těmito rozhodnutími
            uvedenými veřejnými orgány umožňuje těmto veřejným orgánům vykonávat nad touto společností kontrolu, která je obdobná kontrole,
            kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami.
      3)      V případě, kdy veřejný orgán vstoupí do obecní družstevní společnosti s účastí několika obcí, jejímiž členy jsou pouze veřejné
            orgány, s cílem svěřit jí správu veřejné služby, může být kontrola, kterou orgány, které jsou členy této společnosti, nad
            ní vykonávají, k tomu, aby byla kvalifikována jako obdobná kontrole, kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami,
            těmito veřejnými orgány vykonávána společně, případně na základě většinového rozhodování.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. května 1987. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Věc 186/85.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 26. února 2015. # Costa Crociere SpA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-388/13.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 17. října 2013. # Isdin SA proti Bial-Portela & Cª SA. # Kasační opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství ZEBEXIR - Starší slovní ochranná známka ZEBINIX - Relativní důvody pro zamítnutí - Nařízení (ES) č. 207/2009 - Článek 8 odst. 1 písm. b) - Povinnost uvést odůvodnění. # Věc C-597/12 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      17. října 2013 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Ochranná známka Společenství — Námitkové řízení — Přihláška slovní ochranné známky Společenství ZEBEXIR — Starší slovní ochranná známka ZEBINIX — Relativní důvody pro zamítnutí — Nařízení (ES) č. 207/2009 — Článek 8 odst. 1 písm. b) — Povinnost uvést odůvodnění“
      Ve věci C‑597/12 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 18. prosince 2012,

         Isdin SA, se sídlem v Barceloně (Španělsko), zastoupená G. Marín Raigalem a P. López Rondou, abogados,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:

         Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupený P. Geroulakosem, jako zmocněncem,
      žalovaný v prvním stupni,

         Bial-Portela & Ca SA, se sídlem v São Mamede do Coronado (Portugalsko),
      žalobkyně v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení G. Arestis, předseda senátu, J.‑C. Bonichot a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Společnost Isdin SA (dále jen „Isdin“) se svým kasačním opravným prostředkem domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 9. října 2012, Bial-Portela v. OHIM – Isdin (ZEBEXIR) (T‑366/11, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 6. dubna 2011 (věc R 1212/2009-1), týkající se námitkového řízení mezi společnostmi Bial-Portela & Ca SA (dále jen „Bial-Portela“) a Isdin (dále jen „sporné rozhodnutí“).

         Skutečnosti předcházející sporu

               2

               Skutečnosti předcházející sporu jsou shrnuty v bodech 1 až 9 napadeného rozsudku následovně:

                        „1

                        Dne 4. dubna 2008 podala [Isdin] u [OHIM] přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)]. Přihláška se týkala zápisu slovního označení ZEBEXIR.

                        2

                        Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 3 a 5 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků (dále jen „Niceská dohoda“), a odpovídají následujícímu popisu:

                                 —

                                 třída 3: ‚Bělicí přípravky a další prací přípravky, přípravky na čištění, leštění, odmašťování a broušení (abrazivní přípravky); mýdla; parfumérie, éterické oleje, kosmetické přípravky, vlasové vody; zubní pasty‘;

                                 —

                                 třída 5: ‚Farmaceutické, zvěrolékařské a hygienické přípravky; dietetické látky upravené pro lékařské účely; kojenecká výživa; náplasti pro lékařské účely, obvazový materiál; materiály pro plombování zubů a pro zubní otisky; dezinfekční přípravky; přípravky na hubení škůdců; fungicidy, herbicidy‘.

                        3

                        Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 24/2008 ze dne 16. června 2008.

                        4

                        Dne 9. září 2008 [Bial-Portela] podala na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009] námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky.

                        5

                        Námitky byly založeny na starší slovní ochranné známce ZEBINIX, jejíž přihláška byla podána dne 28. října 2003 a byla zapsána dne 14. března 2005 pro výrobky spadající do tříd 3, 5 a 42 a pro každou z těchto tříd odpovídá následujícímu popisu:

                                 —

                                 třída 3: ‚Bělicí přípravky a další prací přípravky; přípravky na čištění, leštění, odmašťování a broušení, mýdla, parfumérie, éterické oleje, kosmetické přípravky, vlasové vody, zubní pasty‘;

                                 —

                                 třída 5: ‚Farmaceutické, zvěrolékařské a hygienické přípravky; dietetické látky upravené pro lékařské účely, kojenecká výživa; náplasti pro lékařské účely, obvazový materiál; materiály pro plombování zubů a na zubní otisky; dezinfekční přípravky; přípravky na hubení škůdců, fungicidy, herbicidy‘;

                                 —

                                 třída 42: ‚Vědecké a technologické služby a výzkumné a projekční činnosti s nimi související; průmyslové analýzy a výzkum‘.

                        6

                        Námitky směřovaly proti všem výrobkům, pro které byl zápis požadován.

                        7

                        Rozhodnutím ze dne 3. září 2009 námitkové oddělení zamítlo námitky pro všechny výrobky, neboť mělo za to, že mezi označeními neexistuje žádné nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

                        8

                        Dne 13. října 2009 [Bial-Portela] podala proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání u OHIM na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009.

                        9

                        První odvolací senát OHIM zamítl [sporným rozhodnutím] námitky [společnosti Bial-Portela] v plném rozsahu. Měl zejména za to, že relevantní veřejnost tvoří všichni spotřebitelé Evropské unie a že výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka, a výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, jsou totožné. Odvolací senát měl dále za to, že navzdory společným prvkům, zejména první slabice a prvním třem písmenům, je celkový fonetický a vzhledový dojem vyvolaný dotčenými označeními odlišný. Odvolací senát měl vzhledem ke skutečnosti, že pojmové srovnání nemá vliv na posouzení podobnosti označení, za to, že vzhledové a fonetické rozdíly jsou dostatečně relevantní, aby vyloučily nebezpečí záměny i v případě totožných výrobků.“

         Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

               3

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 6. července 2011 podala společnost Bial-Portela žalobu směřující ke zrušení sporného rozhodnutí a dále k uložení příkazu OHIM k zamítnutí zápisu dotčené ochranné známky.

               4

               Na podporu své žaloby vznesla společnost Bial-Portela jediný žalobní důvod, vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

               5

               Tribunál napadeným rozsudkem rozhodl, že návrh na uložení příkazu předložený společností Bial-Portela je nepřípustný a dále jedinému žalobnímu důvodu posledně uvedené společnosti vyhověl a sporné rozhodnutí zrušil. V této souvislosti zejména uvedl:

                        —

                        v bodě 18 uvedeného rozsudku, že relevantní veřejnost tvoří průměrný běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný spotřebitel Unie;

                        —

                        v bodě 19 téhož rozsudku, že výrobky, na které se vztahují dotčené ochranné známky, jsou totožné;

                        —

                        v bodech 26 a 27 napadeného rozsudku, že rozdíly z hlediska vzhledu, tvořené prostředními a koncovými částmi kolidujících označení, nejsou dostatečné k tomu, aby neutralizovaly dojem podobnosti vyvolaný úvodní částí společnou těmto označením, a že na rozdíl od toho, co uvedl odvolací senát, jsou tudíž uvedená označení, posuzovaná jako celek, vzhledově podobná;

                        —

                        v bodech 32 až 34 uvedeného rozsudku, že první slabika je v obou dotčených ochranných známkách totožná, že druhé slabiky jsou odlišné, ale z hlediska zvučnosti jsou si podobné, a že třetí slabiky jsou rozdílné, ale obsahují společná písmena „i“ a „x“, přičemž druhé má jasně rozpoznatelný zvuk; že fonetické rozdíly existující mezi dotčenými ochrannými známkami v rámci jejich globálního posouzení neumožňují vyloučit určitý stupeň fonetické podobnosti;

                        —

                        v bodě 35 téhož rozsudku, že ani jedno z kolidujících označení nemá v relevantních jazycích žádný význam, a že pojmové srovnání není tudíž pro účely srovnání těchto označení relevantní.

               6

               Pokud jde konkrétně o globální posouzení nebezpečí záměny, Tribunál v bodě 40 napadeného rozsudku uvedl:
               „Na rozdíl od toho, co konstatoval odvolací senát, kolidující označení přitom vykazují průměrný stupeň podobnosti, zejména po vzhledové stránce. V tomto kontextu je také třeba přihlédnout ke skutečnosti, že výrobky spadající do třídy 3 a velká část výrobků spadajících do třídy 5 (a sice kojenecká výživa, obvazový materiál, dezinfekční prostředky, přípravky na hubení škůdců, fungicidy, herbicidy), na které se vztahují kolidující ochranné známky, jsou běžně prodávány v regálech v supermarketech, a zákazníci si je tudíž vybírají na základě zkoumání vzhledu jejich obalu, z čehož vyplývá, že vzhledová podobnost označení má zvláštní význam. Proto je třeba učinit závěr, že mezi přihlášenou ochrannou známkou a starší ochrannou známkou existuje nebezpečí záměny.“

         Návrhová žádání účastníků řízení

               7

               Společnost Isdin a OHIM Soudnímu dvoru navrhují, aby napadený rozsudek zrušil a uložil společnosti Bial-Portela náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku. Mimoto společnost Isdin navrhuje, aby Soudní dvůr sporné rozhodnutí potvrdil v rozsahu, v němž byly námitky společnosti Bial-Portela zamítnuty v plném rozsahu.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

               8

               Společnost Isdin vznáší proti napadenému rozsudku v podstatě pět důvodů kasačního opravného prostředku, které vycházejí ze zkreslení sporného rozhodnutí, zkreslení skutkového stavu, porušení práva na obhajobu a dvou porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009. OHIM ve své kasační odpovědi uvedl, že podporuje druhý a pátý důvod kasačního opravného prostředku a že pátý důvod kasačního opravného prostředku kvalifikuje jako porušení povinnosti Tribunálu uvést odůvodnění.

               9

               Na prvním místě je třeba přezkoumat pátý důvod, který vznesla na podporu svého kasačního opravného prostředku společnost Isdin.

         Argumentace účastníků řízení

               10

               Společnost Isdin prostřednictvím svého pátého důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že Tribunál porušil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 tím, že v bodě 40 napadeného rozsudku neuplatnil správně judikaturu týkající se globálního posouzení nebezpečí záměny.

               11

               Společnost Isdin v této souvislosti uvádí, že Tribunál měl za to, že podobnost označení z hlediska vzhledu je relevantní pro některé výrobky třídy 5 Niceské dohody, na které se vztahuje ochranná známka, jejíž zápis byl požadován, ale není relevantní pro jiné výrobky, a že dospěl k závěru o existenci nebezpečí záměny spočívajícím na této vzhledové podobnosti pro všechny výrobky této třídy, na které se vztahuje uvedená ochranná známka.

               12

               Podle společnosti Isdin Tribunál ovšem neuvedl, zda má vzhledová podobnost nebo její neexistence význam pro ostatní výrobky uvedené třídy 5, na které se vztahuje ochranná známka, jejíž zápis byl požadován, takže nelze mít za to, že se závěr týkající se nebezpečí záměny vztahuje také na tyto výrobky. Tribunál tak podle ní provedl přezkum nebezpečí záměny mezi dotčenými ochrannými známkami, aniž zohlednil všechny relevantní faktory projednávané věci.

               13

               OHIM se ztotožňuje s argumenty společnosti Isdin. Upřesňuje, že i kdyby bylo odůvodnění Tribunálu shledáno správným a relevantním, pokud jde o výrobky výslovně uvedené Tribunálem, není správné ani relevantní pro ostatní výrobky třídy 5 Niceské dohody, a sice „farmaceutické, zvěrolékařské a hygienické přípravky; dietetické látky upravené pro lékařské účely, náplasti pro lékařské účely, materiály pro plombování zubů a na zubní otisky“, které nejsou prodávány v supermarketech, ale v lékárnách, kde vzhledová podobnost nemá význam.

               14

               Proto má OHIM za to, že pokud jde o podstatnou část výrobků zahrnutých do uvedené třídy 5, jediným odůvodněním napadeného rozsudku ve vztahu ke globálnímu posouzení nebezpečí záměny je, že „kolidující označení vykazují průměrný stupeň podobnosti, zejména po vzhledové stránce“. Takové odůvodnění je podle něj ale příliš obecné a abstraktní, a tedy nedostatečné pro vysvětlení důvodu, proč může tato míra podobnosti uvést spotřebitele v omyl, pokud jde o původ sporných výrobků. OHIM tedy dospěl k závěru o nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku v souvislosti s nebezpečím záměny.

         Závěry Soudního dvora

               15

               Na úvod je nutné konstatovat, že jak správně uvedl OHIM, společnost Isdin prostřednictvím svého pátého důvodu kasačního opravného prostředku ve skutečnosti Soudnímu dvoru navrhuje, aby se zaměřil na to, že Tribunál při uplatňování čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 neuvedl dostatečné odůvodnění.

               16

               Podle tohoto ustanovení se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna.

               17

               V této souvislosti z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že může-li se veřejnost domnívat, že dotčené výrobky nebo služby pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených, představuje to nebezpečí záměny ve smyslu č. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 (viz rozsudky ze dne 12. června 2007, OHIM v. Shaker, C-334/05 P, Sb. rozh. s. I-4529, bod 33; ze dne 20. září 2007, Nestlé v. OHIM, C‑193/06 P, bod 32, a ze dne 16. června 2011, Union Investment Privatfonds v. UniCredito Italiano, C-317/10 P, Sb. rozh. s. I-5471, bod 53).

               18

               Existence nebezpečí záměny musí být u veřejnosti posuzována globálně, a musí být zohledněny všechny relevantní faktory projednávaného případu (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C-251/95, Recueil, s. I-6191, bod 22; výše uvedené rozsudky OHIM v. Shaker, bod 34, a Nestlé v. OHIM, bod 33).

               19

               Podle stejně ustálené judikatury Soudního dvora musí být globální posouzení nebezpečí záměny, co se týče vzhledové, sluchové nebo pojmové podobnosti dotčených ochranných známek založeno na celkovém dojmu, kterým tyto ochranné známky působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišovacím a dominantním prvkům. Vnímání ochranných známek průměrným spotřebitelem dotčených výrobků nebo služeb hraje rozhodující úlohu v globálním posouzení uvedeného nebezpečí. Průměrný spotřebitel v této souvislosti vnímá obvykle ochrannou známku jako celek a nezkoumá její jednotlivé detaily (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky SABEL, bod 23; OHIM v. Shaker, bod 35, a Nestlé v. OHIM, bod 34).

               20

               Za účelem posouzení stupně podobnosti existující mezi dotyčnými ochrannými známkami je konkrétně třeba určit jejich stupeň vzhledové, sluchové, jakož i pojmové podobnosti a případně zhodnotit význam, který je třeba přisoudit těmto jednotlivým prvkům s přihlédnutím ke kategorii dotčených výrobků nebo služeb a podmínkám, za kterých jsou tyto výrobky nebo služby uváděny na trh (výše uvedený rozsudek OHIM v. Shaker, bod 36, a rozsudek ze dne 24. března 2011, Ferrero v. OHIM, C-522/09 P, Sb. rozh. s. I-2063, bod 85).

               21

               Mimoto podle ustálené judikatury Soudního dvora povinnost uvést odůvodnění rozsudků, která přísluší Tribunálu na základě článku 36 a čl. 53 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, neukládá Tribunálu povinnost poskytovat vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou ze všech úvah uvedených účastníky sporu. Odůvodnění tedy může být implicitní za podmínky, že zúčastněným osobám umožní seznámit se s důvody, o které se Tribunál opírá, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat soudní přezkum v rámci kasačního opravného prostředku (viz zejména rozsudek ze dne 21. prosince 2011, A2A v. Komise, C‑320/09 P, bod 97).

               22

               V projednávané věci z napadeného rozsudku a zejména bodu 40 vyplývá, že Tribunál pro účely posouzení stupně podobnosti existující mezi dotčenými ochrannými známkami přihlédl k podmínkám uvádění na trh, které podle něj převažují, pokud jde o kojeneckou výživu, obvazový materiál, dezinfekční prostředky, jakož i přípravky na hubení škůdců, fungicidy a herbicidy, spadající do třídy 5 Niceské dohody.

               23

               Nicméně i za předpokladu, že tyto podmínky uvádění na trh skutečně pro tyto výrobky převažují, což jak společnost Isdin, tak OHIM na základě konkrétních jimi uváděných skutečností popírají, je nutné konstatovat, že takové posouzení chybí, pokud jde o ostatní výrobky spadající do uvedené třídy 5 a uvedené v přihlášce dotčené ochranné známky, jak správně uvádí společnost Isdin a OHIM.

               24

               Ze znění bodu 40 napadeného rozsudku totiž vyplývá, neboť tento bod odkazuje výlučně na „velkou část výrobků spadajících do třídy 5 (a sice kojenecká výživa, obvazový materiál, dezinfekční přípravky, přípravky na hubení škůdců, fungicidy, herbicidy)“, že Tribunál odůvodnění ve vztahu k takto vyjmenovaným výrobkům nerozšířil i na ostatní výrobky uvedené třídy. Nicméně Tribunál zrušil sporné rozhodnutí pro všechny výrobky spadající do této třídy 5 Niceské dohody.

               25

               Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že přezkum důvodů pro zamítnutí se musí týkat každého z výrobků nebo služeb, pro které je zápis ochranné známky požadován (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. února 2007, BVBA Management Training en Consultancy, C-239/05, Sb. rozh. s. I-1455, bod 34).

               26

               Soudní dvůr sice připustil, že pokud je pro určitou kategorii nebo skupinu výrobků nebo služeb namítán týž důvod pro zamítnutí, může být odůvodnění souhrnné pro všechny dotčené výrobky nebo služby (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek BVBA Management Training en Consultancy, bod 37, a usnesení ze dne 21. března 2012, Fidelio v. OHIM, C‑87/11 P, bod 43).

               27

               Nicméně taková možnost se vztahuje pouze na výrobky a služby, které mezi sebou mají dostatečně přímou a konkrétní spojitost tak, aby tvořily dostatečně stejnorodou kategorii nebo skupinu výrobků či služeb. Pouhá skutečnost, že dotčené výrobky nebo služby spadají do stejné třídy ve smyslu Niceské dohody, není pro závěr o takové stejnorodosti dostatečná, neboť tyto třídy často obsahují velkou škálu výrobků nebo služeb, které mezi sebou nutně nemají takovou dostatečně přímou a konkrétní spojitost (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 18. března 2010, CFCMCEE v. OHIM, C-282/09 P, Sb. rozh. s. I-2395, bod 40).

               28

               V projednávané věci sám Tribunál rozlišoval mezi výrobky spadajícími do téže třídy Niceské dohody v závislosti na podmínkách jejich uvádění na trh. Tribunál měl tedy své rozhodnutí odůvodnit ve vztahu ke každé ze skupin výrobků, které uvnitř této třídy zavedl.

               29

               Vzhledem k neexistenci takového odůvodnění, pokud jde o jiné výrobky uvedené třídy 5, než jsou výrobky uvedené v bodě 40 napadeného rozsudku, a sice kojenecká výživa, obvazový materiál, dezinfekční přípravky, jakož i přípravky na hubení škůdců, fungicidy a herbicidy, neumožňuje tento rozsudek zúčastněným seznámit se s důvody, o které Tribunál v této souvislosti opíral zrušení sporného rozhodnutí, ani neumožňuje Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat soudní přezkum v rámci kasačního opravného prostředku.

               30

               Za těchto podmínek, ač není třeba zkoumat jiné důvody uváděné společností Isdin na podporu jejího kasačního opravného prostředku, je třeba tomuto důvodu kasačního opravného prostředku vyhovět a napadený rozsudek zrušit.

               31

               Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě, že zruší rozhodnutí Tribunálu, sám vydat konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo vrátit věc Tribunálu k rozhodnutí. V projednávané věci je třeba konstatovat, že spor není ve stavu, v němž by o něm soudní řízení dovolovalo rozhodnout.

               32

               V důsledku toho je třeba věc vrátit zpět Tribunálu a stanovit, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 9. října 2012, Bial-Portela v. OHIM – Isdin (ZEBEXIR) (T‑366/11) se zrušuje.

                           2)

                           Věc se vrací Tribunálu Evropské unie.

                           3)

                           O nákladech řízení bude rozhodnuto později.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 1. prosince 2011.#Systeme Helmholz GmbH proti Hauptzollamt Nürnberg.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo.#Směrnice 2003/96/ES - Zdanění energetických produktů a elektřiny - Článek 14 odst. 1 písm. b) - Osvobození energetických produktů používaných jako pohonné hmoty nebo paliva pro leteckou dopravu - Používání letadla pro jiné než výdělečné účely - Působnost.#Věc C-79/10.

text:
      Věc C-79/10
      Systeme Helmholz GmbH
      v.
      Hauptzollamt Nürnberg
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Směrnice 2003/96/ES – Zdanění energetických produktů a elektřiny – Článek 14 odst. 1 písm. b) – Osvobození energetických produktů používaných jako pohonné hmoty nebo paliva pro leteckou dopravu – Používání letadla pro jiné než výdělečné účely – Působnost“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Zdanění energetických produktů a elektřiny – Osvobození energetických
            produktů používaných jako pohonné hmoty nebo paliva pro leteckou dopravu jinou než soukromé rekreační létání – Působnost
      [Směrnice Rady 2003/96, čl. 14 odst. 1 písm. b)]
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Zdanění energetických produktů a elektřiny – Osvobození pohonných hmot
            používaných při výrobě, vývoji, zkoušení a údržbě letadel – Působnost
      [Směrnice Rady 2003/96, čl. 15 odst. 1 písm. j)]
      1.        Článek 14 odst. 1 písm. b) směrnice Rady 2003/96/ES, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických
         produktů a elektřiny, musí být vykládán v tom smyslu, že osvobození pohonných hmot používaných pro leteckou dopravu od daně
         stanovené tímto ustanovením nelze přiznat takovému podniku, který pro účely rozvoje své obchodní činnosti používá vlastní
         letadlo k zajištění cest svých zaměstnanců k zákazníkům nebo do místa konání veletrhů, neboť tyto cesty neslouží přímo k poskytování
         leteckých služeb za úplatu tímto podnikem.

      (viz bod 33, výrok 1)
      2.        Článek 15 odst. 1 písm. j) směrnice 2003/96, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických
         produktů a elektřiny, musí být vykládán v tom smyslu, že pohonné hmoty použité k uskutečnění letů do letecké opravny a zpět
         nespadají do působnosti tohoto ustanovení.

      (viz bod 39, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      1. prosince 2011(*)

      „Směrnice 2003/96/ES – Zdanění energetických produktů a elektřiny – Článek 14 odst. 1 písm. b) – Osvobození energetických produktů používaných jako pohonné hmoty nebo paliva pro leteckou dopravu – Používání letadla pro jiné než výdělečné účely – Působnost“
      Ve věci C‑79/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof
         (Německo) ze dne 1. prosince 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 11. února 2010, v řízení

      Systeme Helmholz GmbH
      proti
      Hauptzollamt Nürnberg,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, A. Prechal (zpravodajka), L. Bay Larsen, C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. května 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Systeme Helmholz GmbH G. Realem, Wirtschaftsprüfer/Steuerberater,
      –        za Hauptzollamt Nürnberg S. Junkerem, Regierungsdirektor a D. Jakobsem, Prozessbevollmächtiger,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem, B. Cabonatem a B. Beaupere-Manokha, jako zmocněnci,
      –        za kyperskou vládu E. Symeonidou, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi W. Möllsem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká zaprvé výkladu čl. 11 odst. 3, čl. 14 odst. 1 písm. b) a čl. 15 odst. 1 písm. j)
         směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických
         produktů a elektřiny (Úř. věst. L 283, s. 51; Zvl. vyd. 09/01, s. 405).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Systeme Helmholz GmbH (dále jen „Systeme Helmholz“) a Hauptzollamt
         Nürnberg (celní úřad v Norimberku, dále jen „Hauptzollamt“), ve věci odmítnutí Hauptzollamt vrátit společnosti Systeme Helmholz
         daň z minerálních olejů, kterou jsou zatíženy pohonné hmoty určené pro letadlo této společnosti z důvodu, že společnost Systeme
         Helmholz není leteckým dopravcem.

       Právní rámec
       Unijní právo
      3        Dvacátý třetí bod odůvodnění směrnice 2003/96 zní následovně:

      „S ohledem na stávající mezinárodní závazky a na udržení konkurenčního postavení podniků Společenství je vhodné i nadále zachovat
         osvobození od daně u energetických produktů dodávaných pro námořní a leteckou dopravu s výjimkou dopravy pro soukromé rekreační
         účely, přičemž by členské státy měly mít možnost tato osvobození omezit.“

      4        Článek 11 odst. 3 této směrnice stanoví:

      „Pokud dochází ke smíšenému používání, uplatňuje se zdanění úměrně ke každému typu použití. Pokud je však obchodní nebo neobchodní
         použití zanedbatelné, může se považovat za nulové.“

      5        Článek 14 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice stanoví:

      „Kromě obecných ustanovení obsažených ve směrnici 92/12/EHS o osvobození od daně určitých způsobů použití výrobků, které jsou
         předmětem daně, a aniž jsou dotčeny ostatní předpisy Společenství, osvobodí členské státy za podmínek, které samy stanoví
         za účelem správného a jednoznačného uplatnění takových osvobození od daně a předcházení daňovým únikům, vyhýbání se daňovým
         povinnostem nebo zneužití daňového režimu, od zdanění tyto výrobky:

      [...]
      b)      energetické produkty dodávané jako pohonné hmoty nebo paliva pro jiný druh létání než soukromé rekreační létání.
      Pro účely této směrnice se ,soukromým rekreačním létáním‘ rozumí používání letadla jeho vlastníkem nebo fyzickou či právnickou
         osobou, která je používá na základě nájmu nebo jiného právního důvodu, pro jiné než výdělečné účely, a zejména jinak než pro
         přepravu cestujících nebo zboží anebo pro úplatné poskytování služeb anebo pro potřeby orgánů veřejné správy.

      Členské státy mohou omezit působnost tohoto osvobození na dodávky tryskového paliva (kód KN 27101921).“
      6        Podle čl. 15 odst. 1 písm. j) směrnice 2003/96:

      „Aniž jsou dotčeny ostatní předpisy Společenství, mohou členské státy uplatňovat pod finanční kontrolou plné nebo částečné
         osvobození od daně nebo sníženou úroveň zdanění na:

      [...]
      j)      pohonné hmoty používané při výrobě, vývoji, zkoušení a údržbě letadel a lodí.“
       Vnitrostátní právo
      7        Relevantními ustanoveními jsou ustanovení zákona o dani z minerálních olejů (Mineralölsteuergesetz) ze dne 21. prosince 1992
         (BGBl. 1992 I, s. 2185) ve znění použitelném ve sporném roce 2004 (dále jen „MinöStG“), a nařízení, kterým se provádí zákon
         o dani z minerálních olejů (Mineralölsteuer-Durchführungsverordnung) ze dne 15. září 1993 (BGBl. 1993 I, s. 1602), ve znění
         použitelném v roce 2004.

      8        Ustanovení § 4 MinöStG zejména stanovilo:

      „Osvobození od daně, definice:
      (1)      S výhradou § 12 může být osvobozeno od daně používání minerálních olejů
      [...]
      3.      jako pohonných hmot pro letadla
      a)      leteckými dopravci pro komerční přepravu osob a zboží nebo poskytování služeb za úplatu,
      b)      v letadlech orgánů veřejné správy nebo Bundeswehr (armády) ke služebním účelům, jakož i leteckých záchranných služeb k záchranným
         účelům.

      Pohonnými hmotami pro leteckou dopravu jsou ve smyslu tohoto zákona letecký benzín čísla 2710 0026, jehož oktanové číslo (RON)
         není nižší než 100, tryskové palivo benzínového typu čísla 2710 0037 a tryskové palivo (petrolejového typu) čísla 2710 0051
         kombinované nomenklatury, pokud jsou používány v letadlech;

      [...]“
      9        Ustanovení § 12 MinöStG bylo tohoto znění:

      „Povolení:
      Osoba, která
      1.      k daňově zvýhodněným účelům používá nebo jiným osobám prodává (distribuuje) nebo
      2.      má v úmyslu jako uživatel či distributor dopravit
      a)      na území nacházející se mimo území podléhající spotřební dani Evropských společenství (třetí státy) nebo
      b)      do jiného členského státu Evropského společenství k výdělečným účelům nebo v rámci zásilkového obchodu
      minerální olej, na který se na základě § 3 odst. 1 až 3, 5 a 7 a § 4 nebo § 32 odst. 1 a 2 vztahuje daňové zvýhodnění, musí
         k tomuto účelu získat povolení.

      [...]“
      10      Ustanovení § 50 odst. 1 nařízení, kterým se provádí zákon o dani z minerálních olejů, ve znění použitelném v roce 2004 stanovilo:

      „Vrácení daně z pohonných hmot pro leteckou dopravu:
      (1)      Na základě žádosti se leteckým dopravcům a organizacím vrátí podle § 4 odst. 1 bod 3 zákona daň z pohonných hmot pro leteckou
         dopravu, které uvedené subjekty nakoupily s daní na území podléhajícím dani a použily je pro lety osvobozené od daně […]“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11      Společnost Systeme Helmholz provozuje podnik zabývající se vývojem a prodejem elektronických součástek a softwaru. Tato společnost
         je vlastníkem letadla, které její jednatel využívá jak pro soukromé účely, tak pro lety k návštěvě jiných společností a veletrhů,
         jakož i k servisním a výcvikovým letům. Není držitelem provozní licence ve smyslu německého zákona o letecké dopravě (Luftverkehrsgesetz),
         která je pro letecké dopravce v Německu povinná.

      12      Společnost Systeme Helmholz vedla měsíční záznamy o využívání letadla, do kterých byly zanášeny datum, trasa letu, doba letu
         a účel letu. Uvedená společnost požádala dne 16. prosince 2005 o vrácení daně z minerálních olejů z celkového množství 2358
         litrů leteckého benzínu, odpovídající částce 1700,12 eur za lety uskutečněné k výdělečným účelům v roce 2004 v Německu, mezi
         kterými byly také lety do letecké opravny a zpět, jakož i výcvikové lety.

      13      Rozhodnutím ze dne 9. února 2006 Hauptzollamt zamítl tuto žádost o vrácení daně z důvodu, že společnost Systeme Helmholz není
         leteckým dopravcem.

      14      Vzhledem k tomu, že Hauptzollamt prohlásil odvolání podané společností Systeme Helmholz proti tomuto odmítnutí vrátit daň
         za neopodstatněné, podala společnost Systeme Helmholz u Finanzgericht München (finanční soud v Mnichově) žalobu. Tento soud
         rozhodl, že pokud jde o lety uskutečněné k výdělečným účelům – s výjimkou servisních a výcvikových letů – může společnost
         Systeme Helmholz požadovat vrácení daně z minerálních olejů na základě čl. 14 odst. 1 písm. b) prvního pododstavce směrnice
         2003/96. Podle Finanzgericht München nelze z tohoto ustanovení vyvozovat omezení osvobození od daně na letecké dopravce. Použití
         letadla v rámci přepravy na vlastní účet podniku uskutečněné za účelem rozvoje obchodní činnosti sleduje komerční cíl, takže
         podmínky pro osvobození od daně stanovené právem Společenství jsou splněny.

      15      Naproti tomu stran letů spojených s údržbou a ověřením provozuschopnosti stroje, jakož i výcvikem Finanzgericht München rozhodl,
         že na ně nelze uplatnit daňové zvýhodnění stanovené směrnicí 2003/96. Podle tohoto soudu totiž čl. 15 odst. 1 písm. j) této
         směrnice stanoví pouze možnost vrácení daně z pohonných hmot spotřebovaných při údržbě stroje. Kromě toho servisní a výcvikové
         lety nejsou lety uskutečňované k výdělečným účelům, protože tyto lety jsou uskutečňované jak ze soukromých, tak z komerčních
         důvodů a nevykazují žádnou bezprostřední souvislost s činnostmi podniku. V úvahu nepřichází ani poměrné rozdělení, neboť čl. 14
         odst. 1 písm. b) směrnice 2003/96 tuto možnost nestanoví.

      16      Jak společnost Systeme Helmholz, tak Hauptzollamt podaly proti tomuto rozsudku u Bundesfinanzhof opravný prostředek „Revision“,
         společnost Systeme Helmholz z důvodu, že jí tímto rozhodnutím bylo odepřeno osvobození od daně pro servisní a výcvikové lety
         a Hauptzollamt proto, že tímto rozhodnutí byla společnost Systeme Helmholz osvobozena od daně z pohonných hmot spotřebovaných
         v rámci letů, které uvedená společnost uskutečnila na vlastní účet.

      17      V tomto kontextu se Bundesfinanzhof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Má být čl. 14 odst. 1 písm. b) první pododstavec směrnice 2003/96 […] vykládán v tom smyslu, že vynětí soukromého rekreačního
         létání z režimu daňového zvýhodnění znamená, že osvobození energetických produktů používaných jako pohonné hmoty pro leteckou
         dopravu od daně lze poskytnout pouze leteckým dopravcům, nebo v tom smyslu, že toto osvobození se vztahuje na všechny pohonné
         hmoty používané v letecké dopravě, pokud je letadlo používáno k výdělečným účelům?

      2)      Má být čl. 15 odst. 1 písm. j) směrnice 2003/96 […] vykládán v tom smyslu, že se toto ustanovení vztahuje také na pohonné
         hmoty, které letadlo potřebuje k uskutečnění letu do letecké opravny a zpět, nebo v tom smyslu, že možnost daňového zvýhodnění
         se uplatní pouze na podniky, jejichž předmětem podnikání je ve vlastním slova smyslu výroba, vývoj, zkoušení a údržba letadel?

      3)      Má být čl. 11 odst. 3 směrnice 2003/96 […] vykládán v tom smyslu, že v případě použití letadla provozovaného jak k soukromým,
         tak k výdělečným účelům, k uskutečnění servisních nebo výcvikových letům je třeba na základě čl. 14 odst. 1 písm. b) směrnice
         2003/96 […] poskytnout pro pohonné hmoty použité pro toto letadlo poměrné osvobození od daně ve vztahu k použití letadla k výdělečným
         účelům?

      4)      V případě záporné odpovědi na třetí otázku: je třeba z nepoužití čl. 11 odst. 3 směrnice 2003/96 […] v rámci čl. 14 odst. 1
         písm. b) směrnice 2003/96 […] vyvodit závěr, že v případě smíšeného užívání letadla k soukromým a výdělečným účelům není namístě
         poskytnout osvobození od daně pro servisní a výcvikové lety?

      5)      V případě kladné odpovědi na třetí otázku nebo v případě, že obdobný právní důsledek vyplývá z jiných ustanovení směrnice
         2003/96 […]: z jakých kritérií a z jakých referenčních období je třeba vycházet při určení příslušného poměru použití ve smyslu
         čl. 11 odst. 3 směrnice […], pokud jde o servisní a výcvikové lety?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      18      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda se osvobození od daně stanovené v čl. 14 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/96
         uplatní na takový podnik, jako je podnik dotčený v původním řízení, jehož předmět podnikání nespadá do odvětví letecké dopravy,
         a který za účelem rozvoje své obchodní činnosti využívá letadlo k zajištění cest svých zaměstnanců k zákazníkům nebo do místa
         konání veletrhů.

      19      Za účelem zodpovězení této otázky je třeba uvést, že ustanovení týkající se osvobození od daně stanovených směrnicí 2003/96
         musejí být předmětem autonomního výkladu založeného na jejich znění a cílech sledovaných touto směrnicí (v tomto smyslu viz
         rozsudky ze dne 1. dubna 2004, Deutsche See-Bestattungs-Genossenschaft, C‑389/02, Recueil, s. I‑3537, bod 19; ze dne 1. března
         2007, Jan De Nul, C‑391/05, Sb. rozh. s. I‑1793, bod 22, a ze dne 11. listopadu 2011, Sea Fighter, C‑505/10, Sb. rozh. s. I‑0000,
         bod 14).

      20      Zaprvé, pokud jde o znění čl. 14 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/96, jeho první pododstavec stanoví osvobození od daně pro
         „energetické produkty dodávané jako pohonné hmoty nebo paliva pro jiný druh létání než soukromé rekreační létání“. Jeho druhý
         pododstavec následně definuje pojem „soukromé rekreační létání“ negativně jako „používání letadla […] pro jiné než výdělečné
         účely, a zejména jinak než pro přepravu cestujících nebo zboží anebo pro úplatné poskytování služeb anebo pro potřeby orgánů
         veřejné správy“.

      21      Z výrazu „jinak než pro přepravu cestujících nebo zboží anebo pro úplatné poskytování služeb“ přitom vyplývá, že se letecká
         doprava spadající do působnosti tohoto osvobození vztahuje k případům použití pohonných hmot, ve kterých letadlo přímo slouží
         k poskytování leteckých služeb za úplatu. Pojem „doprava“ tak vyžaduje, aby poskytování služeb za úplatu bylo inherentně spojené
         s pohybem letadla (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Sea Fighter, bod 18).

      22      Tento výklad čl. 14 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/96 je ostatně podpořen přípravnými pracemi. Evropská komise totiž ve svém
         návrhu směrnice, který vyústil do přijetí směrnice Rady 92/81/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních
         daní z minerálních olejů (Úř. věst. L 316, s. 12) (neoficiální překlad), chtěla zavedením osvobození pohonných hmot používaných pro leteckou dopravu od daně „rozšířit osvobození, které se v současnosti
         uplatňuje na pohonné hmoty používané pro mezinárodní komerční lety na celou komerční leteckou dopravu“ [KOM(90) 434 v konečném
         znění]. Podle Komise „[by to mělo umožnit] zacházet rovným způsobem s leteckou přepravu mezi jakýmikoliv dvěma body ve Společenství,
         což [by zdůraznilo] odstranění překážek na vnitřním trhu. Pohonné hmoty používané v soukromé letecké dopravě [by měly] podléhat
         dani, jak [je tomu již] obecně“. Komise tedy pro účely osvobození pohonných hmot používaných pro leteckou dopravu od daně
         rozlišovala mezi komerční leteckou dopravou a soukromou leteckou dopravou.

      23      Zadruhé z účelu směrnice 2003/96, podle které členské státy zdaní energetické produkty, vyplývá, že směrnice nemá zavádět
         obecná osvobození od daně (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Sea Fighter, bod 21).

      24      Kromě toho z dvacátého třetího bodu odůvodnění směrnice 2003/96 vyplývá, že čl. 14 odst. 1 písm. b) směrnice spočívá na dodržování
         mezinárodních závazků a udržení konkurenčního postavení podniků Společenství.

      25      Co se týče mezinárodních závazků, tento odkaz se týká – jak poznamenává Komise – především osvobození energetických produktů
         určených pro civilní leteckou dopravu od daně, které se vztahuje na letecké společnosti na základě Úmluvy o mezinárodním civilním
         letectví, podepsané v Chicagu dne 7. prosince 1944 (Sbírka smluv Organizace spojených národů, svazek 15, s. 296), jakož i dvoustranných mezinárodních smluv o leteckých službách uzavřených mezi Evropskou unií nebo jejími
         členskými státy a třetími státy a mezi samotnými členskými státy.

      26      Pokud jde o udržení konkurenčního postavení podniků Společenství, konkurenceschopnost, kterou zmiňuje dvacátý třetí bod odůvodnění
         směrnice 2003/96, se týká – jak poznamenávají kyperská vláda a Komise – především konkurenceschopnosti leteckých společností
         ze Společenství ve vztahu ke konkurenceschopnosti leteckých společností z třetích států. Zdanění pohonných hmot použitých
         pro lety uvnitř Společenství nebo pro mezinárodní lety uskutečněné evropskými leteckými společnostmi by totiž značně snížilo
         konkurenceschopnost těchto podniků ve vztahu k leteckým dopravcům z třetích států.

      27      Z těchto úvah vyplývá, že lety uskutečněné takovým podnikem, jako je společnost Systeme Helmholz, které spočívají v přepravě
         jejích zaměstnanců k zákazníkům nebo do míst konání veletrhů pomocí letadla, jehož je vlastníkem, nemohou být kladeny na roveň
         použití letadla k výdělečným účelům ve smyslu a pro účely čl. 14 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/96, a nevztahuje se tedy na
         ně osvobození od daně pro pohonné hmoty používané pro leteckou dopravu, které stanoví toto ustanovení, neboť se jedná o lety,
         které neslouží přímo poskytování letecké služby za úplatu.

      28      Tento závěr nemůže být zpochybněn skutečností, že existují určité rozdíly mezi různými jazykovými zněními čl. 14 odst. 1 písm. b)
         prvního pododstavce této směrnice, pokud jde o lety, které jsou vyloučeny z možnosti osvobození od daně stanovené tímto ustanovením.
         Zatímco některá jazyková znění tohoto ustanovení používají spojení, která se zdají odkazovat pouze na rekreační účely, tak
         jako anglické a francouzské znění odkazují na pojem „aviation de tourisme privée“ (soukromé rekreační létání) („private pleasure-flying“),
         německé znění uvedené směrnice používá přinejmenším v samotném znění ustanovení pojem „private nichtgewerbliche Luftfahrt“
         (soukromé létání pro nevýdělečné účely), který se zdá odkazovat na nevýdělečnou činnost jako celek.

      29      Tyto odlišné pojmy jsou však výslovně definovány v čl. 14 odst. 1 písm. b) druhém pododstavci směrnice 2003/96 jako „používání
         letadla […] pro jiné než výdělečné účely, a zejména jinak než pro přepravu cestujících nebo zboží anebo pro úplatné poskytování
         služeb anebo pro potřeby orgánů veřejné správy“. Přitom rozsah osvobození od daně stanoveného čl. 14 odst. 1 písm. b) směrnice
         2003/ 96 je třeba vykládat právě s ohledem na tuto definici.

      30      Nakonec závěr uvedený v bodě 27 tohoto rozsudku nemůže být vyvrácen výše uvedenými rozsudky Deutsche See-Bestattungs-Genossenschaft
         a Jan De Nul. V těchto věcech byly totiž pohonné hmoty, pro které bylo osvobození od daně požadováno, dodávány lodím, které
         sloužily přímo k poskytování služeb za úplatu. V bodě 28 výše uvedeného rozsudku Deutsche-See-Bestattungs-Genossenschaft Soudní
         dvůr o činnostech společnosti Deutsche See-Bestattungs-Genossenschaft eG spočívajících v organizaci pohřebních obřadů na volném
         moři, pro které tato společnost používala tři lodě upravené k tomuto účelu, rozhodl, že „[nebylo] zpochybněno, že [tyto činnosti]
         jsou poskytováním úplatných služeb“. Kromě toho v bodě 40 výše uvedeného rozsudku Jan De Nul Soudní dvůr upřesnil, že manévrovací
         úkony prováděné tažnou bagrovací lodí během prací souvisejících s čerpáním a výsypem materiálů, to znamená plavební činnosti
         inherentně spojené s prováděním hloubicích činností, spadají do působnosti pojmu „plavba“, ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c)
         prvního pododstavce směrnice 92/81.

      31      Právě v tomto kontextu je třeba chápat bod 23 výše uvedeného rozsudku Deutsche See-Bestattungs-Genossenschaft, ve kterém Soudní
         dvůr rozhodl, že „do působnosti osvobození […] spadá veškerá plavba pro výdělečné účely“, jakož i bod 25 uvedeného rozsudku,
         ve kterém Soudní dvůr upřesnil, že směrnice 92/81 nerozlišuje podle účelu uvedené plavby a že narušení hospodářské soutěže,
         jimž mají ustanovení směrnice zabránit, se mohou vyskytnout bez ohledu na druh dotčené obchodní plavby. Účel uskutečněné plavby
         tak není pro účely uplatnění osvobození od daně relevantní, pokud plavba zahrnuje poskytování služeb za úplatu (výše uvedený
         rozsudek Sea Fighter, bod 17).

      32      Naproti tomu ve věci v původním řízení neslouží pracovní cesty zaměstnanců společnosti Systeme Helmholz pomocí letadla, jehož
         vlastníkem je tato společnost, konané za účelem návštěv zákazníků a veletrhů s cílem rozvoje její obchodní činnosti, tj. vývoje
         a prodeje elektronických součástek a softwaru, přímo k poskytování leteckých služeb za úplatu tímto podnikem.

      33      Na první otázku je tedy třeba odpovědět, že čl. 14 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/96 musí být vykládán v tom smyslu, že osvobození
         pohonných hmot používaných pro leteckou dopravu od daně stanovené tímto ustanovením nelze poskytnout takovému podniku, jako
         je podnik dotčený v původním řízení, který pro účely rozvoje své obchodní činnosti používá vlastní letadlo k zajištění cest
         svých zaměstnanců k zákazníkům nebo do místa konání veletrhů, neboť tyto cesty neslouží přímo k poskytování leteckých služeb
         za úplatu tímto podnikem.

       K druhé otázce
      34      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda se osvobození od daně stanovené čl. 15 odst. 1 písm. j) směrnice 2003/96
         uplatní výlučně na pohonné hmoty použité podniky, které se věnují výrobě, vývoji, zkoušení a údržbě letadel, nebo se toto
         osvobození vztahuje také na pohonné hmoty, které letadlo potřebuje pro uskutečnění letů do letecké opravny a zpět.

      35      Článek 15 odst. 1 písm. j) směrnice 2003/96 stanoví, že „členské státy mohou uplatňovat pod finanční kontrolou plné nebo částečné
         osvobození od daně nebo sníženou úroveň zdanění [...] na pohonné hmoty používané při výrobě, vývoji, zkoušení a údržbě letadel
         a lodí“.

      36      Zaprvé ze znění tohoto ustanovení, z jeho formulace a zejména použití slovního spojení „bei der“ (při) v německém znění, „field“
         (oblast) v anglickém znění a „domaine“ (oblast) ve francouzském znění tohoto ustanovení vyplývá, že osvobození od daně stanovené
         čl. 15 odst. 1 písm. j) směrnice 2003/96 je vyhrazeno pro použití pohonných hmot podniky, které se věnují právě tam uvedeným
         činnostem.

      37      Zadruhé z obecné systematiky směrnice 2003/96 vyplývá, že zatímco povinné osvobození uvedené v čl. 14 odst. 1 písm. b) této
         směrnice má za cíl podpořit z daňového hlediska používání pohonných hmot pro leteckou dopravu k výdělečným účelům, čl. 15
         odst. 1 písm. j) uvedené směrnice stanoví naproti tomu fakultativní osvobození, které má za cíl zvláštní podporu některých
         výdělečných činností, kterým se věnují výrobci letadel a letecké opravny, zahrnující zejména spotřebu pohonných hmot na zemi,
         a zároveň žádná z těchto činností nespadá do oblasti obvyklých činností podniků činných v odvětví letecké dopravy.

      38      Z toho vyplývá, že se čl. 15 odst. 1 písm. j) uvedené směrnice nevztahuje na pohonné hmoty, které byly spotřebovány letadlem
         za účelem uskutečnění letů do letecké opravny a zpět.

      39      Druhou předběžnou otázku je tedy třeba zodpovědět tak, že čl. 15 odst. 1 písm. j) směrnice 2003/96 musí být vykládán v tom
         smyslu, že pohonné hmoty použité k uskutečnění letů do letecké opravny a zpět nespadají do působnosti tohoto ustanovení.

       K třetí až páté otázce
      40      Podstatou třetí až páté otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba v případě smíšeného použití letadla pro soukromé a výdělečné
         účely poskytnout poměrné osvobození pohonných hmot použitých k uskutečnění servisních a výcvikových letů ve vztahu k použití
         pro výdělečné účely, a v případě kladné odpovědi, z jakých kritérií a jakých referenčních období je třeba vycházet pro určení
         příslušného poměru použití.

      41      Vzhledem k odpovědi poskytnuté na první otázku není namístě na tyto otázky odpovídat.

       K nákladům řízení
      42      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 14 odst. 1 písm. b) směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství
            o zdanění energetických produktů a elektřiny, musí být vykládán v tom smyslu, že osvobození pohonných hmot používaných pro
            leteckou dopravu od daně stanovené tímto ustanovením nelze poskytnout takovému podniku, jako je podnik dotčený v původním
            řízení, který pro účely rozvoje své obchodní činnosti používá vlastní letadlo k zajištění cest svých zaměstnanců k zákazníkům
            nebo do místa konání veletrhů, neboť tyto cesty neslouží přímo k poskytování leteckých služeb za úplatu tímto podnikem.
      2)      Článek 15 odst. 1 písm. j) směrnice 2003/96 musí být vykládán v tom smyslu, že pohonné hmoty použité k uskutečnění letů do
            letecké opravny a zpět nespadají do působnosti tohoto ustanovení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.