title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 18. července 2007.#Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo.#Nesplnění povinnosti státem - Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti - Neprovedení - Článek 228 ES - Opatření, která vyplývají z rozsudku Soudního dvora - Vypovězení smlouvy.#Věc C-503/04.

text:
      Věc C-503/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Spolková republika Německo
      „Nesplnění povinnosti státem – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Neprovedení – Článek 228 ES – Opatření, která vyplývají z rozsudku Soudního dvora – Vypovězení smlouvy“
      Stanovisko generální advokátky V. Trstenjak přednesené dne 28. března 2007
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 18. července 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících
            z rozsudku – Peněžité sankce
      (Článek 228 odst. 2 ES)
      2.     Sbližování právních předpisů – Přezkumná řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce – Směrnice 89/665
      (Články 226 ES a 228 ES; směrnice Rady 89/665, článek 3)
      3.     Sbližování právních předpisů – Přezkumná řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce – Směrnice 89/665
      (Články 226 ES a 228 ES; směrnice Rady 89/665, čl. 2 odst. 6 druhý pododstavec)
      4.     Sbližování právních předpisů – Přezkumná řízení při zadávání veřejných zakázek na služby – Směrnice 92/50
      (Článek 226 ES; směrnice Rady 92/50)
      5.     Členské státy – Povinnosti – Nesplnění povinnosti – Odůvodnění vycházející z vnitrostátního právního řádu – Nepřípustnost

      (Článek 226 ES)
      1.     V rámci řízení stanoveného v čl. 228 odst. 2 ES není žaloba nepřípustná z důvodu, že Komise již nenavrhuje uložení penále.
         Jelikož Soudní dvůr má pravomoc uložit peněžitou sankci, kterou Komise nenavrhla, není totiž žaloba nepřípustná pouze na základě
         skutečnosti, že Komise má v určitém stadiu řízení před Soudním dvorem za to, že penále již není třeba uložit.

      (viz body 21–22)
      2.     Zvláštní řízení stanovené v článku 3 směrnice 89/665 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného
         řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce, podle kterého může Komise zasáhnout u členského státu,
         pokud má za to, že došlo ke zjevnému porušení práva Společenství v oblasti zadávání veřejných zakázek, je předběžným opatřením,
         které nemůže ani zrušit, ani nahradit pravomoc Komise podle článků 226 ES a 228 ES.

      (viz bod 23)
      3.     I když je pravdou, že ustanovení čl. 2 odst. 6 druhého pododstavce směrnice 89/665 o koordinaci právních a správních předpisů
         týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce členským státům povoluje zachovat
         účinky smluv uzavřených v rozporu se směrnicemi v oblasti zadávání veřejných zakázek, a chrání tak legitimní očekávání smluvních
         stran, nemůže, aniž by omezilo dosah ustanovení Smlouvy o ES zavádějících vnitřní trh, mít za následek, že na chování zadavatele
         vůči třetím osobám bude po uzavření takových smluv nahlíženo tak, že je v souladu s právem Společenství.

      Přitom jestliže se uvedené ustanovení nedotýká použití článku 226 ES, nemůže se dotýkat ani použití článku 228 ES, neboť by
         tím byl omezen dosah ustanovení Smlouvy zavádějících vnitřní trh. Mimoto se týká, jak vyplývá z jeho znění, náhrady škody,
         které osoba poškozená protiprávním jednáním, jehož se dopustil zadavatel, může od posledně uvedeného dosáhnout. Z důvodu své
         specifičnosti však toto ustanovení nelze považovat za pravidlo, kterým se řídí rovněž vztah mezi členským státem a Společenstvím,
         tedy vztah, o který se jedná v kontextu článků 226 ES a 228 ES.

      (viz body 33–35)
      4.     I za předpokladu, že by se v případě vypovězení smlouvy uzavřené v rozporu se směrnicí 92/50 o koordinaci postupů při zadávání
         veřejných zakázek na služby mohla proti zadavateli jeho smluvní strana dovolávat zásad právní jistoty a ochrany legitimního
         očekávání, zásady pacta sunt servanda, jakož i práva vlastnit majetek, členský stát by v každém případě tyto zásady nebo toto právo nemohl uplatňovat jako odůvodnění,
         proč nebyl proveden rozsudek určující nesplnění povinnosti podle článku 226 ES, a tudíž se vyhnout vlastní odpovědnosti stanovené
         právem Společenství.

      (viz bod 36)
      5.     Členský stát se nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo okolností svého vnitrostátního právního řádu, aby tím odůvodnil nesplnění
         povinností vyplývajících z práva Společenství.

      (viz bod 38)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      18. července 2007(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Neprovedení – Článek 228 ES – Opatření, která vyplývají z rozsudku Soudního dvora – Vypovězení smlouvy“
      Ve věci C‑503/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 228 ES, podaná dne 7. prosince 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená B. Schimou, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené W.-D. Plessingem a C. Schulze-Bahr, jako zmocněnci, ve spolupráci s H.-J. Prießem, Rechtsanwalt,

      žalované,
      podporované
      Francouzskou republikou, zastoupenou G. de Berguesem a J.-C. Graciou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      Nizozemským královstvím, zastoupeným H. G. Sevenster a D. J. M. de Gravem, jako zmocněnci,

      Finskou republikou, zastoupenou T. Pynnä, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans (zpravodaj), předseda senátu, P. Kūris, K. Schiemann, J. Makarczyk a J.‑C. Bonichot, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. prosince 2006,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 28. března 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím, že nepřijala
         opatření vyplývající z rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo (C‑20/01 a C‑28/01, Recueil, s. I‑3609), týkajícího
         se uzavření smlouvy na odvádění odpadních vod obce Bockhorn (Německo) a smlouvy na svoz odpadu města Braunschweig (Německo),
         nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES, a aby tomuto členskému státu uložil, aby Komisi na účet
         vlastních zdrojů Evropského společenství zaplatil penále ve výši 31 680 eur za každý den prodlení s provedením opatření, která
         jsou nezbytná pro vyhovění tomuto rozsudku ohledně smlouvy týkající se obce Bockhorn, a ve výši 126 720 eur za každý den prodlení
         s provedením opatření, která jsou nezbytná pro vyhovění uvedenému rozsudku ohledně smlouvy týkající se města Braunschweig,
         a to ode dne vydání rozsudku v projednávané věci až do provedení uvedených opatření.

      2       Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 6. června 2005 bylo Francouzské republice, Nizozemskému království a Finské republice
         povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Spolkové republiky Německo.

       Právní rámec
      3       Směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení
         při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 395, s. 33; Zvl. vyd. 06/01, s. 246) ve svém čl. 2
         odst. 6 stanoví:

      „Účinky výkonu pravomocí uvedených v odstavci 1 na uzavření smlouvy po udělení zakázky se řídí vnitrostátními právními předpisy.
      S výjimkou případu, kdy je třeba rozhodnutí před přiznáním náhrady škody zrušit, může členský stát dále stanovit, že poté,
         co byla uzavřena smlouva po udělení zakázky, je pravomoc orgánů příslušných k přezkumu omezena na přiznání náhrady škody osobám
         poškozeným protiprávním jednáním.“

      4       Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 89/665:
      „Komise může zahájit řízení uvedené v tomto článku, pokud před uzavřením smlouvy dospěje k názoru, že při zadávání veřejných
         zakázek ve smyslu směrnic 71/305/EHS a 77/62/EHS došlo ke zjevnému porušení práva Společenství v oblasti zadávání veřejných
         zakázek.“

       Výše uvedený rozsudek Komise v. Německo
      5       V bodech 1 a 2 výroku výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo Soudní dvůr rozhodl:
      „1)      Spolková republika Německo tím, že veřejná zakázka na odvádění odpadních vod obce Bockhorn (Německo) nebyla vyhlášena a výsledek
         zadávacího řízení nebyl oznámen v Doplňku k Úřednímu věstníku Evropských společenství, nesplnila při zadávání této veřejné zakázky na služby povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 8 ve spojení s čl. 15
         odst. 2 a čl. 16 odst. 1 směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
         na služby [Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322].

      2)      Spolková republika Německo tím, že město Braunschweig (Německo) zadalo veřejnou zakázku na svoz odpadu ve vyjednávacím řízení
         bez předchozího vyhlášení veřejné zakázky, ačkoli nebyly splněny podmínky pro přímé zadání zakázky bez jejího vyhlášení ve
         Společenství stanovené v čl. 11 odst. 3 směrnice 92/50, nesplnila při zadávání veřejné zakázky na služby povinnosti, které
         pro ni vyplývají z článku 8 a čl. 11 odst. 3 písm. b) uvedené směrnice.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      6       Dopisem ze dne 27. června 2003 požádala Komise německou vládu, aby jí sdělila, jaká opatření přijala k provedení výše uvedeného
         rozsudku Komise v. Německo.

      7       Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s odpovědí německé vlády ze dne 7. srpna 2003 spokojena, vyzvala dne 17. října 2003 německé
         orgány k předložení jejich vyjádření ve lhůtě dvou měsíců.

      8       Ve svém sdělení ze dne 23. prosince 2003 německá vláda uvedla, že počátkem prosince 2003 zaslala zemské vládě Dolního Saska
         dopis, ve kterém ji vyzvala k dodržování platného práva v oblasti zadávání veřejných zakázek a k podání informací o opatřeních,
         jež mají umožnit, aby v budoucnu k podobným porušením nedocházelo. Německá vláda mimoto poukázala na § 13 nařízení o zadávání
         veřejných zakázek (Vergabeverordnung), jež vstoupilo v platnost dne 1. února 2001, který stanoví, že smlouvy uzavřené zadavateli
         jsou neplatné, jestliže neúspěšní uchazeči nejsou ve lhůtě čtrnácti dnů před zadáním veřejné zakázky informováni o uzavření
         uvedených smluv. Tato vláda rovněž uplatnila, že právo Společenství nevyžaduje vypovězení obou smluv dotčených ve věci, ve
         které byl vydán výše uvedený rozsudek Komise v. Německo.

      9       Dne 1. dubna 2004 Komise Spolkové republice Německo zaslala odůvodněné stanovisko, na které posledně uvedená odpověděla dne
         7. června 2004.

      10     Majíc za to, že Spolková republika Německo nepřijala opatření vyplývající z výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo, rozhodla
         se Komise podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K předmětu žaloby
      11     Jelikož Spolková republika Německo ve své žalobní odpovědi oznámila, že dne 28. února 2005 zrušila smlouvu uzavřenou obcí
         Bockhorn o odvádění jejích odpadních vod, Komise ve své replice oznámila, že již netrvá na žalobě ani návrhu na uložení penále
         v rozsahu, v němž se vztahují na uvedenou smlouvu.

      12     Jelikož tedy Komise částečně vzala svou žalobu zpět, je namístě tuto žalobu zkoumat pouze v rozsahu, v němž se vztahuje na
         smlouvu uzavřenou městem Braunschweig na svoz odpadu.

       K přípustnosti
      13     Spolková republika Německo zaprvé uplatňuje nedostatek aktivní legitimace Komise z důvodu, že nepodala žádost o výklad rozsudku
         podle článku 102 jednacího řádu Soudního dvora. Podle tohoto členského státu mohl a měl být spor týkající se otázky, jaké
         důsledky vyplývají z výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo, rozhodnut v rámci žádosti o výklad uvedeného rozsudku, a nikoli
         v rámci žaloby založené na článku 228 ES.

      14     Toto tvrzení nicméně není možno přijmout.
      15     V rámci řízení o nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES je totiž Soudní dvůr povinen pouze určit, že bylo porušeno
         ustanovení práva Společenství. Podle čl. 228 odst. 1 ES poté přísluší dotyčnému členskému státu, aby přijal opatření, která
         vyplývají z rozsudku Soudního dvora (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. listopadu 2004, Komise v. Německo, C‑126/03, Sb. rozh.
         s. I‑11197, bod 26). Vzhledem k tomu, že otázka, jaká opatření vyplývají z rozsudku určujícího nesplnění povinnosti podle
         článku 226 ES, tedy nemá nic společného s předmětem takového rozsudku, nemůže být tato otázka předmětem žádosti o výklad tohoto
         rozsudku (viz v tomto smyslu rovněž usnesení ze dne 20. dubna 1988, Maindiaux a další v. HSV a další, 146/85 INT a 431/85
         INT, Recueil, s. 2003, bod 6).

      16     Mimoto právě v rámci případné žaloby podle čl. 228 odst. 2 má členský stát, kterému přísluší vyvodit důsledky, jež podle jeho
         názoru vyplývají z rozsudku, který určil nesplnění povinnosti, odůvodnit jejich opodstatněnost, jestliže jsou kritizovány
         Komisí.

      17     Spolková republika Německo, podporovaná Nizozemským královstvím, Soudnímu dvoru ve své duplice zadruhé navrhuje, aby bylo
         řízení ukončeno podle čl. 92 odst. 2 jednacího řádu, jelikož se návrh stal bezpředmětným, poněvadž s účinností od 10. července
         2005 rovněž zrušila smlouvu uzavřenou městem Braunschweig na svoz odpadu.

      18     Komise ve svém vyjádření ke spisům vedlejších účastníků Francouzské republiky, Nizozemského království a Finské republiky
         odpovídá, že má nadále zájem na tom, aby Soudní dvůr rozhodl o otázce, zda v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném
         stanovisku vydaném na základě článku 228 ES, již Spolková republika Německo vyhověla výše uvedenému rozsudku ze dne 10. dubna
         2003, Komise v. Německo. Komise nicméně upřesňuje, že již není nutné uložit zaplacení penále.

      19     V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je datem rozhodným pro posouzení existence nesplnění povinnosti
         podle článku 228 ES uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku vydaném podle tohoto ustanovení (rozsudek ze dne 18. července
         2006, Komise v. Itálie, C‑119/04, Sb. rozh. s. I‑6885, bod 27 a uvedená judikatura).

      20     V projednávané věci odůvodněné stanovisko, které, jak vyplývá z razítka přijetí, bylo německým orgánům doručeno dne 1. dubna
         2004, obsahovalo údaj o dvouměsíční lhůtě. Datem rozhodným pro posouzení existence nesplnění povinnosti podle článku 228 ES
         je tedy 1. červen 2004. K tomuto datu však smlouva uzavřená městem Braunschweig na svoz odpadu ještě zrušena nebyla.

      21     Mimoto není žaloba nepřípustná, na rozdíl od toho, co Spolková republika Německo tvrdila na jednání, ani z důvodu, že Komise
         již nenavrhuje uložení penále.

      22     Jelikož Soudní dvůr má pravomoc uložit peněžitou sankci, kterou Komise nenavrhla (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. července
         2005, Komise v. Francie, C‑304/02, Sb. rozh. s. I‑6263, bod 90), není totiž žaloba nepřípustná pouze na základě skutečnosti,
         že Komise má v určitém stadiu řízení před Soudním dvorem za to, že penále již není třeba uložit.

      23     Co se zatřetí týče námitky nepřípustnosti vycházející z článku 3 směrnice 89/665, na kterou odkazuje generální advokátka v bodě
         44 svého stanoviska, je namístě uvést, že zvláštní řízení upravené v tomto ustanovení je předběžným opatřením, které nemůže
         ani zrušit, ani nahradit pravomoc Komise podle článků 226 ES a 228 ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 2. června 2005,
         Komise v. Řecko, C‑394/02, Sb. rozh. s. I‑4713, bod 27 a uvedená judikatura).

      24     Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že žaloba je přípustná.
       K věci samé
      25     Komise má za to, že Spolková republika Německo nepřijala dostatečná opatření pro vyhovění výše uvedenému rozsudku ze dne 10. dubna
         2003, Komise v. Německo, poněvadž tento členský stát přede dnem uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku nevypověděl
         smlouvu uzavřenou městem Braunschweig na svoz odpadu.

      26     Spolková republika Německo opakovaně uvádí názor vyjádřený ve sdělení německé vlády ze dne 23. prosince 2003, podle něhož
         vypovězení smluv dotčených tímto rozsudkem nebylo požadováno, a tvrdí, že kroky uvedené v tomto sdělení představovaly dostatečná
         opatření pro vyhovění uvedenému rozsudku.

      27     V tomto ohledu je namístě připomenout, že jak vyplývá z bodu 12 výše uvedeného rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo,
         město Braunschweig a Braunschweigsche Kohlebergwerke uzavřely smlouvu, na základě které byl Braunschweigsche Kohlebergwerke
         od června, resp. července 1999 a na dobu 30 let svěřen svoz zbytkového odpadu pro tepelné zpracování.

      28     Jak přitom uvádí generální advokátka v bodě 72 svého stanoviska, opatření uvedená německou vládou v jejím sdělení ze dne 23. prosince
         2003 směřovala pouze k tomu, aby nedošlo k uzavření nových smluv, které by zakládaly nesplnění povinnosti podobná těm určeným
         v uvedeném rozsudku. Nezabránila však tomu, aby smlouva uzavřená městem Braunschweig byla ke dni 1. června 2004 nadále plně
         účinná.

      29     Protože uvedená smlouva nebyla ke dni 1. června 2004 zrušena, nesplnění povinnosti tudíž k tomuto datu přetrvávalo. Zásah
         do volného pohybu služeb způsobený porušením ustanovení směrnice 92/50 totiž přetrvává během celé doby provádění smluv uzavřených
         v rozporu s touto směrnicí (výše uvedený rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, bod 36). Vzhledem k dlouhé době,
         na kterou byla dotčená smlouva uzavřena, se mimoto k uvedenému datu ohledně nesplnění povinnosti mělo za to, že bude trvat
         ještě desetiletí.

      30     Vzhledem ke všem těmto okolnostem se v takové situaci, jaká nastala v projednávané věci, nelze domnívat, že co se týče smlouvy
         uzavřené městem Braunschweig, Spolková republika Německo přijala ke dni 1. června 2004 opatření, která vyplývají z výše uvedeného
         rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo.

      31     Spolková republika Německo, podporovaná Francouzskou republikou, Nizozemským královstvím a Finskou republikou, však uplatňuje,
         že čl. 2 odst. 6 druhý pododstavec směrnice 89/665, který členským státům umožňuje v jejich právních předpisech stanovit,
         že poté, co byla uzavřena smlouva po udělení zakázky, podání opravného prostředku může vést pouze k přiznání náhrady škody,
         a takto vyloučit jakoukoli možnost vypovězení této smlouvy, brání tomu, aby určení nesplnění povinnosti ve smyslu článku 226 ES,
         týkající se takové smlouvy, mělo za následek povinnost tuto smlouvu vypovědět. Takové povinnosti podle těchto členských států
         brání rovněž zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, zásada pacta sunt servanda, základní právo vlastnit majetek, článek 295 ES, jakož i judikatura Soudního dvora v oblasti omezení časových účinků rozsudku.

      32     Nicméně tyto argumenty nemohou být přijaty.
      33     Co se zaprvé týče čl. 2 odst. 6 druhého pododstavce směrnice 89/665, Soudní dvůr již rozhodl, že i když je pravdou, že uvedené
         ustanovení členským státům povoluje zachovat účinky smluv uzavřených v rozporu se směrnicemi v oblasti zadávání veřejných
         zakázek, a chrání tak legitimní očekávání smluvních stran, nemůže, aniž by omezilo dosah ustanovení Smlouvy o ES zavádějících
         vnitřní trh, mít za následek, že na chování zadavatele vůči třetím osobám bude po uzavření takových smluv nahlíženo tak, že
         je v souladu s právem Společenství (výše uvedený rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, bod 39).

      34     Přitom jestliže se čl. 2 odst. 6 druhý pododstavec směrnice 89/665 nedotýká použití článku 226 ES, nemůže se dotýkat ani použití
         článku 228 ES, neboť by tím, v takové situaci, jaká nastala v projednávané věci, byl omezen dosah ustanovení Smlouvy zavádějících
         vnitřní trh.

      35     Mimoto čl. 2 odst. 6 druhý pododstavec směrnice 89/665, jehož cílem je zajistit ve všech členských státech možnost účinného
         přezkumu v případě porušení práva Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních pravidel provádějících toto
         právo, aby bylo zajištěno účinné provádění směrnic o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek (rozsudek ze dne 12. prosince
         2002, Universale-Bau a další, C‑470/99, Recueil, s. I‑11617, bod 71), se týká, jak vyplývá z jeho znění, náhrady škody, které
         osoba poškozená protiprávním jednáním, jehož se dopustil zadavatel, může od posledně uvedeného dosáhnout. Z důvodu své specifičnosti
         však toto ustanovení nelze považovat za pravidlo, kterým se řídí rovněž vztah mezi členským státem a Společenstvím, tedy vztah,
         o který se jedná v kontextu článků 226 ES a 228 ES.

      36     Co se zadruhé týče zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, zásady pacta sunt servanda, jakož i práva vlastnit majetek, i za předpokladu, že by se v případě vypovězení smlouvy mohla proti zadavateli jeho smluvní
         strana těchto zásad a tohoto práva dovolávat, členský stát by v každém případě tuto skutečnost nemohl uplatňovat jako odůvodnění,
         proč nebyl proveden rozsudek určující nesplnění povinnosti podle článku 226 ES, a tudíž se vyhnout vlastní odpovědnosti stanovené
         právem Společenství (viz obdobně rozsudek ze dne 17. dubna 2007, AGM-COS.MET, C‑470/03, Sb. rozh. s. I‑2749, bod 72).

      37     Co se zatřetí týče článku 295 ES, podle něhož se „tato smlouva [...] nijak nedotýká úpravy vlastnictví, uplatňované v členských
         státech“, je namístě připomenout, že uvedený článek nemá za následek to, že se na úpravy vlastnictví existující v členských
         státech nevztahují základní pravidla Smlouvy (rozsudek ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, C‑463/00, Recueil, s. I‑4581,
         bod 67 a uvedená judikatura). Zvláštnosti úpravy vlastnictví existující v členském státě tedy nemohou odůvodnit přetrvávání
         nesplnění povinnosti spočívajícího v zásahu do volného pohybu služeb způsobeného porušením ustanovení směrnice 92/50.

      38     Ostatně je třeba připomenout, že se členský stát nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo okolností svého vnitrostátního právního
         řádu, aby tím odůvodnil nesplnění povinností vyplývajících z práva Společenství (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod
         25 a uvedená judikatura).

      39     Co se začtvrté týče judikatury Soudního dvora v oblasti omezení časových účinků rozsudku, stačí uvést, že tato judikatura
         v žádném případě neumožňuje odůvodnit neprovedení rozsudku určujícího nesplnění povinnosti podle článku 226 ES.

      40     Proto je sice ohledně smlouvy uzavřené městem Braunschweig nutno určit, že Spolková republika Německo nepřijala ke dni 1. června
         2004 opatření, která vyplývají z výše uvedeného rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, týž závěr však již neplatí
         k datu posouzení skutkových okolností Soudním dvorem. Z toho vyplývá, že uložení penále, které již Komise ostatně nenavrhuje,
         není odůvodněné.

      41     Stejně tak jsou okolnosti projednávané věci takové, že se nezdá být nezbytné uložit zaplacení paušální částky.
      42     Je tudíž třeba určit, že Spolková republika Německo tím, že k datu, ke kterému uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku
         vydaném Komisí podle článku 228 ES, nepřijala opatření vyplývající z výše uvedeného rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise
         v. Německo, ohledně uzavření smlouvy na svoz odpadu města Braunschweig, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z uvedeného
         článku.

       K nákladům řízení
      43     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů
         řízení od Spolkové republiky Německo požadovala a Spolková republika Německo neměla v zásadě ve věci úspěch, je namístě posledně
         uvedené uložit náhradu nákladů řízení. V souladu s odst. 4 prvním pododstavcem téhož článku Francouzská republika, Nizozemské
         království a Finská republika, vedlejší účastníci řízení, ponesou vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Spolková republika Německo tím, že k datu, ke kterému uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku vydaném Komisí Evropských
            společenství podle článku 228 ES, nepřijala opatření vyplývající z rozsudku Soudního dvora ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo
            (C‑20/01 a C‑28/01), ohledně uzavření smlouvy na svoz odpadu města Braunschweig (Německo), nesplnila povinnosti, které pro
            ni vyplývají z uvedeného článku.
      2)      Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Francouzská republika, Nizozemské království a Finská republika ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 29. června 2017.#„L.Č.” IK v. Valsts ieņēmumu dienests.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Augstākā tiesa.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2006/112/ES – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Článek 146 odst. 1 písm. e) – Osvobození od daně při vývozu – Poskytnutí služeb přímo vázaných na vývoz nebo dovoz zboží – Pojem.#Věc C-288/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      29. června 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2006/112/ES — Daň z přidané hodnoty (DPH) — Článek 146 odst. 1 písm. e) — Osvobození od daně při vývozu — Poskytnutí služeb přímo vázaných na vývoz nebo dovoz zboží — Pojem“
      Ve věci C‑288/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Augstākā tiesa (Nejvyšší soud, Lotyšsko) ze dne 17. května 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 23. května 2016, v řízení

         „L.Č.“ IK

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), předsedkyně senátu, E. Regan, J.-C. Bonichot, A. Arabadžev a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za lotyšskou vládu I. Kalniņšem, D. Pelše a A. Bogdanovou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi M. Owsiany-Hornung a E. Kalniņšem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 146 odst. 1 písm. e) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi „L.Č.“ IK a Valsts ieņēmumu dienests (daňová správa, Lotyšsko) ohledně uplatňování daně z přidané hodnoty (DPH) na plnění spočívající v přepravě zboží uskutečněná v letech 2008 až 2010.

         Právní rámec

               3

               Článek 131 směrnice 2006/112 stanoví:
               „Osvobození od daně podle kapitol 2 až 9 se uplatňují, aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, a za podmínek, které členské státy stanoví k zajištění správného a jednoduchého uplatňování těchto osvobození a k zamezení veškerých daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu.“

               4

               Článek 146 této směrnice, který je součástí kapitoly 6, nadepsané „Osvobození od daně při vývozu“, hlavy IX, v odstavci 1 stanoví:
               „Členské státy osvobodí od daně tato plnění:

                        a)

                        dodání zboží, které bylo odesláno nebo přepraveno mimo Společenství prodávajícím nebo na jeho účet;

                  [...]

                        e)

                        poskytnutí služby včetně přepravy a vedlejších plnění, s výjimkou poskytnutí služby osvobozené od daně podle článků 132 a 135, je-li tato služba přímo vázána na vývoz nebo dovoz zboží, na nějž se vztahují článek 61 a čl. 157 odst. 1 písm. a).“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               5

               Podle smluv uzavřených s několika odesílateli se společnost „Atek“ SIA zavázala zajistit přepravu zboží v režimu transitu z přístavu Riga (Lotyšsko) do Běloruska.

               6

               Podle jiné smlouvy „Atek“ pověřila skutečným provedením této přepravy zboží „L.Č.“.

               7

               Uvedená přeprava byla uskutečněna prostřednictvím vozidel patřících společnosti „Atek“ a pronajatých „L.Č.“, přičemž vůči odesílatelům tohoto zboží vystupovala společnost „Atek“ jako dopravce. „L.Č.“ zajišťoval řízení, opravy, doplňování pohonných hmot, jakož i celní formality na hraničních přechodech, střežení zboží, jeho předání příjemci a nezbytné úkony související s jeho nakládkou a vykládkou.

               8

               „L.Č.“ měl za to, že poskytuje služby spojené s tranzitem, a použil tedy nulovou sazbu DPH.

               9

               U „L.Č.“ byla provedena daňová kontrola týkající se období od ledna 2008 do prosince 2010. V návaznosti na tuto kontrolu vyměřila daňová správa doplatek DPH, který má být odveden do státního rozpočtu, pokutu a úroky z prodlení.

               10

               Rozhodnutím ze dne 21. září 2011 daňová správa tento výpočet potvrdila, s odůvodněním, že „L.Č.“ nebyl oprávněn uplatnit na služby, které poskytl v rámci smlouvy uzavřené se společností „Atek“, nulovou sazbu DPH, jelikož při neexistenci právního vztahu s odesílatelem nebo příjemcem přepravovaného zboží nelze na tyto služby nahlížet jako na služby tranzitního dopravce nebo zprostředkovatele dopravy, a vzhledem k tomu, že „L.Č.“ není držitelem licence, kterou vyžaduje lotyšské právo, nelze mít za to, že má postavení dopravce, a nebyl tedy oprávněn provádět přepravu zboží.

               11

               „L.Č.“ podal proti tomuto rozhodnutí žalobu k administratīvā rajona tiesa (okresní správní soud, Lotyšsko), který ji rozsudkem ze dne 11. prosince 2012 zamítl.

               12

               Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud, Lotyšsko), k němuž bylo podáno proti tomuto rozsudku odvolání, rozsudkem ze dne 29. května 2014 tomuto odvolání částečně vyhověl a částečně je zamítl. Tento soud měl konkrétně za to, že při neexistenci právního vztahu mezi odesílatelem nebo příjemcem zboží a „L.Č.“ nelze na služby poskytované posledně uvedeným nahlížet jako na služby tranzitního dopravce nebo zprostředkovatele dopravy, nýbrž představují řidičské služby spočívající v přidělení řidiče k vozidlu náležejícímu přepravci, který je držitelem licence k mezinárodní přepravě zboží, což je v projednávaném případě „Atek“, a vzhledem k tomu, že „L.Č.“ takovou licenci nemá, nelze mít za to, že má postavení dopravce. Podle tohoto soudu tedy nebylo možné na služby, které poskytl „L.Č.“, uplatnit nulovou sazbu DPH.

               13

               „L.Č.“ podal proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k Augstākā tiesa (Nejvyšší soud, Lotyšsko), v rozsahu, v němž Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud) uvedeným rozsudkem jeho odvolání zamítl.

               14

               Předkládající soud se domnívá, že panují pochybnosti o tom, jak je třeba vykládat čl. 146 odst. 1 písm. e) směrnice 2006/112. Uvedený soud si zejména klade otázku, zda bez ohledu na to, že služby poskytnuté „L.Č.“ souvisely se zbožím přepravovaným přes území Lotyšska, okolnost, že tyto služby nebyly poskytnuty přímo příjemci nebo odesílateli tohoto zboží, se kterými neměl „L.Č.“ právní vztah, nýbrž jejich smluvnímu partnerovi v Lotyšsku, a sice společnosti „Atek“, má vliv na uplatnění osvobození od daně podle tohoto ustanovení, které vyžaduje přímou vazbu mezi poskytnutím služby a vývozem nebo dovozem předmětného zboží.

               15

               Za těchto podmínek se Augstākā tiesa (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí se čl. 146 odst. 1 písm. e) směrnice [2006/112] vykládat v tom smyslu, že jím stanovené osvobození od daně se uplatní pouze v případě, že mezi poskytovatelem služeb a příjemcem nebo odesílatelem zboží existuje přímá právní vazba, tedy vzájemné obchodní vztahy?

                        2)

                        Jaká kritéria musí přímý vztah ve smyslu výše uvedeného ustanovení splňovat, aby byla služba vázaná na dovoz nebo vývoz zboží považována za osvobozenou od daně?“

         K předběžným otázkám

               16

               Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 146 odst. 1 písm. e) směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že osvobození od daně stanovené tímto ustanovením se vztahuje na takové plnění, o jaké se jedná v původním řízení, tedy poskytnutí služeb přepravy zboží do třetí země, pokud tyto služby nejsou poskytnuty přímo odesílateli nebo příjemci tohoto zboží.

               17

               Uvedený soud chce především vědět, zda je uplatnění tohoto osvobození od daně, které vyžaduje, aby poskytnutí služby bylo „přímo vázáno“ na vývoz nebo dovoz zboží uvedeného v tomto ustanovení, podmíněno existencí přímé právní vazby, jako jsou vzájemné obchodní vztahy, mezi poskytovatelem služeb a odesílatelem nebo příjemcem předmětného zboží.

               18

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 146 směrnice 2006/112 se týká osvobození od DPH v případě vývozu mimo Evropskou unii. V rámci mezinárodního obchodu je totiž cílem takového osvobození dodržení zásady zdanění dotyčného zboží nebo služeb v místě jejich určení. Každý vývoz, jakož i každé jemu obdobné plnění musí být osvobozeny od DPH, aby bylo zaručeno, že dotčená operace bude zdaněna výlučně v místě, kde budou dotyčné výrobky spotřebovány [pokud jde o článek 15 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. 1977, L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), viz rozsudky ze dne 18. října 2007, Navicon, C‑97/06, EU:C:2007:609, bod 29, jakož i ze dne 22. prosince 2010, Feltgen a Bacino Charter Company, C‑116/10, EU:C:2010:824, bod 16].

               19

               Osvobození od daně uvedené v čl. 146 odst. 1 písm. e) směrnice 2006/112 doplňuje osvobození stanovené v čl. 146 odst. 1 písm. a) a stejně jako posledně uvedené osvobození má zaručit zdanění poskytnutí předmětných služeb v místě jejich určení, to znamená v místě, kde budou dotyčné výrobky spotřebovány.

               20

               Uvedený čl. 146 odst. 1 písm. e) za tím účelem mimo jiné stanoví, že přepravní služby přímo vázané na vývoz zboží mimo Unii jsou osvobozeny od DPH.

               21

               Extenzivní výklad tohoto ustanovení, který by zahrnoval služby, jež nejsou poskytnuty přímo vývozci, dovozci nebo příjemci takového zboží, by mohl pro členské státy a dotčené hospodářské subjekty znamenat omezení, která by byla neslučitelná se správným a jednoduchým uplatňováním osvobození od daně, které vyžaduje článek 131 směrnice 2006/112.

               22

               Kromě toho podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být osvobození od DPH vykládána striktně, jelikož představují výjimku z obecné zásady, podle níž je tato daň vybírána za každé dodání zboží a za každé poskytnutí služeb, které osoba povinná k dani uskutečňuje za úplatu (viz zejména rozsudky ze dne 26. června 1990, Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, bod 19; ze dne 16. září 2004, Cimber Air, C‑382/02, EU:C:2004:534, bod 25; ze dne 14. září 2006, Elmeka, C‑181/04 až C‑183/04, EU:C:2006:563, body 15 a 20, jakož i ze dne 19. července 2012, A, C‑33/11, EU:C:2012:482, bod 49).

               23

               Ze znění a cíle čl. 146 odst. 1 písm. e) směrnice 2006/112 tedy vyplývá, že toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že existence přímé vazby implikuje nejen to, že poskytnutí dotyčných služeb svým předmětem přispívá ke skutečné realizaci vývozu nebo dovozu, nýbrž i to, že tyto služby jsou poskytnuty přímo, podle konkrétního případu, vývozci, dovozci nebo příjemci zboží uvedeného v tomto ustanovení.

               24

               V projednávaném případě byly služby poskytnuté „L.Č.“ jistě nezbytné ke skutečné realizaci vývozu dotčeného v původním řízení. Tyto služby však nebyly poskytnuty přímo příjemci nebo vývozci tohoto zboží, nýbrž smluvnímu partnerovi vývozce, a sice společnosti „Atek“.

               25

               Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, uvedené služby nadto byly poskytnuty s použitím vozidel patřících společnosti „Atek“, která vystupovala vůči odesílatelům uvedeného zboží jako dopravce.

               26

               Služby, které poskytl „L.Č.“, tedy nespadají do působnosti osvobození od daně podle čl. 146 odst. 1 písm. e) směrnice 2006/112.

               27

               Za těchto podmínek je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 146 odst. 1 písm. e) směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že osvobození od daně stanovené tímto ustanovením se nevztahuje na takové poskytnutí služeb, o jaké se jedná v původním řízení, týkající se přepravy zboží do třetí země, pokud tyto služby nejsou poskytnuty přímo odesílateli nebo příjemci tohoto zboží.

         K nákladům řízení

               28

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Článek 146 odst. 1 písm. e) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že osvobození od daně stanovené tímto ustanovením se nevztahuje na takové poskytnutí služeb, o jaké se jedná v původním řízení, týkající se přepravy zboží do třetí země, pokud tyto služby nejsou poskytnuty přímo odesílateli nebo příjemci tohoto zboží.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: lotyština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 1973. # Riseria Luigi Geddo proti Ente Nazionale Risi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura di Milano - Itálie. # Věc 2-73.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 11. prosince 2013.#Smartbook AG v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství SMARTBOOK – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T‑123/12.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 6. července 2004. # Hubert Huygens proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Žaloba na neplatnost - Nepřípustnost. # Věc T-281/01.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (prvního senátu)
      6. července 2004
      Věc T-281/01
      Hubert Huygens
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Úředníci – Řízení o udělení známek – Prodlení ve vyhotovení posudku o udělení známek – Přiměřená lhůta – Žaloba na náhradu škody – Nemajetková a majetková újma – Řízení o povýšení – Konkludentní zamítnutí povýšení žalobce – Žaloba na neplatnost – Rozhodnutí o nepovýšení žalobce za období 2000 – Nedostatek odůvodnění – Rozhodnutí o povýšení 54 úředníků za období 2000 – Nepřípustnost“
      Úplný text ve francouzském jazyce          II - 0000
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je jednak žaloba na náhradu škody utrpěné z důvodu prodlení v řízení o udělení známek žalobci za
            známkované období 1997/1999 a jednak návrh na zrušení konkludentního rozhodnutí Komise o zamítnutí návrhu na náhradu škody
            utrpěné z důvodu tohoto prodlení, konkludentního rozhodnutí Komise, kterým se zamítá povýšení žalobce do třídy B1 za hodnotící
            období pro povýšení 2000 a rozhodnutí Komise o povýšení 54 úředníků do třídy B1 za hodnotící období pro povýšení 2000 a, v
            každém případě, rozhodnutí ředitele Úřadu pro úřední tisky Evropských společenství o povýšení 4 úředníků do třídy B1 za hodnotící
            období pro povýšení 2000.
      Rozhodnutí: Komisi se ukládá uhradit žalobci částku 500 eur jako náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěl. Rozhodnutí Komise nepovýšit
            žalobce do třídy B1 za hodnotící období pro povýšení 2000, vyplývající ze zveřejnění seznamu úředníků povýšených do této třídy
            ve Správních informacích č. 31 ze dne 6. dubna 2000, se zrušuje. Ve zbývající části se žaloba zamítá. Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Shrnutí
      1.     Úředníci ─ Žaloba ─ Žaloba na náhradu škody ─ Návrh na zrušení rozhodnutí vydaného před zahájením soudního řízení, kterým
            byl zamítnut návrh na náhradu škody ─ Návrh, který nevykazuje samostatný charakter ve vztahu k návrhům na náhradu škody
      (Služební řád úředníků, články 90 a 91)
      2.     Úředníci ─ Žaloba ─ Návrh ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu ─ Lhůta k podání ─ Přiměřená lhůta
      (Služební řád úředníků, čl. 90 odst. 1)
      3.     Úředníci ─ Udělení známek  ─ Posudek o udělení známek ─ Vyhotovení ─ Lhůta ─ Závazný charakter lhůt stanovených vnitřní právní
            úpravou orgánu ─ Opožděnost ─ Nesprávný úřední postup
      (Služební řád úředníků, článek 43)
      4.     Úředníci ─ Udělení známek ─ Posudek o udělení známek ─ Vyhotovení ─ Opožděnost ─ Nesprávný úřední postup způsobující nemajetkovou
            újmu
      (Služební řád úředníků, článek 43)
      5.     Úředníci ─ Povýšení ─ Stížnost nepovýšeného uchazeče ─ Zamítavé rozhodnutí ─ Úplný nedostatek odůvodnění ─ Uvedení do pořádku
            v průběhu soudního řízení ─ Nepřípustnost ─ Důsledky
      (Služební řád úředníků, čl. 25 odst. 2, článek  45 a čl.  90 odst. 2)
      6.     Úředníci ─ Žaloba ─ Předcházející správní stížnost ─ Lhůta ─ Kogentní charakter  ─ Prekluze ─ Nový běh ─ Podmínka ─ Nová skutečnost
      (Článek 236 ES; služební řád úředníků, články 90 a 91)
      1.     Rozhodnutí orgánu zamítající návrh na náhradu škody je nedílnou součástí předcházejícího správního řízení, které předchází
         žalobě na uplatnění odpovědnosti podané u Soudu. V důsledku toho nemohou být návrhy na zrušení podané úředníkem posuzovány
         způsobem nezávislým ve vztahu k návrhům na uplatnění odpovědnosti. Účinkem aktu obsahujícího stanovisko orgánu během fáze
         před zahájením soudního řízení je totiž pouze umožnit účastníku řízení, kterému vznikla újma, aby Soudu předložil návrh na
         náhradu škody.

      (viz bod 38)
      Odkazy: Soud, 18. prosince 1997, Gill v. Komise, T‑90/95, RecueilFP, s. I‑A‑471 a II‑1231, bod 45; Soud, 6. března 2001, Ojha
         v. Komise, T‑77/99, RecueilFP, s. I A 61 a II‑293, bod 68; Soud, 5. prosince 2002, Hoyer v. Komise, T‑209/99, RecueilFP, s.
         I‑A-243 a II‑1211, bod 32

      2.     Článek 90 odst. 1 služebního řádu nestanoví lhůtu, ve které musí být u orgánu oprávněného ke jmenování návrh podán.
      Je však namístě mít za to, že takový návrh může být přípustný pouze tehdy, pokud byl podán v přiměřené lhůtě. Ačkoli totiž
         skutečnost, že v čl. 90 odst. 1 služebního řádu není stanovena žádná lhůta, směřující k ochraně práv úředníka tím, že mu umožňuje
         předložit věc správě v jakémkoli okamžiku, to nic nemění na tom, že požadavek právní jistoty předpokládá, že výkon práva úředníka
         předložit správě návrh na náhradu škody nemůže být neomezeně odkládán.

      Otázka, zda byl návrh na náhradu škody podán v přiměřené lhůtě, se posuzuje nezbytně in concreto s ohledem na okolnosti každé věci.

      (viz body 42 a 46 až 48)
      3.     Správa má naléhavý úkol dohlížet na pravidelné vypracování posudků o udělení známek v termínech stanovených služebním řádem
         a jejich řádné vyhotovení jak z důvodů řádné správy, tak pro ochranu zájmů úředníků.

      Judikatura přiznávající správě přiměřenou lhůtu pro vyhotovení posudku o udělení známek úředníků se neuplatní, pokud mají
         ustanovení vnitřní právní úpravy této správy závazný charakter a podřizují průběh řízení o udělení známek přesným lhůtám.

      Jakékoli překročení takové lhůty musí být v případě neexistence zvláštních okolností, které by jej mohly odůvodnit, přičítáno
         dotyčnému orgánu jako nesprávný úřední postup, který může založit jeho odpovědnost.

      Úředník si naopak nemůže stěžovat na prodlení ve vyhotovení svého posudku o udělení známek, pokud toto prodlení přinejmenším
         částečně zavinil, nebo pokud k němu značným způsobem přispěl.

      (viz body 58, 64 až 67 a 71)
      Odkazy: Soudní dvůr, 14. července 1977, Geist v. Komise, 61/76, Recueil, s. 1419, body 44 a 45; Soudní dvůr, 18. prosince
         1980, Gratreau v. Komise, 156/79 a 51/80, Recueil, s. 3943, bod 15; Soudní dvůr, 5. května 1983, Ditterich v. Komise, 207/81,
         Recueil, s. 1359, bod 25; Soud, 13. prosince 1990, Moritz v. Komise, T-29/89, Recueil, s. II-787, bod 22; Soud, 28. května
         1997, Burban v. Parlament, T-56/96, RecueilFP, s. I-A-109 a II-331, body 44, 45 a 48; Soud, 19. září 2000, Stodtmeister v.
         Rada, T-101/98 a T-200/98, RecueilFP, s. I‑A-177 a II‑807, bod 49; Soud, 12. června 2002, Mellone v. Komise, T-187/01, RecueilFP,
         s. I-A-81 a II-389, bod 77; Soud, 7. května 2003, den Hamer v. Komise, T-278/01, RecueilFP, s. I-A-139 a II-665, body 88,
         90 a 91; Soud, 7. května 2003, Lavagnoli v. Komise, T-327/01, RecueilFP, s. I-A 143 a II-691, body 54, 56 a 57; Soud, 30.
         září 2003, Tatti v. Komise, T-296/01, RecueilFP, s. I‑A-225 a II-1093, bod 58

      4.     Prodlení ve vyhotovení posudků o udělení známek může samo o sobě způsobit úředníkovi újmu, neboť úředníku, který má vadný
         a neúplný individuální spis, z toho důvodu vzniká nemajetková újma spočívající ve stavu nejistoty a znepokojení, ve kterém
         se nachází, pokud jde o jeho profesní budoucnost.

      (viz body 86 a 87)
      Odkazy: výše uvedený Geist v. Komise, bod 48; Soud, 8. listopadu 1990, Barbi v. Komise, T-73/89, Recueil, s. II-619, bod 41;
         Soud, 16. prosince 1993, Moritz v. Komise, T-20/89, Recueil, s. II-1423, bod 46; výše uvedený Burban v. Parlament, bod 72;
         výše uvedený Stodtmeister v. Rada, bod 56; výše uvedený Lavagnoli v. Komise, bod 48; výše uvedený Tatti v. Komise, bod 59

      5.     Orgán oprávněný ke jmenování není povinen odůvodnit rozhodnutí o povýšení ve vztahu k nepovýšeným úředníkům, ale je naopak
         povinen odůvodnit své rozhodnutí týkající se zamítnutí stížnosti nepovýšeného úředníka, přičemž odůvodnění tohoto zamítavého
         rozhodnutí musí být v souladu s odůvodněním rozhodnutí, proti kterému stížnost směřovala, takže přezkum odůvodnění jednoho
         i druhého splývá.

      Úplný nedostatek odůvodnění před podáním žaloby nemůže být odůvodněn vysvětleními poskytnutými uvedeným orgánem po podání
         žaloby. V této fázi již taková vysvětlení nesplňují svou funkci. Podání žaloby tedy pro orgán oprávněný ke jmenování ukončuje
         možnost uvést své rozhodnutí do pořádku odůvodněnou odpovědí týkající se zamítnutí stížnosti.

      V případě, že je jasné, že orgán má určitý prostor pro uvážení, což znamená, že nemůže být vyloučeno, aby mohlo být přijato
         odlišné rozhodnutí, musí mít porušení povinnosti odůvodnění tímto orgánem, které musí být poskytnuto v okamžiku přijetí aktu,
         přičemž může být uvedeno do pořádku nejpozději před podáním žaloby, za následek zrušení napadeného rozhodnutí, aniž by Soud
         zkoumal ostatní uplatňované žalobní důvody.

      (viz body 106 až 108, 112 a 115)
      Odkazy: Soudní dvůr, 30. října 1974, Grassi v. Rada, 188/73, Recueil, s. 1099, bod 13; Soudní dvůr, 26. listopadu 1981, Michel
         v. Parlament, 195/80, Recueil, s. 2861, bod 22; Soudní dvůr, 16. prosince 1987, Delauche v. Komise, 111/86, Recueil, s. 5345,
         bod 13; Soudní dvůr, 7. února 1990, Culin v. Komise, C‑343/87, Recueil, s. I-225, body 13 a 15; Soudní dvůr, 9. prosince 1993,
         Parlament v. Volger, C 115/92 P, Recueil, s. I-6549, bod 23; Soud, 12. února 1992, Volger v. Parlament, T-52/90, Recueil,
         s. II-121, body 36 a 40; Soud, 3. března 1993, Vela Palacios v. Hospodářský a sociální výbor, T-25/92, Recueil, s. II-201,
         bod 25; Soud, 20. července 2001, Brumter v. Komise, T-351/99, RecueilFP, s. I-A-165 a II-757, bod 33 a 34; Soud, 20. února
         2002, Roman Parra v. Komise, T-117/01, RecueilFP, s. I-A-27 a II-121, body 26 a 32; Soud, 12. prosince 2002, Morello v. Komise,
         T-338/00 a T-376/00, RecueilFP, s. I‑A‑301 a II-1457, bod 48; Soud, 18. září 2003, Callebaut v. Komise, T-241/02, RecueilFP,
         s. I-A -215 a II-1061, bod 42

      6.     Lhůty pro stížnosti a žaloby jsou kogentní a nejsou pro účastníky řízení nebo soudce dispozitivní, protože byly zavedeny za
         účelem zajistit jasnost a jistotu právních situací.

      Přípustnost žaloby podané u Soudu na základě článku 236 ES a článku 91 služebního řádu podléhá řádnému průběhu postupu před
         zahájením soudního řízení a dodržení lhůt, které upravuje.

      Pouze existence nových a podstatných skutečností může odůvodnit předložení návrhu směřujícího k novému přezkumu předcházejícího
         rozhodnutí, které nebylo ve stanovených lhůtách zpochybněno.

      To, že žalobce později objeví již dříve existující žalobní důvod nebo skutečnost, nemůže být v zásadě považováno za novou
         skutečnost, která by mohla odůvodnit nový běh lhůt pro žalobu, protože by jinak byla narušena zásada právní jistoty.

      (viz body 124 až 127)
      Odkazy: Soudní dvůr, 19. února 1981, Schiavo v. Rada, 122/79 a 123/79, Recueil, s. 473, bod 22; Soudní dvůr, 15. května 1985,
         Esly v. Komise, 127/84, Recueil, s. 1437, bod 10; Soudní dvůr, 14. června 1988, Muysers a Tülp v. Účetní dvůr, 161/87, Recueil,
         s. 3037, bod 11; Soudní dvůr, 23 ledna 1997, Coen, C‑246/95, Recueil, s. I-403, bod 21; Soud, 11. května 1992, Whitehead v.
         Komise, T-34/91, Recueil, s. II-1723, bod 18; Soud, 20. července 1994, Branco v. Účetní dvůr, T-45/93, RecueilFP, s. I-A-197
         a II-641, bod 22; Soud, 21. února 1995, Moat v. Komise, T-506/93, RecueilFP, s. I-A-43 a II-147, bod 28; Soud, 11. července
         1997, Chauvin v. Komise, T-16/97, RecueilFP, s. I-A-237 a II-681, bod 37; Soud, 4. února 2000, Batho v. Komise, T-147/96,
         dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutíl, bod 46; Soud, 15. listopadu 2001, Van Huffel v. Komise, T‑142/00, RecueilFP, s.
         I-A-219 a II-1011, bod 36


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 11. července 1997. # Oleifici Italiani Spa proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na náhradu škody. # Věc T-267/94.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 1991. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-69/90.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. března 1985. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Opatření s rovnocenným účinkem. # Věc 269/83.


Rozsudek Tribunálu (devátý senát) ze dne 29. ledna 2015. # Blackrock, Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-59/14.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 30. září 1998. # Richie Ryan proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Odůvodnění. # Věc T-121/97.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 31. ledna 2012.#Španělské království v. Evropská komise.#EZOZF – Záruční sekce – Výdaje vyloučené z financování Společenství – Odvětví vína – Zákaz nové výsadby vinic – Vnitrostátní systémy kontroly – Paušální finanční opravy – Procesní záruky – Nesprávné posouzení – Proporcionalita.#Věc T‑206/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 31. ledna 2012 – Španělsko v. Komise
      (Věc T‑206/08)
      „EZOZF – Záruční sekce – Výdaje vyloučené z financování Společenství – Odvětví vína – Zákaz nové výsadby vinic – Vnitrostátní systémy kontroly – Paušální finanční opravy – Procesní záruky – Nesprávné posouzení – Proporcionalita“
      1.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí týkající se schválení účetní závěrky ve vztahu k výdajům financovaným
            z EZOZF (Článek 253 ES) (viz body 24–25)
      2.                     Unijní právo – Zásady – Právo se účinně bránit v řízení – Použití na správní řízení zahájená Komisí – Dodržení při sdělení
            výsledků ověření provedených v rámci správy EZOZF – Rozsah (Nařízení Komise č. 1663/95, čl. 8 odst. 1) (viz body 45–47)
      3.                     Zemědělství – Společná zemědělská politika – Financování z EZOZF –Poskytnutí podpor a prémií – Povinnost členských států zavést
            účinný systém správních kontrol a kontrol na místě – Implicitní povinnost – Rozsah (Nařízení Rady č. 2392/86, čl. 4 odst. 4,
            a nařízení č. 1493/1999, čl.  2 odst. 1; nařízení Komise č. 2729/2000, čl. 5 odst. 2) (viz body 77–78)
      4.                     Zemědělství – EZOZF – Účetní závěrka – Odepření financování výdajů vyplývajících z nesrovnalostí při použití právní úpravy
            Společenství – Nesouhlas dotyčného členského státu – Důkazní břemeno – Rozdělení mezi Komisi a členský stát (viz body 79,
            104–105, 114, 122)
      Předmět

               Návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise 2008/321/ES ze dne 8. dubna 2008, kterým se z financování Společenství vylučují
                  některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF)
                  a v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) (Úř. věst. L 109, s. 35)

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Španělské království ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 6. prosince 1994. # Lisrestal - Organização Gestão de Restaurantes Colectivos Ldª a další proti Komisi Evropských společenství. # Evropský sociální fond - Odůvodnění. # Věc T-450/93.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 2. prosince 2004.#E. Gavrielides Oy.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Helsingin hallinto-oikeus - Finsko.#Směrnice 90/642/EHS - Maximální limity reziduí pesticidů - Vinné listy.#Věc C-398/03.

text:
      Věc C-398/03
      Řízení zahájené E. Gavrielides Oy
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Helsingin hallinto-oikeus)
      „Směrnice 90/642/EHS – Maximální limity reziduí pesticidů – Vinné listy“
      Shrnutí rozsudku
      Zemědělství – Sbližování právních předpisů – Rezidua pesticidů v produktech rostlinného původu a na jejich povrchu – Směrnice
            90/642 – Použitelnost na produkt neuvedený v přílohách směrnice – Podmínka – Předchozí vědecké hodnocení – Nepoužitelnost
            směrnice na vinné listy z důvodu neexistence hodnocení
      (Směrnice Rady 90/642)
      Okolnost, že produkt není zmíněn v přílohách směrnice 90/642 o stanovení maximálních limitů reziduí pesticidů v některých
         produktech rostlinného původu, včetně ovoce a zeleniny, a na jejich povrchu, jako taková nevylučuje, aby se uvedená směrnice
         na tento produkt použila. V tomto ohledu je nutné přezkoumat, zda dotčený produkt může být v kontextu právní úpravy týkající
         se maximálních limitů reziduí pesticidů přiřazen k produktu nebo skupině produktů výslovně uvedených ve směrnici 90/642. Takové
         přezkoumání zahrnuje přihlédnutí k obecnému cíli uvedené směrnice, který spočívá v uvedení v soulad jednak nezbytnosti účinné
         ochrany rostlin a rostlinných produktů před škodlivými organismy a plevely za účelem zajištění výnosů rostlinné výroby ve
         Společenství a produktivity zemědělství ve Společenství a jednak nezbytnosti ochrany lidského zdraví nebo zdraví zvířat, jakož
         i životního prostředí před škodlivými účinky pesticidů.

      Zahrnutí produktu neuvedeného v přílohách směrnice 90/642 do skupiny nebo podskupiny produktů uvedené v těchto přílohách tudíž
         předpokládá, že tento neuvedený produkt byl předem předmětem vědeckého hodnocení spočívajícího ve zvážení obou požadavků vyplývajících
         z obecného cíle uvedené směrnice, z něhož s ohledem na tento dvojí požadavek vyplyne, že na dotyčný produkt je možné použít
         maximální limity reziduí pesticidů stanovené pro skupinu nebo podskupinu produktů, ke které je přiřazení tohoto produktu zamýšleno.

      Z toho plyne, že směrnice 90/642 se na vinné listy, které nejsou uvedeny mezi produkty zmíněnými v přílohách směrnice, nepoužije,
         neboť příznivé a nepříznivé účinky pesticidů na ně dosud nebyly předmětem žádného vědeckého hodnocení.

      (viz body 22–24, 26)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      2. prosince 2004(*)

      „Směrnice 90/642/EHS – Maximální limity reziduí pesticidů – Vinné listy“
      Ve věci C-398/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Helsingin hallinto‑oikeus
         (Finsko) ze dne 22. září 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 24. září 2003, v řízení zahájeném

      E. Gavrielides Oy,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues a K. Schiemann, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. září 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za E. Gavrielides Oy E. Gavrielidesem,
      –        za řeckou vládu K. Marinou a V. Kontolaimosem, jako zmocněnci,
      –        za finskou vládu A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství E. Paasivirtou, B. Dohertym a P. Aaltem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 23. září 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 90/642/EHS ze dne 27. listopadu 1990 o stanovení maximálních
         limitů reziduí pesticidů v některých produktech rostlinného původu, včetně ovoce a zeleniny, a na jejich povrchu (Úř. věst.
         L 350, s. 71; Zvl. vyd. 03/11, s. 68), ve znění směrnice Komise 2000/42/ES ze dne 22. června 2000 (Úř. věst. L 158, s. 51;
         Zvl. vyd. 03/29, s. 209; dále jen „směrnice 90/642“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností E. Gavrielides Oy (dále jen „Gavrielides“) a finskou celní správou
         v důsledku rozhodnutí, jimiž je posledně uvedenou bráněno Gavrielides v dovozu vinných listů do Finska.

       Právní rámec
      3        Směrnice 90/642 v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci stanoví:

      „Tato směrnice se vztahuje na produkty ze skupin uvedených ve sloupci 1 přílohy I, jejichž příklady jsou uvedeny ve sloupci 2,
         pokud produkty z těchto skupin nebo části produktů uvedené ve sloupci 3 mohou obsahovat určitá rezidua pesticidů.“

      4        Podle čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 90/642:

      „Skupiny produktů podle článku 1 nebo případně jejich části nesmějí po svém uvedení do oběhu obsahovat množství reziduí pesticidů
         vyšší než limity stanovené v seznamu v příloze II.“

      5        Příloha I směrnice 90/642 obsahuje seznam skupin produktů a produktů uvedených v článku 1 této směrnice.

      6        Ve sloupci 1 této přílohy je uvedena zejména skupina bobulovin a drobného ovoce. Mezi produkty spadající do této skupiny jsou
         ve sloupci 2 uvedeny stolní a moštové hrozny. Podle sloupce 3 se maximální limity reziduí pesticidů použijí na „celý produkt
         bez kalicha a stopky“.

      7        Ve sloupci 1 uvedené přílohy je rovněž uvedena skupina listové zeleniny a čerstvých bylinek. Mezi produkty spadající do této
         skupiny jsou v sloupci 2 uvedeny čerstvé bylinky. Podle sloupce 3 se maximální limity reziduí pesticidů použijí na „celý produkt
         bez uvadlých vnějších listů, kořenů a (popřípadě) zeminy“.

      8        Příloha II směrnice 90/642 stanoví maximální limity reziduí pesticidů pro různé produkty nebo části produktů uvedené v článku
         1 této směrnice. Zde jsou ve skupině bobulovin a drobného ovoce uvedeny zejména stolní a moštové hrozny a ve skupině listové
         zeleniny a čerstvých bylinek je uvedena podskupina čerstvých bylinek. Posledně uvedená skupina obsahuje výčet produktů, a
         to kerblík, pažitku, petrželovou nať, celerovou nať, jakož i rubriku „Ostatní“.

      9        V této příloze II jsou stanoveny maximální limity chlorpyrifu pro stolní hrozny a moštové hrozny ve výši 0,5 mg/kg a pro čerstvé
         bylinky ve výši 0,05 mg/kg.

      10      V téže příloze jsou stanoveny maximální limity fenarimolu pro stolní hrozny a moštové hrozny ve výši 0,3 mg/kg a pro čerstvé
         bylinky ve výši 0,02 mg/kg.

      11      Směrnice 90/642 byla ve finském právu provedena rozhodnutím ministerstva obchodu a průmyslu č. 896/1999 o maximálních limitech
         pesticidů v ovoci a zelenině, obilninách, jakož i vejcích a produktech z vajec.

      12      Článek 3 odst. 1 tohoto rozhodnutí odkazuje pro určení maximálních limitů reziduí pesticidů na seznam látek uvedený v příloze
         tohoto rozhodnutí. Tento seznam přejímá hodnoty uvedené v bodech 9 a 10 tohoto rozsudku, pokud jde o maximální povolené limity
         chlorpyrifu a fenarimolu pro hrozny, respektive pro čerstvé bylinky.

       Skutkový základ sporu a předběžné otázky
      13      Gavrielides hodlala v březnu 2002 dovézt do Finska vinné listy plněné rýží a v červenci 2002 vinné listy ve slaném nálevu.

      14      Laboratoř finských celních orgánů odebrala vzorky těchto produktů, aby změřila obsah reziduí pesticidů, a odhalila v plněných
         vinných listech 0,28 mg/kg chlorpyrifu a ve vinných listech ve slaném nálevu 0,11 mg/kg chlorpyrifu a 0,14 mg/kg fenarimolu.

      15      S přihlédnutím k výsledkům tohoto rozboru a s ohledem na to, že pro účely použití právní úpravy týkající se maximálních limitů
         reziduí pesticidů spadaly vinné listy do skupiny listové zeleniny a čerstvých bylinek a v této skupině byly přiřazeny k čerstvým
         bylinkám, finská celní správa zakázala rozhodnutími ze dne 29. července a 12. srpna 2002 dovoz, vývoz, držení za účelem následného
         prodeje, nabízení a všechny další formy převodu těchto produktů z důvodu, že množství reziduí pesticidů odebraných z těchto
         produktů překročilo maximální hodnoty stanovené pro rezidua chlorpyrifu a fenarimolu, pokud jde o čerstvé bylinky.

      16      Gavrielides podala k Helsingin hallinto‑oikeus žalobu na zrušení těchto rozhodnutí finské celní správy.

      17      Vzhledem k tomu, že vnitrostátní právní úprava je v této oblasti totožná s právní úpravou Společenství, Helsingen hallinto‑oikeus
         je toho názoru, že řešení sporu v původním řízení závisí na otázce, zda směrnice 90/642 musí být vykládána tak, že stanoví
         závazným způsobem maximální limity reziduí chlorpyrifu a fenarimolu, pokud jde o vinné listy.

      18      Vzhledem k neexistenci judikatury k této otázce se Helsingin hallinto‑oikeus rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžné otázky:

      „1)      Je třeba čl. 1 odst. 1 směrnice Rady 90/642/EHS ze dne 27. listopadu 1990 o stanovení maximálních limitů reziduí pesticidů
         v některých produktech rostlinného původu, včetně ovoce a zeleniny, a na jejich povrchu, v platném znění, vykládat v tom smyslu,
         že se směrnice použije na vinné listy?

      2)      Pokud je tomu tak:
      a)      Je třeba přílohu I směrnice vykládat v tom smyslu, že vinné listy mají být zařazeny do skupiny produktů ,Listová zelenina
         a čerstvé bylinky‘, a přílohu II v tom smyslu, že vinné listy mají být zařazeny mezi ,Ostatní [bylinky]‘?

      b)      Do které kategorie produktů a do které rubriky je třeba zařadit vinné listy, pokud nemají být zařazeny mezi ,Ostatní [bylinky]‘?“
       Závěry Soudního dvora
      19      Je nepochybné, že vinné listy nejsou zmíněny ani ve směrnici 90/642, ani v jejích přílohách.

      20      Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu je, zda má být směrnice 90/642 vykládána bez ohledu na tuto neexistenci
         zmínky tak, že se použije na vinné listy, a pokud je tomu tak, do které kategorie produktů a rubriky má být tento produkt
         zařazen.

      21      V tomto ohledu je třeba podotknout, že čl. 1 odst. 1 směrnice 90/642, který vymezuje rozsah působnosti uvedené směrnice, kvalifikuje
         jako „příklady“ produkty, které spadají do skupin uvedených v příloze I této směrnice. Krom toho je první sloupec v příloze II
         téže směrnice nazván „Skupiny a příklady jednotlivých produktů, na něž se vztahují maximální limity reziduí“ a celá řada skupin
         nebo podskupin produktů uvedených v této příloze obsahuje jakožto výčet produktů rubriku „Ostatní“.

      22      Z toho plyne, že okolnost, jak tvrdí finská vláda a Komise Evropských společenství a v rozporu s tím, co tvrdí Gavrielides
         a řecká vláda, že produkt není zmíněn v přílohách směrnice 90/642, jako taková nevylučuje, aby se uvedená směrnice na tento
         produkt použila. Je však ještě nutné přezkoumat, zda dotčený produkt může být v kontextu právní úpravy týkající se maximálních
         limitů reziduí pesticidů přiřazen k produktu nebo skupině produktů výslovně uvedených ve směrnici 90/642.

      23      Takové přezkoumání zahrnuje přihlédnutí k obecnému cíli této směrnice, který podle jejích prvních šesti bodů odůvodnění spočívá,
         jak rovněž uvedla generální advokátka v bodech 32 a 33 svého stanoviska, v uvedení v soulad jednak nezbytnosti účinné ochrany
         rostlin a rostlinných produktů před škodlivými organismy a plevely za účelem zajištění výnosů rostlinné výroby ve Společenství
         a produktivity zemědělství ve Společenství a jednak nezbytnosti ochrany lidského zdraví nebo zdraví zvířat, jakož i životního
         prostředí před škodlivými účinky pesticidů.

      24      Zahrnutí produktu neuvedeného v přílohách směrnice 90/642 do skupiny nebo podskupiny produktů uvedené v těchto přílohách tudíž
         předpokládá, jak tvrdí Komise ve svém písemném vyjádření, že tento neuvedený produkt byl předem předmětem vědeckého hodnocení
         spočívajícího ve zvážení obou požadavků uvedených v předchozím bodě tohoto rozsudku, z kterého vyplyne, že s ohledem na tento
         dvojí požadavek je možné použít na dotyčný produkt maximální limity reziduí pesticidů stanovené pro skupinu nebo podskupinu
         produktů, ke které je přiřazení tohoto produktu zamýšleno.

      25      Tato nezbytnost předchozího vědeckého hodnocení je potvrzena třináctým bodem odůvodnění směrnice 90/642, podle nějž stanovení
         závazných maximálních limitů pro rezidua pesticidů „vyžaduje zdlouhavé technické zkoumání“.

      26      Pokud jde o věc v původním řízení, je třeba podotknout, že podle údajů předložených Komisí nebyly příznivé a nepříznivé účinky
         pesticidů na vinné listy dosud předmětem žádného vědeckého hodnocení, takže není možné zařadit tyto listy do rubriky „Ostatní“
         v podskupině čerstvých bylinek ve skupině listové zeleniny a čerstvých bylinek, jak si přála finská vláda, ani do podskupiny
         stolních nebo moštových hroznů ve skupině bobulovin a drobného ovoce, jak podpůrně uplatňují Gavrielides a řecká vláda.

      27      Co se týče údajného možného přiřazení vinných listů k podskupině čerstvých bylinek, je třeba dodat, že uvedené listy vykazují
         ve srovnání s příklady čerstvých bylinek uvedených v přílohách I a II směrnice 90/642, a sice kerblík, pažitka, petrželová
         nať a celerová nať, odlišnosti z hlediska morfologie, způsobu konzumace, podmínek jejich pěstování a vystavení škodlivým organismům,
         které při současné neexistenci vědeckého základu zakazují, aby se na ně použily maximální limity reziduí pesticidů stanovené
         pro čerstvé bylinky.

      28      Finská vláda se na podporu své argumentace dovolává dokumentu nazvaného „Klasifikace plodin (menšího významu), které nejsou
         uvedeny v příloze směrnice Rady 90/642/EHS“ [Classification of (minor) crops not listed in the Appendix of Council Directive
         90/642/EEC], na jehož stranách 107 a 108 jsou vinné listy přiřazeny k čerstvým bylinkám.

      29      Tento dokument tvoří přílohu pokynů Komise ze dne 22. července 1997 nazvaných „Pokyny pro tvorbu údajů týkajících se reziduí
         uvedených v příloze II části A bodě 6 a v příloze III části A bodě 8 směrnice 91/414/EHS o uvádění přípravků na ochranu rostlin
         na trh“ (Guidelines for the generation of data concerning residues as provided in Annex II, part A, section 6 and Annex III,
         part A, section 8 of Directive 91/414/EEC concerning the placing of plant protection products on the market).

      30      Dokument, jehož se finská vláda dovolává, však nemůže zpochybnit výše uvedený rozbor.

      31      Jak totiž vyplývá z údajů předložených Komisí, tento dokument vyjadřuje výhradně stanovisko služeb Komise, a nikoli stanovisko
         stálého rostlino‑lékařského výboru, který se k němu dosud nevyslovil. Takto navrhované přiřazení se tedy neopírá o žádné vědecké
         hodnocení.

      32      Krom toho, jak ukazuje název pokynů ze dne 22. července 1997, k nimž je dovolávaný dokument připojen, bylo toto přiřazení
         zasazeno do přesně stanoveného právního rámce, a sice právního rámce směrnice Rady 91/414/EHS ze dne 15. července 1991 o uvádění
         přípravků na ochranu rostlin na trh (Úř. věst. L 230, s. 1; Zvl. vyd. 03/11, s. 332).

      33      Tato směrnice ve své příloze I obsahuje seznam účinných látek povolených pro použití v přípravcích na ochranu rostlin. Na
         rozdíl od směrnice 90/642 však nestanoví maximální limity reziduí účinných látek, na které se použije. Jak Komise uplatňuje
         ve svém písemném vyjádření, stanoví směrnice 91/414 ve svém čl. 4 odst. 1 zásadu podřízení uvádění přípravků na ochranu rostlin
         obsahujících takové látky na trh předchozímu povolení dotyčného členského státu, který, pokud přechodně určil maximální limity
         reziduí, je povinen oznámit je Komisi za účelem přezkoumání jejich přijatelnosti.

      34      V tomto rámci se přiřazení vinných listů k čerstvým bylinkám navrhované v dokumentu uvedeném v bodě 28 tohoto rozsudku týká,
         jak vyplývá z názvu „Pokynů“, k nimž je uvedený dokument připojen, poskytnutí při předložení dokumentace pro účely zařazení
         účinné látky do přílohy I směrnice 91/414 nebo při předložení dokumentace o povolení uvedení přípravku na ochranu rostlin
         na trh informací shromážděných během kontrolních pokusů týkajících se chování reziduí dotčené látky nebo dotčeného přípravku
         v ošetřených produktech, potravinách a krmivech nebo na jejich povrchu podle přílohy II části A bodu 6 a přílohy III části A
         bodu 8 směrnice 91/414.

      35      Takové přiřazení zamýšlené v kontextu směrnice 91/414 pouze za účelem shromažďování informací ohledně výsledků pokusů týkajících
         se chování reziduí účinných látek nebo přípravků na ochranu rostlin na povrchu potravin nebo ošetřených produktů nemůže být
         při neexistenci vědeckého základu takto rozšířeno na oblast stanovení maximálních limitů reziduí pesticidů dotčenou směrnicí
         90/642.

      36      Z toho v kontextu směrnice 90/642 plyne, že vinné listy nemohou být přiřazeny k čerstvým bylinkám.

      37      Co se týče údajného možného přiřazení vinných listů k hroznům, je ještě zaprvé důležité připomenout, že podskupina „stolních
         hroznů a moštových hroznů“ zahrnuje jednak „stolní hrozny“ a jednak „moštové hrozny“. Neobsahuje rubriku „Ostatní“, což vede
         k závěru, že výčet produktů, který tato podskupina obsahuje, má taxativní dosah, což brání přiřazení ostatních produktů, takových
         jako vinných listů, k této podskupině.

      38      Zadruhé je třeba poznamenat, že pokud jde o skupinu „bobulovin a drobného ovoce“, do níž spadá podskupina „stolních hroznů
         a moštových hroznů“, použijí se maximální limity reziduí pesticidů podle sloupce 3 přílohy I směrnice 90/642 na „celý produkt“.
         Toto upřesnění brání zahrnutí částí rostliny, takových jako vinné listy, které jsou odděleny od dotyčné bobuloviny nebo drobného
         ovoce, do výše uvedené skupiny produktů.

      39      Zatřetí je tento výklad potvrzen existujícími odlišnostmi mezi vinnými listy a hrozny. Tyto dva produkty se vedle způsobu
         své konzumace výrazně odlišují, jak uplatňuje Komise ve svém písemném vyjádření, pokud jde o jejich morfologii, a tudíž i
         pokud jde o jejich způsobilost zadržovat rezidua pesticidů, i pokud jde o podmínky jejich sklizně, a tím i dobu, po kterou
         jsou vystaveny škodlivým organismům.

      40      Z toho plyne, že v kontextu směrnice 90/642 nemohou být vinné listy přiřazeny ke stolním nebo moštovým hroznům.

      41      Vzhledem k výše uvedenému je namístě konstatovat, že směrnice 90/642 se na vinné listy nepoužije.

      42      Předkládajícímu soudu je tedy třeba odpovědět, že směrnice 90/642 se na vinné listy nepoužije.

       K nákladům řízení
      43      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Směrnice Rady 90/642/EHS ze dne 27. listopadu 1990 o stanovení maximálních limitů reziduí pesticidů v některých produktech
            rostlinného původu, včetně ovoce a zeleniny, a na jejich povrchu, ve znění směrnice Komise 2000/42/ES ze dne 22. června 2000,
            se na vinné listy nepoužije.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: finština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. srpna 1994. # Neckermann Versand AG proti Hauptzollamt Frankfurt/Main-Ost. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hessisches Finanzgericht - Německo. # Společný celní sazebník. # Věc C-395/93.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 13. března 2003. # Jose Pedro Pessoa e Costa proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-166/02.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. ledna 1994. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nepřípustnost. # Věc C-296/92.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. července 1968. # Henri Labeyrie proti Komisi Evropských společenství. # Věc 16-67.