title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. června 2013.#Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs v. Paul Newey.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Řízení o předběžné otázce – Šestá směrnice o DPH – Článek 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 – Pojem ,poskytování služeb‘ – Poskytování propagačních služeb a služeb zprostředkování úvěrů – Osvobození od daně – Hospodářská a obchodní realita plnění – Zneužívající praktiky – Plnění mající pouze za cíl získat daňové zvýhodnění.#Věc C‑653/11.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-653/11,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU podaná rozhodnutím Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené království) ze dne 13. prosince 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 19. prosince 2011, v řízení
            Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs
            proti
            Paulovi Neweyemu, jednajícímu pod obchodním jménem Ocean Finance,
            SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
            ve složení M. Ilešič, předseda senátu, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (zpravodajka) a C. G. Fernlund, soudci,
            generální advokát: P. Mengozzi,
            vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. března 2013,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za P. Neweyeho, jednajícího pod obchodním jménem Ocean Finance, J. Ghoshem, QC, jakož i E. Wilson a J. Bremnerem, barristers,
            – za vládu Spojeného království S. Ossowskim a L. Christiem, jako zmocněnci, ve spolupráci s O. Thomasem, barrister,
            – za Irsko E. Creedon, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. Collinsem, SC,
            – za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. De Stefanem, avvocato dello Stato,
            – za Evropskou komisi R. Lyalem a C. Soulay, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 2000/65/ES ze dne 17. října 2000 (Úř. věst. L 269, s. 44; dále jen „šestá směrnice“).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“) a P. Neweyem, jednajícím pod obchodním jménem Ocean Finance (dále jen „P. Newey“), jehož předmětem je daň z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), která se použije na poskytování propagačních služeb.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Podle čl. 299 odst. 6 ES se ustanovení Smlouvy o ES vztahují na britské Normanské ostrovy, jejichž součástí je ostrov Jersey, jen v míře nezbytné pro zajištění použitelnosti pravidel, jež jsou pro tyto ostrovy stanovena, zejména v Protokolu č. 3 týkajícího se britských Normanských ostrovů a ostrova Man (Úř. věst. 1972, L 73, s. 164), připojeného k Aktu o podmínkách přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska a úpravách Smluv (Úř. věst. 1972, L 73, s. 14). Vzhledem k tomu, že uvedený protokol neobsahuje ustanovení týkající se DPH, nevztahuje se unijní právo o DPH na ostrov Jersey.
            4. Čtvrtý bod odůvodnění šesté směrnice stanoví, že by měl být brán na zřetel konečný cíl zrušit zdaňování při dovozu a vracení daně při vývozu v obchodu mezi členskými státy; že by mělo být zajištěno, aby společný systém daní z obratu nediskriminoval zboží ani služby podle původu, aby tak mohlo být konečně dosaženo společného trhu umožňujícího poctivou hospodářskou soutěž a podobajícího se skutečnému vnitřnímu trhu.
            5. Předmětem DPH je podle čl. 2 odst. 1 šesté směrnice „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.
            6. Podle čl. 5 odst. 1 této směrnice se výrazem „dodání zboží“ rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník a podle čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice se „poskytováním služeb“ rozumí jakékoliv plnění, které není dodáním zboží ve smyslu článku 5 téže směrnice.
            7. Článek 9 šesté směrnice stanoví:
            „1. Za místo poskytování služby se považuje místo, kde má poskytovatel sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu, z níž službu poskytuje, a nemá-li takové sídlo či provozovnu, místo, kde má trvalé bydliště, popřípadě místo, kde se obvykle zdržuje.
            2. Nicméně:
            [...]
            e) za místo poskytování následujících služeb, jsou-li poskytovány zákazníkům usazeným mimo Společenství, nebo osobám povinným k dani usazeným ve Společenství, ale nikoliv ve stejné zemi jako dodavatel, se považuje místo, kde má zákazník sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu, pro kterou je služba poskytována, a nemá-li takové ústředí či provozovnu, místo, kde má trvalé bydliště, popřípadě místo, kde se obvykle zdržuje:
            [...]
            – propagační služby,
            [...]
            – bankovní, finanční a pojišťovací operace včetně zajištění, s výjimkou nájmu bezpečnostních schránek,
            [...]
            – služby zprostředkovatelů, kteří jednají jménem a na účet třetích osob, poskytují-li služby citované v tomto písmenu e).
            [...]
            3. K zamezení dvojího zdanění, nezdanění nebo narušení hospodářské soutěže mohou členské státy v souvislosti s poskytováním služeb uvedených v odst. 2 písm. e) a v souvislosti s nájmem různých dopravních prostředků považovat:
            [...]
            b) místo poskytování služeb, které by se podle tohoto článku nacházelo mimo Společenství, za místo nacházející se v tuzemsku, pokud ke skutečnému využití a převzetí služeb dochází v tuzemsku.“
            8. Článek 13 šesté směrnice, nazvaný „Osvobození od daně v tuzemsku“, v části B, nazvané „Ostatní případy osvobození“, stanoví:
            „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské státy od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:
            [...]
            d) tyto operace:
            1. poskytnutí a sjednání úvěru a správa úvěru osobou, která jej poskytla,
            2. sjednání nebo převzetí závazků, ručení a jiných jistot a záruk, jakož i správa úvěrových záruk osobou, která úvěr poskytuje,
            [...]“
            9. Článek 17 odst. 2 této směrnice stanoví:
            „Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna odvést:
            a) [DPH], která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani;
            [...]“
            10. Článek 21 uvedené směrnice stanoví:
            „[...]
            1. V rámci vnitřního systému jsou povinny odvádět [DPH]:
            [...]
            b) osoba povinná k dani, které poskytuje služby uvedené v čl. 9 odst. 2 písm. e) osoba povinná k dani, která není usazena v tuzemsku, nebo osoba, která má identifikační číslo pro daň z přidané hodnoty v tuzemsku a které poskytuje služby uvedené v čl. 28b částech C, D, E a F osoba povinná k dani, která není usazena v tuzemsku.
            [...]“
            Právo Spojeného království
            11. V okamžiku, kdy nastaly skutkové okolnosti věci v původním řízení, zněl čl. 4 odst. 1 zákona z roku 1994 o dani z přidané hodnoty (Value Added Tax Act 1994) následovně:
            „DPH se vybírá ze všech dodání zboží nebo poskytování služeb uskutečněných ve Spojeném království, pokud se jedná o zdanitelné dodání nebo poskytování, která osoba povinná k dani uskutečňuje v rámci své hospodářské činnosti.“
            12. Článek 5 odst. 2 písm. a) a b) tohoto zákona stanovil:
            „a) pro účely tohoto zákona ‚dodání zboží‘ nebo ‚poskytování služeb‘ zahrnují všechny formy dodání zboží nebo poskytování služeb s výjimkou těch, které nejsou uskutečněny za úhradu;
            b) každé plnění, které není dodáním zboží, ale je uskutečněno za úhradu […] je poskytováním služeb.“
            13. Článek 7 odst. 10 uvedeného zákona stanovil:
            „Služba je poskytnuta:
            a) ve Spojeném království, pokud je poskytovatel usazen ve Spojeném království, a
            b) v jiném státu (nikoli ve Spojeném království), pokud je poskytovatel usazen v tomto jiném státu.“
            14. Článek 8 odst. 1 a 2 téhož zákona, který zavedl mechanismus přenesení povinnosti k úhradě DPH u služeb poskytovaných z jiného státu než ze Spojeného království, stanovil:
            „1) S výhradou odstavce 3 tohoto článku, jsou-li relevantní služby poskytovány:
            a) osobou, která se nachází v jiném státě, než ve Spojeném království,
            b) osobě (dále jen ‚příjemce‘), která se pro účely jakékoli činnosti, jež vykonává, nachází ve Spojeném království,
            platí všechny důsledky stanovené tímto zákonem (a zejména povinnost odvést DPH z poskytování takových služeb a nárok osoby povinné k dani na odpočet daně odvedené na vstupu), jako kdyby příjemce sám poskytoval dotyčné služby ve Spojeném království v rámci své činnosti nebo za jejím účelem a poskytování takových služeb bylo zdanitelným plněním.
            2) Pro účely tohoto článku se za ‚relevantní služby‘ považují služby, na které se vztahují popisy uvedené v příloze 5, jež nejsou službami patřícími pod některý z popisů uvedených v příloze 9.
            3) K plněním, jež se považují za plnění poskytnutá příjemcem podle odstavce 1 výše, nesmí být přihlíženo jakožto k plněním poskytnutým touto osobou při určení jejího práva na odpočet daně uhrazené na vstupu podle čl. 26 odst. 1.“
            15. Článek 9 zákona z roku 1994 o dani z přidané hodnoty definoval pojem „místo, kde se osoba nachází“ („place of belonging“) pro příjemce poskytovaných služeb následovně:
            „1) Odstavec 2 níže se použije při každém poskytnutí služeb za účelem určení toho, ve kterém státě se nachází poskytovatel, a odstavce 3 a 4 se (aniž je dotčeno ustanovení čl. 8 odst. 6) použijí při každém poskytnutí služeb za účelem určení toho, ve kterém státě se nachází příjemce.
            2) Poskytovatel služeb se nachází v určitém státě, pokud
            a) má v tomto státě sídlo své hospodářské činnosti nebo jinou stálou provozovnu a nemá takové sídlo nebo provozovnu v žádném jiném státě, nebo
            b) nemá žádn é takové sídlo nebo provozovnu (v tomto nebo jiném státě), avšak má v tomto státě místo, kde se obvykle zdržuje, nebo
            c) má taková sídla nebo provozovny jak v tomto státě, tak i jinde, avšak v tomto státě má sídlo nebo provozovnu, která nejúžeji souvisí s předmětným poskytováním služeb.
            3) Pokud je poskytování služeb uskutečněno pro jednotlivce a tento jednotlivec ho přijímá pro jiné účely než pro účely některé z činností, které vykonává, je třeba ho považovat za osobu nacházející se ve státě, kde se obvykle zdržuje.
            4) Neuplatní-li se odstavec 3 výše, je třeba za příjemce plnění, považovat osobu nacházející se v určitém státě, pokud:
            a) je splněna jedna z podmínek uvedených v písm. a) a b) odstavce 2 výše,
            b) nebo tato osoba má sídlo nebo stálou provozovnu ve smyslu odstavci 2, jak v tomto státě, tak i jinde, avšak její sídlo nebo provozovna kde, nebo pro kterou, se dotyčné služby co nejúžeji použily nebo použijí, se nachází v tomto státě.
            5) Pro účely tohoto článku (a pro žádný jiný účel):
            a) je třeba osobu vykonávající činnost prostřednictvím pobočky nebo zastoupení v určitém státě považovat za osobu se sídlem nebo stálou provozovnou v tomto státě a
            b) ‚místem, kde se obvykle zdržuje‘ se v případě právnické osoby rozumí místo, kde byla legálně založena.“
            16. Článek 31 zákona z roku 1994 o dani z přidané hodnoty a skupina 5 jeho přílohy 9 provádí čl. 13 část B písm. d) šesté směrnice a stanoví, že od DPH jsou osvobozeny služby „poskytování půjček nebo úvěrů“, jakož i související zprostředkovatelské služby.
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            17. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že během období, o které se jedná ve věci v původním řízení, byl P. Newey zprostředkovatelem úvěrů se sídlem v Tamworth (Spojené království). Poskytování služeb zprostředkování úvěrů ve Spojeném království, které vykonával P. Newey, bylo podle čl. 13 části B písm. d) šesté směrnice osvobozeno od DPH. Naopak propagační služby, jež byly P. Neweyemu ve Spojeném království poskytovány a které měly za cíl přilákat potenciální zájemce o úvěr, podléhaly DPH, takže daň, kterou P. Newey odváděl z nákladů na propagaci, nebyla odpočitatelná.
            18. S cílem vyhnout se tomuto neodpočitatelnému daňovému zatížení založil P. Newey společnost Alabaster (CI) Ltd (dále jen „Alabaster“), se sídlem na Jersey, tedy na území, na které se nevztahuje šestá směrnice, a udělil této společnosti právo používat obchodní jméno Ocean Finance. Paul Newey byl jediným akcionářem této společnosti.
            19. Společnost Alabaster zaměstnávala alespoň jednu osobu na plný pracovní úvazek a měla své vlastní vedení skládající se z fyzických osob s bydlištěm na Jersey, jež neměly přímou zkušenost v oblasti zprostředkování úvěrů, byly navrhovány nebo zaměstnány účetními P. Neweyeho a odměňovány v závislosti na času věnovanému činnosti společnosti Alabaster.
            20. Podle stanov společnosti Alabaster a právní úpravy platné na Jersey, uvedení řídící pracovníci byli zodpovědní za řízení této společnosti a vykonávali pravomoci, které tato společnost měla. Paul Newey se na řízení této společnosti nepodílel.
            21. Smlouvy o zprostředkování uzavírali dlužníci přímo se společností Alabaster, takže provize za zprostředkování nebyly vypláceny P. Neweyemu, ale této společnosti.
            22. Společnost Alabaster se nicméně sama nezabývala zpracováním žádostí o úvěr, ale k tomuto účelu využívala služeb, které poskytoval P. Newey na základě subdodavatelské smlouvy (dále jen „smlouva o službách“) prostřednictvím svých zaměstnanců vykonávajících svoji činnost v Tamworth. Tato smlouva uváděla seznam služeb, které měl P. Newey poskytovat, jenž v podstatě zahrnoval všechny úkoly spojené s prováděním činnosti spočívající ve zprostředkovávání úvěrů. Podle uvedené smlouvy měl P. Newey též pravomoc dojednat podmínky smluv uzavřených mezi společností Alabaster a dlužníky.
            23. Výměnou za tyto služby získával P. Newey honorář stanovený zpočátku na 50 %, později na 60 % částky hrubé provize bezprostředně získané za každý úvěr poskytnutý společností Alabaster, ke kterému se připojovala náhrada nákladů a výdajů.
            24. V praxi potenciální zájemci o úvěr kontaktovali přímo ve Spojeném království zaměstnance P. Neweyeho, kteří posoudili všechny dokumenty a zaslali na Jersey řídícím pracovníkům společnosti Alabaster ke schválení žádosti, které splňovaly kritéria pro poskytnutí úvěru. Proces schvalování byl obvykle dovršen do jedné hodiny a žádná žádost o schválení nebyla ve skutečnosti zamítnuta.
            25. Vzhledem k tomu, že propagace směřující k získání potenciálních zájemců o úvěr byla pro činnost zprostředkování úvěrů nezbytná, tvořila významnou část nákladů, které nesla společnost Alabaster.
            26. Podle předkládajícího soudu propagační služby poskytovala společnost Wallace Barnaby & Associates Ltd (dále jen „Wallace Barnaby“), společnost nepropojená se společností Alabaster, která má sídlo taktéž na Jersey, a to na základě smlouvy uzavřené se společností Alabaster. Samotná společnost Wallace Barnaby tyto propagační služby získala od reklamních agentur se sídlem ve Spojeném království, zejména od reklamní agentury Ekay Advertising. Podle právní úpravy platné na Jersey nepodléhaly platby provedené společností Alabaster ve prospěch společnosti Wallace Barnaby za tyto služby DPH.
            27. Paul Newey nebyl oprávněn využívat propagační služby na účet společnosti Alabaster a neodpovídal za placení služeb, které této společnosti poskytovala společnost Wallace Barnaby. Měl však pravomoc schvalovat obsah reklam a v této souvislosti se setkával se zaměstnancem reklamní agentury Ekay Advertising pracujícím ve Spojeném království. Po těchto setkáních dával tento zaměstnanec společnosti Wallace Barnaby doporučení.
            28. Společnost Wallace Barnaby zase dávala doporučení řídícím pracovníkům společnosti Alabaster, kteří se po jejich přijetí každý týden setkávali, aby rozhodli o plánovaných výdajích na propagaci. V praxi nebylo žádné z těchto doporučení odmítnuto.
            29. Commissioners mají za to, že pro účely DPH byly předmětné propagační služby poskytnuty P. Neweyemu ve Spojeném království, a tedy tam podléhají dani, a že služby zprostředkování úvěrů byly poskytnuty ve Spojeném království P. Neweyem.
            30. Commissioners se dále domnívají, že pokud je třeba společnost Alabaster považovat za adresáta propagačních služeb, jakož i za poskytovatele služeb zprostředkování úvěrů, jsou dohody uzavřené s cílem dosažení tohoto výsledku v rozporu se zásadou zákazu zneužití práva, jak ji formuloval Soudní dvůr v rozsudku ze dne 21. února 2006, Halifax a další (C-255/02, Sb. rozh. s. I-1609), a je nutné je překvalifikovat.
            31. Z tohoto důvodu vydali Comissioners dne 27. září 2005 platební výměr na DPH za období od 1. července 2002 do 31. prosince 2004 na částku 10 707 075 liber šterlinků (GBP), jehož adresátem byl P. Newey, s cílem vybrat od něho DPH za propagační služby, které mu byly během uvedeného období poskytnuty.
            32. Paul Newey tvrdí, že služby zprostředkování úvěrů, o které se jedná ve věci v původním řízení, byly poskytovány z Jersey společností Alabaster, a že tato společnost byla příjemcem propagačních služeb. Dodává, že se zásada zákazu zneužití práva neuplatní, pokud jsou služby poskytnuty osobou usazenou mimo území Evropské unie jiné osobě usazené mimo území Evropské unie.
            33. Paul Newey tedy podal proti uvedenému platebnímu výměru žalobu k First-tier Tribunal (Tax Chamber), který této žalobě vyhověl rozsudkem ze dne 23. dubna 2010.
            34. Uvedený soud byl toho názoru, že činnost zprostředkování úvěrů byla vykonávána společností Alabaster prostřednictvím služeb, které poskytoval P. Newey podle smlouvy o službách. Společnost Alabaster tedy nelze kvalifikovat jako „schránkovou“ společnost.
            35. First-tier Tribunal (Tax Chamber) rovněž uvedl, že společnost Alabaster poskytovala předmětné služby zprostředkování úvěrů dlužníkům a že byla příjemcem propagačních služeb. Mezi P. Neweyem a dlužníky nebo mezi ním a společností Wallace Barnaby se neuskutečnila přímá transakce za protiplnění. I když základním cílem společnosti Alabaster bylo získání daňového zvýhodnění, nedošlo podle tohoto soudu k žádnému zneužití, jelikož konstrukce zapojující společnost Alabaster neodporovala účelu šesté směrnice.
            36. Commissioners podali proti tomuto rozhodnutí odvolání k Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).
            37. Za těchto podmínek se Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Jakou váhu má za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, přikládat vnitrostátní soud uzavřeným smlouvám, rozhoduje-li o otázce, která osoba pro účely DPH poskytla služby? Je zejména postavení jedné ze stran vyplývající ze smlouvy rozhodující pro určení postavení této strany ve vztahu k poskytnutí služby pro účely DPH?
            2) Pokud není za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, postavení vyplývající ze smlouvy rozhodující, za jakých okolností by měl vnitrostátní soud od postavení vyplývajícího ze smlouvy odhlédnout?
            3) Do jaké míry je za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, relevantní zejména to:
            a) zda je osoba, jež poskytuje službu na základě smlouvy, plně ovládána jinou osobou?
            b) zda jiná osoba, než je ta, která uzavírá smlouvu, disponuje obchodními znalostmi, kontakty a zkušenostmi?
            c) zda jsou všechny rozhodující složky poskytované služby nebo jejich podstatná část uskutečňovány jinou osobou, než je ta, která uzavírá smlouvu?
            d) zda obchodní riziko finanční ztráty a újmy na pověsti vyplývající z poskytování služby nese někdo jiný, než je ten, kdo uzavírá smlouvy?
            e) zda osoba poskytující službu na základě smlouvy využívá pro pořízení rozhodujících složek nezbytných pro poskytování takové služby jako subdodavatele osobu, jež prvně jmenovanou osobu ovládá, a taková subdodavatelská smlouva postrádá některé obchodní rysy?
            4) Měl by vnitrostátní soud za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, odhlédnout od rozboru smluvního režimu?
            5) Je-li odpověď na čtvrtou otázku záporná, jsou daňové důsledky takového smluvního uspořádání, o jaké jde v projednávané věci, daňovým zvýhodněním, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s účelem šesté směrnice ve smyslu bodů 74 až 86 [výše uvedeného] rozsudku [Halifax a další]?
            6) Je-li odpověď na pátou otázku kladná, jak je třeba překvalifikovat takové smluvní uspořádání, o jaké jde v projednávané věci?“
            K předběžným otázkám
            K první až čtvrté otázce
            38. Podstatou první až čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda jsou smluvní ujednání rozhodující pro účely identifikace poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice, a v případě záporné odpovědi, za jakých podmínek by uvedená ujednání mohla být překvalifikována.
            39. Je třeba rovnou připomenout, že šestá směrnice zavádí společný systém DPH založený zejména na jednotné definici zdanitelných plnění (výše uvedený rozsudek Halifax a další, bod 48).
            40. DPH podléhají podle čl. 2 odst. 1 šesté směrnice o DPH „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“. Pokud jde konkrétně o pojem „poskytování služeb“, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že služby jsou poskytovány „za protiplnění“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 této směrnice, a tudíž jsou zdanitelné pouze tehdy, pokud mezi poskytovatelem a příjemcem existuje právní vztah, v jehož rámci dojde ke vzájemné výměně plnění, přičemž odměna uhrazená poskytovateli uvedené služby představuje skutečnou protihodnotu za službu poskytnutou příjemci (rozsudek ze dne 16. prosince 2010, MacDonald Resorts, C-270/09, Sb. rozh. s. I-13179, bod 16 a citovaná judikatura).
            41. Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pojem „poskytování služeb“ má objektivní povahu a že se použije bez ohledu na účel a výsledky dotyčných plnění, aniž mají daňové orgány povinnost provést šetření za účelem zjištění úmyslu osoby povinné k dani (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Halifax a další, body 56 a 57, jakož i citovaná judikatura).
            42. Co se konkrétně týče hodnoty smluvních ujednání při kvalifikaci plnění jako zdanitelného plnění, je třeba připomenout judikaturu Soudního dvora, podle které je zohlednění hospodářské a obchodní reality základním kritériem pro použití společného systému DPH (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2010, Loyalty Management UK a Baxi Group, C-53/09 a C-55/09, Sb. rozh. s. I-9187, body 39 a 40, jakož i citovaná judikatura).
            43. Vzhledem k tomu, že smluvní situace obvykle odráží hospodářskou a obchodní realitu plnění, a v zájmu vyhovění požadavkům právní jistoty, přestavují relevantní smluvní ujednání prvek, který je třeba zohlednit při identifikaci poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice.
            44. Může se však ukázat, že určitá smluvní ujednání někdy vůbec neodrážejí hospodářskou a obchodní realitu plnění.
            45. Je tomu zejména v případě, kdy se ukáže, že uvedená smluvní ujednání jsou čistě vykonstruovaná a neodpovídají hospodářské a obchodní realitě plnění.
            46. Soudní dvůr opakovaně konstatoval, že boj proti podvodům, daňovým únikům a případným zneužíváním je cíl uznaný a podporovaný šestou směrnicí (viz výše uvedený rozsudek Halifax a další, bod 71 a citovaná judikatura) a že zásada zákazu zneužití práva vede k zákazu čistě vykonstruovaných plnění, zbaveným hospodářské reality, která se uskutečňují pouze za účelem získaní daňového zvýhodnění (viz rozsudky ze dne 22. května 2008, Ampliscientifica a Amplifin, C-162/07, Sb. rozh. s. I-4019, bod 28; ze dne 27. října 2011, Tanoarch, C-504/10, Sb. rozh. s. I-10853, bod 51, a ze dne 12. července 2012, J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C-326/11, bod 35).
            47. Ve věci v původním řízení není popíráno, že společnost Alabaster v souladu se smluvními ujednáními formálně poskytovala služby zprostředkování úvěrů dlužníkům a že byla příjemcem propagačních služeb poskytovaných společností Wallace Barnaby.
            48. S ohledem na hospodářskou realitu obchodních vztahů mezi P. Neweyem, společností Alabaster a dlužníky na straně jedné a mezi P. Neweyem, společností Alabaster a společností Wallace Barnaby na straně druhé, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, a zejména ze skutečností, které uvedl Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) ve třetí otázce, nelze však vyloučit, že ke skutečnému použití a využití služeb, o které se jedná ve věci v původním řízení, došlo ve Spojeném království ve prospěch P. Neweyeho.
            49. Je na předkládajícím soudu, aby analýzou všech okolností sporu ve věci v původním řízení ověřil, zda se jedná o případ, kdy smluvní ujednání neodrážejí pravdivě hospodářskou realitu, a zda tím, kdo byl poskytovatelem dotčených služeb a příjemcem propagačních služeb, které poskytovala společnost Wallace Barnaby, nebyl ve skutečnosti P. Newey, a nikoli společnost Alabaster.
            50. Pokud tomu tak je, musí být tato smluvní ujednání nově definována tak, aby byla nastolena taková situace, jaká by existovala v případě neexistence plnění představujících toto zneužití (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Halifax a další, bod 98).
            51. V případě, že by vnitrostátní soud došel k závěru, že dotčená plnění představují zneužití, nastolení takové situace, jaká by existovala v případě neexistence těchto plnění, by v projednávané věci spočívalo zejména v určení toho, že smlouvu o službách a smlouvy o propagaci uzavřené mezi společnostmi Alabaster a Wallace Barnaby nelze vůči Commissioners namítat, přičemž Commissioners by mohli oprávněně považovat P. Neweyeho za skutečného poskytovatele služeb zprostředkováni úvěrů a příjemce propagačních služeb, o které se jedná ve věci v původním řízení.
            52. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první až čtvrtou otázku odpovědět tak, že smluvní ujednání, i když představují prvek, který je třeba zohlednit, nejsou rozhodující pro účely identifikace poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice. Lze se od nich odchýlit zejména tehdy, pokud se ukáže, že neodrážejí hospodářskou a obchodní realitu, nýbrž jsou čistě umělou a hospodářské reality zbavenou konstrukcí vytvořenou pouze s cílem dosáhnout daňového zvýhodnění, posouzení čehož je věcí vnitrostátního soudu.
            K páté a šesté otázce
            53. S ohledem na odpověď na první až čtvrtou otázku není namístě odpovídat na pátou a šestou otázku.
            K nákladům řízení
            54. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
            Smluvní ujednání, i když představují prvek, který je třeba zohlednit, nejsou rozhodující pro účely identifikace poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 2000/65/ES ze dne 17. října 2000. Lze se od nich odchýlit zejména tehdy, pokud se ukáže, že neodrážejí hospodářskou a obchodní realitu, ale jsou čistě vykonstruovaná, zbavená hospodářské reality a vytvořená pouze s cílem dosáhnout daňového zvýhodnění, což přísluší posoudit vnitrostátnímu soudu.

    ---documentbreak---

         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      20. června 2013 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Šestá směrnice o DPH — Článek 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 — Pojem ‚poskytování služeb‘ — Poskytování propagačních služeb a služeb zprostředkování úvěrů — Osvobození od daně — Hospodářská a obchodní realita plnění — Zneužívající praktiky — Plnění mající pouze za cíl získat daňové zvýhodnění“
      Ve věci C-653/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU podaná rozhodnutím Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené království) ze dne 13. prosince 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 19. prosince 2011, v řízení

         Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

      proti

         Paulovi Neweyemu, jednajícímu pod obchodním jménem Ocean Finance,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (zpravodajka) a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. března 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za P. Neweyeho, jednajícího pod obchodním jménem Ocean Finance, J. Ghoshem, QC, jakož i E. Wilson a J. Bremnerem, barristers,

               —

               za vládu Spojeného království S. Ossowskim a L. Christiem, jako zmocněnci, ve spolupráci s O. Thomasem, barrister,

               —

               za Irsko E. Creedon, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. Collinsem, SC,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. De Stefanem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi R. Lyalem a C. Soulay, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 2000/65/ES ze dne 17. října 2000 (Úř. věst. L 269, s. 44; dále jen „šestá směrnice“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“) a P. Neweyem, jednajícím pod obchodním jménem Ocean Finance (dále jen „P. Newey“), jehož předmětem je daň z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), která se použije na poskytování propagačních služeb.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Podle čl. 299 odst. 6 ES se ustanovení Smlouvy o ES vztahují na britské Normanské ostrovy, jejichž součástí je ostrov Jersey, jen v míře nezbytné pro zajištění použitelnosti pravidel, jež jsou pro tyto ostrovy stanovena, zejména v Protokolu č. 3 týkajícího se britských Normanských ostrovů a ostrova Man (Úř. věst. 1972, L 73, s. 164), připojeného k Aktu o podmínkách přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska a úpravách Smluv (Úř. věst. 1972, L 73, s. 14). Vzhledem k tomu, že uvedený protokol neobsahuje ustanovení týkající se DPH, nevztahuje se unijní právo o DPH na ostrov Jersey.

               4

               Čtvrtý bod odůvodnění šesté směrnice stanoví, že by měl být brán na zřetel konečný cíl zrušit zdaňování při dovozu a vracení daně při vývozu v obchodu mezi členskými státy; že by mělo být zajištěno, aby společný systém daní z obratu nediskriminoval zboží ani služby podle původu, aby tak mohlo být konečně dosaženo společného trhu umožňujícího poctivou hospodářskou soutěž a podobajícího se skutečnému vnitřnímu trhu.

               5

               Předmětem DPH je podle čl. 2 odst. 1 šesté směrnice „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.

               6

               Podle čl. 5 odst. 1 této směrnice se výrazem „dodání zboží“ rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník a podle čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice se „poskytováním služeb“ rozumí jakékoliv plnění, které není dodáním zboží ve smyslu článku 5 téže směrnice.

               7

               Článek 9 šesté směrnice stanoví:
               „1.   Za místo poskytování služby se považuje místo, kde má poskytovatel sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu, z níž službu poskytuje, a nemá-li takové sídlo či provozovnu, místo, kde má trvalé bydliště, popřípadě místo, kde se obvykle zdržuje.
               2.   Nicméně:
               [...]

                        e)

                        za místo poskytování následujících služeb, jsou-li poskytovány zákazníkům usazeným mimo Společenství, nebo osobám povinným k dani usazeným ve Společenství, ale nikoliv ve stejné zemi jako dodavatel, se považuje místo, kde má zákazník sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu, pro kterou je služba poskytována, a nemá-li takové ústředí či provozovnu, místo, kde má trvalé bydliště, popřípadě místo, kde se obvykle zdržuje:
                        [...]

                                 —

                                 propagační služby,

                           [...]

                                 —

                                 bankovní, finanční a pojišťovací operace včetně zajištění, s výjimkou nájmu bezpečnostních schránek,

                           [...]

                                 —

                                 služby zprostředkovatelů, kteří jednají jménem a na účet třetích osob, poskytují-li služby citované v tomto písmenu e).

                           [...]

                  3.   K zamezení dvojího zdanění, nezdanění nebo narušení hospodářské soutěže mohou členské státy v souvislosti s poskytováním služeb uvedených v odst. 2 písm. e) a v souvislosti s nájmem různých dopravních prostředků považovat:
               [...]

                        b)

                        místo poskytování služeb, které by se podle tohoto článku nacházelo mimo Společenství, za místo nacházející se v tuzemsku, pokud ke skutečnému využití a převzetí služeb dochází v tuzemsku.“

               8

               Článek 13 šesté směrnice, nazvaný „Osvobození od daně v tuzemsku“, v části B, nazvané „Ostatní případy osvobození“, stanoví:
               „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské státy od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:
               [...]

                        d)

                        tyto operace:

                                 1.

                                 poskytnutí a sjednání úvěru a správa úvěru osobou, která jej poskytla,

                                 2.

                                 sjednání nebo převzetí závazků, ručení a jiných jistot a záruk, jakož i správa úvěrových záruk osobou, která úvěr poskytuje,

                           [...]“

               9

               Článek 17 odst. 2 této směrnice stanoví:
               „Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna odvést:

                        a)

                        [DPH], která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani;

                  [...]“

               10

               Článek 21 uvedené směrnice stanoví:
               „[...]
               1.   V rámci vnitřního systému jsou povinny odvádět [DPH]:
               [...]

                        b)

                        osoba povinná k dani, které poskytuje služby uvedené v čl. 9 odst. 2 písm. e) osoba povinná k dani, která není usazena v tuzemsku, nebo osoba, která má identifikační číslo pro daň z přidané hodnoty v tuzemsku a které poskytuje služby uvedené v čl. 28b částech C, D, E a F osoba povinná k dani, která není usazena v tuzemsku.

                  [...]“

         Právo Spojeného království

               11

               V okamžiku, kdy nastaly skutkové okolnosti věci v původním řízení, zněl čl. 4 odst. 1 zákona z roku 1994 o dani z přidané hodnoty (Value Added Tax Act 1994) následovně:
               „DPH se vybírá ze všech dodání zboží nebo poskytování služeb uskutečněných ve Spojeném království, pokud se jedná o zdanitelné dodání nebo poskytování, která osoba povinná k dani uskutečňuje v rámci své hospodářské činnosti.“

               12

               Článek 5 odst. 2 písm. a) a b) tohoto zákona stanovil:

                        „a)

                        pro účely tohoto zákona ‚dodání zboží‘ nebo ‚poskytování služeb‘ zahrnují všechny formy dodání zboží nebo poskytování služeb s výjimkou těch, které nejsou uskutečněny za úhradu;

                        b)

                        každé plnění, které není dodáním zboží, ale je uskutečněno za úhradu […] je poskytováním služeb.“

               13

               Článek 7 odst. 10 uvedeného zákona stanovil:
               „Služba je poskytnuta:

                        a)

                        ve Spojeném království, pokud je poskytovatel usazen ve Spojeném království, a

                        b)

                        v jiném státu (nikoli ve Spojeném království), pokud je poskytovatel usazen v tomto jiném státu.“

               14

               Článek 8 odst. 1 a 2 téhož zákona, který zavedl mechanismus přenesení povinnosti k úhradě DPH u služeb poskytovaných z jiného státu než ze Spojeného království, stanovil:
               „1)   S výhradou odstavce 3 tohoto článku, jsou-li relevantní služby poskytovány:

                        a)

                        osobou, která se nachází v jiném státě, než ve Spojeném království,

                        b)

                        osobě (dále jen ‚příjemce‘), která se pro účely jakékoli činnosti, jež vykonává, nachází ve Spojeném království,

                  platí všechny důsledky stanovené tímto zákonem (a zejména povinnost odvést DPH z poskytování takových služeb a nárok osoby povinné k dani na odpočet daně odvedené na vstupu), jako kdyby příjemce sám poskytoval dotyčné služby ve Spojeném království v rámci své činnosti nebo za jejím účelem a poskytování takových služeb bylo zdanitelným plněním.
               2)   Pro účely tohoto článku se za ‚relevantní služby‘ považují služby, na které se vztahují popisy uvedené v příloze 5, jež nejsou službami patřícími pod některý z popisů uvedených v příloze 9.
               3)   K plněním, jež se považují za plnění poskytnutá příjemcem podle odstavce 1 výše, nesmí být přihlíženo jakožto k plněním poskytnutým touto osobou při určení jejího práva na odpočet daně uhrazené na vstupu podle čl. 26 odst. 1.“

               15

               Článek 9 zákona z roku 1994 o dani z přidané hodnoty definoval pojem „místo, kde se osoba nachází“ („place of belonging“) pro příjemce poskytovaných služeb následovně:
               „1)   Odstavec 2 níže se použije při každém poskytnutí služeb za účelem určení toho, ve kterém státě se nachází poskytovatel, a odstavce 3 a 4 se (aniž je dotčeno ustanovení čl. 8 odst. 6) použijí při každém poskytnutí služeb za účelem určení toho, ve kterém státě se nachází příjemce.
               2)   Poskytovatel služeb se nachází v určitém státě, pokud

                        a)

                        má v tomto státě sídlo své hospodářské činnosti nebo jinou stálou provozovnu a nemá takové sídlo nebo provozovnu v žádném jiném státě, nebo

                        b)

                        nemá žádné takové sídlo nebo provozovnu (v tomto nebo jiném státě), avšak má v tomto státě místo, kde se obvykle zdržuje, nebo

                        c)

                        má taková sídla nebo provozovny jak v tomto státě, tak i jinde, avšak v tomto státě má sídlo nebo provozovnu, která nejúžeji souvisí s předmětným poskytováním služeb.

                  3)   Pokud je poskytování služeb uskutečněno pro jednotlivce a tento jednotlivec ho přijímá pro jiné účely než pro účely některé z činností, které vykonává, je třeba ho považovat za osobu nacházející se ve státě, kde se obvykle zdržuje.
               4)   Neuplatní-li se odstavec 3 výše, je třeba za příjemce plnění, považovat osobu nacházející se v určitém státě, pokud:

                        a)

                        je splněna jedna z podmínek uvedených v písm. a) a b) odstavce 2 výše,

                        b)

                        nebo tato osoba má sídlo nebo stálou provozovnu ve smyslu odstavci 2, jak v tomto státě, tak i jinde, avšak její sídlo nebo provozovna kde, nebo pro kterou, se dotyčné služby co nejúžeji použily nebo použijí, se nachází v tomto státě.

                  5)   Pro účely tohoto článku (a pro žádný jiný účel):

                        a)

                        je třeba osobu vykonávající činnost prostřednictvím pobočky nebo zastoupení v určitém státě považovat za osobu se sídlem nebo stálou provozovnou v tomto státě a

                        b)

                        ‚místem, kde se obvykle zdržuje‘ se v případě právnické osoby rozumí místo, kde byla legálně založena.“

               16

               Článek 31 zákona z roku 1994 o dani z přidané hodnoty a skupina 5 jeho přílohy 9 provádí čl. 13 část B písm. d) šesté směrnice a stanoví, že od DPH jsou osvobozeny služby „poskytování půjček nebo úvěrů“, jakož i související zprostředkovatelské služby.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               17

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že během období, o které se jedná ve věci v původním řízení, byl P. Newey zprostředkovatelem úvěrů se sídlem v Tamworth (Spojené království). Poskytování služeb zprostředkování úvěrů ve Spojeném království, které vykonával P. Newey, bylo podle čl. 13 části B písm. d) šesté směrnice osvobozeno od DPH. Naopak propagační služby, jež byly P. Neweyemu ve Spojeném království poskytovány a které měly za cíl přilákat potenciální zájemce o úvěr, podléhaly DPH, takže daň, kterou P. Newey odváděl z nákladů na propagaci, nebyla odpočitatelná.

               18

               S cílem vyhnout se tomuto neodpočitatelnému daňovému zatížení založil P. Newey společnost Alabaster (CI) Ltd (dále jen „Alabaster“), se sídlem na Jersey, tedy na území, na které se nevztahuje šestá směrnice, a udělil této společnosti právo používat obchodní jméno Ocean Finance. Paul Newey byl jediným akcionářem této společnosti.

               19

               Společnost Alabaster zaměstnávala alespoň jednu osobu na plný pracovní úvazek a měla své vlastní vedení skládající se z fyzických osob s bydlištěm na Jersey, jež neměly přímou zkušenost v oblasti zprostředkování úvěrů, byly navrhovány nebo zaměstnány účetními P. Neweyeho a odměňovány v závislosti na času věnovanému činnosti společnosti Alabaster.

               20

               Podle stanov společnosti Alabaster a právní úpravy platné na Jersey, uvedení řídící pracovníci byli zodpovědní za řízení této společnosti a vykonávali pravomoci, které tato společnost měla. Paul Newey se na řízení této společnosti nepodílel.

               21

               Smlouvy o zprostředkování uzavírali dlužníci přímo se společností Alabaster, takže provize za zprostředkování nebyly vypláceny P. Neweyemu, ale této společnosti.

               22

               Společnost Alabaster se nicméně sama nezabývala zpracováním žádostí o úvěr, ale k tomuto účelu využívala služeb, které poskytoval P. Newey na základě subdodavatelské smlouvy (dále jen „smlouva o službách“) prostřednictvím svých zaměstnanců vykonávajících svoji činnost v Tamworth. Tato smlouva uváděla seznam služeb, které měl P. Newey poskytovat, jenž v podstatě zahrnoval všechny úkoly spojené s prováděním činnosti spočívající ve zprostředkovávání úvěrů. Podle uvedené smlouvy měl P. Newey též pravomoc dojednat podmínky smluv uzavřených mezi společností Alabaster a dlužníky.

               23

               Výměnou za tyto služby získával P. Newey honorář stanovený zpočátku na 50 %, později na 60 % částky hrubé provize bezprostředně získané za každý úvěr poskytnutý společností Alabaster, ke kterému se připojovala náhrada nákladů a výdajů.

               24

               V praxi potenciální zájemci o úvěr kontaktovali přímo ve Spojeném království zaměstnance P. Neweyeho, kteří posoudili všechny dokumenty a zaslali na Jersey řídícím pracovníkům společnosti Alabaster ke schválení žádosti, které splňovaly kritéria pro poskytnutí úvěru. Proces schvalování byl obvykle dovršen do jedné hodiny a žádná žádost o schválení nebyla ve skutečnosti zamítnuta.

               25

               Vzhledem k tomu, že propagace směřující k získání potenciálních zájemců o úvěr byla pro činnost zprostředkování úvěrů nezbytná, tvořila významnou část nákladů, které nesla společnost Alabaster.

               26

               Podle předkládajícího soudu propagační služby poskytovala společnost Wallace Barnaby & Associates Ltd (dále jen „Wallace Barnaby“), společnost nepropojená se společností Alabaster, která má sídlo taktéž na Jersey, a to na základě smlouvy uzavřené se společností Alabaster. Samotná společnost Wallace Barnaby tyto propagační služby získala od reklamních agentur se sídlem ve Spojeném království, zejména od reklamní agentury Ekay Advertising. Podle právní úpravy platné na Jersey nepodléhaly platby provedené společností Alabaster ve prospěch společnosti Wallace Barnaby za tyto služby DPH.

               27

               Paul Newey nebyl oprávněn využívat propagační služby na účet společnosti Alabaster a neodpovídal za placení služeb, které této společnosti poskytovala společnost Wallace Barnaby. Měl však pravomoc schvalovat obsah reklam a v této souvislosti se setkával se zaměstnancem reklamní agentury Ekay Advertising pracujícím ve Spojeném království. Po těchto setkáních dával tento zaměstnanec společnosti Wallace Barnaby doporučení.

               28

               Společnost Wallace Barnaby zase dávala doporučení řídícím pracovníkům společnosti Alabaster, kteří se po jejich přijetí každý týden setkávali, aby rozhodli o plánovaných výdajích na propagaci. V praxi nebylo žádné z těchto doporučení odmítnuto.

               29

               Commissioners mají za to, že pro účely DPH byly předmětné propagační služby poskytnuty P. Neweyemu ve Spojeném království, a tedy tam podléhají dani, a že služby zprostředkování úvěrů byly poskytnuty ve Spojeném království P. Neweyem.

               30

               Commissioners se dále domnívají, že pokud je třeba společnost Alabaster považovat za adresáta propagačních služeb, jakož i za poskytovatele služeb zprostředkování úvěrů, jsou dohody uzavřené s cílem dosažení tohoto výsledku v rozporu se zásadou zákazu zneužití práva, jak ji formuloval Soudní dvůr v rozsudku ze dne 21. února 2006, Halifax a další (C-255/02, Sb. rozh. s. I-1609), a je nutné je překvalifikovat.

               31

               Z tohoto důvodu vydali Comissioners dne 27. září 2005 platební výměr na DPH za období od 1. července 2002 do 31. prosince 2004 na částku 10707075 liber šterlinků (GBP), jehož adresátem byl P. Newey, s cílem vybrat od něho DPH za propagační služby, které mu byly během uvedeného období poskytnuty.

               32

               Paul Newey tvrdí, že služby zprostředkování úvěrů, o které se jedná ve věci v původním řízení, byly poskytovány z Jersey společností Alabaster, a že tato společnost byla příjemcem propagačních služeb. Dodává, že se zásada zákazu zneužití práva neuplatní, pokud jsou služby poskytnuty osobou usazenou mimo území Evropské unie jiné osobě usazené mimo území Evropské unie.

               33

               Paul Newey tedy podal proti uvedenému platebnímu výměru žalobu k First-tier Tribunal (Tax Chamber), který této žalobě vyhověl rozsudkem ze dne 23. dubna 2010.

               34

               Uvedený soud byl toho názoru, že činnost zprostředkování úvěrů byla vykonávána společností Alabaster prostřednictvím služeb, které poskytoval P. Newey podle smlouvy o službách. Společnost Alabaster tedy nelze kvalifikovat jako „schránkovou“ společnost.

               35

               First-tier Tribunal (Tax Chamber) rovněž uvedl, že společnost Alabaster poskytovala předmětné služby zprostředkování úvěrů dlužníkům a že byla příjemcem propagačních služeb. Mezi P. Neweyem a dlužníky nebo mezi ním a společností Wallace Barnaby se neuskutečnila přímá transakce za protiplnění. I když základním cílem společnosti Alabaster bylo získání daňového zvýhodnění, nedošlo podle tohoto soudu k žádnému zneužití, jelikož konstrukce zapojující společnost Alabaster neodporovala účelu šesté směrnice.

               36

               Commissioners podali proti tomuto rozhodnutí odvolání k Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).

               37

               Za těchto podmínek se Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jakou váhu má za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, přikládat vnitrostátní soud uzavřeným smlouvám, rozhoduje-li o otázce, která osoba pro účely DPH poskytla služby? Je zejména postavení jedné ze stran vyplývající ze smlouvy rozhodující pro určení postavení této strany ve vztahu k poskytnutí služby pro účely DPH?

                        2)

                        Pokud není za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, postavení vyplývající ze smlouvy rozhodující, za jakých okolností by měl vnitrostátní soud od postavení vyplývajícího ze smlouvy odhlédnout?

                        3)

                        Do jaké míry je za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, relevantní zejména to:

                                 a)

                                 zda je osoba, jež poskytuje službu na základě smlouvy, plně ovládána jinou osobou?

                                 b)

                                 zda jiná osoba, než je ta, která uzavírá smlouvu, disponuje obchodními znalostmi, kontakty a zkušenostmi?

                                 c)

                                 zda jsou všechny rozhodující složky poskytované služby nebo jejich podstatná část uskutečňovány jinou osobou, než je ta, která uzavírá smlouvu?

                                 d)

                                 zda obchodní riziko finanční ztráty a újmy na pověsti vyplývající z poskytování služby nese někdo jiný, než je ten, kdo uzavírá smlouvy?

                                 e)

                                 zda osoba poskytující službu na základě smlouvy využívá pro pořízení rozhodujících složek nezbytných pro poskytování takové služby jako subdodavatele osobu, jež prvně jmenovanou osobu ovládá, a taková subdodavatelská smlouva postrádá některé obchodní rysy?

                        4)

                        Měl by vnitrostátní soud za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, odhlédnout od rozboru smluvního režimu?

                        5)

                        Je-li odpověď na čtvrtou otázku záporná, jsou daňové důsledky takového smluvního uspořádání, o jaké jde v projednávané věci, daňovým zvýhodněním, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s účelem šesté směrnice ve smyslu bodů 74 až 86 [výše uvedeného] rozsudku [Halifax a další]?

                        6)

                        Je-li odpověď na pátou otázku kladná, jak je třeba překvalifikovat takové smluvní uspořádání, o jaké jde v projednávané věci?“

         K předběžným otázkám

         K první až čtvrté otázce

               38

               Podstatou první až čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda jsou smluvní ujednání rozhodující pro účely identifikace poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice, a v případě záporné odpovědi, za jakých podmínek by uvedená ujednání mohla být překvalifikována.

               39

               Je třeba rovnou připomenout, že šestá směrnice zavádí společný systém DPH založený zejména na jednotné definici zdanitelných plnění (výše uvedený rozsudek Halifax a další, bod 48).

               40

               DPH podléhají podle čl. 2 odst. 1 šesté směrnice o DPH „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“. Pokud jde konkrétně o pojem „poskytování služeb“, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že služby jsou poskytovány „za protiplnění“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 této směrnice, a tudíž jsou zdanitelné pouze tehdy, pokud mezi poskytovatelem a příjemcem existuje právní vztah, v jehož rámci dojde ke vzájemné výměně plnění, přičemž odměna uhrazená poskytovateli uvedené služby představuje skutečnou protihodnotu za službu poskytnutou příjemci (rozsudek ze dne 16. prosince 2010, MacDonald Resorts, C-270/09, Sb. rozh. s. I-13179, bod 16 a citovaná judikatura).

               41

               Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pojem „poskytování služeb“ má objektivní povahu a že se použije bez ohledu na účel a výsledky dotyčných plnění, aniž mají daňové orgány povinnost provést šetření za účelem zjištění úmyslu osoby povinné k dani (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Halifax a další, body 56 a 57, jakož i citovaná judikatura).

               42

               Co se konkrétně týče hodnoty smluvních ujednání při kvalifikaci plnění jako zdanitelného plnění, je třeba připomenout judikaturu Soudního dvora, podle které je zohlednění hospodářské a obchodní reality základním kritériem pro použití společného systému DPH (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2010, Loyalty Management UK a Baxi Group, C-53/09 a C-55/09, Sb. rozh. s. I-9187, body 39 a 40, jakož i citovaná judikatura).

               43

               Vzhledem k tomu, že smluvní situace obvykle odráží hospodářskou a obchodní realitu plnění, a v zájmu vyhovění požadavkům právní jistoty, přestavují relevantní smluvní ujednání prvek, který je třeba zohlednit při identifikaci poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice.

               44

               Může se však ukázat, že určitá smluvní ujednání někdy vůbec neodrážejí hospodářskou a obchodní realitu plnění.

               45

               Je tomu zejména v případě, kdy se ukáže, že uvedená smluvní ujednání jsou čistě vykonstruovaná a neodpovídají hospodářské a obchodní realitě plnění.

               46

               Soudní dvůr opakovaně konstatoval, že boj proti podvodům, daňovým únikům a případným zneužíváním je cíl uznaný a podporovaný šestou směrnicí (viz výše uvedený rozsudek Halifax a další, bod 71 a citovaná judikatura) a že zásada zákazu zneužití práva vede k zákazu čistě vykonstruovaných plnění, zbaveným hospodářské reality, která se uskutečňují pouze za účelem získaní daňového zvýhodnění (viz rozsudky ze dne 22. května 2008, Ampliscientifica a Amplifin, C-162/07, Sb. rozh. s. I-4019, bod 28; ze dne 27. října 2011, Tanoarch, C-504/10, Sb. rozh. s. I-10853, bod 51, a ze dne 12. července 2012, J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C-326/11, bod 35).

               47

               Ve věci v původním řízení není popíráno, že společnost Alabaster v souladu se smluvními ujednáními formálně poskytovala služby zprostředkování úvěrů dlužníkům a že byla příjemcem propagačních služeb poskytovaných společností Wallace Barnaby.

               48

               S ohledem na hospodářskou realitu obchodních vztahů mezi P. Neweyem, společností Alabaster a dlužníky na straně jedné a mezi P. Neweyem, společností Alabaster a společností Wallace Barnaby na straně druhé, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, a zejména ze skutečností, které uvedl Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) ve třetí otázce, nelze však vyloučit, že ke skutečnému použití a využití služeb, o které se jedná ve věci v původním řízení, došlo ve Spojeném království ve prospěch P. Neweyeho.

               49

               Je na předkládajícím soudu, aby analýzou všech okolností sporu ve věci v původním řízení ověřil, zda se jedná o případ, kdy smluvní ujednání neodrážejí pravdivě hospodářskou realitu, a zda tím, kdo byl poskytovatelem dotčených služeb a příjemcem propagačních služeb, které poskytovala společnost Wallace Barnaby, nebyl ve skutečnosti P. Newey, a nikoli společnost Alabaster.

               50

               Pokud tomu tak je, musí být tato smluvní ujednání nově definována tak, aby byla nastolena taková situace, jaká by existovala v případě neexistence plnění představujících toto zneužití (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Halifax a další, bod 98).

               51

               V případě, že by vnitrostátní soud došel k závěru, že dotčená plnění představují zneužití, nastolení takové situace, jaká by existovala v případě neexistence těchto plnění, by v projednávané věci spočívalo zejména v určení toho, že smlouvu o službách a smlouvy o propagaci uzavřené mezi společnostmi Alabaster a Wallace Barnaby nelze vůči Commissioners namítat, přičemž Commissioners by mohli oprávněně považovat P. Neweyeho za skutečného poskytovatele služeb zprostředkováni úvěrů a příjemce propagačních služeb, o které se jedná ve věci v původním řízení.

               52

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první až čtvrtou otázku odpovědět tak, že smluvní ujednání, i když představují prvek, který je třeba zohlednit, nejsou rozhodující pro účely identifikace poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice. Lze se od nich odchýlit zejména tehdy, pokud se ukáže, že neodrážejí hospodářskou a obchodní realitu, nýbrž jsou čistě umělou a hospodářské reality zbavenou konstrukcí vytvořenou pouze s cílem dosáhnout daňového zvýhodnění, posouzení čehož je věcí vnitrostátního soudu.

         K páté a šesté otázce

               53

               S ohledem na odpověď na první až čtvrtou otázku není namístě odpovídat na pátou a šestou otázku.

         K nákladům řízení

               54

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Smluvní ujednání, i když představují prvek, který je třeba zohlednit, nejsou rozhodující pro účely identifikace poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 2000/65/ES ze dne 17. října 2000. Lze se od nich odchýlit zejména tehdy, pokud se ukáže, že neodrážejí hospodářskou a obchodní realitu, ale jsou čistě vykonstruovaná, zbavená hospodářské reality a vytvořená pouze s cílem dosáhnout daňového zvýhodnění, což přísluší posoudit vnitrostátnímu soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 30. dubna 2009.#Lidl Magyarország Kereskedelmi bt proti Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Fővárosi Bíróság - Maďarsko.#Volný pohyb zboží - Rádiová zařízení a telekomunikační koncová zařízení - Vzájemné uznávání shody - Neuznání prohlášení o shodě vydaného výrobcem usazeným v jiném členském státě.#Věc C-132/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
      30. dubna 2009 (*)

      „Volný pohyb zboží – Rádiová zařízení a telekomunikační koncová zařízení – Vzájemné uznávání shody – Neuznání prohlášení o shodě vydaného výrobcem usazeným v jiném členském státě“
      Ve věci C‑132/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Fővárosi Bíróság (Maďarsko)
         ze dne 11. března 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 2. dubna 2008, v řízení

      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt
      proti
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa,
      SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
      ve složení T. von Danwitz (zpravodaj), předseda senátu, E. Juhász a G. Arestis, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Lidl Magyarország Kereskedelmi bt R. Kölcsey-Riedenem, ügyvéd,
      –        za maďarskou vládu J. Fazekas, R. Somssich a K. Szíjjártó, jako zmocněnkyněmi,
      –        za belgickou vládu T. Maternem, jako zmocněncem,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství W. Wilsem a A. Siposem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/5/ES ze dne 9. března 1999
         o rádiových zařízeních a telekomunikačních koncových zařízeních a vzájemném uznávání jejich shody (Úř. věst. L 91, s. 10;
         Zvl. vyd. 13/23, s. 254) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/95/ES ze dne 3. prosince 2001 o obecné bezpečnosti výrobků
         (Úř. věst. 2002, L 11 s. 4; Zvl. vyd. 15/06, s. 447), jakož i článku 30 ES.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Lidl Magyarország Kereskedelmi bt (dále jen „Lidl“) a Nemzeti Hírközlési
         Hatóság Tanácsa (rada maďarského telekomunikačního úřadu, dále jen „Hatóság“) ohledně toho, že posledně uvedený úřad odmítl,
         aby společnost Lidl uváděla na trh v Maďarsku rádiové zařízení vyrobené společností se sídlem v Belgii.

       Právní rámec
       Právo Společenství
       Směrnice 1999/5
      3        Článek 1 odst. 1 směrnice 1999/5 definuje působnost směrnice takto:

      „Tato směrnice vytváří předpisový rámec pro volný pohyb a uvádění na trh a do provozu ve Společenství radiových zařízení a telekomunikačních
         koncových zařízení.“

      4        Podle článku 2 směrnice 1999/5:

      „Pro účely této směrnice platí tyto definice:
      a)      ,přístrojem‘ se rozumí jakékoli zařízení, které je buď rádiovým zařízením, nebo telekomunikačním koncovým zařízením, nebo
         obojím;

      […]
      c)      ,rádiovým zařízením‘ se rozumí výrobek nebo jeho důležitá část umožňující komunikaci na základě vyzařování a/nebo příjmu rádiových
         vln s použitím rádiového spektra přiděleného pro zemské/kosmické radiokomunikace;

      d)      ,rádiovými vlnami‘ se rozumí elektromagnetické vlny o frekvenci od 9 kHz do 3000 GHz šířené prostorem bez umělého vedení;
      […]“
      5        Ohledně základních požadavků v oblasti bezpečnosti, kterým přístroje musí odpovídat, čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:

      „Na všechny přístroje se vztahují tyto základní požadavky:
      a)      ochrana zdraví a bezpečnosti uživatele a jakýchkoli dalších osob, včetně dosažení cílů obsažených ve směrnici 73/23/EHS s ohledem
         na požadavky na bezpečnost, avšak bez použití mezní hodnoty napětí;

      b)      požadavky na ochranu týkající se elektromagnetické kompatibility, obsažené ve směrnici 89/336/EHS.“
      6        Článek 5 směrnice 1999/5 stanoví:

      „1.      Jestliže přístroj vyhovuje příslušným harmonizovaným normám nebo jejich částem, […], předpokládají členské státy splnění těchto
         základních požadavků uvedených v článku 3, které jsou obsaženy v dotyčné harmonizované normě nebo v jejích částech.

      2.      Pokud má členský stát nebo Komise za to, že shoda s harmonizovanou normou nezajišťuje splnění základních požadavků uvedených
         v článku 3, které měly být předmětem dotyčné normy, předloží Komise nebo příslušný členský stát tuto záležitost [Výboru pro
         posuzování shody a pro dozor nad trhem v oblasti telekomunikací].

      3.      […] Po konzultaci s výborem […] může Komise odvolat harmonizované normy zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropských společenství.“

      7        Článek 6 odst. 1 a 4 směrnice 1999/5 stanoví:

      „1.      Členské státy zajistí, aby přístroje byly uváděny na trh pouze tehdy, pokud splňují příslušné základní požadavky podle článku
         3 a další příslušná ustanovení této směrnice, jsou-li řádně instalovány a udržovány a používány ke stanovenému účelu. Pokud
         jde o uvádění na trh, nepodléhají již žádným dalším vnitrostátním předpisům.

      […]
      4.      V případě rádiových zařízení používajících frekvenční pásma, jejichž použití není v rámci Společenství harmonizováno, výrobce
         nebo jeho zplnomocněný zástupce usazený ve Společenství nebo osoba odpovědná za uvádění zařízení na trh oznámí vnitrostátnímu
         orgánu, který v dotyčném členském státě odpovídá za správu frekvenčního spektra, záměr uvést tato zařízení na jeho vnitrostátní
         trh.

      Toto oznámení musí být učiněno nejpozději čtyři týdny před uvedením na trh a musí obsahovat informace o radiotechnických vlastnostech
         zařízení […] a identifikační číslo oznámeného subjektu podle přílohy IV nebo V.“

      8        Podle čl. 8 odst. 1 směrnice 1999/5:

      „Členské státy nesmějí na svém území zakazovat, omezovat nebo bránit uvedení přístrojů na trh nebo do provozu, jestliže jsou
         tyto přístroje opatřeny označením CE podle přílohy VII, které potvrzuje jejich shodu se všemi ustanoveními této směrnice […].
         Toto ustanovení platí, aniž jsou dotčena ustanovení čl. 6 odst. 4, čl. 7 odst. 2 a čl. 9 odst. 5.“

      9        Ohledně označení shody „CE“ čl. 12 odst. 1 první pododstavec směrnice 1999/5 stanoví:

      „Přístroje, které splňují všechny příslušné základní požadavky, jsou opatřeny označením shody CE podle přílohy VII. Za připojení
         označení je odpovědný výrobce, jeho zplnomocněný zástupce usazený ve Společenství nebo osoba odpovědná za uvádění přístrojů
         na trh.“

       Směrnice 2001/95
      10      Článek 1 směrnice 2001/95 definuje předmět a působnost směrnice takto:

      „1.      Účelem této směrnice je zajistit, aby výrobky uváděné na trh byly bezpečné.
      2.      Tato směrnice se vztahuje na všechny výrobky definované v čl. 2 písm. a). Všechna její ustanovení se použijí tehdy, neexistují-li
         v rámci právních předpisů Společenství žádná zvláštní ustanovení, která upravují bezpečnost dotyčných výrobků a sledují týž
         cíl.

      Jestliže jsou výrobky předmětem zvláštních požadavků na bezpečnost ukládaných právními předpisy Společenství, vztahuje se
         tato směrnice pouze na hlediska a rizika nebo kategorie rizik, kterých se tyto požadavky netýkají. […]“

      11      Článek 2 písm. a), e) a f) směrnice 2001/95 stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      a)      ,výrobkem‘ každý výrobek, který je určen – rovněž v rámci poskytnutí služby – spotřebitelům nebo pravděpodobně bude za rozumně
         předvídatelných podmínek spotřebiteli používán, a to i když jim určen není, a je za úplatu nebo bezplatně dodáván nebo poskytován
         v rámci obchodní činnosti, bez ohledu na to, zda je nový, použitý nebo upravený.

      […]
      e)      ,výrobcem‘:
      i)      výrobce výrobku, pokud je usazený ve Společenství, a každá další osoba, která vystupuje jako výrobce způsobem, že opatří výrobek
         svým názvem, ochrannou známkou nebo jiným rozlišovacím znakem, nebo osoba, která výrobek upraví;

      ii)      zástupce výrobce, pokud výrobce není usazený ve Společenství, nebo dovozce výrobku, jestliže žádný zástupce usazený ve Společenství
         neexistuje;

      iii)      další subjekty z oboru v dodavatelském řetězci, pokud jejich činnosti mohou mít vliv na vlastnosti týkající se bezpečnosti
         výrobku;

      f)      ,distributorem‘ každý subjekt z oboru v dodavatelském řetězci, jehož činnost nemá vliv na vlastnosti týkající se bezpečnosti
         výrobku.“

      12      Podle čl. 6 odst. 1 směrnice 2001/95:

      „Členské státy zajistí, aby výrobci a distributoři plnili své povinnosti vyplývající z této směrnice tak, že na trh budou
         uváděny pouze bezpečné výrobky.“

      13      Článek 8 odst. 2 první a druhý pododstavec téže směrnice stanoví:

      „Pokud příslušné orgány členských států přijmou opatření uvedená v odstavci 1, zejména opatření podle písmen d) až f), jsou
         povinny jednat v souladu se Smlouvou, a zejména s články 28 a 30 Smlouvy, a opatření uskutečňovat přiměřeně vážnosti rizika
         a s patřičným ohledem na zásadu obezřetnosti.

      V rámci těchto opatření podněcují a podporují dobrovolnou činnost výrobců a distributorů odpovídající povinnostem, které pro
         ně vyplývají z této směrnice, a zejména z kapitoly III této směrnice, případně včetně vypracování pravidel správné [řádné]
         praxe.“

       Vnitrostátní právo
      14      Podle čl. 188 bodu 32 zákona C z roku 2003 o elektronické komunikaci (2003. évi C. törvény az elektronikus hírközlésről):

      „Pro účely tohoto zákona se:
      […]
      32.       ,výrobcem‘ rozumí hospodářský subjekt odpovědný za vývoj, výrobu, balení, označení a uvádění zařízení na trh, bez ohledu na
         to, zda tyto úkoly vykonává na vlastní účet nebo na účet třetí osoby. Za výrobce je třeba považovat i osobu, která s cílem
         uvedení na trh provede na stávajícím zařízení změny či rozšíření ovlivňující jeho základní charakteristiky, nebo která ze
         stávajících zařízení vyrábí nová zařízení. Pokud není sídlo výrobce v Maďarsku, je za výrobce považován dovozce zařízení.“

      15      Podle čl. 1 odst. 2 výnosu ministerstva informatiky a komunikací č. 5/2004 ze dne 13. dubna 2004 o rádiových zařízeních a telekomunikačních
         koncových zařízeních, jakož i o vzájemném uznávání jejich shody [5/2004. (IV. 13.) IHM rendelet a rádióberendezésekről és
         az elektronikus hírközlő végberendezésekről, valamint megfelelőségük kölcsönös elismeréséről] „do působnosti uvedeného výnosu
         v Maďarsku spadají všechny fyzické a právnické osoby, všechny osoby bez právní subjektivity, jakož i všechny maďarské pobočky
         či zastoupení podniků se sídlem v zahraničí, jež vyrábějí, dovážejí, uvádějí na trh (dále jen společně ,výrobci‘), distribuují,
         vystavují osvědčení, uvádějí do dovozu a používají zařízení spadající do působnosti odstavce 1, jakož i maďarský telekomunikační
         úřad.“

      16      Podle čl. 4 odst. 4 uvedeného výnosu, jestliže rádiové zařízení využívá frekvence nebo pásma frekvencí neharmonizovaná v Evropské
         unii, musí výrobce svůj záměr uvádět v Maďarsku na trh dotčené zařízení oznámit příslušnému úřadu v souladu se zvláštními
         právními ustanoveními přijatými v tomto ohledu.

      17      Výrobce podle čl. 10 odst. 6 uvedeného výnosu musí „vystavit prohlášení o shodě osvědčující, že zařízení splňuje základní
         požadavky. Pro účely uvedení na trh výrobků vyrobených v Maďarsku musí výrobce vystavit prohlášení o shodě v maďarském jazyce
         nebo v dalších jazycích včetně maďarského jazyka. Jestliže zařízení nebyla vyrobena v Maďarsku, může být prohlášení vystaveno
         v úředním jazyce kteréhokoli členského státu Evropské unie. Základní požadavky týkající se prohlášení o shodě jsou uvedeny
         v příloze 6“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      18      Lidl v Maďarsku uvádí na trh rádiové zařízení pod typovým označením „UC Babytalker 500“, vyrobené belgickou společností, která
         jej opatřila označením „CE“ a která pro tento výrobek vystavila prohlášení o shodě. Dané zařízení využívá neharmonizovanou
         frekvenci.

      19      Na základě inspekce v prodejním místě společnosti Lidl v průběhu roku 2007 konstatoval Hatóság, že uvedené zařízení nemá prohlášení
         o shodě v souladu s příslušnými maďarskými právními předpisy. Následně společnosti Lidl zakázal uvádět dotčené zařízení na
         trh až do okamžiku předložení prohlášení o shodě vystaveného v souladu s maďarským právem. Společnost Lidl je podle něj třeba
         považovat za výrobce zařízení, neboť v Maďarsku výrobek uvádí na trh.

      20      Hatóság neuznal prohlášení o shodě vystavené belgickým výrobcem a společnost Lidl podala proti rozhodnutí o zákazu uvádění
         na trh žalobu, kterou se domáhá jeho zrušení.

      21      Fővárosi Bíróság měl za to, že dotčený výrobek lze v souladu s použitelnými směrnicemi Společenství uvádět na trh ve všech
         členských státech, a s ohledem na opačný názor vyjádřený žalovaným v původním řízení se rozhodl přerušit řízení a položit
         Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Lze článek 8 směrnice [1999/5/ES] vykládat tak, že toto ustanovení týkající se volného pohybu rádiových zařízení a telekomunikačních
         koncových zařízení (dále jen ,zařízení‘) neumožňuje stanovit další povinnosti pro uvedení na trh zařízení, které spadá do
         působnosti uvedené směrnice a které výrobce se sídlem v jiném členském státě opatřil označením ,CE‘?

      2)      Lze ustanovení čl. 2 písm. e) a f) směrnice [1999/5/ES] z hlediska povinností týkajících se uvádění na trh vykládat tak, že
         za výrobce lze považovat také subjekt, který uvádí zařízení na trh ve členském státě (bez účasti na výrobě) a který má sídlo
         v jiném členském státě než výrobce?

      3)      Lze ustanovení čl. 2 písm. e) bodů i) ii) a iii) a čl. 2 písm. f) směrnice [2001/95] vykládat tak, že distributor (který není
         totožný s výrobcem) zařízení vyráběných v jiném členském státě může být povinen vystavit prohlášení o shodě uvádějící technické
         údaje daného zařízení?

      4)      Lze ustanovení čl. 2 písm. e) bodů i) ii) a iii) a písm. f) směrnice [2001/95] vykládat tak, že subjekt, který pouze uvádí
         určitá zařízení na trh ve členském státě, v němž má sídlo, lze považovat současně za výrobce zařízení, pokud jeho činnost
         distributora neovlivňuje bezpečnostní vlastnosti zařízení?

      5)      Lze ustanovení čl. 2 písm. f) směrnice [2001/95] vykládat tak, že od distributora v něm uvedeného lze vyžadovat, aby splnil
         požadavky, jejichž splnění lze jinak požadovat pouze od výrobce definovaného v čl. 2 písm. e) uvedené směrnice, jako například
         vystavení prohlášení o shodě uvádějící technické údaje daného zařízení?

      6)      Může článek 30 [ES] anebo některý z takzvaných kategorických požadavků zakládat výjimku z použití formule vycházející z rozsudku
         [ze dne 11. července 1974, Dassonville, 8/74, Recueil, s. 837], při současném zohlednění související zásady rovnocennosti
         a zásady vzájemného uznávání?

      7)      Lze ustanovení článku 30 [ES] vykládat tak, že dovoz zboží v tranzitním režimu a obchodování s ním nelze omezit z jiných důvodů,
         než které daný článek uvádí?

      8)      Splňuje označení ,CE‘ požadavky zásady rovnocennosti anebo zásady vzájemného uznávání, jakož i podmínky článku 30 [ES]?
      9)       Lze označení ,CE‘ vykládat tak, že na zařízení opatřená označením ,CE‘ členské státy nemohou v uplatňovat žádné další technické
         či jakostní předpisy?

      10)      Lze ustanovení čl. 6 odst. 1 a čl. 8 odst. 2 druhé věty směrnice [2001/95] vykládat tak, že pokud výrobce neuvádí dotčené
         výrobky na trh, lze pro účely uvádění zboží na trh považovat výrobce a distributora za subjekty obdobných povinností?“

       K předběžným otázkám
       K výkladu směrnice 1999/5
      22      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda členský stát může na základě směrnice 1999/5 požadovat, aby subjekt uvádějící
         rádiové zařízení na vnitrostátní trh vystavil prohlášení o shodě, i když výrobce uvedeného zařízení se sídlem v jiném členském
         státě opatřil zařízení označením „CE“ a vystavil pro daný výrobek prohlášení o shodě.

      23      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že směrnice 1999/5, která vytváří předpisový rámec pro volný pohyb a uvádění na trh a do
         provozu ve Společenství radiových zařízení, obsahuje ve článcích 6, 8 a 12 pravidla relevantní pro řešení sporu v původním
         řízení.

      24      Články 6 a 8 uvedené směrnice zajišťují volný pohyb přístrojů splňujících ustanovení uvedené směrnice (rozsudek ze dne 8.
         května 2003, ATRAL, C‑14/02, Recueil, s. I‑4431, bod 50).

      25      Zatímco členské státy mají na základě čl. 6 odst. 1 první věty směrnice 1999/5 zajistit, aby přístroje byly uváděny na trh
         pouze tehdy, pokud splňují příslušné základní požadavky podle uvedené směrnice, na základě druhé věty téhož ustanovení nepodléhají
         uvedené přístroje žádným dalším vnitrostátním předpisům, pokud jde o uvádění na trh. Krom toho podle čl. 8 odst. 1 téže směrnice
         členské státy nesmějí na svém území bránit uvedení na trh přístrojů, které jsou opatřeny označením „CE“.

      26      Směrnice 1999/5 totiž ohledně přístrojů opatřených označením „CE“ stanoví domněnku shody. Dané označení vyjadřuje shodu uvedených
         přístrojů se všemi ustanoveními uvedené směrnice, včetně postupů hodnocení jejich shody, jak jsou stanoveny uvedenou směrnicí
         (viz výše uvedený rozsudek ATRAL, bod 51).

      27      V daném režimu je za připojení označení „CE“ podle čl. 12 odst. 1 prvního pododstavce druhé věty směrnice 1999/5 odpovědný
         výrobce, jeho zplnomocněný zástupce usazený ve Společenství nebo osoba odpovědná za uvádění přístrojů na trh.

      28      V důsledku toho lze výrobky označené „CE“ uvádět na trh, aniž by podléhaly mechanismu předchozího schválení (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek ATRAL, bod 52) nebo jakémukoli dalšímu postupu směřujícímu ke znásobení počtu osob, které musí připojit
         označení shody.

      29      Členské státy jsou tedy povinny, aniž jsou dotčena ustanovení čl. 6 odst. 4, čl. 7 odst. 2 a čl. 9 odst. 5 směrnice 1999/5,
         uznat označení „CE“ připojené jednou z osob vyjmenovaných v čl. 12 odst. 1 uvedené směrnice. Požadovat, aby některá z daných
         osob vystavila prohlášení o shodě pro rádiové zařízení, které již bylo opatřeno označením „CE“ jednou z dalších osob uvedených
         v čl. 12 odst. 1 směrnice 1999/5, by znamenalo bránit uvedení daného výrobku na trh prostřednictvím jeho podřízení jiným požadavkům,
         než jsou požadavky stanovené směrnicí 1999/5.

      30      Z toho plyne, že směrnice 1999/5 brání vnitrostátním pravidlům, která v oblasti harmonizované danou směrnicí osobám odpovědným
         za uvádění na trh výrobku s označením „CE“ opatřeného prohlášením o shodě vystaveným výrobcem ukládají povinnost rovněž vystavit
         prohlášení o shodě.

      31      Skutečnost, že výrobce, který připojil označení „CE“, je usazen v jiném členském státě než ve státě uvedení na trh, není pro
         toto posouzení relevantní. Právě naopak, vzhledem k tomu, že se týká volného pohybu rádiových zařízení a vzájemného uznávání
         jejich shody, zahrnuje směrnice 1999/5 přesně tuto situaci.

      32      Krom toho okolnost, že zařízení dotčené ve věci v původním řízení využívá neharmonizovanou frekvenci, nemůže s ohledem na
         čl. 6 odst. 4 směrnice 1999/5 toto posouzení nijak změnit. Procesní pravidlo uvedené v tomto ustanovení ukládá výrobci nebo
         jeho zplnomocněnému zástupci usazenému ve Společenství nebo osobě odpovědné za uvádění přístrojů na trh pouze povinnost informovat
         vnitrostátní orgán odpovědný za správu frekvenčního spektra o záměru uvést tato zařízení na jeho vnitrostátní trh. Ačkoli
         má toto procesní pravidlo doprovázet provádění mechanismů směrnice 1999/5 do vnitrostátního práva, nepřiznává členským státům
         žádnou možnost podřídit zákaz stanovený ve druhé větě čl. 6 odst. 1 směrnice 1999/5 podmínkám nebo jej omezit (viz rozsudek
         ze dne 20. června 2002, Radiosistemi, C‑388/00 a C‑429/00, Recueil, s. I‑5845, bod 53).

      33      V důsledku toho je třeba na první otázku odpovědět tak, že na základě směrnice 1999/5 nemohou členské státy od osoby uvádějící
         rádiové zařízení na trh požadovat, aby předložila prohlášení o shodě, pokud výrobce daného zařízení se sídlem v jiném členském
         státě opatřil zařízení označením „CE“ a vystavil pro daný výrobek prohlášení o shodě.

       K výkladu směrnice 2001/95
      34      Podstatou druhé až páté a desáté otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda distributor rádiového
         zařízení může být na základě ustanovení směrnice 2001/95 být považován za výrobce daného výrobku, aniž by se účastnil výroby
         a aniž by jeho činnost ovlivňovala bezpečnostní vlastnosti výrobku, a zda může být povinen vystavit prohlášení o shodě uvádějící
         technické údaje dotčeného rádiového zařízení, nebo zda může podléhat povinnostem, kterým podléhá výrobce, jestliže výrobce
         neuvádí dotčený výrobek na trh.

      35      Úvodem je třeba připomenout, že směrnice 2001/95 se podle svého čl. 1 odst. 2 nepoužije, existují-li zvláštní právní předpisy
         Společenství upravující bezpečnost dotyčných výrobků a sledující týž cíl.

      36      Jak v podstatě tvrdí zejména belgická vláda a Komise, směrnice 1999/5 je takovým zvláštním právním předpisem ve vztahu k prohlášení
         o shodě rádiových zařízení.

      37      Směrnice 2001/95 a definice pojmů „výrobce“ a „distributor“ uvedené v jejím čl. 2 písm. e) a f) se tak nepoužijí, pokud se
         jedná o posouzení otázek týkajících se povinnosti určité osoby předložit prohlášení o shodě rádiového zařízení.

      38      V rozsahu, v jakém se předkládající soud táže, zda členský stát může takovému distributorovi uložit povinnosti, kterým obvykle
         podléhají výrobci a které vyplývají ze směrnice 2001/95, je třeba konstatovat, že spis předložený Soudnímu dvoru neobsahuje
         údaje týkající se jiných povinností než povinnosti předložit prohlášení o shodě, které podléhají distributoři rádiových zařízení
         v Maďarsku.

      39      V každém případě je pro účely určení zvláštních povinností vyplývajících ze směrnice 2001/95 třeba konstatovat, že osobu uvádějící
         výrobek na trh lze považovat za výrobce pouze za podmínek definovaných v čl. 2 písm. e) uvedené směrnice a za distributora
         pouze za podmínek definovaných v čl. 2 písm. f) uvedené směrnice. Výrobce a distributor jsou vázáni pouze povinnostmi stanovenými
         pro každého z nich směrnicí 2001/95.

      40      V důsledku toho je třeba na druhou až pátou a desátou otázku odpovědět tak, že směrnice 2001/95 se nepoužije, jedná‑li se
         o posouzení otázek týkajících se povinnosti určité osoby předložit prohlášení o shodě rádiového zařízení. Pokud jde o pravomoc
         členských států ukládat na základě směrnice 2001/95 jiné povinnosti pro uvádění rádiových zařízení na trh, než je povinnost
         předložit prohlášení o shodě, lze osobu uvádějící výrobek na trh považovat jednak za výrobce pouze za podmínek definovaných
         v čl. 2 písm. e) uvedené směrnice, a jednak za distributora pouze za podmínek definovaných v čl. 2 písm. f) uvedené směrnice.
         Výrobce a distributor jsou vázáni pouze povinnostmi stanovenými pro každého z nich směrnicí 2001/95.

       K výkladu článku 30 ES
      41      Šestá až devátá otázka, které je třeba přezkoumat společně, se týkají případných odůvodnění, které může uplatnit členský stát
         na podporu toho, že brání volnému pohybu rádiových zařízení nesoucích označení shody „CE“, a výkladu článku 30 ES.

      42      V tomto ohledu je třeba připomenout, že jak tvrdí zejména Komise, pokud je otázka předmětem harmonizace na úrovni Společenství,
         vnitrostátní právní předpisy, které se jí týkají, musejí být posouzeny s ohledem na ustanovení tohoto harmonizačního předpisu,
         a nikoliv na ustanovení článků 28 ES a 30 ES (viz rozsudek ze dne 13. prosince 2001, DaimlerChrysler, C‑324/99, Recueil, s. I‑9897,
         bod 32 a citovaná judikatura).

      43      Ohledně povinnosti předložit prohlášení o shodě pro rádiové zařízení obsahuje směrnice 1999/5 zvláštní právní úpravu. Ze znění
         a předmětu uvedené směrnice vyplývá, že směřuje k úplné harmonizaci oblasti v její působnosti. Vyplývá z nich, že v oblastech
         spadajících do uvedené směrnice musí členské státy dosáhnout úplného souladu s uvedenou směrnicí a nemohou zachovat protichůdná
         vnitrostátní opatření (viz výše uvedený rozsudek ATRAL, bod 44).

      44      Volnému pohybu přístrojů spadajících do působnosti směrnice 1999/5, u nichž se předpokládá shoda se základními požadavky,
         jakož i s bezpečnostními normami uvedené směrnice, lze bránit pouze za podmínek stanovených právě uvedenou směrnicí. Pokud
         má členský stát za to, že shoda s harmonizovanou normou nezajišťuje splnění základních požadavků stanovených uvedenou směrnicí,
         které měly být předmětem dotyčné normy, může daný členský stát na základě článku 5 uvedené směrnice tuto záležitost předložit
         výboru. Vykazují-li harmonizované normy, pokud jde o základní požadavky, nedostatky, mohou být tyto normy odvolány pouze v souladu
         s postupem uvedeným v článku 5 směrnice 1999/5. Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že režim zavedený směrnicí 1999/5
         zajišťuje dodržování základních požadavků stanovených uvedenou směrnicí.

      45      Krom toho, jak poznamenává Komise, v případě, že členský stát na podporu omezení uplatní důvody stojící mimo oblast harmonizovanou
         směrnicí 1999/5, může odkázat na článek 30 ES. V takovém případě může členský stát uplatnit pouze jeden z důvodů obecného
         zájmu vyjmenovaných v článku 30 ES nebo jeden z kategorických požadavků stanovených judikaturou Soudního dvora (viz zejména
         rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral, zvaný „Cassis de Dijon“, 120/78, Recueil, s. 649, bod 8). V jednom i druhém
         případě musí omezení být způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračovat meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné
         (viz výše uvedené rozsudky Radiosistemi, bod 42, a ATRAL, bod 64).

      46      S ohledem na výše uvedené úvahy je na šestou až devátou otázku třeba odpovědět tak, že pokud je otázka předmětem harmonizace
         na úrovni Společenství, vnitrostátní právní předpisy, které se jí týkají, musejí být posouzeny s ohledem na ustanovení tohoto
         harmonizačního předpisu, a nikoliv na ustanovení článků 28 ES a 30 ES. V oblastech spadajících do směrnice 1999/5 musí členské
         státy dosáhnout úplného souladu s ustanoveními uvedené směrnice a nemohou zachovat protichůdná vnitrostátní opatření. Pokud
         má členský stát za to, že shoda s harmonizovanou normou nezajišťuje splnění základních požadavků stanovených směrnicí 1999/5,
         které měly být předmětem dotyčné normy, má daný členský povinnost postupovat podle článku 5 uvedené směrnice. Na podporu omezení
         může členský stát naproti tomu uplatnit důvody stojící mimo oblast harmonizovanou směrnicí 1999/5. V takovém případě může
         uplatnit pouze důvody uvedené v článku 30 ES nebo kategorické požadavky týkající se obecného zájmu.

       K nákladům řízení
      47      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
      1)      Členské státy nemohou na základě směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/5/ES ze dne 9. března 1999 o rádiových zařízeních
            a telekomunikačních koncových zařízeních a vzájemném uznávání jejich shody požadovat od osoby uvádějící rádiové zařízení na
            trh, aby předložila prohlášení o shodě, pokud výrobce daného zařízení se sídlem v jiném členském státě zařízení opatřil označením
            „CE“ a vystavil pro daný výrobek prohlášení o shodě.
      2)      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/95/ES ze dne 3. prosince 2001 o obecné bezpečnosti výrobků se nepoužije, jedná‑li
            se o posouzení otázek týkajících se povinnosti určité osoby předložit prohlášení o shodě rádiového zařízení. Pokud jde o pravomoc
            členských států ukládat na základě směrnice 2001/95 jiné povinnosti pro uvádění rádiových zařízení na trh, než je povinnost
            předložit prohlášení o shodě, lze osobu uvádějící výrobek na trh považovat jednak za výrobce pouze za podmínek definovaných
            v čl. 2 písm. e) uvedené směrnice, a jednak za distributora pouze za podmínek definovaných v čl. 2 písm. f) uvedené směrnice.
            Výrobce a distributor jsou vázáni pouze povinnostmi stanovenými pro každého z nich směrnicí 2001/95.
      3)      Pokud je otázka předmětem harmonizace na úrovni Společenství, vnitrostátní právní předpisy, které se jí týkají, musejí být
            posouzeny s ohledem na ustanovení tohoto harmonizačního předpisu, a nikoliv na ustanovení článků 28 ES a 30 ES. V oblastech
            spadajících do směrnice 1999/5/ES musí členské státy dosáhnout úplného souladu s ustanoveními uvedené směrnice a nemohou zachovat
            protichůdná vnitrostátní opatření. Pokud má členský stát za to, že shoda s harmonizovanou normou nezajišťuje splnění základních
            požadavků stanovených směrnicí 1999/5, které měly být předmětem dotyčné normy, má daný členský stát povinnost postupovat podle
            článku 5 uvedené směrnice. Na podporu omezení může členský stát naproti tomu uplatnit důvody stojící mimo oblast harmonizovanou
            směrnicí 1999/5. V takovém případě může uplatnit pouze důvody uvedené v článku 30 ES nebo kategorické požadavky týkající se
            obecného zájmu
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: maďarština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 27. února 2003. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-389/00.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 13. května 1982. # Agata Alaimo proti Komisi Evropských společenství. # Věc 16/81.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 12. září 2017.#Alexios Anagnostakis v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Institucionální právo – Občanská iniciativa, která vyzývá Evropskou komisi, aby předložila legislativní návrh týkající se zrušení veřejného dluhu pro členské státy nacházející se ve stavu nouze – Žádost o registraci – Odmítnutí Komise – Zjevný nedostatek pravomocí Komise – Nařízení (EU) č. 211/2011 – Článek 4 odst. 2 písm. b) – Povinnost uvést odůvodnění – Článek 122 SFEU – Článek 136 SFEU – Porušení.#Věc C-589/15 P.

text: unsupported format