title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 4. října 2007. # María del Carmen de la Cruz a další proti Evropské agentuře pro bezpečnost a ochranu zdraví při práci (OSHA). # Veřejná služba. # Věc F-32/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      4. října 2007
      Věc F‑32/06
      María del Carmen de la Cruz a další
      v.
      Evropská agentura pro bezpečnost a ochranu zdraví při práci (OSHA)
      „Veřejná služba – Smluvní zaměstnanci – Reforma služebního řádu – Bývalí místní zaměstnanci – Stanovení zařazení a odměny při přijímání zaměstnanců – Rovnocennost pracovních míst – Konzultace Výboru zaměstnanců“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 EA, kterou se pí Cruz, pí Estrataetxe a pí Grados, jakož i p. Moral a p. Sánchez,
         všichni smluvní zaměstnanci OSHA, domáhají zrušení rozhodnutí OSHA, kterými byli zařazeni do funkční skupiny II, a nikoliv
         do funkční skupiny III, na základě svých smluv smluvních zaměstnanců ze dne 28. a 29. dubna 2005, a v důsledku toho obnovy
         všech svých práv počínaje dnem 1. května 2005, jakož i zejména náhrady škody a zaplacení úroků z prodlení.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí OSHA, zařazující žalobce do funkční skupiny II na základě jejich smluv smluvních zaměstnanců podepsaných ve dnech
         28. a 29. dubna 2005, se zrušuje. Ve zbývající části se žaloba zamítá. OSHA se ukládá náhrada nákladů řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Žaloba – Aktivní legitimace
      (Služební řád úředníků, články 90 a 91)
      2.      Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Totožnost předmětu a důvodu
      (Služební řád úředníků, články 90 a 91)
      3.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Posouzení typů pracovních činností zařazených do různých funkčních skupin
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 80 odst. 2)
      4.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Zařazení
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, článek 4 a čl. 80 odst. 2)
      1.      Souhlas s opatřením, které nepříznivě zasahuje do právního postavení určité osoby, není způsobilý zbavit toto opatření povahy
         nepříznivého zasahování do právního postavení. Opačné řešení by vedlo ke zbavení dotyčné osoby jakékoli možnosti napadnout
         opatření, přestože bylo protiprávní, což by bylo v rozporu se systémem opravných prostředků zavedeným smlouvou a služebním
         řádem.

      (viz bod 36)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 11. července 1996, Ortega Urretavizcaya v. Komise, T‑587/93, Recueil FP, s. I‑A‑349 a II‑1027, bod 28
      2.      Pravidlo o souladu mezi stížností před zahájením soudního řízení a následnou žalobou vyžaduje pod sankcí nepřípustnosti, aby
         žalobní důvod vznesený před soudem Společenství byl vznesen již v rámci postupu před zahájením soudního řízení, aby orgánu
         oprávněnému ke jmenování bylo umožněno za účelem smírného vyřešení sporu dostatečně přesným způsobem zjistit, co je předmětem
         kritiky sporného rozhodnutí. Toto pravidlo je odůvodněno samotným účelem postupu před zahájením soudního řízení, jehož cílem
         je umožnit smírné urovnání sporů, které vyvstaly mezi úředníky a správním orgánem. Uvedený orgán musí tedy být jasně informován
         o žalobních důvodech vznášených stěžovatelem, aby měl možnost navrhnout stěžovateli případné smírné urovnání.

      Z toho vyplývá, že návrhová žádání předložená soudu Společenství v žalobách úředníků mohou obsahovat pouze námitky založené
         na témže důvodu, na kterém jsou založeny námitky uvedené ve stížnosti, přičemž tyto námitky mohou být v řízení před soudem
         Společenství rozvinuty předložením žalobních důvodů a argumentů, které nejsou nutně obsaženy ve stížnosti, ale se stížností
         úzce souvisejí. Tento poslední požadavek nesmí mít za následek omezení případného soudního řízení striktním a konečným způsobem,
         za předpokladu, že návrhy předložené v tomto posledním stádiu nezmění ani důvod, ani předmět stížnosti.

      (viz body 38 až 42)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 1. července 1976, Sergy v. Komise, 58/75, Recueil, s. 1139, bod 33; 20. května 1987, Geist v. Komise, 242/85,
         Recueil, s. 2181, bod 9; 26. ledna 1989, Koutchoumoff v. Komise, 224/87, Recueil, s. 99, bod 10; 14. května 1989, Del Amo
         Martinez v. Parlament, 133/88, Recueil, s. 689, body 9 a 10; 19. listopadu 1998, Parlament v. Gaspari, C‑316/97 P, Recueil,
         s. I‑7597, bod 17

      Soud prvního stupně: 29. března 1990, Alexandrakis v. Komise, T‑57/89, Recueil, s. II‑143, bod 8; 7. července 2004, Schmitt
         v. AER, T‑175/03, Sb. VS s. I‑A‑211 a II‑939, bod 42, a citovaná judikatura

      3.      Vzhledem k široké posuzovací pravomoci, jíž disponují orgány či realizační agentury při posuzování typů pracovních činností
         zařazených do různých funkčních skupin uvedených v čl. 80 odst. 2 pracovního řádu ostatních zaměstnanců, musí se přezkum Soudu,
         týkající se dodržování rozdělení těchto pracovních činností do uvedených funkčních skupin, omezit na zjišťování, zda se orgán
         oprávněný k uzavírání pracovních smluv držel v rozumných mezích a neužil svou posuzovací pravomoc zjevně nesprávným způsobem.

      (viz bod 65)
      4.      Správní orgán se dopouští zjevně nesprávného posouzení, jestliže zařadí smluvní zaměstnance, kterým byly svěřeny funkce, jejichž
         výkon vyžaduje dobrou úroveň specifických znalostí, zejména v oblastech jako účetní a finanční předpisy, nabídková řízení,
         správa dokumentů a informací nebo výpočetní technika, do funkční skupiny II. Tyto funkce zcela jistě zahrnují činnosti koordinační,
         redakční, správní, dozorové, příležitostně dokonce i koncepční, což vyžaduje jistý stupeň samostatnosti. Tím tyto funkce překračují
         rámec „kancelářských a sekretářských prací“, stejně jako „řízení kancelářského úseku“ zařazených ve funkční skupině II. Ačkoli
         některé z nich mohou odpovídat vlastním pravomocem ve funkční skupině II, spadají společně pod „výkonné úkoly, redakční činnost“
         nebo „účetnictví“ a „jiné obdobné technické úkoly“ ve smyslu čl. 80 odst. 2 pracovního řádu ostatních zaměstnanců, které charakterizují
         pravomoci zařazené do funkční skupiny III.

      Je nepodstatné, že zprávy o posouzení pracovních činností prováděných těmito zaměstnanci se týkají období, během kterého byli
         zaměstnáni jakožto místní zaměstnanci, neboť jim svěřené pracovní činnosti nebyly po jejich přijetí za smluvní zaměstnance
         podrobeny znatelným změnám. Navíc skutečnost, že tyto pracovní činnosti byly v minulosti vykonávány zaměstnanci v postavení
         místních zaměstnanců podle článku 4 pracovního řádu ostatních zaměstnanců v jeho znění použitelném před 1. květnem 2004, nemůže
         předjímat výklad a správné použití čl. 80 odst. 2 uvedeného pracovního řádu.

      Obdobně není relevantní skutečnost, že tito zaměstnanci vykonávali své pracovní činnosti pod dohledem úředníka nebo dočasného
         zaměstnance, jelikož takové je pravidlo uvedené v čl. 80 odst. 2 pracovního řádu ostatních zaměstnanců pro všechny smluvní
         zaměstnance, bez ohledu na funkční skupinu, do níž patří.

      (viz body 72 až 76)


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 25. února 1999. # Annalisa Carbonari a další proti Università degli studi di Bologna, Ministero della Sanità, Ministero dell'Università e della Ricerca Scientifica a Ministero del Tesoro. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura circondariale di Bologna - Itálie. # Volný pohyb služeb - Odměna - Přímý účinek. # Věc C-131/97.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. října 2005.#Komise Evropských společenství proti Španělskému království.#Nesplnění povinnosti státem - Články 17 a 19 šesté směrnice o DPH - Dotace - Omezení nároku na odpočet.#Věc C-204/03.

text:
      Věc C-204/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Španělské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Články 17 a 19 šesté směrnice o DPH – Dotace – Omezení nároku na odpočet“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 10. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. října 2005
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Omezení nároku na odpočet – Dotace – Vnitrostátní právní předpisy stanovící odpočitatelný podíl u daně,
            kterou odvádějí osoby povinné k dani uskutečňující pouze zdanitelná plnění, a omezující odpočitatelnost daně vztahující se
            ke koupi zboží a služeb financovaných prostřednictvím dotací – Nepřípustnost
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 17 odst. 2 a 5 a článek 19)
      Členský stát, který v případě dotovaných činností stanoví odpočitatelný podíl u daně z přidané hodnoty, kterou odvádějí osoby
         povinné k dani uskutečňující pouze zdanitelná plnění, a který zavede zvláštní pravidlo omezující odpočitatelnost daně z přidané
         hodnoty vztahující se ke koupi zboží nebo služeb financovaných prostřednictvím dotací, neplní povinnosti, které pro něj vyplývají
         z práva Společenství, a zejména z čl. 17 odst. 2 a 5 a článku 19 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských
         států týkajících se daní z obratu.

      (viz bod 31 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. října 2005 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Články 17 a 19 šesté směrnice o DPH – Dotace – Omezení nároku na odpočet“
      Ve věci C‑204/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 14. května 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená E. Traversou a L. Lozano Palacios, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Španělskému království, zastoupenému N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (zpravodaj), J. Malenovský a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že stanovilo odpočitatelný
         podíl u daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), kterou odvádějí osoby povinné k dani uskutečňující pouze zdanitelná plnění,
         a zavedlo zvláštní pravidlo omezující odpočitatelnost DPH vztahující se ke koupi zboží nebo služeb financovaných prostřednictvím
         dotací, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, a zejména z čl. 17 odst. 2 a 5 a článku 19 šesté
         směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
         – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice
         Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18; Zvl. vyd. 09/01, s. 274, dále jen „šestá směrnice“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Článek 11 část A odst. 1 písm. a) šesté směrnice stanoví, že základem daně je:
      „při dodání zboží a poskytování služeb […] vše, co představuje protiplnění, které dodavatel nebo poskytovatel získal nebo
         má získat od kupujícího, zákazníka nebo třetí strany za takové dodání zboží nebo poskytnutí služby včetně dotací přímo vázaných
         na cenu takového dodání zboží nebo poskytnutí služby“.

      3       Článek 17 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice, ve svém znění vyplývajícím z článku 28f téže směrnice, stanoví, že „jsou-li zboží
         a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna
         odvést […] daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají
         být dodány v tuzemsku jinou osobou povinnou k dani“.

      4       Odstavec 5 téhož článku upřesňuje:
      „V případě zboží a služeb, které osoba povinná k dani hodlá použít jak pro plnění, na která se vztahují odstavce 2 a 3 a u nichž
         je daň z přidané hodnoty odpočitatelná, tak i pro plnění, u nichž daň z přidané hodnoty odpočitatelná není, je odpočitatelný
         jen podíl daně z přidané hodnoty připadající na hodnotu prvního druhu plnění.

      Tento podíl se stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná osobou povinnou k dani.
      […]“
      5       Článek 19 odst. 1 šesté směrnice, nazvaný „Výpočet odpočitatelného podílu“, stanoví:
      „Podíl odpočitatelný podle čl. 17 odst. 5 prvního pododstavce je dán zlomkem, který má:
      –       v čitateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná podle čl.
         17 odst. 2 a 3, bez daně z přidané hodnoty,

      –       ve jmenovateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním zahrnutým do čitatele a plněním, u nichž není daň z přidané
         hodnoty odpočitatelná, bez daně z přidané hodnoty. Členské státy mohou do jmenovatele rovněž zahrnout celkovou výši dotací
         kromě těch, které jsou uvedeny v čl. 11 části A odst. 1 písm. a).

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      6       Článek 102 zákona č. 37/1992 ze dne 28. prosince 1992 o dani z přidané hodnoty (BOE č. 312, ze dne 29. prosince 1992, s. 44247),
         ve znění zákona č. 66/1997 ze dne 30. prosince 1997 (BOE č. 313, ze dne 31. prosince 1997, s. 38517, dále jen „zákon č. 37/1992“),
         je věnován pravidlu odpočitatelného podílu uvedené daně. První odstavec tohoto článku stanoví:

      „Pravidlo podílu se použije, pokud osoba povinná k dani při výkonu své obchodní nebo profesní činnosti dodává zboží nebo poskytuje
         služby, s nimiž je spojen vznik nároku na odpočet, společně s jinými plněními stejné povahy, které ke vzniku takového nároku
         nevedou.

      Pravidlo podílu se použije rovněž tehdy, pokud osoba povinná k dani přijímá dotace, které podle čl. 78 odst. 2 bodu 3 tohoto
         zákona nejsou součástí základu daně, pokud jsou určeny na financování obchodních nebo profesních činností osoby povinné k dani.“

      7       Článek 104 téhož zákona se týká obecného podílu. Odstavec 2 bod 2 druhý pododstavec téhož článku stanoví:
      „Kapitálové dotace jsou zahrnuty do jmenovatele podílu, ale mohou být započteny po pětinách do daňového období, v průběhu
         kterého byly obdrženy, a čtyř období následujících. Nicméně kapitálové dotace poskytnuté na financování nákupu určitého zboží
         nebo služeb nabytých v rámci zdanitelných plnění, která nejsou osvobozena od DPH, sníží výlučně výši odpočtu DPH splatné nebo
         odvedené za tato plnění právě v tom rozsahu, v němž přispívají k jejich financování.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      8       Komise zahájila řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES výzvou zaslanou dopisem dne 20. dubna 2001 španělské vládě,
         v níž tvrdí, že článek 102 a čl. 104 odst. 2 bod 2 druhý pododstavec zákona č. 37/1992 omezují v rozporu s čl. 17 odst. 2
         a 5 a článkem 19 šesté směrnice nárok na odpočet DPH.

      9       Španělské království předložilo v odpověď na tuto výzvu své vyjádření dopisem ze dne 28. května 2001.
      10     Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s touto odpovědí spokojena, vydala dne 27. června 2002 odůvodněné stanovisko, v němž tento
         členský stát vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      11     Dne 20. září 2002 Španělské království odpovědělo na toto odůvodněné stanovisko zopakováním svého nesouhlasu se stanoviskem
         Komise.

       K žalobě
       Úvodní poznámky
      12     Je třeba poukázat na to, že ustanovení zákona č. 37/1992 uvedená v bodech 6 a 7 tohoto rozsudku obsahují obecné pravidlo a zvláštní
         pravidlo.

      13     Podle obecného pravidla uvedeného v článku 102 tohoto zákona ve spojení s první větou ustanovení článku 104 téhož zákona,
         citovaných v bodě 7 tohoto rozsudku, dotace určené na financování obchodních nebo profesních činností osoby povinné k dani,
         které nejsou součástí základu DPH, jsou zohledněny při výpočtu odpočitatelného podílu, neboť jsou zahrnuty ve jmenovateli
         zlomku, z nějž vyplývá uvedený podíl. Tyto dotace tak obecně snižují nárok na odpočet, který mají osoby povinné k dani. Tyto
         posledně uvedené osoby zahrnují nejen osoby povinné k dani, které používají zboží a služby získané na vstupu k uskutečnění
         jak zdanitelných plnění, u nichž je nárok na odpočet, tak plnění osvobozených od daně, u nichž tento nárok není (dále jen
         „smíšené osoby povinné k dani“), ale rovněž osoby povinné k dani, které toto zboží a služby používají výlučně k uskutečnění
         zdanitelných plnění, u nichž je nárok na odpočet (dále jen „osoby plně povinné k dani“).

      14     Zvláštní pravidlo je obsaženo ve druhé větě ustanovení článku 104 zákona č. 37/1992, citovaných v bodě 7 tohoto rozsudku.
         Podle tohoto pravidla dotace určené specificky na financování nákupu určitého zboží nebo služeb nabytých v rámci zdanitelných
         plnění, která nejsou osvobozena od DPH, snižují výlučně výši odpočtu DPH splatné nebo odvedené za tato plnění právě v tom
         rozsahu, v němž přispívají k jejich financování. V důsledku toho je v případě dotace dosahující např. 20 % kupní ceny zboží
         nebo služby nárok na odpočet DPH, kterou je zatíženo konkrétně toto zboží nebo služba, snížen o 20 %.

       Argumentace účastníků řízení
      15     Komise tvrdí, že zákon č. 37/1992 obecným pravidlem, které vyjadřuje, protiprávně rozšiřuje omezení nároku na odpočet, stanovené
         v čl. 17 odst. 5 ve spojení s článkem 19 šesté směrnice, a to tím, že toto omezení uplatňuje nejen na smíšené osoby povinné
         k dani, ale rovněž na osoby plně povinné k dani. Kromě toho zvláštní pravidlo stanovené tímtéž zákonem zavádí mechanismus
         odpočtu, který šestá směrnice neupravuje a který je s ní v rozporu.

      16     Španělská vláda se domnívá, že Komise vykládá šestou směrnici doslovně a nebere v úvahu cíle tohoto právního předpisu a především
         zásadu neutrality DPH.

      17     Podle této vlády článek 19 šesté směrnice nepředstavuje pouze pravidlo pro výpočet podílu zmíněného v čl. 17 odst. 5 této
         směrnice, které má v případě smíšených osob povinných k dani určit podíl zdanitelných činností, u nichž je nárok na odpočet,
         vzhledem ke všem činnostem, zdanitelným i osvobozeným od daně, osoby povinné k dani. Zákonodárce tím, že v uvedeném článku
         19 stanovil, že členské státy mohou do jmenovatele zlomku zahrnout dotace, které nejsou přímo vázány na cenu plnění, a které
         tedy nejsou obsaženy v základu daně definovaném v čl. 11 části A odst. 1 písm. a) uvedené směrnice, zavedl výjimku z pravidla
         vyjádřeného v čl. 17 odst. 5, týkajícího se smíšených osob povinných k dani, a umožnil omezit nárok na odpočet, pokud jde
         o osoby plně povinné k dani.

      18     Španělská vláda uplatňuje, že cílem článku 19 šesté směrnice je umožnit členským státům obnovit rovnováhu v oblasti hospodářské
         soutěže a dodržet přitom zásadu neutrality daně. Na podporu svého stanoviska uvádí příklad dopravce, který obdrží dotaci na
         získání vozidla. Dotace mu umožní snížit cenu jeho služby, a tedy i výši DPH, která se vztahuje na tuto službu. Jestliže si
         kromě toho uvedený dopravce může plně odečíst DPH vztahující se na výdaje, které vynaložil na vstupu s pomocí této dotace,
         má dodatečnou výhodu oproti svým soutěžitelům, kteří nejsou příjemci dotací.

      19     Tato vláda dodává, že zvláštní pravidlo zavedené zákonem č. 37/1992 stanoví užší omezení nároku na odpočet, než je omezení
         vyplývající z použití článku 19 šesté směrnice, protože se týká odpočtu DPH vztahující se pouze na zboží nebo služby nabyté
         s pomocí dotace a nemá dopad na odpočet daně vztahující se na jiné zboží nebo služby nabyté osobou povinnou k dani.

      20     Podpůrně uvedená vláda navrhuje, aby Soudní dvůr v případě, že by nesdílel jí navrhovaný výklad, omezil časové účinky svého
         rozsudku. Důvodem pro to, aby rozsudek nebyl použit se zpětnou účinností, je jednak skutečnost, že španělské orgány jednaly
         při přijímání dotčených právních předpisů v dobré víře, a jednak problémy, které by rozsudek Soudního dvora mohl vyvolat.

       Závěry Soudního dvora
      21     Článek 17 odst. 2 šesté směrnice stanoví zásadu nároku na odpočet DPH. Tento odpočet se vztahuje na daň, kterou byly zatíženy
         na vstupu zboží nebo služby použité osobou povinnou k dani pro účely jejích zdanitelných plnění.

      22     Pokud osoba povinná k dani uskutečňuje jak zdanitelná plnění, u nichž má nárok na odpočet, tak plnění osvobozená od daně,
         u nichž tento nárok nemá, čl. 17 odst. 5 této směrnice stanoví, že odpočitatelný je jen podíl DPH připadající na hodnotu zdanitelných
         plnění. Tento podíl se vypočítá podle pravidel stanovených v článku 19 uvedené směrnice.

      23     Jak Soudní dvůr opakovaně připomněl, jakékoliv omezení nároku na odpočet má dopad na úroveň daňového zatížení a musí se uplatnit
         podobně ve všech členských státech. V důsledku toho jsou odchylky povoleny pouze v případech výslovně stanovených šestou směrnicí
         (viz zejména rozsudky ze dne 21. září 1988, Komise v. Francie, 50/87, Recueil, s. 4797, bod 17, ze dne 6. července 1995, BP
         Soupergaz, C‑62/93, Recueil, s. I‑1883, bod 18, a ze dne 18. ledna 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Recueil, s. I‑81, bod 42).

      24     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že článek 19 šesté směrnice, nazvaný „Výpočet odpočitatelného podílu“, odkazuje výslovně
         na čl. 17 odst. 5 téže směrnice, s nímž je nedílně spojen.

      25     Ustanovení tohoto čl. 19 odst. 1 druhé odrážky, týkající se jiných dotací než těch, které jsou uvedeny v čl. 11 části A odst. 1
         písm. a) šesté směrnice, tedy dotací, které se nepromítnou do ceny zboží nebo poskytnuté služby a které nejsou součástí základu
         DPH, musejí být vykládány ve světle ustanovení čl. 17 odst. 5. Tento posledně uvedený článek se přitom vztahuje, jak vyplývá
         výslovně z jeho znění, pouze na případ smíšených osob povinných k dani. Z toho vyplývá, že jelikož uvedený čl. 19 odst. 1
         druhá odrážka nepředstavuje výjimku použitelnou na smíšené osoby povinné k dani i na osoby plně povinné k dani, umožňuje omezit
         nárok na odpočet zohledněním takto vymezených dotací pouze v případě smíšených osob povinných k dani.

      26     V důsledku toho obecné pravidlo obsažené v zákoně č. 37/1992 tím, že rozšiřuje omezení nároku na odpočet na osoby plně povinné
         k dani, zavádí omezení, které jde nad rámec omezení výslovně stanoveného v čl. 17 odst. 5 a článku 19 šesté směrnice a porušuje
         ustanovení této směrnice.

      27     Co se týče zvláštního pravidla zavedeného tímto zákonem, stačí konstatovat, že zavádí mechanismus omezení nároku na odpočet,
         který není stanoven ani v čl. 17 odst. 5 a článku 19 šesté směrnice, ani v žádném jiném ustanovení této směrnice. V důsledku
         toho uvedená směrnice takový mechanismus nedovoluje.

      28     Argumentaci španělské vlády, že jí navrhovaný výklad článku 19 šesté směrnice umožňuje lépe zajistit dodržování rovnováhy
         v oblasti hospodářské soutěže, a tedy i zásady neutrality DPH, nelze přijmout. Členské státy jsou totiž povinny uplatňovat
         šestou směrnici, i když se domnívají, že ji lze zdokonalit. Jak vyplývá z rozsudku ze dne 8. listopadu 2001, Komise v. Nizozemsko,
         C‑338/98, Recueil, s. I‑8265, body 55 a 56, i kdyby výklad navrhovaný některými členskými státy umožňoval lépe dodržet některé
         cíle, které sleduje šestá směrnice, jako je neutralita daně, členské státy se nemohou odchýlit od ustanovení výslovně stanovených
         touto směrnicí, v projednávaném případě zavedením jiných omezení nároku na odpočet, než jsou omezení stanovená v článcích
         17 a 19 uvedené směrnice.

      29     Pokud jde o omezení časových účinků rozsudku Soudního dvora navrhované španělskou vládou, je třeba připomenout, že pouze výjimečná
         situace může Soudní dvůr přimět k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty inherentní právnímu řádu Společenství
         rozhodl o takovém omezení.

      30     Jak uvedl generální advokát v bodě 24 svého stanoviska, v tomto ohledu musí být prokázáno, že státní orgány byly vedeny k přijetí
         právní úpravy nebo jednání v rozporu s právem Společenství z důvodu objektivní a závažné nejistoty ohledně dosahu dotčených
         ustanovení práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. září 2000, Komise v. Spojené království, C‑359/97, Recueil,
         s. I‑6355, bod 92). Taková nejistota však v projednávaném případě neexistovala. Není tedy namístě omezit časové účinky tohoto
         rozsudku.

      31     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba určit, že Španělské království tím, že stanovilo odpočitatelný podíl u DPH, kterou
         odvádějí osoby povinné k dani uskutečňující pouze zdanitelná plnění, a zavedlo zvláštní pravidlo omezující odpočitatelnost
         DPH vztahující se ke koupi zboží nebo služeb financovaných prostřednictvím dotací, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají
         z práva Společenství, a zejména z čl. 17 odst. 2 a 5 a článku 19 šesté směrnice.

       K nákladům řízení
      32     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu
         nákladů řízení a Španělské království bylo ve sporu neúspěšné, je namístě uložit mu náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Španělské království tím, že stanovilo odpočitatelný podíl u daně z přidané hodnoty, kterou odvádějí osoby povinné k dani
            uskutečňující pouze zdanitelná plnění, a zavedlo zvláštní pravidlo omezující odpočitatelnost DPH vztahující se ke koupi zboží
            nebo služeb financovaných prostřednictvím dotací, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, a zejména
            z čl. 17 odst. 2 a 5 a článku 19 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských
            států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 95/7/ES
            ze dne 10. dubna 1995.
      2)      Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. ledna 1976. # Société des produits Bertrand SA proti Komisi Evropských společenství. # Věc 40-75.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. června 1976. # EMI Records Limited proti CBS Schallplatten GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Köln - Německo. # Věc 96-75.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 19. ledna 1984. # Michel Advernier a další proti Komisi Evropských společenství. # Úředník. # Věc 211/80.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 13. prosince 1990. # José Maria González Holguera proti Evropskému parlamentu. # Úředníci. # Věc T-115/89.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 21. června 2017.#Tillotts Pharma AG v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška k zápisu slovní ochranné známky Evropské unie OCTASA – Starší německá slovní ochranná známka a starší slovní ochranná známka Beneluxu PENTASA – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek. 8 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 207/2009.#Věc T-632/15.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 29. listopadu 2012.#SC Gran Via Moineşti SRL v. Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) a Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Curtea de Apel Bucureşti.#Směrnice 2006/112/ES – Daň z přidané hodnoty – Články 167, 168 a 185 – Nárok na odpočet – Oprava odpočtů – Pořízení pozemku a na něm postavených budov za účelem odstranění těchto budov a uskutečnění projektu výstavby nemovitostí na tomto pozemku.#Věc C‑257/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      29. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Směrnice 2006/112/ES — Daň z přidané hodnoty — Články 167, 168 a 185 — Nárok na odpočet — Oprava odpočtů — Pořízení pozemku a na něm postavených budov za účelem odstranění těchto budov a uskutečnění projektu výstavby nemovitostí na tomto pozemku“
      Ve věci C-257/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Curtea de Apel Bucureşti (Rumunsko) ze dne 20. prosince 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 26. května 2011, v řízení

         SC Gran Via Moineşti SRL

      proti

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF),

         Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), vykonávající funkci předsedkyně třetího senátu, K. Lenaerts, G. Arestis, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. června 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za SC Gran Via Moineşti SRL A. Lefterem, V. Rădoiem a M. Mitroiem, avocaţi,

               —

               za rumunskou vládu R. H. Raduem, jakož i R.-I. Munteanu a I. Bara, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi C. Soulay a L. Bouyon, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 167, 168 a čl. 185 odst. 2 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi SC Gran Via Moineşti SRL (dále jen „GVM“) na jedné straně a Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) (Národní agentura pro daňovou správu, dále jen „ANAF“) a Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1 (Správa veřejných financí sektoru 1 v Bukurešti, dále jen „AFP“) na druhé straně ve věci uložení daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) společnosti GVM z důvodu pořízení pozemku a budov na něm postavených za účelem uskutečnění projektu výstavby nemovitostí.

         Právní rámec

               3

               Článek 9 odst. 1 směrnice 2006/112 zní:
               „‚Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na jakémkoli místě vykonává samostatně ekonomickou činnost, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.
               ‚Ekonomickou činností‘ se rozumí veškerá činnost výrobců, obchodníků a osob poskytujících služby, včetně těžební činnosti, zemědělské výroby a výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za ekonomickou činnost se považuje zejména využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.“

               4

               Článek 167 této směrnice stanoví:
               „Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.“

               5

               Článek 168 uvedené směrnice stanoví:
               „Jsou-li zboží a služby použity pro účely zdaněných plnění osoby povinné dani, má tato osoba nárok ve členském státě, v němž tato plnění uskutečňuje, odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, tyto částky:

                        a)

                        DPH, která je splatná nebo byla odvedena v tomto členském státě za zboží, jež jí bylo nebo bude dodáno, nebo za službu, jež jí byla nebo bude poskytnuta jinou osobou povinnou k dani;

                  […]“

               6

               Článek 184 téže směrnice stanoví:
               „Počáteční odpočet daně se opraví, je-li vyšší nebo nižší, než na jaký měla osoba povinná k dani nárok.“

               7

               Článek 185 směrnice 2006/112 zní takto:
               „1.   Oprava se provede, zejména pokud se po podání přiznání k dani změní okolnosti zohledněné při výpočtu výše odpočtu, například byly-li zrušeny určité koupě nebo byla-li získána určitá snížení ceny.
               2.   Odchylně od odstavce 1 se oprava neprovádí u plnění, která zůstala zcela nebo zčásti nezaplacena, ani při zničení, ztrátě či krádeži majetku, které byly řádně doloženy nebo potvrzeny, ani při použití prostředků na dárky malé hodnoty a poskytnutí vzorků uvedených v článku 16.
               Členské státy však mohou vyžadovat opravu u plnění, která zůstala zcela nebo zčásti nezaplacena, a u krádeží.“

               8

               Podle článku 186 uvedené směrnice členské státy stanoví prováděcí pravidla k článkům 184 a 185 směrnice.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Kupní smlouvou uzavřenou dne 16. března 2007 nabyla společnost GVM pozemek a na něm postavené budovy.

               10

               Na základě této smlouvy bylo též na společnost GVM převedeno povolení k odstranění těchto budov.

               11

               Na základě tohoto povolení provedla GVM demoliční práce, o nichž byl dne 30. září 2008 sepsán protokol.

               12

               Společnosti GVM byla dále dne 16. dubna 2008 poskytnuta územně plánovací informace za účelem získání stavebního povolení pro výstavbu obytného komplexu na dotčeném pozemku.

               13

               Společnost GVM odpočetla DPH vztahující se k zakoupenému pozemku a všem zakoupeným budovám a podala přiznání k DPH, zaregistrované dne 27. října 2008 u AFP, ve kterém je uveden záporný zůstatek s možností vrácení.

               14

               Po daňové kontrole vypracovala AFP dne 8. května 2009 zprávu o daňové kontrole a dne 12. května 2009 vystavila platební výměr, podle kterého bylo vzhledem k odstranění uvedených budov třeba provést opravu DPH vztahující se k odstraněným budovám, kterou si GVM odpočetla.

               15

               Odvoláním podaným dne 19. června 2009 požádala GVM o zrušení této zprávy o finanční kontrole a tohoto platebního výměru, přičemž uvedla, že jejím úmyslem bylo pořídit dotčený pozemek pouze za účelem výstavby obytného komplexu na tomto pozemku, a že v tomto kontextu bylo nezbytné pořídit budovy postavené na tomto pozemku. V důsledku toho GVM neprovedla opravu DPH vztahující se k pořízení těchto budov, která byla původně odpočtena, neboť jejich odstranění bylo součástí jejího investičního plánu a projekt obytného komplexu měl sloužit k uskutečňování zdanitelných plnění.

               16

               Rozhodnutím ze dne 11. září 2009 ANAF zamítla toto odvolání s odůvodněním, že společnost GVM protiprávně odpočetla DPH vztahující se k uvedeným budovám, neboť je nepořídila s cílem uskutečnit zdanitelná plnění, ale pouze s cílem jejich zničení. K tomuto ANAF uvádí, že tyto budovy byly vykazovány jako zásoby, nikoliv jako dlouhodobý majetek.

               17

               Žalobou podanou dne 8. října 2009 u předkládajícího soudu se společnost GVM domáhala zrušení uvedeného rozhodnutí, jakož i zprávy o daňové kontrole ze dne 8. května 2009 a platebního výměru vydaného AFP dne 12. května 2009.

               18

               Za těchto podmínek se Curtea de Apel Bucureşti rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Může skutečnost, že obchodní společnost, která je osobou povinnou k DPH, nabude budovy určené k demolici společně s pozemkem, na kterém jsou postaveny, za účelem výstavby obytného komplexu na uvedeném pozemku, představovat předběžný úkon ve formě investičních výdajů na výstavbu obytného komplexu, takže umožní odpočet DPH v souvislosti s pořízením těchto staveb podle článků 167 a 168 směrnice [2006/112]?

                        2)

                        Podléhá demolice budov určených k demolici, nabytých společně s pozemkem, na kterém byly postaveny, za účelem výstavby obytného komplexu na příslušném pozemku, povinnosti provést opravu DPH související s pořízením těchto budov s přihlédnutím k čl. 185 odst. 2 směrnice [2006/112]?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               19

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být články 167 a 168 směrnice 2006/112 vykládány v tom smyslu, že společnost, která nabyla pozemek a budovy na něm postavené za účelem jejich odstranění a výstavby obytného komplexu na tomto pozemku, má nárok na odpočet DPH vztahující se k pořízení uvedených budov.

               20

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora představuje nárok osob povinných k dani odpočíst od DPH, kterou jsou povinny odvést, částku DPH, která je splatná či byla odvedena za zboží a služby, které obdržely na vstupu, základní zásadu společného systému DPH zavedeného unijními právními předpisy (rozsudek ze dne 21. června 2012, Mahagében a Dávid, C-80/11 a C-142/11, bod 37 a citovaná judikatura).

               21

               Soudní dvůr v této souvislosti opakovaně zdůraznil, že nárok na odpočet stanovený v článku 167 a následujících směrnice 2006/112 je nedílnou součástí mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen. Tento nárok se uplatňuje přímo u všech daní, které zatěžují plnění uskutečněná na vstupu (viz zejména rozsudky ze dne 21. března 2000, Gabalfrisa a další, C-110/98 až C-147/98, Recueil, s. I-1577, bod 43; ze dne 15. prosince 2005, Centralan Property, C-63/04, Sb. rozh. s. I-11087, bod 50; ze dne 6. července 2006, Kittel a Recolta Recycling, C-439/04 a C-440/04, Sb. rozh. s. I-6161, bod 47; jakož i Mahagében a Dávid, uvedený výše, bod 38).

               22

               Cílem právní úpravy odpočtů je zcela sejmout z podnikatele zatížení DPH, která je splatná nebo byla odvedena v rámci jeho veškerých hospodářských [ekonomických] činností. Společný systém DPH v důsledku toho zajišťuje dokonalou neutralitu, pokud jde o daňovou zátěž všech hospodářských činností, bez ohledu na cíle nebo výsledky těchto činností, za podmínky, že posledně uvedené činnosti samy o sobě podléhají DPH (viz rozsudky ze dne 14. února 1985, Rompelman, 268/83, Recueil, s. 655, bod 19; ze dne 15. ledna 1998, Ghent Coal Terminal, C-37/95, Recueil, s. I-1, bod 15; Gabalfrisa a další, uvedený výše, bod 44; ze dne 3. března 2005, Fini H, C-32/03, Sb. rozh. s. I-1599, bod 25; Centralan Property, uvedený výše, bod 51, jakož i Mahagében a Dávid, uvedený výše, bod 39).

               23

               Ze znění článku 168 směrnice 2006/112 vyplývá, že aby dotčená osoba mohla uplatnit nárok na odpočet, je třeba, aby byla „osobou povinnou k dani“ ve smyslu této směrnice, a dále aby dotčené zboží a služby byly užity pro účely jejích zdanitelných plnění (viz rozsudek Centralan Property, uvedený výše, bod 52).

               24

               Podle čl. 9 odst. 1 uvedené směrnice je pojem „osoba povinná k dani“ definován ve vztahu k pojmu „ekonomická činnost“ (viz rozsudek Fini H, uvedený výše, bod 19).

               25

               V této souvislosti je třeba připomenout, že jednotlivec, který nabude zboží pro účely ekonomické činnosti ve smyslu tohoto ustanovení, tak činí jako osoba povinná k dani, i když toto zboží není okamžitě pro tuto ekonomickou činnost užito (viz rozsudek ze dne 11. července 1991, Lennartz, C-97/90, Recueil, s. I-3795, bod 14).

               26

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž pojem „ekonomická činnost“, uvedený v čl. 9 odst. 1 směrnice 2006/112, může sestávat z řady po sobě následujících jednání, a mezi těmito jednáními přípravné úkony, jako nabytí prostředků pro provozování, a tedy nákup nemovitosti, musí být považovány za ekonomické činnosti (viz rozsudky Rompelman, uvedený výše, bod 22; Lennartz, uvedený výše, bod 13, a ze dne 29. února 1996, INZO, C-110/94, Recueil, s. I-857, bod 15, jakož i Fini H, uvedený výše, body 21 a 22). Kdokoliv, kdo uskutečňuje přípravné úkony, je tedy považován za osobu povinnou k dani ve smyslu tohoto ustanovení a má nárok na odpočet DPH (rozsudek Fini H, uvedený výše, bod 22).

               27

               Kromě toho musí být osoba, která provádí investiční výdaje s objektivními důkazy potvrzeným úmyslem vykonávat ekonomickou činnost ve smyslu uvedeného čl. 9 odst. 1, považována za osobu povinnou k dani. Jako taková osoba má tedy podle článku 167 a následujících směrnice 2006/112 právo na okamžitý odpočet DPH splatné nebo odvedené z výdajů na investice vynaložených pro účely plnění, která zamýšlí učinit a která poskytují nárok na odpočet (v tomto smyslu viz rozsudky Rompelman, uvedený výše, body 23 a 24; INZO, uvedený výše, body 16 a 17; Ghent Coal Terminal, uvedený výše, bod 17; Gabalfrisa a další, uvedený výše, bod 47, jakož i ze dne 8. června 2000, Breitsohl, C-400/98, Recueil, s. I-4321, bod 34).

               28

               Z toho vyplývá, že pro uplatnění systému DPH, a tudíž i mechanismu odpočtu, je rozhodující nabytí majetku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková. Používání zboží nebo služby nebo jejich zamýšlené používání určuje pouze rozsah původního odpočtu, na který má osoba povinná k dani nárok podle článku 168 směrnice 2006/112, a rozsah případných oprav v průběhu následujících období, které musí být provedeny za podmínek stanovených v článku 184 a následujících téže směrnice (viz rozsudky Lennartz, uvedený výše, bod 15; Ghent Coal Terminal, uvedený výše, bod 18; ze dne 8. června 2000, Schloßstrasse, C-396/98, Recueil, s. I-4279, bod 37; Breitsohl, uvedený výše, bod 35; Centralan Property, uvedený výše, bod 54; ze dne 16. února 2012, Eon Aset Menidjmunt, C-118/11, bod 57, a ze dne 19. července 2012, X, C-334/10, bod 17).

               29

               V této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že v případě neexistence podvodu či zneužití a s výhradou případných oprav za podmínek stanovených v článku 185 směrnice 2006/112 jednou vzniklý nárok na odpočet zůstane zachován i tehdy, pokud zamýšlená ekonomická činnost nevedla ke zdanitelným plněním (viz rozsudky INZO, uvedený výše, body 20 a 21; Ghent Coal Terminal, uvedený výše, body 19 až 23; Schloßstrasse, uvedený výše, bod 42; ze dne 8. června 2000, Midland Bank, C-98/98, Recueil, s. I-4177, bod 22, a Fini H, uvedený výše, bod 22).

               30

               Pokud jde o spor, který byl předložen předkládajícímu soudu, ze spisu vyplývá, že pořízení pozemku a budov společností GVM, o které jde v původním řízení, je přípravným úkonem, jehož účelem je, jak dokládá vydání stavebního povolení zmíněné v bodě 12 tohoto rozsudku, výstavba obytného komplexu na tomto pozemku pro účely činností této společnosti v oblasti výstavby nemovitostí.

               31

               Tímto pořízením společnost GVM tedy provádí ekonomickou činnost jako osoba povinná k dani ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice 2006/112.

               32

               Ohledně druhé podmínky připomenuté v bodě 23 tohoto rozsudku, a sice užívání zboží nebo služeb nabytých na vstupu pro účely zdanitelných plnění na výstupu, ze spisu vyplývá, že od okamžiku pořízení pozemku a budov dotčených v původním řízení GVM projevovala svůj záměr odstranit tyto budovy za účelem výstavby obytného komplexu na tomto pozemku.

               33

               Tento záměr byl potvrzen objektivními důkazy, neboť při pořízení budov dotčených v původním řízení bylo na společnost GVM převedeno povolení k odstranění stavby a tato společnost ještě před podáním přiznání k DPH provedla na uvedených budovách demoliční práce a byla jí poskytnuta územně plánovací informace za účelem získání stavebního povolení pro výstavbu uvedeného obytného komplexu.

               34

               Za uvedených okolností však není důsledkem uvedeného úmyslu zbavit společnost GVM nároku na odpočet DPH vztahující se k pořízení budov dotčených v původním řízení.

               35

               Tyto budovy byly totiž pořízeny s pozemkem, na kterém byly postaveny, a tento pozemek je nadále užíván společností GVM pro účely jejích zdanitelných plnění. Za těchto okolností nahrazení zchátralých staveb modernějšími budovami, a tudíž jejich použití ke zdanitelným plněním na výstupu nijak nenarušuje přímý vztah, který existuje mezi pořízením dotčených nemovitostí na vstupu a ekonomickou činností, kterou následně provozuje osoba povinná k dani. Pořízení těchto budov a jejich následné zničení s cílem výstavby modernějších staveb tedy lze pokládat za sled vzájemně propojených plnění, jejichž cílem je uskutečňování zdanitelných plnění, stejně jako nákup nových nemovitostí a jejich přímé používání (viz rozsudek ze dne 18. října 2012, TETS Haskovo, C-234/11, bod 34).

               36

               Za těchto okolností je třeba na první otázku odpovědět, že články 167 a 168 směrnice 2006/112 musí být vykládány v tom smyslu, že za takových okolností jako v původním řízení má společnost, která pořídila pozemek a budovy na něm postavené za účelem odstranění těchto budov a výstavby obytného komplexu na tomto pozemku, nárok na odpočet DPH vztahující se k pořízení uvedených budov.

         Ke druhé otázce

               37

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 185 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že odstranění budov postavených na pozemku, pořízených za účelem výstavby obytného komplexu na místě těchto budov, povede k opravě původně provedeného odpočtu DPH vztahující se k pořízení uvedených budov.

               38

               V této souvislosti je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora pravidla týkající se opravy odpočtů představují základní prvek systému zavedeného směrnicí 2006/112, jelikož jejich účelem je zajištění správnosti odpočtů daně, a tedy neutrality daňové zátěže (viz rozsudek ze dne 30. března 2006, Uudenkaupungin kaupunki, C-184/04, Sb. rozh. s. I-3039, bod 26). Prostřednictvím těchto pravidel má tato směrnice za cíl založit úzký a přímý vztah mezi nárokem na odpočet DPH zaplacené na vstupu a využíváním dotčeného zboží a služeb pro zdanitelná plnění na výstupu (viz výše uvedené rozsudky Centralan Property, bod 57, a TETS Haskovo, bod 31).

               39

               Mechanismus oprav odpočtu daně stanovený ve směrnici 2006/112 je tak nedílnou součástí úpravy odpočtů DPH, která je obsažena v této směrnici (viz výše uvedený rozsudek TETS Haskovo, bod 30).

               40

               Pokud jde o vznik případné povinnosti provést opravu odpočtu DPH odvedené na vstupu, čl. 185 odst. 1 uvedené směrnice stanoví zásadu, podle které se taková oprava provádí, zejména pokud se po podání přiznání k DPH změní okolnosti zohledněné při výpočtu výše daného odpočtu (viz rozsudek TETS Haskovo, uvedený výše, bod 32).

               41

               Pokud jde o spor, kterým se zabývá předkládající soud, nepředstavuje odstranění budov dotčených v původním řízení změnu ve smyslu uvedeného čl. 185 odst. 1, neboť, jak vyplývá z bodů 32 až 35 tohoto rozsudku, společnost GVM měla v úmyslu provést toto odstranění již od okamžiku pořízení těchto budov.

               42

               Za těchto okolností je třeba na druhou otázku odpovědět, že článek 185 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností jako v původním řízení nevede odstranění budov pořízených s pozemkem, na kterém byly postaveny, provedené za účelem výstavby obytného komplexu na místě těchto budov, k povinnosti opravit původně provedený odpočet DPH vztahující se k pořízení uvedených budov.

         K nákladům řízení

               43

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Články 167 a 168 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládány v tom smyslu, že za takových okolností jako v původním řízení má společnost, která pořídila pozemek a budovy na něm postavené za účelem odstranění těchto budov a výstavby obytného komplexu na tomto pozemku, nárok na odpočet daně z přidané hodnoty vztahující se k pořízení uvedených budov.

                           2)

                           Článek 185 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností jako v původním řízení nevede odstranění budov pořízených s pozemkem, na kterém byly postaveny, provedené za účelem výstavby obytného komplexu na místě těchto budov, k povinnosti opravit původně provedený odpočet daně z přidané hodnoty vztahující se k pořízení uvedených budov.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: rumunština.