title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 25. března 2009.#Kaul GmbH v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Věc T-402/07.

text:
      Věc T-402/07
      Kaul GmbH
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství − Námitkové řízení − Přihláška slovní ochranné známky Společenství ARCOL − Starší slovní ochranná
         známka Společenství CAPOL – Postup OHIM při výkonu rozsudku o zrušení rozhodnutí jeho odvolacích senátů – Relativní důvod pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Práva obhajoby – Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 61 odst. 2, čl. 63 odst. 6, čl. 73 věta druhá a čl. 74 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94“

      Shrnutí rozsudku
      1.      Ochranná známka Společenství – Odvolací řízení – Žaloba k soudu Společenství – Postup při výkonu rozsudku o zrušení rozhodnutí
            odvolacího senátu
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 63 odst. 6)
      2.      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      3.      Ochranná známka Společenství – Odvolací řízení – Žaloba k soudu Společenství – Postup při výkonu rozsudku o zrušení rozhodnutí
            odvolacího senátu
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 63 odst. 6)
      4.      Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Námitkové řízení
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 2)
      5.      Ochranná známka Společenství – Odvolací řízení – Žaloba k soudu Společenství – Pravomoc soudu Společenství
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 63 odst. 6)
      6.      Řízení – Výklad rozsudku
      (Statut Soudního dvora, článek 43)
      7.      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší
            ochrannou známkou
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)]
      8.      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele
            starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Podobnost dotčených ochranných
            známek
      9.      Ochranná známka Společenství – Rozhodnutí OHIM – Legalita – Předchozí rozhodovací praxe OHIM
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 131 odst. 4)
      1.      Aby Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) splnil svou povinnost vyplývající z čl. 63 odst. 6 nařízení
         č. 40/94 o ochranné známce Společenství, tedy přijmout nezbytná opatření, aby vyhověl rozsudku soudu Společenství, kterým
         bylo zrušeno rozhodnutí jednoho z jeho odvolacích senátů, musí OHIM zajistit, aby některý z odvolacích senátů o odvolání nově
         rozhodl. K tomu může věc postoupit jinému odvolacímu senátu.

      (viz bod 23)
      2.      Ačkoliv je pravda, že na základě zásady vzájemné závislosti mezi faktory zohledňovanými při globálním posuzování nebezpečí
         záměny, a zejména mezi podobností ochranných známek a podobností výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje,
         může být nízký stupeň podobnosti mezi výrobky nebo službami, na které se ochranná známka vztahuje, vyvážen vysokým stupněm
         podobnosti mezi ochrannými známkami a naopak, pro účely použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce
         Společenství nebezpečí záměny předpokládá zároveň totožnost nebo podobnost ochranné známky, jejíž zápis byl požadován, se
         starší ochrannou známkou, jakož i totožnost nebo podobnost výrobků nebo služeb, na které se vztahuje přihláška, s těmi, pro
         které byla starší ochranná známka zapsána. Jedná se o podmínky kumulativní.

      Vzhledem k tomu, že Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) dospěl k závěru, že přihlašovaná ochranná
         známka a starší ochranná známka nejsou podobné, tedy nebyl povinen přihlížet k údajné obecné známosti starší ochranné známky,
         jelikož mohl správně učinit závěr o neexistenci jakéhokoliv nebezpečí záměny bez ohledu na údajnou vysokou rozlišovací způsobilost
         starší ochranné známky.

      (viz body 28, 44)
      3.      Poté, co je soudem Společenství zrušeno rozhodnutí jednoho z odvolacích senátů Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné
         známky a vzory), kterým byly zamítnuty námitky proti zápisu ochranné známky Společenství, musí odvolací senát, jemuž je věc
         postoupena, přistoupit k novému přezkumu žaloby. V rozsahu, v němž rozsudek, jímž bylo rozhodnutí zrušeno, neobsahoval stanovisko
         soudu k podobnosti či nepodobnosti kolidujících ochranných známek, musí odvolací senát tuto otázku opětovně přezkoumat, a
         může v ní dojít ke svému vlastnímu závěru, nezávislému na stanovisku vyjádřeném v předchozím zrušeném rozhodnutí.

       (viz body 38–39)
      4.      Relevance skutečností a důkazů, které účastníci námitkového řízení předkládají Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné
         známky a vzory), je přitom vedle lhůt k tomu stanovených jedním z hledisek, k nimž OHIM musí přihlížet, když v rámci výkonu
         své posuzovací pravomoci na základě čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství rozhoduje o tom, zda je
         třeba k těmto skutečnostem a důkazům přihlédnout, či nikoliv.

      (viz bod 42)
      5.      Soud Společenství provádí přezkum legality rozhodnutí přijatých orgány Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky
         a vzory). Pokud dospěje k závěru, že takové rozhodnutí, které je před ním napadeno žalobou, je stiženo protiprávností, musí
         je zrušit. Nemůže žalobu zamítnout a odůvodnění příslušného oddělení OHIM, které napadený akt vydalo, nahradit vlastním odůvodněním.
         Z toho důvodu pokud soud Společenství konstatuje, že je odůvodnění rozhodnutí odvolacího senátu OHIM, kterým bylo potvrzeno
         rozhodnutí námitkového oddělení o zamítnutí námitek, stiženo nesprávným právním posouzením, nemá pravomoc námitky sám zamítnout
         z důvodu, který v rozhodnutí, jež je před ním napadeno žalobou, nebyl uveden.

       (viz body 47, 49)
      6.      Podle článku 43 statutu Soudního dvora je soud Společenství, který rozsudek vydal, v případě pochybností o smyslu a dosahu
         tohoto rozsudku příslušný podat jeho výklad. Neexistuje tedy žádná domněnka, podle níž je třeba z různých možných výkladů
         rozsudku, jímž se zrušuje rozhodnutí odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory), použít
         ten, který je pro žalobce nejpříznivější. Odvolací senát, jemuž je věc v návaznosti na zrušení postoupena, nemá povinnost
         vyslechnout žalobce k výkladu zrušujícího rozsudku. Pakliže mají žalobce nebo OHIM, jakožto účastníci řízení před soudem Společenství,
         které vedlo k tomuto zrušení, pochybnosti o výkladu zrušujícího rozsudku, měli by se obrátit na příslušný soud Společenství.

      (viz body 62–63)
      7.      U výrobců potravin a cukrovinek neexistuje nebezpečí záměny, ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné
         známce Společenství, mezi slovní ochrannou známkou ARCOL, jejíž zápis jako ochranné známky Společenství je požadován pro „chemické
         výrobky určené ke konzervování potravin“ náležející do třídy 1 ve smyslu Niceské dohody, jakož i pro výrobky tříd 17 a 20
         ve smyslu této dohody, a slovní ochrannou známkou CAPOL, zapsanou dříve jako ochranná známka Společenství pro výrobky označované
         jako „chemické přípravky určené ke konzervování potravin, a sice suroviny ke konzervování zpracovaných potravin, zvláště cukrovinek“
         náležející do třídy 1 ve smyslu uvedené dohody, vzhledem k tomu, že kolidující ochranné známky nejsou nijak totožné ani podobné,
         a tudíž se uvedené ustanovení nepoužije, ani kdyby výrobky, na které se uvedené ochranné známky vztahují, byly totožné.

      (viz body 76, 92)
      8.      Stejný počet písmen tvořících dvě slovní ochranné známky totiž sám o sobě nemá žádný zvláštní význam pro veřejnost, které
         jsou ochranné známky určeny, a to ani pro veřejnost specializovanou. Vzhledem k tomu, že abeceda je tvořena omezeným počtem
         písmen, která ostatně nejsou všechna užívána stejně často, je nevyhnutelné, že celá řada slov je tvořena stejným počtem písmen
         a některá z nich mají dokonce společná, aniž by bylo možné je pouze z tohoto důvodu kvalifikovat jako vzhledově podobná.

      Veřejnost si krom toho obecně není vědoma přesného počtu písmen, která tvoří slovní ochrannou známku, a proto si ve většině
         případů nepovšimne toho, že dvě kolidující ochranné známky jsou tvořeny stejným počtem písmen.

      Při posuzování vzhledové podobnosti dvou slovních ochranných známek je důležitý spíše výskyt více písmen ve stejném pořadí
         v každé z těchto známek.

      (viz body 81–83)
      9.      Rozhodnutí týkající se zápisu označení jako ochranné známky Společenství, která odvolací senáty Úřadu pro harmonizaci na vnitřním
         trhu (ochranné známky a vzory) musejí přijímat na základě nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, jsou přijímána
         v rámci přesně stanovené pravomoci, a nikoli pravomoci diskreční. Způsobilost označení k tomu, aby bylo zapsáno jako ochranná
         známka Společenství, tedy musí být posuzována pouze na základě tohoto nařízení tak, jak je vykládáno soudem Společenství,
         a nikoli na základě dřívější praxe OHIM. Tyto úvahy platí a fortiori, pokud jde o prohlášení, které zástupce OHIM údajně učinil před soudem Společenství, a to tím spíše, že vzhledem k nezávislosti
         předsedy a členů odvolacích senátů OHIM, která je zakotvena v čl. 131 odst. 4 uvedeného nařízení, nejsou tito vázáni stanoviskem,
         které OHIM zaujal ve sporu před soudem Společenství.

      (viz body 98–99)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      25. března 2009(*)

      „Ochranná známka Společenství − Námitkové řízení − Přihláška slovní ochranné známky Společenství ARCOL − Starší slovní ochranná
         známka Společenství CAPOL – Postup OHIM při výkonu rozsudku o zrušení rozhodnutí jeho odvolacích senátů – Relativní důvod pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Práva obhajoby – Článek 8 odst. 1 písm. b), čl. 61 odst. 2, čl. 63 odst. 6, čl. 73 věta druhá a čl. 74 odst. 2 nařízení (ES) č. 40/94“

      Ve věci T‑402/07,
      Kaul GmbH, se sídlem v Elmshornu (Německo), zastoupená G. Würtenbergerem a R. Kunzem, advokáty,

       žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému G. Schneiderem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM byla
      Bayer AG, se sídlem v Leverkusenu (Německo),

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 1. srpna 2007 (věc R 782/2000‑2),
         týkajícího se námitkového řízení mezi Kaul GmbH a Bayer AG,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras (zpravodaj), předseda, M. Prek a V. M. Ciucă, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 6. listopadu 2007,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 21. února 2008,
      po jednání konaném dne 20. listopadu 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 3. dubna 1996 podala Atlantic Richfield Co. u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
         přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství
         (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2        Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení ARCOL.

      3        Výrobky, pro které byl zápis ochranné známky požadován, náležejí do tříd 1, 17 a 20 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním
         třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků. Mezi výrobky, které náležejí
         do třídy 1 a jsou uvedeny v přihlášce k zápisu, jsou „chemické výrobky určené ke konzervování potravin“.

      4        Dne 20. července 1998 byla přihláška ochranné známky zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství.

      5        Dne 20. října 1998 podala žalobkyně, Kaul GmbH, na základě čl. 42 odst. 1 nařízení č. 40/94 námitky proti zápisu přihlašované
         ochranné známky, pokud jde o „chemické výrobky určené ke konzervování potravin“ náležející do třídy 1. Námitky byly založeny
         na existenci starší ochranné známky Společenství, zapsané dne 24. února 1998 pod číslem 49106. Tato starší ochranná známka
         je tvořena slovním označením CAPOL a vztahuje se na výrobky náležející do třídy 1 a označované jako „chemické přípravky určené
         ke konzervování potravin, a sice suroviny ke konzervování zpracovaných potravin, zvláště cukrovinek“. Na podporu svých námitek
         se žalobkyně dovolávala relativního důvodu pro zamítnutí uvedeného v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      6        Rozhodnutím ze dne 30. června 2000 zamítlo námitkové oddělení námitky z důvodu, že i kdyby se připustilo, že výrobky jsou
         totožné, je možné vyloučit jakékoliv nebezpečí záměny mezi kolidujícími označeními z důvodu vzhledových a fonetických rozdílů
         mezi nimi.

      7        Dopisem ze dne 17. července 2000, který OHIM obdržel dne 24. července 2000, společnost Bayer AG informovala OHIM o tom, že
         na ni byla převedena přihláška ochranné známky ARCOL, kterou podala Atlantic Richfield. Převod byl v souladu s čl. 17 odst. 5
         a článkem 24 nařízení č. 40/94 zapsán do rejstříku ochranných známek Společenství dne 17. listopadu 2000.

      8        Dne 24. července 2000 podala žalobkyně na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 odvolání proti rozhodnutí námitkového
         oddělení.

      9        Na podporu svého odvolání žalobkyně zejména uvedla, jak to již učinila dříve před námitkovým oddělením, že starší ochranná
         známka má vysokou rozlišovací způsobilost, takže by měla v souladu s judikaturou požívat zvýšené ochrany. Žalobkyně ovšem
         v tomto ohledu uvedla, že tato vysoká rozlišovací způsobilost je dána nejen tím, že výraz „capol“ předmětné výrobky nijak
         nevystihuje, na což již poukázala před námitkovým oddělením, ale také tím, že se uvedená ochranná známka v důsledku svého
         užívání stala obecně známou. Za účelem doložení její obecné známosti přiložila žalobkyně ke svému písemnému odůvodnění předloženému
         odvolacímu senátu čestné prohlášení svého generálního ředitele a seznam svých zákazníků.

      10      Rozhodnutím ze dne 4. března 2002, došlým žalobkyni dne 25. března 2002 (dále jen „rozhodnutí z roku 2002“), třetí odvolací
         senát OHIM odvolání zamítl. Třetí odvolací senát shledal, že výrobky, jichž se týká přihlašovaná ochranná známka, a výrobky,
         jichž se týká starší ochranná známka, jsou totožné, a obě kolidující označení porovnal z hlediska vzhledového, fonetického
         a pojmového, načež provedl globální posouzení nebezpečí záměny, v jehož rámci zejména usoudil, že nemůže vzít v úvahu případnou
         vysokou rozlišovací způsobilost starší ochranné známky, vyplývající z její obecné známosti, vzhledem k tomu, že tato skutečnost
         a výše uvedené důkazy určené k jejímu doložení byly uplatněny poprvé až na podporu k němu podaného odvolání.

      11      Dne 24. května 2002 podala žalobkyně proti rozhodnutí z roku 2002 žalobu k Soudu, zapsanou pod číslem T‑164/02. Na podporu
         své žaloby se žalobkyně dovolávala čtyř žalobních důvodů, vycházejících zaprvé z porušení povinnosti přezkoumat skutečnosti,
         které předložila odvolacímu senátu, zadruhé z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, zatřetí z porušení procesních
         zásad uznávaných v členských státech a procesních pravidel použitelných u OHIM a začtvrté z porušení povinnosti uvést odůvodnění.

      12      Rozsudkem ze dne 10. listopadu 2004, Kaul v. OHIM − Bayer (ARCOL) (T‑164/02, Sb. rozh. s. II‑3807), vyhověl Soud prvnímu žalobnímu
         důvodu a rozhodnutí z roku 2002 zrušil, aniž se vyjádřil k ostatním žalobním důvodům. Soud měl v podstatě za to, že rozhodnutím
         z roku 2002 třetí odvolací senát porušil článek 74 nařízení č. 40/94, když odmítl přezkoumat skutečnosti, které žalobkyně
         předložila poprvé až před ním k prokázání vysoké rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky vyplývající z jejího užívání
         na trhu, na něž se žalobkyně odvolává.

      13      Dne 25. ledna 2005 podal OHIM k Soudnímu dvoru kasační opravný prostředek proti rozsudku ARCOL, bod 12 výše. Rozsudkem ze
         dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul (C‑29/05 P, Sb. rozh. s. I‑2213), Soudní dvůr kasačnímu opravnému prostředku vyhověl a rozsudek
         ARCOL, bod 12 výše, zrušil. Soudní dvůr následně vydal sám ve věci konečné rozhodnutí, kterým rozhodnutí z roku 2002 zrušil.

      14      Soudní dvůr konstatoval, že třetí odvolací senát v rozhodnutí z roku 2002 odmítl přihlédnout ke skutečnostem a důkazům, které
         žalobkyně předložila na podporu svého odvolání, když v podstatě usoudil, že takové zohlednění je třeba ex offo vyloučit, neboť tyto skutečnosti a důkazy nebyly dříve předloženy námitkovému oddělení ve lhůtách, které toto oddělení stanovilo.
         Podle Soudního dvora toto tvrzení porušuje čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94, který odvolacímu senátu, jemuž byly opožděně
         předloženy skutečnosti nebo důkazy, přiznává prostor pro uvážení ohledně rozhodnutí, zdali je k těmto skutečnostem nebo důkazům
         pro účely rozhodnutí, které má vydat, třeba přihlédnout, či nikoliv. Vzhledem k tomu, že se třetí odvolací senát namísto výkonu
         posuzovací pravomoci, která mu byla takto přiznána, nesprávně domníval, že mu posuzovací pravomoc ohledně případného zohlednění
         dotčených skutečností a důkazů nepřísluší, dospěl Soudní dvůr k závěru, že rozhodnutí z roku 2002 musí být zrušeno (rozsudek
         OHIM v. Kaul, bod 13 výše, body 67 až 70).

      15      Rozhodnutím ze dne 19. června 2007, které bylo účastníkům řízení před OHIM sděleno dne 22. června 2007, prezidium odvolacích
         senátů OHIM přidělilo věc druhému odvolacímu senátu.

      16      Rozhodnutím ze dne 1. srpna 2007 (dále jen „napadené rozhodnutí“), které bylo žalobkyni doručeno dne 6. září 2007, druhý odvolací
         senát OHIM zamítl odvolání žalobkyně a potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení, jímž byly námitky zamítnuty. Druhý odvolací
         senát usoudil, že v žádném případě nebylo možné, aby relevantní veřejnost tvořená výrobci potravinářských výrobků a cukrovinek
         považovala kolidující ochranné známky za podobné, a následně dospěl k závěru, jehož podstatou bylo, že nebyla splněna jedna
         z podmínek nutných pro použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 a že námitky byly námitkovým oddělením zamítnuty právem.
         S ohledem na tento závěr měl druhý odvolací senát za to, že skutečnosti a důkazy předložené žalobkyní poprvé až v odvolacím
         řízení před odvolacím senátem, a to na podporu jejího tvrzení, že starší ochranná známka získala vysokou rozlišovací způsobilost
         vyplývající z jejího užívání na trhu, jsou nerozhodné, protože i kdyby se takové tvrzení prokázalo, nemohlo by mít žádný vliv
         na použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 v projednávané věci.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      17      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        vyhověl námitkám;
      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      18      OHIM navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 63 odst. 6 a čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94
      19      Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát nevzal v úvahu výrok a odůvodnění rozsudku OHIM v. Kaul, bod 13 výše, když neuplatnil vůbec
         nebo neuplatnil správně svou posuzovací pravomoc vyplývající z čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94 pro účely případného zohlednění
         skutečností a důkazů, které žalobkyně předložila poprvé až před ním. Žalobkyně tvrdí, že kdyby byl odvolací senát správně
         použil vodítko, které Soudní dvůr v tomto rozsudku poskytl, byl by pak rozhodl v její prospěch.

      20      OHIM s argumentací žalobkyně nesouhlasí.

      21      Podle ustálené judikatury platí, že zrušující rozsudek, jakým je i rozsudek OHIM v. Kaul, bod 13 výše, působí ex tunc, a tím se zpětnou účinností odnímá zrušovanému aktu právní účinky (rozsudek Soudního dvora ze dne 26. dubna 1988, Asteris
         a další v. Komise, 97/86, 99/86, 193/86 a 215/86, Recueil, s. 2181, bod 30; rozsudky Soudu ze dne 13. prosince 1995, Exporteurs
         in Levende Varkens a další v. Komise, T‑481/93 a T‑484/93, Recueil, s. II‑2941, bod 46, a ze dne 10. října 2001, Corus UK
         v. Komise, T‑171/99, Recueil, s. II‑2967, bod 50).

      22      Z téže judikatury vyplývá, že aby vyhověl zrušujícímu rozsudku a aby byl tento vykonán v celém rozsahu, je orgán, který je
         autorem aktu, povinen dodržet nejen výrok rozsudku, ale i odůvodnění, které k němu vedlo a tvoří jeho nezbytnou oporu v tom
         smyslu, že je nezbytné pro určení přesného smyslu toho, co bylo rozhodnuto ve výroku. Je to totiž toto odůvodnění, co jednak
         určuje přesné ustanovení považované za protiprávní, a jednak ukazuje přesné důvody protiprávnosti, která je určena ve výroku,
         které musí dotyčný orgán brát v úvahu při nahrazení zrušeného aktu (usnesení Soudního dvora ze dne 13. července 2000, Gómez
         de Enterría y Sanchez v. Parlament, C‑8/99 P, Recueil, s. I‑6031, body 19 a 20; viz rozsudek Soudu ze dne 17. prosince 2003,
         McAuley v. Rada, T‑324/02, Recueil FP, s. I‑A‑337 a II‑1657, bod 56 a citovaná judikatura).

      23      Po zrušení rozhodnutí z roku 2002 bylo v projednávané věci opětovně rozhodováno o odvolání podaném žalobkyní k odvolacímu
         senátu. Aby OHIM splnil svou povinnost vyplývající z čl. 63 odst. 6 nařízení č. 40/94, tedy přijmout nezbytná opatření, aby
         vyhověl rozhodnutí Soudního dvora, musel zajistit, aby některý z odvolacích senátů o odvolání nově rozhodl. A tak tomu skutečně
         bylo, protože věc byla postoupena druhému odvolacímu senátu, který pak vydal napadené rozhodnutí.

      24      Žalobkyně nezpochybňuje, že postoupení věci druhému odvolacímu senátu bylo v souladu s právem. Namítá však, že druhý odvolací
         senát pouze prohlásil, že rozhodnutí z roku 2002 je opodstatněné a že skutečnosti a důkazy, které žalobkyně předložila poprvé
         až v odvolacím řízení před odvolacím senátem, jsou nerozhodné, a tím pádem i nepřípustné, aniž přitom užil své posuzovací
         pravomoci vyplývající z čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94 pro účely rozhodnutí, zda je k těmto skutečnostem a důkazům třeba
         přihlédnout, či nikoliv.

      25      K posouzení této argumentace je nutno připomenout, že podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se přihlášená ochranná
         známka na základě námitek majitele starší ochranné známky nezapíše, pokud „z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou
         známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny
         u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna; nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší
         ochrannou známkou“.

      26      Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby
         pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených. Z téže judikatury vyplývá, že nebezpečí záměny
         musí být posuzováno celkově podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení a výrobky nebo služby, přičemž musí
         být zohledněny všechny relevantní faktory projednávaného případu, zejména vzájemná závislost mezi podobností označení a podobností
         výrobků nebo služeb, na které se vztahuje ochranná známka [usnesení Soudního dvora ze dne 24. dubna 2007, Castellblanch v. OHIM,
         C‑131/06 P, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 55; viz rozsudek Soudu ze dne 9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM
         – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, s. II‑2821, body 30 až 33 a citovaná judikatura].

      27      Nebezpečí záměny je krom toho tím vyšší, čím vyšší se jeví rozlišovací způsobilost starší ochranné známky. Ochranné známky,
         které mají buď vnitřně, nebo z důvodu své známosti na trhu vysokou rozlišovací způsobilost, tak požívají rozsáhlejší ochrany
         než ochranné známky, jejichž rozlišovací způsobilost je menší. Při posuzování, zda je dáno nebezpečí záměny, je tedy třeba
         vzít v úvahu rozlišovací způsobilost starší ochranné známky a zvláště její dobré jméno (viz rozsudek Soudního dvora ze dne
         17. dubna 2008, Ferrero Deutschland v. OHIM a Cornu, C‑108/07 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 32 a 33 a citovaná
         judikatura).

      28      Ačkoliv je pravda, že na základě zásady vzájemné závislosti mezi faktory zohledňovanými při globálním posuzování nebezpečí
         záměny, a zejména mezi podobností ochranných známek a podobností výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje,
         může být nízký stupeň podobnosti mezi výrobky nebo službami, na které se ochranná známka vztahuje, vyvážen vysokým stupněm
         podobnosti mezi ochrannými známkami a naopak (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. března 2007, T.I.M.E. ART v. OHIM, C‑171/06 P,
         nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 35), Soudní dvůr rozhodl, že pro účely použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
         nebezpečí záměny předpokládá zároveň totožnost nebo podobnost ochranné známky, jejíž zápis byl požadován, se starší ochrannou
         známkou, jakož i totožnost nebo podobnost výrobků nebo služeb, na které se vztahuje přihláška, s těmi, pro které byla starší
         ochranná známka zapsána. Jedná se o podmínky kumulativní (rozsudky Soudního dvora ze dne 12. října 2004, Vedial v. OHIM, C‑106/03 P,
         Sb. rozh. s. I‑9573, bod 51, a ze dne 13. září 2007, Il Ponte Finanziaria v. OHIM, C‑234/06 P, Sb. rozh. s. I‑7333, bod 48).

      29      Z toho vyplývá, že v případě, kdy výrobky nebo služby, na které se vztahují kolidující ochranné známky, jsou totožné, a jestliže
         uvedené ochranné známky hodnocené samostatně nevykazují minimální stupeň podobnosti vyžadovaný k tomu, aby nebezpečí záměny
         mohlo být zjištěno pouze na základě vysoké rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky nebo pouhé totožnosti výrobků nebo
         služeb, na které se vztahuje tato ochranná známka, s těmi, na něž se vztahuje ochranná známka, jejíž zápis byl požadován,
         musí být námitky zamítnuty, aniž by tomu bránila zásada vzájemné závislosti v rámci globálního posuzování nebezpeční záměny
         (viz v tomto smyslu rozsudek Il Ponte Finanziaria v. OHIM, bod 28 výše, body 50 a 51).

      30      V projednávané věci provedl třetí odvolací senát v bodech 30 až 35 rozhodnutí z roku 2002 globální posouzení nebezpečí záměny
         a dospěl k závěru, že „přestože výrobky jsou totožné, […] vzhledem ke značným rozdílům zjištěným mezi ochrannými známkami
         z hlediska vzhledového a fonetického (tyto rozdíly byly zjevně významnější než vzhledové a fonetické podobnosti, na něž [žalobkyně]
         poukazuje), vzhledem k vysoce specializovanému charakteru trhu a vzhledem k pravděpodobné odbornosti typického spotřebitele“
         není v projednávané věci mezi kolidujícími ochrannými známkami dáno žádné nebezpečí záměny.

      31      Jak přitom vyplývá z judikatury uvedené v bodech 26 a 27 výše, globální posouzení nebezpečí záměny dvou kolidujících ochranných
         známek znamená, že musí být zohledněny všechny rozhodné faktory projednávané věci, včetně případné vysoké rozlišovací způsobilosti
         starší ochranné známky. Vzhledem k tomu, že se třetí odvolací senát rozhodl provést ve svém rozhodnutí z roku 2002 celkové
         posouzení nebezpečí záměny kolidujících ochranných známek, měl tedy, jak vyplývá z rozsudku OHIM v. Kaul, bod 13 výše, body
         67 až 70, nejprve zkoumat přípustnost nové argumentace žalobkyně ohledně obecné známosti starší ochranné známky, jíž se žalobkyně
         dovolávala poprvé až v odvolacím řízení před odvolacím senátem, jakož i přípustnost důkazů předložených na podporu této argumentace.

      32      Právě při tomto předběžném zkoumání se třetí odvolací senát dopustil nesprávného právního posouzení, v jehož důsledku bylo
         rozsudkem OHIM v. Kaul, bod 13 výše, zrušeno rozhodnutí z roku 2002. Soudní dvůr v tomto rozsudku rozhodl, že třetí odvolací
         senát se namísto výkonu posuzovací pravomoci ohledně případného zohlednění dotčených skutečností a důkazů týkajících se údajné
         obecné známosti starší ochranné známky, tedy posuzovací pravomoci, která mu byla přiznána na základě čl. 74 odst. 2 nařízení
         č. 40/94, nesprávně domníval v bodech 10 až 12 rozhodnutí z roku 2002, že mu taková pravomoc nepřísluší, na základě čehož
         pak tyto skutečnosti a důkazy − které mu žalobkyně předložila poprvé až v řízení o odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení
         − odmítl.

      33      Druhý odvolací senát, jemuž byla věc postoupena po zrušení rozhodnutí z roku 2002, po provedeném přezkoumání zamítl odvolání
         žalobkyně proti rozhodnutí námitkového oddělení, a to z důvodu, že v žádném případě nebylo možné, aby relevantní veřejnost
         starší ochrannou známku a přihlašovanou ochrannou známku považovala za totožné nebo podobné, a nebezpečí záměny ve smyslu
         čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 bylo tím pádem v projednávané věci vyloučeno (body 26 až 28 napadeného rozhodnutí).

      34      Aniž je tím dotčeno posuzování závěru druhého odvolacího senátu ohledně neexistence jakékoliv podobnosti mezi kolidujícími
         ochrannými známkami, kterýžto závěr žalobkyně napadá v rámci třetího žalobního důvodu, který bude zkoumán níže, je nutno konstatovat,
         že zamítnutím odvolání žalobkyně proti rozhodnutí námitkového oddělení a potvrzením tohoto rozhodnutí z důvodu, že kolidující
         ochranné známky nejsou totožné ani podobné, druhý odvolací senát správně použil judikaturu uvedenou v bodě 28 výše, na niž
         také odkazuje v bodě 26 napadeného rozhodnutí.

      35      Na rozdíl od tvrzení žalobkyně krom toho není pravda, že by druhý odvolací senát v napadeném rozhodnutí pouze prohlásil, že
         rozhodnutí z roku 2002 neobsahuje žádné pochybení.

      36      V tomto ohledu je třeba nejdříve poukázat na skutečnost, že v bodě 24 napadeného rozhodnutí druhý odvolací senát dospěl k tomu,
         že pouze ta část odůvodnění rozhodnutí z roku 2002, která se týkala vzhledového, fonetického a pojmového srovnání kolidujících
         ochranných známek a která byla převzata v bodě 23 napadeného rozhodnutí, neobsahovala žádné pochybení, a mohla tedy být podkladem
         pro závěr vyjádřený v bodech 25 až 28 napadeného rozhodnutí, a sice že mezi uvedenými ochrannými známkami není dána žádná
         podobnost.

      37      Dále je třeba konstatovat, že třetí odvolací senát takový závěr v rozhodnutí z roku 2002 nevyjádřil jasně a jednoznačně, což
         potvrzuje i skutečnost, že v bodech 30 až 35 téhož rozhodnutí provedl globální posouzení nebezpečí záměny, které by v souladu
         s judikaturou uvedenou v bodě 29 výše nebylo nutné, pokud by tentýž odvolací senát dospěl k závěru, že v celkovém srovnání
         jsou dotčené ochranné známky rozdílné.

      38      Naproti tomu druhý odvolací senát jasně vyjádřil v bodech 26 až 28 napadeného rozhodnutí závěr, že kolidující ochranné známky
         nejsou totožné ani podobné. Vzhledem k tomu, že po zrušení rozhodnutí z roku 2002 měl druhý odvolací senát opětovně zkoumat
         odvolání žalobkyně proti rozhodnutí námitkového oddělení, měl také přezkoumat totožnost nebo podobnost obou kolidujících ochranných
         známek, o čemž si mohl učinit vlastní závěr bez ohledu na postoj třetího odvolacího senátu.

      39      V tomto ohledu nebyl druhý odvolací senát vázán ani výrokem a odůvodněním rozsudku OHIM v. Kaul, bod 13 výše, neboť Soudní
         dvůr v uvedeném rozsudku nezaujal žádné stanovisko k otázce, zda jsou kolidující ochranné známky podobné, či nikoliv. Tato
         otázka mohla být případně zkoumána pouze v rámci žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94. Soudní dvůr, ostatně stejně jako před ním Soud, přitom žalobě vyhověl, aniž tento žalobní důvod zkoumal.

      40      S ohledem na svůj závěr, že kolidující ochranné známky nevykazují žádnou podobnost, druhý odvolací senát v bodě 25 napadeného
         rozhodnutí usoudil, že skutečnosti a důkazy týkající se údajné obecné známosti starší ochranné známky, jež byly žalobkyní
         předloženy poprvé až v odvolacím řízení před odvolacím senátem, „[nejsou] pro řešení námitek rozhodné, a tudíž [jsou] nepřípustné,
         poněvadž i kdyby se uplatněné skutečnosti plně prokázaly, nemohlo by to mít žádný vliv na použití čl. 8 odst. 1 [písm.] b)
         [nařízení č. 40/94] v projednávané věci“.

      41      Žalobkyně tvrdí, že když druhý odvolací senát takto odmítl uvedené skutečnosti a důkazy zohlednit, porušil tím čl. 74 odst. 2
         nařízení č. 40/94, tak jak byl vyložen v rozsudku OHIM v. Kaul, bod 13 výše.

      42      Relevance skutečností a důkazů, které účastníci námitkového řízení předkládají OHIM, je přitom vedle lhůt k tomu stanovených
         jedním z hledisek, k nimž OHIM musí přihlížet, když v rámci výkonu své posuzovací pravomoci na základě čl. 74 odst. 2 nařízení
         č. 40/94, rozhoduje o tom, zda je třeba k těmto skutečnostem a důkazům přihlédnout, či nikoliv (viz v tomto smyslu rozsudek
         OHIM v. Kaul, bod 13 výše, bod 44).

      43      V důsledku toho nelze druhému odvolacímu senátu vytýkat, že toto posledně uvedené ustanovení porušil a že rozsudek OHIM v. Kaul,
         bod 13 výše, nezohlednil z toho důvodu, že skutečnosti a důkazy, které žalobkyně poprvé předložila až v řízení o odvolání
         proti rozhodnutí námitkového oddělení, odmítl s přihlédnutím k tomu, že uvedené skutečnosti a důkazy nejsou pro řešení sporu
         nijak rozhodné.

      44      Část žalobkyní uplatněného žalobního důvodu vycházející z údajného porušení čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94 je každopádně
         irelevantní. Vzhledem k tomu, že druhý odvolací senát dospěl k závěru, že přihlašovaná ochranná známka a starší ochranná známka
         nejsou podobné, nebyl totiž povinen přihlížet k údajné obecné známosti starší ochranné známky, jelikož mohl správně učinit
         závěr o neexistenci jakéhokoliv nebezpečí záměny bez ohledu na údajnou vysokou rozlišovací způsobilost starší ochranné známky
         [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 25. června 2008, Otto v. OHIM – L’Altra Moda (l’Altra Moda), T‑224/06, nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 50].

      45      Proto i kdyby postup, kdy druhý odvolací senát odmítl zohlednit při výkonu své posuzovací pravomoci vyplývající z čl. 74 odst. 2
         nařízení č. 40/94 údajnou obecnou známost starší ochranné známky a k ní se vztahující důkazy, byl stižen nesprávným právním
         posouzením, takové nesprávné právní posouzení by nemělo žádný vliv na výrok napadeného rozhodnutí, jež se právně dostačujícím
         způsobem zakládalo na závěru, že přihlašovaná ochranná známka a starší ochranná známka nejsou totožné ani podobné.

      46      Žalobkyně konečně uvádí, že tvrzení druhého odvolacího senátu, které je obsaženo v bodě 30 napadeného rozhodnutí a podle nějž
         „nesprávné právní posouzení, jehož se dopustil třetí odvolací senát, tj. porušení čl. 74 odst. 2 [nařízení č. 40/94], není
         dostatečným důvodem pro zrušení [rozhodnutí z roku 2002]“, dokládá, že druhý odvolací senát nevzal v úvahu vodítko poskytnuté
         v rozsudku OHIM v. Kaul, bod 13 výše.

      47      Tento argument nelze přijmout. Je zajisté pravda, že v bodě 30 napadeného rozhodnutí je, zdá se, opomenuta skutečnost, že
         Soudní dvůr, který konstatoval, že odůvodnění rozhodnutí z roku 2002 je stiženo nesprávným právním posouzením v souvislosti
         s použitím čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94, nebyl oprávněn námitky sám zamítnout z důvodu, který nebyl uveden v rozhodnutí
         z roku 2002, tj. z důvodu založeného na neexistenci jakékoliv podobnosti mezi kolidujícími ochrannými známkami.

      48      Stanoví-li totiž čl. 63 odst. 3 nařízení č. 40/94, že soudce Společenství „má pravomoc napadené rozhodnutí zrušit nebo je
         změnit“, je třeba tento odstavec vykládat ve světle předchozího odstavce, který stanoví, že „žalobu lze podat pro nepříslušnost,
         podstatné porušení procesních ustanovení, porušení Smlouvy, [nařízení č. 40/94] nebo prováděcích předpisů nebo zneužití pravomoci“,
         a v rámci článků 229 ES a 230 ES [rozsudky Soudu ze dne 8. července 1999, Procter & Gamble v. OHIM (BABY‑DRY), T‑163/98, Recueil,
         s. II‑2383, body 50 a 51, a ze dne 31. května 2005, Solo Italia v. OHIM − Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, Sb. rozh. s. II‑1881,
         bod 25].

      49      Z toho vyplývá, že Soud, stejně jako Soudní dvůr v případech, kdy zrušuje rozsudek Soudu a o žalobě rozhoduje sám, provádějí
         přezkum legality rozhodnutí přijatých odděleními OHIM. Pakliže dospějí k závěru, že takové rozhodnutí, které je před nimi
         napadeno žalobou, je stiženo protiprávností, musejí je zrušit. Nemohou žalobu zamítnout a odůvodnění příslušného oddělení
         OHIM, které napadený akt vydalo, nahradit vlastním odůvodněním (viz v tomto smyslu obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne
         27. ledna 2000, DIR International Film a další v. Komise, C‑164/98 P, Recueil, s. I‑447, bod 38).

      50      Je však třeba poznamenat, že druhý odvolací senát neměl rozhodovat o opodstatněnosti rozhodnutí z roku 2002, které poté, co
         bylo Soudním dvorem zrušeno, bylo se zpětnou účinností zbaveno právních účinků, ani o otázce, zda toto zrušení bylo odůvodněné.
         Druhý odvolací senát měl pouze rozhodnout o odvolání žalobkyně proti rozhodnutí námitkového oddělení. Jedině ta část odůvodnění
         napadeného rozhodnutí, která odkazuje na námitky podané žalobkyní, tedy tvoří nezbytný podklad pro výrok druhého odvolacího
         senátu, kde tento rozhodl, že žalobkyní podané odvolání se zamítá.

      51      Naproti tomu úvahy o tom, zda bylo rozhodnutí z roku 2002 Soudním dvorem zrušeno odůvodněně, či nikoliv, které jsou obsaženy
         v bodě 30 napadeného rozhodnutí, nemají vliv na výrok uvedeného rozhodnutí. Proto i kdyby tyto úvahy byly stiženy nesprávným
         právním posouzením, nemohly by vést ke zrušení napadeného rozhodnutí.

      52      S ohledem na všechny předchozí úvahy je třeba první žalobní důvod zamítnout.

       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práva být vyslechnut
      53      Žalobkyně tvrdí, že jí druhý odvolací senát v rozporu s čl. 61 odst. 2 a čl. 73 větou druhou nařízení č. 40/94 nedal možnost
         vyjádřit se před vydáním napadeného rozhodnutí zejména k dosahu a výkladu rozsudku OHIM v. Kaul, bod 13 výše.

      54      OHIM s argumentací žalobkyně nesouhlasí.

      55       Je třeba poukázat na skutečnost, že podle čl. 73 druhé věty nařízení č. 40/94 mohou být rozhodnutí OHIM založena pouze na
         důvodech, ke kterým měli účastníci možnost se vyjádřit. Toto ustanovení zakotvuje v rámci práva ochranných známek Společenství
         obecnou zásadu ochrany práv obhajoby. Na základě této obecné zásady práva Společenství musí být adresátům rozhodnutí veřejných
         orgánů, která se znatelným způsobem dotýkají jejich zájmů, umožněno, aby náležitě vyjádřili své stanovisko. Právo být vyslechnut
         se vztahuje na všechny skutkové nebo právní okolnosti, které jsou základem aktu rozhodnutí, ale nikoli na konečné stanovisko,
         které správní orgán zamýšlí přijmout [viz rozsudek Soudu ze dne 7. února 2007, Kustom Musical Amplification v. OHIM (Tvar
         kytary), T‑317/05, Sb. rozh. s. II‑427, body 24, 26 a 27 a citovaná judikatura].

      56      V projednávané věci je nesporné, že v rámci řízení, jež vedlo k přijetí rozhodnutí z roku 2002, žalobkyně měla možnost vyjádřit
         se před třetím odvolacím senátem ke všem aspektům námitek, které podala, včetně údajné podobnosti kolidujících ochranných
         známek. Shrnutí těchto vyjádření je obsaženo v bodě 6 rozhodnutí z roku 2002.

      57      Po zrušení rozhodnutí z roku 2002 byla věc postoupena Soudním dvorem druhému odvolacímu senátu, který měl po přezkoumání věci
         rozhodnout o odvolání podaném žalobkyní proti rozhodnutí námitkového oddělení, jímž byly námitky zamítnuty.

      58      Jak již bylo uvedeno v rámci zkoumání prvního žalobního důvodu, napadeným rozhodnutím druhý odvolací senát zamítl odvolání
         žalobkyně z důvodu, že na rozdíl od toho, co žalobkyně tvrdila, přihlašovaná ochranná známka a starší ochranná známka nebyly
         totožné ani podobné.

      59      Z napadeného rozhodnutí nijak nevyplývá, že by druhý odvolací senát při přijetí napadeného rozhodnutí vycházel ze skutkových
         nebo právních okolností odlišných od těch, které měl k dispozici třetí odvolací senát, když přijímal rozhodnutí z roku 2002,
         a k nimž se žalobkyně mohla vyjádřit. Potvrzuje to i skutečnost, že druhý odvolací senát převzal velkou část odůvodnění rozhodnutí
         z roku 2002, týkající se vzhledového, fonetického a pojmového srovnání kolidujících označení.

      60      Je sice pravda, že druhý odvolací senát na základě odůvodnění rozhodnutí z roku 2002, jež převzal ve svém vlastním rozhodnutí,
         učinil závěr o neexistenci podobnosti mezi oběma kolidujícími ochrannými známkami, který sám o sobě nebyl v rozhodnutí z roku
         2002 obsažen, nicméně pokud jde o konečné stanovisko, které druhý odvolací senát zamýšlel přijmout, tento senát nebyl s ohledem
         na judikaturu uvedenou v bodě 55 výše nijak povinen žalobkyni před přijetím rozhodnutí znovu vyslechnout.

      61      Žalobkyně však v podstatě namítá, že rozsudek OHIM v. Kaul, bod 13 výše, představoval novou právní okolnost, k níž měla být
         před přijetím napadeného rozhodnutí vyslechnuta.

      62      V téže souvislosti žalobkyně tvrdí, že platí domněnka, podle níž je třeba z různých možných výkladů zrušujícího rozsudku,
         jakým je i rozsudek OHIM v. Kaul, bod 13 výše, použít ten, který je pro žalobce nejpříznivější.

      63      V odpovědi na tento posledně uvedený argument je třeba uvést, že podle článku 43 statutu Soudního dvora je Soudní dvůr v případě
         pochybností o smyslu a dosahu některého rozsudku příslušný podat jeho výklad. Žádná taková domněnka, jaké se žalobkyně dovolává,
         tedy neexistuje a druhý odvolací senát neměl povinnost ji vyslechnout k výkladu rozsudku OHIM v. Kaul, bod 13 výše. Pakliže
         by žalobkyně nebo OHIM, jakožto účastníci řízení před Soudním dvorem, měli pochybnosti o výkladu uvedeného rozsudku, měli
         se obrátit na Soudní dvůr.

      64      Pokud jde o otázku, zda měl druhý odvolací senát žalobkyni před přijetím napadeného rozhodnutí znovu vyslechnout ohledně použití
         čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94, a to v návaznosti na objasnění výkladu a aplikace tohoto ustanovení v rozsudku OHIM v. Kaul,
         bod 13 výše, stačí připomenout, že i kdyby postup druhého odvolacího senátu, kdy tento při výkonu své posuzovací pravomoci
         vyplývající z čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94 odmítl zohlednit skutečnosti a důkazy týkající se údajné obecné známosti starší
         ochranné známky, byl stižen nesprávným právním posouzením, takové pochybení by nemělo žádný vliv na řešení přijaté v napadeném
         rozhodnutí.

      65      Vzhledem k tomu, že podle judikatury uvedené v bodě 55 výše se právo být vyslechnut, zakotvené v čl. 73 nařízení č. 40/94,
         vztahuje zejména na právní okolnosti, které tvoří základ aktu rozhodnutí, nebyl druhý odvolací senát povinen vyslechnout žalobkyni
         ohledně použití čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94, jelikož skutečnosti a důkazy týkající se obecné známosti starší ochranné
         známky, jež byly uplatněny na základě posledně uvedeného ustanovení, netvoří základ napadeného rozhodnutí.

      66      Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod musí být zamítnut.

       Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
      67      Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát porušil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. V tomto ohledu zaprvé uvádí, že odvolací
         senát nezkoumal předložené skutečnosti a argumenty, včetně těch, které žalobkyně uplatnila v řízení před Soudem a Soudním
         dvorem. Odvolací senát podle ní nepřihlédl ani k prohlášení zástupce OHIM, které bylo učiněno na jednání jak před Soudem,
         tak před Soudním dvorem v rámci řízení, v němž byl vydán rozsudek OHIM v. Kaul, bod 13 výše, a podle kterého kdyby se prokázala
         údajná obecná známost starší ochranné známky, kolidující ochranné známky jsou dostatečně podobné na to, aby zde důvodně existovalo
         nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      68      Zadruhé závěr obsažený v napadeném rozhodnutí, podle kterého kolidující ochranné známky nevykazují žádnou vzhledovou či fonetickou
         podobnost, je podle žalobkyně nesprávný a nezohledňuje judikaturu týkající se zvýšené ochrany, jíž požívají ochranné známky
         s vysokou rozlišovací způsobilostí.

      69      Konečně zatřetí žalobkyně uvádí, že odvolací senát nedostatečně zohlednil „ochrannou funkci“ ochranné známky, jakož i vzájemný
         vztah mezi jednotlivými kritérii, která je třeba brát v úvahu při posuzování nebezpečí záměny.

      70      OHIM s argumentací žalobkyně nesouhlasí.

      71      Na úvod je třeba odmítnout jako irelevantní ty části žalobkyní uplatněného žalobního důvodu, které vycházejí z tvrzení, že
         odvolací senát nezohlednil jednak judikaturu týkající se zvýšené ochrany, jíž požívají ochranné známky s vysokou rozlišovací
         způsobilostí, a jednak vzájemnou závislost jednotlivých kritérií, která je třeba brát v úvahu při globálním posuzování nebezpečí
         záměny.

      72      Jak již totiž bylo uvedeno v rámci zkoumání prvního žalobního důvodu, zamítnutí námitek bylo v projednávané věci založeno
         na neexistenci žádné podobnosti mezi kolidujícími ochrannými známkami, a nikoli na globálním posouzení nebezpečí záměny.

      73      I kdyby tedy z odůvodnění napadeného rozhodnutí, včetně části odůvodnění rozhodnutí z roku 2002 vložené do bodu 23 napadeného
         rozhodnutí, vyplývalo jakékoliv nesprávné právní posouzení ohledně vzájemné závislosti jednotlivých kritérií, která musejí
         být vzata v úvahu při globálním posuzování nebezpečí záměny, takové pochybení by nemohlo vést ke zrušení napadeného rozhodnutí,
         které bylo právně dostačujícím způsobem založeno na zjištění, že přihlašovaná ochranná známka a starší ochranná známka nejsou
         totožné ani podobné.

      74      Pokud jde o část žalobního důvodu vycházející z toho, že odvolací senát údajně nezohlednil „ochrannou funkci“ ochranné známky,
         je třeba podotknout, že žalobkyně v tomto ohledu uvádí, že vedle své funkce označovat obchodní původ a kvalitu výrobku nebo
         služby a funkce reklamního nástroje plní ochranná známka také funkci konkurenční, jelikož svému majiteli zajišťuje konkurenční
         výhodu.

      75      I kdyby tyto úvahy byly správné, nemohou mít žádný vliv na posouzení toho, zda jsou obě ochranné známky podobné, či nikoliv.
         Tato část žalobního důvodu je tedy také irelevantní.

      76      Pokud jde o část žalobního důvodu vycházející z údajné chyby ve vymezení relevantní veřejnosti, k níž je třeba v projednávané
         věci při posuzování nebezpečí záměny přihlížet, žalobkyně nezpochybňuje závěr z rozhodnutí z roku 2002, který byl převzat
         v napadeném rozhodnutí a podle kterého je tato veřejnost tvořena výrobci potravin a cukrovinek. Zpochybňuje spíše tvrzení
         obsažená v bodě 34 rozhodnutí z roku 2002, převzatém v bodě 23 napadeného rozhodnutí, podle nichž rozhodování dotčené specializované
         veřejnosti o tom, zda zvolí ten či onen typ výrobku, na který se kolidující ochranné známky vztahují, „nebude nijak dotčeno
         nebo ovlivněno označeními spojovanými s výrobky nebo přísadami, jež používá ve svých výrobních závodech“, a „[v] takovéto
         situaci se k tomu, aby bylo dáno nebezpečí záměny, nezbytně vyžaduje vysoký stupeň podobnosti ochranných známek“.

      77      Tato část žalobního důvodu je tedy rovněž irelevantní. Aniž by totiž bylo nutné určovat, jaký stupeň podobnosti kolidujících
         ochranných známek by v projednávané věci byl dostačující k tomu, aby bylo dáno nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b)
         nařízení č. 40/94, stačí připomenout, že odvolací senát dospěl k závěru, že uvedené ochranné známky nevykazují žádný stupeň
         podobnosti a že jsou odlišné.

      78      Ke zodpovězení tohoto žalobního důvodu tedy stačí zkoumat tento posledně uvedený závěr napadeného rozhodnutí s přihlédnutím
         k tomu, jak kolidující ochranné známky vnímá výše uvedená veřejnost, kterou odvolací senát v napadeném rozhodnutí vymezil
         správně, a dále k argumentaci žalobkyně ohledně údajných pochybení, jichž se měl odvolací senát dopustit při vzhledovém a fonetickém
         srovnávání uvedených ochranných známek.

      79      V bodě 27 rozhodnutí z roku 2002, převzatém v bodě 23 napadeného rozhodnutí, odvolací senát nejdříve provedl srovnání obou
         kolidujících ochranných známek po stránce vzhledové. Odvolací senát v tomto ohledu poukázal na skutečnost, že jsou-li obě
         uvedené ochranné známky tvořeny pěti písmeny, je to výsledkem „pravděpodobné shody okolností“. Dále dodal, že i když obě tyto
         ochranné známky obsahují písmeno „a“ a koncovku „ol“, jsou po stránce vzhledové „zřetelně odlišné“.

      80      Žalobkyně s těmito úvahami nesouhlasí a označuje je za nejasné a postrádající smysl. Podle ní odvolací senát v rozporu s judikaturou
         neobjasnil, proč fakt, že kolidující ochranné známky jsou tvořeny stejným počtem písmen, nemá žádný vliv na posouzení jejich
         podobnosti.

      81      Tuto argumentaci nelze přijmout. Stejný počet písmen tvořících dvě slovní ochranné známky totiž sám o sobě nemá žádný zvláštní
         význam pro veřejnost, které jsou ochranné známky určeny, i kdyby se jednalo o veřejnost specializovanou, jako je tomu v projednávané
         věci. Vzhledem k tomu, že abeceda je tvořena omezeným počtem písmen, která ostatně nejsou všechna užívána stejně často, je
         nevyhnutelné, že celá řada slov je tvořena stejným počtem písmen a některá z nich mají dokonce společná, aniž by bylo možné
         je pouze z tohoto důvodu kvalifikovat jako vzhledově podobná.

      82      Veřejnost si krom toho obecně není vědoma přesného počtu písmen, která tvoří slovní ochrannou známku, a proto si ve většině
         případů nepovšimne toho, že dvě kolidující ochranné známky jsou tvořeny stejným počtem písmen.

      83      Při posuzování vzhledové podobnosti dvou slovních ochranných známek je důležitý spíše výskyt více písmen ve stejném pořadí
         v každé z těchto známek. Odvolací senát tedy postupoval správně, když výskytu písmene „a“ v obou kolidujících ochranných známkách
         nepřikládal zvláštní význam, neboť toto písmeno se v přihlašované ochranné známce nachází na prvním místě a je následováno
         skupinou písmen „rc“, zatímco ve starší ochranné známce se nachází na druhém místě a je obklopeno dvěma odlišnými písmeny,
         a sice písmenem „c“ a písmenem „p“.

      84      Naproti tomu koncovka „ol“ je u kolidujících ochranných známek jejich společným prvkem, což odvolací senát uznal. Avšak vzhledem
         k tomu, že se tato skupina písmen nachází na konci uvedených ochranných známek a v každé ochranné známce před ní stojí zcela
         odlišná skupina písmen (skupiny písmen „arc“, respektive „cap“), odvolací senát mohl správně rozhodnout, že nemůže zpochybnit
         závěr, podle nějž uvedené ochranné známky, hodnocené globálně, nejsou vzhledově podobné.

      85      To platí tím spíše, že spotřebitel obecně věnuje větší pozornost začátku ochranné známky než jejímu konci, jak již opakovaně
         rozhodl Soud [viz rozsudek Soudu ze dne 7. září 2006, Meric v. OHIM – Arbora & Ausonia (PAM-PIM’S BABY-PROP), T‑133/05, Sb.
         rozh. s. II‑2737, bod 51, a rozsudek l’Altra Moda, bod 44 výše, bod 43].

      86      Pokud jde dále o fonetické srovnání obou kolidujících ochranných známek obsažené v bodě 28 rozhodnutí z roku 2002, který byl
         převzat v bodě 23 napadeného rozhodnutí, odvolací senát identifikoval různé možnosti, jak přihlašovanou ochrannou známku vyslovovat,
         a dospěl k závěru, že výslovnost kolidujících ochranných známek by v členských státech byla odlišná, přestože jsou obě uvedené
         ochranné známky tvořeny dvěma slabikami.

      87      S těmito úvahami je třeba se ztotožnit. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nelze odvolacímu senátu vytýkat, že vycházel
         z „pravděpodobných“ možností výslovnosti přihlašované ochranné známky. Tato ochranná známka je fantazijním pojmem, který neodpovídá
         žádnému slovu v některém z jazyků Společenství, a proto dokud nebyla zapsána a dokud není používána pro označování výrobků,
         lze hovořit pouze o její pravděpodobné výslovnosti dotčenou veřejností.

      88      Žalobkyně sice dále příslušným oddělením OHIM vytýká, že nezkoumala výslovnost obou kolidujících ochranných známek ve všech
         jazycích členských států Společenství, neupřesnila však jazyk nebo jazyky, které odvolací senát údajně opomněl a v nichž by
         obě ochranné známky byly vyslovovány tak, že by bylo možné doložit nebo prokázat jejich fonetickou podobnost.

      89      Skutečnost, na niž žalobkyně rovněž poukazuje, a sice že obě kolidující ochranné známky mají stejný počet slabik, tedy dvě,
         nemá žádný zvláštní význam pro vnímání kolidujících ochranných známek veřejností obecně, a konkrétněji relevantní specializovanou
         veřejností a nemůže sama o sobě vést k závěru, že uvedené ochranné známky jsou foneticky podobné.

      90      Za těchto podmínek a vzhledem k tomu, že nehledě na přesnou výslovnost odlišující skupiny písmen „arc“ nacházející se na prvním
         místě v přihlašované ochranné známce, bude tato výslovnost každopádně značně odlišná od výslovnosti skupiny písmen „cap“ nacházející
         se na prvním místě ve starší ochranné známce, nestačí výskyt skupiny písmen „ol“ na konci obou ochranných známek, která se
         bude pravděpodobně v obou případech vyslovovat stejně, k tomu, aby uvedené ochranné známky hodnocené vcelku byly z fonetického
         hlediska podobné.

      91      Konečně, jak již bylo uvedeno v bodě 29 rozhodnutí z roku 2002, který byl převzat v napadeném rozhodnutí, ani jedna z obou
         ochranných známek neobsahuje význam, který by ji spojoval s konkrétním pojmem, a nemůže tedy mezi nimi existovat žádná pojmová
         podobnost. Tento závěr ostatně žalobkyně nezpochybňuje.

      92      Na základě předchozích zjištění a úvah je třeba vyslovit závěr, že druhý odvolací senát neporušil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení
         č. 40/94, když v bodech 26 až 28 napadeného rozhodnutí dospěl k závěru, že kolidující ochranné známky nejsou nijak totožné
         ani podobné, a že se tedy toto ustanovení nepoužije, i kdyby výrobky, na které se uvedené ochranné známky vztahují, byly totožné.

      93      Pokud jde o část žalobkyní uplatněného žalobního důvodu vycházející z toho, že odvolací senát údajně neodpověděl na její argumenty,
         včetně těch, které uvedla před soudy Společenství v rámci řízení, v němž byl vydán rozsudek OHIM v. Kaul, bod 13 výše, je
         třeba konstatovat, že žalobkyně nijak neupřesnila, jaké argumenty měl druhý odvolací senát přehlédnout.

      94      V tomto ohledu je nutno poukázat na skutečnost, že druhý odvolací senát měl při přijetí napadeného rozhodnutí každopádně přihlížet
         pouze k argumentům obsaženým ve vyjádřeních předložených žalobkyní v průběhu řízení před jednotlivými odděleními OHIM. Naproti
         tomu argumenty předložené žalobkyní v řízení před soudy Společenství nebyly určeny pro OHIM a odvolací senát nebyl povinen
         je vzít v úvahu ani na ně ve svém rozhodnutí konkrétně odpovídat.

      95      Pokud jde o argumenty uplatněné žalobkyní před odděleními OHIM, z procesního spisu z řízení před odvolacím senátem, který
         byl Soudu předán v souladu s čl. 133 odst. 3 jednacího řádu Soudu, vyplývá, že ve sdělení o námitce, které žalobkyně předložila,
         v jejích vyjádřeních učiněných před námitkovým oddělením, jakož i v písemném odůvodnění jejího odvolání před odvolacím senátem
         žalobkyně uvedla argumenty týkající se relevantní veřejnosti, totožnosti či podobnosti výrobků, na něž se kolidující ochranné
         známky vztahují, podobnosti uvedených ochranných známek, jakož i údajně vysoké rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky.

      96      V napadeném rozhodnutí však odvolací senát tyto otázky a k nim se vztahující argumentaci žalobkyně zkoumal. Proto je třeba
         tuto část žalobkyní uplatněného žalobního důvodu zamítnout jako neopodstatněnou.

      97      Stejně tak musí být zamítnuta část žalobkyní uplatněného žalobního důvodu vycházející z toho, že odvolací senát nezohlednil
         stanovisko, které údajně zaujal zástupce OHIM v řízení před soudy Společenství.

      98      Rozhodnutí týkající se zápisu označení jako ochranné známky Společenství, která odvolací senáty musejí přijímat na základě
         nařízení č. 40/94, jsou totiž přijímána v rámci přesně stanovené pravomoci, a nikoli pravomoci diskreční. Způsobilost označení
         k tomu, aby bylo zapsáno jako ochranná známka Společenství, tedy musí být posuzována pouze na základě tohoto nařízení tak,
         jak je vykládáno soudem Společenství, a nikoli na základě dřívější praxe odvolacích senátů OHIM [viz rozsudek Soudu ze dne
         9. července 2008, Reber v. OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Sb. rozh. s. II‑1927, bod 45 a citovaná
         judikatura].

      99      Tyto úvahy platí a fortiori, pokud jde o prohlášení, které zástupce OHIM údajně učinil před soudem Společenství, a to tím spíše, že vzhledem k nezávislosti
         předsedy a členů odvolacích senátů OHIM, která je zakotvena v čl. 131 odst. 4 nařízení č. 40/94, nejsou tito vázáni stanoviskem,
         jaké OHIM zaujal ve sporu před soudem Společenství.

      100    Proto i kdyby zástupce OHIM skutečně prohlášení učinil, jak tvrdí žalobkyně, odvolací senát by tímto prohlášením nebyl vázán
         a nemusel by v napadeném rozhodnutí uvádět důvody, proč se od něj odchýlil.

      101    Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že projednávaný žalobní důvod není opodstatněný a musí být zamítnut stejně jako žaloba
         v celém svém rozsahu.

       K nákladům řízení
      102    Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně
         neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Kaul GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Vilaras

               Prek

               Ciucǎ

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 25. března 2009.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 6. září 2013. # Good Luck Shipping LLC proti Radě Evropské unie. # Věc T-57/12.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. března 1994. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-268/93.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 18. října 2012.#United States of America v. Christine Nolan.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal England & Wales (Civil Division).#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 98/59/ES – Ochrana zaměstnanců – Hromadné propouštění – Působnost – Uzavření americké vojenské základny – Informování a projednání se zaměstnanci – Okamžik, kdy vzniká povinnost projednání – Nedostatek pravomoci Soudního dvora.#Věc C‑583/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      18. října 2012 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 98/59/ES — Ochrana zaměstnanců — Hromadné propouštění — Působnost — Uzavření americké vojenské základny — Informování a projednání se zaměstnanci — Okamžik, kdy vzniká povinnost projednání — Nedostatek pravomoci Soudního dvora“
      Ve věci C-583/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Spojené království) ze dne 6. prosince 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 13. prosince 2010, v řízení

         United States of America

      proti

         Christine Nolan,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, vykonávající funkci předsedkyně třetího senátu, K. Lenaerts, E. Juhász (zpravodaj), G. Arestis a J. Malenovský, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. ledna 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Ch. Nolan M. Mullinsem, QC, a M. De Savorgnani, barrister,

               —

               za Evropskou komisi J. Enegrenem, jako zmocněncem,

               —

               za Kontrolní úřad ESVO F. Cloarec a X. Lewisem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 22. března 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 2 směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (Úř. věst. L 225, s. 16; Zvl. vyd. 05/03, s. 327).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi United States of America (Spojenými státy americkými) a Christine Nolan, občanskou zaměstnankyní na americké vojenské základně nacházející se ve Spojeném království, týkajícího se povinnosti projednání se zaměstnanci před tím, než dojde k propouštění, a to v souladu s právními předpisy Spojeného království provádějícími směrnici 98/59.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 3 a 4 odůvodnění směrnice 98/59 stanoví:

                        „(3)

                        […] přes rostoucí sjednocování stále přetrvávají rozdíly mezi předpisy platnými v členských státech, které se týkají způsobů a postupů hromadného propouštění, jakož i mezi opatřeními ke zmírnění následků těchto propouštění pro zaměstnance;

                        (4)

                        […] tyto rozdíly mohou mít přímý dopad na fungování společného trhu […]“

               4

               Bod 6 odůvodnění této směrnice uvádí:
               „[…] Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků, přijatá na zasedání Evropské rady ve Štrasburku dne 9. prosince 1989 hlavami států nebo předsedy vlád jedenácti členských států, prohlašuje jmenovitě v bodě 7 prvním pododstavci první větě […] zejména:

                        ‚7.

                        Dotvoření vnitřního trhu musí vést ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků v Evropském společenství […].‘

                  […]“

               5

               Na základě čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 98/59 se tato směrnice nevztahuje na zaměstnance orgánů veřejné správy nebo veřejnoprávních podniků nebo v členských státech, které tento pojem neupravují, na zaměstnance v odpovídajících subjektech.

               6

               Článek 2 této směrnice stanoví:
               „1.   Pokud zaměstnavatel zamýšlí provést hromadné propouštění, musí včas zahájit projednání se zástupci zaměstnanců s cílem dosáhnout dohody.
               2.   Tato projednání se týkají alespoň možností, jak se vyhnout hromadnému propouštění nebo jak ho omezit, jakož i možností zmírnit jeho následky využitím doplňujících sociálních opatření, jež jsou zaměřena zejména na pomoc při přeřazení nebo při přeškolování propuštěných zaměstnanců.
               […]
               3.   Aby zástupci zaměstnanců měli možnost předložit konstruktivní návrhy, je zaměstnavatel povinen jim včas během projednání

                        a)

                        poskytnout veškeré související informace a

                        b)

                        v každém případě písemně sdělit

                                 i)

                                 důvody plánovaného propouštění,

                                 ii)

                                 počet a kategorie zaměstnanců, kteří mají být propuštěni,

                                 iii)

                                 počet a kategorie zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni,

                                 iv)

                                 dobu, kdy se má propouštění uskutečnit,

                                 v)

                                 kritéria navržená pro výběr zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, pokud k tomu má zaměstnavatel na základě vnitrostátních právních předpisů nebo praxe pravomoc,

                                 vi)

                                 předpokládanou metodu výpočtu všech případných odškodnění za propuštění, která nevyplývají z vnitrostátních právních předpisů nebo praxe.

                  […]“

               7

               Článek 3 uvedené směrnice stanoví:
               „1.   Zaměstnavatel je povinen písemně oznámit příslušnému orgánu veřejné moci veškeré návrhy na hromadné propouštění.
               […]
               Oznámení musí obsahovat veškeré související údaje týkající se návrhu na hromadné propouštění a konzultací se zástupci zaměstnanců stanovených v článku 2, zejména důvody propouštění, počet zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, počet zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni, a dobu, kdy se má propouštění uskutečnit.
               […]“

               8

               Článek 4 odst. 1 směrnice 98/59 stanoví:
               „Hromadné propouštění, jehož návrh byl oznámen příslušnému orgánu veřejné moci, se stane účinným nejdříve 30 dní po oznámení uvedeném v čl. 3 odst. 1, aniž jsou dotčena ustanovení upravující individuální práva týkající se výpovědní lhůty.
               Členské státy mohou udělit příslušnému orgánu veřejné moci pravomoc zkrátit lhůtu uvedenou v prvním pododstavci.“

               9

               Podle článku 5 této směrnice se tato směrnice nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější, nebo umožňovat či podporovat uplatňování smluvních ustanovení příznivějších pro zaměstnance.

         Právo Spojeného království

               10

               Ve Spojeném království je Trade Union and Labour Relations (Consolidation) Act 1992 (dále jen „zákon z roku 1992“) považován za přepis provádějící směrnici 98/59.

               11

               Článek 188 tohoto zákona týkající se povinnosti projednání stanoví:
               „(1)   Navrhuje-li zaměstnavatel propustit z důvodu nadbytečnosti 20 nebo více zaměstnanců v jenom podniku za období 90 dnů či kratší, je povinen projednat toto propouštění se všemi osobami, které oprávněně zastupují zaměstnance, kteří by mohli být dotčeni navrhovaným propouštěním nebo opatřeními přijatými v souvislosti s tímto propouštěním.
               (1A)   Projednání musí být zahájeno včas a v každém případě

                        (a)

                        navrhuje-li zaměstnavatel propustit 100 nebo více zaměstnanců ve smyslu odst. 1) alespoň 90 dnů nebo v jiném případě

                        (b)

                        alespoň 30 dnů

                  před tím, než se první propuštění stane účinným.
               […]
               (2)   Projednání se týká možností:

                        (a)

                        jak se vyhnout propouštění,

                        (b)

                        jak omezit počet zaměstnanců, kteří mají být propuštěni, a

                        (c)

                        jak zmírnit následky propouštění;

                  jednání bude zaměstnavatel vést s cílem dosáhnout dohody s oprávněnými zástupci.
               […]
               […]
               (4)   Pro účely projednání musí zaměstnavatel oprávněným zástupcům písemně sdělit:

                        (a)

                        důvody svých návrhů,

                        (b)

                        počet a charakteristiky zaměstnanců, jejichž propuštění je plánováno z důvodu nadbytečnosti,

                        (c)

                        celkový počet zaměstnanců odpovídajících těmto charakteristikám, které zaměstnavatel v dotčeném podniku zaměstnává,

                        (d)

                        způsob stanovený pro výběr zaměstnanců, kteří mohou být propuštěni,

                        (e)

                        způsob stanovený pro provedení propuštění, a to s ohledem na celý dohodnutý postup, včetně doby, po kterou musí k propuštění dojít, a

                        (f)

                        metodu výpočtu pro případné odškodnění za propuštění (které nevyplývá z povinnosti stanovené tímto nebo na základě normativního aktu), které se má vyplatit zaměstnancům, kteří mohou být propuštěni.

                  […]
               (7)   Pokud v konkrétním případě existují zvláštní okolnosti, jejichž důsledkem je to, že není rozumně představitelné, že by zaměstnavatel splnil požadavek stanovený v odst. (1A), (2) a (4), je zaměstnavatel povinen v co největším možném rozsahu přijmout opatření, která si lze za těchto okolností rozumně představit, aby uvedený požadavek splnil. […]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               12

               Na americké vojenské základně Reserved Storage Activity (dále jen „vojenská základna RSA“) v Hythe (Spojené království) bylo zaměstnáno přibližně 200 občanských zaměstnanců, přičemž na této základně byla opravována vodní vozidla a jiná zařízení. Tyto zaměstnance zastupoval Local National Executive Council.

               13

               V návaznosti na audit provedený na začátku roku 2006 týkající se fungování této vojenské základny byla dne 13. března 2006 předložena zpráva, ze které vyplývalo, že bylo přijato rozhodnutí o uzavření uvedené základny. Toto rozhodnutí, které ve Spojených státech přijalo Secretary of the US Army a následně schválilo Secretary of Defense (ministerstvo obrany), stanovilo, že vojenská základna RSA ukončí svou činnost na konci září 2006.

               14

               Americké orgány sdělily uvedené rozhodnutí vojenským orgánům Spojeného království neformálním způsobem na začátku dubna 2006. Uzavření vojenské základny RSA zveřejnila média dne 21. dubna 2006. Vláda Spojeného království byla dne 9. května 2006 oficiálně informována o tom, že jí tato základna bude vrácena dne 30. září 2006.

               15

               V průběhu června 2006 předaly americké orgány členům Local National Executive Council zprávu, ve které bylo uvedeno, že všichni zaměstnanci uvedené základny budou muset být propuštěni. Na schůzi, která se konala dne 14. června 2006, americké orgány tento zastupující orgán informovaly o tom, že za datum zahájení projednání považují den 5. června 2006.

               16

               Formální rozhodnutí o ukončení pracovních smluv bylo přijato na generálním štábu americké armády v Evropě (USAEUR) v Mannheimu (Německo). Oznámení o ukončení pracovního poměru byla vydána dne 30. června 2006 s uvedením, že pracovní poměr skončí k 29. nebo 30. září 2006.

               17

               Christine Nolan zahájila proti Spojeným státům americkým řízení u Southampton Employment Tribunal, přičemž tvrdila, že věc nebyla projednána se zástupci zaměstnanců. Rozsudkem o určení odpovědnosti („liability judgment“) tento soud konstatoval nedostatky v oblasti projednání s uvedenými zástupci a Ch. Nolan vyhověl. Rozsudkem o opatřeních k nápravě („remedy judgment“) přijal uvedený soud ochranné opatření vztahující se na všechny osoby, které byly ke dni 29. června 2006 státními příslušníky Spojeného království a byly občanskými zaměstnanci vojenské základny RSA.

               18

               Spojené státy americké podaly odvolání u Employment Appeal Tribunal, který v podstatě potvrdil rozhodnutí vydaná v prvním stupni.

               19

               Spojené státy americké se obrátily na Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), který se – když měl za to, že výklad ustanovení směrnice 98/59 je nezbytný pro účely vydání rozsudku – rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Vzniká povinnost zaměstnavatele projednat hromadné propouštění podle směrnice 98/59 […], když zaměstnavatel plánuje přijmout, avšak ještě nepřijal, strategické nebo provozní rozhodnutí, které pravděpodobně nebo nevyhnutelně povede k hromadnému propouštění, nebo […] až tehdy, když bylo takové rozhodnutí skutečně přijato, a zaměstnavatel tedy plánuje provést propouštění, které je jeho důsledkem?“

         K pravomoci Soudního dvora

         Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

               20

               Soudní dvůr vyzval účastníky původního řízení, vládu Spojeného království, Evropskou komisi a Kontrolní úřad ESVO, aby se písemně vyjádřili k otázce, zda se na takové propuštění, jako je propuštění dotčené ve věci v původním řízení, kterým se ukončuje pracovní poměr mezi státním příslušníkem Spojeného království a třetím státem, v projednávané věci Spojenými státy americkými, vztahuje směrnice 98/59, a to s ohledem zvláště na čl. 1 odst. 2 písm. b) posledně uvedené směrnice.

               21

               V odpovědi na tuto otázku Ch. Nolan tvrdí, že se na základě toho, že Spojené království provedlo směrnici 98/59, na zaměstnance zaměstnané cizími státy, včetně Spojených států amerických, vztahuje vnitrostátní prováděcí právní úprava. Na takové zaměstnance se tak tato vnitrostátní právní úprava vztahuje, a to nezávisle na otázce, zda patří do kategorie zaměstnanců, na které se směrnice 98/59 nevztahuje na základě svého čl. 1 odst. 2 písm. b).

               22

               Christine Nolan, která odkazuje na rozsudky ze dne 17. července 1997, Leur-Bloem (C-28/95, Recueil, s. I-4161), a ze dne 15. ledna 2002, Andersen og Jensen (C-43/00, Recueil, s. I-379), má za to, že Soudní dvůr má pravomoc vykládat směrnici 98/59, třebaže její situace není upravena přímo unijním právem, jelikož zákonodárce Spojeného království se při provedení této směrnice do vnitrostátního práva rozhodl přizpůsobit své vnitrostátní právní předpisy unijnímu právu.

               23

               Christine Nolan připomíná, že vnitrostátní soudy uznaly citlivé aspekty věci v původním řízení, že Spojené státy americké neuplatnily svou imunitu jakožto stát, jehož akty nemohou být zpochybněny před soudem, a že ve smyslu čl. 188 odst. (7) zákona z roku 1992 neuplatnily „zvláštní okolnosti“ na obranu. Podpůrně dodává, že její pracovní poměr nebyl v žádném případě vyloučen z působnosti směrnice 98/59, jelikož nebyla zaměstnána „orgánem veřejné správy nebo veřejnoprávním podnikem“ a jelikož v původním řízení nebylo nikdy tvrzeno, že by tomu tak bylo.

               24

               Spojené státy americké tvrdí, že podle bodů 4 a 6 odůvodnění směrnice 98/59 se tato směrnice týká fungování vnitřního trhu a že z čl. 1 odst. 2 písm. b) této směrnice jasně vyplývá, že se netýká všech případů propouštění. Mají za to, že použití směrnice 98/59 nebo vnitrostátní právní úpravy provádějící tuto směrnici ve věci v původním řízení je neslučitelné s jasným zněním uvedené směrnice, jakož i se zásadami mezinárodního práva veřejného, zejména se zásadou jus imperii a se zásadou „mezinárodní zdvořilosti“ („comity of nations“).

               25

               Spojené státy americké mají tedy za to, že se na takové propuštění, jako je propuštění dotčené ve věci v původním řízení, směrnice 98/59 nevztahuje, jelikož toto propuštění vyplývá ze strategického rozhodnutí přijatého svrchovaným státem, které se týká uzavření vojenské základny.

               26

               Komise má pochybnosti ohledně použitelnosti směrnice 98/59 v projednávané věci, jelikož zaměstnavatelem Ch. Nolan byla armáda Spojených států, kterou zřizuje svrchovaný stát. Zdůrazňuje však, že uzavření vojenské základny může mít na její občanské zaměstnance stejný účinek jako rozhodnutí o uzavření obchodního podniku.

               27

               Komise má za to, že v oblasti ochrany práv zaměstnanců by měly být směrnice 98/59 a směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (Úř. věst. L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 98) v zájmu soudržného přístupu vykládány v tom smyslu, že mají tutéž působnost. Komise odkazuje na čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnice 2001/23, která zrušila směrnici Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniků, závodů nebo částí závodů (Úř. věst. L 61, s. 26), a na rozsudek ze dne 6. září 2011, Scattolon (C-108/10, Sb. rozh. s. I-7491, body 56 a 57), a tvrdí, že se směrnice 98/59 a 2001/23 vztahují na veřejnoprávní podniky vykonávající činnost hospodářské povahy, ale že se naproti tomu nevztahují na reorganizaci veřejnoprávních správních orgánů ani na převod správních funkcí mezi veřejnoprávními správními orgány.

               28

               Komise uvádí, že Spojené státy americké o uzavření vojenské základny RSA a o propuštění místních občanských zaměstnanců pracujících na této základně rozhodly hlavně ze strategických důvodů. Jelikož toto propouštění představuje akt veřejného orgánu vyplývající ze správní reorganizace, má Komise za to, že ochranu stanovenou směrnicí 98/59 nelze na dotčené zaměstnance vztáhnout, i když je možné mít za to, že vykonávají činnost hospodářské povahy. Komise z toho vyvozuje, že se na propuštění dotčené ve věci v původním řízení směrnice 98/59 nevztahuje.

               29

               Kontrolní úřad ESVO uvádí, že Employment Appeal Tribunal měl za to, že se Spojené království rozhodlo provést směrnici 98/59 bez vyloučení zaměstnanců orgánů veřejné správy nebo veřejnoprávních podniků uvedených v čl. 1 odst. 2 písm. b) posledně uvedené směrnice, a připomněl, že řadu věcí týkajících se právní úpravy provádějící uvedenou směrnici podaly odborové organizace zastupující zaměstnance zaměstnané orgány veřejné správy nebo veřejnoprávními podniky. Kontrolní úřad ESVO dodává, že předkládající soud uvedl, že advokát zastupující Spojené státy americké připustil, že se omezení působnosti směrnice 98/59, stanovené v jejím čl. 1 odst. 2, nevztahuje na zaměstnance zaměstnané cizím svrchovaným státem.

               30

               Kontrolní úřad ESVO má za to, že je možné čl. 1 odst. 2 směrnice 98/59 chápat tak, že odkazuje pouze na orgány veřejné správy a na veřejnoprávní podniky členských států, a že se tak toto omezení působnosti nevztahuje na orgány veřejné správy a na veřejnoprávní podniky třetích států. Tento přístup vychází z logiky, podle níž členské státy zajišťují zaměstnancům orgánů veřejné správy ochranu, která je rovnocenná ochraně stanovené směrnicí 98/59, zatímco není jisté, že právní předpisy třetích států takovou ochranu zajišťují za podobných okolností.

               31

               Kromě toho podle Kontrolního úřadu ESVO z rozsudku ze dne 18. října 1990, Dzodzi (C-297/88 a C-197/89, Recueil, s. I-3763, body 36 a 37), vyplývá, že v projednávané věci má Soudní dvůr skutečně pravomoc o předběžné otázce rozhodnout, jelikož zákonodárce Spojeného království směrnici 98/59 prostřednictvím vnitrostátní právní úpravy provádějící tuto směrnici uplatňuje na zaměstnance zaměstnané orgány veřejné správy, přičemž tak v zásadě zaručuje tutéž ochranu zaměstnanců veřejné správy a zaměstnanců soukromého sektoru. Za těchto podmínek má kontrolní úřad ESVO za to, že se na propuštění dotčené ve věci v původním řízení směrnice 98/59 vztahuje, a že i kdyby toto propuštění bylo z působnosti této směrnice vyloučeno, Soudní dvůr by měl s ohledem na okolnosti projednávané věci odpovědět na položenou otázku, která se týká výkladu uvedené směrnice.

         Odpověď Soudního dvora

               32

               Za účelem rozhodnutí o otázce, zda se na takové propuštění, jako je propuštění dotčené ve věci v původním řízení, kterým se ukončuje pracovní poměr mezi státním příslušníkem členského státu a třetím státem v návaznosti na uzavření vojenské základny náležející třetímu státu, která se nachází na území tohoto členského státu, vztahuje směrnice 98/59, je třeba zaprvé vyložit znění jejího čl. 1 odst. 2 písm. b).

               33

               Na základě tohoto ustanovení, které uvádí případ výluky z působnosti směrnice 98/59, se tato směrnice nevztahuje na zaměstnance orgánů veřejné správy nebo veřejnoprávních podniků nebo v členských státech, které tento pojem neupravují, na zaměstnance v odpovídajících subjektech.

               34

               Vzhledem k tomu, že ozbrojené síly spadají pod orgány veřejné správy nebo pod odpovídající subjekty, ze znění čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 98/59 jasně vyplývá, že se na občanské zaměstnance vojenské základny vztahuje výluka stanovená v tomto ustanovení.

               35

               Je třeba zadruhé uvést, že toto posouzení podporuje cíl i systematika této směrnice.

               36

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že směrnici 98/59 předcházela směrnice Rady 75/129/EHS ze dne 17. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (Úř. věst. L 48, s. 29) a že jedna z funkcí směrnice 98/59 spočívala zejména v kodifikaci této směrnice.

               37

               V průběhu legislativního procesu týkajícího se směrnice 75/129 Komise ve svém návrhu směrnice Rady o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění [COM(72) 1400] ze dne 8. listopadu 1972 uvedla okolnosti, na základě kterých byla nezbytná právní úprava v této oblasti. Komise konkrétně konstatovala, že významné rozdíly v oblasti ochrany zaměstnanců v případě propuštění mají přímý účinek na fungování společného trhu, jelikož vytvářejí rozdílné podmínky hospodářské soutěže, které mají vliv na podniky v případě, že zamýšlejí vytvořit pracovní místa, která se mají obsadit.

               38

               Kromě toho je třeba poznamenat, že směrnice 98/59 byla přijata na základě článku 100 Smlouvy o ES (později článek 94 ES), jenž umožňoval sblížení právních předpisů členských států, které mají přímý vliv na vytváření nebo fungování společného (vnitřního) trhu.

               39

               Pokud jde o cíl sledovaný směrnicí 98/59, je třeba rovněž uvést, že z bodů 4 a 6 jejího odůvodnění vyplývá, že je cílem této směrnice zlepšení ochrany zaměstnanců a fungování vnitřního trhu.

               40

               V důsledku toho je třeba konstatovat, že směrnice 98/59 je součástí právní úpravy týkající se vnitřního trhu.

               41

               I když je přitom pravda, že velikost a fungování ozbrojených sil mají vliv na situaci zaměstnanosti v daném členském státě, nevztahují se na ně naproti tomu ohledy týkající se vnitřního trhu nebo hospodářské soutěže mezi podniky. Jak již Soudní dvůr rozhodl, jako hospodářskou činnost nelze zásadně kvalifikovat činnosti, které jsou – jako například národní obrana – výkonem výsad veřejné moci (viz výše uvedený rozsudek Scattolon, bod 44 a citovaná judikatura).

               42

               Pokud jde o názor Kontrolního úřadu ESVO, podle něhož je možné čl. 1 odst. 2 směrnice 98/59 chápat tak, že se týká pouze orgánů veřejné správy členských států, a nikoli orgánů veřejné správy třetích států, stačí uvést, že ze znění tohoto ustanovení takové rozlišení mezi členskými státy a třetími státy nikterak nevyplývá.

               43

               Je tedy třeba mít za to, že se na základě výluky uvedené v čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 98/59 na propuštění zaměstnanců vojenské základny v každém případě tato směrnice nevztahuje, a to nezávisle na skutečnosti, zda jde o vojenskou základu náležející třetímu státu, či nikoli. Za těchto podmínek není nezbytné specificky zohledňovat okolnost, že v projednávané věci jde o vojenskou základnu náležející třetímu státu, což je otázka, která má dopady v mezinárodním právu (v tomto smyslu v kontextu zaměstnávání zaměstnanců velvyslanectví třetí země viz rozsudek ze dne 19. července 2012, Mahamdia, C-154/11, body 54 až 56).

               44

               I když se podle Ch. Nolan a Kontrolního úřadu ESVO na situaci dotčenou ve věci v původním řízení směrnice 98/59 nevztahuje, má Soudní dvůr v projednávané věci pravomoc o předběžné otázce rozhodnout, jelikož vnitrostátní zákonodárce tuto směrnici prostřednictvím vnitrostátní právní úpravy provádějící tuto směrnici uplatňuje na zaměstnance zaměstnané orgány veřejné správy.

               45

               Soudní dvůr v řadě případů prohlásil, že má pravomoc rozhodnout o žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce týkajících se ustanovení unijního práva v situacích, kdy se skutkový stav v původním řízení nacházel mimo rozsah působnosti unijního práva, ale uvedená ustanovení tohoto práva se stala použitelnými v důsledku odkazu na jejich obsah ve vnitrostátním právu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Cicala, C-482/10, Sb. rozh. s. I-14139, bod 17 a citovaná judikatura).

               46

               Soudní dvůr již rozhodl, že pokud vnitrostátní právní předpisy přizpůsobí řešení situací, které nespadají do působnosti dotčeného unijního aktu, řešením upraveným uvedeným aktem, existuje jasný zájem Unie na tom, aby se za účelem předejití budoucím rozdílným výkladům dostalo převzatým ustanovením tohoto aktu jednotného výkladu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. července 2011, Agafiţei a další, C-310/10, Sb. rozh. s. I-5989, bod 39 a citovaná judikatura).

               47

               Výklad provedený Soudním dvorem stran ustanovení unijního práva v situacích, které nespadají do jeho působnosti, je tak odůvodněn, jestliže tato ustanovení byla na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně na takové situace použitelná, aby bylo zajištěno, že s těmito situacemi a situacemi spadajícími do působnosti unijního práva bude zacházeno stejně (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Cicala, bod 19 a citovaná judikatura).

               48

               Za těchto podmínek je třeba ověřit, zda je nezbytné, aby Soudní dvůr ve věci v původním řízení výklad směrnice 98/59 provedl z důvodu, že z dostatečně přesných údajů vyplývá, že ustanovení uvedené směrnice se na základě vnitrostátního práva stala přímo a bezpodmínečně použitelnými na takové situace, jako jsou situace dotčené v této věci, na které se tato směrnice nevztahuje.

               49

               V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pokud by se tak Spojené státy americké rozhodly v úvodní fázi původního řízení, mohly uplatnit svou imunitu jakožto svrchovaný stát a zabránit pokračování původního řízení.

               50

               Je třeba dodat, že podle předkládajícího soudu má na základě čl. 188 odst. (7) zákona z roku 1992 třetí stát možnost uplatnit „zvláštní okolnosti“ („special circumstances“), na základě nichž tento třetí stát nemusí provést povinná projednání v případě kolektivního propouštění v souladu s čl. 188 odst. (1A), (2) a (4) zákona z roku 1992.

               51

               Z toho vyplývá, že spis neobsahuje dostatečně přesné údaje, podle nichž by se na základě vnitrostátního práva stala v takové situaci, jako je situace v původním řízení, automaticky použitelnými řešení uplatněná ve směrnici 98/59.

               52

               Nelze tedy mít za to, že se ustanovení směrnice 98/59, kterých se týká položená otázka, stala jako taková na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení.

               53

               Je sice pravda, že je v zájmu Unie dbát na jednotnost výkladů ustanovení unijního aktu a těch ustanovení vnitrostátního práva, která jej provádějí a na základě nichž se stává použitelným i mimo rozsah působnosti tohoto aktu.

               54

               V případě, kdy jako ve věci v původním řízení unijní akt stanoví výslovně případ vyloučení ze své působnosti, tomu tak však není.

               55

               Jestliže totiž unijní zákonodárce jednoznačně uvede, že se akt, který přijal, na určitou oblast nepoužije, vzdává se – přinejmenším do přijetí případných nových unijních pravidel – cíle směřujícího k jednotnému výkladu a použití právních pravidel v této vyloučené oblasti.

               56

               Nelze tudíž tvrdit nebo předpokládat, že existuje zájem Unie na tom, aby v oblasti, kterou unijní zákonodárce vyloučil z působnosti aktu, který přijal, byl proveden jednotný výklad ustanovení tohoto aktu.

               57

               Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že s ohledem na předmět otázky položené Court of Appeal nemá Soudní dvůr pravomoc na tuto otázku odpovědět.

         K nákladům řízení

               58

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Soudní dvůr Evropské unie nemá pravomoc odpovědět na otázku, kterou Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Spojené království) položil rozhodnutím ze dne 6. prosince 2010.

                     Podpisy

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 1983. # SA Musique Diffusion française a další proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Spojené věci 100 až 103/80.