title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 8. května 2014.#H. N. v. Minister for Justice, Equality and Law Reform a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court (Irsko).#Směrnice 2004/83/ES – Minimální normy týkající se podmínek přiznávání postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany – Směrnice 2005/85/ES – Minimální normy pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka – Vnitrostátní procesní norma, která posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany podmiňuje předchozím zamítnutím žádosti o přiznání postavení uprchlíka – Přípustnost – Procesní autonomie členských států – Zásada efektivity – Právo na řádnou správu – Listina základních práv Evropské unie – Článek 41 – Nestrannost a rychlost řízení.#Věc C‑604/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      8. května 2014 (
            *1
         )
      „Směrnice 2004/83/ES — Minimální normy týkající se podmínek přiznávání postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany — Směrnice 2005/85/ES — Minimální normy pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka — Vnitrostátní procesní norma, která posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany podmiňuje předchozím zamítnutím žádosti o přiznání postavení uprchlíka — Přípustnost — Procesní autonomie členských států — Zásada efektivity — Právo na řádnou správu — Listina základních práv Evropské unie — Článek 41 — Nestrannost a rychlost řízení“
      Ve věci C‑604/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Supreme Court (Irsko) ze dne 19. prosince 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 27. prosince 2012, v řízení

         H. N.

      proti

         Minister for Justice, Equality and Law Reform,

         Ireland,

         Attorney General,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen (zpravodaj), předseda senátu, K. Lenaerts, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce čtvrtého senátu, M. Safjan, J. Malenovský a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. října 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za H. N. T. Coughlanem, solicitor, J. O’Reillym, SC, a M. McGrathem, BL,

               —

               za Minister for Justice, Equality and Law Reform E. Creedon, jako zmocněnkyní,

               —

               za belgickou vládu T. Maternem a C. Pochet, jako zmocněnci,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Palatiellem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi M. Condou-Durande a M. Wilderspinem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. listopadu 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany (Úř. věst. L 304, s. 12; Zvl. vyd. 19/07, s. 96, a oprava Úř. věst. 2005, L 204, s. 24), a článku 41 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi pákistánským státním příslušníkem H. N. na jedné straně a Minister for Justice, Equality and Law Reform (dále jen „Minister“), Ireland a Attorney General na straně druhé ve věci odmítnutí Minister posoudit žádost pana N. o udělení doplňkové ochrany při neexistenci předchozí žádosti o přiznání postavení uprchlíka.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 2004/83

               3

               Body 5, 6 a 24 odůvodnění směrnice 2004/83 uvádí:

                        „(5)

                        Dále by podle závěrů z Tampere měly být předpisy o postavení uprchlíků doplněny opatřeními týkajícími se podpůrných [doplňkových] forem ochrany, které by poskytovaly náležité postavení každé osobě, která takovou ochranu potřebuje.

                        (6)

                        Hlavním cílem této směrnice je na jedné straně zajistit, aby členské státy používaly společná kritéria pro zjišťování totožnosti osob, které mezinárodní ochranu skutečně potřebují, a na druhé straně zajistit minimální úroveň výhod poskytovaných těmto osobám ve všech členských státech.

                  [...]

                        (24)

                        Je nezbytné stanovit také minimální normy pro definici a obsah statusu podpůrné [doplňkové] ochrany. Podpůrná [doplňková] ochrana by měla být doplňkovou a dodatečnou k ochraně uprchlíků zakotvené v [Úmluvě o právním postavení uprchlíků, která byla podepsána v Ženevě dne 28. července 1951 [Recueil, des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)] a vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954 (dále jen ‚Ženevská úmluva‘)].“

               4

               Článek 2 písm. a), c), e) a f) uvedené směrnice stanoví, že se rozumí:

                        „a)

                        ‚mezinárodní ochranou‘ postavení uprchlíka nebo postavení podpůrné [status doplňkové] ochrany, definované v písmenech d) a f);

                  [...]

                        c)

                        ‚uprchlíkem‘ státní příslušník třetí země, který se v důsledku oprávněných obav před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo i zastávání určitých politických názorů nachází mimo zemi své státní příslušnosti a je neschopen přijmout, nebo vzhledem ke shora uvedeným obavám odmítá ochranu dotyčné země, nebo osoba bez státní příslušnosti, která se ze stejných shora uvedených důvodů nachází mimo zemi svého dosavadního pobytu, která vzhledem ke shora uvedeným obavám se tam nechce nebo nemůže vrátit a na kterou se nevztahuje článek 12;

                  [...]

                        e)

                        ‚osobou, která má nárok na podpůrnou [doplňkovou] ochranu,‘ státní příslušník třetí země [...], kter[ý] nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, ale u které[ho] existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátil[…] do země svého původu, [...] byl[...] by vystaven[...] reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v článku 15 [...];

                        f)

                        ‚statusem podpůrné [doplňkové] ochrany‘ uznání státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti členským státem za osobu, která má nárok na podpůrnou [doplňkovou] ochranu.“

               5

               Článek 15 písm. c) směrnice 2004/83, který je obsažen v kapitole V, nadepsané „Podmínky pro získání nároku na podpůrnou [doplňkovou] ochranu“, a nadepsán „Vážná újma“, uvádí, že vážnou újmou se rozumí:

                        „c)

                        vážné a individuální ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v důsledku svévolného násilí během mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu.“

               6

               Článek 18 směrnice 2004/83 uvádí:
               „Členské státy přiznají status podpůrné [doplňkové] ochrany státnímu příslušníku třetí země nebo osobě bez státní příslušnosti splňujícím podmínky pro získání podpůrné [doplňkové] ochrany podle kapitol II a V.“

         Směrnice 2005/85/ES

               7

               Článek 3 odst. 3 a 4 směrnice Rady 2005/85/ES ze dne 1. prosince 2005 o minimálních normách pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka (Úř. věst. L 326, s. 13, a oprava Úř. věst. 2006, L 236, s. 36) uvádí:
               „3.   Pokud členské státy použijí nebo zavedou řízení, v rámci kterého se žádosti o azyl posuzují jako žádosti na základě Ženevské úmluvy a zároveň jako žádosti o poskytnutí jiného druhu mezinárodní ochrany podané za okolností uvedených v článku 15 směrnice 2004/83/ES, použijí tuto směrnici během celého řízení.
               4.   Členské státy mohou dále rozhodnout, že se tato směrnice použije při rozhodování o žádostech o jakýkoliv druh mezinárodní ochrany.“

               8

               Podle čl. 23 odst. 4 této směrnice mohou členské státy posuzovací řízení týkající se podmínek pro přiznání postavení uprchlíka urychlit, mimo jiné pokud žadatel zjevně nemůže být uznán za uprchlíka.

         Irské právo

               9

               V Irsku je třeba pro účely získání mezinárodní ochrany rozlišovat mezi dvěma druhy žádostí, a to:

                        —

                        žádostí o azyl a v případě jejího zamítnutí,

                        —

                        žádostí o doplňkovou ochranu.

               10

               V tomto členském státě je každá z těchto dvou žádostí posuzována ve zvláštním řízení, která na sebe vzájemně navazují.

               11

               Ustanovení upravující vyřizování žádostí o azyl jsou obsažena především v zákoně z roku 1996 o uprchlících (Refugee Act 1996), ve znění účinném v rozhodné době z hlediska skutečností v původním řízení.

               12

               Článek 3 zákona z roku 1999 o přistěhovalectví (Immigration Act 1999) svěřil Minister pravomoc vydat rozhodnutí o vrácení osob na hranici, která se podle uvedeného čl. 3 odst. 2 písm. f) vztahuje i na „osobu, jejíž žádost o azyl byla [Minister] zamítnuta“.

               13

               Ustanovení, která upravují vyřizování žádostí o udělení doplňkové ochrany, jsou obsažena v nařízení z roku 2006 o Evropských společenstvích (podmínky pro přiznání ochrany) [European Communities (Eligibility for Protection) Regulations 2006 (Statutory Instrument č. 518/2006)], jehož cílem je mimo jiné provedení směrnice 2004/83 (dále jen „nařízení z roku 2006“).

               14

               Článek 3 nařízení z roku 2006 uvádí:
               „(1)   [...] toto nařízení se vztahuje na následující rozhodnutí [...]:
               [...]

                        c)

                        oznámení záměru vydat rozhodnutí o vrácení na hranici podle čl. 3 odst. 3 [zákona z roku 1999 o přistěhovalectví] v případě osoby, na kterou se vztahuje čl. 3 odst. 2 písm. f) [...].

                  [...]“

               15

               Článek 4 tohoto nařízení uvádí:
               „(1)(a)   Oznámení návrhu podle čl. 3 odst. 3 [zákona z roku 1999 o přistěhovalectví] musí obsahovat prohlášení, že domnívá-li se osoba, na kterou se vztahuje čl. 3 odst. 2 písm. f) výše uvedeného zákona, že má nárok na doplňkovou ochranu, může vznést námitky podle čl. 3 odst. 3 písm. b) výše uvedeného zákona a dále podat k [Minister] žádost o udělení doplňkové ochrany ve lhůtě 15 dnů uvedené v oznámení.
               [...]
               (2)   [Minister] není povinen posoudit žádost o udělení doplňkové ochrany, kterou podala osoba, na niž se nevztahuje čl. 3 odst. 2 písm. f) [zákona z roku 1999 o přistěhovalectví], nebo která nebyla podána na formuláři uvedeném v odst. 1 písm. b).“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               16

               Pan N. je pákistánský státní příslušník, který na studentské vízum vstoupil v roce 2003 na irské území.

               17

               Poté, co uzavřel manželství s irskou státní příslušnicí, získal povolení pobývat v Irsku až do 31. prosince 2005.

               18

               Dne 23. února 2006 informoval Minister pana N. o tom, že platnost jeho povolení k pobytu nebude prodloužena, neboť již nebydlí se svou manželkou, a že má v úmyslu nařídit – jak jej k tomu opravňuje zákon – jeho vrácení na hranici.

               19

               Dne 16. června 2009 pan N. požádal Minister o posouzení jeho žádosti o udělení doplňkové ochrany, aniž předtím podal žádost o azyl, a především tvrdil, že i když se neobává pronásledování, bojí se návratu do země svého původu z důvodu, že mu zde hrozí „vážná újma“ ve smyslu článku 15 směrnice 2004/83.

               20

               Dne 23. června 2009 Minister informoval pana N., že nemůže posoudit jeho žádost o udělení doplňkové ochrany, a sdělil mu, že možnost podat žádost o udělení doplňkové ochrany je podle irského práva podmíněna zamítnutím žádosti o přiznání postavení uprchlíka.

               21

               V návaznosti na nové kroky pana N. směřující k posouzení jeho žádosti o udělení doplňkové ochrany zopakoval Minister v dopise ze dne 27. července 2009 důvod svého odmítnutí posoudit tuto žádost.

               22

               Dne 12. října 2009 podal pan N. k High Court žalobu na neplatnost proti rozhodnutí Minister a měl za to, že vnitrostátní právo provádějící směrnici 2004/83 mu musí přiznat právo podat „samostatnou“ žádost o udělení doplňkové ochrany.

               23

               Vzhledem k tomu, že tato žaloba na neplatnost byla zamítnuta, podal pan N. kasační opravný prostředek k Supreme Court.

               24

               Za těchto podmínek se Supreme Court rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Umožňuje směrnice [2004/83], vykládaná ve světle zásady řádné správy, která je zakotvena v unijním právu, a zejména v článku 41 Listiny […], aby členský stát ve svém vnitrostátním právu stanovil, že žádost o udělení doplňkové ochrany může být posouzena pouze tehdy, pokud předtím žadatel v souladu s vnitrostátním právem požádal o přiznání postavení uprchlíka a tato jeho žádost byla zamítnuta?“

         K předběžné otázce

               25

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2004/83 a právo na řádnou správu musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení, která se vyznačuje existencí dvou samostatných po sobě následujících řízení pro účely posouzení žádosti o azyl a žádosti o udělení doplňkové ochrany a která posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany podmiňuje předchozím zamítnutím žádosti o přiznání postavení uprchlíka.

               26

               Úvodem je třeba připomenout, že směrnice 2004/83 v rámci institutu „mezinárodní ochrany“ upravuje dva odlišné režimy ochrany, a to právní postavení uprchlíka na jedné straně a status doplňkové ochrany na straně druhé.

               27

               V tomto ohledu je třeba uvést, že jak vyplývá z bodů 3, 16 a 17 odůvodnění směrnice 2004/83, Ženevská úmluva je základem mezinárodního právního režimu na ochranu uprchlíků a ustanovení této směrnice byla přijata jako vodítko pro příslušné orgány členských států při uplatňování této úmluvy na základě společných pojmů a kritérií (rozsudek X a další, C‑199/12 až C‑201/12, EU:C:2013:720, bod 39 a citovaná judikatura).

               28

               Výklad ustanovení uvedené směrnice tedy musí být prováděn ve světle obecné systematiky a účelu této směrnice s ohledem na uvedenou úmluvu a ostatní příslušné smlouvy uvedené v čl. 78 odst. 1 SFEU (rozsudek Abed El Karem El Kott a další, C‑364/11, EU:C:2012:826, bod 43 a citovaná judikatura).

               29

               V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 2 písm. e) směrnice 2004/83 definuje osobu, která má nárok na doplňkovou ochranu, jako státního příslušníka třetí země nebo osobu bez státní příslušnosti, která nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka.

               30

               Použití výrazu „doplňkové“ i znění tohoto článku ukazují, že osobami požívajícími doplňkové ochrany jsou státní příslušníci třetích zemí, kteří nesplňují podmínky pro uznání za uprchlíky.

               31

               Kromě toho z bodů 5, 6 a 24 odůvodnění směrnice 2004/83 vyplývá, že minimální kritéria pro přiznání doplňkové ochrany musí umožnit doplnění ochrany uprchlíků zakotvené v Ženevské úmluvě, a to zjišťováním osob, které mezinárodní ochranu skutečně potřebují, a poskytnutím náležitého postavení těmto osobám (rozsudek Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, bod 33).

               32

               Z těchto skutečností vyplývá, že doplňková ochrana podle směrnice 2004/83 je doplňkem ochrany uprchlíků zakotvené v Ženevské úmluvě.

               33

               Takový výklad je mimoto v souladu s cíli čl. 78 odst. 2 písm. a) a b) SFEU, podle kterého Evropský parlament a Rada Evropské unie přijímají opatření týkající se společného evropského azylového systému, který obsahuje mimo jiné „jednotný status doplňkové ochrany pro státní příslušníky třetích zemí, kteří, aniž by získali evropský azyl, potřebují mezinárodní ochranu“.

               34

               Jak mimoto uvedl generální advokát v bodech 46 a 49 svého stanoviska, vzhledem k tomu, že žadatel o mezinárodní ochranu není nutně schopen posoudit, jakého druhu ochrany se týká jeho žádost, a že právní postavení uprchlíka navíc poskytuje širší ochranu než status doplňkové ochrany, je k určení statusu nejpřiměřenějšího situaci tohoto žadatele v zásadě povolán příslušný orgán.

               35

               Z těchto úvah vyplývá, že žádost o udělení doplňkové ochrany nesmí být v zásadě posuzována dříve, než příslušný orgán dospěje k závěru, že žadatel o mezinárodní ochranu nesplňuje podmínky odůvodňující přiznání postavení uprchlíka.

               36

               Z toho plyne, že směrnice 2004/83 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že podmínky pro přiznání postavení uprchlíka jsou zkoumány před podmínkami týkajícími se doplňkové ochrany.

               37

               Dále je však nutné přezkoumat, zda jiná pravidla unijního práva nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení, která zavádí dvě samostatná řízení pro účely posouzení žádosti o azyl a žádosti o udělení doplňkové ochrany, přičemž druhá žádost může být podána až po zamítnutí první žádosti.

               38

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že směrnice 2004/83 neobsahuje procesní pravidla vztahující se na posuzování žádosti o udělení mezinárodní ochrany. Minimální normy pro řízení o posuzování žádostí stanoví směrnice 2005/85, která upřesňuje práva žadatelů o azyl.

               39

               Směrnice 2005/85 se však na žádosti o udělení doplňkové ochrany uplatní pouze tehdy, pokud členský stát zavede jednotné řízení, v rámci něhož žádost posuzuje z hlediska obou forem mezinárodní ochrany, tj. té vyplývající z postavení uprchlíka i té vztahující se k doplňkové ochraně (rozsudek M., C‑277/11, EU:C:2012:744, bod 79).

               40

               Jak vyplývá z bodu 37 tohoto rozsudku, v případě Irska tomu však tak není.

               41

               Při neexistenci pravidel unijního práva týkajících se procesních podmínek pro posuzování žádosti o udělení doplňkové ochrany proto mají členské státy v souladu se zásadou procesní autonomie i nadále pravomoc upravit tyto podmínky při současném dodržování základních práv a plné účinnosti ustanovení unijního práva týkajících se doplňkové ochrany (v tomto smyslu viz rozsudek VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, bod 64).

               42

               Z toho plyne, že taková vnitrostátní procesní norma, jako je vnitrostátní procesní norma dotčená v původním řízení, která posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany podmiňuje předchozím zamítnutím žádosti o přiznání postavení uprchlíka, musí zajistit účinný přístup osob, které žádají o doplňkovou ochranu, k právům, která jim přiznává směrnice 2004/83.

               43

               Jak v tomto ohledu vyplývá z úvah uvedených v bodech 29 až 35 tohoto rozsudku, pouhá skutečnost, že žádost o udělení doplňkové ochrany je posuzována až po vydání rozhodnutí, kterým se odmítá přiznání postavení uprchlíka, nemůže v zásadě ohrozit účinný přístup žadatelů o doplňkovou ochranu k právům, která jim přiznává směrnice 2004/83.

               44

               Taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, má nicméně za následek, že státní příslušník třetí země, který žádá pouze o doplňkovou ochranu, musí nutně projít dvěma odlišnými procesními fázemi, ačkoli toto zdvojení řízení o udělení mezinárodní ochrany může prodloužit délku tohoto řízení, a tedy odložit posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany.

               45

               Účinný přístup ke statusu doplňkové ochrany přitom vyžaduje, aby žádost o přiznání postavení uprchlíka a žádost o udělení doplňkové ochrany mohly být podány současně a aby žádost o udělení doplňkové ochrany byla posouzena v přiměřené lhůtě, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

               46

               V tomto ohledu je třeba přihlédnout k délce posuzování žádosti o přiznání postavení uprchlíka, které vedlo k jejímu zamítnutí, i k délce posuzování žádosti o udělení doplňkové ochrany.

               47

               Rovněž je třeba uvést, že pokud státní příslušník třetího státu podá žádost o udělení mezinárodní ochrany, z níž nevyplývá žádná skutečnost umožňující konstatovat, že má oprávněnou obavu z pronásledování, náleží příslušnému orgánu, aby co nejdříve konstatoval, že se jedná o osobu, která nemůže žádat o postavení uprchlíka, aby tak mohla být včas posouzena žádost o udělení doplňkové ochrany.

               48

               Orgány pověřené posuzováním žádostí o udělení mezinárodní ochrany mají mimo jiné možnost urychlit posuzovací řízení týkající se podmínek pro přiznání postavení uprchlíka v souladu s čl. 23 odst. 4 směrnice 2005/85, pokud žadatel zjevně nemůže být uznán za „uprchlíka“ ve smyslu čl. 2 písm. c) směrnice 2004/83.

               49

               Pokud jde o právo na řádnou správu, které je zakotveno v článku 41 Listiny, je třeba připomenout, že toto právo odráží obecnou zásadu unijního práva.

               50

               Uplatňuje-li členský stát ve věci v původním řízení unijní právo, požadavky plynoucí z práva na řádnou správu, mimo jiné právo každého, aby jeho záležitosti byly řešeny nestranně a v přiměřené lhůtě, se tak uplatní v takovém řízení o udělení doplňkové ochrany, jako je řízení o udělení doplňkové ochrany dotčené v původním řízení, které vede příslušný vnitrostátní orgán.

               51

               Je tedy třeba ověřit, zda právo na řádnou správu brání tomu, aby členský stát ve svém vnitrostátním právu stanovil procesní podmínku, že žádost o udělení doplňkové ochrany musí být předmětem odlišného řízení, které nutně následuje až po zamítnutí žádosti o azyl.

               52

               Pokud jde konkrétně o požadavek nestrannosti, tento zahrnuje mimo jiné objektivní nestrannost v tom smyslu, že vnitrostátní orgán musí poskytnout dostatečné záruky pro vyloučení veškerých legitimních pochybností o případné předpojatosti (obdobně viz rozsudek Ziegler v. Komise, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, bod 155).

               53

               Je třeba předně uvést, že za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, skutečnost, že vnitrostátní orgán před zahájením posuzování žádosti o udělení doplňkové ochrany informuje žadatele o tuto ochranu o svém záměru přijmout rozhodnutí o vrácení na hranici, nemůže jako taková znamenat nedostatek objektivní nestrannosti tohoto orgánu.

               54

               Je totiž nesporné, že tento záměr příslušného orgánu je odůvodněn zjištěním, že státní příslušník třetí země nesplňuje podmínky požadované pro přiznání postavení uprchlíka. Toto zjištění tedy neznamená, že příslušný orgán již zaujal stanovisko k otázce, zda tento státní příslušník splňuje podmínky pro udělení doplňkové ochrany.

               55

               Procesní pravidlo dotčené v původním řízení tedy není v rozporu s požadavkem nestrannosti plynoucím z práva na řádnou správu.

               56

               Toto právo, stejně jako požadavky plynoucí ze zásady efektivity, které jsou uvedeny v bodech 41 a 42 tohoto rozsudku, naproti tomu zaručuje, že celé řízení o posouzení žádosti o udělení mezinárodní ochrany nepřesáhne přiměřenou lhůtu, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

               57

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět, že směrnice 2004/83, zásada efektivity a právo na řádnou správu nebrání takové vnitrostátní procesní normě, jako je vnitrostátní procesní norma dotčená v původním řízení, která posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany podmiňuje předchozím zamítnutím žádosti o přiznání postavení uprchlíka, pokud žádost o přiznání postavení uprchlíka a žádost o udělení doplňkové ochrany mohou být podány současně a tato vnitrostátní procesní norma nevede k tomu, že je žádost o udělení doplňkové ochrany posuzována v nepřiměřené lhůtě, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

         K nákladům řízení

               58

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany, zásada efektivity a právo na řádnou správu nebrání takové vnitrostátní procesní normě, jako je vnitrostátní procesní norma dotčená v původním řízení, která posouzení žádosti o udělení doplňkové ochrany podmiňuje předchozím zamítnutím žádosti o přiznání postavení uprchlíka, pokud žádost o přiznání postavení uprchlíka a žádost o udělení doplňkové ochrany mohou být podány současně a tato vnitrostátní procesní norma nevede k tomu, že je žádost o udělení doplňkové ochrany posuzována v nepřiměřené lhůtě, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 12. září 2017.#Laufen Austria AG v. Evropská komise.#Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Belgický, německý, francouzský, italský, nizozemský a rakouský trh zařízení a pevných součástí koupelen – Rozhodnutí konstatující porušení článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP – Pokuty – Uložení pokuty společně a nerozdílně mateřské a dceřiné společnosti – Strop ve výši 10 % obratu – Výpočet stropu pouze na základě obratu dceřiné společnosti za období protiprávního jednání před akvizicí mateřskou společností.#Věc T-411/10 RENV.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. března 1983. # Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL) proti Komisi Evropských společenství. # Věc 7/82.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. února 2001. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-219/99.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 1992. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Věc C-105/91.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 6. března 2007.#Wienand Meilicke, Heidi Christa Weyde a Marina Stöffler proti Finanzamt Bonn-Innenstadt.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Köln - Německo.#Daň z příjmů - Sleva na dani u dividend vyplácených společnostmi rezidenty - Články 56 ES a 58 ES - Omezení časových účinků rozsudku.#Věc C-292/04.

text:
      Věc C-292/04
      Wienand Meilicke a další
      v.
      Finanzamt Bonn-Innenstadt
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Köln (Německo)]
      „Daň z příjmů – Sleva na dani u dividend vyplácených společnostmi rezidenty – Články 56 ES a 58 ES – Omezení časových účinků rozsudku“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb kapitálu – Omezení
      (Články 56 ES a 58 ES)
      2.        Předběžné otázky – Výklad – Časové účinky rozsudků podávajících výklad
      (Článek 234 ES)
      1.        Články 56 ES a 58 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání daňové právní úpravě, podle které má akcionář s neomezenou
         daňovou povinností v jednom členském státě při vyplácení dividend kapitálovou společností nárok na slevu na dani vypočtenou
         podle daňové sazby, kterou jsou rozdělované zisky zdaňovány z titulu korporační daně, pouze tehdy, je-li společnost, která
         dividendy vyplácí, usazena v témže členském státě, nikoli však tehdy, je-li usazena v jiném členském státě.

      Taková daňová právní úprava představuje omezení volného pohybu kapitálu tím, že může odrazovat poplatníky daně z příjmů s
         neomezenou daňovou povinností v dotčeném členském státě od investování kapitálu do společností usazených v jiných členský
         státech; může mít rovněž omezující účinek vůči těmto společnostem, neboť pro ně představuje překážku při získávání kapitálu
         v dotčeném členském státě.

      I když tato daňová právní úprava spočívá na souvislosti mezi daňovým zvýhodněním a kompenzačním daňovým odvodem, jelikož stanoví,
         že sleva na dani poskytnutá akcionáři, který je poplatníkem daně z příjmů s neomezenou daňovou povinností v dotčeném členském
         státě, se vypočítá v závislosti na korporační dani, kterou je společnost usazená v tomto členském státě povinna odvádět z
         jí rozdělovaných zisků, nezdá se být tato právní úprava nezbytná k zachování soudržnosti vnitrostátní daňové soustavy. S ohledem
         na cíl vyloučit dvojí zdanění zisku rozdělovaného společnostmi ve formě dividend by totiž poskytnutí slevy na dani akcionáři,
         který je poplatníkem daně z příjmů s neomezenou daňovou povinností v dotčeném členském státě a který je majitelem akcií společnosti
         usazené v jiném členském státě, přičemž výše slevy by se počítala v závislosti na dani, kterou tato společnost odvádí z titulu
         korporační daně v posledně uvedeném členském státě, neohrozilo soudržnost vnitrostátní daňové soustavy a bylo by opatřením
         méně omezujícím volný pohyb kapitálu.

      Co se týče snížení daňových příjmů plynoucích z dividend vyplácených společnostmi usazenými v jiných členských státech, nelze
         jej považovat za naléhavý důvod obecného zájmu, kterého by se bylo možné dovolávat za účelem odůvodnění opatření v zásadě
         odporujícího základní svobodě.

      (viz body 20, 23–24, 28–29, 30–31 a výrok)
      2.        Při výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek 234 ES, Soudní dvůr může pouze výjimečně za použití obecné zásady právní
         jistoty, která je vlastní právnímu řádu Společenství, omezit možnost dotčených osob dovolávat se ustanovení, které vyložil,
         s cílem zpochybnit právní vztahy založené v dobré víře. Takovéto omezení lze připustit pouze v samotném rozsudku, kterým se
         rozhoduje o požadovaném výkladu. Je totiž nutná existence jediného okamžiku určení časových účinků požadovaného výkladu ustanovení
         práva Společenství učiněného Soudním dvorem. V tomto ohledu zásada, že omezení lze připustit pouze v samotném rozsudku, kterým
         se rozhoduje o požadovaném výkladu, zaručuje rovné zacházení s členskými státy a ostatními procesními subjekty ve vztahu k
         tomuto právu, a splňuje tak rovněž požadavky, jež vyplývají ze zásady právní jistoty.

      (viz body 34–37)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      6. března 2007 (*)

      „Daň z příjmů – Sleva na dani u dividend vyplácených společnostmi rezidenty – Články 56 ES a 58 ES – Omezení časových účinků rozsudku“
      Ve věci C‑292/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Finanzgericht Köln
         (Německo) ze dne 24. června 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 9. července 2004, v řízení

      Wienand Meilicke,
      Heidi Christa Weyde,
      Marina Stöffler
      proti
      Finanzamt Bonn-Innenstadt,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, R. Schintgen a J. Klučka, předsedové
         senátů, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus a E. Levits (zpravodaj), soudci,

      generální advokát: A. Tizzano, poté C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp a K. Sztranc-Stawiczek, radové,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. září 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za W. Meilickeho, H. Ch. Weyde a M. Stöffler W. Meilickem a R. Portnerem, Rechtsanwälte,
      –        za německou vládu C. Quassowskim, A. Tiemann a R. Stotzem, jako zmocněnci, ve spolupráci s K.-T. Stoppem, Rechtsanwalt,
      –        za vládu Spojeného království T. Wardem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství K. Grossem a R. Lyalem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta A. Tizzana na jednání konaném dne 10. listopadu 2005,
      s přihlédnutím k usnesení o znovuotevření ústní části řízení ze dne 7. dubna 2006 a po jednání konaném dne 30. května 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za W. Meilickeho, H. Ch. Weyde a M. Stöffler W. Meilickem a D. E. Rabbackem, Rechtsanwälte,
      –        za německou vládu M. Lummou, R. Stotzem a V. Rietmeyerem, jako zmocněnci,
      –        za českou vládu T. Bočkem, jako zmocněncem,
      –        za dánskou vládu J. Moldem, jako zmocněncem,
      –        za řeckou vládu K. Georgiadim, jako zmocněncem,
      –        za španělskou vládu J. M. Rodríguez Cárcamem, jako zmocněncem,
      –        za francouzskou vládu J.‑C. Graciou, jako zmocněncem,
      –        za maďarskou vládu R. Somssich a A. Müller, jako zmocněnkyněmi,
      –        za nizozemskou vládu M. de Gravem, jako zmocněncem,
      –        za rakouskou vládu H. Dossim, jako zmocněncem,
      –        za švédskou vládu K. Wistrand a A. Falk, jako zmocněnkyněmi,
      –        za vládu Spojeného království P. Bakerem, QC,
      –        za Komisi Evropských společenství K. Grossem a R. Lyalem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky C. Stix-Hackl na jednání konaném dne. 5. října 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 56 ES a 58 ES.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi W. Meilickem, H. Ch. Weyde a M. Stöffler, dědici H. Meilickeho, zesnulého dne 3.
         května 1997, a Finanzamt Bonn-Innenstadt (dále jen „Finanzamt“), ohledně zdanění dividend vyplacených zesnulému v letech 1995
         až 1997 společnostmi usazenými v Dánsku a Nizozemsku.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3        Článek 56 odst. 1 ES nacházející se v kapitole 4 s názvem „Kapitál a platby“, hlavě III nazvané „Volný pohyb osob, služeb
         a kapitálu“, třetí části Smlouvy o ES, která se věnuje politikám Společenství, stanoví:

      „V rámci této kapitoly jsou zakázána všechna omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími
         zeměmi.“

      4        Článek 58 odst. 1 ES stanoví:

      „Článkem 56 není dotčeno právo členských států:
      a)      uplatňovat příslušná ustanovení svých daňových předpisů, která rozlišují mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště nebo
         podle místa, kde je jejich kapitál investován;

       [...]
      5        Článek 58 odst. 3 ES stanoví:

      „Opatření a postupy uvedené v odstavcích 1 a 2 nesmějí představovat ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřené omezování
         volného pohybu kapitálu a plateb ve smyslu článku 56.“

       Německá právní úprava použitelná v letech 1995 až 1997
      6        Podle § 1, § 2 a § 20 zákona o dani z příjmů (Einkommensteuergesetz) ze dne 7. září 1990 (BGBl. 1990 I, s. 1898), ve znění
         zákona ze dne 13. září 1993 (BGBl. 1993 I, s. 1569, dále jen „EStG“), jsou dividendy, které jsou vyplaceny osobě s daňovým
         domicilem v Německu, a která je tam tudíž poplatníkem daně z příjmů s neomezenou daňovou povinností, zdaněny jakožto kapitálové
         příjmy.

      7        Podle § 27 odst. 1 zákona o korporační dani (Körperschaftsteuergesetz) ze dne 11. března 1991 (BGBl. 1991 I, s. 638), ve znění
         zákona ze dne 13. září 1993, jsou dividendy vyplácené kapitálovými společnostmi, které jsou poplatníky korporační daně s neomezenou
         daňovou povinností v Německu, zdaňovány korporační daní ve výši 30 %. Z tohoto důvodu je vyplaceno 70 % zisku před zdaněním
         a vzniká sleva na dani ve výši 30/70, což činí 3/7 vyplacených dividend.

      8        Na základě § 36 odst. 2 bodu 3 EStG se tato sleva na dani uplatní pouze u dividend vyplacených kapitálovými společnostmi s neomezenou
         daňovou povinností v Německu. Poplatníci daně z příjmů s neomezenou daňovou povinností v Německu mají tudíž nárok na tuto
         slevu na dani, jsou-li jim dividendy vyplaceny německými společnostmi, nikoli však jsou-li jim vyplaceny společnostmi zahraničními.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      9        Zesnulý H. Meilicke, který měl daňový domicil v Německu, byl majitelem akcií společností usazených v Nizozemsku a Dánsku.
         V letech 1995 až 1997 z tohoto titulu obdržel dividendy v celkové výši 39 631,32 DEM, tj. 20 263,17 eur.

      10      Dopisem ze dne 30. října 2000 žalobci v původním řízení požádali Finanzamt o slevu na dani ve výši 3/7 těchto dividend, jež
         měla být odečtena od daně z příjmů, ke které byl povinen H. Meilicke.

      11      Finanzamt tuto žádost zamítl s odůvodněním, že na daň z příjmů lze započíst pouze korporační daň, ke které je povinna společnost,
         která je poplatníkem korporační daně s neomezenou daňovou povinností v Německu.

      12      Žalobci v původním řízení podali proti tomuto rozhodnutí žalobu k Finanzgericht Köln.

      13      Za těchto okolností se Finanzgericht Köln rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je § 36 odst. 2 bod 3 EStG, na jehož základě může být na daň z příjmů započtena pouze korporační daň společnosti či sdružení,
         které jsou poplatníky korporační daně s neomezenou daňovou povinností ve výši 3/7 příjmů ve smyslu § 20 odst. 1 bodu 1 nebo
         2 EStG, slučitelný s čl. 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a) a odst. 3 ES?“

       K předběžné otázce
       K věci samé
      14      Jak zdůraznili žalobci v původním řízení, Finanzgericht Köln podal svoji žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ještě před
         tím, než Soudní dvůr vydal rozsudek ze dne 7. září 2004, Manninen (C‑319/02, Sb. rozh. s. I‑7477).

      15      V bodě 54 tohoto rozsudku Soudní dvůr dospěl k závěru, že při výpočtu slevy na dani poskytnuté akcionáři s neomezenou daňovou
         povinností ve Finsku, který obdržel dividendy společnosti usazené ve Švédsku, je nutné zohlednit daň, kterou skutečně zaplatila
         společnost usazená v tomto jiném členském státě tak, jak vyplývá z obecných pravidel uplatňujících se na výpočet daňového
         základu a sazby korporační daně v posledně uvedeném členském státě.

      16      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že v rozhodných letech byla sazba korporační daně v Dánsku 34 % a v Nizozemsku
         35 %. Ve svých vyjádřeních před Soudním dvorem žalobci v původním řízení tvrdili, že žádost podaná u německé daňové správy
         by měla být považována za žádost o slevu na dani, jež dosahuje nikoli 3/7 příjmů ve smyslu § 20 odst. 1 body 1 nebo 2 EStG,
         nýbrž 34/66 těchto příjmů, jedná-li se o dividendy pocházející z Dánska, a 35/65, jedná-li se o dividendy pocházející z Nizozemska.

      17      Německá vláda tvrdí, že výše uvedený rozsudek Manninen není na spor v původním řízení použitelný, a dodává, že v rámci systému
         plného zápočtu stanoveného německými právními předpisy pro vyplácení dividend vnitrostátního původu, není zlomek 3/7 dividend
         stanovený uvedeným předpisem paušální částkou, která se započítává na daňovou povinnost, ale souvisí v případě vyplácení dividend
         se sazbou korporační daně ve výši 30 %. V případě vyplácení dividend zahraničního původu není tedy možné poskytnout slevu
         na dani ve výši 3/7 vyplacených dividend, která by nesouvisela se sazbou, jíž jsou zdaňovány rozdělované zisky podle právních
         předpisů o korporační dani členského státu, na jehož území je usazena společnost, která tyto dividendy vyplatila.

      18      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je to, zda články 56 ES a 58 ES
         musí být vykládány tak, že brání daňové právní úpravě, podle které má akcionář s neomezenou daňovou povinností v jednom členském
         státě při vyplácení dividend kapitálovou společností nárok na slevu na dani vypočtenou podle daňové sazby, kterou jsou rozdělované
         zisky zdaňovány z titulu korporační daně, pouze tehdy, je-li společnost, která dividendy vyplácí, usazena v témže členském
         státě, nikoli však je-li usazena v jiném členském státě.

      19      Z ustálené judikatury vyplývá, že i když přímé daně spadají do pravomoci členských států, musí tyto státy při výkonu této
         pravomoci dodržovat právo Společenství (rozsudky ze dne 29. dubna 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil, s. I‑2651, bod 19, a výše uvedený rozsudek Manninen, bod 19).

      20      Taková daňová právní úprava, jaká je předmětem původního řízení, představuje omezení ve smyslu článku 56 ES.

      21      Je totiž namístě uvést, že sleva na dani stanovená německou daňovou právní úpravou, která je předmětem původního řízení, má
         stejně jako sleva na dani stanovená finskou daňovou právní úpravou popsanou ve výše uvedeném rozsudku Manninen za cíl zamezit
         dvojímu zdanění zisků německých společností rozdělovaných mezi akcionáře tím, že korporační daň, kterou odvádí společnost
         vyplácející dividendy, se započte na daň z kapitálových příjmů, kterou odvádí akcionář. Z takovéhoto systému vyplývá, že v konečném
         výsledku akcionář dividendy zdaňuje pouze v té míře, v jaké nebyly zdaněny u společnosti při rozdělování zisků (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Manninen, bod 20).

      22      Jelikož se sleva na dani vztahuje výlučně na dividendy vyplácené společnostmi usazenými v Německu, uvedená právní úprava znevýhodňuje
         poplatníky daně z příjmů s neomezenou daňovou povinností v tomto členském státě, kterým byly vyplaceny dividendy společností
         usazených v jiných členských státech. Tyto osoby jsou totiž zdaněny, aniž by měly nárok si na daň z kapitálových příjmů započítat
         korporační daň, kterou společnosti odvádí ve státech, kde jsou tyto společnosti usazeny (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Manninen, bod 20).

      23      Z toho vyplývá, že daňová právní úprava, která je předmětem původního řízení, může odrazovat poplatníky daně z příjmů s neomezenou
         daňovou povinností v Německu od investování kapitálu do společností usazených v jiných členský státech.

      24      Opačně tato právní úprava může mít omezující účinek vůči těmto společnostem, neboť pro ně představuje překážku při získávání
         kapitálu v Německu. Jelikož je totiž s dividendami jiného než německého původu daňově zacházeno méně příznivě než s dividendami
         vyplácenými společnostmi usazenými v Německu, jsou akcie společností usazených v jiných členských státech pro investory, kteří
         jsou rezidenty v Německu, méně přitažlivé než akcie společností se sídlem v tomto členském státě (viz rozsudek ze dne 6. června
         2000, Verkooijen, C‑35/98, Recueil, s. I‑4071, bod 35; výše uvedený rozsudek Manninen, bod 23, a rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants
         in the FII Group Litigation, C‑446/04, Sb. rozh. s. I-11753, bod 64).

      25      Německá vláda zakládá svoji argumentaci na rozsudcích ze dne 28. ledna 1992, Bachmann (C‑204/90, Recueil, s. I‑249) a Komise v. Belgie (C‑300/90, Recueil, s. I‑305), a tvrdí, že právní úprava, která je předmětem původního řízení, je odůvodněna nezbytností zajistit soudržnost
         vnitrostátní daňové soustavy.

      26      K tomu je třeba připomenout, že se v souladu s ustálenou judikaturou jednak vyžaduje, má-li tvrzení založené na takovémto
         odůvodnění obstát, aby bylo prokázáno, že existuje přímá souvislost mezi dotčeným daňovým zvýhodněním a kompenzací tohoto
         zvýhodnění určitým daňovým odvodem (výše uvedený rozsudek Manninen, bod 42).

      27      Krom toho musí být tvrzení založené na nezbytnosti chránit soudržnost daňové soustavy přezkoumáno s ohledem na cíl sledovaný
         dotčenou daňovou právní úpravou (výše uvedený rozsudek Manninen, bod 43).

      28      I když německá daňová právní úprava spočívá na souvislosti mezi daňovým zvýhodněním a kompenzačním daňovým odvodem, jelikož
         stanoví, že sleva na dani poskytnutá akcionáři, který je poplatníkem daně z příjmů s neomezenou daňovou povinností v Německu,
         se vypočítá v závislosti na korporační dani, kterou je společnost usazená v tomto členském státě povinna odvádět z jí rozdělovaných
         zisků, nezdá se být tato právní úprava nezbytná k zachování soudržnosti německé daňové soustavy (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Manninen, bod 45).

      29      Německá daňová právní úprava má totiž za cíl vyloučit dvojí zdanění zisku rozdělovaného společnostmi ve formě dividend. S ohledem
         na tento cíl zůstává soudržnost uvedené daňové soustavy zajištěna, pokud je zachován vzájemný vztah mezi daňovým zvýhodněním
         poskytnutým ve prospěch akcionáře a daňovým odvodem z titulu korporační daně. V takovém případě jako v původním řízení by
         proto poskytnutí slevy na dani akcionáři, který je poplatníkem daně z příjmů s neomezenou daňovou povinností v Německu, který
         je majitelem akcií společnosti usazené v jiném členském státě, přičemž výše slevy by se počítala v závislosti na dani, kterou
         tato společnost odvádí z titulu korporační daně v posledně uvedeném členském státě, neohrozilo soudržnost německé daňové soustavy
         a bylo by opatřením méně omezujícím volný pohyb kapitálu než opatření upravené německou daňovou právní úpravou (viz obdobně
         výše uvedený rozsudek Manninen, bod 46).

      30      Poskytnutí slevy na dani z důvodu daňové povinnosti ke korporační dani v jiném členském státě může sice Spolkové republice
         Německo způsobit snížení daňových příjmů plynoucích z dividend vyplácených společnostmi usazenými v jiných členských státech.
         Z ustálené judikatury nicméně vyplývá, že snížení daňových příjmů nelze považovat za naléhavý důvod obecného zájmu, kterého
         by se bylo možné dovolávat za účelem odůvodnění opatření v zásadě odporujícího základní svobodě (výše uvedené rozsudky Verkooijen,
         bod 59, a Manninen, bod 49).

      31      Vzhledem k výše uvedeným okolnostem je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že články 56 ES a 58 ES musí být vykládány
         v tom smyslu, že brání daňové právní úpravě, podle které má akcionář s neomezenou daňovou povinností v jednom členském státě
         při vyplácení dividend kapitálovou společností nárok na slevu na dani vypočtenou podle daňové sazby, kterou jsou rozdělované
         zisky zdaňovány z titulu korporační daně, pouze tehdy, je-li společnost, která dividendy vyplácí, usazena v témže členském
         státě, nikoli však je-li usazena v jiném členském státě.

       K časovým účinkům tohoto rozsudku
      32      Německá vláda ve svém vyjádření zmínila možnost Soudního dvoru omezit časové účinky tohoto rozsudku, v případě, že dojde k závěru,
         že vnitrostátní právní úprava, která je předmětem původního řízení, je neslučitelná s články 56 ES a 58 ES.

      33      Na podporu své žádosti uvedená vláda jednak Soudní dvůr upozornila na to, že rozsudek obsahující takové zjištění by měl závažné
         finanční následky. Krom toho uplatnila, že před vyhlášením výše uvedeného rozsudku Verkooijen mohla mít Spolková republika
         Německo za to, že sporná právní úprava je v souladu s právem Společenství.

      34      K tomu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury výklad ustanovení práva Společenství, který učiní Soudní dvůr při
         výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek 234 ES, objasňuje a upřesňuje význam a dosah tohoto ustanovení tak, jak musí
         být nebo mělo být chápáno a používáno od okamžiku jeho vstupu v platnost. Z toho vyplývá, že takto vyložené ustanovení může
         a musí být soudem použito i na právní vztahy vzniklé a založené před rozsudkem, jímž je rozhodnuto o žádosti o výklad, pokud
         jsou splněny ostatní podmínky pro předložení sporu týkajícího se použití uvedeného ustanovení příslušným soudům (viz zejména
         rozsudky ze dne 3. října 2002, Barreira Pérez, C‑347/00, Recueil, s. I‑8191, bod 44, a ze dne 17. února 2005, Linneweber a Akritidis, C‑453/02 a C‑462/02, Sb. rozh. s. I‑1131, bod 41).

      35      Soudní dvůr může pouze výjimečně za použití obecné zásady právní jistoty, která je vlastní právnímu řádu Společenství, omezit
         možnost dotčených osob dovolávat se ustanovení, které vyložil, s cílem zpochybnit právní vztahy založené v dobré víře (viz
         zejména rozsudky ze dne 23. května 2000, Buchner a další, C‑104/98, Recueil, s. I‑3625, bod 39, jakož i výše uvedený rozsudek Linneweber a Akritidis, bod 42).

      36      Mimoto, takovéto omezení lze podle ustálené judikatury Soudního dvora připustit pouze v samotném rozsudku, kterým se rozhoduje
         o požadovaném výkladu (rozsudky ze dne 2. února 1988, Barra, 309/85, Recueil, s. 355, bod 13, a Blaizot, 24/86, Recueil, s. 379,
         bod 28; ze dne 16. července 1992, Legros a další, C‑163/90, Recueil, s. I‑4625, bod 30; ze dne 15. prosince 1995, Bosman a další, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 142, a ze dne 9. března 2000, EKW a Wein & Co., C‑437/97, Recueil, s. I‑1157, bod 57).

      37      Je totiž nutná existence jediného okamžiku určení časových účinků požadovaného výkladu ustanovení práva Společenství učiněného
         Soudním dvorem. V tomto ohledu zásada, že omezení lze připustit pouze v samotném rozsudku, kterým se rozhoduje o požadovaném
         výkladu, zaručuje rovné zacházení s členskými státy a ostatními procesními subjekty ve vztahu k tomuto právu, a splňuje tak
         rovněž požadavky, jež vyplývají ze zásady právní jistoty.

      38      Výklad požadovaný touto žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce se týká daňového zacházení, které musí členský stát uplatnit
         v rámci vnitrostátního systému, jehož účelem je zamezit nebo zmírnit dvojí ekonomické zdanění, na dividendy vyplácené společností
         usazenou v jiném členském státě.  V tomto ohledu z bodu 62 výše uvedeného rozsudku Verkooijen vyplývá, že právo Společenství
         brání právnímu předpisu členského státu, který podmiňuje přiznání osvobození od daně z příjmů, které podléhají dividendy vyplácené
         akcionářům-fyzickým osobám, tím, že uvedené dividendy musí být vypláceny společnostmi se sídlem v uvedeném členském státě.

      39      Je přitom třeba uvést, že Soudní dvůr neomezil časové účinky uvedeného rozsudku.

      40      Krom toho zásady stanovené ve výše uvedeném rozsudku Verkooijen, které tak objasnily požadavky vyplývající ze zásady volného
         pohybu kapitálu v oblasti dividend vyplácených rezidentům společnostmi nerezidenty, byly potvrzeny v rozsudcích ze dne 15.
         července 2004, Lenz (C‑315/02, Sb. rozh. s. I‑7063), a výše uvedeném rozsudku Manninen (viz rovněž výše uvedený rozsudek Test Claimants in the FII Group
         Litigation, bod 215).

      41      V důsledku toho není namístě omezit časové účinky tohoto rozsudku.

       K nákladům řízení
      42      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Články 56 ES a 58 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání daňové právní úpravě, podle které má akcionář s neomezenou
            daňovou povinností v jednom členském státě při vyplácení dividend kapitálovou společností nárok na slevu na dani vypočtenou
            podle daňové sazby, kterou jsou rozdělované zisky zdaňovány z titulu korporační daně, pouze tehdy, je-li společnost, která
            dividendy vyplácí, usazena v témže členském státě, nikoli však je-li usazena v jiném členském státě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. února 2006. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Vlastní zdroje Společenství - Celní kodex Společenství - Postupy při vybírání dovozních a vývozních cel - Opožděné zaplacení vlastních zdrojů připadajících na tato cla a nezaplacení úroků z prodlení. # Věc C-546/03.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. února 2006, Komise v. Španělsko
      (Věc C‑546/03)
      „Nesplnění povinnosti státem – Vlastní zdroje Společenství – Celní kodex Společenství – Postupy při vybírání dovozních a vývozních
         cel – Opožděné zaplacení vlastních zdrojů připadajících na tato cla a nezaplacení úroků z prodlení“

      Vlastní zdroje Evropských společenství – Stanovení a poskytování členskými státy (Nařízení Rady č. 1552/89, článek 11, č. 1854/89, článek 5, č. 1150/2000, článek
         11, a č. 2913/92, čl. 220 odst. 1) (viz body 28, 32, 35 a výrok)

      Předmět:

         Nesplnění povinnosti státem – Článek 220 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex
                  Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307) a článek 5 nařízení Rady (EHS) č. 1854/89 ze dne 14. června
                  1989 o zaúčtování a podmínkách platby dovozního nebo vývozního cla vyplývajícího z celního dluhu (Úř. věst. L 186, s. 1) –
                  Opožděné zaplacení podílu vlastních zdrojů Evropského společenství v případě vybrání cla po propuštění zboží – Odmítnutí zaplatit
                  úroky z prodlení dlužné v důsledku zpoždění v připisování částek na účet Komise.

            Výrok:

                  Španělské království tím, že

            a)      nedodrželo lhůty pro zaúčtování cla vyplývajícího z celního dluhu po propuštění zboží stanovené v článku 5 nařízení Rady (EHS)
         č. 1854/89 ze dne 14. června 1989 o zaúčtování a podmínkách platby dovozního nebo vývozního cla vyplývajícího z celního dluhu,
         a od 1. ledna 1994 v čl. 220 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství,
         v důsledku čehož došlo k prodlení v poskytnutí vlastních zdrojů, a

      b)      neuhradilo Komisi Evropských společenství úroky plynoucí z tohoto prodlení podle článku 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89
         ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom, o systému vlastních zdrojů Společenství, a od 31.
         května 2000 podle článku 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí
         94/728/ES, Euratom, o systému vlastních zdrojů Společenství,

      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze všech těchto ustanovení.

                  Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.

                  Dánské království, Finská republika a Švédské království ponesou vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 17. prosince 2015.#Gergely Szemerey v. Miniszterelnökséget vezető miniszter, venant aux droits Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Řízení o předběžné otázce – Společná zemědělská politika – Opatření na podporu rozvoje venkova – Agroenvironmentální platby – Nařízení (ES) č. 1122/2009 – Články 23 a 58 – Nařízení (ES) č. 1698/2005 – Nařízení (ES) č. 1975/2006 – Podpora na pěstování vzácného rostlinného druhu – Žádost o zaplacení – Obsah – Požadavek osvědčení – Sankce v případě nepředložení.#Věc C-330/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      17. prosince 2015 (
            *
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Společná zemědělská politika — Opatření na podporu rozvoje venkova — Agroenvironmentální platby — Nařízení (ES) č. 1122/2009 — Články 23 a 58 — Nařízení (ES) č. 1698/2005 — Nařízení (ES) č. 1975/2006 — Podpora na pěstování vzácného rostlinného druhu — Žádost o zaplacení — Obsah — Požadavek osvědčení — Sankce v případě nepředložení“
      Ve věci C‑330/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (soud pro správní a pracovněprávní věci v Gyula, Maďarsko) ze dne 28. května 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 8. července 2014, v řízení

         Gergely Szemerey

      proti

         Miniszterelnökséget vezető miniszter, který vstoupil do práv Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení M. Bay Larsen, předseda třetího senátu, vykonávající funkci předsedy čtvrtého senátu, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal a K. Jürimäe (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. června 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za G. Szemereye I. Boross a M. Honorém, ügyvédek,

               —

               za Miniszterelnökséget vezető miniszter A. Ivanovits a P. Káldym, ügyvédek,

               —

               za maďarskou vládu M. Fehérem a G. Koósem, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu I. Chalkiasem, jakož i O. Tsirkinidou a A. Vasilopoulou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi G. von Rintelenem a A. Siposem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 16. září 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Komise (ES) č. 1122/2009 ze dne 30. listopadu 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 73/2009, pokud jde o podmíněnost, modulaci a integrovaný administrativní a kontrolní systém v rámci režimů přímých podpor pro zemědělce stanovených v uvedeném nařízení, a k nařízení Rady (ES) č. 1234/2007, pokud jde o podmíněnost v rámci režimu přímé podpory pro odvětví vína (Úř. věst. L 316, s. 65), vykládaného ve spojení s nařízením Rady (ES) č. 1698/2005 ze dne 20. září 2005 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. L 277, s. 1), ve znění nařízení Rady (ES) č. 473/2009 ze dne 25. května 2009 (Úř. věst. L 144, s. 3, dále jen „nařízení č. 1698/2005“), a s nařízením Komise (ES) č. 1975/2006 ze dne 7. prosince 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1698/2005, pokud jde o provádění kontrolních postupů a podmíněnosti s ohledem na opatření na podporu rozvoje venkova (Úř. věst. L 368, s. 74), ve znění nařízení Komise (ES) č. 484/2009 ze dne 9. června 2009 (Úř. věst. L 145, s. 25, dále jen „nařízení č. 1975/2006“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi G. Szemereyem a Miniszterelnökséget vezető miniszter, který vstoupil do práv Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve (ministr pověřený správou kanceláře ministerského předsedy, který vstoupil do práv Centrálního úřadu pro zemědělství a rozvoj venkova, dále jen „Úřad“), ve věci rozhodnutí Úřadu, kterým byla zamítnuta žádost o podporu, kterou G. Szemerey podal z titulu podpory na „plochu“, a kterým mu byla uložena finanční sankce z důvodu nedodržení podmínek pro předložení této žádosti.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Nařízení č. 1698/2005

               3

               Nařízení č. 1698/2005 stanoví obecná pravidla pro podporu poskytovanou Společenstvím pro rozvoj venkova financovanou z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV).

               4

               Podpora pro rozvoj venkova stanovená v tomto nařízení se provádí prostřednictvím čtyř os, které jsou předmětem stejného počtu odlišných oddílů uvedených v rámci hlavy IV uvedeného nařízení. Oddíl 2 je tak nadepsán „Osa 2 – Zlepšování životního prostředí a krajiny“. Článek 36 písm. a) bod iv) téhož nařízení, který je uveden v rámci tohoto oddílu 2, stanoví, že podpora podle tohoto oddílu se vztahuje zejména na opatření zaměřená na udržitelné využívání zemědělské půdy prostřednictvím agroenvironmentálních plateb.

               5

               Článek 74 odst. 3 nařízení č. 1698/2005 stanoví:
               „Členské státy zajistí, aby byl pro každý program pro rozvoj venkova zřízen odpovídající kontrolní a řídicí systém, který zajistí, že funkce řídícího orgánu a ostatních subjektů budou jasně vymezeny a odděleny. […]“

         Nařízení č. 1975/2006

               6

               Nařízení č. 1975/2006 stanoví specifická pravidla pro kontrolní postupy a podmíněnost týkající se opatření na podporu rozvoje venkova podle nařízení č. 1698/2005.

               7

               Článek 4 nařízení č. 1975/2006, nadepsaný „Žádosti o podporu a žádosti o platbu“, stanoví:
               „1.   Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení tohoto nařízení, stanoví členské státy vhodné postupy pro podávání žádostí o podporu.
               [...]
               3.   Žádosti o podporu a žádosti o platbu mohou být kdykoli po jejich podání upraveny v případě, že v nich příslušný orgán zjistí zjevné chyby.“

               8

               Článek 5 tohoto nařízení, nadepsaný „Obecné zásady kontroly“, stanoví:
               „1.   Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení tohoto nařízení, zajistí členské státy, aby veškerá kritéria způsobilosti stanovená právními předpisy Společenství nebo vnitrostátními právními předpisy či programy rozvoje venkova mohla být kontrolována podle soustavy ověřitelných ukazatelů, které budou určeny členskými státy.
               [...]
               3.   Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení, neprovede se žádná platba ve prospěch příjemců, u nichž je zjištěno, že uměle vytvořili podmínky požadované pro poskytnutí takových plateb a získali tak výhodu, která není v souladu s cíli dotyčného režimu podpor.“

               9

               Část II uvedeného nařízení, nadepsaná „Administrativní a kontrolní pravidla“, obsahuje hlavu I nadepsanou „Podpora rozvoje venkova pro některá opatření podle osy 2 a osy 4“. Kapitola II tohoto nařízení, uvedená v této hlavě a nadepsaná „Kontroly, snížení a vyloučení“, obsahuje článek 10. Toto ustanovení, nadepsané „Obecné zásady“, zní následovně:
               „1.   Kontroly žádostí o podporu a následných žádostí o platbu se provádějí způsobem, který zajistí účinné ověření dodržení podmínek pro poskytování podpor.
               2.   Členské státy určí vhodné metody a prostředky pro ověřování podmínek poskytování podpory pro každé opatření podpory.
               [...]
               4.   Ověřování kritérií způsobilosti sestává ze správních kontrol a kontrol na místě.
               5.   Dodržování podmíněnosti se ověřuje pomocí kontrol na místě a případně pomocí správních kontrol.
               [...]“

               10

               Oddíl I kapitoly II nařízení č. 1975/2006 je nadepsán „Dodržování kritérií způsobilosti“. Tento oddíl obsahuje zejména pododdíl I, nadepsaný „Kontroly“, v rámci něhož figuruje článek 11, nadepsaný „Správní kontroly“, který ve svém odst. 1 stanoví:
               „Správní kontroly se provádějí u všech žádostí o podporu a o platbu a zahrnují všechny prvky, které lze a je vhodné kontrolovat administrativními prostředky. V rámci správních postupů se zajistí zaznamenávání prováděných kontrol, výsledků ověřování a opatření přijatých v případě nesrovnalostí.“

               11

               Pododdíl II uvedeného oddílu I je nadepsán „Snížení a vyloučení“. Tento pododdíl obsahuje článek 18 s nadpisem „Snížení a vyloučení v případě porušení kritérií způsobilosti“, který stanoví:
               „1.   V případě, že některé závazky spojené s poskytováním podpory, které se nevztahují na velikost plochy nebo na počet vykázaných zvířat, nejsou dodrženy, požadovaná podpora se sníží nebo odmítne.
               2.   Členský stát určí částku, o kterou bude podpora snížena, zejména na základě závažnosti, rozsahu a trvání zjištěného porušení.
               Závažnost porušení závisí zejména na závažnosti z něj vyplývajících důsledků, přičemž se zohlední cíle nedodržených kritérií.
               Rozsah porušení závisí zejména na účinku, který porušení vyvolává u operace jako celku.
               Zda je porušení trvalé, závisí zejména na délce trvání účinku nebo na možnosti ukončení tohoto účinku rozumnými prostředky.
               3.   V případě, že k porušení došlo v důsledku úmyslných nesrovnalostí, je příjemce vyloučen z dotčeného režimu v daném roce EZFRV i v následujícím roce EZFRV.“

         Nařízení č. 1122/2009

               12

               Nařízení č. 1122/2009 zrušilo nařízení Komise (ES) č. 796/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro podmíněnost, odlišení a integrovaný administrativní a kontrolní systém podle nařízení Rady (ES) č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce (Úř. věst. L 141, s. 18; Zvl. vyd. 03/44, s. 243). Na základě článku 87 se nařízení č. 1122/2009 použije na žádosti o podporu, které se týkají hospodářských roků nebo prémiových období počínajících dnem 1. ledna 2010.

               13

               Body 19, 28 a 29 odůvodnění nařízení č. 1122/2009 uvádějí:

                        „(19)

                        Pro účinnou správu je klíčové včasné podání žádosti o zvýšení hodnoty nebo o přiznání platebních nároků v rámci režimu jednotné platby. Členské státy by proto měly stanovit lhůtu pro žádost, která vyprší nejpozději 15. května. S cílem zjednodušit postupy by členské státy měly mít možnost rozhodnout, že žádost lze podat současně s jednotnou žádostí. [...]

                  [...]

                        (28)

                        Dodržování lhůt pro podávání žádostí o podporu a pro změnu žádostí o podporu ‚na plochu‘, jakýchkoli podkladů, smluv nebo prohlášení je nezbytné pro to, aby vnitrostátní správní orgány mohly plánovat a následně provádět účinné kontroly správnosti žádostí o podporu. Proto by mělo být upraveno, v jakých lhůtách lze přijímat opožděné žádosti. Kromě toho by se mělo zavést snížení podpory s cílem motivovat zemědělce k dodržování lhůt.

                        (29)

                        Včasné podání žádostí o platební nároky zemědělci je nezbytné k tomu, aby členské státy mohly stanovit platební nároky ve stanovené lhůtě. Opožděná podání uvedených žádostí by proto měla být povolena pouze ve stejné dodatečné lhůtě jako u opožděného podání jakékoli žádosti o podporu. Mělo by být také uplatněno odrazující snížení plateb, nebylo-li zpoždění způsobeno vyšší mocí nebo mimořádnými okolnostmi.“

               14

               Článek 23 tohoto nařízení, nadepsaný „Opožděné podání“, stanoví ve svém odst. 1 následující:
               „S výjimkou případů vyšší moci a mimořádných okolností podle článku 75 má podání žádosti o podporu podle tohoto nařízení po uplynutí příslušné lhůty za následek snížení částek, na které by měl zemědělec nárok, kdyby žádost podal ve stanovené lhůtě, o 1 % za každý pracovní den.
               Aniž jsou dotčena jakákoli konkrétní opatření, která přijmou členské státy, aby zajistily předkládání veškerých podkladů včas, tak aby bylo možné naplánovat a provést účinné kontroly, použije se první pododstavec rovněž na doklady, smlouvy nebo prohlášení, které mají být předloženy příslušnému orgánu v souladu s články 12 a 13, pokud takové doklady, smlouvy nebo prohlášení zakládají způsobilost pro dotyčnou podporu. V takovém případě se snížení vztahuje na částku splatnou pro dotyčnou podporu.
               Pokud je lhůta překročena o více než 25 kalendářních dnů, považuje se žádost za nepřípustnou.“

               15

               Podle článku 7 nařízení č. 1975/2006, vykládaného ve spojení se srovnávací tabulkou uvedenou v příloze II nařízení č. 1122/2009, se článek 23 posledně uvedeného nařízení použije obdobně na situace upravené nařízením č. 1975/2006.

               16

               Článek 58 nařízení č. 1122/2009, nadepsaný „Snížení a vyloučení v případě ohlášení větší rozlohy“, stanoví:
               „Pokud plocha skupiny plodin ohlášená pro účely některého z režimů podpory na ‚plochu‘, s výjimkou podpory pro brambory určené pro výrobu škrobu a osivo podle hlavy IV kapitoly 1 oddílů 2 a 5 nařízení [Rady] (ES) č. 73/2009 [ze dne 19. ledna 2009, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a zrušuje nařízení (ES) č. 1782/2003 (Úř. věst. L 30, s. 16)], přesahuje plochu zjištěnou v souladu s článkem 57 tohoto nařízení, vypočte se podpora na základě zjištěné plochy snížené o dvojnásobek zjištěného rozdílu, pokud tento rozdíl přesahuje buď 3 %, nebo dva hektary, ale ne více než 20 % zjištěné plochy.
               Pokud je rozdíl větší než 20 % zjištěné plochy, neposkytne se pro dotyčnou skupinu plodin žádná podpora na ‚plochu‘.
               Pokud rozdíl činí více než 50 %, je zemědělec rovněž vyloučen z poskytování podpory do výše částky, která odpovídá rozdílu mezi ohlášenou plochou a plochou zjištěnou podle článku 57 tohoto nařízení. Uvedená částka se odečte v souladu s čl. 5 písm. b) nařízení [Komise] (ES) č. 885/2006 [ze dne 21. června 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1290/2005, pokud jde o akreditaci platebních agentur a dalších subjektů a schválení účetní závěrky EZZF a EZFRV (Úř. věst. L 171, s. 90)]. Pokud nemůže být částka v souladu s uvedeným článkem plně odečtena během tří kalendářních let po kalendářním roce zjištění, nevyrovnaný zůstatek se stornuje.“

               17

               Článek 75 odst. 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Vyšší moc a mimořádné okolnosti“, stanoví:
               „Pokud zemědělec v důsledku vyšší moci nebo mimořádných okolností uvedených v článku 31 nařízení [...] č. 73/2009 nemohl splnit své závazky, neztrácí nárok na podporu, pokud jde o plochu nebo zvířata, na která bylo možno poskytnout podporu v době, kdy došlo k zásahu vyšší moci nebo nastaly mimořádné okolnosti. Pokud se kromě toho porušení v důsledku vyšší moci nebo mimořádných okolností týká podmíněnosti, odpovídající snížení se nepoužije.“

         Maďarské právo

               18

               Ustanovení § 29 odst. 3 nařízení Ministerstva zemědělství a rozvoje venkova č. 61/2009 (V.14.), kterým se upřesňují požadavky na žádosti o agroenvironmentální podporu z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova [az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtott agrár-környezetgazdálkodási támogatások igénybevételének részletes feltételeiről szóló 61/2009 (V.14.) FVM rendelet], ve znění nařízení č. 31/2010 (dále jen „nařízení č. 61/2009“), stanoví:
               „Pokud jde o cílové programy vymezené v § 3 odst. 1 písm. a) bodech aa) až ac), v případě pěstování vzácných rostlinných druhů na orné půdě, které jsou ohroženy a mají zvláštní kulturně-historický či genetický význam ve smyslu přílohy 12 nebo v případě pěstování zeleniny podle přílohy 13, má osoba způsobilá pro poskytnutí podpory v průběhu dotčeného roku a v rámci dotčených zemědělských pozemků nárok na částku zvláštní podpory uvedené v kapitole II, jestliže příslušný úřad pro zemědělské služby osvědčí, že dotčená odrůda je rostlinou ve smyslu přílohy 12 nebo 13.“

               19

               Ustanovení § 43 odst. 6 tohoto nařízení stanoví:
               „V případě pěstování vzácného rostlinného druhu je třeba k žádosti o platbu přiložit doklad vyhotovený na základě ustanovení § 29 odst. 3 týkajících se vzácných rostlinných druhů.“

               20

               Ustanovení § 55 odst. 4 uvedeného nařízení stanoví:
               „Je-li v rámci kontroly na místě prokázáno, že osoba způsobilá pro poskytnutí podpory nemá k dispozici osvědčení uvedené v § 29 odst. 3, nebude jí na příslušný hospodářský rok vyplacena podpora v plné výši, pokud jde o dotčené pozemky.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               21

               Žalobce ve věci v původním řízení podal v průběhu měsíce května 2010 žádost o jednotnou platbu podpory na „plochu“. Tato žádost se týkala vyplacení podpory na plochu 52,9 hektaru v rámci programu ekologického zemědělství na orné půdě, přičemž 29,69 hektaru mělo být vyhrazeno na pěstování vzácných a ohrožených rostlinných druhů na orné půdě, které mají z kulturně-historických či genetických důvodů určitý význam.

               22

               V roce 2010 došlo k záplavám a jiným přírodním událostem, které zabránily osevu tohoto druhu. Z tohoto důvodu žalobce ve věci v původním řízení uplatnil v měsíci červnu a následně červenci 2010 případ vyšší moci. V návaznosti na doporučení vydaná maďarskými orgány žalobce ve věci v původním řízení nahradil kód využití plochy, již se týkala jeho žádost o podporu, a tuto plochu prohlásil za „půdu vyňatou z produkce“.

               23

               V březnu 2011 platební agentura zamítla žádost o vyplacení podpory podanou žalobcem ve věci v původním řízení a uložila mu finanční sankci ve výši 2483953 maďarských forintů (HUF) (přibližně 7900 eur), která měla být v následujících třech letech odečtena z podpory na „plochu“, na kterou by za normálních okolností mohl v průběhu těchto let uplatnit nárok. Na základě tohoto rozhodnutí uvedený orgán rovněž potvrdil existenci vyšší moci uplatněné G. Szemereyem.

               24

               G. Szemerey proti tomuto rozhodnutí podal stížnost u Úřadu, který rozhodnutím ze dne 13. ledna 2012 tuto stížnost zamítl z důvodu, že žalobce ve věci v původním řízení při podání žádosti o podporu na „plochu“ nepředložil osvědčení o vzácném rostlinném druhu, vyhotovené maďarským úřadem pro zemědělské služby, které je vyžadováno k tomu, aby byla žádost způsobilá pro podporu (dále jen „dotčené osvědčení“).

               25

               Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že maďarský zákonodárce od 30. března 2010 změnil pravidla týkající se osvědčení vyhotovených pro vzácné rostlinné druhy stanovené v nařízení č. 61/2009. Žadatel o podporu musí od vstupu této změny v platnost předložit toto osvědčení současně se svou žádostí o jednotnou platbu podpory na „plochu“, a to v projednávané věci před 15. květnem 2010, třebaže před touto legislativní změnou mělo být uvedené osvědčení předloženo pouze při kontrole na místě.

               26

               Vzhledem k tomu, že G. Szemerey nepředložil dotčené osvědčení současně se žádostí o podporu na „plochu“, měl Úřad za to, že pozemky, na něž se vztahuje dotčený vzácný druh, nemohou být pro určení částky podpory zohledněny. Úřad měl totiž za to, že žádost žalobce ve věci v původním řízení vykazuje rozdíl větší než 50 % mezi ohlášenou plochou a zjištěnou plochou. Úřad měl tudíž za to, že v žádosti o podporu G. Szemereye je „ohlášena větší rozloha“ ve smyslu nařízení č. 1122/2009, a rozhodl, že použije sankce stanovené v článku 58 tohoto nařízení. Úřad měl kromě toho ve svém rozhodnutí za to, že vzhledem k tomu, že k výsevu tohoto vzácného druhu dochází obvykle na jaře, mohl G. Szemerey v okamžiku podání žádosti o podporu vědět, že do 15. května 2010 dotčené osvědčení získat nemůže, takže od tohoto okamžiku mohl změnit svou žádost na jiné rostlinné druhy, které vzácné nejsou.

               27

               Žalobce ve věci v původním řízení podal proti tomuto rozhodnutí Úřadu u Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (soud pro správní a pracovněprávní věci v Gyula) žalobu směřující ke zpochybnění legality tohoto rozhodnutí.

               28

               Za těchto podmínek se Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (soud pro správní a pracovněprávní věci v Gyula) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Mají být zásada pružnosti a zásada možnosti změny podle bodu 20 odůvodnění nařízení č. 796/2004, bodu 27 odůvodnění téhož nařízení nebo bodů 18, 23 a 26 odůvodnění nařízení č. 1122/2009 vykládány v tom smyslu, že je s nimi v rozporu právní úprava členského státu, podle které musí být v případě pěstování vzácného rostlinného druhu k žádosti o platbu připojeno osvědčení o vzácném rostlinném druhu, s přihlédnutím ke správní praxi, podle které bylo možné požádat o osvědčení pouze před podáním žádosti o platbu od 2. dubna do 15. dubna a odevzdat jej pouze současně s jednotnou žádostí, přičemž tato právní úprava neumožňovala nápravu tohoto nedostatku žádosti spočívajícího v tom, že uvedené osvědčení chybělo?

                        2)

                        Je tato právní úprava slučitelná s povinností členského státu neohrozit cíle společné zemědělské politiky nebo lze říci, že nároky plynoucí ze žádostí o podporu producentů vzácných rostlin na základě unijního právního řádu se po změně právní úpravy v roce 2010 staly nemožnými, nadměrně obtížnými nebo nepředvídatelnými?

                        3)

                        Je v rozporu s bodem 57 odůvodnění nařízení č. 796/2004, bodem 75 odůvodnění nařízení č. 1122/2009 a zvláště se zásadou proporcionality správní postup, který v případě chybějícího osvědčení o vzácném rostlinném druhu bez ohledu na úmysl, nedbalost či okolnosti ukládá sankci za ‚ohlášení větší rozlohy‘ ve vztahu k celé žádosti, i když žádost o podporu v ostatních ohledech splňuje ve vztahu k celému pozemku požadavky pro přiznání podpory a zemědělec pěstuje ohlášené rostlinné druhy na ohlášené rozloze?

                        4)

                        Jsou důvody pro zproštění odpovědnosti obsažené v bodě 67 nebo v bodě 71 odůvodnění nařízení č. 796/2004 anebo v bodě 75 odůvodnění nařízení č. 1122/2009 použitelné v případě, že zemědělec jako mimořádné okolnosti uplatňuje, že správní postup je v rozporu s právem nebo je nepřiměřený, a snaží se prokázat, že praxe správního orgánu byla zcela nebo zčásti příčinou jeho pochybení?

                        5)

                        Lze přijaté prohlášení o případu vyšší moci předložené zemědělcem v souvislosti se ztrátou veškeré pěstované plodiny (osiva) považovat za věcně správné informace, na které odkazuje bod 67 odůvodnění nařízení č. 796/2004 a bod 93 odůvodnění nařízení č. 1122/2009, které zemědělce zprošťují odpovědnosti ve vztahu k povinnosti přiložit osvědčení o vzácném rostlinném druhu, takže se na žádost jako celek sankce neuplatní?“

         K předběžným otázkám

         K přípustnosti

               29

               Maďarská vláda namítá nepřípustnost předběžných otázek z důvodu, že se týkají nikoli normativních ustanovení obsažených v relevantní právní úpravě unijního práva, ale pouze bodů odůvodnění nařízení č. 796/2004 a nařízení č. 1122/2009.

               30

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. Úkolem Soudního dvora je totiž vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech, které projednávají, i pokud nejsou tato ustanovení výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru (rozsudek Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, bod 39 a citovaná judikatura).

               31

               I když tedy po formální stránce předkládající soud omezil své otázky na výklad pouze bodů odůvodnění nařízení č. 796/2004 a nařízení č. 1122/2009, nebrání taková skutečnost Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud ve svých otázkách zmínil. Přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména pak z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky uvedeného práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (obdobně viz rozsudek Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, bod 40 a citovaná judikatura).

               32

               V tomto ohledu není zpochybňováno, že žalobce ve věci v původním řízení žádost o podporu, která je předmětem sporu ve věci v původním řízení, podal z titulu agroenvironmentálních plateb, uvedených v čl. 36 písm. a) bodu iv) nařízení č. 1698/2005, přičemž nařízení č. 1975/2006 stanoví prováděcí pravidla k tomuto nařízení, zejména pokud jde o kontrolní postupy a podmíněnost. Z článku 7 nařízení č. 1975/2006 kromě toho vyplývá, že některá ustanovená nařízení č. 796/2004, nahrazeného nařízením č. 1122/2009, a zejména článek 23 posledně uvedeného nařízení, se použijí obdobně na žádosti o podporu takového typu, jako je podpora dotčená ve věci v původním řízení. Kromě toho je nesporné, že za okolností věci v původním řízení byl použit čl. 58 třetí pododstavec nařízení č. 1122/2009.

               33

               Proto je třeba mít za to, že podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu je určit, zda unijní právo, a zejména ustanovení tohoto práva týkající se agroenvironmentálních plateb, která jsou uvedena v předcházejícím bodě tohoto rozsudku, brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která vyžaduje v rámci jedné z podmínek způsobilosti žádosti o agroenvironmentální podporu, aby žadatel předložil platební agentuře nejpozději současně se svou žádostí o podporu takový doklad, jako je dotčené osvědčení, a která dále stanoví, že v případě nepředložení tohoto dokladu ve stanovených lhůtách je tento žadatel sankcionován tím, že je jeho žádost jako celek zamítnuta, jakož i tím, že jsou sníženy podpory, které mají být vyplaceny za následující tři roky.

               34

               Z toho vyplývá, že předběžné otázky jsou přípustné.

         K první a druhé otázce

               35

               Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda článek 23 nařízení č. 1122/2009, vykládaný ve spojení s nařízením č. 1698/2005 a nařízením č. 1975/2006, brání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, vyžadovala, aby žadatel o agroenvironmentální podporu předložil platební agentuře současně se svou žádostí o podporu osvědčení o vzácném rostlinném druhu, na základě něhož mu vzniká právo na vyplacení této podpory.

               36

               Nejprve je nutno uvést, že žádné z nařízení uvedených v předcházejícím bodě tohoto rozsudku výslovně nestanoví nic, co by takové vnitrostátní právní úpravě bránilo.

               37

               Pokud jde o programy pro rozvoj venkova, článek 74 nařízení č. 1698/2005 stanoví, že členské státy musejí pro každý z těchto programů zřídit systém umožňující zajistit účinnou kontrolu uvedených programů.

               38

               Konkrétně čl. 5 odst. 1 nařízení č. 1975/2006 stanoví, že členské státy zajistí, aby veškerá kritéria způsobilosti stanovená právními předpisy Společenství nebo vnitrostátními právními předpisy či programy rozvoje venkova mohla být kontrolována podle soustavy ověřitelných ukazatelů, které budou určeny členskými státy. Podle odstavce 3 tohoto článku musejí tyto ukazatele zejména umožnit ověřit, že žádnému příjemci nemohou být neoprávněně poskytnuty platby, a žádný příjemce tak nemůže získat výhodu, která není v souladu s cíli dotyčného režimu podpor.

               39

               V tomto ohledu obecné zásady, jimiž se řídí kontroly žádostí o podporu a o platbu, uvedené v článku 10 nařízení č. 1975/2006, ponechávají členským státům volnost vymezit vhodné metody a prostředky k ověření podmínek pro poskytnutí podpory pro každé opatření podpory. Odstavec 4 tohoto článku blíže stanoví, že kritéria způsobilosti jsou ověřována prostřednictvím správních kontrol a kontrol na místě. Pokud jde o správní kontroly, článek 11 nařízení č. 1975/2006 stanoví, že se tyto kontroly provádějí u všech žádostí o podporu a o platbu a zahrnují všechny prvky, které lze a je vhodné kontrolovat administrativními prostředky.

               40

               V projednávané věci Úřad a maďarská vláda uvádí, že předložení dotčeného osvědčení je podmínkou přípustnosti žádosti o podporu uloženou vnitrostátním právem, jehož cílem je umožnit příslušným orgánům, aby provedly ověření ex ante toho, že je žadatel způsobilý pro zvláštní režim podpory s cílem posílení účinnosti kontroly, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. V tomto ohledu požadavek spočívající v tom, aby bylo takové osvědčení předloženo spolu se žádostí o podporu, umožňuje zaručit, aby platby nebyly prováděny před dokončením kontrol, a v důsledku toho zajistit v souladu se záměrem unijního normotvůrce vyjádřeným v bodě 4 odůvodnění nařízení č. 1975/2006 preventivní účinek těchto kontrol.

               41

               Z toho vyplývá, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která jako jednu z podmínek přípustnosti žádosti o agroenvironmentální podporu vyžaduje, aby žadatel o tyto podpory předložil platební agentuře nejpozději s touto žádostí takové osvědčení, jako je dotčené osvědčení, spadá do prostoru pro uvážení, který mají členské státy na základě článků 5, 10 a 11 nařízení č. 1975/2006, a podílí se na cíli sledovaném těmito ustanoveními, kterým je zaručit účinnost kontrol.

               42

               Opatření přijatá členskými státy v rámci jejich prostoru pro uvážení však nemohou ohrozit užitečný účinek ustanovení nařízení č. 1698/2005, č. 1975/2006 a č. 1122/2009, jakož i obecné zásady unijního práva, konkrétně zásadu proporcionality (obdobně viz rozsudek Bonn Fleisch, C‑1/06, EU:C:2007:396, bod 40) a zásadu právní jistoty (obdobně viz usnesení Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, body 31 a 32).

               43

               Zaprvé žalobce ve věci v původním řízení ve svém písemném vyjádření uvádí, že tato právní úprava je nepřiměřená, jelikož stanoví lhůtu, po jejímž uplynutí není možné žádné zhojení vad žádosti o podporu, pokud dotčené osvědčení nemohlo být předloženo v této lhůtě.

               44

               V tomto ohledu je třeba uvést, že – jak uvádějí body 19 a 28 odůvodnění nařízení č. 1122/2009 – je skutečnost, že členské státy stanoví lhůty pro podávání žádostí o podporu a podkladů, které jsou přiloženy k těmto žádostem, nezbytná k dosažení cíle spočívajícího v účinné správě a kontrole, který sleduje unijní právo v oblasti zemědělských podpor.

               45

               Článek 23 nařízení č. 1122/2009 však výslovně stanoví, že je třeba v rámci postupů pro podání těchto žádostí a podkladů stanovit dodatečnou lhůtu 25 dnů nad rámec konce lhůty stanoveného členskými státy, aby bylo s výhradou použití sankce stanovené v tomto ustanovení povoleno opožděné podání uvedených žádostí a dokladů.

               46

               Úřad přitom na jednání u Soudního dvora potvrdil, že vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení dodatečnou lhůtu 25 dnů pro opožděné podání dotčeného osvědčení poskytuje, a to způsobem, který je v souladu s čl. 23 odst. 1 nařízení č. 1122/2009, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

               47

               Zadruhé, pokud jde o údajné porušení zásady právní jistoty, které namítá žalobce ve věci v původním řízení a které vyplývá z toho, že v průběhu roku 2010 byly změněny způsoby podávání takových dokladů, jako je dotčené osvědčení, je třeba připomenout, že tato zásada vyžaduje, aby právní úprava, která vyvolává nepříznivé důsledky pro jednotlivce, byla jasná a přesná a aby její použití bylo pro právní subjekty předvídatelné (usnesení Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, bod 32 a citovaná judikatura).

               48

               Soudní dvůr již rozhodl, že jednotlivec nemůže spoléhat na to, že nedojde k žádným legislativním změnám, nýbrž může zpochybnit pouze způsob provedení takové změny. V tomto ohledu zásada právní jistoty vyžaduje zejména to, aby zákonodárce přihlédl ke zvláštní situaci subjektů a případně stanovil, že se nová právní pravidla použijí s určitými úpravami (usnesení Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, bod 33 a citovaná judikatura).

               49

               V projednávané věci přísluší předkládajícímu soudu, aby posoudil, zda způsoby vstupu nové vnitrostátní právní úpravy, dotčené ve věci v původním řízení, v platnost umožnily dotčeným subjektům, aby za přiměřených podmínek splnily požadavky této právní úpravy, a konkrétně žalobci ve věci v původním řízení, aby požádal, získal a předložil dotčené osvědčení ve lhůtě stanovené touto vnitrostátní právní úpravou v platném znění.

               50

               V tomto ohledu bude muset předkládající soud zejména ověřit, zda – jak uvádí Úřad – požadavek osvědčení pro vzácné rostlinné druhy není nový a zda nová právní úprava nestanovila imperativní lhůtu pro požádání o osvědčení u příslušných orgánů, a případně tyto skutečnosti při svém posouzení zohlednit.

               51

               S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že článek 23 nařízení č. 1122/2009, vykládaný ve spojení s nařízením č. 1698/2005 a nařízením č. 1975/2006, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, vyžadovala, aby žadatel o agroenvironmentální podporu předložil platební agentuře současně se svou žádostí o podporu osvědčení o vzácném rostlinném druhu, na základě něhož mu vzniká právo na vyplacení této podpory, za podmínky, že tato právní úprava umožnila dotčeným subjektům, aby za přiměřených podmínek splnily požadavky této právní úpravy, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

         Ke třetí až páté otázce

               52

               Podstatou třetí až páté otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 58 třetí pododstavec nařízení č. 1122/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že sankce stanovená v tomto ustanovení se použije na žadatele o agroenvironmentální podporu, který ke své žádosti o podporu nepřiloží takový doklad, jako je dotčené osvědčení.

               53

               Úvodem je třeba zdůraznit, že účastníci ve věci v původním řízení mají odlišné názory, pokud jde o důvody, pro něž žalobce ve věci v původním řízení nepředložil dotčené osvědčení ve lhůtě stanovené vnitrostátní právní úpravou. Žalobce ve věci v původním řízení má za to, že se na tuto situaci vztahuje případ vyšší moci, která mu zabránila v osevu dotčeného rostlinného druhu, a tak v získání tohoto osvědčení včas. Úřad uvádí, že uvedené osvědčení mohlo být získáno před osevem tohoto druhu, a tedy předloženo ve stanovených lhůtách.

               54

               Je však nesporné, že nepředložení příslušného dokladu žalobcem ve věci v původním řízení bylo sankcionováno na základě čl. 58 třetího pododstavce nařízení č. 1122/2009, který se týká snížení a vyloučení použitelných v případě „ohlášení větší rozlohy“ provedených v rámci žádostí o podporu z titulu režimů podpor na „plochu“. V tomto ohledu je přitom třeba konstatovat, že nepředložení příslušného dokladu, jež je žalobci ve věci v původním řízení vytýkáno, se týká nikoli závazku spojeného s velikostí plochy ohlášené v žádosti o podporu, ale povinnosti předložit ve stanovených lhůtách dotčené osvědčení, které doloží, že podmínky způsobilosti pro podporu jsou splněny.

               55

               V důsledku toho je nutno konstatovat, že na toto nepředložení příslušného dokladu se nevztahuje článek 58 nařízení č. 1122/2009, ale čl. 23 odst. 1 druhý a třetí pododstavec tohoto nařízení, jelikož – jak bylo uvedeno v bodě 45 tohoto rozsudku – posledně uvedené ustanovení stanoví v případě takových nedostatků zvláštní sankce.

               56

               Podle posledně uvedeného ustanovení s výjimkou případů vyšší moci a mimořádných okolností podle článku 75 uvedeného nařízení má podání takového dokladu po uplynutí příslušné lhůty za následek snížení částek, které mají být vyplaceny z titulu požadované podpory, o 1 % za každý pracovní den. Kromě toho toto ustanovení rovněž stanoví, že pokud je lhůta překročena o více než 25 kalendářních dnů, považuje se žádost za nepřípustnou.

               57

               Z toho vyplývá, že v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy žadatel o podporu dotčené osvědčení nepředložil ve lhůtě stanovené pro podání žádosti o podporu ani v dodatečné lhůtě 25 dnů stanovené pro opožděné podání takové žádosti a podkladů přiložených k této žádosti, čl. 23 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 1122/2009 stanoví jako jedinou sankci prohlášení žádosti o platbu za nepřípustnou.

               58

               Pokud jde o otázku, zda k nepředložení příslušného dokladu vytýkanému žalobci ve věci v původním řízení došlo v důsledku případu vyšší moci, a zda se tudíž posledně uvedený mohl vyhnout sankci stanovené v čl. 23 odst. 1 třetím pododstavci nařízení č. 1122/2009, jde o posouzení skutkových okolností a přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda k tomuto nepředložení příslušného dokladu došlo v důsledku neobvyklých a nepředvídatelných okolností nezávislých na vůli subjektu, jejichž důsledkům nemohlo být zabráněno ani přes veškerou řádnou péči vynaloženou tímto subjektem (v tomto smyslu viz rozsudek Parras Medina, C‑208/01, EU:C:2002:593, bod 19 a citovaná judikatura).

               59

               S ohledem na předcházející úvahy je třeba na třetí až pátou otázku odpovědět tak, že čl. 58 třetí pododstavec nařízení č. 1122/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že sankce stanovená v tomto ustanovení se nepoužije na žadatele o agroenvironmentální podporu, který ke své žádosti o podporu nepřiloží takový doklad, jako je dotčené osvědčení. Článek 23 odst. 1 třetí pododstavec tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že takové nepředložení v zásadě způsobuje nepřípustnost žádosti o platbu agroenvironmentální podpory.

         K nákladům řízení

               60

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 23 nařízení Komise (ES) č. 1122/2009 ze dne 30. listopadu 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 73/2009, pokud jde o podmíněnost, modulaci a integrovaný administrativní a kontrolní systém v rámci režimů přímých podpor pro zemědělce stanovených v uvedeném nařízení, a k nařízení Rady (ES) č. 1234/2007, pokud jde podmíněnost v rámci režimu přímé podpory pro odvětví vína, vykládaný ve spojení s nařízením Rady (ES) č. 1698/2005 ze dne 20. září 2005 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV), ve znění nařízení Rady (ES) č. 473/2009 ze dne 25. května 2009, a s nařízením Komise (ES) č. 1975/2006 ze dne 7. prosince 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1698/2005, pokud jde o provádění kontrolních postupů a podmíněnosti s ohledem na opatření na podporu rozvoje venkova, ve znění nařízení Komise (ES) č. 484/2009 ze dne 9. června 2009, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, vyžadovala, aby žadatel o agroenvironmentální podporu předložil platební agentuře současně se svou žádostí o podporu osvědčení o vzácném rostlinném druhu, na základě něhož mu vzniká právo na vyplacení této podpory, za podmínky, že tato právní úprava umožnila dotčeným subjektům, aby za přiměřených podmínek splnily požadavky této právní úpravy, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

                           2)

                           Článek 58 třetí pododstavec nařízení č. 1122/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že sankce stanovená v tomto ustanovení se nepoužije na žadatele o agroenvironmentální podporu, který ke své žádosti o podporu nepřiloží takový doklad, jako je osvědčení dotčené ve věci v původním řízení, na základě něhož mu vzniká právo na vyplacení této podpory. Článek 23 odst. 1 třetí pododstavec tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že takové nepředložení v zásadě způsobuje nepřípustnost žádosti o platbu agroenvironmentální podpory.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: maďarština.