title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 11. října 2007.#Erika Waltraud Ilse Hollmann proti Fazenda Pública.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko.#Přímé daně - Zdanění kapitálových zisků z nemovitého majetku - Volný pohyb kapitálu - Vyměřovací základ daně - Diskriminace - Soudržnost daňového systému.#Věc C-443/06.

text:
      Věc C-443/06
      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      v.
      Fazenda Pública
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supremo Tribunal Administrativo)
      „Přímé daně – Zdanění kapitálových zisků z nemovitého majetku – Volný pohyb kapitálu – Vyměřovací základ daně – Diskriminace – Soudržnost daňového systému“
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 11. října 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze
      (Článek 234 ES)
      2.     Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Diskriminace na základě státní příslušnosti
      (Články 7 ES a 56 ES)
      3.     Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daňové právní předpisy
      (Článek 56 ES)
      1.     I když Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se v rámci řízení zahájeného na základě článku 234 ES vyjadřoval ke slučitelnosti norem
         vnitrostátního práva s ustanoveními práva Společenství, protože výklad těchto norem přísluší vnitrostátním soudům, Soudní
         dvůr zůstává příslušný k tomu, aby vnitrostátním soudům poskytl veškeré poznatky k výkladu práva Společenství, které jim umožní
         posoudit slučitelnost takových norem s právní úpravou Společenství.

      (viz bod 18)
      2.     Článek 12 ES se samostatně uplatňuje pouze v situacích upravených právem Společenství, pro něž Smlouva o ES nestanoví zvláštní
         pravidla o zákazu diskriminace. Smlouva přitom stanoví zejména v článku 56 ES zvláštní pravidlo zákazu diskriminace v oblasti
         týkající se volného pohybu kapitálu.

      (viz body 28–29)
      3.     Článek 56 ES musí být vykládán tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, která vystavuje kapitálové zisky vyplývající z převodu
         nemovitého majetku nacházejícího se na území členského státu, pokud je tento převod uskutečněn rezidentem jiného členského
         státu, vyšší daňové zátěži, než jaká by se uplatnila při stejném typu operace na kapitálové zisky dosažené rezidentem státu,
         ve kterém se tento nemovitý majetek nachází.

      Taková právní úprava představuje omezení pohybu kapitálu zakázané článkem 56 ES, jelikož činí převod kapitálu pro nerezidenty
         méně atraktivním tím, že je odrazuje od uskutečnění investic do nemovitého majetku v dotyčném členském státě, a tudíž od provádění
         operací souvisejících s těmito investicemi, jako je prodej nemovitého majetku.

      Vzhledem k tomu, že se dotčené zdanění týká pouze jedné kategorie příjmů osob povinných k dani, ať už jsou rezidenty, nebo
         nikoli, že se týká obou těchto kategorií osob povinných k dani a že členský stát, ve kterém zdanitelný příjem vzniká, je vždy
         dotyčný členský stát, objektivně neexistuje žádný rozdíl v situaci, který by mohl odůvodnit nerovné daňové zacházení, pokud
         jde o zdanění kapitálových zisků, s těmito dvěma kategoriemi osob povinných k dani.

      (viz body 39–40, 50, 53–54, 61 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      11. října 2007(*)

      „Přímé daně – Zdanění kapitálových zisků z nemovitého majetku – Volný pohyb kapitálu – Vyměřovací základ daně – Diskriminace – Soudržnost daňového systému“
      Ve věci C‑443/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugalsko) ze dne 28. září 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 27. října 2006, v řízení

      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      proti
      Fazenda Pública,
      za přítomnosti:
      Ministério Público,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, G. Arestis (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. června 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za E. W. I. Hollmann M. A. Torresem, advogado,
      –       za portugalskou vládu L. I. Fernandesem, Â. S. Nevesem a J. M. Leitãem, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES a 56 ES.
      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi E. W. I. Hollmann a Fazenda Pública (portugalskými daňovými orgány) ve věci
         daňového výměru týkajícího se jejích příjmů za rok 2003.

       Právní rámec
      3       Článek 10 zákoníku o dani z příjmu fyzických osob (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares), schválený
         nařízením s mocí zákona č. 442/88 ze dne 30. listopadu 1988, ve znění vyplývajícím z nařízení s mocí zákona č. 198/2001 ze
         dne 3. července 2001 (Diário da República I, řada A, č. 152, ze dne 3. července 2001, dále jen „CIRS“), stanoví:

      „1. Kapitálovým ziskem je dosažený zisk, který, aniž by byl považován za příjem z podnikání, jiné samostatné výdělečné činnosti,
         kapitálového majetku či nemovitého majetku, vyplývá z:

      a)      úplatného převodu věcných práv k nemovitému majetku a používání veškerého soukromého majetku pro podnikatelskou či jinou samostatně
         výdělečnou činnost vykonávanou osobně jeho vlastníkem;

      […]
      4. Zisk podléhající IRS [daň z příjmů fyzických osob] představuje:
      a)      rozdíl mezi realizační hodnotou a nabývací hodnotou, případně bez části kvalifikované jako příjem z kapitálového majetku v případech
         stanovených v bodech a), b) a c) odstavce 1;

      […]“
      4       Podle čl. 13 odst. 1 CIRS fyzické osoby, které mají bydliště na území Portugalska, jakož i ty, které ačkoli tam nemají bydliště,
         dosahují na jeho území příjmů, jsou osobami povinnými k dani z příjmu.

      5       Článek 15 odst. 1 a 2 CIRS stanoví, že u osob, které mají bydliště na území Portugalska, dani podléhají veškeré příjmy, včetně
         příjmů, kterých dosáhly v zahraničí, zatímco u osob, které nemají na území Portugalska bydliště, dani podléhají pouze příjmy,
         kterých dosáhly na území Portugalska.

      6       Z ustanovení článku 18 CIRS vyplývá, že za příjmy dosažené na území Portugalska se považují příjmy týkající se nemovitostí
         umístěných na tomto území, včetně kapitálových zisků vyplývajících z jejich převodu.

      7       Článek 43 odst. 1 a 2 CIRS, ve znění vyplývajícím ze změny provedené zákonem č. 109 B ze dne 27. prosince 2001 (Diário da República I, řada B, č. 298, ze dne 27. prosince 2001), stanoví:

      „1. Výše příjmů kvalifikovaných jako kapitálové zisky odpovídá rozdílu mezi kapitálovými zisky a kapitálovými ztrátami dosaženými
         v témže roce, určenými v souladu s následujícími články.

      2. Rozdíl uvedený v předchozím odstavci, ve vztahu k převodům uskutečněným rezidenty podle čl. 10 odst. 1 písm. a), c) a d),
         jak záporný, tak kladný, se zohledňuje pouze do výše 50 % jeho hodnoty.“

      8       Pokud jde o rezidenty, zdanitelný příjem vyplývá ze souhrnu příjmů různých kategorií získaných každý rok podléhajícího progresivní
         sazbě.

      9       Pro nerezidenty čl. 72 odst. 1 CIRS stanoví zvláštní proporcionální sazbu ve výši 25 %, která se uplatní na celkovou výši
         rozdílu vyplývajícího z kapitálových zisků z nemovitého majetku.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10     Erika Waltraud Ilse Hollmann má od doby, ve které nastaly skutkové okolnosti v původním řízení, bydliště v Německu.
      11     V roce 1998 E. W. I. Hollmann po úmrtí svého manžela zdědila nemovitý majetek nacházející se v Portugalsku. Z hodnoty tohoto
         nemovitého majetku, který získala jako dědictví, jí byla vyměřena dědická a darovací daň.

      12     V roce 2003 E. W. I. Hollmann prodala dotčený nemovitý majetek a dosáhla kapitálového zisku ve výši 619 757,46 eur odpovídajícího
         rozdílu mezi částkou získanou z tohoto prodeje a hodnotou majetku podléhající dědické a darovací dani.

      13     V daňovém výměru týkajícím se příjmů za rok 2003 příslušná daňová správa zohlednila veškeré kapitálové zisky dosažené E. W.
         I. Hollmann při stanovení jejího zdanitelného čistého příjmu a přidala tuto částku k jejím ostatním zdanitelným příjmům v Portugalsku.

      14     Podle daňové správy se žalobkyně v původním řízení nemohla dovolávat ve svůj prospěch čl. 43 odst. 2 CIRS z toho důvodu, že
         měla bydliště v jiném členském státě Evropské unie, a nikoli v Portugalsku.

      15     Erika Waltraud Ilse Hollmann napadla výše uvedený daňový výměr u Tribunal administrativo e fiscal v Loulé. Její žaloba byla
         zamítnuta a E. W. I. Hollmann se proti tomuto rozsudku odvolala.

      16     Za těchto podmínek se Supremo Tribunal Administrativo rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Porušuje čl. 43 odst. 2 [CIRS], který omezuje vyměřovací základ daně na 50 % kapitálových zisků, pokud jsou tyto zisky dosaženy
         osobami, které mají bydliště na území Portugalska, články 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES a 56 ES tím, že kapitálové zisky dosažené
         osobou, která má bydliště v jiném členském státě Evropské unie, jsou z tohoto omezení vyloučeny?“

       K předběžné otázce
       K přípustnosti
      17     Portugalská vláda a Komise vyjádřily pochybnosti, pokud jde o přípustnost předběžné otázky, z důvodu její formulace předkládajícím
         soudem.

      18     V tomto ohledu je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury, i když Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se v rámci řízení
         zahájeného na základě článku 234 ES vyjadřoval ke slučitelnosti norem vnitrostátního práva s ustanoveními práva Společenství,
         protože výklad těchto norem přísluší vnitrostátním soudům, Soudní dvůr zůstává příslušný k tomu, aby vnitrostátním soudům
         poskytl veškeré poznatky k výkladu práva Společenství, které jim umožní posoudit slučitelnost takových norem s právní úpravou
         Společenství (viz rozsudky ze dne 6. března 2007, Placanica a další, C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Sb. rozh. s. I‑1891, bod
         37, a ze dne 19. dubna 2007, Asociación Nacional de Empresas Forestales, C‑295/05, Sb. rozh. s. I‑2999, bod 29, jakož i uvedená
         judikatura).

      19     Dále, rovněž podle ustálené judikatury, v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy stanovené článkem 234 ES
         je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude
         vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti projednávané věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání
         jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se otázky položené vnitrostátními
         soudy týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz, zejména, výše uvedený rozsudek Asociación
         Nacional de Empresas Forestales, bod 30, a rozsudek ze dne 17. dubna 2007, AGM-COS.MET, C‑470/03, Sb. rozh. s. I‑2749, bod
         44).

      20     V projednávané věci doslovné znění předběžné otázky položené předkládajícím soudem vybízí Soudní dvůr k tomu, aby se vyjádřil
         ke slučitelnosti takového ustanovení vnitrostátního práva, jakým je čl. 43 odst. 2 CIRS, s právem Společenství.

      21     I  když však Soudní dvůr nemůže odpovědět na tuto otázku tak, jak je formulována předkládajícím soudem, nic mu nebrání v tom,
         aby podal předkládajícímu soudu užitečnou odpověď tím, že mu poskytne poznatky k výkladu práva Společenství, které jemu samotnému
         umožní rozhodnout o slučitelnosti dotčených daňových ustanovení s právem Společenství.

      22     Je tedy namístě vycházet z toho, že podstatou otázky předkládajícího soudu Soudnímu dvoru je, zda články 12 ES, 18 ES, 39 ES,
         43 ES a 56 ES brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve sporu v původním řízení, která vystavuje kapitálové
         zisky vyplývající z převodu nemovitého majetku nacházejícího se na území členského státu, pokud je tento převod uskutečněn
         rezidentem jiného členského státu, vyšší daňové zátěži, než jaká by se uplatnila při stejném typu operace na kapitálové zisky
         dosažené rezidentem státu, ve kterém se tento nemovitý majetek nachází.

       K použitelným zásadám a svobodám
      23     Předkládající soud se ve své otázce odvolává na články 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES a 56 ES.
      24     To však vyvolává otázku, zda se osoba povinná k dani-nerezident, která se nachází v takové situaci, v jaké se nachází E. W.
         I. Hollmann, může dovolávat těchto ustanovení.

      25     Pokud jde o články 39 ES a 43 ES, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že E. W. I. Hollmann neuskutečnila prodej svého nemovitého
         majetku nacházejícího se v Portugalsku, tedy operaci, která vedla ke spornému zdanění ve věci v původním řízení, ani s cílem
         vykonávat výdělečnou činnost na území Společenství, ani za účelem usazení se v jiném členském státě než v Německu z důvodu
         výkonu hospodářské činnosti.

      26     Pokud jde o článek 18 ES, v témže rozhodnutí není uvedena žádná skutečnost, která by umožňovala dojít k závěru, že žalobkyně
         v původním řízení uskutečnila prodej svého nemovitého majetku s cílem vykonávat právo, které jí přiznává toto ustanovení.

      27     Ve světle skutkových okolností předložených předkládajícím soudem se E. W. I. Hollmann tudíž nemůže dovolávat v projednávané
         věci článků 18 ES, 39 ES a 43 ES (viz, v tomto smyslu, rozsudek ze dne 26. října 2006, Komise v. Portugalsko, C‑345/05, Sb.
         rozh. s. I‑10633, bod 15, a uvedená judikatura).

      28     Z judikatury vyplývá, že článek 12 ES se samostatně uplatňuje pouze v situacích upravených právem Společenství, pro něž Smlouva
         o ES nestanoví zvláštní pravidla o zákazu diskriminace (viz, zejména, rozsudky ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft a další,
         C‑397/98 a C‑410/98, Recueil, s. I‑1727, bod 38, a ze dne 26. června 2003, Skandia a Ramstedt, C‑422/01, Recueil, s. I‑6817,
         bod 61).

      29     Smlouva přitom stanoví zejména v článku 56 ES zvláštní pravidlo zákazu diskriminace v oblasti týkající se volného pohybu kapitálu
         (rozsudek ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze, C‑222/04, Sb. rozh. s. I‑289, bod 99).

      30     Vzhledem k předchozím úvahám je tedy třeba určit, zda se takový daňový poplatník, jakým je E. W. I. Hollmann, může dovolávat
         ustanovení článku 56 ES.

      31     V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že operace týkající se vypořádání investice do nemovitého majetku, jakou je ta, o kterou
         se jedná ve věci v původním řízení, představuje pohyb kapitálu (viz, v tomto smyslu, rozsudek ze dne 16. března 1999, Trummer
         a Mayer, C‑222/97, Recueil, s. I‑1661, bod 24).

      32     Taková operace tudíž spadá do působnosti článku 56 ES a na tomto základě je tedy namístě přezkoumat otázku položenou předkládajícím
         soudem.

       K volnému pohybu kapitálu
      33     Úvodem je třeba připomenout, jednak, že podle ustálené judikatury, i když přímé daně spadají do pravomoci členských států,
         členské státy musí nicméně při jejím výkonu dodržovat právo Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 7. září 2004, Manninen,
         C‑319/02, Sb. rozh. s. I‑7477, bod 19; ze dne 14. září 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Sb. rozh. s. I‑8203,
         bod 15, a ze dne 24. května 2007, Holböck, C‑157/05, Sb. rozh. s. I‑4051, bod 21).

      34     Krom toho článek 56 ES zakazuje všechna omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy s výjimkou odůvodnění uvedených v článku
         58 ES.

      35     V tomto ohledu je namístě uvést, že ustanovení CIRS ve vzájemném spojení stanoví, v případě kapitálových zisků dosažených
         při úplatném převodu nemovitého majetku nacházejícího se v Portugalsku, odlišná pravidla zdanění v závislosti na tom, zda
         osoby povinné k dani mají bydliště v tomto členském státě, či nikoli.

      36     Podle čl. 43 odst. 2 CIRS se tak částka kapitálových zisků dosažených rezidenty při převodu nemovitého majetku v Portugalsku
         zohlední pouze do výše 50 %. Pro nerezidenty naopak CIRS stanoví, že daň se uplatní na celkovou částku kapitálových zisků
         dosažených v případě převodu uvedeného majetku.

      37     Z toho vyplývá, že podle relevantních ustanovení CIRS není vyměřovací základ daně u dosažených kapitálových zisků stejný pro
         rezidenty a nerezidenty. Při prodeji stejného nemovitého majetku nacházejícího se v Portugalsku jsou tak v případě dosažení
         kapitálových zisků nerezidenti vystaveni vyšší daňové zátěži, než jaké jsou vystaveni rezidenti, a nacházejí se tudíž v méně
         výhodné situaci než posledně uvedení.

      38     Zatímco je totiž nerezident zatížen sazbou ve výši 25 % ze základu představujícího celkové dosažené kapitálové zisky, zohlednění
         pouhé poloviny základu kapitálových zisků dosažených rezidentem umožňuje posledně uvedenému systematicky využívat daňového
         zatížení, které je z tohoto důvodu nižší bez ohledu na sazbu daně, která se uplatní na jeho celkové příjmy, jelikož, podle
         vyjádření formulovaných portugalskou vládou, zdanění příjmů rezidentů podléhá progresivním sazbám, z nichž nejvyšší je ve
         výši 42 %.

      39     Taková vnitrostátní právní úprava, o jakou se jedná v původním řízení, tedy činí převod kapitálu pro nerezidenty méně atraktivním
         tím, že je odrazuje od uskutečnění investic do nemovitého majetku v Portugalsku, a tudíž od provádění operací souvisejících
         s těmito investicemi, jako je prodej nemovitého majetku.

      40     Za těchto podmínek je namístě konstatovat, že stanovení vyměřovacího základu daně na 50 % pouze u kapitálových zisků dosažených
         osobami povinnými k dani, které mají bydliště v Portugalsku, a nikoli osobami povinnými k dani-nerezidenty, představuje omezení
         pohybu kapitálu zakázané článkem 56 ES.

      41     Dále je třeba zkoumat, zda toto omezení může být odůvodněno důvody uvedenými v čl. 58 odst. 1 ES.
      42     Z posledně uvedeného ustanovení ve spojení s odstavcem 3 téhož článku vyplývá, že členské státy mohou ve svých vnitrostátních
         právních úpravách zavést rozdíl mezi daňovými poplatníky‑rezidenty a daňovými poplatníky‑nerezidenty, pokud takový rozdíl
         nepředstavuje prostředek svévolné diskriminace ani zastřené omezování volného pohybu kapitálu.

      43     Jak bylo řečeno již v bodech 36 až 38 tohoto rozsudku, čl. 43 odst. 2 CIRS zavádí v zásadě nerovné daňové zacházení s rezidenty
         a nerezidenty tím, že stanoví odlišný vyměřovací základ daně v případě kapitálových zisků dosažených při převodu nemovitého
         majetku nacházejícího se v Portugalsku.

      44     Nicméně je namístě odlišovat nerovné zacházení povolené na základě čl. 58 odst. 1 písm. a) ES od svévolné diskriminace, která
         je odstavcem 3 téhož článku zakázána.

      45     Z judikatury přitom vyplývá, že proto, aby taková vnitrostátní daňová právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci
         v původním řízení, mohla být považována za slučitelnou s ustanoveními Smlouvy, která se týkají volného pohybu kapitálu, je
         třeba, aby se rozdílné zacházení týkalo situací, které nejsou objektivně srovnatelné, nebo bylo odůvodněno naléhavým důvodem
         obecného zájmu (viz výše uvedený rozsudek Manninen, body 28 a 29, rozsudky ze dne 8. září 2005, Blanckaert, C‑512/03, Sb.
         rozh. s. I‑7685, bod 42, a ze dne 19. ledna 2006, Bouanich, C‑265/04, Sb. rozh. s. I‑923, bod 38).

      46     Ve světle judikatury uvedené v předchozím bodě je třeba zaprvé zkoumat, zda se rozdílné zdanění příjmů podle toho, zda kapitálových
         zisků vyplývajících z převodu nemovitého majetku nacházejícího se v Portugalsku bylo dosaženo rezidenty nebo nerezidenty,
         vztahuje k situacím, které nejsou objektivně srovnatelné.

      47     V tomto ohledu portugalská vláda tvrdí, že existuje rozdíl v situaci mezi těmito dvěma kategoriemi osob povinných k dani,
         který zcela odůvodňuje tento rozdíl v zacházení. Omezení vyměřovacího základu daně na 50 % se může týkat pouze rezidentů,
         jelikož jejich celkový příjem podléhá progresivním sazbám. Naopak u nerezidentů jsou zdaněny pouze jejich příjmy získané na
         území Portugalska. Jinak řečeno, mechanismus stanovený takovou vnitrostátní právní úpravou, o jakou se jedná ve věci v původním
         řízení, má za cíl nepenalizovat rezidenty, kteří podléhají narozdíl od nerezidentů progresivní dani.

      48     Mimoto má za to, že rozdíl v daňovém zacházení vyplývající z uplatnění odlišného vyměřovacího základu daně na nerezidenty
         je třeba vykládat ve spojení s obecným systémem daní z příjmů, který se uplatní na rezidenty i nerezidenty.

      49     Tímto argumentem portugalská vláda tvrdí, že odlišný vyměřovací základ daně pro nerezidenty v případě dosažení kapitálových
         zisků je odůvodněn s ohledem na systém daní z příjmů a zejména odlišnou sazbu daně, která se uplatní na rezidenty a nerezidenty.
         Pro prvně uvedené totiž vyplývá zdanitelný příjem ze souhrnu příjmů různých kategorií, tedy včetně kapitálových zisků získaných
         každý rok, podléhajícího progresivní sazbě, zatímco pro nerezidenty CIRS stanoví zvláštní proporcionální sazbu.

      50     Je namístě uvést, že ve věci v původním řízení, zaprvé, zdanění kapitálových zisků vyplývajících z převodu nemovitého majetku
         se týká pouze jedné kategorie příjmů osob povinných k dani, ať už jsou rezidenty, nebo nikoli, zadruhé, toto zdanění se týká
         obou těchto kategorií osob povinných k dani a, zatřetí, členský stát, ve kterém zdanitelný příjem vzniká, je vždy Portugalská
         republika.

      51     V tomto ohledu je zejména důležité upřesnit, jak vyplývá z bodu 38 tohoto rozsudku, že zohlednění poloviny základu kapitálových
         zisků dosažených rezidentem, ve spojení se skutečností, že zdanění jeho příjmů podléhá progresivním sazbám, z nichž nejvyšší
         je ve výši 42 %, vede, za stejných podmínek zdanění u nerezidenta, k vyššímu zdanění posledně uvedeného.

      52     Za těchto podmínek nemůže být přijato tvrzení předložené v projednávané věci portugalskou vládou.
      53     Z výše uvedeného vyplývá, že objektivně neexistuje žádný rozdíl v situaci, který by mohl odůvodnit nerovné daňové zacházení,
         pokud jde o zdanění kapitálových zisků, s těmito dvěma kategoriemi osob povinných k dani. Taková situace, v jaké se nachází
         E. W. I. Hollmann, je tudíž srovnatelná se situací rezidenta.

      54     Z toho vyplývá, že vnitrostátní právní úprava, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, zakládá nerovné daňové zacházení
         ve vztahu k nerezidentům v rozsahu, ve kterém umožňuje, v případě dosažení kapitálových zisků, vyšší zdanění, a tudíž vyšší
         daňové zatížení, než jakému jsou vystaveni rezidenti v situaci, která je objektivně srovnatelná.

      55     Co se týče, zadruhé, odůvodnění vyplývajícího z naléhavého důvodu obecného zájmu, portugalská vláda se dovolává nezbytnosti
         zaručit soudržnost vnitrostátního daňového režimu.

      56     Z judikatury vyplývá, že nezbytnost chránit soudržnost daňového režimu může odůvodnit omezení výkonu základních svobod zaručených
         Smlouvou. Nicméně k tomu, aby argument založený na takovém odůvodnění mohl obstát, je třeba, aby byla prokázána existence
         přímé souvislosti mezi dotyčným daňovým zvýhodněním a vyrovnáním takového zvýhodnění určitým daňovým odvodem (rozsudky ze
         dne 23. února 2006, Keller Holding, C‑471/04, Sb. rozh. s. I‑2107 bod 40, a ze dne 29. března 2007, Rewe Zentralfinanz, C‑347/04,
         Sb. rozh. s. I‑2647, bod 62 a uvedená judikatura).

      57     V projednávané věci portugalská vládá tvrdí, že je třeba vzít v úvahu účel a logiku systému zdanění při dosažení kapitálových
         zisků vyplývajících z převodu nemovitého majetku. V tomto ohledu má dotčený daňový režim za cíl zabránit penalizování rezidentů
         v rámci zdanění kapitálových zisků z toho důvodu, že na ně uplatňuje progresivní sazbu. Ve vztahu k rezidentům existuje v podstatě
         přímá souvislost mezi daňovým zvýhodněním vyplývajícím ze snížení základu daně při zdanění kapitálových zisků na polovinu
         a progresivní sazbou daně použitelnou na veškeré jejich příjmy.

      58     Jak však vyplývá z bodu 38 tohoto rozsudku, daňové zvýhodnění přiznané rezidentům, spočívající ve snížení vyměřovacího základu
         daně u kapitálových zisků na polovinu, převažuje v každém případě nad vyrovnáním tohoto zvýhodnění spočívajícím v uplatnění
         progresivní sazby při zdanění jejich příjmů.

      59     Neexistuje tudíž přímá spojitost mezi uvedeným zvýhodněním a jeho vyrovnáním určitým daňovým odvodem.
      60     Je tudíž namístě dojít k závěru, že omezení vyplývající z právní úpravy, o kterou se jedná v původním řízení, nelze odůvodnit
         nezbytností zaručit soudržnost daňového režimu.

      61     S ohledem na předchozí úvahy je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že článek 56 ES musí být vykládán tak, že brání takové
         vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve sporu v původním řízení, která vystavuje kapitálové zisky vyplývající z převodu
         nemovitého majetku nacházejícího se na území členského státu, v projednávané věci v Portugalsku, pokud je tento převod uskutečněn
         rezidentem jiného členského státu, vyšší daňové zátěži, než jaká by se uplatnila při stejném typu operace na kapitálové zisky
         dosažené rezidentem státu, ve kterém se tento nemovitý majetek nachází.

       K nákladům řízení
      62     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Článek 56 ES musí být vykládán tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve sporu v původním řízení,
            která vystavuje kapitálové zisky vyplývající z převodu nemovitého majetku nacházejícího se na území členského státu, v projednávané
            věci v Portugalsku, pokud je tento převod uskutečněn rezidentem jiného členského státu, vyšší daňové zátěži, než jaká by se
            uplatnila při stejném typu operace na kapitálové zisky dosažené rezidentem státu, ve kterém se tento nemovitý majetek nachází.

      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 22. listopadu 2007. # Christos Michail proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc F-67/05.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      22. listopadu 2007
      Věc F-67/05
      Christos Michail
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Hodnocení – Posudek o vývoji služebního postupu – Hodnocené období 2003 – Žaloba na neplatnost – Žaloba na náhradu škody“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou Ch. Michail navrhuje zrušení jeho posudku o vývoji služebního postupu,
         vyhotoveného za období od 1. dubna do 31. prosince 2003, zrušení rozhodnutí ze dne 15. dubna 2005, kterým byla zamítnuta jeho
         stížnost podaná proti posudku o vývoji služebního postupu za rok 2003, jakož i určení, že Komise je povinna mu uhradit částku
         90 000 eur jako náhradu nemajetkové újmy, kterou údajně utrpěl.

      Rozhodnutí: Posudek o vývoji služebního postupu Ch. Michaila za období od 1. dubna do 31. prosince 2003 se zrušuje. Ve zbývající části
         se žaloba zamítá. Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.

      Shrnutí
      Úředníci – Hodnocení – Posudek o vývoji služebního postupu
      (Služební řád úředníků, článek  43)
      Článek 43 služebního řádu a čl. 1 odst. 2 obecných prováděcích ustanovení článku 43 služebního řádu přijatých Komisí musí
         být vykládány v tom smyslu, že brání  tomu, aby správa přidělila známku úředníkovi, který nebyl pověřen žádným úkolem. Pokud
         je přidělení známky, které směřuje k posouzení individuálních činností a výkonů podle výsledků, které je třeba dosáhnout,
         povinné v případě, kdy úředníkovi byly přiděleny určité úkoly, není naopak takové přidělení nutné, pokud dotyčnému nebyl přidělen
         žádný úkol, který může být předmětem hodnocení. V důsledku toho, pokud hodnocenému úředníkovi, ačkoli vykonává aktivně službu,
         nebyl během hodnoceného období přidělen žádný úkol, který může být předmětem hodnocení, je třeba zrušit posudek o vývoji služebního
         postupu. Toto zrušení implikuje, že správa musí použít jakýkoli přiměřený prostředek, který může napravit neexistenci známky
         přidělením určitého počtu odpovídajících bodů.

       (viz body 30, 31, 33 a 34)


Rozsudek Tribunálu (kasační senát) ze dne 8. července 2010. # Roberto Sevenier proti Evropské komisi. # Kasační opravný prostředek - Veřejná služba - Úředníci - Lhůta pro podání stížnosti. # Věc T-368/09 P.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 10. března 1992. # NMB (Deutschland) GmbH a NMB Italia Srl a NMB (UK) Ltd proti Komisi Evropských společenství. # Antidumpingové clo. # Věc C-188/88.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 11. března 1999. # Preussag Stahl AG proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-148/94.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. února 1975. # Adolf Reich proti Hauptzollamt Landau. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Německo. # Věc 64-74.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 15. prosince 1992. # Piera Scaramuzza proti Komisi Evropských společenství. # Odměna. # Věc T-75/91.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 14. června 1988. # Wassily Christianos proti Soudnímu dvoru Evropských společenství. # Korekční koeficient - Rodinné přídavky. # Věc 33/87.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 16. května 2007. # F proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-324/04.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
      16. května 2007
      Věc T-324/04
      F
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Příspěvek za práci v zahraničí – Žaloba na neplatnost – Žaloba na náhradu škody – Článek 4 odst. 1 písm. a) přílohy VII k služebnímu řádu – Pojem ‚mezinárodní organizace‘ – Obvyklé bydliště a hlavní profesní činnost – Zpětné odmítnutí přiznání příspěvku za práci v zahraničí – Vydání bezdůvodného obohacení“
      Předmět: Jednak návrh na zrušení rozhodnutí Komise, kterým žalobci odmítla přiznat se zpětným účinkem příspěvek za práci v zahraničí,
         a rozhodnutí Komise, kterým v této souvislosti stanovila způsob vymáhání bezdůvodně vyplacených částek, a jednak návrh, kterým
         se žalobce domáhá vrácení veškerých částek zvýšených o úroky, které byly a budou sraženy z jeho mzdy od 1. února 2004, a návrh,
         kterým se domáhá náhrady majetkové a nemajetkové újmy, která mu byla údajně způsobena.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Odměňování – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínky přiznání
      (Služební řád, příloha VII, čl. 4 odst. 1)
      2.      Úředníci – Odměňování – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínky přiznání
      [Články 46 UO a 48 UO; služební řád, příloha VII, čl. 4 odst. 1 písm. a)]
      3.      Úředníci – Zásady – Ochrana legitimního očekávání – Řádná správa – Povinnost řádné péče
      (Služební řád, článek 85; příloha VII, čl. 4 odst. 1)
      1.      K tomu, aby úředník pozbyl nárok na příspěvek za práci v zahraničí, postačuje, že je v místě jeho zaměstnání naplněno jedno
         z kritérií uvedených v článku 4 přílohy VII služebního řádu, a sice kritérium obvyklého bydliště nebo hlavní profesní činnosti.

      Pokud jde o určení toho, zda se jedná o hlavní profesní činnost, skutečnost, že úředník měl v rozhodném období titul advokát
         a byl ve své zemi původu zapsán v advokátní komoře sama o sobě nepostačuje k prokázání toho, že toto povolání skutečně vykonával
         jakožto hlavní a převažující činnost, chybí-li konkrétní údaje o délce trvání této činnosti a jejím obsahu.

      Pokud jde o určení toho, zda se jedná o obvyklé bydliště, skutečnost, že si úředník nechal prodloužit platnost svých oficiálních
         průkazů totožnosti, zachoval si v zemi svého původu zdravotní pojištění a má daňový domicil tamtéž, sama o sobě neprokazuje,
         že se trvalé místo jeho životních zájmů i nadále nachází v této zemi. I když některý z těchto prvků může nasvědčovat tomu,
         že úředník měl dlouhodobé vztahy ke své zemi původu, jedná se o prvky čistě formální, které neumožňují prokázat jeho skutečné
         bydliště. Pokud jde konkrétně o platbu daní v zemi původu na základě dohody o zamezení dvojího zdanění mezi touto zemí a zemí
         místa úředníkova zaměstnání, daňová přiznání ze země původu, aniž je dále rozvedeno, jaké rozhodnutí by vydaly orgány obou
         zemí na základě uvedené dohody, sama o sobě nepostačují k prokázání úředníkova obvyklého bydliště v zemi původu, neboť tato
         přiznání mohou být výsledkem jeho jednostranného rozhodnutí zaplatit daně v této zemi.

      (viz body 54, 65, 76 a 77)
      Odkazy: Soud, 13. dubna 2000, Reichert v. Parlament, T‑18/98, Recueil FP, s. I‑A‑73 a II‑309, bod 30; Soud, 3. května 2001,
         Liaskou v. Rada, T‑60/00, Recueil FP, s. I‑A‑107 a II‑489, bod 63

      2.      K tomu, aby organizace pro účely použití poslední věty druhé odrážky článku 4 odst. 1 písm. a) přílohy VII služebního řádu
         byla považována za „mezinárodní organizaci“, musí být formálně identifikována a uznána státy a státy zřízenými mezinárodními
         organizacemi. K takovému uznání musí dojít formálním prohlášením, aktem pozitivního práva, dohodou nebo úmluvou, z nichž výslovně
         vyplývá, že je tato organizace skutečně uznána státy nebo jimi zřízenými mezinárodními organizacemi.

      V tomto ohledu články 46 a 48 Smlouvy o ESUO, které upravují spolupráci podniků a sdružení s Komisí za účelem usnadnění plnění
         jejích úkolů, není formálním uznáním těchto podniků a sdružení; tyto články stanoví spíše práva a povinnosti, které mají na
         základě této smlouvy právní subjekty, na něž se vztahuje.

      Krom toho skutečnost, že Komise se s těmito podniky a sdruženími mohla radit a že se tyto účastnily poradních a přípravných
         schůzí nelze považovat za úkol ve veřejném zájmu, jehož plněním by Společenství pověřilo tyto organizace.

      Konečně pro účely posouzení mezinárodní povahy určité organizace je rozhodné pouze její vlastní složení, a nikoli její příslušnost
         k jiným organizacím s mezinárodním složením.

      (viz body 113, 115, 117, 121 a 122)
      Odkazy: Soud, 30. března 1993, Vardakas v. Komise, T‑4/92, Recueil, s. II‑357; Soud, 13. září 2005, Atienza Morales v. Komise,
         T‑99/03, Sb. VS s. I‑A‑225 a II‑1029, bod 35

      3.      Skutečnost, že správní útvar při úplné kontrole úředníkova osobního spisu neodhalil, že by byl dotyčnému nesprávně vyplacen
         příspěvek za práci v cizině, nelze považovat za konkrétní jednání správního útvaru, které by mohlo u úředníka vzbudit legitimní
         očekávání ohledně nemožnosti pozdějšího vymáhání bezdůvodného obohacení, jelikož tato okolnost pouze potvrzuje přetrvávání
         pochybení správního útvaru, což je východiskem pro použití článku 85 služebního řádu.

      Byla-li však nesprávnost platby tohoto příspěvku natolik zjevná, že si jí úředník postupující s řádnou péčí se zkušeností
         a platovou třídou žalobce měl být vědom, pak tím, že úředník neoznámil správnímu útvaru případnou bezdůvodnost jeho finančních
         nároků se sám vlastním jednáním dostal do protiprávní situace, takže se nemůže dovolávat své dobré víry s cílem být zproštěn
         povinnosti vydat bezdůvodné obohacení. V takovém případě správnímu útvaru nelze vytýkat porušení povinnosti řádné péče nebo
         řádné správy, neboť správně použil článek 85 služebního řádu.

      (viz body 159, 164 až 166 a 170)
      Odkazy: Soud, 1. dubna 2004, Gussetti v. Komise, T‑312/02, Recueil FP, s. I‑A‑125 a II‑547, bod 106 a uvedená judikatura


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 25. května 1993. # Laboratoire de prothèses oculaires proti Union nationale des syndicats d'opticiens de France a Groupement d'opticiens lunetiers détaillants a Syndicat des opticiens français indépendants a Syndicat national des adapteurs d'optique de contact. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Francie. # Věc C-271/92.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. prosince 1990. # Josef Pastätter proti Hauptzollamt Bad Reichenhall. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo. # Doplňková dávka na mléko. # Věc C-217/89.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 15. července 2004. # Georgios Gouvras proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Přidělení - Vydání bezdůvodného obohacení. # Spojené věci T-180/02 a T-113/03.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
      15. července 2004
      Spojené věci T-180/02 a T-113/03
      Georgios Gouvras
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Úředníci – Zaměstnání – Dočasné přidělení v zájmu služby – Změna místa zaměstnání se zpětnou účinností a související finanční nároky – Vrácení přeplatků – Příspěvek na zařízení a denní příspěvek – Převedení části výdělku mimo místo zaměstnání“
      Úplný text ve francouzském jazyce          II - 0000
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je ve věci T-180/02 zrušení rozhodnutí Komise stanovit se zpětnou účinností k 1. listopadu 2000 a
            v průběhu dočasného přidělení žalobce v zájmu služby místo zaměstnání žalobce v Aténách, odepřít žalobci právo na příspěvek
            za práci v zahraničí a právo na náhradu ročních cestovních výdajů a uplatnit na jeho odměnu opravný koeficient použitelný
            v Řecku, jakož i rozhodnutí požadovat vrácení přeplatků, a ve věci T-113/03 zrušení rozhodnutí Komise, kterým se žalobci odmítá
            přiznání příspěvku na zařízení a denního příspěvku za období jeho dočasného přidělení v Aténách v zájmu služby a přiznání
            příspěvku na zařízení při jeho opětovném zaměstnání v Lucemburku, jakož i rozhodnutí, kterým se omezuje na 35 % část jeho
            odměny převoditelná v průběhu jeho dočasného přidělení do místa zaměstnání v Lucemburku.
      Rozhodnutí: Rozhodnutí Komise ze dne 30. dubna 2002 se zrušuje v rozsahu, v němž odmítá přiznat žalobci příspěvek na zařízení z důvodu
            jeho dočasného přidělení v Aténách. Ve zbývajících částech se návrhy na zrušení předložené ve věcech T-180/02 a T-113/03 zamítají.
            Komise ponese náhradu vlastních nákladů řízení a třetiny nákladů řízení žalobce v obou věcech. Žalobce ponese náhradu dvou
            třetin vlastních nákladů řízení v těchto věcech.
      Shrnutí
      1.     Úředníci ─ Dočasné přidělení v zájmu služby ─ Právo dotčeného úředníka být slyšen ─ Dodržení práv obhajoby ─ Rozsah
      [Služební řád, čl. 38 písm. a)]
      2.     Úředníci ─ Dočasné přidělení v zájmu služby ─ Místo zaměstnání ─ Určení
      [Služební řád, čl. 38 písm. d), f) a g)]
      3.     Úředníci ─ Vrácení přeplatků ─ Podmínky ─ Zjevně chybná platba ─ Úředník přidělený v zájmu služby ve své zemi původu ─ Zaplacení
            příspěvku za práci v zahraničí a výhoda opravného koeficientu předchozího místa zaměstnání
      [Služební řád, čl. 38 písm. d) a článek  85]
      4.     Úředníci ─ Povinnost správního orgánu  zohlednit zájmy úředníků ─ Rozsah ─ Omezení
      5.     Úředníci ─ Zásady ─ Ochrana legitimního očekávání ─ Úředník dočasně přidělený v zájmu služby ve své zemi původu ─ Zaplacení
            odměny, včetně příspěvku za práci v zahraničí v předchozím místě jeho zaměstnání ─ Situace, která nezakládá legitimní očekávání,
            pokud jde o stanovení místa zaměstnání
      6.     Úředníci ─ Náhrada výdajů ─ Příspěvek na zařízení ─ Změna místa zaměstnání ─ Úředník dočasně přidělený v zájmu služby, který
            je nucen změnit místo svého bydliště, ale který tak učiní bez doprovodu své rodiny ─ Právo na příspěvek ─ Návrat k jeho rodině
            do původního místa zaměstnání ─ Nesplatný příspěvek
      (Služební řád, článek 20; příloha VII, čl. 5)
      7.     Úředníci ─ Náhrada výdajů ─ Denní příspěvek ─ Předmět ─ Podmínky poskytnutí
      (Služební řád, článek 20; příloha VII, čl. 10)
      8.     Úředníci ─ Dočasné přidělení v zájmu služby ─ Dodatečné výdaje spojené s dočasným přidělením ─ Pojem
      [Služební řád, čl. 38 písm. d)]
      9.     Úředníci ─ Odměna ─ Pravidelné přesuny mimo zemi zaměstnání ─ Stanovení maximální výše orgány ─ Zákonnost stanovení maximální
            výše 35 % čisté odměny
      (Služební řád, příloha VII, čl. 17)
      10.   Úředníci ─ Odměna ─ Přesuny mimo zemi zaměstnání ─ Článek 17 odst. 2 písm. c) přílohy VII služebního řádu ─ Výjimečný přesun
            ─ Odůvodnění ─ Úplné pokrytí pravidelných výdajů ─ Vynětí ─ Posuzovací pravomoc správního orgánu
      [Služební řád, příloha VII, čl. 17 odst. 2 písm. c)]
      1.     V případě dočasného přidělení v zájmu služby, o kterém je na rozdíl od dočasného přidělení na žádost rozhodováno orgánem oprávněným
         ke jmenování a ke kterému může dojít proti vůli dotčeného úředníka, správní orgán musí před přijetím svého rozhodnutí tohoto
         úředníka informovat a vyslechnout podle zásady dodržení práv obhajoby. V tomto ohledu správní orgán splnil své povinnosti,
         když v případě úředníka, u kterého měl s ohledem na jeho platovou třídu právo očekávat vysokou úroveň znalostí správního řízení
         a řízení podle služebního řádu, oznámil dotčené osobě, která má vždy právo požádat o upřesnění, hlavní zásady zamýšleného
         dočasného přidělení.

      (viz body 74 a 76)
      Odkazy: Soud, 28. února 1996, do Paço Quesado v. Komise, T-15/95, RecueilFP, s. I-A-57 a II-171, bod 30; Soud, 30. května
         2001, Barth v. Komise, T-348/00, RecueilFP, s. I-A-119 a II-557, bod 33

      2.     Místo zaměstnání úředníka dočasně přiděleného v zájmu služby se nachází v místě dočasného přidělení se všemi důsledky z toho
         plynoucími, pokud jde o právo na příspěvek za práci v zahraničí a použití opravných koeficientů. V tomto ohledu ustanovení
         článku 38 služebního řádu týkající se zachování zaměstnání a celkové odměny úředníka v jeho domovském orgánu neupravují určení
         místa zaměstnání dočasně přiděleného úředníka, jelikož tato ustanovení směřují pouze k zachování jeho práv. Zaměstnání je
         tedy založeno na funkčním, a nikoliv geografickém konceptu.

      (viz body 81 a 82)
      3.     Vrácení přeplatků podle článku 85 služebního řádu předpokládá, že si byl příjemce vědom, že k takové platbě nebyl důvod, nebo
         pokud je zřejmé, že mu tato skutečnost musela být známa.

      Pokud jde o existenci pochybení, chybná platba může vyplývat z administrativní chyby nebo přehlédnutí a může se týkat dlouhého
         období. V tomto ohledu taková chybná platba v případě úředníka dočasně přiděleného v zájmu služby do země jeho státní příslušnosti
         znamená zachování finančních práv spojených s jeho chybným místem zaměstnání, tedy platbu příspěvku za práci v zahraničí,
         jakož i použití opravného koeficientu původního místa zaměstnání na jeho odměnu, po několik měsíců. Zásada zachování celkové
         odměny uvedená v článku 38 služebního řádu stanoví odměnu v případě, kdy dočasně přidělený úředník od hostitelského orgánu
         pobírá nižší celkovou odměnu, než je odměna připadající na jeho platovou třídu a stupeň v jeho domovském orgánu, a nemůže
         vést k tomu, aby správní orgán zaplatil příspěvek a výhody, na které dočasně přidělený úředník nemá nárok.

      Taková chybná platba neznamená, že by se dotčená osoba neměla jakkoliv snažit přemýšlet nebo kontrolovat, a neunikne pozornosti
         úředníka postupujícího s běžnou řádnou péčí, u kterého se předpokládá, že zná pravidla zacházení s úředníky v jeho situaci.
         I kdyby názor správního orgánu nebyl jasný a trvalo by několik měsíců, než by rozhodl o právech dotčené osoby, úředník postupující
         s běžnou řádnou péčí s velkými zkušenostmi a vysokou platovou třídou nemůže ignorovat, že zaplacení příspěvku za práci v zahraničí
         je spojeno s prací v zahraničí ve smyslu  článku 4 přílohy VII služebního řádu.

      (viz body 102, 104, 106, 107, 110 a 111)
      Odkazy: Soudní dvůr, 24. června 1976, Elz v. Komise, 56/75, Recueil, s. 1097, body 19 a 20; Soud, 10. února 1994, White v.
         Komise, T-107/92, RecueilFP, s. I‑A-41 a II-143, bod 33

      4.     Povinnost správního orgánu zohlednit zájmy svých zaměstnanců předpokládá, že správní orgán vezme do úvahy všechny skutečnosti,
         které mohou ovlivnit jeho rozhodnutí, a že v rámci toho nevezme do úvahy pouze zájem služby, ale také zájem dotčeného úředníka.
         Tato povinnost však nemůže vést správní orgán k nedodržení požadavku, podle kterého musí být ochrana práv a zájmů úředníků
         vždy omezena v rámci dodržování platných norem.

      (viz bod 123)
      Odkazy: Soudní dvůr, 31. března 1992, Burban v. Parlament, C-255/90 P, Recueil, s. I-2253, bod 7; Soud, 27. března 1990, Chomel
         v. Komise, T-123/89, Recueil, s. II-131, bod 32; Soud, 16. března 1993, Blackman v. Parlament, T‑33/89 a T-74/89, Recueil,
         s. II-249, bod 96

      5.     Žádný úředník se nemůže dovolávat porušení zásady ochrany legitimního očekávání, pokud neexistují přesná ujištění poskytnutá
         správním orgánem.

      V tomto ohledu, v případě úředníka dočasně přiděleného v zájmu služby v členském státě jeho státní příslušnosti, dočasné zachování
         platby jeho odměny, včetně příspěvku za práci v zahraničí v předchozí zemi jeho zaměstnání, nepředpokládá konkludentní rozhodnutí
         správního orgánu, pokud jde o stanovení místa jeho zaměstnání v uvedeném státě, které zakládá právo ve prospěch dotčené osoby.

      (viz body 127, 130 a 132)
      Odkazy: Chomel v. Komise, uvedený výše, bod 26; Soud, 30. listopadu 1994, Dornonville de la Cour v. Komise, T-498/93, RecueilFP,
         s. I-A-257 a II-813, bod 46

      6.     Podle čl. 5 odst. 1 přílohy VII služebního řádu příspěvek na zařízení se vyplácí úředníkovi, který prokáže, že byl nucen změnit
         místo svého bydliště, aby splnil povinnosti vyplývající z článku 20 služebního řádu. Úředník dočasně přidělený v zájmu služby,
         který je nucen usadit se v odlišném místě, než je jeho původní místo zaměstnání, zatímco jeho rodina tam nadále pobývá, má
         právo na tento příspěvek co se týče jeho usazení v místě přidělení. Naopak nemá právo na tento příspěvek na konci jeho přidělení
         při jeho návratu do původního místa zaměstnání, kde stále pobývá jeho rodina.

      (viz body 156, 157 a 161)
      7.     Denní příspěvek podle článku 10 přílohy VII služebního řádu má za cíl nahradit výdaje a potíže úředníka způsobené nutností
         přestěhovat se nebo se dočasně usadit v místě jeho zaměstnání při zachování, rovněž dočasně, jeho pobytu v místě jeho přijetí
         nebo předchozím místě zaměstnání. Denní příspěvek se nevyplácí úředníkovi, který neprokáže, že mu vznikly výdaje spojené s
         dočasným usazením.

      (viz body 163 a 165)
      Odkazy: Soudní dvůr, 5. února 1987, Mouzourakis v. Parlament, 280/85, Recueil, s. 589, bod 9; Soud, 10. července 1992, Benzler
         v. Komise, T-63/91, Recueil, s. II-2095, bod 20; Soud, 18. prosince 1997, Costantini v. Komise, T-57/96, RecueilFP, s. I-A-495
         a II-1293, bod 40

      8.     Úhrada dodatečných výdajů úředníka dočasně přiděleného v zájmu služby k dočasnému výkonu zaměstnání mimo svůj orgán stanovená
         v čl. 38 písm. d) služebního řádu, nemá kompenzovat provedení ostatních ustanovení služebního řádu. Odepření příspěvku za
         práci v zahraničí a použití opravného koeficientu země zaměstnání v důsledku toho nepředstavuje výdaj ve smyslu tohoto ustanovení.
         Pouze výdaje mohou být kvalifikovány jako dodatečné výdaje způsobené dočasným přidělením.

      (viz bod 195)
      Odkazy: Soudní dvůr, 14. ledna 1982, Novi v. Komise, 56/81, Recueil, s. 1, bod 7
      9.     Článek 17 přílohy VII služebního řádu, který stanoví možnost úředníka převádět odměnu, pověřuje orgány Společenství k určení
         podmínek těchto převodů, přičemž jim ponechává určitý prostor pro uvážení. Stanovení maximální výše, která není uvedena ve
         služebním řádu, tedy není samo o sobě nezákonné z pouhého důvodu, že je upraveno v podřízené právní normě.

      V tomto ohledu stanovení výše 35 % čisté odměny pro pravidelné převody nepřekračuje meze této posuzovací pravomoci. Tato výše
         se totiž nezdá být zjevně nepřiměřená, jelikož jde o odchylku od pravidla, podle kterého částky vyplácené úředníkovi jsou
         splatné v místě a v měně země, kde úředník vykonává svou funkci a kde se předpokládá, že má své výdaje.

      (viz body 201 až 203)
      Odkazy: Elz v. Komise, uvedený výše, body 11 až 15; Soud, 15. prosince 1992, Scaramuzza v. Komise, T-75/91, Recueil, s. II-2557,
         bod 44; Soud, 26. října 1993, Reinarz v. Komise, T-6/92 a T-52/92, Recueil, s. II-1047, body 71 až 74

      10.   Článek 17 odst. 2 písm. c) přílohy VII služebního řádu neupravuje pravidelné převody omezené na 35 % čisté odměny, ale převody
         uskutečněné za velmi výjimečných okolností a v řádně odůvodněných případech. V důsledku toho nemůže být toto ustanovení uplatněno
         za účelem umožnění úplného pokrytí pravidelných výdajů, které úředník vynaloží v jiné zemi, než je země místa zaměstnání.
         Toto ustanovení má zjevně restriktivní povahu a s ohledem na svůj výjimečný charakter poskytuje správnímu orgánu pojmově širokou
         posuzovací pravomoc při jeho provádění.

      (viz body 206 až 209)


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 30. března 2017.#VG Čistoća d.o.o. v. Đuro Vladika a Ljubica Vladika.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Općinski sud u Velikoj Gorici.#Řízení o předběžné otázce – Životní prostředí – Odpady – Směrnice 2008/98/ES – Krytí nákladů spojených s nakládáním s odpady – Zásada ‚znečišťovatel platí‘ – Pojem ‚držitelé odpadu‘ – Cena účtovaná za nakládání s odpady – Zvláštní poplatek určený k financování kapitálových investic.#Věc C-335/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      30. března 2017 (
            1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Životní prostředí — Odpady — Směrnice 2008/98/ES — Krytí nákladů spojených s nakládáním s odpady — Zásada ‚znečišťovatel platí‘ — Pojem ‚držitelé odpadu‘ — Cena účtovaná za nakládání s odpady — Zvláštní poplatek určený k financování kapitálových investic“
      Ve věci C‑335/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Općinskiho sudu u Velikoj Gorici (městský soud ve Veliké Gorici, Chorvatsko) ze dne 3. června 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 15. června 2016, v řízení

         VG Čistoća d.o.o.

      proti

         Đuru Vladikovi,

         Ljubici Vladika,

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení E. Regan, předseda senátu, J.-C. Bonichot (zpravodaj) a S. Rodin, soudci,
      generální advokát: M. Szpunar,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za VG Čistoća d.o.o. Ž. Galekovićem, direktor,

               —

               za chorvatskou vládu T. Gallim, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi E. Sanfrutos Cano a M. Mataijou, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu zásady „znečišťovatel platí“ a čl. 14 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady (ES) 2008/98/ES ze dne 19. listopadu 2008 o odpadech a o zrušení některých směrnic (Úř. věst. 2008, L 312, s. 3).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi VG Čistoća d.o.o., městským podnikem pro nakládání s odpady, na straně jedné a Đurem Vladikou a Ljubicí Vladika, uživateli služby nakládání s odpady, na straně druhé ohledně zaplacení faktur za sběr a nakládání s městskými odpady za období od října 2013 do září 2014.

         Právní rámec

            Unijní právo

               3

               Bod 1 odůvodnění směrnice 2008/98 zní takto:
               „Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/12/ES ze dne 5. dubna 2006 o odpadech [(Úř. věst. 2006, L 114, s. 9)] stanoví právní rámec pro nakládání s odpady ve Společenství. Definuje klíčové pojmy, jako jsou odpady, využití a odstraňování odpadů, a zavádí základní požadavky pro nakládání s odpady, zvláště povinnost zařízení nebo podniků zabývajících se nakládáním s odpady získat povolení nebo registraci a povinnost členských států vypracovat plány pro nakládání s odpady. Dále stanoví hlavní zásady, jako je například povinnost nakládat s odpady takovým způsobem, aby to nemělo nepříznivý dopad na životní prostředí a lidské zdraví, podpora při uplatňování hierarchie způsobů nakládání s odpady a v souladu se zásadou ‚znečišťovatel platí‘ požadavek, podle něhož náklady na odstraňování odpadů nese držitel odpadu, předchozí držitelé či výrobci výrobků, z nichž odpad vznikl.“

               4

               Bod 8 odůvodnění směrnice 2008/98 stanoví:
               „Proto je nezbytné revidovat směrnici [2006/12] s cílem upřesnit klíčové pojmy, jako jsou definice odpadu, využití a odstraňování, posílit opatření, která je nutno přijmout v zájmu předcházení vzniku odpadů, zavést přístup, který zohledňuje celý životní cyklus výrobků a materiálů, a nikoli jen fázi odpadu, a s cílem zaměřit se na snižování vlivu vzniku odpadů a nakládání s nimi na životní prostředí, což povede ke zvýšení hospodářské hodnoty odpadu. Za účelem zachování přírodních zdrojů by dále mělo být podporováno využití odpadů a použití materiálů získaných využitím odpadu. V zájmu jasnosti a srozumitelnosti je třeba směrnici [2006/12] zrušit a nahradit.“

               5

               Body 25 a 26 odůvodnění směrnice 2008/98 uvádějí:

                        „(25)

                        Je vhodné rozdělit náklady takovým způsobem, aby odrážely skutečné environmentální náklady spojené se vznikem odpadů a s nakládáním s nimi.

                        (26)

                        Zásada ‚znečišťovatel platí‘ je hlavní zásadou na evropské i mezinárodní úrovni. Původce odpadu a držitel odpadu by měli s odpadem nakládat způsobem, který zajistí vysokou úroveň ochrany životního prostředí a lidského zdraví.“

               6

               Článek 3 této směrnice stanoví:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:
               […]

                        5)

                        ‚původcem odpadu‘ jakákoliv osoba, při jejíž činnosti vznikají odpady (prvotní původce odpadu), nebo osoba, která provádí předzpracování, směšování nebo jiné činnosti, jejichž výsledkem je změna povahy nebo složení těchto odpadů;

                        6)

                        ‚držitelem odpadu‘ původce odpadu nebo fyzická či právnická osoba, která má tyto odpady v držení;

                  […]

                        9)

                        ‚nakládáním s odpady‘ sběr, přeprava, využití a odstraňování odpadů, včetně dozoru nad těmito činnostmi a následné péče o místa odstranění a včetně činností prováděných obchodníkem nebo zprostředkovatelem;

                        10)

                        ‚sběrem‘ shromažďování odpadu, včetně předběžného třídění a předběžného skladování odpadu pro účely přepravy do zařízení na zpracování odpadu;

                        11)

                        ‚tříděným sběrem‘ sběr, kdy je tok odpadů oddělen podle druhu a povahy odpadu s cílem usnadnit specifické zpracování;

                  […]

                        14)

                        ‚zpracováním‘ využití nebo odstranění, zahrnující i přípravu před využitím nebo odstraněním;

                  […]

                        17)

                        ‚recyklací‘ jakýkoli způsob využití, jímž je odpad znovu zpracován na výrobky, materiály nebo látky, ať pro původní nebo pro jiné účely. Zahrnuje přepracování organických materiálů, ale nezahrnuje energetické využití a přepracování na materiály, které mají být použity jako palivo nebo jako zásypový materiál;

                  […]“

               7

               Článek 11 odst. 1 směrnice 2008/98 stanoví:
               „Členské státy přijmou vhodná opatření na podporu opětovného použití výrobků a činností úpravy za účelem opětovného použití, zejména tvorbou a podporou sítí pro opravy a opětovné použití, využíváním ekonomických nástrojů, kritérií pro veřejné zakázky, množstevních cílů nebo jiných opatření.
               Členské státy přijmou opatření na podporu vysoce kvalitní recyklace a schválí za tímto účelem systémy tříděného sběru, pokud je to proveditelné z hlediska technického, hospodářského a z hlediska životního prostředí a je-li to nutné pro zaručení nezbytných norem kvality pro příslušná odvětví zabývající se recyklací.
               […]“

               8

               Článek 14 této směrnice uvádí:
               „1.   V souladu se zásadou ‚znečišťovatel platí‘ musí náklady spojené s nakládáním s odpady nést prvotní původce odpadu, nebo současný či předchozí držitel odpadu.
               2.   Členské státy mohou rozhodnout, že náklady spojené s nakládáním s odpady musí částečně nebo plně nést výrobce výrobků, z něhož se stal odpad, a že tyto náklady mohou sdílet distributoři tohoto výrobku.“

               9

               Článek 15 odst. 1 směrnice 2008/98 stanoví:
               „Členské státy přijmou nezbytná opatření s cílem zajistit, aby každý prvotní původce nebo jiný držitel odpadu prováděl zpracování odpadů sám nebo aby odpad nechal zpracovat prostřednictvím zprostředkovatele nebo zařízení nebo podniku, který provádí činnosti zpracování odpadů, nebo prostřednictvím soukromého nebo veřejného zařízení provádějícího sběr odpadů v souladu s články 4 a 13.“

            Chorvatské právo

               10

               Článek 20 odst. 1 Zakona o komunalnom gospodarstvu (zákon o hospodaření obcí), ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení, stanoví:
               „Ceny účtované za komunální služby umožňují financovat provádění následujících komunálních činností:
               […]

                        4.

                        udržování čistoty, pokud jde o sběr a odvoz komunálních odpadů,

                        5.

                        ukládání komunálního odpadu
                        […]“

               11

               Článek 4 Zakona o održivom gospodarenju otpadom (zákon o udržitelném nakládání s odpady) stanoví:
               „(1)   Ve smyslu tohoto zákona se rozumí:
               […]

                        10.

                        ‚činností sběru odpadu‘ postup běžného sběru a postup neodkladného sběru odpadů, jakož i postup sběru odpadů v recyklačním zařízení;

                  […]

                        39.

                        ‚držitelem odpadu‘ původce odpadu nebo fyzická či právnická osoba, která má odpad v držení;

                  […]

                        48.

                        ‚původcem odpadu‘ jakákoliv osoba, při jejíž činnosti vznikají odpady nebo osoba, která provádí předzpracování, směšování nebo jiné činnosti, jejichž výsledkem je změna složení nebo povahy těchto odpadů;
                        […]“

               12

               Článek 6 odst. 1 tohoto zákona uvádí, že nakládání s odpady se zakládá na dodržování zásad vyplývajících z vnitrostátního práva, unijního práva a mezinárodního práva v oblasti životního prostředí a zejména na zásadě „znečišťovatel platí“, podle které „původce odpadu, předchozí držitel odpadu či držitel odpadu nesou náklady na nakládání s odpady a jsou finančně odpovědní za provádění opatření určených k nápravě škody, kterou způsobili nebo mohli způsobit“.

               13

               Článek 6 odst. 2 uvedeného zákona stanoví:
               „Náklady spojené s nakládáním odpady nese výrobce výrobku, z něhož se stal odpad, nebo původce odpadu.“

               14

               Článek 28 téhož zákona stanoví:
               „(1)   Územně samosprávný celek je na svém území povinen zajistit:
               […]

                        2.

                        tříděný sběr odpadu z papíru, kovu, skla, plastu a textilu, jakož i (objemného) neskladného komunálního opadu;
                        […]“

               15

               Článek 30 zákona o udržitelném nakládání s odpady, nadepsaný „Veřejná služba sběru směsného komunálního odpadu a biologicky rozložitelného komunálního odpadu“, uvádí:
               „(1)   Veřejná služba sběru směsného komunálního odpadu a biologicky rozložitelného komunálního odpadu zahrnuje sběr těchto odpadů od různých uživatelů prostřednictvím kontejnerů v rámci dané oblasti poskytování služeb, jakož i přepravu odpadu k osobě oprávněné provést jeho zpracování.
               […]
               (6)   Uživatel služby uvedené v odstavci 4 tohoto článku je povinen:
               […]

                        3.

                        nést náklady spojené s nakládáním s komunálními odpady v poměru k množství odpadů odevzdaného poskytovateli služeb.“

               16

               Článek 33 tohoto zákona stanoví:
               „(1)   Poskytovatel služeb je povinen stanovit cenu veřejné služby uvedené v čl. 30 odst. 1 tohoto zákona způsobem, který zajistí použití zásady ‚znečišťovatel platí‘, hospodářsky životaschopný provoz, jakož i bezpečnost, řádnost a kvalitu služby poskytované v souladu s ustanoveními tohoto zákona […]
               (2)   Poskytovatel služby je povinen účtovat uživateli veřejné služby uvedené v čl. 30 odst. 1 tohoto zákona cenu v poměru k množství odpadu odevzdaného během účetního období, přičemž toto kritérium množství se odvíjí od množství odevzdaného odpadu nebo objemu kontejnerů na odpady a četností jejich vyprázdnění v souladu s rozhodnutím ve smyslu čl. 30 odst. 7 tohoto zákona.
               […]
               (4)   Poskytovatel služeb je povinen zahrnout do ceny veřejné služby uvedené v čl. 30 odst. 1 tohoto zákona následující náklady: náklady na pořízení a údržbu zařízení pro sběr odpadů, náklady na přepravu odpadu, náklady na zpracování odpadu a další náklady stanovené nařízením uvedené v čl. 29 odst. 10 tohoto zákona.
               […]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               17

               Spor v původním řízení se týká úhrady faktur, které VG Čistoća vystavovala D. Vladikovi a L. Vladika za nakládání s odpady z domácnosti za měsíce říjen 2013 až září 2014, které činily za každý měsíc 78,61 chorvatských kun (HRK) (přibližně 10,54 eura).

               18

               Žalovaní v původním řízení zpochybňují platbu části faktur, která odpovídá tříděnému sběru, recyklaci a ukládání odpadů, které byly neoprávněně vypuštěny do životního prostředí, jakož i platbě zvláštního poplatku, který je určen k financování kapitálových investic provedených podnikem nakládajícím s odpady za účelem recyklací. Naproti tomu nic nenamítají proti zaplacení části faktur dlužné za odvoz a ukládání skutečně vyprodukovaných a odvezených odpadů.

               19

               VG Čistoća se obrátila na Općinski sud u Velikoj Gorici (městský soud ve Veliké Gorici, Chorvatsko), aby dosáhla zaplacení částek dlužných D. Vladikou a L. Vladika.

               20

               Předkládající soud upřesňuje, že posledně uvedení disponují pouze jedním kontejnerem o objemu 120 litrů a že VG Čistoća provádí za účelem fakturace služeb nakládání s odpady měsíční vyúčtování za odvoz odpadů podle velikosti použitých kontejnerů. Tato společnost tedy fakturuje na základě objemu vyprázdněných kontejnerů, a nikoliv na základě hmotnosti odpadů skutečně vyprodukovaných žalovanými v původním řízení.

               21

               Tento soud se domnívá, že aby bylo zajištěno dodržování zásady rovnosti, měla by žalobkyně v původním řízení zavést systém sběru, který by umožňoval fakturovat pouze odpady skutečně vyprodukované uživateli. Předkládající soud má dále za to, že uživatelům by měly být dány k dispozici zvláštní kontejnery pro sběr odpadů, které podléhají zvláštnímu sběru (papír, plasty, smíšený odpad). Předkládající soud doplňuje, že uživatelé by neměli být nuceni platit za odstraňování odpadů recyklací. Klade si tedy otázku, zda jsou uživatelé povinni platit všechny položky uvedené na fakturách vystavených za nakládání s komunálními odpady.

               22

               Za těchto podmínek se Općinski sud u Velikoj Gorici (městský soud ve Veliké Gorici, Chorvatsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Jakým způsobem se podle unijního práva vypočítává poplatek za sběr a svoz odpadů z domácností a jakým způsobem hradí občané Evropské unie faktury za sběr a svoz komunálního odpadu – platí za sběr a svoz odpadů z domácností v závislosti na objemu prázdných nádob či kontejnerů, nebo v závislosti na objemu odvezeného odpadu, a hradí vedle toho ještě další poplatky?“

         K předběžné otázce

               23

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 14 a čl. 15 odst. 1 směrnice 2008/98 vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která zaprvé stanoví, že uživatelé služby zpracování odpadu platí cenu vypočtenou na základě objemu kontejneru, který je jim dán k dispozici, a nikoliv na základě hmotnosti skutečně odvezeného odpadu, a zadruhé, že tito uživatelé hradí dodatečný poplatek, jehož výnos je určen na financování nezbytných investic do zpracování sesbíraného odpadu.

               24

               Podle článku 14 směrnice 2008/98 a v souladu se zásadou „znečišťovatel platí“ musí náklady spojené s nakládáním s odpady nést prvotní původce odpadu nebo současný či předchozí držitel odpadu. Tato finanční povinnost těmto držitelům náleží z důvodu jejich podílu na vzniku uvedeného odpadu (obdobně viz rozsudky ze dne 24. června 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, bod 77, jakož i ze dne 16. července 2009, Futura Immobiliare a další, C‑254/08, EU:C:2009:479, bod 45).

               25

               Pokud jde o financování nákladů spojených s nakládáním a odstraňováním komunálního odpadu, vzhledem k tomu, že se jedná o službu poskytovanou hromadně skupině „držitelů“, jsou členské státy povinny v souladu s článkem 15 směrnice 2008/98 zajistit, aby v zásadě všichni uživatelé této služby, z titulu „držitelů“ ve smyslu článku 3 téže směrnice, nesli společně celkové náklady na odstraňování tohoto odpadu (obdobně viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Futura Immobiliare a další, C‑254/08, EU:C:2009:479, bod 46).

               26

               Za současného stavu unijního práva neexistuje žádná právní úprava přijatá na základě článku 192 SFEU, která by ukládala členským státům přesný způsob zajištění financování nákladů na odstraňování komunálního odpadu, a toto financování proto může být v závislosti na volbě dotyčného členského státu zajištěno libovolně prostřednictvím daně, poplatku nebo jakýmkoliv jiným způsobem. Za těchto podmínek může použití kritérií fakturace založených na objemu kontejneru, který je dán k dispozici uživatelům, v závislosti zejména na ploše nemovitostí, jež užívají, a na způsobu jejich využití, umožňovat výpočet nákladů na odstraňování tohoto odpadu a jejich rozdělení mezi jednotlivé „držitele“ vzhledem k tomu, že tento parametr může přímo ovlivňovat výši uvedených nákladů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Futura Immobiliare a další, C‑254/08, EU:C:2009:479, body 48 a 50).

               27

               Proto taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, která pro financování nakládání s komunálním odpadem a jeho odstraňování stanoví cenu vypočtenou na základě odhadovaného objemu vyprodukovaného odpadu, a nikoliv na základě hmotnosti odpadu skutečně vyprodukovaného a předaného ke sběru, nemůže být za současného stavu unijního práva považována za odporující článku 14 a čl. 15 odst. 1 směrnice 2008/98 (obdobně viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Futura Immobiliare a další, C‑254/08, EU:C:2009:479, bod 51).

               28

               Platí to stejně, pokud jde o zavedení dodatečného poplatku, který je určen k financování nezbytných investic na zpracování odpadu, včetně jeho recyklace.

               29

               V souladu s čl. 15 odst. 1 směrnice 2008/98 musí totiž členské státy přijmout nezbytná opatření s cílem zajistit, aby se původci odpadu společně podíleli na investicích nezbytných ke splnění cílů uvedených v čl. 11 odst. 1, v článku 14 a v čl. 15 odst. 1 směrnice 2008/98, z důvodu jejich podílu na vzniku odpadu (obdobně viz rozsudky ze dne 24. června 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, bod 77, jakož i ze dne 16. července 2009, Futura Immobiliare a další, C‑254/08, EU:C:2009:479, bod 46).

               30

               V dané oblasti a za současného stavu unijního práva sice mají příslušné vnitrostátní orgány širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o určení způsobu vypočtení cen, jako jsou náklady spojené s nakládáním s odpady a dodatečný poplatek dotčené v původním řízení, předkládajícímu soudu přísluší nicméně na základě skutkového a právního stavu, který mu byl předložen, ověřit, zda požadovaná cena, jakož i tento dodatečný poplatek nevedou k tomu, že jsou některým „držitelům“, přičteny náklady zjevně neúměrné vzhledem k objemu nebo povaze odpadu, který jsou schopni produkovat (obdobně viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Futura Immobiliare a další, C‑254/08, EU:C:2009:479, body 55 a 56).

               31

               Za tímto účelem je třeba zohlednit zejména kritéria spojená s druhem nemovitostí, které uživatelé užívají, plochou a účelovým určením těchto nemovitostí, schopností „držitelů“ vyprodukovat odpad, objemem kontejnerů daným uživatelům k dispozici, jakož i četností sběru odpadu, jelikož tyto parametry mohou přímo ovlivňovat výši nákladů na nakládání s odpady a jejich odstraňování.

               32

               Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 14 a čl. 15 odst. 1 směrnice 2008/98 musí být vykládány v tom smyslu, že za současného stavu unijního práva nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která za účelem financování služby nakládání s komunálním odpadem a jeho odstraňování stanoví cenu vypočtenou na základě odhadovaného objemu odpadu produkovaného uživateli této služby, a nikoliv na základě množství odpadu, které tito uživatelé skutečně vyprodukovali a odevzdali ke sběru, jakož i platbu dodatečného poplatku těmito uživateli, jakožto držiteli odpadu, jehož výnos je určen k financování nezbytných kapitálových investic na zpracování odpadu, včetně jeho recyklace. Předkládajícímu soudu nicméně přísluší, aby na základě skutkového a právního stavu, který mu byl předložen, ověřil, zda toto nevede k tomu, že jsou některým „držitelům“ přičteny náklady zjevně neúměrné vzhledem k objemu nebo povaze odpadu, který jsou schopni vyprodukovat. Za tímto účelem může vnitrostátní soud zejména zohlednit kritéria spojená s druhem nemovitostí, které uživatelé užívají, plochou těchto nemovitostí a jejich účelovým určením, schopností „držitelů“ vyprodukovat odpad, objemem kontejnerů daných uživatelům k dispozici, jakož i četností sběru odpadu, jelikož tyto parametry mohou přímo ovlivňovat výši nákladů spojených s nakládáním s odpady.

         K nákladům řízení

               33

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                     Článek 14 a čl. 15 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/98/ES ze dne 19. listopadu 2008 o odpadech a o zrušení některých směrnic musí být vykládány v tom smyslu, že za současného stavu unijního práva nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která za účelem financování služby nakládání s komunálním odpadem a jeho odstraňování stanoví cenu vypočtenou na základě odhadovaného objemu odpadu produkovaného uživateli této služby, a nikoliv na základě množství odpadu, které tito uživatelé skutečně vyprodukovali a odevzdali ke sběru, jakož i platbu dodatečného poplatku těmito uživateli, jakožto držiteli odpadu, jehož výnos je určen k financování nezbytných kapitálových investic na zpracování odpadu, včetně jeho recyklace. Předkládajícímu soudu nicméně přísluší, aby na základě skutkového a právního stavu, který mu byl předložen, ověřil, zda toto nevede k tomu, že jsou některým „držitelům“ přičteny náklady zjevně neúměrné vzhledem k objemu nebo povaze odpadu, který jsou schopni vyprodukovat. Za tímto účelem může vnitrostátní soud zejména zohlednit kritéria spojená s druhem nemovitostí, které uživatelé užívají, plochou těchto nemovitostí a jejich účelovým určením, schopností „držitelů“ vyprodukovat odpad, objemem kontejnerů daných uživatelům k dispozici, jakož i četností sběru odpadu, jelikož tyto parametry mohou přímo ovlivňovat výši nákladů spojených s nakládáním s odpady.

                     Podpisy.

            (
            1
         ) – Jednací jazyk: chorvatština.


title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 9. září 2010. # Axis AB proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství ETRAX - Starší národní obrazové ochranné známky obsahující slovní prvky ETRA I+D - Relativní důvod pro zamítnutí - Přípustnost odvolání před odvolacím senátem - Pravidlo 49 odst. 1 nařízení (ES) č. 2868/95 a článek 59 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní článek 60 nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-70/08.

text:
      Věc T-70/08
      Axis AB
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství ETRAX – Starší národní obrazové ochranné známky obsahující slovní prvky ETRA I+D – Relativní důvod pro zamítnutí – Přípustnost odvolání před odvolacím senátem – Pravidlo 49 odst. 1 nařízení (ES) č. 2868/95 a článek 59 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní článek 60 nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Ochranná známka Společenství – Přezkumné řízení – Lhůta a forma odvolání – Písemné podání ve lhůtě dvou měsíců – Převod částky
            odpovídající poplatku za podání odvolání – Akt sám o sobě nedostatečný
      (Nařízení Rady č. 40/94, článek 59)
      2.      Ochranná známka Společenství – Přezkumné řízení – Žaloba k soudu Společenství – Procesní úloha Úřadu
      (Jednací řád Tribunálu, čl. 134 odst. 3)
      3.      Ochranná známka Společenství – Přezkumné řízení – Žaloba k soudu Společenství – Pravomoc Tribunálu – Kontrola legality rozhodnutí
            odvolacích senátů
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 63 odst. 3)
      1.      Podle článku 59 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství se odvolání proti rozhodnutí přijatému odděleními Úřadu pro
         harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) podává písemně u Úřadu ve lhůtě dvou měsíců ode dne doručení napadeného
         rozhodnutí.

      I když je podle tohoto článku odvolání považováno za podané až poté, co byl zaplacen poplatek za podání odvolání, nemůže být
         pouhý převod odpovídající částky považován za ekvivalent aktu vyžadovaného uvedeným článkem.

      (viz body 22–23)
      2.      Stanoví-li čl. 134 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu, že vedlejší účastník může ve svém vyjádření k žalobě navrhovat zrušení
         nebo změnu rozhodnutí odvolacího senátu v bodě, který nebyl uveden v žalobě, z tohoto ustanovení a contrario vyplývá, že Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) nemůže formulovat takové návrhy.

      (viz bod 27)
      3.      Tribunál provádí přezkum legality rozhodnutí přijatých odděleními Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky
         a vzory). Pakliže dospěje k závěru, že takové rozhodnutí, které je před ním napadeno žalobou, je stiženo protiprávností, musí
         je zrušit. Nemůže žalobu zamítnout a odůvodnění příslušného oddělení Úřadu, které napadený akt vydalo, nahradit vlastním odůvodněním.

      (viz bod 29)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (pátého senátu)
      9. září 2010(*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství ETRAX – Starší národní obrazové ochranné známky obsahující slovní prvky ETRA I+D – Relativní důvod pro zamítnutí – Přípustnost odvolání před odvolacím senátem – Pravidlo 49 odst. 1 nařízení (ES) č. 2868/95 a článek 59 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní článek 60 nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ve věci T‑70/08,
      Axis AB, se sídlem v Lund (Švédsko), zastoupená J. Norderydem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému A. Folliard-Monguiralem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM byla
      Etra Investigación y Desarrollo, SA, se sídlem ve Valencii (Španělsko),

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 27. listopadu 2007 (věc R 334/2007-2)
         týkajícímu se námitkového řízení mezi společností Etra Investigación y Desarrollo, SA, a společností Axis AB,

      TRIBUNÁL (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras, předseda, M. Prek a V. M. Ciucă (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 12. února 2008,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 9. června 2008,
      po jednání konaném dne 29. dubna 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 17. června 2004 podala žalobkyně, společnost Axis AB, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
         (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce
         Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady
         (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

      2        Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní ochranná známka ETRAX.

      3        Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, spadají po omezení, ke kterému došlo v průběhu řízení před OHIM, do tříd
         9 a 42 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve
         znění změn a doplňků.

      4        Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 31/2005 ze dne 1. srpna 2005.

      5        Dne 14. října 2005 podala společnost Etra Investigacion y Desarrollo, SA, na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek
         41 nařízení č. 207/2009) námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky pro výrobky a služby uvedené v bodě 3 výše.

      6        Námitky byly založeny na následujících starších ochranných známkách:

      –      španělská obrazová ochranná známka č. 2194122, přihlášená dne 5. listopadu 1998 a zapsaná dne 22. listopadu 1999 pro výrobky
         spadající do třídy 9 [„Vědecké, navigační, zeměměřičské, elektrické, fotografické, kinematografické a optické přístroje, přístroje
         na vážení a na měření, signalizační přístroje, regulátory (kontrolní přístroje), bezpečnostní přístroje (záchranné přístroje)
         a vyučovací přístroje; přístroje pro nahrávání, přenos a reprodukci zvuku nebo obrazu; magnetické nahrávací nosiče, gramofonové
         desky; automatické distribuční stroje a mechanismy pro mincová zařízení; registrační pokladny, kalkulačky, zařízení ke zpracování
         dat a počítače; hasicí přístroje“], vyobrazená níže:

      –      španělská obrazová ochranná známka č. 2413572, přihlášená dne 9. července 2001 a zapsaná dne 8. ledna 2002 pro výrobky spadající
         do třídy 9 [„Vědecké, navigační, zeměměřičské, elektrické, fotografické, kinematografické a optické přístroje, přístroje na
         vážení a na měření, signalizační přístroje, regulátory (kontrolní přístroje), bezpečnostní přístroje (záchranné přístroje)
         a vyučovací přístroje; přístroje pro nahrávání, přenos a reprodukci zvuku nebo obrazu; magnetické nahrávací nosiče, gramofonové
         desky; automatické distribuční stroje a mechanismy pro mincová zařízení; registrační pokladny, kalkulačky, zařízení ke zpracování
         dat a počítače; hasicí přístroje“], vyobrazená níže:

      –      španělská obrazová ochranná známka č. 2413574, přihlášená dne 9. července 2001 a zapsaná dne 22. dubna 2002 pro služby spadající
         do třídy 42 („Inženýrské služby; průmyslové, elektrické a elektronické analýzy a výzkum“), vyobrazená níže:

      7        Důvodem uváděným na podporu námitek bylo nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1
         písm. b) nařízení č. 207/2009].

      8        Dne 11. prosince 2006 námitkové oddělení námitky v plném rozsahu zamítlo, neboť mělo za to, že rozdíly mezi dotčenými označeními
         jsou takové povahy, že vylučují nebezpečí záměny starších ochranných známek a přihlášené ochranné známky.

      9        Nedatované odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení bylo doručeno OHIM dne 21. února 2007.

      10      Rozhodnutím ze dne 27. listopadu 2007 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát OHIM odvolání vyhověl, když zrušil
         rozhodnutí námitkového oddělení a zamítl přihlášku k zápisu v plném rozsahu.

      11      Odvolací senát zejména nejprve přezkoumal otázku přípustnosti a shledal, že ačkoliv nedatované odvolání obdržel OHIM dne 21. února
         2007, tj. po uplynutí lhůty pro podání odvolání dne 12. února 2007, zaplacení poplatku za odvolání bankovním převodem „splnilo
         pro účely přípustnosti úlohu odvolání“, protože bylo provedeno včas a obsahovalo podrobné informace vyžadované pravidlem 48
         odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1;
         Zvl. vyd. 17/01, s. 189).

      Návrhová žádání účastníků řízení
      12      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      13      OHIM navrhuje, aby Tribunál:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      14      Při jednání, v návaznosti na otázku položenou Tribunálem, OHIM uvedl, že navrhuje buď žalobu ve věci samé zamítnout, nebo
         napadené rozhodnutí změnit na základě zprávy o odeslání písemnosti faxem, kterou odeslala další účastnice řízení před odvolacím
         senátem.

      Právní otázky
      15      Žalobkyně se na podporu své žaloby v podstatě dovolává dvou žalobních důvodů vycházejících z porušení pravidla 49 odst. 1
         a 2 nařízení č. 2868/95 a porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      16      Nejprve je třeba přezkoumat první žalobní důvod, vycházející z porušení pravidla 49 odst. 1 a 2 nařízení č. 2868/95.

       Argumenty účastníků řízení
      17      Žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že porušil pravidlo 49 odst. 1 a 2 nařízení č. 2868/95. Žalobkyně zejména tvrdí, že odvolací
         senát měl neprávem za to, že odvolání je přípustné v souladu s pravidlem 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95, neboť potvrzení o bankovním
         převodu provedeném za účelem zaplacení poplatku za odvolání bylo vyhotoveno ve španělštině v rozporu s tím, co stanoví pravidlo
         48 odst. 2 nařízení č. 2868/95, podle kterého musí být odvolání podáno v jazyce řízení, ve kterém bylo napadené rozhodnutí
         vydáno, a sice v projednávané věci v angličtině.

      18      OHIM uznává, že odvolací senát porušil pravidlo 49 odst. 1 a 2 nařízení č. 2868/95. Nicméně OHIM tvrdí, že podle zásady práva
         Evropské unie, nepostačuje nesprávné posouzení, kterého se dopustil odvolací senát, k odůvodnění zrušení napadeného rozhodnutí,
         neboť tento „nedostatek řízení“ nemohl mít „rozhodující vliv“ na přípustnost odvolání u odvolacího senátu.

      19      Podle OHIM bylo odvolání u odvolacího senátu přípustné z důvodu, že osoba, která podala námitky, předložila dne 21. února
         2007 zprávu o odeslání písemnosti faxem dokládající, že odvolání zcela splňující podmínky uvedené v pravidle 48 nařízení č. 2868/95
         bylo zasláno dne 8. února 2007. Ačkoliv OHIM nenalezl záznam o přijetí tohoto faxu, podle judikatury [rozsudek Tribunálu ze
         dne 19. dubna 2005, Success-Marketing v. OHIM – Chipita (PAN & CO), T‑380/02 a T‑128/03, Sb. rozh. s. II‑1233] může být datum
         přijetí dokumentu prokázáno zprávou o odeslání písemnosti faxem.

       Závěry Tribunálu
      20      Nejprve je třeba zkoumat žalobní důvod vycházející z porušení pravidla 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95.

      21      Z pravidla 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95 vyplývá, že nesplňuje-li odvolání zejména podmínky stanovené v článku 59 nařízení
         č. 40/94 (nyní článek 60 nařízení č. 207/2009), musí jej odvolací senát odmítnout jako nepřípustné, ledaže jsou tyto nedostatky
         odstraněny před uplynutím lhůty stanovené v tomto naposledy uvedeném článku, a sice lhůty dvou měsíců ode dne doručení napadeného
         rozhodnutí.

      22      Podle článku 59 nařízení č. 40/94 se odvolání podává písemně u OHIM ve lhůtě dvou měsíců ode dne doručení napadeného rozhodnutí
         a odvolání se považuje za podané až po zaplacení poplatku za odvolání.

      23      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z judikatury Tribunálu vyplývá, že i když je podle článku 59 nařízení č. 40/94 odvolání
         považováno za podané až poté, co byl zaplacen poplatek za podání odvolání, nemůže být pouhý převod odpovídající částky považován
         za ekvivalent aktu vyžadovaného uvedeným článkem [rozsudek Tribunálu ze dne 31. května 2005, Solo Italia v. OHIM – Nuova Sala
         (PARMITALIA), T‑373/03, Sb. rozh. s. II‑1881, bod 58].

      24      V projednávané věci měl odvolací senát za to, že ačkoliv OHIM obdržel nedatované odvolání dne 21. února 2007, tj. po uplynutí
         lhůty pro podání odvolání dne 12. února 2007, zaplacení poplatku za odvolání bankovním převodem „splnilo pro účely přípustnosti
         úlohu odvolání“, protože bylo provedeno včas a obsahovalo podrobné informace vyžadované pravidlem 48 odst. 1 nařízení č. 2868/95.

      25      Odvolací senát tedy nedodržel podmínku týkající se existence odvolání ve smyslu článku 59 nařízení č. 40/94, tak jak je vykládána
         výše uvedenou judikaturou, a porušil tudíž pravidlo 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95.

      26      Pokud jde o tvrzení OHIM, podle kterých je toto pochybení, kterého se dopustil odvolací senát, nutné chápat jako nedostatek,
         který nevede ke zrušení napadeného rozhodnutí, neboť by v případě jeho neexistence nemělo rozhodnutí odlišný obsah, je třeba
         uvést, že OHIM ve svém vyjádření k žalobě pouze navrhoval zamítnutí žaloby žalobkyně. Až na jednání prohlásil, že navrhuje,
         aby Tribunál buď žalobu zamítl, nebo napadané rozhodnutí změnil na základě zprávy o odeslání písemnosti faxem, kterou odeslala
         další účastnice řízení před odvolacím senátem.

      27      Pokud musí být toto prohlášení chápáno jako předložení návrhového žádání směřujícího ke změně rozhodnutí, jež bylo předloženo
         poprvé na jednání, musí být takové návrhového žádání, i nezávisle na jeho případně opožděné povaze, odmítnuto jako nepřípustné.
         Dtanoví-li čl. 134 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu, že „vedlejší účastník […] může ve svém vyjádření k žalobě […] navrhovat
         zrušení nebo změnu rozhodnutí odvolacího senátu v bodě, který nebyl uveden v žalobě“, z tohoto ustanovení a contrario vyplývá, že OHIM nemůže formulovat takové návrhy (rozsudek Soudního dvora ze dne 12. října 2004, Vedial v. OHIM, C‑106/03
         P, Sb. rozh. s. I‑9573, bod 34).

      28      V rozsahu, v němž OHIM takovou argumentací vyzývá Tribunál k zamítnutí žaloby a k potvrzení napadeného rozhodnutí, přičemž
         nahradí jeho odůvodnění, nemůže tato argumentace obstát.

      29      Je totiž třeba připomenout, že Tribunál provádí přezkum legality rozhodnutí přijatých odděleními OHIM. Pakliže dospěje k závěru,
         že takové rozhodnutí, které je před ním napadeno žalobou, je stiženo protiprávností, musí je zrušit. Nemůže žalobu zamítnout
         a odůvodnění příslušného oddělení OHIM, které napadený akt vydalo, nahradit vlastním odůvodněním [rozsudek Tribunálu ze dne
         25. března 2009, Kaul v. OHIM – Bayer (ARCOL), T‑402/07, Sb. rozh. s. II‑737, bod 49].

      30      V projednávané věci již bylo uvedeno, že závěr odvolacího senátu ohledně přípustnosti odvolání, o kterém měl rozhodnout, spočíval
         výlučně na výpisu bankovního převodu, který pokládal za odvolání. Bylo rovněž uvedeno, že tento závěr učiněný odvolacím senátem
         v napadeném rozhodnutí byl stižen vadou spočívající v nesprávném právním posouzení (viz bod 25 výše).

      31      Naproti tomu se odvolací senát nikterak neopíral o zprávu o odeslání písemnosti faxem, které se dovolával OHIM v rámci své
         argumentace. V bodě 9 napadeného rozhodnutí odvolací senát v tomto ohledu pouze uvedl následující:

      „Osoba, která podala námitky, tvrdí, že odvolání bylo podáno dne 8. února 2007 před uplynutím stanovené lhůty, a na podporu
         tohoto argumentu předkládá zprávu o odeslání písemnosti faxem. [OHIM] nicméně nenašel záznam o tomto dokumentu, o němž se
         má za to, že byl doručen výše uvedeného data.“

      32      Za těchto podmínek musí být napadené rozhodnutí zrušeno. Popřípadě přísluší odvolacímu senátu, aby posoudil, zda a v jakém
         rozsahu může mít výše uvedený dokument, jehož se dovolává OHIM v rámci své argumentace, vliv na přípustnost odvolání osoby,
         která podala námitky, u odvolacího senátu.

      33      Ve světle předchozích úvah je třeba prvnímu žalobnímu důvodu žalobkyně vyhovět a na tomto základě napadené rozhodnutí zrušit,
         aniž je nezbytné přezkoumávat část žalobního důvodu vycházející z porušení pravidla 49 odst. 2 nařízení č. 2868/95 nebo druhý
         žalobní důvod vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

       K nákladům řízení
      34      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a OHIM
         neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (OHIM) (ochranné známky a vzory) ze dne 27. listopadu
            2007 (věc R 334/2007-2) týkající se námitkového řízení mezi společností Etra Investigación y Desarrollo, SA, a společností
            Axis AB se zrušuje.
      2)      OHIM ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vzniklé společnosti Axis.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. září 2010.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.