title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 11. června 2015.#Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG v. Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen.#Řízení o předběžné otázce – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Článek 3 odst. 1 – Promlčecí doba – Dies a quo – Opakované nesrovnalosti – Přerušení promlčecí doby – Podmínky – Příslušný orgán – Daná osoba – Úkon týkající se vyšetřování nebo stíhání nesrovnalosti – Lhůta rovnající se dvojnásobku promlčecí doby.#Věc C-52/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑52/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Německo) ze dne 17. ledna 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 4. února 2014, v řízení
            Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG
            proti
            Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung,
            SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
            ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Jürimäe (zpravodajka), J. Malenovský, M. Safjan a A. Prechal, soudci,
            generální advokát: M. Wathelet,
            vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. ledna 2015,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG D. Ehlem, Rechtsanwalt,
            – za Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung W. Wolskim a J. Jakubiec, jako zmocněnci,
            – za řeckou vládu I. Chalkiasem, E. Leftheriotou a O. Tsirkinidou, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi P. Rossim a G. von Rintelenem, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (dále jen „Pfeifer & Langen“) a Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (Spolkový úřad pro zemědělství a výživu, dále jen „BLE“) ve věci vrácení nákladů na skladování, které byly Pfeifer & Langen neoprávněně proplaceny na úkor finančních zájmů Evropské unie.
            Právní rámec
            Nařízení (EHS) č. 1998/78
            3. Článek 13 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 1998/78 ze dne 18. srpna 1978, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro vyrovnání nákladů na skladování v odvětví cukru (Úř. věst. L 231, s. 5), ve znění nařízení Komise (EHS) č. 1714/88 ze dne 13. června 1988 (Úř. věst. L 152, s. 23; Zvl. vyd. 03/08, s. 70, dále jen „nařízení č. 1998/78“), uvádí:
            „Každá osoba, která má nárok na náhradu, sdělí dotyčnému členskému státu nejpozději do 15. dne každého měsíce:
            a) celkové množství – vyjádřené v čisté váze – cukru a sirupu, které zakládá nárok na náhradu a nachází se v jejím skladu ve 24:00 hod. posledního dne v měsíci, který předchází měsíci, v němž došlo k oznámení;
            [...]“ ( neoficiální překlad )
            Nařízení č. 2988/95
            4. Třetí až pátý bod odůvodnění nařízení č. 2988/95 uvádějí:
            „[...] je [...] důležité bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy [Unie];
            [...] má-li být boj proti podvodům poškozujícím finanční zájmy [Unie] účinný, musí být stanoven společný právní rámec pro všechny oblasti politik [Unie];
            [...] jednání představující nesrovnalosti a s nimi související správní opatření a sankce jsou stanoveny v souladu s tímto nařízením v odvětvových předpisech.“
            5. Článek 1 tohoto nařízení zní následovně:
            „1. Pro účely ochrany finančních zájmů [Unie] se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na [unijní] právo.
            2. ,Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu [Unie] vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet [Unie] nebo rozpočty [Unií] spravované, a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch [Unie], nebo formou neoprávněného výdaje.“
            6. Článek 3 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
            „Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.
            V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. [...]
            Promlčecí doba pro stíhání se přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování nebo řízení o nesrovnalosti. Promlčecí doba začíná znovu běžet od provedení každého úkonu způsobujícího přerušení.
            Promlčení však nastane nejpozději ke dni, v němž uplynula lhůta rovnající se dvojnásobku promlčecí doby, aniž příslušný orgán uložil sankci, s výjimkou případů, kdy bylo [správní] řízení podle čl. 6 odst. 1 pozastaveno.“
            7. Článek 4 odst. 1 a 4 téhož nařízení stanoví:
            „1. Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody
            – formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky,
            [...]
            4. Opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce.“
            8. Článek 6 odst. 1 nařízení č. 2988/95 zní takto:
            „Aniž jsou dotčena správní opatření a sankce Společenství přijaté na základě odvětvových předpisů existujících ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost, může být uložení peněžní sankce, jako je správní pokuta, pozastaveno rozhodnutím příslušného orgánu, bylo-li proti dotyčné osobě zahájeno za stejné činy trestní řízení. Pozastavení správního řízení přerušuje běh promlčecí doby stanovené v článku 3.“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            9. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že společnosti Pfeifer & Langen, která je podnikem zpracovávajícím cukr, byly v rámci společné organizace trhů v odvětví cukru proplaceny náklady na skladování bílého cukru za hospodářské roky 1987/1988 až 1996/1997.
            10. Dne 9. října 1997 bylo při kontrole, kterou ve společnosti Pfeifer & Langen provedly německé celní orgány, zjištěno, že tato společnost ve svých žádostech o proplacení nákladů na skladování za tytéž hospodářské roky neuvedla některá množství cukru vyrobeného nad rámec produkčních kvót, tedy cukru C, takže požádala o řadu neoprávněných náhrad a tyto získala. Po této kontrole zahájilo německé státní zastupitelství trestní stíhání odpovědných osob společnosti Pfeifer & Langen pro daňový podvod a podvod se subvencemi na skladování cukru.
            11. V rámci tohoto stíhání byla zřízena zvláštní komise útvaru celního vyšetřování tvořená zástupci jednotlivých dotčených správních orgánů, mezi něž patří BLE. V říjnu 1999 tato zvláštní komise zabavila za účelem posouzení dokumenty společnosti Pfeifer & Langen týkající se hospodářských let 1987/1988 až 1996/1997. Během roku 2000 mimoto uvedená komise vyslechla řadu zaměstnanců této společnosti jako svědky.
            12. V únoru 2002 vypracoval BLE závěrečnou zprávu týkající se subvenčního podvodu (dále jen „závěrečná zpráva“). BLE dospěl v této zprávě zejména k závěru, že skutková zjištění zvláštní komise prokazují, že společnost Pfeifer & Langen neoprávněně požádala o proplacení nákladů na skladování bílého cukru za hospodářské roky 1987/1988 až 1996/1997 a dané částky neoprávněně získala.
            13. Rozhodnutím ze dne 30. ledna 2003 BLE na základě závěrečné zprávy částečně zrušil rozhodnutí týkající se výpočtu náhrad nákladů na skladování za červenec 1988 až červen 1989 a požádal Pfeifer & Langen o vrácení neoprávněně získaných částek. Pfeifer & Langen poté podala stížnost k BLE a zejména tvrdila, že nesrovnalosti, které jsou jí vytýkány za hospodářský rok 1988/1989, jsou promlčené.
            14. V roce 2004 ukončily celní orgány stíhání týkající se daňového podvodu na základě smírného urovnání se společností Pfeifer & Langen.
            15. Rozhodnutím ze dne 4. října 2006 BLE částečně vyhověl stížnosti, kterou podala Pfeifer & Langen, a v důsledku toho snížil částky, které měly být vráceny. Tento úřad měl však za to, že nesrovnalosti týkající se hospodářského roku 1988/1989 nejsou promlčené, neboť doba čtyř let stanovená v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 byla přerušena různými úkony zvláštní komise celních orgánů a státního zastupitelství, které se týkaly vyšetřování nebo stíhání týchž nesrovnalostí. BLE byl dále toho názoru, že jednání Pfeifer & Langen je třeba považovat za opakované nesrovnalosti, takže promlčecí doba začala běžet až od poslední zjištěné nesrovnalosti, tedy v průběhu roku 1997.
            16. Dne 7. listopadu 2006 podala Pfeifer & Langen proti rozhodnutí BLE žalobu k Verwaltungsgericht Köln (správní soud v Kolíně nad Rýnem). Tato společnost v žalobě zejména tvrdila, že pokud jde o nesrovnalosti, které jsou jí vytýkány za hospodářský rok 1988/1989, promlčecí doba osmi let, která je stanovena v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci nařízení č. 2988/95, uplynula v červenci 1997, aniž jí byla před tímto uplynutím uložena sankce.
            17. Vzhledem k tomu, že Verwaltungsgericht Köln zamítl žalobu společnosti Pfeifer & Langen v rozsahu, v němž se týkala promlčení stíhání, uvedená společnost podala odvolání k předkládajícímu soudu.
            18. Podle předkládajícího soudu závisí výsledek odvolání společnosti Pfeifer & Langen na výkladu pravidel pro promlčecí dobu stanovených v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95.
            19. Za těchto podmínek se Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Nejvyšší správní soud spolkové země Severní Porýní – Vestfálsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) a)	Jsou v oblasti přerušení promlčecí doby ,příslušnými orgány‘ ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95 orgány, které jsou příslušné v oblasti vyšetřování nebo stíhání, bez ohledu na to, zda poskytly finanční prostředky?
            b) Musí úkon týkající se vyšetřování nebo stíhání směřovat k přijetí správního opatření nebo sankce?
            2) Může být ,daná osoba‘ ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95 rovněž zaměstnancem podniku, který byl vyslechnut jako svědek?
            3) a)	Musí se ,každý[…] úkon[…] […] oznámený[…] dané osobě, který se týká vyšetřování nebo [stíhání] nesrovnalosti‘ (čl. 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2988/95), vztahovat ke konkrétnímu pochybení, kterého se výrobce cukru dopustil při evidenci produkce cukru (souhrn skutkových okolností) a které je obvykle předpokládáno nebo zjištěno až v rámci řádně provedeného šetření organizace trhů?
            b) Může být zpráva, kterou je ukončeno šetření nebo ve které jsou posouzeny výsledky šetření a ve které není položena žádná další otázka týkající se některých skutkových okolností, také ,úkonem, který se týká vyšetřování‘, oznámeným dané osobě?
            4) a)	Vyžaduje pojem ,opakované nesrovnalosti‘ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95, aby jednání nebo opomenutí kvalifikována jako nesrovnalosti vykazovala úzký chronologický vztah, aby bylo ještě možné mít za to, že se jedná o ,opakování‘?
            b) Zanikne v případě kladné odpovědi tento úzký chronologický vztah mimo jiné z důvodu, že k nesrovnalosti při evidenci množství cukru došlo pouze jednou během jednoho hospodářského roku a že se tato nesrovnalost opakovala až během následujícího nebo pozdějšího hospodářského roku?
            5) Může ,prvek opakování‘ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95 zaniknout z důvodu, že příslušné orgány s přihlédnutím ke složitosti skutkových okolností neprovedly v podniku šetření, nebo případně neprovedly řádné nebo důkladné šetření?
            6) Ke kterému okamžiku počíná běžet dvojnásobná promlčecí doba 8 let stanovená v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci nařízení č. 2988/95 v případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí? Počíná tato doba běžet od okamžiku ukončení každého úkonu, který je třeba považovat za nesrovnalost (čl. 3 odst. 1 první pododstavec tohoto nařízení), nebo od okamžiku ukončení posledního opakovaného úkonu (čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec uvedeného nařízení)?
            7) Může být dvojnásobná promlčecí doba 8 let stanovená v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci nařízení č. 2988/95 přerušena úkony příslušných orgánů, které se týkají vyšetřování nebo stíhání?
            8) Existují-li různé souhrny skutkových okolností, jež ovlivňují posouzení dotací, musí být promlčecí doby, které je třeba vypočítat podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95, určeny pro každý souhrn skutkových okolností (nesrovnalosti) samostatně?
            9) Závisí uplynutí dvojnásobné promlčecí doby stanovené v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci nařízení č. 2988/95 na tom, zda orgány věděly o dotyčných nesrovnalostech?“
            K předběžným otázkám
            Úvodní poznámky
            20. Zaprvé je třeba připomenout, že nařízení č. 2988/95 podle svého článku 1 zavádí „obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na unijní právo“, a to – jak vyplývá z třetího bodu odůvodnění uvedeného nařízení – s cílem „bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy Unie“ (viz rozsudky Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, bod 31; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, bod 20, a Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, bod 36).
            21. V této souvislosti stanoví čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 promlčecí dobu pro zahájení stíhání v délce čtyř let od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, nebo v případě pokračující nebo opakované nesrovnalosti ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. Podle tohoto ustanovení mohou odvětvové předpisy stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.
            22. Vzhledem k tomu, že odvětvové předpisy, které jsou relevantní ve věci v původním řízení a jsou tvořeny unijními pravidly pro vyrovnání nákladů na skladování v odvětví cukru a zejména nařízením č. 1998/78, neobsahují zvláštní ustanovení týkající se promlčení, je třeba uplatnit dobu čtyř let uvedenou v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95.
            23. Tato doba se uplatní na nesrovnalosti vedoucí k uložení správní sankce ve smyslu článku 5 tohoto nařízení i na takové nesrovnalosti, jako jsou nesrovnalosti dotčené v původním řízení, které jsou předmětem správního opatření spočívajícího v odnětí neoprávněně získané výhody podle článku 4 uvedeného nařízení (v tomto smyslu viz rozsudky Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, body 33 a 34; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, bod 22, a Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 45).
            24. Zadruhé je třeba připomenout, že doba uvedená v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 má zajistit právní jistotu hospodářských subjektů (v tomto smyslu viz rozsudky Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, bod 40, jakož i SGS Belgium a další, C‑367/09, EU:C:2010:648, bod 68). Tyto hospodářské subjekty musí být totiž schopny určit, které z jejich operací jsou definitivní a které mohou být stále předmětem stíhání.
            25. Ve světle těchto úvah je třeba odpovědět na otázky položené předkládajícím soudem.
            K první otázce pod písmenem a)
            26. Podstatou první otázky pod písmenem a) předkládajícího soudu je, zda čl. 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že pojmem „příslušný orgán“ ve smyslu tohoto ustanovení se rozumí orgán, který je podle vnitrostátního práva příslušný přiznat nebo vymáhat částky neoprávněně získané na úkor finančních zájmů Unie.
            27. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru v tomto ohledu vyplývá, že podle německého práva je BLE příslušný k proplácení nákladů na skladování a k vymáhání neoprávněně získaných náhrad, zatímco celní orgány mají vyšetřovací pravomoc v oblasti podvodů při proplácení nákladů na skladování. Posledně uvedené orgány učinily podstatnou část úkonů týkajících se vyšetřování a stíhání nesrovnalostí dotčených v původním řízení.
            28. V tomto rámci má Pfeifer & Langen za to, že pouze BLE musí být v projednávané věci považován za „příslušný orgán“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95, neboť má jako jediný pravomoc přiznat náhrady nákladů na skladování nebo vymáhat jejich vrácení. Z toho podle jejího názoru vyplývá, že úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání, které učinily celní orgány, nemohly vést k přerušení promlčecí doby pro zahájení stíhání ve věci v původním řízení.
            29. Je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95 může být promlčecí doba pro stíhání přerušena každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování nebo stíhání nesrovnalosti.
            30. S ohledem na toto znění je třeba konstatovat, že pojem „příslušný orgán“ ve smyslu tohoto ustanovení označuje orgán, který je příslušný učinit dotčené úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání.
            31. Nic ve znění čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95 naopak nenasvědčuje tomu, že tento orgán musí být stejný jako orgán příslušný k přiznání nebo vymáhání neoprávněně získaných částek na úkor finančních zájmů Unie.
            32. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že při neexistenci pravidel unijního práva přísluší každému členskému státu určit orgány, které jsou podle vnitrostátního práva příslušné k tomu, aby učinily úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání nesrovnalostí ve smyslu čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95. Členské státy proto mohou pravomoc stíhat nesrovnalosti přiznat jinému orgánu, než je orgán, který v projednávané věci přiznává náhradu nákladů na skladování nebo vymáhá její vrácení, s výhradou, aby tyto státy při této příležitosti nebránily účinnému použití unijního práva.
            33. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku pod písmenem a) odpovědět, že čl. 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že pojmem „příslušný orgán“ ve smyslu tohoto ustanovení se rozumí orgán, který je podle vnitrostátního práva příslušný učinit dotčené úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání, přičemž tento orgán může být jiný než orgán, který přiznává nebo vymáhá částky neoprávněně získané na úkor finančních zájmů Unie.
            Ke druhé otázce
            34. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání nesrovnalosti byly oznámeny „dané osobě“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud – je-li posledně uvedená právnickou osobou – byly tyto úkony oznámeny jejím zaměstnancům, když byli vyslechnuti jako svědci.
            35. Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že několik zaměstnanců společnosti Pfeifer & Langen bylo vyslechnuto jako svědci během vyšetřování této společnosti. V této souvislosti se daný soud táže, zda pro účely přerušení promlčecí doby pro stíhání nesrovnalostí dotčených v původním řízení stačí, aby úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání byly oznámeny těmto osobám.
            36. Nejprve je třeba uvést, že ze znění čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95 vyplývá, že pojem „daná osoba“ označuje hospodářský subjekt podezřelý z toho, že se dopustil nesrovnalostí, které jsou předmětem vyšetřování nebo stíhání, tedy v projednávané věci společnost Pfeifer & Langen.
            37. Dále je třeba konstatovat, že nařízení č. 2988/95 nestanoví zvláštní pravidla týkající se způsobů, jakými musí být „úkon, který se týká vyšetřování nebo stíhání“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce tohoto nařízení dané osobě oznámen.
            38. Tuto podmínku je třeba považovat za splněnou, pokud veškeré skutkové okolnosti umožňují dospět k závěru, že dotyčné úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání byly dané osobě skutečně oznámeny. Pokud jde o právnickou osobu, je tato podmínka splněna v případě, že byl dotyčný úkon skutečně oznámen osobě, jejíž chování lze podle vnitrostátního práva přičíst této právnické osobě, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            39. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět, že čl. 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání nesrovnalosti byly oznámeny „dané osobě“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud veškeré skutkové okolnosti umožňují dospět k závěru, že dotyčné úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání byly dané osobě skutečně oznámeny. Pokud jde o právnickou osobu, je tato podmínka splněna v případě, že byl dotyčný úkon skutečně oznámen osobě, jejíž chování lze podle vnitrostátního práva přičíst této právnické osobě, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            K první otázce pod písmenem b) a třetí otázce
            40. Podstatou první otázky pod písmenem b) a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že aby byl úkon kvalifikován jako „úkon, který se týká se vyšetřování nebo stíhání“ ve smyslu tohoto ustanovení, musí se týkat konkrétní nesrovnalosti, které se dopustil subjekt, jakož i přijetí správního opatření nebo sankce, a dále zda takový úkon může představovat taková zpráva, jako je závěrečná zpráva dotčená v původním řízení, která posuzuje výsledky šetření týkajícího se podezření na nesrovnalosti, aniž je dané osobě zaslána žádost o doplňující informace týkající se uvedených operací.
            41. Pokud jde o pojem „úkon, který se týká vyšetřování nebo stíhání“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95, Soudní dvůr již rozhodl, že účelem promlčecí doby, která je stanovena v tomto ustanovení, je zajistit právní jistotu a že tento účel by nebyl zcela naplněn, kdyby mohla být tato promlčecí doba přerušena jakýmkoliv úkonem kontroly obecné povahy ze strany vnitrostátní správy bez souvislosti s podezřením na nesrovnalosti týkající se dostatečně přesně vymezených operací (viz rozsudek SGS Belgium a další, C‑367/09, EU:C:2010:648, bod 68).
            42. Pokud naproti tomu vnitrostátní orgány zašlou určité osobě zprávu, ze které vyplývá nesrovnalost, na které se tato osoba měla v souvislosti s určitou konkrétní operací podílet, požádají ji o doplňující informace týkající se této operace, nebo jí v souvislosti s touto operací uloží sankci, činí tyto orgány dostatečně přesně vymezené úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání nesrovnalosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95 (rozsudky SGS Belgium a další, C‑367/09, EU:C:2010:648, bod 69, a Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, bod 61).
            43. Z toho plyne, že aby úkon představoval „úkon, který se týká vyšetřování nebo stíhání“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95, musí dostatečně přesně vymezit operace, kterých se týkají podezření na nesrovnalosti. Tento požadavek na přesnost nicméně nevyžaduje, aby uvedený úkon zmiňoval možnost uložit zvláštní správní sankci nebo opatření.
            44. Předkládající soud nicméně zdůrazňuje, že rozsudky SGS Belgium a další (C‑367/09, EU:C:2010:648), jakož i Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867) by mohly být vykládány v tom smyslu, že aby taková zpráva, jako je závěrečná zpráva dotčená v původním řízení, představovala „úkon, který se týká vyšetřování nebo stíhání“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95, musela by nutně obsahovat žádost o doplňující informace adresovanou dané osobě.
            45. V tomto ohledu je třeba uvést, že Soudní dvůr v uvedených rozsudcích pouze jako příklad uvedl úkony, o nichž lze mít za to, že dostatečně přesně vymezují operace, kterých se týkají podezření na nesrovnalosti.
            46. Z toho plyne, že takovou zprávu, jako je závěrečná zpráva dotčená v původním řízení, lze považovat za „úkon, který se týká vyšetřování nebo stíhání“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95, pokud dostatečně přesně vymezuje operace, kterých se týkají podezření na nesrovnalosti, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, a to i kdyby neobsahovala žádost o doplňující informace adresovanou dané osobě.
            47. S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku pod písmenem b) a třetí otázku odpovědět, že čl. 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že aby byl úkon kvalifikován jako „úkon, který se týká vyšetřování nebo stíhání“ ve smyslu tohoto ustanovení, musí dostatečně přesně vymezit operace, kterých se týkají podezření na nesrovnalosti. Tento požadavek na přesnost nicméně nevyžaduje, aby uvedený úkon zmiňoval možnost uložit zvláštní správní sankci nebo opatření. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda zpráva dotčená v původním řízení tuto podmínku splňuje.
            Ke čtvrté a osmé otázce
            48. Podstatou čtvrté a osmé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že mezi několika nesrovnalostmi musí existovat úzký chronologický vztah, aby na ně bylo nahlíženo jako na „opakovanou nesrovnalost“ ve smyslu tohoto ustanovení, a dále že nesrovnalosti týkající se výpočtu množství cukru uskladněného výrobcem, k nimž došlo během různých hospodářských roků a které vedly k nesprávným přiznáním uvedených množství týmž výrobcem, a tedy k vyplacení neoprávněných částek z titulu proplacení nákladů na skladování, mohou představovat „opakovanou nesrovnalost“ ve smyslu uvedeného ustanovení.
            49. Úvodem je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora je nesrovnalost „pokračující nebo opakovaná“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95, pokud se jí dopustí subjekt, jenž těží hospodářské výhody ze souboru podobných operací, kterými se porušuje stejné ustanovení unijního práva (viz rozsudek Vonk Dairy Products, C‑279/05, EU:C:2007:18, bod 41).
            50. S ohledem na tuto definici se předkládající soud nejprve táže na nutnost úzkého chronologického vztahu mezi dvěma nebo více nesrovnalostmi, aby představovaly „opakovanou nesrovnalost“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95. Předkládající soud je toho názoru, že v projednávané věci k některým operacím vytýkaným žalobkyni v původním řízení došlo pouze během různých hospodářských let.
            51. V tomto ohledu je třeba připomenout, že jak bylo uvedeno v bodě 24 tohoto rozsudku, promlčecí doba stanovená v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 má zajistit právní jistotu subjektů, neboť tyto musí být schopny určit, které z jejich operací jsou definitivní a které mohou být stále předmětem stíhání.
            52. Je přitom třeba mít za to, že nesrovnalosti nemohou představovat „opakovanou nesrovnalost“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95, pokud mezi nimi existuje období delší než čtyřletá promlčecí doba stanovená v prvním pododstavci téhož odstavce. V takové situaci totiž tyto různé nesrovnalosti nevykazují dostatečně úzký chronologický vztah. Při neexistenci úkonu příslušného orgánu týkajícího se vyšetřování nebo stíhání by subjekt mohl první z těchto nesrovnalostí legitimně považovat za promlčenou. Takový chronologický vztah naproti tomu existuje v případě, kdy doba mezi jednotlivými nesrovnalostmi nepřesahuje uvedenou promlčecí dobu.
            53. Pokud jde dále o kvalifikaci nesrovnalostí dotčených v původním řízení, předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda jsou z hlediska vnitrostátního důkazního práva použitelného ve věci v původním řízení, a není-li tím narušena účinnost unijního práva, naplněny základní prvky pokračující nebo opakované nesrovnalosti, jež jsou připomenuty v bodě 49 tohoto rozsudku (v tomto smyslu rozsudek Vonk Dairy Products, C‑279/05, EU:C:2007:18, bod 43). Soudní dvůr může nicméně danému soudu na základě skutečností uvedených v předkládacím rozhodnutí poskytnout prvky výkladu, které mohou předkládajícímu soudu umožnit rozhodnout.
            54. V tomto ohledu se zejména jeví, že všechny nesrovnalosti vytýkané společnosti Pfeifer & Langen přispívají k nesprávné povaze prohlášení poskytnutých touto společností ke kvalifikaci jedné části její produkce bílého cukru, pro kterou požadovala proplacení nákladů na skladování (kvóty A nebo B spíše než cukr C). Tyto nesrovnalosti tudíž mohou představovat opakované porušení čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1998/78, který výrobci cukru ukládá povinnost oznámit zásoby, které zakládají nárok na proplacení nákladů na skladování.
            55. Nelze tedy vyloučit, že nesrovnalosti vytýkané společnosti Pfeifer & Langen ve věci v původním řízení představují jako celek „opakovanou nesrovnalost“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            56. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na čtvrtou a osmou otázku odpovědět, že čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud jde o chronologický vztah, který by měl existovat mezi nesrovnalostmi, aby představovaly „opakovanou nesrovnalost“ ve smyslu tohoto ustanovení, je pouze požadováno, aby doba mezi jednotlivými nesrovnalostmi nepřesahovala promlčecí dobu stanovenou v prvním pododstavci téhož odstavce. Takové nesrovnalosti, jako jsou nesrovnalosti dotčené v původním řízení, které se týkají výpočtu množství cukru uskladněného výrobcem, k nimž došlo během různých hospodářských let a které vedly k nesprávným přiznáním uvedených množství týmž výrobcem, a tedy k vyplacení neoprávněných částek z titulu proplacení nákladů na skladování, představují v zásadě „opakovanou nesrovnalost“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            K páté otázce
            57. Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že kvalifikace všech nesrovnalostí jako „pokračující nebo opakované nesrovnalosti“ ve smyslu tohoto ustanovení je vyloučena v případě, kdy příslušné orgány neprovedly u dané osoby řádné a důkladné kontroly.
            58. Podle společnosti Pfeifer & Langen nesplnil BLE povinnost postupovat s řádnou péčí, když u ní během hospodářských let dotčených v původním řízení neprovedl řádné a důkladné kontroly. Tvrdí, že tento úřad se nemůže za takových okolností dovolávat pokračující či opakované povahy nesrovnalostí, aby oddálil promlčení stíhání.
            59. Jak bylo připomenuto v bodě 49 tohoto rozsudku, „pokračující nebo opakovaná nesrovnalost“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95 se vyznačuje pouze tím, že subjekt těží hospodářské výhody ze souboru podobných operací, kterými je porušováno totéž ustanovení unijního práva.
            60. Z toho plyne, že tento pojem vychází z objektivních kritérií, která jsou vlastní této kategorii nesrovnalostí a jsou nezávislá na jednání vnitrostátního správního orgánu vůči dotčenému subjektu. Kvalifikace všech nesrovnalostí jako „pokračující nebo opakované nesrovnalosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95 nemůže zejména záviset na tom, zda příslušné orgány u dané osoby provedly řádné a důkladné kontroly.
            61. S ohledem na výše uvedené je třeba na pátou otázku odpovědět, že čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že kvalifikace všech nesrovnalostí jako „pokračující nebo opakované nesrovnalosti“ ve smyslu tohoto ustanovení není vyloučena v případě, kdy příslušné orgány neprovedly u dané osoby řádné a důkladné kontroly.
            K šesté a deváté otázce
            62. Podstatou šesté a deváté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 3 odst. 1 čtvrtý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že doba stanovená v tomto pododstavci běží v případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí ode dne, ke kterému skončila poslední nesrovnalost, nebo ode dne, kdy došlo ke každé z jednotlivých opakovaných nesrovnalostí, nebo také ode dne, kdy příslušné vnitrostátní orgány zjistily tyto nesrovnalosti.
            63. Nejprve je třeba uvést, že ze znění i systematiky čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 vyplývá, že toto ustanovení ve čtvrtém pododstavci stanoví absolutní limit pro promlčení stíhání nesrovnalosti, přičemž toto promlčení nastane nejpozději ke dni, v němž uplynula lhůta rovnající se dvojnásobku promlčecí doby stanovené v prvním pododstavci téhož ustanovení, aniž příslušný orgán uložil sankci, s výjimkou případů, kdy bylo správní řízení podle čl. 6 odst. 1 tohoto nařízení pozastaveno.
            64. Doba stanovená v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci uvedeného nařízení přispívá k posílení právní jistoty hospodářských subjektů v souladu s požadavkem připomenutým v bodě 24 tohoto rozsudku, neboť brání tomu, aby promlčení stíhání nesrovnalosti mohlo být donekonečna oddalováno opakovanými úkony způsobujícími přerušení.
            65. Pokud jde dále o dies a quo  této doby, ze systematiky čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 a zejména z neexistence zvláštních pravidel v dané oblasti rovněž vyplývá, že tento počátek musí být určen na základě dvou prvních pododstavců téhož odstavce.
            66. V souladu s čl. 3 odst. 1 druhým pododstavcem tohoto nařízení běží v případě opakovaných nesrovnalostí promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. Jak bylo připomenuto v bodě 49 tohoto rozsudku, uskuteční-li subjekt několik podobných operací porušujících totéž ustanovení unijního práva s cílem vytěžit z toho hospodářskou výhodu, je třeba mít za to, že tyto operace tvoří jednu a tutéž pokračující nebo opakovanou nesrovnalost. Pojem „nesrovnalost, která skončila“, jenž je uveden v tomto ustanovení, musí být proto chápán tak, že odkazuje na den, kdy skončila poslední operace tvořící tutéž opakovanou nesrovnalost.
            67. Datum, ke kterému vnitrostátní orgány zjistily nesrovnalost, tedy nemá vliv na počátek běhu uvedené doby. Kromě toho, že nic ve znění čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 neumožňuje dospět k opačnému výkladu, je třeba zdůraznit, že vnitrostátní správní orgán má obecnou povinnost postupovat s řádnou péčí při ověřování správnosti plateb, které provádí a které zatěžují unijní rozpočet, což znamená, že tento správní orgán musí neprodleně přijmout opatření směřující k napravení nesrovnalostí (v tomto smyslu viz rozsudky Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, C‑201/10 a C‑202/10, EU:C:2011:282, bod 44, jakož i Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 62).
            68. Pokud by za těchto podmínek mělo být připuštěno, že doba stanovená v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci nařízení č. 2988/95 počíná běžet až od okamžiku, kdy správní orgán zjistil tyto nesrovnalosti, mohlo by to podpořit určitou liknavost vnitrostátních orgánů při stíhání uvedených nesrovnalostí a vystavit subjekty dlouhému období právní nejistoty a riziku, že po uplynutí takové doby již nebudou schopny předložit důkaz o správnosti dotčených operací (v tomto smyslu viz rozsudky Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, C‑201/10 a C‑202/10, EU:C:2011:282, bod 45, jakož i Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 62).
            69. S ohledem na výše uvedené je třeba na šestou a devátou otázku odpovědět, že čl. 3 odst. 1 čtvrtý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že doba stanovená v tomto pododstavci počíná v případě pokračující nebo opakované nesrovnalosti běžet ode dne, kdy tato nesrovnalost skončila, a to bez ohledu na datum, ke kterému vnitrostátní správní orgán tuto nesrovnalost zjistil.
            K sedmé otázce
            70. Podstatou sedmé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že úkony příslušného orgánu týkající se vyšetřování nebo stíhání, které byly oznámeny dané osobě v souladu s třetím pododstavcem tohoto odstavce, přerušují dobu stanovenou ve čtvrtém pododstavci téhož odstavce.
            71. Jak bylo uvedeno v bodě 63 tohoto rozsudku, čl. 3 odst. 1 čtvrtý pododstavec nařízení č. 2988/95 stanoví absolutní limit pro promlčení stíhání nesrovnalosti, přičemž toto promlčení nastane nejpozději ke dni, v němž uplynula lhůta rovnající se dvojnásobku promlčecí doby stanovené v prvním pododstavci téhož odstavce, aniž příslušný orgán uložil sankci, s výjimkou případů, kdy bylo správní řízení podle čl. 6 odst. 1 tohoto nařízení pozastaveno.
            72. Z toho plyne, že kromě posledně uvedeného případu úkony příslušného orgánu týkající se vyšetřování nebo stíhání, které byly oznámeny dané osobě v souladu s čl. 3 odst. 1 třetím pododstavcem uvedeného nařízení, nepřerušují dobu stanovenou v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci téhož nařízení.
            73. Tento závěr je podpořen účelem této doby, kterým je – jak bylo uvedeno v bodě 64 tohoto rozsudku – právě zabránit tomu, aby promlčení stíhání nesrovnalosti mohlo být donekonečna oddalováno opakovanými úkony způsobujícími přerušení.
            74. S ohledem na výše uvedené je třeba na sedmou otázku odpovědět, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že úkony příslušného orgánu týkající se vyšetřování nebo stíhání, které byly oznámeny dané osobě v souladu s třetím pododstavcem tohoto odstavce, nepřerušují dobu stanovenou ve čtvrtém pododstavci téhož odstavce.
            K nákladům řízení
            75. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
            1) Článek 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství musí být vykládán v tom smyslu, že pojmem „příslušný orgán“ ve smyslu tohoto ustanovení se rozumí orgán, který je podle vnitrostátního práva příslušný učinit dotčené úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání, přičemž tento orgán může být jiný než orgán, který přiznává nebo vymáhá částky neoprávněně získané na úkor finančních zájmů Evropské unie.
            2) Článek 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání nesrovnalosti byly oznámeny „dané osobě“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud veškeré skutkové okolnosti umožňují dospět k závěru, že dotyčné úkony týkající se vyšetřování nebo stíhání byly dané osobě skutečně oznámeny. Pokud jde o právnickou osobu, je tato podmínka splněna v případě, že byl dotyčný úkon skutečně oznámen osobě, jejíž chování lze podle vnitrostátního práva přičíst této právnické osobě, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            3) Článek 3 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že aby byl úkon kvalifikován jako „úkon, který se týká vyšetřování nebo stíhání“ ve smyslu tohoto ustanovení, musí dostatečně přesně vymezit operace, kterých se týkají podezření na nesrovnalosti. Tento požadavek na přesnost nicméně nevyžaduje, aby uvedený úkon zmiňoval možnost uložit zvláštní správní sankci nebo opatření. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda zpráva dotčená v původním řízení tuto podmínku splňuje.
            4) Článek 3 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud jde o chronologický vztah, který by měl existovat mezi nesrovnalostmi, aby představovaly „opakovanou nesrovnalost“ ve smyslu tohoto ustanovení, je pouze požadováno, aby doba mezi jednotlivými nesrovnalostmi nepřesahovala promlčecí dobu stanovenou v prvním pododstavci téhož odstavce. Takové nesrovnalosti, jako jsou nesrovnalosti dotčené v původním řízení, které se týkají výpočtu množství cukru uskladněného výrobcem, k nimž došlo během různých hospodářských let a které vedly k nesprávným přiznáním uvedených množství týmž výrobcem, a tedy k vyplacení neoprávněných částek z titulu proplacení nákladů na skladování, představují v zásadě „opakovanou nesrovnalost“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
            5) Článek 3 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že kvalifikace všech nesrovnalostí jako „pokračující nebo opakované nesrovnalosti“ ve smyslu tohoto ustanovení není vyloučena v případě, kdy příslušné orgány neprovedly u dané osoby řádné a důkladné kontroly.
            6) Článek 3 odst. 1 čtvrtý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že doba stanovená v tomto pododstavci počíná v případě pokračující nebo opakované nesrovnalosti běžet ode dne, kdy tato nesrovnalost skončila, a to bez ohledu na datum, ke kterému vnitrostátní správní orgán tuto nesrovnalost zjistil.
            7) Článek 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že úkony příslušného orgánu týkající se vyšetřování nebo stíhání, které byly oznámeny dané osobě v souladu s třetím pododstavcem tohoto odstavce, nepřerušují dobu stanovenou ve čtvrtém pododstavci téhož odstavce.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 18. listopadu 2010. # Architecture, microclimat, énergies douces - Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) proti Evropské komisi. # Kasační opravný prostředek - Započtení pohledávek, které podléhají odlišným právním řádům - Žádost o vrácení vyplacených částek - Zásada litis denuntiatio - Právo na obhajobu a právo na spravedlivý proces. # Věc C-317/09 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 18. listopadu 2010 – ArchiMEDES v. Komise
      (Věc C‑317/09 P)
      „Kasační opravný prostředek – Započtení pohledávek, které podléhají odlišným právním řádům – Žádost o vrácení vyplacených částek – Zásada litis denuntiatio – Právo na obhajobu a právo na spravedlivý proces“
      1.                     Řízení – Odůvodnění rozsudků – Rozsah (Statut Soudního dvora, článek 36) (viz body 76–78)
      2.                     Kasační opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Žalobní důvod předložený poprvé v rámci opravného prostředku –
            Nepřípustnost (viz body 88–91)
      3.                     Kasační opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Důvody rozsudku stižené vadou spočívající v porušení unijního práva
            (viz bod 105)
      4.                     Kasační opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Důvod vycházející z neexistence mechanismu nuceného vedlejšího
            účastenství (viz body 121–125)
      5.                     Kasační opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Pouhé zopakování žalobních důvodů a argumentů předložených před
            Soudem – Nepřípustnost (viz body 130–134)
      Předmět

         Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 10. června 2009, ArchiMEDES v.
                  Komise (spojené věci T-396/05 a T-397/05), kterým Soud zamítl žaloby účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek
                  směřující ke zrušení rozhodnutí Komise o vymáhání částek vyplacených v rámci smlouvy, kterou je vázána vůči účastnici řízení
                  podávající kasační opravný prostředek, a o započtení vzájemných pohledávek, a dále k tomu, aby bylo Komisi uloženo uhradit
                  jí zbývající část dotace podle téže smlouvy – Nepoužitelnost zásady

               litis denuntiatio
                – Zamítnutí návrhu na uplatnění společné a nerozdílné odpovědnosti smluvních partnerů – Porušení práva na obhajobu a práva
                  na spravedlivý proces

            Výrok

                  1)

                  	Kasační opravný prostředek se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Architecture, microclimat, énergies douces - Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 28. června 2006. # Yolande Beau proti Komisi Evropských společenství. # Věc F-39/05.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 10. září 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Komisi Evropských společenství.#Veřejné zakázky na služby - Nabídkové řízení Společenství - Poskytování služeb vývoje a správy informačních systémů a souvisejících služeb podpory určených pro finanční informační systémy Generálního ředitelství pro zemědělství - Kritéria výběru a přidělení - Odmítnutí nabídky uchazeče - Povinnost uvést odůvodnění - Neexistence zjevně nesprávného posouzení - Zásada řádné péče a řádné správy.#Věc T-59/05.

text:
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 10. září 2008 – Evropaïki Dynamiki v. Komise
      (Věc T-59/05)
      „Veřejné zakázky na služby – Nabídkové řízení Společenství – Poskytování služeb vývoje a správy informačních systémů a souvisejících služeb podpory určených pro finanční informační systémy
         Generálního ředitelství pro zemědělství – Kritéria výběru a přidělení – Odmítnutí nabídky uchazeče – Povinnost uvést odůvodnění – Neexistence zjevně nesprávného posouzení – Zásada řádné péče a řádné správy“

      1.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Kritéria výběru a přidělení (Nařízení Rady č. 1605/2002, článek
            89 a čl. 97 odst. 1; nařízení Komise č. 2342/2002, článek 135 až 138) (viz body 48-51)
      2.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Zadání zakázky v zadávacím řízení – Zadávání zakázek – Kritéria zadávání (Nařízení
            Rady č. 1605/2002, čl. 97 odst. 2; nařízení Komise č. 2342/2002, článek 138) (viz body 56-59)
      3.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Zadání zakázky v zadávacím řízení – Posuzovací pravomoc orgánů – Soudní přezkum
            – Omezení (viz body 70-71, 82)
      4.                     Veřejné zakázky Evropských společenství – Zadání zakázky v zadávacím řízení – Zadávání zakázek (viz body 101, 104-105)
      5.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Působnost (Článek 253 ES) (viz body 120-122)
      6.                     Právo Společenství – Zásady – Zásada řádné správy – Povinnost řádné péče (viz body 152-153)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 23. listopadu 2004, kterým byla odmítnuta nabídka podaná žalobkyní v rámci veřejné
                  soutěže týkající se poskytování služeb vývoje a správy informačních systémů a souvisejících služeb podpory určených pro finanční
                  informační systémy Generálního ředitelství pro zemědělství, jakož i rozhodnutí o zadání zakázky jinému uchazeči.

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá jako neopodstatněná.

                  2)

                  	Komise ponese vlastní náklady řízení jakož i nahradí pětinu nákladů vynaložených Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata
                     Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE.

                  3)

                  	Evropaïki Dynamiki ponese čtyři pětiny vlastních nákladů řízení.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 4. června 2014.#Abdolnaser Hemmati v. Rada Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vůči Íránu s cílem zabránit šíření jaderných zbraní – Zmrazení finančních prostředků – Zákaz vstupu – Žaloba na neplatnost – Právní zájem na podání žaloby – Přípustnost – Povinnost odůvodnění.#Věc T‑68/12.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. července 1993. # CT Control (Rotterdam) BV a JCT Benelux BV proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost. # Spojené věci C-121/91 a C-122/91.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 24. dubna 1980. # Procureur de la République proti René Chatainovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance de Nanterre - Francie. # Celní hodnota. # Věc 65/79.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. února 2008.#Maira María Robledillo Núñez proti Fondo de Garantía Salarial (Fogasa).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de lo Social Único de Algeciras - Španělsko.#Sociální politika - Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele - Směrnice 80/987/EHS ve znění směrnice 2002/74/ES - Článek 3 první pododstavec a čl. 10 písm. a) - Odstupné z důvodu neplatné výpovědi, dohodnuté v průběhu mimosoudního řízení o smíru - Platba zajištěná záruční institucí - Platba podmíněná vydáním soudního rozhodnutí - Zásada rovnosti a zásada zákazu diskriminace.#Věc C-498/06.

text:
      Věc C-498/06
      Maira María Robledillo Núñez
      v.
      Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de lo Social Único de Algeciras)
      „Sociální politika – Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele – Směrnice 80/987/EHS ve znění směrnice 2002/74/ES – Článek 3 první pododstavec a čl. 10 písm. a) – Odstupné z důvodu neplatné výpovědi, dohodnuté v průběhu mimosoudního řízení o smíru – Platba zajištěná záruční institucí – Platba podmíněná vydáním soudního rozhodnutí – Zásada rovnosti a zásada zákazu diskriminace“
      Shrnutí rozsudku
      Sociální politika – Sbližování právních předpisů – Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele – Směrnice
            80/987
      [Směrnice Rady 80/987, ve znění směrnice 2002/74, čl. 3 první pododstavec a čl. 10 písm. a)]
      Článek 3 první pododstavec směrnice 80/987 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, ve znění
         směrnice 2002/74, musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může vyloučit odstupné za neplatnou výpověď ze záruky jeho
         vyplacení zajišťovaného záruční institucí na základě uvedeného ustanovení, pokud odstupné bylo přiznáno mimosoudním smírem
         a pokud vyloučení, objektivně odůvodněné, představuje opatření nezbytné k tomu, aby se zabránilo zneužívání ve smyslu čl.
         10 písm. a) téže směrnice.

      (viz bod 44 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      21. února 2008(*)

      „Sociální politika – Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele – Směrnice 80/987/EHS ve znění směrnice 2002/74/ES – Článek 3 první pododstavec a čl. 10 písm. a) – Odstupné z důvodu neplatné výpovědi, dohodnuté v průběhu mimosoudního řízení o smíru – Platba zajištěná záruční institucí – Platba podmíněná vydáním soudního rozhodnutí – Zásada rovnosti a zásada zákazu diskriminace“
      Ve věci C‑498/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Juzgado de lo Social
         Único de Algeciras (Španělsko) ze dne 18. září 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 7. prosince 2006, v řízení

      Maira María Robledillo Núñez
      proti
      Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a T. von Danwitz (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 22. listopadu 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za španělskou vládu J. Rodríguez Cárcamem a B. Plaza Cruz, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství J. Enegrenem a R. Vidal Puigem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o ochraně zaměstnanců
         v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217), ve znění směrnice Evropského
         parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 270, s. 10; Zvl. vyd. 05/04, s. 261, dále jen „směrnice 80/987“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Mairou Maríou Robledillo Núñez a Fondo de Garantía Salarial (Záručním mzdovým fondem,
         dále jen „Fogasa“) ohledně odmítnutí posledně uvedeného vyplatit dotyčné na základě jeho subsidiární odpovědnosti odstupné
         za neplatnou výpověď, kterou dostala, přičemž vyplacení odstupného vyplývá z mimosoudního smíru uzavřeného mezi M. M. Robledillo
         Núñez a jejím zaměstnavatelem.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 1 odst. 1 směrnice 80/987 stanoví, že „[t]ato směrnice se vztahuje na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních
         smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1“.

      4        Článek 2 odst. 2 téže směrnice upřesňuje, že směrnice se nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definice výrazů „zaměstnanec“,
         „zaměstnavatel“, „odměna“, „nabytá práva“ a „nabývaná práva“.

      5        Článek 3 první pododstavec směrnice 80/987 stanoví:

      „Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených
         pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní
         právo, odstupného při skončení pracovního poměru.“

      6        Článek 10 písm. a) a b) směrnice 80/987 stanoví:

      „Tato směrnice se nedotýká možnosti členských států:
      a)      přijmout nezbytná opatření, aby se zabránilo zneužívání;
      b)      odmítnout nebo omezit povinnost uhradit pohledávky podle článku 3 nebo záruční povinnost podle článku 7, pokud se zjistí,
         že splnění povinnosti není důvodné v důsledku zvláštních vztahů mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem a společných zájmů vyjádřených
         v tajné dohodě mezi nimi.“

      7        Směrnice 2002/74 vstoupila na základě článku 3 v platnost dne 8. října 2002.

       Španělská právní úprava
       Pohledávky, které zajišťuje Fogasa
      8        Článek 33 odst. 1 královského legislativního nařízení č. 1/1995 ze dne 24. března 1995 o schválení přepracovaného znění zákona
         o statutu zaměstnanců (Estatuto de los Trabajadores) ze dne 24. března 1995 (BOE č. 75 ze dne 29. března 1995, s. 9654), ve
         znění účinném od 14. prosince 2002 (dále jen „statut zaměstnanců“), stanoví:

      „Záruční mzdový fond […] vyplácí zaměstnancům částky mezd, které jsou jim dluženy z důvodu platební neschopnosti, pozastavení
         plateb, konkurzu nebo nuceného vyrovnání podnikatelů.

      Pro účely předešlého pododstavce se za mzdu považuje částka jako taková uznaná ve smírčím řízení nebo soudním rozhodnutím
         ve všech případech uvedených v čl. 26 odst. 1, jakož i ‚salarios de tramitación‘ v případech, kdy tak stanoví zákon […]“

      9        Článek 33 odst. 2 statutu zaměstnanců ve znění zákona č. 60/1997 ze dne 19. prosince 1997 (BOE č. 304 ze dne 20. prosince
         1997, s. 37453), stanovil:

      „Záruční mzdový fond vyplatí v případech uvedených v předcházejícím odstavci odstupné, které bylo z důvodu výpovědi nebo skončení
         pracovního poměru v souladu s články 50, 51 a čl. 52 písm. c) tohoto zákona přiznáno zaměstnancům rozsudkem nebo správním
         rozhodnutím, v maximální výši jednoho ročního platu, přičemž denní mzda, která slouží jako základ pro výpočet, nesmí překročit
         dvojnásobek mezioborové minimální mzdy.

      […]“
      10      Článek 33 odst. 2 statutu zaměstnanců ve znění zákona č. 43/2006 ze dne 29. prosince 2006, pro zlepšení růstu a zaměstnanosti
         (BOE č. 312 ze dne 30. prosince 2006, s. 46586), přijatého na základě královského legislativního nařízení č. 5/2006 (Real
         Decreto Ley 5/2006) ze dne 9. června 2006 (BOE č. 141 ze dne 14. června 2006, s. 22670) a účinného od 15. června 2006, stanoví:

      „Záruční mzdový fond vyplatí v případech uvedených v předcházejícím odstavci odstupné, které bylo z důvodu výpovědi nebo skončení
         pracovního poměru v souladu s články 50, 51 a čl. 52 písm. c) tohoto zákona a s článkem 64 zákona č. 22/2003 ze dne 9. července 2003
         o konkurzu přiznáno zaměstnancům rozsudkem, usnesením, soudním smírem nebo správním rozhodnutím […].“

      11      Podle článku 56 statutu zaměstnanců je zaměstnavatel v případě, že neplatnost výpovědi uzná sám v soudním nebo mimosoudním
         smíru nebo ji určí soudní rozhodnutí, povinen vyplatit zaměstnanci jednak „salarios de tramitación“, tedy náhradu mzdy za
         dobu trvání řízení o určení neplatnosti výpovědi, a jednak odstupné z důvodu skončení pracovního poměru.

       Mimosoudní smír
      12      Královské legislativní nařízení č. 2/1995 o schválení přepracovaného zákona o pracovněprávním řízení (Ley de Procedimiento
         lagotal) ze dne 7. dubna 1995 (BOE č. 86 ze dne 11. dubna 1995, s. 10695, dále jen „LPL“) mimo jiné stanoví pravidla pro postup
         při mimosoudním smíru a před zahájením soudního řízení.

      13      Článek 67 LPL, který upravuje zpochybňování platnosti smírčí dohody, zní:

      „1.      Neplatnosti smírčí dohody se mohou domáhat účastníci smíru a každý, kdo by dohodou mohl být poškozen, žalobou k soudu příslušnému
         k rozhodnutí sporu, který byl základem smírčího řízení, a to ze stejných důvodů, jež mohou způsobovat neplatnost smlouvy.

      2.      Lhůta pro podání žaloby je 30 dnů od uzavření dohody. Lhůta pro podání žaloby poškozenými osobami začíná běžet ode dne, kdy
         se o dohodě dozví.“

      14      Činnost smírčích orgánů se řídí královským dekretem č. 2756/1979 ze dne 23. listopadu 1979 (BOE č. 291 ze dne 5. prosince
         1979, s. 28015), o úkolech Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación (Mediačního, rozhodčího a smírčího centra). Články
         5, 8, 10 a 11 tohoto královského dekretu stanoví:

      „Článek 5
      1.      Pokus o smír se provádí před orgány Mediačního, rozhodčího a smírčího centra podle místa poskytnutí služby anebo podle místa
         bydliště dotčených osob, což určí navrhovatel.

      2.      Pokus o smír probíhá před ředitelem, předsedou Rozhodčího soudu, tajemníkem nebo kterýmkoli zaměstnancem Centra, pokud splňují
         podmínku požadovaného právnického vzdělání (,Licenciatura‘).

      Účastníkem smírčího řízení může být pouze osoba, která má způsobilost být účastníkem pracovněprávního řízení.
      […]
      Článek 8
      1.      Po přijetí návrhu a jeho zapsání do příslušného rejstříku je návrh posouzen z hlediska splnění formálních náležitostí a v případě
         nejasností se požádá o jeho doplnění, aby bylo možno dotčené osoby řádně předvolat, a jedno jeho vyhotovení, řádně datované
         a opatřené razítkem, se proti podpisu vydá přítomné osobě, která se zároveň uvědomí o místě, datu a čase smírčího jednání,
         jež musí proběhnout v zákonem stanovených lhůtách. Pokud se dostaví jiná osoba než navrhovatel a pokud tato osoba odmítne
         převzít předvolání, toto se doručí stejným způsobem jako ostatním dotčeným osobám.

      […]
      Článek 10
      Smírčí orgán po zahájení řízení a svolání dotčených osob, s nimiž se mohou dostavit jejich důvěrníci, ověří jejich totožnost,
         jejich způsobilost a jejich oprávnění k zastupování, a se svolením navrhovatele je vyzve k přednesení požadavků a tvrzení,
         o něž své požadavky opírají, přičemž předložení písemností a jiných důkazu není povinné.

      Následně vyzve dotčené osoby, aby případně i za podpory důvěrníků dospěly k dohodě a k tomu jím udělí slovo tolikrát, kolikrát
         bude nutné; sám přitom může navrhovat spravedlivá řešení. Udržuje pořádek na jednání, které může v případě narušení jeho důstojného
         průběhu či v případě nemožnosti dospět k dohodě přerušit a prohlásit je za ukončené bez uzavření dohody.

      Smírčí orgán sepisuje protokol o jednání, v němž co nejvýstižněji zachytí obsah dohod uzavřených dotčenými osobami. Nedojde‑li
         k dohodě, tuto skutečnost v protokolu výslovně uvede.

      Smír podepíšou dotčené osoby a smírčí orgán, a pokud některá z nich neumí či nemůže se podepsat, učiní se o tom záznam; jejím
         jménem smír může podepsat důvěrník, pokud ji doprovází. Záznam se učiní také o odmítnutí podepsat smír a o důvodech odmítnutí,
         jsou‑li známy; v takovém případě se řízení považuje za ukončené bez uzavření dohody.

      Smírčí orgán bezprostředně po ukončení smírčího řízení předá dotčeným osobám po jednom ověřeném vyhotovení protokolu.
      Článek 11
      Rozhodnutí přijatá v rámci smírčího řízení před Mediačním, rozhodčím a smírčím centrem jsou vykonatelná a jsou závazná i pro
         pracovněprávní soudy.

      […]“
       Soudní smír
      15      Soudní smír upravuje článek 84 LPL, který zní:

      „1.      Soud na veřejném jednání provede pokus o smír mezi účastníky, které poučí o jejich právech a povinnostech, aniž by tím byl
         dotčen obsah případného rozsudku. Dospěje‑li soud k závěru, že obsah smíru představuje závažnou ujmu pro některého účastníka,
         obcházení zákona nebo zneužití práva, neschválí jej.

      2.      Smír lze schválit kdykoli před vynesením rozsudku.
      […]“
      16      Pokud jde o účastenství Fogasa v pracovněprávním soudním řízení, článek 23 LPL stanoví:

      „1.      Záruční mzdový fond může požádat o účastenství v kterékoli fázi řízení, jehož důsledkem může být povinnost Záručního mzdového
         fondu vyplatit zaměstnancům ve při náhradu mzdy nebo odstupné, přičemž účastenství Fondu nesmí vést k průtahům v řízení ani
         k jeho zastavení.

      […]“
       Práva a povinnosti Fogasa
      17      Články 274 a 275 LPL, které upravují účastenství Fogasa v řízení o prohlášení platební neschopnosti zaměstnavatelů, zní následovně:

      „Článek 274
      1.      Před prohlášením platební neschopnosti je Záruční mzdový fond vyslechnut ve lhůtě nejdéle patnácti dnů, nebyl-li k tomu vyzván
         již dříve, aby mohl navrhnout vhodná opatření a označit známý majetek hlavního dlužníka.

      2.      Do třiceti dnů od přijetí opatření navrhovaných Záručním mzdovým fondem soud usnesením může prohlásit úplnou nebo částečnou
         platební neschopnost zaměstnavatele a určit odhadní hodnotu zajištěného majetku. Platební neschopnost se ve všech ohledech
         považuje za prozatímní, dokud není znám majetek zaměstnavatele nebo dokud nedojde k prodeji zajištěného majetku.

      […]
      Článek 275
      1.      Je‑li majetek dlužníka, který lze zajistit, používán k výrobě a pokud dlužník ve výrobě pokračuje, může Záruční mzdový fond
         navrhnout odklad výkonu rozhodnutí na dobu třiceti dnů […].

      2.      Poté, co Záruční mzdový fond konstatuje nemožnost uhradit mzdové nároky zaměstnanců […], oznámí to, uvede důvody a navrhne
         prohlášení platební neschopnosti pouze pro účely uznání peněžitých plnění mzdové záruky.“

      18      Článek 28 odst. 3 královského dekretu č. 505/1985 ze dne 6. března 1985, o organizaci a činnosti Záručního mzdového fondu
         (BOE č. 92 ze dne 17. dubna 1985, s. 10203), upravuje vyřizování žádostí o výplatu podaných k Fogasa následovně:

      „Generální tajemník do pěti dnů po uplynutí zkušební lhůty podle předešlého odstavce, je‑li poskytnuta, vydá rozhodnutí, jímž
         zcela nebo částečně žádostem vyhoví, anebo je zamítne. Vždy zamítne žádosti o výplatu peněžitého plnění, u nichž se zjistí
         zneužití práva nebo obejití zákona, anebo jejichž vyplacení není odůvodněné z důvodu prokázané existence společného zájmu
         zaměstnanců a zaměstnavatelů vytvořit zdání právního stavu platební neschopnosti za účelem obdržení peněžitého plnění od Záručního
         mzdového fondu.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      19      Maira María Robledillo Núñez, žalobkyně v původním řízení, byla zaměstnána u společnosti Linya Fish SL (dále jen „společnost
         Linya Fish“) v době od 4. října 2001 do 28. ledna 2003, kdy jí tato společnost dala výpověď.

      20      Po návrhu M. M. Robledillo Núñez na zahájení smírčího řízení k Mediačnímu, rozhodčímu a smírčímu centru v Algeciras účastnice
         vzhledem k neplatnosti výpovědi uzavřely dne 2. dubna 2003 smír, v němž společnost Linya Fish uznala dluh vůči M. M. Robledillo
         Núñez ve výši 1 237 eur (dále jen „odstupné“), ačkoli podle předkládajícího soudu tato částka nesmí v žádném případě překročit
         1 186 eur.

      21      Dne 5. května 2004 byl na základě žaloby M. M. Robledillo Núñez proti společnosti Linya Fish vydán vykonatelný rozsudek, v němž
         bylo rozhodnuto i o dočasné platební neschopnosti. Dne 26. listopadu 2004 požádala M. M. Robledillo Núñez na základě posledně
         uvedeného rozhodnutí Fogasa o výplatu peněžitého plnění odpovídajícího odstupnému, které jí uvedená společnost nevyplatila.

      22      Rozhodnutím ze dne 21. ledna 2005 Fogasa zamítla žádost v plném rozsahu, neboť odstupné nebylo přiznáno žádným rozsudkem ani
         správním rozhodnutím.

      23      Dne 5. května 2006 podala M. M. Robledillo Núñez k Juzgado de lo Social Único de Algeciras proti zamítavému rozhodnutí Fogasa
         žalobu. V ní namítá, že jí Fogasa odmítla vyplatit odstupné stanovené smírem.

      24      Vnitrostátní soud v odůvodnění předkládacího rozhodnutí uvádí, že španělské právo sice v čl. 33 odst. 2 statutu zaměstnanců
         ve znění účinném do 15. června 2006 stanoví vyplácení odstupného, na nějž vznikl nárok z důvodu skončení pracovního poměru,
         ale pouze v případech, kdy odstupné bylo zaměstnancům přiznáno z důvodu výpovědi nebo skončení pracovního poměru rozsudkem
         nebo správním rozhodnutím. Jelikož odstupné přiznané mimosoudním smírem citované ustanovení statutu zaměstnanců neuvádí, nemůže
         podle téhož soudu představovat odstupné, jehož vyplacení zajišťuje Fogasa.

      25      Předkládající soud s odkazem na usnesení ze dne 13. prosince 2005, Guerrero Pecino (C‑177/05, Sb. rozh. s. I‑10887), které
         se týká odstupného stanoveného soudním smírem, upřesnil rozdíl mezi soudním a mimosoudním smírem tak, že soudní smír se uzavírá
         před soudem, který mimo jiné může podle čl. 84 odst. 1 LPL odmítnout jeho schválení, zatímco k mimosoudnímu smíru dochází
         před orgánem k tomu pověřeným, který nemá možnost prověřovat obsah smíru ani pravomoc smír schválit či neschválit. Cílem zákonného
         odlišení obou forem smíru je zabránit možným podvodům. Podle téhož soudu by však Fogasa mohl vyplacení odstupného stanoveného
         mimosoudním smírem zcela odmítnout na základě podvodu zjištěného v řízení, v němž je v případě platební neschopnosti zaměstnavatele
         požádán o vyplacení peněžitého plnění.

      26      Za těchto podmínek se Juzgado de lo Social Único de Algeciras rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžnou otázku:

      „Je s ohledem na obecnou zásadu rovnosti a zásadu zákazu diskriminace rozdílné zacházení stanovené v čl. 33 odst. 2 […] statutu
         zaměstnanců v platném znění a v bezprostředně předcházejícím znění, které bylo platné do 14. června 2006, objektivně neodůvodněné,
         a spadá tedy v důsledku toho odstupné za výpověď vyplacené zaměstnanci na základě mimosoudního smíru do rozsahu působnosti
         směrnice 80/987 […], ve znění směrnice […] 2002/74 […], když čl. 33 odst. 1 statutu zaměstnanců tuto formu smíru připouští
         pro účely vyplacení ‚salarios de tramitación‘, které jsou důsledkem téže výpovědi, záruční institucí?“

       K předběžné otázce
      27      Podstatou otázky předkládajícího soudu, který se opírá o výše uvedené usnesení Guerrero Pecino, je, zda vyloučení odstupného
         za neplatnou výpověď ze záruky za jeho vyplacení, kterou zajišťují záruční instituce uvedené v čl. 3 prvním pododstavci směrnice
         80/987, je objektivně odůvodněné jakožto opatření nezbytné k zabránění zneužívání, přijaté podle čl. 10 písm. a) téže směrnice,
         pokud je odstupné přiznáno mimosoudním smírem.

      28      Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 3 prvního pododstavce směrnice 80/987 mají členské státy přijmout opatření nezbytná
         k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4 téže směrnice, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců,
         které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při
         skončení pracovního poměru.

      29      Vnitrostátní úprava dotčená v původním řízení tudíž spadá do působnosti směrnice 80/987, neboť pod ochranu příslušné záruční
         instituce zahrnuje i vyplácení odstupného za skončení pracovního poměru, a to i přesto, že podle čl. 3 prvního pododstavce
         směrnice žádnou takovou povinnost nemá (viz rozsudky ze dne 7. září 2006, Cordero Alonso, C‑81/05, Sb. rozh. s. I‑7569, bod
         31, a ze dne 17. ledna 2008, Velasco Navarro, C‑246/06, Sb. rozh. s. I‑‑0000, bod 32).

      30      Z toho důvodu možnost, kterou tato směrnice přiznává vnitrostátnímu právu, totiž možnost určit peněžitá plnění vyplácená záruční
         institucí, podléhá požadavkům plynoucím z obecné zásady rovnosti a ze zásady zákazu diskriminace (rozsudky ze dne 12. prosince
         2002, Rodríguez Caballero, C‑442/00, Recueil, s. I‑11915, body 29 až 33, a ze dne 16. prosince 2004, Olaso Valero, C‑520/03,
         Sb. rozh. s. I‑12065, body 34 a 35).

      31      Ze skutečnosti, že se zaměstnanci, kteří dostali neplatnou výpověď, nacházejí ve srovnatelné situaci v tom ohledu, že mají
         právo na odstupné v případě, že nebyli znovu zaměstnáni (viz výše uvedené rozsudky Rodríguez Caballero, bod 33, a Olaso Valero,
         bod 35), vyplývá, že s odstupným přiznaným mimosoudním smírem nelze zacházet rozdílně než s jiným dlužným odstupným a vylučovat
         jej z odstupného podle čl. 33 odst. 2 statutu zaměstnanců, pokud toto rozdílné zacházení není objektivně odůvodněno (viz v tomto
         smyslu výše uvedené usnesení Guerrero Pecino, body 26 a 28, a výše uvedený rozsudek Olaso Valero, body 34 a 36).

      32      Pokud jde o samotné odůvodnění, je záhodno připomenout, že čl. 10 písm. a) směrnice 80/987 členským státům umožňuje přijmout
         nezbytná opatření, aby se zabránilo zneužívání (viz výše uvedený rozsudek Rodríguez Caballero, bod 36). Za tímto účelem španělské
         právo stanoví, že Fogasa nezajišťuje vyplácení odstupného přiznaného mimosoudním smírem.

      33      Uvedené vyloučení nelze považovat za nezbytné pro dosažení cíle sledovaného v čl. 10 písm. a), pokud záruční instituce má
         k dispozici dostatečné prostředky k tomu, aby mohla zneužívání zabránit. Podle judikatury Soudního dvora je tomu tak zejména
         tehdy, pokud na smírčí řízení dohlíží soudní orgán (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Rodríguez Caballero, body 36
         a 37, a Olaso Valero, bod 37).

      34      Španělská vláda má v tomto ohledu za to, že mimosoudní smír nelze se soudním smírem srovnávat, neboť neposkytuje dostatečné
         záruky k zabránění zneužívání. Komise Evropských společenství se naopak domnívá, že rozdílné zacházení uvedené v předkládacím
         rozhodnutí je objektivně zcela neodůvodněné. Fogasa podle ní disponuje vhodnými a dostatečnými prostředky pro to, aby v konkrétních
         případech odhalil podvody a zabránil jim.

      35      Zaprvé je třeba připomenout, že podle předkládacího rozhodnutí se mimosoudní smír o odstupném uzavírá bez zásahu jakéhokoli
         soudního orgánu. Soud zejména nedohlíží na sepisování smíru. Jak plyne zejména z článku 10 královského dekretu č. 2756/1979,
         smírčí orgán není oprávněn smírčí řízení ovlivňovat.

      36      V této souvislosti je třeba zdůraznit, že článek 23 LPL nestanoví účastenství Fogasa v řízení o mimosoudním smíru. Na rozdíl
         od smírčího řízení před soudem není záruční instituce oprávněna účastnit se řízení o mimosoudním smíru. V důsledku toho se
         Fogasa prakticky nemůže seznámit se skutečnostmi, které by mohly představovat zneužití či podvod.

      37      Obdobně ani účastenství Fogasa v řízení o prohlášení platební neschopnosti dotyčného zaměstnavatele této instituci neumožňuje
         zpochybnit pohledávku související s odstupným, o níž má podezření, že vznikla na základě zneužití. Z článků 274 a 275 LPL
         totiž plyne, že účelem tohoto řízení je toliko zjištění platební neschopnosti zaměstnavatele a její prohlášení. Po prohlášení
         platební neschopnosti však nelze v tomto řízení přezkoumávat legalitu pohledávek, které má Fogasa zajišťovat.

      38      Zadruhé, podle královského dekretu č. 2756/1979 pokus o smír, který končí dohodou ohledně odstupného, probíhá před orgány
         Mediačního, rozhodčího a smírčího centra. Takto uzavřený smír nepodléhá schválení soudním orgánem, přičemž smírčí orgán nemá
         oprávnění kontrolovat obsah smíru, jak může činit soudní orgán podle článku 84 LPL v případě soudního smíru.

      39      Pokud jde, zatřetí, o možnost záruční instituce odmítnout odůvodněným rozhodnutím vyplacení odstupného, které je jí uloženo
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Rodríguez Caballero, bod 36), z čl. 28 odst. 3 královského dekretu č. 505/1985 vyplývá,
         že instituce je ve skutečnosti oprávněna zamítnout žádost o výplatu jedině tehdy, pokud je schopna, například v případném
         pozdějším soudním řízení, prokázat skutečnosti umožňující dospět k závěru o existenci zneužití ve smyslu citovaného ustanovení.
         V praxi je však obtížné si představit, jak by záruční instituce mohla případně zjistit a prokázat tyto skutečnosti, když se
         ani nemůže účastnit řízení o mimosoudním smíru. To platí i o oprávnění záruční instituce podat žalobu podle čl. 67 odst. 1
         LPL.

      40      Je proto třeba konstatovat, že odstupné přiznané mimosoudním smírem, na rozdíl od odstupného stanoveného ve smírčím řízení
         před soudním orgánem, do nějž má záruční instituce právo vstoupit jako účastník řízení, neposkytuje dostatečné záruky pro
         zabránění zneužívání.

      41      Úprava „salarios de tramitación“ v čl. 33 odst. 1 statutu zaměstnanců, která pro zabránění zneužívání nestanoví ochranu rovnocennou
         ochraně při odstupném přiznaném podle odstavce 2 téhož článku 33, uvedený závěr nemůže zpochybnit. V tomto ohledu z předkládacího
         rozhodnutí plyne, že vnitrostátní soud se táže i na to, zda dotčené ochranné opatření je v případě odstupného stanoveného
         v odstavci 2 citovaného článku 33 skutečně nezbytné ve smyslu čl. 10 písm. a) směrnice 80/987.

      42      K tomu je třeba poznamenat, že takové pohledávky jako „salarios de tramitación“ nemohou být již ze své podstaty zpravidla
         vyčísleny zneužívajícím způsobem, jsou‑li přiznány mimosoudním smírem. Jelikož pohledávky tohoto typu vznikají a jejich výpočet
         probíhá na základě objektivních kritérií, nemají strany dohody při jejich určování, na rozdíl od odstupného počítaného podle
         čl. 33 odst. 2 statutu zaměstnanců, dostatečnou volnost pro zneužívající praktiky.

      43      Potřebu vyloučit odstupné přiznané mimosoudním smírem ze záruky za vyplacení nesplacených pohledávek záruční institucí tudíž
         nelze zpochybnit ani při srovnání se zacházením, jakého se dostává takovým pohledávkám jako „salarios de tramitación“.

      44      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na otázku předkládajícího soudu odpovědět tak, že čl. 3 první pododstavec směrnice
         80/987 musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může vyloučit odstupné za neplatnou výpověď ze záruky jeho vyplacení
         zajišťovaného záruční institucí na základě uvedeného ustanovení, pokud odstupné bylo přiznáno mimosoudním smírem a pokud vyloučení,
         objektivně odůvodněné, představuje opatření nezbytné k tomu, aby se zabránilo zneužívání ve smyslu čl. 10 písm. a) téže směrnice.

       K nákladům řízení
      45      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Článek 3 první pododstavec směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti
            zaměstnavatele, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002, musí být vykládán v tom smyslu,
            že členský stát může vyloučit odstupné za neplatnou výpověď ze záruky jeho vyplacení zajišťovaného záruční institucí na základě
            uvedeného ustanovení, pokud odstupné bylo přiznáno mimosoudním smírem a pokud vyloučení, objektivně odůvodněné, představuje
            opatření nezbytné k tomu, aby se zabránilo zneužívání ve smyslu čl. 10 písm. a) téže směrnice.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.