title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 14. října 2004. # Sergio Sandini proti Soudnímu dvoru Evropských společenství. # Úředníci - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-389/02.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého senátu)
      14. října 2004
      Věc T‑389/02
      Sergio Sandini
      v.
      Soudní dvůr Evropských společenství
      „Úředníci ─ Žaloba na náhradu škody ─ Přípustnost ─ Vystavení vlivu azbestu ─ Nemoc z povolání ─ Škoda“
      Úplný text ve francouzském jazyce II - 0000
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je návrh na náhradu fyzické, morální, profesionální a finanční újmy údajně utrpěné žalobcem.
      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.
      Shrnutí
      1.     Úředníci ─ Žaloba ─ Předběžná správní stížnost ─ Konkludentní rozhodnutí o zamítnutí návrhu nenapadené ve lhůtách ─ Pozdější
            výslovné rozhodnutí ─ Potvrzující akt ─ Prekluze
      (Služební řád, články 90 a 91)
      2.      Úředníci ─ Žaloba ─ Žaloba na náhradu škody ─ Návrh na zrušení rozhodnutí vydaného před zahájením soudního řízení, kterým
            byl zamítnut návrh na náhradu škody ─ Návrh, který je na návrhových žádáních na náhradu škody závislý (Služební řád, články
            90 a 91)
      3.     Úředníci ─ Mimosmluvní odpovědnost orgánů ─ Podmínky ─ Pochybení správního orgánu ─ Škoda ─ Příčinná souvislost ─ Kumulativní
            podmínky
      4.      Úředníci ─ Mimosmluvní odpovědnost orgánů ─ Paušální náhrada škody na základě služebního řádu ─ Žádost o dodatečnou náhradu
            škody na základě obecného práva ─ Přípustnost ─ Podmínky
      (Služební řád, článek 73)
      5.     Úředníci ─ Sociální zabezpečení ─ Pojištění pro případ pracovních úrazů a nemocí z povolání ─ Invalidita ─ Pojem ─ Neschopnost
            vést běžný aktivní život ─ Neschopnost na úrovni citové sféry ─ Zahrnutí
      (Služební řád, článek 73)
      6.     Řízení ─ Návrh na zahájení řízení ─ Formální požadavky ─ Stručný popis žalobních důvodů
      (Jednací řád Soudu, čl. 44 odst. 1)
      7. Úředníci ─ Žaloba ─ Žalobní důvody ─ Zneužití pravomoci ─ Pojem
      1.     Rozhodnutí o výslovném zamítnutí stížnosti vydané poté, co uplynula lhůta pro podání žaloby proti konkludentnímu zamítnutí,
         může tvořit akt nepříznivě zasahující do právního postavení žalobce, proti kterému lze podat žalobu pouze v případě, že obsahuje
         opětovný přezkum situace žalobce v závislosti na nových právních a skutkových okolnostech. Rozhodnutí o výslovném zamítnutí
         stížnosti, které neobsahuje žádnou novou skutečnost ve vztahu k právní nebo skutkové situaci existující v okamžiku konkludentního
         zamítnutí, je čistě potvrzujícím aktem, který není způsobilý nepříznivě zasáhnout do právního postavení žalobce, a tudíž nemůže
         způsobit obnovení běhu lhůt pro podání žaloby.

      (viz bod 49)
      Odkazy: Soud, 7. prosince 1999, Reggimenti v. Parlament, T‑108/99, RecueilFP, s. I‑A-243 a II‑1205, bod 35; Soud, 12. prosince
         2002, Morello v. Komise, T‑338/00 a T‑376/00, RecueilFP, s. I‑A-301 a II‑1457, body 34 a 35

      2.     Rozhodnutí orgánu o zamítnutí návrhu na náhradu škody je nedílnou součástí správního řízení předcházejícího žalobě na uplatnění
         odpovědnosti podané k Soudu, a v důsledku toho nelze návrhová žádání na zrušení směřující proti tomuto rozhodnutí posuzovat
         nezávisle na návrhových žádáních na náhradu škody. Akt obsahující stanovisko zaujaté orgánem v průběhu postupu před zahájením
         soudního řízení má totiž za následek pouze to, že umožní účastníku řízení, který utrpěl škodu, předložit Soudu návrh na náhradu
         škody.

      (viz bod 56)
      Odkazy: Soud, 18. prosince 1997, Gill v. Komise, T‑90/95, RecueilFP, s. I‑A-471 a II‑1231, bod 45; Soud, 6. března 2001, Ojha
         v. Komise, T‑77/99, RecueilFP, s. I‑A-61 a II‑293, bod 68; Soud, 5. prosince 2002, Hoyer v. Komise, T‑209/99, RecueilFP, s. I‑A-243
         a II‑1211, bod 32

      3.     V rámci návrhu na náhradu škody podaného úředníkem je předpokladem založení odpovědnosti Společenství splnění souboru podmínek,
         které se týkají protiprávnosti jednání vytýkaného orgánu, skutečného vzniku tvrzené škody a existence příčinné souvislosti
         mezi jednáním a dovolávanou škodou, přičemž předložit důkaz o splnění těchto podmínek přísluší žalobci. Tři výše uvedené podmínky
         založení odpovědnosti Společenství jsou kumulativní, což znamená, že pokud jedna z nich není splněna, odpovědnost Společenství
         nemůže být založena.

      (viz body 58 a 59)
      Odkazy: Soudní dvůr, 1. června 1994, Komise v. Brazzelli Lualdi a další, C‑136/92 P, Recueil, s. I‑1981, bod 42; Soudní dvůr,
         9. září 1999, Lucaccioni v. Komise, C‑257/98 P, Recueil, s. I‑5251, bod 14; Soud, 26. května 1998, Bieber v. Parlament, T‑
         205/96, RecueilFP, s. I‑A-231 a II‑723, bod 48; Soud, 14. května 1998, Lucaccioni v. Komise, T‑165/95, RecueilFP, s. I‑A-203
         a II‑627, bod 57

      4.     Úředníci jsou oprávněni požadovat dodatečnou náhradu škody mimo dávky pobírané na základě článku 73 služebního řádu, pokud
         je orgán za nehodu nebo nemoc z povolání odpovědný podle obecného práva a pokud dávky na základě služebního řádu nedostačují
         k zajištění plné náhrady utrpěné škody. Naopak, paušální náhrada škody nemůže vést k dvojí náhradě utrpěné škody. V tomto
         smyslu nejsou tyto dva systémy náhrady škody nezávislé.

      (viz bod 62)
      Odkazy: Soudní dvůr, 8. října 1986, Leussink a další v. Komise, 169/83 a 136/84, Recueil, s. 2801, body 10 až 14; Soudní dvůr,
         9. září 1999, Lucaccioni v. Komise, uvedený výše, body 19 až 22

      5.     Pojem invalidity uvedený v článku 73 služebního řádu pokrývá neschopnost vést běžný aktivní život, včetně jeho citové sféry.
         Z toho vyplývá, že lékaři určenému orgánem nebo lékařskou komisí nic nebrání v tom, aby v rámci řízení o uznání nemoci z povolání
         zohlednil morální újmu, kterou úředník utrpěl při výkonu své profesní činnosti, pokud jej tato újma činí neschopným vést běžný
         aktivní život.

      (viz bod 92)
      6.     Podle čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Soudu musí návrh na zahájení řízení obsahovat stručný popis žalobních důvodů. Tento popis
         musí být dostatečně jasný a přesný, aby umožnil žalovanému připravit si obranu a Soudu rozhodnout o žalobě, a to případně
         i bez dalších informací na podporu žaloby. Žaloba musí proto výslovně uvádět, v čem spočívá žalobní důvod, na němž je žaloba
         založena, takže jeho pouhé abstraktní vyjádření neodpovídá požadavkům jednacího řádu.

      (viz bod 120)
      Odkazy: Soud, 12. ledna 1995, Viho v. Komise, T‑ 102/92, Recueil, s. II‑17, bod 68; Soud, 14. května 1998, Mo och Domsjö v. Komise,
         T‑352/94, Recueil, s. II‑1989, bod 333

      7.     Pojem zneužití pravomoci má přesný dosah a vztahuje se na skutečnost, že správní orgán použil svou pravomoc za jiným účelem,
         než k jakému mu byla svěřena. Rozhodnutí je stiženo zneužitím pravomoci pouze tehdy, pokud se na základě objektivních, relevantních
         a vzájemně se shodujících nepřímých důkazů jeví, že bylo přijato k dosažení jiných než uváděných cílů.

      (viz bod 123)
      Odkazy: Soudní dvůr, 5. června 2003, O’Hannrachain v. Parlament, C‑121/01 P, Recueil, s. I‑5553, bod 46; Soud, 12. června
         1997, Krämer v. Komise, T‑104/96, RecueilFP, s. I‑A-151 a II‑463, bod 67


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 21. června 2012.#Mahagében Kft v. Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (C‑80/11) a Péter Dávid v. Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (C‑142/11).#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Baranya Megyei Bíróság a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság.#Daně – DPH – Šestá směrnice – Směrnice 2006/112/ES – Nárok na odpočet – Podmínky výkonu – Článek 273 – Vnitrostátní opatření za účelem boje proti podvodům – Praxe vnitrostátních daňových orgánů – Odmítnutí nároku na odpočet v případě protiprávního jednání vystavitele faktury týkající se zboží nebo služeb, ohledně kterých je žádáno o uplatnění tohoto nároku – Důkazní břemeno – Povinnost osoby povinné k dani ověřit, že vystavitel faktury jednal v souladu s právem, a tuto skutečnost prokázat.#Spojené věci C‑80/11 a C‑142/11.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve spojených věcech C-80/11 a C-142/11,
            jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Baranya Megyei Bíróság (Maďarsko) a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság (Maďarsko) ze dne 9. února 2011 a 9. března 2011, došlými Soudnímu dvoru dne 22. února 2011 a 23. března 2011, v řízeních
            Mahagében kft
            proti
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága  (C-80/11),
            a
            Péter Dávid
            proti
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága  (C-142/11),
            SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
            ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský, E. Juhász, G. Arestis a T. von Danwitz (zpravodaj), soudci,
            generální advokát: P. Mengozzi,
            vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. března 2012,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za maďarskou vládu M. Fehérem, jakož i K. Szíjjártó a K. Veres, jako zmocněnci,
            – za španělskou vládu S. Centeno Huerta, jako zmocněnkyní,
            – za vládu Spojeného království P. Moserem, barrister,
            – za Evropskou komisi V. Bottkou a A. Siposem jakož i C. Soulay, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 2001/115/ES ze dne 20. prosince 2001 (Úř. věst. 2002, L 15, s. 24; Zvl. vyd. 09/01, s. 352, dále jen „šestá směrnice“) a směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1).
            2. Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů, a to jednak mezi Mahagében kft (dále jen „Mahagében“) a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (krajským finančním ředitelstvím Dél-Dunántúl), jednak mezi P. Dávidem a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (krajským finančním ředitelstvím Észak-Alföld) ve věci zamítavého rozhodnutí vydaného správcem daně uznat nárok na odpočet daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) odvedené na vstupu u plnění, která jsou považována za podezřelá.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Směrnice 2006/112 v souladu se svými články 411 a 413 zrušila a nahradila s účinností od 1. ledna 2007 unijní právní předpisy v oblasti DPH, především šestou směrnici. Podle bodů 1 a 3 odůvodnění směrnice 2006/112 bylo přepracování šesté směrnice nezbytné k tomu, aby byla všechna použitelná ustanovení uspořádána jasným a racionálním způsobem v přepracované struktuře a znění, v zásadě však bez věcných změn. Ustanovení směrnice 2006/112 jsou tedy v podstatě totožná s odpovídajícími ustanoveními šesté směrnice.
            4. Článek 2 odst. 1 písm. a) a c) směrnice 2006/112, který v podstatě přejímá znění čl. 2 bodu 1 šesté směrnice, stanoví, že předmětem DPH je dodání zboží nebo poskytnutí služby za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.
            5. Článek 167 směrnice 2006/112, který má stejné znění jako čl. 17 odst. 1 šesté směrnice, stanoví, že „[n]árok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně“.
            6. Článek 168 písm. a) směrnice 2006/112, který v podstatě přebírá znění čl. 17 odst. 2 písm. a) šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z čl. 28f bodu 1 posledně uvedené směrnice, stanoví:
            „Jsou-li zboží a služby použity pro účely zdaněných plnění osoby povinné dani, má tato osoba nárok ve členském státě, v němž tato plnění uskutečňuje, odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, tyto částky:
            a) DPH, která je splatná nebo byla odvedena v tomto členském státě za zboží, jež jí bylo nebo bude dodáno, nebo za službu, jež jí byla nebo bude poskytnuta jinou osobou povinnou k dani.“
            7. Článek 178 směrnice 2006/112 obsažený v kapitole 4, nazvané „Pravidla pro uplatnění nároku na odpočet daně“, která je obsažena v hlavě X této směrnice, stanoví:
            „Pro uplatnění nároku na odpočet daně musí osoba povinná k dani splňovat tyto podmínky:
            a) při odpočtu daně podle čl. 168 písm. a) při dodáních zboží a poskytnutích služeb musí mít fakturu vystavenou v souladu s články 220 až 236 a články 238, 239 a 240;
            […]“
            8. Toto ustanovení odpovídá čl. 18 odst. 1 písm. a) šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z čl. 28f bodu 2 této směrnice, který odkazuje na požadavky čl. 22 odst. 3 uvedené směrnice, ve znění jejího článku 28h.
            9. Článek 220 bod 1 směrnice 2006/112, který v podstatě přebírá znění čl. 22 odst. 3 písm. a) šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z článku 28h posledně uvedené směrnice, stanoví, že každá osoba povinná k dani musí zajistit, že buď ona sama, nebo pořizovatel či příjemce, anebo třetí osoba jejím jménem a na její účet vystaví fakturu za dodání zboží nebo poskytnutí služby jiné osobě povinné k dani nebo právnické osobě nepovinné k dani.
            10. Článek 226 směrnice 2006/112 přebírá znění čl. 22 odst. 3 písm. b) šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z článku 28h této posledně uvedené směrnice a stanoví údaje, které se, aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení směrnice 2006/112, povinně uvádějí na fakturách vystavovaných podle článků 220 a 221 pro účely DPH.
            11. Článek 273 směrnice 2006/112, který je v podstatě formulován stejně jako čl. 22 odst. 8 šesté směrnice, ve znění vyplývajícím z článku 28h posledně uvedené směrnice, stanoví:
            „Členské státy mohou uložit další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému výběru daně a k předcházení daňovým únikům, dostojí-li požadavku rovného zacházení s domácími plněními i plněními mezi členskými státy uskutečňovanými osobami povinnými k dani, a za podmínky, že tyto povinnosti nevedou při obchodu mezi členskými státy k formalitám spojeným s překračováním hranic.
            Možnost stanovená v prvním pododstavci nemůže být využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad povinnosti stanovené v kapitole 3.“
            Maďarské právo
            12. Článek 32 odst. 1 písm. a) zákona č. LXXIV z roku 1992 o dani z přidané hodnoty [az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény, Magyar Közlöny  1992/128 (XII.19.), dále jen „zákon o DPH“] stanoví, že osoba povinná k dani má nárok odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, částku daně, kterou jí v souvislosti s dodáním zboží nebo poskytnutím služeb účtovala jiná osoba povinná k dani.
            13. Článek 34 odst. 1 tohoto zákona stanoví, že „nárok na odpočet daně může uplatnit pouze osoba povinná k dani, která vede účetnictví v souladu se systémem jednoduchého nebo podvojného účetnictví“.
            14. Článek 35 odst. 1 písm. a) uvedeného zákona stanoví, že nárok na odpočet daně lze uplatnit, aniž je tím dotčena úprava v obecném daňovém zákoně, pouze v případě, kdy má osoba povinná k dani k dispozici doklady, které věrohodně prokazují výši daně účtované na vstupu. Za takové doklady se považují faktury, zjednodušené faktury a doklady vystavované namísto faktur na jméno osoby povinné k dani.
            15. Článek 44 odst. 5 zákona o DPH stanoví:
            „Vystavitel faktury nebo zjednodušené faktury odpovídá za pravdivost údajů v nich uvedených. Daňové nároky osoby povinné k dani, která je v dokladu uvedena jako pořizovatel, nejsou dotčeny, jestliže tato osoba stran zdanitelného plnění postupovala s veškerou náležitou péčí a zohlednila při tom okolnosti, za nichž bylo dodáno zboží či poskytnuty služby.“
            Spory v původním řízení a předběžné otázky
            Věc C-80/11
            16. Dne 1. června 2007 uzavřela společnost Mahagében se společností Rómahegy-Kert Kft. (dále jen „RK“) smlouvu o dodávání neopracovaných akátových kmenů v období mezi 1. červnem a 31. prosincem 2007. Během tohoto období vystavila RK šestnáct faktur na jméno společnosti Mahagében za dodání různých množství akátových kmenů. Na šesti z těchto faktur bylo uvedeno číslo dodacího listu, který byl k těmto fakturám připojen v příloze. Společnost RK zahrnula všechny faktury do svého daňového přiznání, potvrdila, že se plnění uskutečnila, a po dodání uhradila DPH. Společnost Mahagében rovněž zahrnula tyto faktury do svého daňového přiznání a uplatnila nárok na odpočet. Zakoupená množství akátových kmenů od společnosti RK byla vedena jako zásoby společnosti Mahagében, která je následně prodala různým společnostem.
            17. Při kontrole nákupů a dodání uskutečněných společností RK dospěl správce daně k závěru, že tato společnost nemá žádné zásoby akátových kmenů a že množství těchto kmenů zakoupené v roce 2007 nebylo dostatečné k pokrytí dodání vyfakturovaných společnosti Mahagében. Přestože při uvedené kontrole obě smluvní strany prohlásily, že si neuschovaly dodací listy, předala následně společnost Mahagében správci daně kopii 22 dodacích listů jako důkaz uskutečnění dotčených plnění.
            18. V rozhodnutí ze dne 1. června 2010 konstatoval správce daně u společnosti Mahagében daňový dluh a uložil jí navíc penále a úroky z prodlení, neboť měl za to, že tato společnost neměla na základě faktur vystavených společností RK nárok na odpočet DPH. S ohledem na výsledky kontroly uskutečněné u této společnosti nemohly být totiž tyto faktury podle názoru správce daně považovány za věrohodné.
            19. Stížnost podaná společností Mahagében proti rozhodnutí ze dne 1. června 2010 byla žalovaným v původním řízení zamítnuta. Toto zamítavé rozhodnutí vycházelo především ze zjištění, že společnost RK jakožto vystavitelka dotčených faktur nepředložila žádný doklad o odpovídajících plněních, jako jsou dodací listy, že nemohla mít k dispozici množství zboží uvedené v těchto fakturách a že neměla ani vhodný kamion pro dodání tohoto zboží, ani doklady o ceně zaplacené za jeho dopravu. Dále pak společnost Mahagében podle uvedeného rozhodnutí nepostupovala s veškerou náležitou péčí ve smyslu čl. 44 odst. 5 zákona o DPH, neboť mimo jiné neověřila, zda je společnost RK existující osobou povinnou k dani a zda má k dispozici zboží, které chtěla společnost Mahagében koupit.
            20. Společnost Mahagében předložila věc Baranya Megyei Bíróság (župní soud v Baranya) a domáhala se anulování svého daňového dluhu, jakož i penále a úroků z prodlení. Tato společnost především uvádí, že v době uzavření smlouvy se společností RK postupovala s veškerou náležitou péčí. Její vliv na plnění se podle jejího tvrzení omezil na ujištění se o tom, že dodávající společnost byla zaregistrována, měla daňové identifikační číslo a byla schopna poskytnout dotčené plnění. Navíc se při převzetí zboží ve své provozovně, která byla místem dodání podle uvedené smlouvy, ujistila o jakosti a množství zboží.
            21. Baranya Megyei Bíróság má pochybnosti o tom, zda lze nárok na odpočet odmítnout pouze proto, že vystavitel faktury neuvedl ve svém účetnictví koupi dotyčného zboží a že z důvodu, že neměl k dispozici kamion, neměl možnost toto zboží dodat, přestože uvedl, že dodání zboží uskutečnil a že splnil svou povinnost podat daňové přiznání a zaplatit daň.
            22. Vzhledem k tomu, že měl Baranya Megyei Bíróság za to, že řešení sporu v původním řízení závisí na výkladu unijního práva, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Je třeba směrnici 2006/112 vykládat v tom smyslu, že osoba povinná k dani, která splňuje všechny hmotněprávní podmínky pro odpočet DPH uložené touto směrnicí, může být zbavena nároku na odpočet daně prostřednictvím vnitrostátního předpisu nebo praxe, které zakazují odpočet DPH odvedené při pořízení zboží v případě, že faktura je jediným hodnověrným dokladem, který prokazuje uskutečnění dodání zboží, avšak osoba povinná k dani nemá k dispozici doklad od vystavitele faktury, který prokazuje, že vystavitel měl k dispozici dotčené zboží, že je mohl dodat a že splnil své povinnosti v souvislosti s přiznáním k dani? Může členský stát na základě článku 273 uvedené směrnice za účelem řádného výběru DPH a zabránění daňovým únikům vyžadovat, aby měl příjemce faktury jiné doklady, které prokáží, že vystavitel faktury měl k dispozici dotčené zboží a že toto zboží bylo příjemci faktury dodáno nebo dopraveno?
            2) Je pojem ‚veškerá náležitá péče‘ uvedený v čl. 44 odst. 5 zákona […] o DPH, který podle daňového orgánu a na základě ustálené judikatury znamená, že se příjemce faktury musí ujistit, že vystavitel faktury je osobou povinnou k dani, že uvedl dotčené zboží v účetnictví, že má k dispozici fakturu na pořízení tohoto zboží a že splnil své povinnosti v souvislosti s přiznáním a výběrem DPH, v souladu se zásadami neutrality a proporcionality, uznanými několikrát Soudním dvorem […] v souvislosti s použitím směrnice [2006/112]?
            3 ) Je třeba článek 167 a čl. 178 písm. a) směrnice 2006/112 […] vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu předpisu nebo praxi, které podmiňují možnost uplatnit nárok na odpočet daně požadavkem, aby příjemce faktury prokázal, že společnost, která je vystavitelem faktury, dodržela své právní povinnosti?“
            Věc C-142/11
            23. Spor v původním řízení ve věci C-142/11 se týká dvou samostatných plnění.
            24. V prvním případě se P. Dávid na základě smlouvy o dílo zavázal provést různé stavební práce. Po splnění této smlouvy v průběhu května 2006 vystavil zástupce zadavatele osvědčení o provedení prací, v němž bylo uvedeno 1 992 odpracovaných hodin na základě prezenčních listin obsahujících především pracovní doby a místo provedení prací, jméno, datum narození a podpis pracovníků, jakož i jméno a razítko P. Dávida.
            25. V průběhu daňové kontroly týkající se tohoto plnění P. Dávid prohlásil, že nemá zaměstnance a že zhotovení prací zadal subdodavateli Z. Mátému. Nedokázal uvést údaje o totožnosti dělníků zaměstnaných tímto subdodavatelem. Dohodnutá cena ve smlouvě mezi P. Dávidem a Z. Mátém byla zaplacena na základě osvědčení o provedení prací.
            26. Daňové kontroly odhalily, že Z. Máté neměl k dispozici dělníky ani potřebný materiál k provedení vyfakturovaných prací a že pouze převzal obsah faktur od jiného subdodavatele. Tento subdodavatel byl tchánem Z. Mátého, nezaměstnával dělníky, kteří by byli během dotyčného období zaregistrováni, a nepodal za daný finanční rok daňové přiznání.
            27. Ve světle všech těchto skutečností správce daně konstatoval, že faktury vystavené posledně uvedeným subdodavatelem nemohly právně dostačujícím způsobem prokázat uskutečnění hospodářského plnění, k němuž se vztahovaly, a že Z. Máté žádnou činnost subdodavatele ve skutečnosti neprováděl. I když provedené kontroly nezpochybnily skutečnost, že práce byly skutečně řádně provedeny, ani že byly provedeny dělníky uvedenými v prezenčních listinách, nebylo možné podle tohoto orgánu zjistit, který podnikatel práce uskutečnil a který podnik uvedené dělníky zaměstnával. Za těchto podmínek nebyly faktury vystavené P. Dávidem odrazem skutečné hospodářské činnosti a jsou podle názoru daňového orgánu fiktivní. Podle tvrzení tohoto orgánu navíc P. Dávid nepostupoval s náležitou péčí ve smyslu čl. 44 odst. 5 zákona o DPH.
            28. Ve druhém případě se P. Dávid v roce 2006 zavázal provést pro určitou společnost různé práce, které byly provedeny prostřednictvím jiného subdodavatele. V době provedení daňové kontroly však byl tento subdodavatel již v likvidaci. Nebylo možné kontaktovat jeho bývalého zástupce a tento zástupce nepředložil správci konkursní podstaty žádný doklad. Podle daňového orgánu nebylo prokázáno, že cena a smluvní strany uvedené ve faktuře vystavené tímto subdodavatelem odpovídaly skutečnosti. Péter Dávid navíc podle tvrzení daňového orgánu nepostupoval s náležitou péčí požadovanou uvedeným zákonem, jelikož se neujistil o tom, zda měl uvedený subdodavatel nezbytné prostředky k provedení dotčených prací.
            29. Za těchto podmínek daňový orgán odmítl nárok na odpočet vyplývající z obou předmětných plnění, konstatoval u P. Dávida daňový dluh a uložil mu pokutu a úroky z prodlení.
            30. Péter Dávid podal proti rozhodnutí daňového orgánu žalobu u Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság (župní soud v Jász-Nagykun-Szolnok), v níž mimo jiné uvedl, že postupoval s náležitou péčí. Uvedl, že se ujistil o tom, že hospodářské plnění bylo uskutečněno a že ověřil, že vystavitel faktury byl osobou povinnou k dani. Tvrdí, že mu nelze přičítat žádnou odpovědnost za jakékoli opomenutí na straně subdodavatele, pokud jde o jeho daňové povinnosti.
            31. Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság se táže, zda má osoba povinná k dani nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu bez provedení dalších kontrol v případě, že daňový orgán neprokáže, že došlo k nedbalostnímu či úmyslnému protiprávnímu jednání, které spočívalo ve vyhýbání se daňovým povinnostem a které je přičitatelné vystaviteli faktury nebo vystavitelům jiných faktur, jež obdržel, o němž příjemce faktury, tedy osoba povinná k dani, nevěděla nebo k němuž nepřispěla.
            32. Uvedený soud má za to, že osoba povinná k dani uplatňující nárok na odpočet DPH nenese z hlediska ustanovení šesté směrnice objektivní odpovědnost, pokud jde o faktury, jejichž je příjemcem, a že v případě opomenutí přičitatelného vystaviteli těchto faktur nemůže nést důkazní břemeno ohledně jednání, které se od něj očekává na základě čl. 44 odst. 5 zákona o DPH.
            33. Za těchto podmínek se Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Lze ustanovení upravující odpočet [DPH] obsažená v šesté směrnici […] a pokud jde o rok [2007] ve směrnici [2006/112], vykládat v tom smyslu, že umožňují, aby daňový orgán z důvodu objektivní odpovědnosti omezil nebo vyloučil nárok osoby povinné k dani na odpočet DPH, který tato osoba uplatňuje, v případě, že vystavitel faktury nemůže prokázat, že k využití ostatních subdodavatelů došlo v souladu s právem?
            2) V případě, že daňový orgán nezpochybní, že došlo k uskutečnění hospodářské činnosti uvedené ve faktuře a že faktura splňuje formální požadavky stanovené zákonem, může tento orgán legálně vyloučit vrácení DPH z důvodu, že nelze identifikovat subdodavatele, kterých vystavitel faktury využil nebo pokud faktury vystavené subdodavateli nejsou v souladu s právem?
            3) Je daňový orgán, který [za okolností uvedených ve druhé otázce] odmítne přiznat nárok na odpočet, povinen ve správním řízení prokázat, že osoba povinná k dani, která uplatňuje nárok na odpočet, věděla, že podniky, které se nacházejí v subdodavatelském řetězci za ní, jednají protiprávně, a to případně s cílem vyhnout se daňovým povinnostem, nebo že k tomuto jednání sama přispěla?“
            34. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 15. června 2011 byly věci C-80/11 a C-142/11 spojeny pro účely písemné a ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.
            K předběžným otázkám
            35. Úvodem je třeba konstatovat, že vzhledem k odlišným datům, kdy došlo k rozhodným okolnostem, se položené otázky týkají jak šesté směrnice, tak i směrnice 2006/112. Jak bylo uvedeno v bodě 3 tohoto rozsudku, nepřinesla posledně uvedená směrnice ve srovnání se šestou směrnicí v zásadě podstatné změny. Ustanovení obou těchto směrnic, která jsou relevantní pro věci v původním řízení, jsou v podstatě identická. Za těchto podmínek postačí posoudit položené otázky z hlediska směrnice 2006/112 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2011, Słaby a další, C-180/10 a C-181/10, Sb. rozh. s. I-8461, body 28 a 49 až 51).
            K otázkám položeným ve věci C-142/11
            36. Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda články 167, 168 písm. a), 178 písm. a), 220 bod 1 a 226 směrnice 2006/112 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní praxi, podle níž daňový orgán odmítne přiznat osobě povinné k dani nárok odečíst od částky DPH, kterou má povinnost odvést, částku daně, která je splatná nebo byla odvedena za služby, jež jí byly poskytnuty, z důvodu, že se vystavitel faktury na tyto služby nebo některý z jeho poskytovatelů dopustil protiprávního jednání, aniž tento orgán prokáže, že dotyčná osoba povinná k dani o tomto nelegálním jednání věděla nebo že k němu sama přispěla.
            37. Aby bylo možné odpovědět na uvedené otázky, je třeba zaprvé připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že nárok osob povinných k dani odpočíst od DPH, kterou jsou povinny odvést, částku DPH, která je splatná či byla odvedena za zboží a služby, které obdržely na vstupu, představuje základní zásadu společného systému DPH zavedeného unijními právními předpisy (viz především rozsudky ze dne 25. října 2001, Komise v. Itálie, C-78/00, Recueil, s. I-8195, bod 28; ze dne 10. července 2008, Sosnowska, C-25/07, Sb. rozh. s. I-5129, bod 14 a ze dne 28. července 2011, Komise v. Maďarsko, C-274/10, Sb. rozh. s. I-7289, bod 42).
            38. Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, že nárok na odpočet stanovený v článku 167 a násl. směrnice 2006/112 je nedílnou součástí mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen. Tento nárok se především uplatňuje přímo u všech daní, které zatěžují plnění uskutečněná na vstupu (viz zejména rozsudky ze dne 21. března 2000, Gabalfrisa a další, C-110/98 až C-147/98, Recueil, s. I-1577, bod 43; ze dne 6. července 2006, Kittel a Recolta Recycling, C-439/04 a C-440/04, Sb. rozh. s. I-6161, bod 47; ze dne 30. září 2010, Uszodaépítő, C-392/09, Sb. rozh. s. I-8791, bod 34, jakož i výše uvedený rozsudek Komise v. Maďarsko, bod 43).
            39. Cílem režimu odpočtů je zcela sejmout z podnikatele zatížení DPH, která je splatná nebo byla odvedena v rámci jeho veškerých hospodářských činností. Společný systém DPH tedy zajišťuje neutralitu daňové zátěže všech hospodářských činností bez ohledu na účel nebo výsledky těchto činností, za podmínky, že uvedené činnosti v zásadě samy podléhají DPH (viz zejména výše uvedený rozsudek Gabalfrisa a další, bod 44; rozsudek ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C-255/02, Sb. rozh. I-1609, bod 78; výše uvedený rozsudek Kittel a Recolta Recycling, bod 48, jakož i ze dne 22. prosince 2010, Dankowski, C-438/09, Sb. rozh. s. I-14009, bod 24).
            40. Otázka, zda DPH splatná za předchozí nebo následující prodej týkající se dotčeného zboží byla nebo nebyla zaplacena do státní pokladny, nemá vliv na nárok osoby povinné k dani na odpočet DPH odvedené na vstupu. DPH se totiž vztahuje na každé plnění v rámci výroby nebo distribuce po odpočtu daně přímo zatěžující různé nákladové prvky (viz usnesení ze dne 3. března 2004, Transport Service, C-395/02 , Recueil, s. I-1991, bod 26; rozsudky ze dne 12. ledna 2006, Optigen a další, C-354/03, C-355/03 a C-484/03, Sb. rozh. s. I-483, bod 54, jakož i výše uvedený rozsudek Kittel a Recolta Recycling, bod 49).
            41. Zadruhé je třeba připomenout, že boj proti daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem a případným zneužitím je cílem uznaným a podporovaným směrnicí 2006/112 (viz zejména výše uvedený rozsudek Halifax a další, bod 71; rozsudek ze dne 7. prosince 2010, R, C-285/09, Sb. rozh. s. I-12605, bod 36, jakož i ze dne 27. října 2011, Tanoarch, C-504/10, Sb. rozh. s. I-10853, bod 50). V této souvislosti Soudní dvůr již judikoval, že se subjekty práva nemohou norem unijního práva dovolávat podvodně nebo zneužívajícím způsobem (viz zejména rozsudky ze dne 3. března 2005, Fini H, C-32/03, Sb. rozh. s. I-1599, bod 32; výše uvedený rozsudek Halifax, bod 68, jakož i výše uvedený rozsudek Kittel a Recolta Recycling, bod 54).
            42. Vnitrostátní orgány a soudy tedy mohou odmítnout přiznat nárok na odpočet, je-li z hlediska objektivních okolností prokázáno, že došlo k uplatnění tohoto nároku podvodně nebo zneužívajícím způsobem (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Fini H, body 33 a 34; výše uvedený rozsudek Kittel a Recolta Recycling, bod 55, jakož i rozsudek ze dne 29. března 2012, Véleclair, C-414/10, bod 32).
            43. Ve věci v původním řízení přitom z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že je nesporné, že žalobce v původním řízení, který chtěl uplatnit nárok na odpočet, je osobou povinnou k dani ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice 2006/112 a že služby uvedené k odůvodnění tohoto nároku byly uvedeným žalobcem následně použity na výstupu pro účely vlastních zdanitelných plnění.
            44. Z předkládacího rozhodnutí také vyplývá, že se položené otázky zakládají na předpokladech, že plnění uplatňované k odůvodnění nároku na odpočet bylo uskutečněno, jak to vyplývá z příslušné faktury, a dále, že tato faktura obsahuje veškeré údaje požadované směrnicí 2006/112, takže hmotněprávní a formální podmínky upravené touto směrnicí pro vznik a uplatnění nároku na odpočet jsou splněny. Především je třeba poznamenat, že v předkládacím rozhodnutí se neuvádí, že se samotný žalobce v původním řízení dopouštěl takové manipulace, jako je předkládání nepravdivých daňových přiznání nebo že vystavoval vadné faktury.
            45. Za těchto okolností lze přiznání nároku na odpočet osobě povinné k dani odmítnout pouze na základě judikatury vyplývající z bodů 56 až 61 výše uvedeného rozsudku Kittel a Recolta Recycling, podle níž musí být z hlediska objektivních okolností prokázáno, že osoba povinná k dani, které bylo dodáno zboží nebo poskytnuty služby zakládající nárok na odpočet, věděla nebo musela vědět, že toto plnění bylo součástí daňového podvodu spáchaného dodavatelem či jiným subjektem na vstupu.
            46. Osoba povinná k dani, která věděla nebo musela vědět, že se svou koupí účastní plnění, které je součástí daňového podvodu, musí být totiž pro účely směrnice 2006/112 považována za osobu, která se tohoto daňového podvodu účastní, a to bez ohledu na to, zda má z následného prodeje zboží nebo využití služeb prospěch v rámci zdanitelných plnění, která uskutečnila na výstupu (viz výše uvedený rozsudek Kittel a Recolta Recycling, bod 56).
            47. S režimem nároku na odpočet upraveným v uvedené směrnici, jak je připomenut v bodech 37 až 40 tohoto rozsudku, není naopak slučitelné sankcionovat nepřiznáním tohoto nároku osobu povinnou k dani, která nevěděla nebo nemohla vědět, že dotyčné plnění bylo součástí daňového úniku spáchaného dodavatelem nebo že jiné plnění, které je součástí dodavatelského řetězce a předchází dodání uskutečněnému uvedenou osobou povinnou k dani, nebo po něm následuje, bylo provázeno daňovým únikem (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Optigen a další, body 52 a 55, jakož i Kittel a Recolta Recycling, body 45, 46 a 60).
            48. Zavedení systému odpovědnosti bez zavinění by totiž překračovalo rámec toho, co je nezbytné pro ochranu plateb do veřejného rozpočtu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. května 2006, Federation of Technological Industries a další, C-384/04, Sb. rozh. s. I-4191, bod 32, jakož i ze dne 21. února 2008, Netto Supermarkt, C-271/06, Sb. rozh. s. I-771, bod 23).
            49. Vzhledem k tomu, že odmítnutí nároku na odpočet podle bodu 45 tohoto rozsudku je výjimkou ze základní zásady, kterou tento nárok představuje, je na daňovém orgánu, aby dostatečně právně prokázal objektivní okolnosti umožňující učinit závěr, že osoba povinná k dani věděla nebo musela vědět, že plnění uplatňované k odůvodnění nároku na odpočet bylo součástí podvodu spáchaného dodavatelem či jiným subjektem operujícím v dodavatelském řetězci na vstupu.
            50. Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na otázky položené ve věci C-142/11 odpovědět tak, že články 167, 168 písm. a), 178 písm. a), 220 bod 1 a 226 směrnice 2006/112 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní praxi, podle níž daňový orgán odmítne přiznat osobě povinné k dani nárok odečíst od částky DPH, kterou má povinnost odvést, částku daně, která je splatná nebo byla odvedena za služby, jež jí byly poskytnuty, z důvodu, že se vystavitel faktury týkající se těchto služeb nebo některý z jejich poskytovatelů dopustil protiprávního jednání, aniž tento orgán z hlediska objektivních okolností prokáže, že dotyčná osoba povinná k dani věděla nebo musela vědět, že plnění uplatňované k odůvodnění nároku na odpočet bylo součástí podvodu spáchaného uvedeným vystavitelem či jiným hospodářským subjektem vystupujícím na předcházejícím stupni dodavatelského řetězce.
            K otázkám položeným ve věci C-80/11
            51. Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda články 167, 168 písm. a), 178 písm. a) a 273 směrnice 2006/112 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní praxi, podle níž daňový orgán odmítne přiznat nárok na odpočet z důvodu, že se osoba povinná k dani neujistila, zda vystavitel faktury týkající se zboží, ohledně kterého je uplatňován nárok na odpočet, byl osobou povinnou k dani, která měla k dispozici dotčené zboží a byla schopna toto zboží dodat, a že splnil své povinnosti v souvislosti s daňovým přiznáním a zaplacením DPH, nebo z důvodu, že uvedená osoba povinná k dani nemá kromě uvedené faktury k dispozici jiné doklady, jimiž lze prokázat, že jsou tyto skutečnosti splněny.
            52. V této souvislosti z předkládacího rozhodnutí a především z první otázky vyplývá, že otázky položené ve věci C-80/11 vycházejí podobně jako otázky položené ve věci C-142/11 z předpokladu, že hmotněprávní a formální podmínky upravené směrnicí 2006/112 k uplatnění nároku na odpočet jsou splněny a zejména že je splněna podmínka, která vyžaduje, aby osoba povinná k dani měla k dispozici fakturu, která osvědčuje, že došlo k uskutečnění dodání zboží, které je v souladu s požadavky uvedené směrnice. Vzhledem k odpovědi uvedené v bodě 50 tohoto rozsudku, která platí i pro případ dodání zboží, lze nárok na odpočet odmítnout pouze tehdy, když se z hlediska objektivních okolností prokáže, že dotyčná osoba povinná k dani věděla nebo musela vědět, že plnění uplatňované k odůvodnění nároku na odpočet bylo součástí podvodu spáchaného vystavitelem či jiným hospodářským subjektem vystupujícím na předcházejícím stupni dodavatelského řetězce.
            53. Podle judikatury Soudního dvora platí, že subjekty, které přijmou veškerá opatření, která od nich mohou být rozumně vyžadována k ověření, že jejich plnění nejsou součástí podvodu, bez ohledu na to, zda se jedná o daňový únik nebo jiné podvody, musejí mít možnost důvěřovat legalitě těchto plnění, aniž by riskovaly ztrátu nároku na odpočet DPH odvedené na vstupu (viz výše uvedený rozsudek Kittel a Recolta Recycling, bod 51).
            54. V rozporu s unijním právem naopak není požadovat, aby daný subjekt přijal všechna opatření, která po něm mohou být rozumně vyžadována k ověření, že plnění, které provádí, jej nepovede k účasti na daňovém podvodu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. září 2007, Teleos a další, C-409/04, Sb. rozh. s. I-7797, body 65 a 68; výše uvedený rozsudek Netto Supermarkt, bod 24, jakož i rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Vlaamse Oliemaatschappij, C-499/10, Sb. rozh. s. I-14191, bod 25).
            55. Kromě toho mohou členské státy podle článku 273 prvního pododstavce směrnice 2006/112 uložit další povinnosti než ty, které stanoví tato směrnice, jestliže považují tyto povinnosti za nezbytné k správnému výběru DPH a k předcházení daňovým únikům.
            56. I když toto ustanovení přiznává členským státům prostor pro uvážení (viz rozsudek ze dne 26. ledna 2012, Kraft Foods Polska, C-588/10, bod 23), nemůže být tato možnost podle druhého pododstavce uvedeného článku využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad rámec povinností stanovených v kapitole 3, nazvané „Fakturace“, která je součástí hlavy XI, s názvem „Povinnosti osob povinných k dani a některých osob nepovinných k dani“, uvedené směrnice a především v jejím článku 226.
            57. Opatření, jež mají členské státy možnost přijmout na základě článku 273 směrnice 2006/112 k zajištění správného výběru daně a předcházení daňovým únikům, nesmí jít navíc nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů. Nemohou být tedy používána způsobem, který by systematicky zpochybňoval nárok na odpočet DPH, a tedy neutralitu DPH, jež je základní zásadou společného systému DPH (v tomto smyslu viz především výše uvedené rozsudky Gabalfrisa a další, bod 52, Halifax a další, bod 92; rozsudek ze dne 21. října 2010, Nidera Handelscompagnie, C-385/09, Sb. rozh. s. I-10385, bod 49, jakož i výše uvedený rozsudek Dankowski, bod 37).
            58. Pokud jde o vnitrostátní opatření dotčená ve věci v původním řízení, je třeba uvést, že zákon o DPH neupravuje konkrétní povinnosti, ale omezuje se na to, že v čl. 44 odst. 5 stanoví, že nároky související se zdaněním osoby povinné k dani, která je uvedena na faktuře jako kupující, nelze zpochybnit, jestliže tato osoba, pokud jde o uskutečnění zdanitelného plnění, postupovala s veškerou náležitou péčí a zohlednila při tom okolnosti, za nichž bylo dodáno zboží nebo poskytnuty služby.
            59. Za těchto podmínek vyplývá z judikatury připomenuté v bodech 53 a 54 tohoto rozsudku, že určení opatření, jež lze v projednávaném případě rozumně vyžadovat od osoby povinné k dani, která chce uplatnit nárok na odpočet DPH, aby se ujistila o tom, že její plnění nejsou součástí podvodu, jehož se dopustil subjekt na vstupu, závisí hlavně na okolnostech uvedeného případu.
            60. Jestliže existují náznaky vzbuzující podezření, že došlo k nesrovnalosti nebo podvodu, lze samozřejmě od obezřetného subjektu v závislosti na okolnostech projednávaného případu vyžadovat, aby si zjistil informace o druhém subjektu, u něhož zamýšlí nakoupit zboží či služby za účelem ujištění se o jeho věrohodnosti.
            61. Obecně však nemůže daňový orgán vyžadovat, aby osoba povinná k dani, která chce uplatnit nárok na odpočet DPH, ověřovala, zda vystavitel faktury týkající se zboží a služeb, na které je uplatňován tento nárok, je v postavení osoby povinné k dani, zda má k dispozici dotčené zboží a je s to uvedené zboží dodat a že splnil své povinnosti ohledně podání daňového přiznání a úhrady DPH, a tím se ujistila, že nedošlo k nesrovnalostem či podvodu u subjektu na vstupu, a dále aby v tomto ohledu měla k dispozici potřebné doklady.
            62. Je totiž v zásadě na daňových orgánech, aby u osob povinných k dani provedly nezbytné kontroly za účelem odhalení nesrovnalostí nebo podvodů a uložily sankce osobě povinné k dani, která se těchto nesrovnalostí či podvodů dopustila.
            63. Podle judikatury Soudního dvora mají členské státy povinnost ověřovat daňová přiznání osob povinných k dani, jejich účetní výkazy a jiné relevantní dokumenty (viz rozsudky ze dne 17. července 2008, Komise v. Itálie, C-132/06, Sb. rozh. s. I-5457, bod 37 a ze dne 29. července 2010, Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, C-188/09, Sb. rozh. s. I-7639, bod 21).
            64. Směrnice 2006/112 ukládá za tímto účelem především v článku 242 povinnost každé osoby povinné k dani vést účetnictví dostatečně podrobné k uplatnění daně a ke kontrole jejího uplatnění správcem daně. K usnadnění provedení tohoto úkolu stanoví články 245 a 249 této směrnice oprávnění příslušných orgánů nahlížet do faktur, které musí osoba povinná k dani uchovávat podle článku 244 uvedené směrnice.
            65. Z toho vyplývá, že kdyby správce daně pod hrozbou, že odmítne přiznat nárok na odpočet, vyžadoval od osob povinných k dani učinit opatření uvedená v bodě 61 tohoto rozsudku, přenesl by v rozporu s uvedenými ustanoveními vlastní kontrolní úkoly na osoby povinné k dani.
            66. Vzhledem k výše uvedenému musí být články 167, 168 písm. a), 178 písm. a) a 273 směrnice 2006/112 vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní praxi, podle níž daňový orgán odmítne přiznat nárok na odpočet z důvodu, že se osoba povinná k dani neujistila, zda vystavitel faktury na zboží, na které je uplatňován nárok na odpočet, byl v postavení osoby povinné k dani, která měla k dispozici dotčené zboží a byla schopna toto zboží dodat, a zda splnil své povinnosti ohledně podání daňového přiznání a úhrady DPH, nebo z důvodu, že uvedená osoba povinná k dani nemá kromě uvedené faktury k dispozici jiné doklady, jimiž lze prokázat, že byly tyto skutečnosti splněny, ačkoli hmotněprávní a formální podmínky upravené směrnicí 2006/112 k uplatnění nároku na odpočet byly splněny a osoba povinná k dani nemá žádné indicie odůvodňující podezření, že na straně uvedeného vystavitele došlo k nesrovnalostem či podvodu.
            K nákladům řízení
            67. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
            1) Články 167, 168 písm. a), 178 písm. a), 220 bod 1 a 226 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní praxi, podle níž daňový orgán odmítne přiznat osobě povinné k dani nárok odečíst od částky daně z přidané hodnoty, kterou má povinnost odvést, částku daně, která je splatná nebo byla odvedena za služby, jež jí byly poskytnuty, z důvodu, že se vystavitel faktury týkající se těchto služeb nebo některý z jejich poskytovatelů dopustil protiprávního jednání, aniž tento orgán z hlediska objektivních okolností prokáže, že dotyčná osoba povinná k dani věděla nebo musela vědět, že plnění uplatňované k odůvodnění nároku na odpočet bylo součástí podvodu spáchaného uvedeným vystavitelem či jiným hospodářským subjektem vystupujícím na předcházejícím stupni dodavatelského řetězce.
            2) Články 167, 168 písm. a), 178 písm. a) a 273 směrnice 2006/112 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní praxi, podle níž daňový orgán odmítne přiznat nárok na odpočet z důvodu, že se osoba povinná k dani neujistila, zda vystavitel faktury týkající se zboží, na které je uplatňován nárok na odpočet, byl v postavení osoby povinné k dani, která měla k dispozici dotčené zboží a byla schopna toto zboží dodat, a zda splnil své povinnosti ohledně podání daňového přiznání a úhrady daně z přidané hodnoty, nebo z důvodu, že uvedená osoba povinná k dani nemá kromě uvedené faktury k dispozici jiné doklady, jimiž lze prokázat, že byly tyto skutečnosti splněny, ačkoli hmotněprávní a formální podmínky upravené směrnicí 2006/112 k uplatnění nároku na odpočet byly splněny a osoba povinná k dani nemá žádné indicie odůvodňující podezření, že na straně uvedeného vystavitele došlo k nesrovnalostem či podvodu.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. října 1977. # Metro SB-Großmärkte GmbH & Co. KG proti Komisi Evropských společenství. # Věc 26-76.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 4. června 2009.#Finanzamt Düsseldorf-Süd proti SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo.#Šestá směrnice o DPH - Článek 4 odst. 5 druhý a čtvrtý pododstavec - Možnost členských států považovat činnosti veřejnoprávních subjektů, které jsou podle článků 13 a 28 osvobozeny od daně, za činnosti orgánů veřejné správy - Způsoby výkonu - Nárok na odpočet - Výrazné narušení hospodářské soutěže.#Věc C-102/08.

text:
      Věc C-102/08
      Finanzamt Düsseldorf-Süd
      v.
      SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 4 odst. 5 druhý a čtvrtý pododstavec – Možnost členských států považovat činnosti veřejnoprávních subjektů, které jsou podle článků 13 a 28 osvobozeny od daně,
         za činnosti orgánů veřejné správy – Způsoby výkonu – Nárok na odpočet – Výrazné narušení hospodářské soutěže“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osoby povinné
            k dani – Veřejnoprávní subjekty – Nezdanění činností vykonávaných v postavení orgánu veřejné správy
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 4 odst. 5 čtvrtý pododstavec)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osoby povinné
            k dani – Veřejnoprávní subjekty – Nezdanění činností vykonávaných v postavení orgánu veřejné správy
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec)
      1.        Členské státy musí přijmout výslovné ustanovení, aby mohly uplatnit možnost stanovenou v čl. 4 odst. 5 čtvrtém pododstavci
         šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, tj. možnost aby určité
         činnosti veřejnoprávních subjektů osvobozené podle článků 13 nebo 28 uvedené směrnice byly považovány za činnosti orgánů veřejné
         správy.

      V tomto ohledu mají členské státy možnost zvolit si normativní techniku, kterou považují za nejvhodnější. Mohou se například
         omezit na převzetí formulace použité v šesté směrnici nebo rovnocenného výrazu do vnitrostátní právní úpravy nebo přijmout
         seznam činností veřejnoprávních subjektů osvobozených podle článků 13 nebo 28 šesté směrnice, které se považují za činnosti
         orgánů veřejné správy. Výkonný orgán totiž může být právním ustanovením zmocněn k tomu, aby upřesnil činnosti veřejnoprávních
         subjektů osvobozené podle článků 13 nebo 28 šesté směrnice, které se považují za činnosti orgánů veřejné správy, za podmínky,
         že tato prováděcí rozhodnutí mají nezpochybnitelný závazný účinek, odpovídají požadavkům kladeným na specifičnost, přesnost
         a jasnost požadovanou k zajištění jistoty právních situací a mohou být podrobena přezkumu ze strany vnitrostátních soudů.

      (viz body 56–58, výrok 1)
      2.        Článek 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
         z obratu musí být vykládán v tom smyslu, že veřejnoprávní subjekty musí být považovány za osoby povinné k dani v souvislosti
         s činnostmi či plněními, při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, nejen tehdy, pokud by jejich nepodléhání dani na
         základě prvního nebo čtvrtého pododstavce uvedeného ustanovení vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže v neprospěch
         jejich soukromoprávních konkurentů, ale rovněž tehdy, pokud by vedlo k takovémuto narušení v jejich vlastní neprospěch.

      (viz bod 76, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      4. června 2009(*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 4 odst. 5 druhý a čtvrtý pododstavec – Možnost členských států považovat činnosti veřejnoprávních subjektů, které jsou podle článků 13 a 28 osvobozeny od daně,
         za činnosti orgánů veřejné správy – Způsoby výkonu – Nárok na odpočet – Výrazné narušení hospodářské soutěže“

      Ve věci C‑102/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo)
         ze dne 20. prosince 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 5. března 2008, v řízení

      Finanzamt Düsseldorf-Süd
      proti
      SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. ledna 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG U. Prinz, Wirtschaftsprüfer/Steuerberater, a A. Cordewenerem,
         Rechtsanwalt,

      –        za německou vládu M. Lummou a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za Irsko D. O’Haganem a M. MacGrathem, jako zmocněnci, jakož i N. Traverems, BL,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllouem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 5 druhého a čtvrtého pododstavce šesté směrnice Rady 77/388/EHS
         ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně
         z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23; dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Finanzamt Düsseldorf-Süd (finanční úřad Düsseldorf-Jih, dále jen „Finanzamt“) a SALIX
         Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co Objekt Offenbach KG (dále jen „Salix“) ohledně nároku na odpočet daně z přidané
         hodnoty (dále jen „DPH“) odvedené na vstupu v rámci výstavby budovy následně pronajaté veřejnoprávnímu subjektu, který určitou
         její část dlouhodobě dále pronajal třetím osobám povinným k DPH.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle článku 2 šesté směrnice je předmětem DPH „dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku
         osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.

      4        Článek 4 odst. 5 šesté směrnice stanoví:

      „Státy, kraje, obce a jiné veřejnoprávní subjekty se nepovažují za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi nebo plněními,
         při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, a to i tehdy, vybírají-li v souvislosti s těmito činnostmi nebo plněními dávky,
         poplatky, příspěvky či platby.

      Vykonávají-li takové činnosti nebo plnění, považují se nicméně za osoby povinné k dani v souvislosti s těmito činnostmi či
         plněními, vedlo-li by jejich nepodléhání dani k výraznému narušení hospodářské soutěže.

      V každém případě se tyto subjekty považují za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi uvedenými v příloze D, nejsou-li
         tyto činnosti prováděny v zanedbatelné míře.

      Členské státy mohou považovat činnosti těchto subjektů, které jsou osvobozeny od daně podle článku 13 nebo 28, za činnosti,
         které vykonávají jako orgány veřejné správy.“

      5        V souladu s čl. 13 částí B písm. b) prvním pododstavcem šesté směrnice osvobodí členské státy „pacht nebo nájem nemovitého
         majetku kromě: […] nájmu prostor a míst k parkování vozidel“.

      6        Článek 13 část C téže směrnice vyhrazuje členským státům možnost poskytnout svým osobám povinným k dani právo volby zdanění
         v případě pachtu a nájmu nemovitého majetku, a umožňuje jim jak omezit rozsah možnosti volby, tak určit způsoby jejího výkonu.

       Vnitrostátní právní předpisy
      7        Ustanovení § 2 odst. 1 a 3 zákona o dani z obratu z roku 1993 (Umsatzsteuergesetz 1993) (BGBl. 1993 I, s. 565), ve znění platném
         v roce 1995 (dále jen „UStG“), znělo takto:

      „1.      Podnikatelem je ten, kdo samostatně vykonává průmyslovou, obchodní nebo profesní činnost. Podnik zahrnuje veškerou průmyslovou,
         obchodní či profesní činnost podnikatele. Průmyslovou, obchodní či profesní činností se rozumí veškerá trvalá činnost vykonávaná
         za účelem získávání příjmu, a to i v případě, že je vykonávána bez úmyslu dosažení zisku, nebo v případě, že skupina osob
         vykonává činnost pouze ve vztahu ke svým členům.

      […]
      3.      Veřejnoprávní právnické osoby vykonávají průmyslovou, obchodní nebo profesní činnost pouze v rámci svých podniků průmyslové
         nebo obchodní povahy (§ 1 odst. 1 bod 6, a § 4 Körperschaftsteuergesetz) a zemědělských nebo lesnických podniků […].“

      8        Podle ustanovení § 4 odst. 12 písm. a) UStG platilo, že z obratů uvedených v § 1 odst. 1 bodech 1 až 3 UStG jsou osvobozeny
         „pacht nebo nájem nemovitostí, oprávnění, na která se vztahují ustanovení občanského práva o nemovitostech, a výsostná práva
         státu, která se týkají užívání pozemku a půdy“.

      9        V souladu s § 9 odst. 1 UStG „podnikatel může plnění osvobozené podle § 4 […] bodů 12 […] považovat za zdanitelné, jestliže
         je uvedené plnění uskutečněno ve prospěch jiného podnikatele a pro potřeby podniku posledně uvedeného“.

      10      Na základě § 9 odst. 2 UStG bylo vzdání se osvobození od daně možné pouze tehdy, „pokud příjemce služeb používá nebo zamýšlí
         používat uvedenou nemovitost výhradně pro účely uskutečňování plnění, která nevylučují odpočet daně odvedené na vstupu. Je
         na podnikateli, aby prokázal, že uvedené podmínky byly splněny“.

      11      Ustanovení § 1 odst. 1 bodu 6 zákona o korporační dani (Körperschaftsteuergesetz, BGBl. 1991 I, s. 637) ve znění platném v roce
         1995 (dále jen „KStG“) stanovilo, že „podniky průmyslové nebo obchodní povahy“ veřejnoprávních právnických osob, jejichž vedení
         nebo sídlo se nachází v tuzemsku, podléhají neomezené povinnosti ke korporační dani.

      12      Ustanovení § 4 KStG bylo následujícího znění:

      „1.      Aniž jsou dotčena ustanovení odstavce 5, podniky průmyslové nebo obchodní povahy veřejnoprávních právnických osob ve smyslu
         § 1 odst. 1 bodu 6 jsou veškerá zařízení, která slouží k trvalému výkonu hospodářské činnosti za účelem získání příjmu, s výjimkou
         zemědělské a lesnické činnosti, a která se v rámci souboru činností právnické osoby hospodářsky odlišují. Úmysl dosahovat
         zisku ani účast na všeobecném hospodářském styku nejsou nezbytné.

      2.      Podnik průmyslové nebo obchodní povahy, který je sám veřejnoprávní právnickou osobou, má rovněž neomezenou povinnost k dani.
      […]
      4.      Za podnikání se považuje i propachtování takovéhoto podniku.
      5.      Mezi podniky průmyslové nebo obchodní povahy nepatří podniky, které slouží převážně k prosazování veřejné moci (podniky správní
         povahy). Existence donucovací pravomoci nebo monopolu není pro účely kvalifikace podniku jako podniku správní povahy dostačující.“

      13      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v režimu korporační daně není dlouhodobý pronájem nemovitého majetku považován za součást
         činností „podniku průmyslové nebo obchodní povahy“. To vyplývá jednak z právní fikce § 4 odst. 4 KStG, a jednak z § 14 zákona
         o daních z roku 1977 (Abgabenordnung 1977) ve znění platném v roce 1995 (dále jen „AO“).

      14      Článek 14 AO stanoví, že „obchodní využívání je trvalá nezávislá činnost, která umožňuje získat příjem nebo jiné hospodářské
         výhody, a která přesahuje rámec správy majetku. Úmysl dosáhnout zisku není nezbytný. Obecně platí, že o správu majetku se
         jedná tehdy, je-li majetek využíván, například majetek v podobě kapitálu je investován a vynáší úroky, anebo nemovitý majetek
         je pronajat či propachtován“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Dne 20. března 1995 uzavřela Salix, společnost zabývající se pronájmy nemovitého majetku, s Industrie- und Handelskammer Offenbach
         (obchodní a průmyslovou komorou Offenbach, dále jen „IHK“), veřejnoprávním subjektem, „smlouvu o leasingu nemovitosti“. Na
         základě uvedené smlouvy se společnost Salix zavázala poskytnout IHK na dobu trvání nájmu 27 let správní budovu s podzemními
         garážemi, která měla být teprve postavena.

      16      Tentýž rok dokončila společnost Salix uvedenou budovu a předala ji IHK. Posledně uvedená vyhradila část kancelářských prostor
         pro vlastní používání a dlouhodobě dále pronajala zbývající kancelářské prostory třetím osobám povinným k dani z obratu. Pokud
         jde o podzemní garáže, IHK rovněž vyhradila část parkovacích míst pro vlastní používání, dlouhodobě pronajala další část parkovacích
         míst nájemcům kancelářských prostor a zbývající parkovací místa krátkodobě a za úplatu poskytovala osobám bez vztahu k dané
         budově.

      17      Za účelem odpočtu DPH odvedené na vstupu v rámci výstavby budovy související s částí budovy pronajaté IHK se společnost Salix
         na základě § 9 odst. 1 UStG vzdala osvobození od daně z obratu související s pronájmem podle § 4 odst. 12 písm. a) UStG. Měla
         za to, že toto vzdání se jí poskytuje nárok na uvedený odpočet, jelikož pronajímala budovu dalšímu podnikateli pro účely jeho
         podnikání, tedy společnosti IHK, která ji dále z části používala k plněním, jež zakládají nárok na odpočet daně odvedené na
         vstupu.

      18      Nicméně při daňové kontrole provedené u společnosti Salix jí správce daně neuznal uvedený odpočet za tu část budovy, která
         byla dále dlouhodobě pronajata, a to z důvodu, že při uskutečnění tohoto pronájmu nejednala IHK jako „podnikatel“ ve smyslu
         § 9 odst. 1UStG.

      19      V tomto ohledu správce daně uvedl, že z § 2 odst. 3 první věty UStG vyplývá, že veřejnoprávní právnické osoby mohou jednat
         jako podnikatelé pouze v rámci „podniků průmyslové nebo obchodní povahy“ tak, jak to vymezuje § 1 odst. 1 bod 6 a § 4 KStG.

      20      Přitom podle správce daně lze za činnost vykonávanou v rámci „podniku průmyslové nebo obchodní povahy“ považovat pouze krátkodobý
         pronájem ve smyslu uvedených ustanovení, neboť dlouhodobý pronájem, jako pouhá „správa majetku“, takovou činností není.

      21      V důsledku toho dne 20. dubna 2001 vydal Finanzamt dodatečný výměr DPH za rok 1995, kterým odmítl odpočet DPH odvedené na
         vstupu společností Salix v rámci výstavby budovy a související s částí budovy dlouhodobě dále pronajaté prostřednictvím IHK.

      22      Daňové orgány příslušné pro výběr daní od společnosti IHK však nebyly téhož názoru. Potvrdily jak podnikatelský charakter
         společnosti IHK ve vztahu ke všem jejím pronájmům, tak platnost jejího vzdání se osvobození daných činností od daně.

      23      V návaznosti na zamítnutí odvolání, které podala proti dodatečnému daňovém výměru, se společnost Salix obrátila na Finanzgericht
         Düsseldorf (finanční soud Düsseldorf).

      24      Finanzgericht Düsseldorf vyhověl žalobě podané společností Salix. I když měl za to, že společnost IHK neuskutečňovala svá
         plnění ve formě dlouhodobého pronájmu jako podnikatel ve smyslu německého daňového práva, Finanzgericht Düsseldorf dospěl
         k závěru, že je přesto třeba společnost IHK v tomto ohledu považovat za společnost, která jednala jako osoba povinná k dani,
         a tudíž jako „podnikatel“, a to na základě výkladu vnitrostátního práva, který je v souladu s čl. 4 odst. 5 druhým a čtvrtým
         pododstavcem šesté směrnice.

      25      Finanzgericht Düsseldorf byl toho názoru, že pokud by IHK byla zbavena možnosti volby podléhat dani, a v důsledku toho možnosti
         odpočtu DPH odvedené na vstupu, přivedlo by ji zamítnutí uznat její podnikatelskou povahu do znevýhodněného postavení ve vztahu
         k soukromoprávním subjektům, s nimiž je na předmětných trzích v soutěžním vztahu. To by přitom mohlo vést k „výraznému narušení
         hospodářské soutěže“, kterému má čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice zabránit.

      26      Finanzamt podal opravný prostředek k Bundesfinanzhof, kterým se domáhá zrušení rozsudku Finanzgericht Düsseldorf a zamítnutí
         žaloby společnosti Salix. Na podporu svého opravného prostředku Finanzamt uplatňuje, že z judikatury Soudního dvora vyplývá,
         že uvedený pojem „výrazné narušení hospodářské soutěže“ se zaměřuje výhradně na ochranu soukromého hospodářského odvětví,
         tedy soukromoprávních podniků povinných k dani, proti hospodářské soutěži ze strany veřejnoprávních subjektů dani nepodléhajících.
         Je proto toho názoru, že by použití tohoto ustanovení i ve prospěch veřejnoprávních subjektů bylo v rozporu s cílem uvedeného
         ustanovení.

      27      Bundesfinanzhof se zaprvé domnívá, že se členské státy mohou dovolávat možnosti, stanovené v čl. 4 odst. 5 čtvrtém pododstavci
         šesté směrnice, považovat činnosti veřejnoprávních subjektů, které jsou podle článků 13 a 28 uvedené směrnice osvobozeny od
         daně, za činnosti orgánů veřejné správy, pouze pokud je v tomto smyslu přijato výslovné právní ustanovení.

      28      V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ohledně povinnosti k dani veřejnoprávních subjektů vykonávajících činnost
         spočívající v nájmu a pachtu nemovitého majetku nebylo v Německu přijato žádné výslovné právní ustanovení. Ve věci v původním
         řízení závisí povinnost k dani veřejnoprávních subjektů, které uskutečňují taková plnění, výhradně na výkladu pojmu „správa
         majetku“. Přitom tento pojem není uveden v příslušné právní úpravě, tedy v § 2 odst. 3UStG, ani v § 1 odst. 1 bod 6 KStG,
         ani v § 4 KStG, a dokonce ani v zákonném zmocnění k vydávání obecně závazných předpisů, které uvedené předpisy veřejné správě
         dávají.

      29      Zadruhé se Bundesfinanzhof táže, zda je ve věci v původním řízení vyloučeno použití čl. 4 odst. 5 čtvrtého pododstavce šesté
         směrnice z toho důvodu, že by na samotnou společnost IHK, na rozdíl od některého z jejích soukromoprávních soutěžitelů, mohlo
         dolehnout výrazné narušení hospodářské soutěže ve smyslu druhého pododstavce uvedeného ustanovení, pokud by byl dlouhodobý
         pronájem považován za nezdanitelný.

      30      Bundesfinanzhof má totiž za to, že ačkoli je hlavním cílem čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice chránit soukromé
         hospodářské odvětví proti nezdaněným činnostem veřejnoprávních subjektů, není vyloučeno, že i tyto subjekty mají možnost uplatnit
         soutěžněprávní výhradu stanovenou v daném ustanovení. K tomu je třeba poznamenat, že ve znění uvedeného druhého pododstavce,
         který se týká výskytu výrazného narušení hospodářské soutěže, a to bez ohledu na to, kdo by byl jeho obětí, se žádné omezení
         této soutěžněprávní výhrady neobjevuje. Bundesfinanzhof má nicméně za to, že v judikatuře Soudního dvora je možné nalézt oporu
         pro každý z obou těchto protikladných výkladů.

      31      Za těchto podmínek se Bundesfinanzhof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Mohou členské státy ,považovat‘ činnosti států, krajů, obcí nebo jiných veřejnoprávních subjektů, které jsou podle článku
         13 šesté směrnice […] osvobozeny od daně, podle čl. 4 odst. 5 čtvrtého pododstavce téže směrnice za činnosti orgánů veřejné
         správy, pouze pokud je tomto smyslu přijato výslovné právní ustanovení?

      2)      Implikuje pojem ‚výrazné narušení hospodářské soutěže‘ ve smyslu čl. 4 odst. 5 čtvrtého pododstavce ve spojení s druhým pododstavcem
         šesté směrnice […] nezbytně to, že nepodléhání veřejnoprávního subjektu dani by vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže
         v neprospěch konkurujících soukromoprávních osob povinných k dani, nebo že by nepodléhání veřejnoprávního subjektu dani vedlo
         k výraznému narušení hospodářské soutěže v jeho neprospěch?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      32      První otázkou se Bundesfinanzhof táže, zda se členské státy mohou uplatňovat možnost, stanovenou v čl. 4 odst. 5 čtvrtém pododstavci
         šesté směrnice, považovat činnosti veřejnoprávních subjektů, které jsou podle článků 13 a 28 uvedené směrnice osvobozeny od
         daně, za činnosti orgánů veřejné správy, pouze pokud je v tomto ohledu přijato výslovné právní ustanovení.

       Vyjádření přeložená Soudnímu dvoru
      33      Společnost Salix má ta to, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že k tomu, aby členské státy mohly uplatňovat možnost stanovenou
         v čl. 4 odst. 5 čtvrtém pododstavci šesté směrnice, musí přijmout právní akty upravující výslovně tuto možnost. Členské státy
         jsou podle ní v rámci provádění směrnic Společenství povinny učinit volbu závazných normativních nástrojů vnitrostátního práva
         tak, aby byl vymezen přesný a jednoznačný právní rámec, který mohou všechny hospodářské subjekty spolehlivě rozpoznat. Dodává,
         že tyto akty nicméně mohou upravovat přenos prováděcích pravomocí na orgány veřejné správy.

      34      Německá vláda se domnívá, že k provedení čl. 4 odst. 5 čtvrtého pododstavce šesté směrnice je nezbytné přijetí právní normy,
         která však nemusí být nezbytně výslovná. Pokud jde totiž o provedení možnosti uvedené v daném ustanovení do vnitrostátního
         práva, je toho názoru, že postačuje, je-li možné úmysl zákonodárce jednoznačně vyvodit z použitelných právních ustanovení
         prostřednictvím uznaných způsobů právního výkladu. Ačkoli předkládající soud tvrdí opak, je německá vláda toho názoru, že
         byly přijaty právní normy k provedení uvedeného ustanovení.

      35      Irsko tvrdí, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že členské státy musí při provádění směrnice do svého vnitrostátního
         právního řádu dosáhnout cílů stanovených danou směrnicí, přičemž mají svobodu volby při výběru vhodné formy a způsobů k dosažení
         daného výsledku. Pokud jde o věc v původním řízení, má irská vláda za to, že německá právní úprava, která jasně rozlišuje
         mezi správou majetku a obchodními plněními, představuje dostatečně jistý právní základ pro použití čl. 4 odst. 5 čtvrtého
         pododstavce šesté směrnice, takže okolnost, že neexistuje výslovného ustanovení, je podle ní irelevantní.

      36      Komise Evropských společenství je toho názoru, že dodržování základních zásad práva Společenství vyžaduje, aby k provedení
         směrnic Společenství došlo prostřednictvím jasných a formálních pravidel vnitrostátního práva s přímým účinkem ve vztahu k občanům,
         která musí být předmětem úředního zveřejnění a nemohou být změněna z vůle orgánů veřejné správy. V důsledku toho by členské
         státy měly přijmout ustanovení právní nebo správní povahy. Ve věci v původním řízení se výslovné a přesně definované právní
         ustanovení jeví o to nezbytnější, že se jedná o určení působnosti výjimky ze zásady, že každá osoba, která nezávisle vykonává
         některou z hospodářských činností uvedených v čl. 4 odst. 2 šesté směrnice, je povinná k dani.

       Závěry Soudního dvora
      37      Úvodem je třeba uvést, že z čl. 13 část B písm. b) prvního pododstavce šesté směrnice vyplývá, že pronájem prostor a míst
         k parkování vozidel není uveden mezi osvobozenými činnostmi. V důsledku toho nelze tuto činnost na základě čl. 4 odst. 5 čtvrtého
         pododstavce šesté směrnice ztotožňovat s činností vykonávanou v postavení orgánu veřejné správy ve smyslu prvního pododstavce
         uvedeného ustanovení, pokud sama o sobě nesplňuje uvedenou podmínku (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. prosince 2000,
         Fazenda Pública, C‑446/98, Recueil, s. I‑11435, bod 44).

      38      Je však třeba uvést, že pojem „pacht nebo nájem nemovitého majetku“, který je předmětem osvobození podle čl. 13 části B písm. b)
         šesté směrnice, nezbytně zahrnuje, kromě pronájmu majetku, který je hlavním předmětem pronájmu, také pronájem veškerého majetku,
         který je jeho příslušenstvím. Proto nelze vyloučit z takto stanoveného osvobození pronájem prostor a míst k parkování vozidel,
         jestliže je tento pronájem úzce spojen s pronájmem budovy určené k jinému použití, v tom smyslu, že oba pronájmy představují
         jediné hospodářské plnění (rozsudek ze dne 13. července 1989, Henriksen, 173/88, Recueil, s. 2763, body 14 a 15).

      39      Ve věci v původním řízení je na předkládajícím soudu, aby případně s ohledem na všechny rozhodné skutečnosti přezkoumal, zda
         je dlouhodobý pronájem, prostřednictvím společnosti IHK, části prostor a míst určených k parkování vozidel v podzemí, dlouhodobým
         nájemcům kancelářských prostor nacházejících se v téže budově, součástí jediného hospodářského plnění ve smyslu judikatury
         uvedené v předchozím bodě. Pokud by tomu tak nebylo, nelze pronájem uvedených prostor a míst k parkování společností IHK z pohledu
         čl. 4 odst. 5 čtvrtého pododstavce šesté směrnice v žádném případě považovat za činnost vykonávanou v postavení orgánu veřejné
         správy ve smyslu prvního pododstavce uvedeného ustanovení.

      40      Pokud jde o to, zda členské státy mohou uplatnit možnost stanovenou v čl. 4 odst. 5 čtvrtém pododstavci šesté směrnice pouze
         tehdy, pokud předtím v tomto smyslu přijaly výslovné právní ustanovení, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury
         Soudního dvora, provedení směrnice do vnitrostátního práva nevyžaduje nezbytně formální a doslovné převzetí jejích ustanovení
         do výslovné a specifické právní normy; může postačovat i obecný právní rámec, pokud tento účinně zajišťuje úplné uplatnění
         směrnice dostatečně jasným a přesným způsobem (rozsudky ze dne 28. února 1991, Komise v. Německo, C‑131/88, Recueil, s. I‑825,
         bod 6; ze dne 15. listopadu 2001, Komise v. Itálie, C‑49/00, Recueil, s. I‑8575, bod 21, jakož i ze dne 28. dubna 2005, Komise
         v. Itálie, C‑410/03, Sb. rozh. s. I‑3507, bod 60).

      41      Za účelem splnění požadavku právní jistoty je obzvláště důležité, aby v případě, kdy daná směrnice směřuje k založení práv
         pro jednotlivce, byli nositelé těchto práv schopni rozpoznat veškerá svá práva a mohli se jich případně dovolávat před vnitrostátními
         soudy (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Německo, bod 6; ze dne 15. listopadu 2001, Komise v. Itálie, body 21 a 22, jakož
         i ze dne 28. dubna 2005, Komise v. Itálie, bod 60).

      42      Každý členský stát je totiž povinen uskutečnit provedení směrnice tak, aby plně odpovídalo požadavkům na jasnost a jistotu
         právních situací uloženým zákonodárcem Společenství v zájmu dotčených osob usazených ve členských státech. Za tímto účelem
         musejí být ustanovení směrnice provedena s nezpochybnitelným závazným účinkem, jakož i s požadovanou specifičností, přesností
         a jasností (rozsudek ze dne 18. října 2001, Komise v. Irsko, C‑354/99, Recueil, s. I‑7657, bod 27 a citovaná judikatura).

      43      Konkrétně pouhá správní praxe, která může být měněna podle libovůle správních orgánů a není odpovídajícím způsobem zveřejňována,
         nemůže být považována za platné splnění povinností uložených Smlouvou o ES (viz rozsudky ze dne 7. března 1996, Komise v. Francie,
         C‑334/94, Recueil, s. I‑1307, bod 30, a ze dne 13. března 1997, Komise v. Francie, C‑197/96, Recueil, s. I‑1489, bod 14).

      44      Ačkoli je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil, zda jsou podmínky provedení uvedené v bodech 40 až 43 tohoto rozsudku
         splněny ve věci v původním řízení, může mu Soudní dvůr za účelem poskytnutí užitečné odpovědi poskytnout údaje, o nichž má
         za to, že jsou nezbytné (viz zejména rozsudky ze dne 1. července 2008, MOTOE, C‑49/07, Sb. rozh. s. I-4863, bod 30, a ze dne
         22. prosince 2008, Magoora, C‑414/07, Sb. rozh. s. I-0000, bod 33).

      45      V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle německého daňového práva závisí možnost společnosti IHK zvolit
         si povinnost k dani výhradně na otázce, zda je pronájem budovy ze strany veřejnoprávních subjektů považován za podnikatelskou
         činnost uskutečňovanou v rámci podniků průmyslové nebo obchodní povahy, nebo za pouhou správu majetku.

      46      V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí rovněž vyplývá, jak bylo uvedeno v bodě 28 tohoto rozsudku, že rozhodující pojem
         „správa majetku“ není uveden v relevantní právní úpravě, tedy ani v UStG, ani v KStG, ani v zákonném zmocnění k vydávání obecně
         závazných předpisů, které uvedené předpisy veřejné správě dávají.

      47      Pokud jde o tvrzení německé vlády, že § 14 AO upravuje pojem „správa majetku“ a odlišuje jej od podnikatelské činnosti, je
         třeba uvést, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že takové situace, jaké jsou situace ve věci v původním řízení, nespadají
         přímo do působnosti uvedeného § 14.

      48      Předkládající soud totiž zaprvé upřesnil, že relevantní právní úprava neobsahuje rozlišení mezi správnou majetku a podnikatelskou
         činností. Zadruhé výslovně uvedl, že pokud platí, že se toto rozlišení nicméně považuje za uplatňované v systému korporační
         daně, pak toto posouzení vyplývá pouze z dedukce, jež se v některých případech vychází z § 14 AO, a jiných případech z § 4
         odst. 4 KStG.

      49      Konečně z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že na rozdíl od Finanzamt, správce daně příslušný k posouzení žádosti společnosti
         IHK o odpočet DPH odvedené na vstupu měla za to, že dlouhodobý pronájem je rovněž podnikatelskou činností, která v konečném
         důsledku zakládá nárok na odpočet. Je tedy třeba konstatovat, že existují nejednotné správní praxe.

      50      Krom toho z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ohledně povinnosti k dani veřejnoprávních subjektů zabývajících se pachtem
         nebo nájmem nemovitostí nebylo v Německu přijato žádné výslovné právní ustanovení.

      51      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že čl. 4 odst. 5 čtvrtý pododstavec šesté směrnice stanoví, že členské státy mohou, tedy
         nikoli musí, považovat činnosti těchto subjektů, které jsou osvobozeny od daně podle článku 13 nebo 28 šesté směrnice, za
         činnosti, které vykonávají jako orgány veřejné správy. V důsledku toho není provedení tohoto ustanovení do vnitrostátního
         práva povinné.

      52      Z toho plyne, že členské státy musí k tomu, aby mohly uplatnit možnost stanovenou daným ustanovením, v tomto směru učinit
         volbu.

      53      Je rovněž třeba uvést, že uvedená možnost dovoluje členským státům uplatnit ohledně svých činností výjimku, stanovenou v čl. 4
         odst. 5 prvním pododstavci šesté směrnice, z obecného pravidla uvedeného v čl. 2 bodě 1 a čl. 4 odst. 1 a 2 uvedené směrnice,
         podle kterého jsou v zásadě veškeré činnosti hospodářské povahy předmětem DPH.

      54      Protože čl. 4 odst. 5 čtvrtý pododstavec šesté směrnice stanoví výjimku z obecného pravidla stanoveného uvedenou směrnicí,
         je třeba toto ustanovení vykládat restriktivně.

      55      Za těchto okolností je třeba mít za to, že členské státy, aby mohly uplatňovat možnost stanovenou v čl. 4 odst. 5 čtvrtém
         pododstavci šesté směrnice, musí v tomto směru provést konkrétní volbu. Musí tedy stanovit, že určité činnosti veřejnoprávních
         subjektů osvobozené od daně podle článku 13 nebo článku 28 šesté směrnice se považují za činnosti orgánů veřejné správy.

      56      V tomto ohledu je třeba uvést, že členské státy mají možnost zvolit si normativní techniku, kterou považují za nejvhodnější.
         Mohou se například omezit na převzetí formulace použité v šesté směrnici nebo rovnocenného výrazu do vnitrostátní právní úpravy
         nebo přijmout seznam činností veřejnoprávních subjektů osvobozených podle článků 13 nebo 28 šesté směrnice, které se považují
         za činnosti orgánů veřejné správy (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. října 1989, Comune di Carpaneto Piacentino a další,
         231/87 a 129/88, Recueil, s. 3233, bod 18).

      57      Výkonný orgán totiž může být právním ustanovením zmocněn k tomu, aby upřesnil činnosti veřejnoprávních subjektů osvobozené
         podle článků 13 nebo 28 šesté směrnice, které se považují za činnosti orgánů veřejné správy, za podmínky, že tato prováděcí
         rozhodnutí mají nezpochybnitelný závazný účinek a odpovídají požadavkům kladeným na specifičnost, přesnost a jasnost požadovanou
         za účelem zajištění jistoty právních situací, a mohou podléhat přezkumu ze strany vnitrostátních soudů (viz obdobně výše uvedený
         rozsudek Fazenda Pública, bod 35).

      58      S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na první otázku tak, že členské státy musí přijmout výslovné ustanovení, aby
         mohly uplatnit možnost stanovenou v čl. 4 odst. 5 čtvrtém pododstavci šesté směrnice, podle které se určité činnosti veřejnoprávních
         subjektů osvobozené podle článků 13 nebo 28 šesté směrnice považují za činnosti orgánů veřejné správy.

       Ke druhé otázce
      59      Podstatou druhé otázky Bundesfinanzhof je to, zda čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu,
         že veřejnoprávní subjekty musí být považovány za osoby povinné k dani ve vztahu k činnostem nebo plněním, která uskutečňují
         jako orgány veřejné správy, nejen tehdy, pokud by jejich nepodléhání dani na základě prvního nebo čtvrtého pododstavce uvedeného
         ustanovení vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže v neprospěch jejich soukromoprávních konkurentů, ale rovněž tehdy,
         pokud by vedlo k takovému narušení v jejich vlastní neprospěch.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      60      Společnost Salix, německá vláda a Komise uvádějí, že znění čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice se týká bez rozdílu
         každého „výrazného narušení hospodářské soutěže“, bez ohledu na to, kdo se stal jeho obětí. Přitom nepodléhání uvedených subjektů
         dani, které by je vyloučilo z nároku na odpočet DPH odvedené na vstupu, podle nich může rovněž vést k narušení hospodářské
         soutěže v jejich neprospěch. Proto je třeba mít za to, že zásada daňové neutrality, která v oblasti DPH vyjadřuje zásadu rovného
         zacházení, je porušena, jestliže je narušena hospodářská soutěž, bez ohledu na to, zda je to ve prospěch veřejnoprávních subjektů
         nebo ve prospěch jejich soukromoprávních konkurentů. Takový výklad totiž zapadá do logiky ochrany hospodářské soutěže jako
         takové, bez ohledu na osobní postavení jednotlivých dotčených subjektů.

      61      Naproti tomu Irsko poukazuje na to, že i když znění čl. 4 odst. 5 druhého pododstavec šesté směrnice blíže neupřesňuje pojem
         „výrazné narušení hospodářské soutěže“, má uvedený čl. 4 odst. 5 za cíl vyloučit veřejnoprávní subjekty z působnosti šesté
         směrnice. Je toho názoru, že úmyslem zákonodárce Společenství nikdy nebylo umožnit veřejnoprávním subjektům, aby se samy dovolávaly
         této výjimky s cílem získat postavení subjektu podléhajícího dani ze svých činností. Krom toho by takový výklad zbavil podstaty
         posuzovací pravomoc přiznanou členským státům čtvrtým pododstavcem uvedeného ustanovení, a dále by byl v rozporu s cílem sledovaným
         druhým pododstavcem téhož ustanovení, kterým je podle judikatury Soudního dvora chránit soukromoprávní soutěžitele před činnostmi
         veřejnoprávních subjektů.

       Závěry Soudního dvora
      62      Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice se veřejnoprávní subjekty nepovažují
         za osoby povinné k DPH v souvislosti s činnostmi nebo plněními hospodářské povahy, při nichž vystupují jako orgány veřejné
         správy, a že podle čtvrtého pododstavce téhož ustanovení členské státy mohou považovat činnosti veřejnoprávních subjektů,
         které jsou osvobozeny od daně podle článku 13 nebo 28 uvedené směrnice, za činnosti, které vykonávají jako orgány veřejné
         správy.

      63      Nicméně, i když uvedené subjekty vykonávají takové činnosti jako orgány veřejné správy, musí být považovány za osoby povinné
         k dani podle čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce, neboť jejich nepodléhání dani by vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže.

      64      Předkládajícímu soudu přísluší zaprvé určit, zda pronájem společnosti IHK představuje činnost vykonávanou veřejnoprávním subjektem
         jednajícím jako orgán veřejné správy ve smyslu čl. 4 odst. 5 prvního nebo čtvrtého pododstavce šesté směrnice. Pouze v takovém
         případě se použije čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Fazenda Pública, bod 43, a rozsudek
         ze dne 16. září 2008, Isle of Wight Council a další, C‑288/07, Sb. rozh. s. I-7203, body 30 až 32).

      65      Zaprvé je třeba připomenout, že podle čl. 4 odst. 5 druhého pododstavec šesté směrnice se veřejnoprávní subjekty, vykonávají-li
         činnosti nebo plnění při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, považují za osoby povinné k dani v souvislosti s těmito
         činnostmi či plněními, „vedlo-li by jejich nepodléhání dani k výraznému narušení hospodářské soutěže“.

      66      Znění čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice tedy neuvádí osoby, které má chránit od výrazného narušení hospodářské
         soutěže způsobeného nepodléháním veřejnoprávních subjektů dani.

      67      Zadruhé je třeba připomenout, že čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice, který stanoví výjimku z nepodléhání veřejnoprávních
         subjektů dani v souvislosti s činnostmi či plněními, při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, směřuje ke znovunastolení
         obecného pravidla uvedeného v čl. 2 bodě 1 a čl. 4 odst. 1 a 2 uvedené směrnice, podle kterého jsou v zásadě veškeré činnosti
         hospodářské povahy předmětem DPH (viz výše uvedený rozsudek Isle of Wight Council a další, bod 38).

      68      V důsledku toho čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice nelze vykládat restriktivně (viz výše uvedený rozsudek Isle
         of Wight Council a další, bod 60).

      69      Zatřetí, pokud jde o cíle čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice, na které odkazovalo zejména Irsko, nic nenaznačuje,
         že by cílem daného ustanovení bylo zajistit, aby veřejnoprávní subjekty nesly následky výrazného narušení hospodářské soutěže,
         které by jejich nepodléhání dani podle prvního a čtvrtého pododstavce uvedeného ustanovení mohlo způsobit.

      70      Začtvrté je třeba připomenout, že nárok na odpočet stanovený v článku 17 a následujících šesté směrnice je nedílnou součástí
         mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen. Uplatňuje se přímo pro všechny daně, které zatěžují plnění uskutečněná na vstupu
         (viz zejména rozsudky ze dne 6. července 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Recueil, s. I‑1883, bod 18; ze dne 21. března 2000,
         Gabalfrisa a další, C‑110/98 až C‑147/98, Recueil, s. I‑1577, bod 43, jakož i ze dne 6. července 2006, Kittel a Recolta Recycling,
         C‑439/04 a C‑440/04, Sb. rozh. s. I‑6161, bod 47).

      71      Cílem systému odpočtů je totiž zcela sejmout z podnikatele zatížení DPH, která je splatná nebo byla odvedena v rámci jeho
         veškerých hospodářských činností. Společný systém DPH tak zajišťuje neutralitu daňové zátěže všech hospodářských činností
         bez ohledu na jejich účel nebo výsledky, za podmínky, že tyto činnosti v zásadě samy podléhají DPH (viz zejména rozsudky ze
         dne 22. února 2001, Abbey National, C‑408/98, Recueil, s. I‑1361, bod 24; ze dne 21. dubna 2005, HE, C‑25/03, Sb. rozh. s. I‑3123,
         bod 70, jakož i výše uvedený rozsudek Kittel a Recolta Recycling, bod 48).

      72      Z toho vyplývá, že nárok na odpočet se v zásadě uplatní v celém řetězci dodání zboží a poskytování služeb uskutečněných osobami
         povinnými k dani, které jednají jako takové, pro potřeby hospodářských činností jiných osob povinných k dani (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 12. ledna 2006, Optigen a další, C‑354/03, C‑355/03 a C‑484/03, Sb. rozh. s. I‑483, bod 52, jakož i výše
         uvedený rozsudek Kittel a Recolta Recycling, bod 45).

      73      Přitom nelze vyloučit, že nepodléhání dani veřejnoprávního subjektu uskutečňujícího určité činnosti a plnění, které brání
         uvedenému nároku na odpočet DPH, by mohlo mít dopad na fungování řetězce dodávek zboží a poskytování plnění v neprospěch osob
         povinných k dani vykonávajících činnost v soukromém odvětví.

      74      Ve věci v původním řízení, jak již bylo uvedeno v bodech 17 až 21 tohoto rozsudku, totiž skutečnost, že IHK nepodléhala dani,
         zabránila společnosti Salix, soukromoprávní právnické osobě, uplatnit nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu.

      75      Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice se týká rovněž narušení hospodářské soutěže v neprospěch
         veřejnoprávních subjektů.

      76      Za těchto podmínek je třeba odpovědět na druhou otázku tak, že čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice musí být vykládán
         v tom smyslu, že veřejnoprávní subjekty musí být považovány za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi či plněními,
         při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, nejen tehdy, pokud by jejich nepodléhání dani na základě prvního nebo čtvrtého
         pododstavce uvedeného ustanovení vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže v neprospěch jejich soukromoprávních konkurentů,
         ale rovněž tehdy, pokud by vedlo k takovémuto narušení v jejich vlastní neprospěch.

       K nákladům řízení
      77      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Členské státy musí přijmout výslovné ustanovení, aby mohly uplatnit možnost stanovenou v čl. 4 odst. 5 čtvrtém pododstavci
            šesté směrnice Rady ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný
            systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, tj. možnost podle které se určité činnosti veřejnoprávních subjektů osvobozené
            podle článků 13 nebo 28 uvedené směrnice považují za činnosti orgánů veřejné správy.
      2)      Článek 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice 77/388 musí být vykládán v tom smyslu, že veřejnoprávní subjekty musí být
            považovány za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi či plněními, při nichž vystupují jako orgány veřejné správy,
            nejen tehdy, pokud by jejich nepodléhání dani na základě prvního nebo čtvrtého pododstavce uvedeného ustanovení vedlo k výraznému
            narušení hospodářské soutěže v neprospěch jejich soukromoprávních konkurentů, ale rovněž tehdy, pokud by vedlo k takovémuto
            narušení v jejich vlastní neprospěch.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 9. července 2003. # Petros Efthymiou proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-22/01.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 18. října 2001. # X proti Evropské centrální bance. # Úředníci - Propuštění. # Věc T-333/99.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 22. května 2012.#Nordmilch AG v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství MILRAM – Starší národní slovní a obrazové ochranné známky RAM – Relativní důvod pro zamítnutí – Podobnost výrobků a označení – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T‑546/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 22. května 2012 – Nordmilch v. OHIM – Lactimilk (MILRAM)
      (Věc T‑546/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství MILRAM – Starší národní slovní a obrazové ochranné známky RAM – Relativní důvod pro zamítnutí – Podobnost výrobků a označení – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 24, 27–28, 43, 51–52, 71, 78, 83)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 15. září 2010 (spojené věci R 1041/2009‑4 a R 1053/2009‑4)
                  týkajícímu se námitkového řízení mezi Lactimilk SA a Nordmilch AG

            Výrok:

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Nordmilch AG se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 4. března 2004. # Cofinoga Mérignac SA proti Sylvain Sachithanathan. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal d'instance de Vienne - Francie. # Věc C-264/02.