title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 30. června 2004. # BMI Bertollo Srl proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Starší slovní ochranné známky DIESEL - Přihláška obrazové ochranné známky DIESELIT - Relativní důvod zamítnutí - Nebezpečí záměny - Čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-186/02.

text:
          ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého senátu)
      30. června 2004 (
            *1
         )
      Ve věci T-186/02,

         BMI Bertollo Srl, se sídlem v Pianezze San Lorenzo (Itálie), zastoupená F. Tedeschinim, M. Pinnaróem, P. Santerem,.V. Corbedduem a M. Bertuccellim, advokáty, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému O. Montaltem, jako zmocněncem,
      žalovanému,
      přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícím jako vedlejší účastník před Soudem, je

         Diesel SpA, se sídlem v Molveně (Itálie), zastoupená G. Bozzolou a C. Bellomunnem, advokáty,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí třetího odvolacího senátu OHIM ze dne 19. března 2002 (věc R 525/2001-3) týkajícímu se námitkového řízení mezi BMI Bertollo Srl a Diesel SpA,
      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (čtvrtý senát),
      ve složení H. Legal, předseda, V. Tiili a M. Vilaras, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Pastor, náměstkyně vedoucího soudní kanceláře,
      s ohledem na žalobu doručenou kanceláři Soudu dne 14. června 2002,
      s ohledem na žalobní odpověď doručenou kanceláři Soudu dne 8. listopadu 2002,
      s ohledem na žalobní odpověď vedlejšího účastníka Diesel SpA doručenou kanceláři Soudu dne 31. října 2002,
      po jednání konaném dne 4. února 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 17. července 1998 podala BMI Bertollo Srl na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. vest. 1994, L 11, s. 1), ve znění pozdějších předpisů, přihlášku ochranné známky u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).

               2

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je níže reprodukované označení, které je podle popisu barev obsaženého v přihlášce červené barvy.

               3

               Výrobky, pro které byl zápis požadován spadají do tříd 7, 11 a 21 podle Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu:

                        —

                        třída 7: „Žehličky“;

                        —

                        třída 11: „Kotle pro žehličky (ani stroje, ani části strojů)“;

                        —

                        třída 21: „Žehlící prkna“

               4

               Tato přihláška byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 55/99 ze dne 12. července 1999.

               5

               Dne 7. října 1999 podala společnost Diesel SpA na základě článku 42 nařízení č. 40/94 námitky proti zápisu této ochranné známky Společenství. Námitky byly podány proti všem výrobkům uvedeným v přihlášce ochranné známky. Důvodem dovolávaným na podporu námitek byl důvod uvedený v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. Námitky byly odůvodněny jednak existencí národní ochranné známky č. 686092, zapsané v Itálii dne 23. srpna 1996 pro označení všech výrobků a služeb tříd 1 až 42 výše uvedené Niceské dohody, a jednak existencí ochranné známky Společenství č. 743401, zapsané dne 27. dubna 1999 pro označení všech výrobků tříd 11, 19, 20 a 21 této dohody. Tyto dvě starší ochranné známky (dále jen „starší ochranné známky“) jsou tvořeny slovním označením DIESEL.

               6

               Námitky byly odůvodněny uvedením části výrobků a služeb, na které se vztahují starší ochranné známky, tedy:

                        —

                        třída 7: „Stroje a obráběcí stroje; motory (s výjimkou motorů pro pozemní vozidla); spojky a transmisní zařízení s výjimkou těch pro pozemní vozidla; zemědělské nástroje, kromě nástrojů poháněných ručně; líhně pro vejce“;

                        —

                        třída 11: „Přístroje pro osvětlení, topení, výrobu páry, pro vaření, přístroje chladicí, pro sušení, ventilaci, rozvod vody a sanitární zařízení“;

                        —

                        třída 21: „Kuchyňské potřeby a nádoby pro domácnost nebo kuchyň (nikoliv z drahých kovů ani postříbřených nebo pozlacených kovů); hřebeny a mycí houby; kartáče (s výjimkou štětců); materiály pro výrobu kartáčů; čisticí potřeby; drátky na čištění parket; sklo surové nebo opracované (s výjimkou stavebního skla); sklo, porcelán a majolika neobsazené v jiných třídách“.

               7

               Rozhodnutím ze dne 28. února 2001 vyhovělo námitkové oddělení námitkám, a v důsledku toho zamítlo zápis přihlášené ochranné známky z důvodu, že v Itálii existuje nebezpečí záměny pro výrobky náležející do tříd 11 a 21 a že vzhledem k výrazné podobnosti mezi označeními a vztahem mezi označeními a výrobky posuzovanými z hlediska záměny existuje rovněž nebezpečí záměny pro „žehličky“ žalobkyně, které vykazují určitou podobnost s výrobky vedlejšího účastníka.

               8

               Dne 8. května 2001 podala žalobkyně na základě článku 59 nařízení č. 40/94 odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení k OHIM.

               9

               Rozhodnutím ze dne 19. března 2002 (dále jen „napadené rozhodnutí“) třetí odvolací senát odvolání zamítl. Senát měl v podstatě za to, že s přihlédnutím k inherentní povaze starších ochranných známek a silné podobnosti mezi ochrannými známkami, jakož i k totožnosti nebo podobnosti mezi požadovanými výrobky existuje ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 nebezpečí záměny u příslušné veřejnosti na území, na kterém jsou starší ochranné známky chráněny.

         Návrhy účastníků řízení

               10

               Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        vyhověl přihlášce ochranné známky Společenství.

               11

               OHIM navrhuje, aby Soud:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

               12

               Vedlejší účastník navrhuje, aby Soud:

                        —

                        potvrdil napadené rozhodnutí a zamítl žádost o zápis ochranné známky DIESELIT;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

               13

               Na jednání se žalobkyně vzdala druhé části svého žalobního návrhu směřující k tomu, aby byl nařízen zápis přihlášené ochranné známky, což vzal Soud na vědomí v protokolu o jednání.

         Právní otázky

               14

               Žalobkyně se v podstatě dovolává tří žalobních důvodů vycházejících v dále uvedeném pořadí z porušení či. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, z porušení či. 43 odst. 2 a 3 téhož nařízení a podpůrně z porušení či. 7 odst. 1 téhož nařízení.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení či. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
      Tvrzení účastníků řízení

               15

               Žalobkyně zaprvé uplatňuje, že v rozporu s tím, co konstatoval odvolací senát, nemají starší ochranné známky DIESEL vysokou rozlišovací způsobilost ve vztahu k druhu výrobků, jichž se týkají.

               16

               Jestliže běžně užívaný výraz jako slovo „diesel“ nutně nevykazuje přímou lexikální souvislost s některými požadovanými výrobky, například s oblečením, může podle žalobkyně naopak napovídat o pojmové nebo lexikální souvislosti, pokud se vztahuje k výrobkům náležejícím do jiných tříd rovněž požadovaných pro totéž označení, například k druhům strojů, vzhledem k tomu, že slovo „diesel“ označuje druh motoru. Podle žalobkyně měl odvolací senát zhodnotit popisný dosah označení DIESEL pro výrobky obsažené ve třídách 7, 11 a 21, mezi kterými se nachází zejména „motory“, „spojky a transmisní zařízení“, „zemědělské nástroje a nářadí“ a „přístroje pro osvětlení, topení, výrobu páry, rozvod vody“, a měl uznat, že s těmito výrobky existuje lexikální souvislost nebo popisná konotace.

               17

               Podle žalobkyně tudíž ochranná známka tvořená slovem „diesel“, pokud je spojována s náčiním nebo nářadím tvořeným „stroji“, získává druhovou a čistě popisnou konotaci evokující zcela přirozenou a běžnou souvislost mezi výrobky a označením. Popisná ochranná známka je slabou ochrannou známkou, jeli jí přiznána minimální rozlišovací způsobilost, a tudíž minimální ochrana v případě údajné záměny s jinou ochrannou známkou. Zvláště nelze slabé ochranné známce přiznat výlučnou a úplnou ochranu, pokud k označení, o které se jedná, jsou připojeny varianty nebo úpravy běžně užívaných výrazů, jako je tomu v projednávaném případě u označení DIESELIT. Žalobkyně odkazuje na vnitrostátní judikaturu, podle které jsou slabými ochrannými známkami označení pojmově související s výrobky nebo ta, tvořená běžně užívanými výrazy, které si nelze výlučně a úplně přivlastnit. Žalobkyně připomíná, že ze širší působnosti ochranné známky Společenství vyplývá, že je ještě přísněji zakázáno zapsat druhová a popisná jména a označení, která jsou součástí slovní zásoby různých členských států.

               18

               Žalobkyně dodává, že u dotyčné veřejnosti tvořené například ženami v domácnosti, které mají obecně málo znalostí z oblasti motorů všech druhů, by označení DIESEL spojované s náčiním a stroji pro domácnost mohlo evokovat čistě popisnou souvislost.

               19

               Podle žalobkyně, aby byla ochranná známka posouzena jako silná, nesmí v mínění spotřebitelů existovat vztah mezi touto ochrannou známkou a výrazy označujícími výrobky, pro které se používá. Aby ochranná známka získala ochranu, nesmí se shodovat ani s druhovým popisem výrobku, na který se vztahuje, ani s popisem odlišného výrobku, který by přesto spotřebitelé mohli přirovnávat nebo spojovat s prvním výrobkem.

               20

               Podle žalobkyně tedy toto tvrzení, podle kterého starší ochranné známky DIESEL představují silné ochranné známky, i když jsou spojovány s výrobky, které mohou u referenčního vzorku veřejnosti evokovat souvislost s významem slova, předpokládá srovnání jednotlivých výrobků, na které odvolací senát odkazoval, ale které neprovedl.

               21

               Stanovení zásady bez vysvětlení však činí napadené rozhodnutí pro nedostatek odůvodnění protiprávním. Pro žalobkyni je podle jejího vyjádření ve skutečnosti nemožné určit důvody, proč byla stanovená zásada použita, a stejně tak je nemožné rekonstruovat uvažování, které k napadenému rozhodnutí vedlo.

               22

               Žalobkyně zadruhé uplatňuje, že zde neexistuje fonetická a vizuální podobnost mezi přihlášenou ochrannou známkou a staršími ochrannými známkami.

               23

               Co se týče fonetického srovnání, označení DIESELIT může být, zvláště v případě cílové části veřejnosti, vysloveno dvěma způsoby („díezelit“ nebo „dízelit“). Vzhledem k tomu, že italština má nezvučné přízvuky, nezávislé na italské nebo anglosaské výslovnosti slova, vede podle žalobkyně fonetika v každém případě ke zcela rozdílnému způsobu vyslovení slova „diesel“. Pokud bychom chtěli vyznačit všechny nezvučné a neviditelné přízvuky, které italský jazyk při výslovnosti slova „diesel“ gramaticky ukládá, bylo by třeba psát „dízel“, zatímco slovo „dieselit“ by se muselo psát „díezelit“.

               24

               Co se týče vizuálního srovnání, žalobkyně připomíná, že pro starší ochranné známky jsou použita jednoduchá a obyčejná tiskací písmena (Times New Roman), zatímco pro označení DIESELIT jsou použita zcela jiná písmena.

               25

               Žalobkyně zatřetí zpochybňuje posouzení provedená v napadeném rozhodnutí týkající se údajné podobnosti výrobků.

               26

               Žalobkyně v tomto ohledu uplatňuje, že rozdíl mezi kategorií „kotle pro žehličky (ani stroje, ani části strojů)“, do níž odvolací senát zahrnul výrobek, jehož zápis byl požadován, a kategorií „přístroje na výrobu páry“, je zjevný, protože kotle pro žehličky nevyrábějí páru, pokud nejsou připojeny ke stroji určenému k tomu účelu.

               27

               Žalobkyně rovněž zpochybňuje spojování „žehlícího prkna“ s „kuchyňskými potřebami a nádobami pro domácnost nebo kuchyň“. Stejně tak zpochybňuje údajně doplňkovou povahu „žehličky“ a „žehlícího prkna“; tato doplňkovost neexistuje v okamžiku jejich nabytí, ale pouze v okamžiku jejich užívání.

               28

               Konečně žalobkyně zpochybňuje tvrzení odvolacího senátu, že slovo „dieselit“ může být spotřebitelem vykládáno jako italská verze ochranné známky DIESEL nebo její „webová verze“. Ve skutečnosti se trh s informatikou spotřebitele žehliček nebo potřeb pro domácnost bezprostředně nedotýká. Navíc, jelikož se proslulost ochranných známek DIESEL týká odvětví odlišných od odvětví zkoumaného v projednávaném případě, tedy sportovního oblečení a oblečení pro mladé, týká se tedy kategorie spotřebitelů, která není v žádném případě shodná s částí veřejnosti, která se zajímá o potřeby pro domácnost.

               29

               OHIM tvrdí, že odvolací senát byl oprávněn mít za to, s přihlédnutím k inherentní povaze starších ochranných známek a jejich silné podobnosti, jakož i k totožnosti nebo podobnosti požadovaných výrobků, že existuje nebezpečí záměny u referenční části veřejnosti na území, na kterém jsou starší ochranné známky chráněny.

               30

               OHIM má za to, že kolidující označení, DIESEL a DIESELIT, nejsou ve vztahu k výrobkům, o které se jedná a které jsou totožné nebo přinejmenším silně podobné, nijak popisné. V důsledku toho mohou být starší ochranné známky DIESEL pro dotčené výrobky uznány jako silné ochranné známky.

               31

               Vedlejší účastník nejprve připomíná, že jeho ochranné známky získaly během let značnou světovou proslulost pro neformální oblečení (nazývané „casual“). Byly následně rozšířeny na mnohé jiné kategorie výrobků vzhledem k tomu, že vedlejší účastník zvýšil a diverzifikoval svoji výrobu. Nicméně připomíná, že jeho námitky byly odůvodněny předchozí existencí dvou zápisů, a nikoli proslulostí, kterou zmínil pouze v rámci řízení před odvolacím senátem.

               32

               Co se týče vymezení dotčené veřejnosti, podle vedlejšího účastníka se může jednat o rozdílné osoby, možná ve většině případů ženského pohlaví, ale ne výlučně o ženy v domácnosti nebo osoby, které nemají znalosti v oblasti motorů. Je tedy vyloučeno, že by si průměrný spotřebitel při koupi žehličky, kotle pro žehličky nebo žehlícího prkna mohl myslet, že tyto výrobky jsou vybaveny dieselovým motorem nebo fungují na palivo. Mimoto vzhledem k obsáhlosti internetu, jakož i proslulosti ochranných známek DIESEL může být přípona „it“ v označení DIESELIT vykládána většinou osob jako internetová verze DIESELu.

         Závěry Soudu

               33

               Podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka nezapíše, „pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna“; je rovněž upřesněno, že „nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou“. Kromě toho je třeba na základě čl. 8 odst. 2 písm. a) bodů i) a ii) nařízení č. 40/94 rozumět staršími ochrannými známkami ochranné známky Společenství a ochranné známky zapsané v členském státě s dřívějším datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství.

               34

               Podle judikatury Soudního dvora týkající se výkladu směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst 1989 L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), a Soudu týkající se nařízení č. 40/94 představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že by se veřejnost mohla domnívat, že dotčené výrobky nebo služby pocházejí od stejného podniku nebo případně od podniků hospodářsky propojených [rozsudky Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Canon, C-39/97, Recueil, s. I-5507, bod 29, a ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, s. I-3819, bod 17; rozsudek Soudu ze dne 23. října 2002, Oberhauser v. OHIM - Petit Liberto (Fifties), T-104/01, Recueil, s. II-4359, bod 25].

               35

               Nebezpečí záměny u veřejnosti musí být posouzeno celkově s přihlédnutím ke všem relevantním prvkům projednávaného případu (rozsudek Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C-251/95, Recueil, s. I-6191, bod 22; rozsudky Canon, bod 34 výše, bod 16, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 34 výše, bod 18; rozsudky Soudního dvora ze dne 22. června 2000, Marca Mode, C-425/98, Recueil, s. I-4861, bod 40; rozsudek Fifties, bod 34 výše, bod 26).

               36

               Toto celkové posouzení předpokládá určitou vzájemnou závislost mezi prvky branými v úvahu, a zejména mezi podobností ochranných známek a podobností označených výrobků nebo služeb. Nízký stupeň podobnosti mezi označenými výrobky nebo službami tak může být vynahrazen vysokým stupněm podobnosti mezi ochrannými známkami a naopak (rozsudky Canon, bod 34 výše, bod 17, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 34 výše, bod 19). Vzájemná závislost mezi těmito prvky je vyjádřena v bodu 7 odůvodnění nařízení č. 40/94, podle kterého je třeba pojem podobnosti vykládat ve vztahu k nebezpečí záměny, jehož posouzení závisí na množství prvků a zejména na tom, jak je ochranná známka na trhu známá, na tom, k jaké asociaci s užívaným nebo zapsaným označením by mohlo dojít, a na stupni podobnosti mezi ochrannou známkou a označením a mezi označenými výrobky či službami (rozsudek Fifties, bod 34 výše, bod 27).

               37

               Z judikatury mimoto vyplývá, že nebezpečí záměny je tím vyšší, čím se rozlišovací způsobilost starší ochranné známky jeví důležitější (rozsudky SABEL, bod 35 výše, bod 24, a Canon, bod 34 výše, bod 18), s tím, že nebezpečí záměny musí být konstatováno buď vzhledem k vnitřním vlastnostem ochranné známky, nebo z důvodu proslulosti, která je s ní spojena [rozsudek Canon, bod 34 výše, bod 18; rozsudky Soudu ze dne 15. ledna 2003, Mystery Drinks v. OHIM - Karlsberg Brauerei (MYSTERY), T-99/01, Recueil, s. II-43, bod 34, a ze dne 22. října 2003, Nakladatelství Albert René v. OHIM - Trucco (Starix), T-311/01, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 42].

               38

               Kromě toho vnímání ochranných známek, které má průměrný spotřebitel dotčených výrobků nebo služeb, hraje určující úlohu při celkovém posouzení nebezpečí záměny. Průměrný spotřebitel totiž obvykle vnímá ochrannou známku jako celek a nevěnuje se zkoumání různých podrobností (rozsudky SABEL, bod 35 výše, bod 23, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 34 výše, bod 25). Pro účely tohoto celkového posouzení musí být průměrný spotřebitel dotyčných výrobků považován za běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného. Kromě toho je třeba přihlédnout ke skutečnosti, že průměrný spotřebitel má pouze zřídka možnost provést přímé srovnání různých ochranných známek, ale musí se spolehnout na jejich nedokonalý obraz, který si uchoval v paměti. Je rovněž namístě brát v úvahu skutečnost, že úroveň pozornosti průměrného spotřebitele se může měnit v závislosti na kategorii dotčených výrobků nebo služeb (rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 34 výše, bod 26).

               39

               V projednávaném případě je označení DIESEL zapsáno jednak v Itálii jako národní ochranná známka pro všechny výrobky a služby tříd 1 až 42 a jednak u OHIM jako ochranná známka Společenství pro všechny výrobky zahrnuté do tříd 11,19, 20 a 21. Výrobky, na které se vztahuje přihláška ochranné známky Společenství, jsou zahrnuty do tříd 7, 11 a 21. Relevantní území z hlediska rozboru nebezpečí záměny je tudíž tvořeno celým Společenstvím, co se týče výrobků zahrnutých do tříd 11 a 21, a Itálií, co se týče výrobků zahrnutých do třídy 7. Kromě toho vzhledem k tomu, že dotčené výrobky jsou výrobky běžné spotřeby, je cílovou částí veřejnosti průměrný spotřebitel, který je považován za běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného.

               40

               Ve světle výše uvedených úvah je namístě provést jednak srovnání dotyčných výrobků a jednak kolidujících označení.

         — Ke srovnání výrobků

               41

               Co se týče srovnání dotyčných výrobků je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora je pro posouzení podobnosti mezi dotčenými výrobky a službami namístě přihlédnout ke všem relevantním prvkům, které charakterizují jejich vztah. Tyto prvky zahrnují především jejich povahu, určení a užívání, jakož i to, zda si konkurují, nebo se doplňují (rozsudek Canon, bod 34 výše, bod 23).

               42

               Je nutno konstatovat, že vzhledem k tomu, že vedlejší účastník odkázal ve své přihlášce ochranné známky v Itálii na nadpisy všech tříd, její národní zápis pokrývá všechny výrobky, které mohou být zahrnuty do těchto tříd. Také její zápis Společenství pokrývá všechny výrobky, které mohou být zahrnuty do tříd požadovaných na úrovni Společenství, tj. třídy 11, 19, 20 a 21, vzhledem k tomu, že vedlejší účastník ve své přihlášce odkázal na nadpisy těchto tříd. Tudíž musejí být výrobky, o které se jedná, považovány pro účely posouzení nebezpečí záměny za totožné.

               43

               Je proto třeba učinit závěr, stejně jako odvolací senát v bodě 16 napadeného rozhodnutí, že výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, a výrobky chráněné staršími ochrannými známkami jsou totožné nebo podobné.

         — Ke srovnání označení

               44

               Co se týče srovnání označení, z judikatury vyplývá, že celkové posouzení nebezpečí záměny musí být, co se týče vizuální, fonetické nebo pojmové podobnosti dotčených ochranných známek, založeno celkovém dojmu, který vytvářejí, především s přihlédnutím k rozlišujícím a charakteristickým prvkům (rozsudky SABEL, bod 35 výše, bod 23, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 34 výše, bod 25).

               45

               Je tedy třeba přezkoumat, zda stupeň podobnosti mezi dotčenými označeními je dostatečné vysoký, aby bylo možné mít za to, že mezi nimi existuje nebezpečí záměny. Za tímto účelem je třeba níže reprodukovat obě označení:

                           DIESEL

                           starší ochranné známky

                           přihlášená ochranná známka (červená)

               46

               Co se týče vizuálního srovnání, je namístě konstatovat, že označení DIESEL je zcela zahrnuto do přihlášené ochranné známky DIESELIT. Tato ochranná známka obsahuje dodatečný slovní prvek ve srovnání se staršími ochrannými známkami, tedy příponu „it“. Avšak pouhé přidání přípony „it“ ke starším ochranným známkám nestačí k tomu, aby byla odstraněna vizuální podobnost, která existuje mezi těmito dvěma označeními.

               47

               Mimoto obrazový prvek přihlášené ochranné známky je nevýznamný, jak to konstatoval odvolací senát a vedlejší účastník. Ve skutečnosti grafické znázornění, které spočívá v reprodukci spíše běžných a obyčejných tiskacích písmen v červené barvě údaje „dieselit“, neumožní spotřebiteli, aby soustředil svoji pozornost na jiné obrazové prvky přihlášené ochranné známky než na písmena, která ji tvoří.

               18

               Odvolací senát měl proto správně za to, že kolidující označení jsou z vizuálního hlediska podobná.

               49

               Co se týče fonetického srovnání, odvolací soud potvrdil (bod 23 napadeného rozhodnutí), že:
               „[...] přípona ‚it‘ ochranné známky Společenství nemění ideový druh ochranné známky DIESEL, která je stále rozpoznatelná jako kmen slova ochranné známky žalobkyně. Výslovnost italského spotřebitele (‚díe‘ nebo ‚dí‘) slova ‚diesel‘ není důležitá; toto slovo se nachází v obou označeních, a tudíž je fonetický výsledek týž, bez ohledu na výslovnost.“

               50

               Je třeba konstatovat, že tvrzení odvolacího senátu je správné. Ve skutečnosti mají obě označení společných šest prvních písmen (tedy celé označení DIESEL) a těchto šest prvních písmen bude vyslovováno stejným způsobem jak v Itálii (pro třídu 7), tak jinde ve Společenství. Proto připojení přípony „it“ k označení žalobkyně není při srovnání z fonetického hlediska určující.

               51

               Proto je namístě konstatovat, že kolidující označení jsou z fonetického hlediska podobná.

               52

               Co se týče pojmového srovnání kolidujících označení, je třeba poznamenat, že odvolací senát neprovedl takové srovnání, ale omezil se na hodnocení sémantického obsahu výrazu „diesel“. V tomto ohledu konstatoval, že starší ochranné známky DIESEL používané pro výrobky, o které se jedná, jsou ochranné známky vnitřně silné, jelikož nevykazují žádný pojmový vztah s výrobky, které odlišují (bod 21 napadeného rozhodnutí).

               53

               Proto odvolací senát rozhodl, že starší ochranné známky mají spíše vysokou rozlišovací způsobilost. Je třeba připomenout, že vysoká rozlišovací způsobilost ochranné známky musí být konstatována buď vzhledem k vnitřním vlastnostem ochranné známky, nebo z důvodu proslulosti, která je s ní spojena. V projednávaném případě odvolací senát konstatoval vysokou rozlišovací způsobilost vzhledem k vnitřním vlastnostem ochranných známek DIESEL ve vztahu k výrobkům, o které se jedná v projednávaném sporu.

               54

               Co se týče tvrzení žalobkyně, podle kterého měl odvolací senát ohodnotit popisný dosah označení DIESEL pro výrobky obsažené ve třídách 7, 11 a 21, mezi kterými se nachází zejména „motory“, „spojky a transmisní zařízení“, „zemědělské nástroje“ a „přístroje pro osvětlení, topení, výrobu páry, rozvod vody“, je třeba konstatovat, stejně jako konstatují OHIM a vedlejší účastník, že ohodnocení stupně rozlišovací způsobilosti označení DIESEL musí být učiněno ve vztahu k výrobkům, které žalobkyně uvádí pro odůvodnění námitek.

               55

               Je namístě připomenout, že výrobky požadované žalobkyní jsou zcela zahrnuty mezi výrobky chráněné staršími ochrannými známkami. Proto stačí ohodnotit rozlišovací způsobilost pouze ve vztahu k „žehličkám“, „kotlům pro žehličky“ a „žehlícím prknům“ požadovaným žalobkyní a není namístě přihlédnout rovněž k jiným výrobkům požadovaným vedlejším účastníkem a náležejícím k těmto třídám, jako jsou „stroje“ a „motory (s výjimkou motorů pro pozemní vozidla)“.

               56

               Je třeba konstatovat, že výraz „diesel“, který označuje pohonnou látku nebo druh motoru, není nijak popisný pro „žehličky“, „kotle pro žehličky“ a „žehlící prkna“. V tomto ohledu je namístě souhlasit s rozborem odvolacího senátu, podle kterého jsou ochranné známky.DIESEL používané pro tyto výrobky vnitřně silné ochranné známky, a proto existuje nebezpečí záměny i v případě existence variant a úprav, které ponechávají nedotčenou základní totožnost těchto ochranných známek.

               57

               Je tedy namístě konstatovat, že označení DIESELIT může být považováno za variantu označení DIESEL. Ve skutečnosti bude pozornost spotřebitele přitahována k rozpoznatelnému výrazu v označení DIESELIT, tedy výrazu „diesel“, a proto spotřebitel bude tomuto označení přikládat stejný význam jako starším ochranným známkám. Toto posouzení platí pro Itálii, stejně jako pro celé území Společenství. Připojení přípony „it“ není dostatečné, aby odstranilo podobnost z hlediska pojmového vzhledem k tomu, že slovo „diesel“ je pro označení DIESELIT charakteristické. Kromě toho, a jak to odvolací senát správně uvedl v bodu 24 napadeného rozhodnutí, připojení přípony „it“ k označení žalobkyně by případně mohlo spotřebiteli vnuknout myšlenku, že existuje souvislost mezi oběma označeními vzhledem k tomu, že označení DIESELIT může být vnímáno jako italská verze označení DIESEL.

               58

               V důsledku toho je třeba konstatovat, že mezi kolidujícími označeními existuje rovněž pojmová podobnost.

               59

               S ohledem na výše uvedené je namístě konstatovat, že stupeň podobnosti mezi dotčenými ochrannými známkami je dostatečně vysoký na to, aby se cílová část veřejnosti mohla domnívat, že dotčené výrobky pocházejí od stejného podniku nebo případně od podniků hospodářsky propojených. Proto mezi těmito ochrannými známkami existuje nebezpečí záměny.

               60

               Co se týče tvrzení žalobkyně, že odvolací senát neodůvodnil své tvrzení, podle něhož starší ochranné známky DIESEL mají vysokou rozlišovací způsobilost, stačí konstatovat, že z bodu 21 napadeného rozhodnutí jasně vyplývá, že odvolací senát měl za to, že starší ochranné známky používané pro výrobky, o které se jedná v projednávaném sporu, jsou vnitřně silné ochranné známky, jelikož nevykazují žádný pojmový přímý, nebo nepřímý vztah s výrobky, které odlišují, což představuje v tomto ohledu dostatečné odůvodnění.

               61

               Kromě toho, co se týče tvrzení žalobkyně, podle kterého odvolací senát nesprávně přihlédl k proslulosti nebo dobrému jménu ochranných známek DIESEL, je třeba uvést, že z bodu 12 napadeného rozhodnutí vyplývá, že:
               „[...] tvrzení [vedlejšího účastníka] týkající se celosvětového dobrého jména označení a vztahující se k jeho skutečnému užívání nejsou důležitá vzhledem k tomu, že žádný důkaz o užívání nebyl poskytnut a přihlašovatelkou v souladu s čl. 43 odst. 2 [nařízení č. 40/94] vyžadován, ani nebyl samotným [vedlejším účastníkem] spontánně předložen. Předmětem posouzení nebezpečí záměny v důsledku toho může být jednak pouze ochranná známka tak, jak je uvedena v přihlášce ochranné známky Společenství, a jednak starší namítaná ochranná známka.“

               62

               Z těchto zjištění jasně vyplývá, že odvolací senát nepřihlédl ani k dobrému jménu, ani k proslulosti starších ochranných známek DIESEL. Proto postrádá tvrzení žalobkyně skutkový základ.

               63

               S ohledem na výše uvedené je třeba první žalobní důvod žalobkyně zamítnout.

         K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94
      Tvrzení účastníků řízení

               64

               Žalobkyně uplatňuje, že vedlejší účastník neposkytl žádný důkaz o skutečném užívání starších ochranných známek pro výrobky tříd, o které se jedná, a proto měla být námitka hned na počátku zamítnuta. Proslulost ochranné známky je ve skutečnosti omezena na oděvní odvětví.

               65

               OHIM připomíná, že v souladu s čl. 43 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 je majitel starší ochranné známky Společenství nebo národní ochranné známky povinen předložit na žádost přihlašovatele důkaz o užívání. OHIM je povinen omezit se v průběhu řízení týkajícího se relativních důvodů zamítnutí na základě článku 74 nařízení č. 40/94 na zkoumání skutečností, důvodů a návrhů přednesených účastníky. Žalobkyně ovšem opomněla přednést uvedenou žádost. Soud podle judikatury nemůže vzít v úvahu návrh, který nebyl předložen ani projednán před odvolacím senátem. Na jednání OHIM připomenul, že vzhledem k tomu, že lhůta pěti let stanovená v či. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 týkající se zápisu starší ochranné známky dosud neuplynula, předložení důkazu o skutečném užívání nemohlo být ještě požadováno.

               66

               Vedlejší účastník připomíná, že důkazy o užívání musí být předloženy, pokud nejsou poskytnuty spontánně, až v návaznosti na žádost dalšího účastníka, což se v projednávaném případě nestalo. Co se týče zápisu Společenství ochranné známky DIESEL, povoleného dne 27. dubna 1999, vzhledem k tomu, že výše uvedená lhůta pěti let dosud neuplynula, žalobkyně nemůže v žádném případě žádat předložení důkazu.

         Závěry Soudu

               67

               Je namístě připomenout, že na základě čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 je na žádost přihlašovatele majitel starší ochranné známky Společenství, který podal námitky, povinen předložit důkaz o tom, že po dobu pěti let před zveřejněním přihlášky ochranné známky Společenství byla starší ochranná známka na území Společenství skutečně užívána pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána a které uvádí pro odůvodnění námitek, nebo důkaz o existenci řádných důvodů pro její neužívání, pokud je k tomuto dni starší ochranná známka Společenství zapsána nejméně po dobu pěti let. Na základě odstavce 3 téhož článku se odstavec 2 vztahuje i na starší národní ochranné známky, přičemž užívání na území Společenství je nahrazeno užíváním na území členského státu, kde požívá starší národní známka ochrany.

               68

               V projednávaném případě byla starší ochranná známka zapsána dne 27. dubna 1999 a starší národní známka dne 23. srpna 1996, zatímco přihláška označení DIESELIT jako ochranné známky Společenství byla zveřejněna dne 12. července 1999. Je tedy třeba konstatovat, že lhůta pěti let k tomuto datu neuplynula ani pro starší ochrannou známku Společenství, ani pro starší národní známku. Z toho vyplývá, že předložení důkazu o skutečném užívání nemohlo být dosud požadováno a že starší ochranné známky měly být považovány za užívané.

               69

               V důsledku toho je třeba druhý žalobní důvod žalobkyně zamítnout.

         K třetímu žalobnímu důvodu, uvedenému podpůrně, vycházejícímu z porušení či, 7 odst. 1 nařízení č. 40/94

               70

               Žalobkyně podpůrně tvrdí, že existence absolutního důvodu pro zamítnutí brání platnému zápisu označení DIESEL pro třídy 11 a 21 jako ochranné známky Společenství a zápisu pro třídu 7 jako národní ochranné známky.

               71

               Je třeba uvést, že žalobkyně se nemůže v rámci námitkového řízení dovolávat absolutního důvodu zamítnutí bránícímu platnému zápisu označení národním úřadem nebo OHIM. Ve skutečnosti je třeba připomenout, že absolutní důvody pro zamítnutí uvedené v článku 7 nařízení č. 40/94 nemohou být zkoumány v rámci námitkového řízení a že se tento článek nenachází mezi ustanoveními, s ohledem na které musí být posouzena legalita napadeného rozhodnutí [rozsudek Soudu ze dne 9. dubna 2003, Durferrit v. OHIM - Kolene (NUTRIDE), T-224/01, Recueil, s. II-1589, body 72 a 75]. Jestliže má žalobkyně za to, že ochranná známka DIESEL byla zapsána v rozporu s ustanoveními článku 7 nařízení č. 40/94, měla na základě článku 51 tohoto nařízení přednést návrh na prohlášení neplatnosti starší ochranné známky Společenství. Mimoto platnost zápisu označení jako národní ochranné známky nemůže být zpochybněna v rámci řízení o zápisu ochranné známky Společenství, ale jedině v rámci řízení o prohlášení neplatnosti zahájeného v dotyčném členském státě (rozsudek Soudu ze dne 23. října 2002 Matratzen Concord v. OHIM - Hukla Germany (MATRATZEN), T-6/01, Recueil, s. II-4335, bod 55],

               72

               Je proto třeba třetí žalobní důvod žalobkyně zamítnout.

               73

               Za těchto okolností je třeba žalobu zamítnout v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               74

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy OHIM a vedlejšího účastníka.

               Z těchto důvodů
               SOUD (čtvrtý senát)
               rozhodl takto:

                        1)

                        Žaloba se zamítá.

                        2)

                        Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Legal
                     Tiili
                     Vilaras
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání konaném v Lucemburku dne 30. června 2004.

                           Vedoucí soudní kanceláře
                           H. Jung

                           Předseda
                           H. Legal

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. října 1994. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost. # Věc C-47/91.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 1. října 1991. # Raimund Vidrányi proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Opravný prostředek. # Věc C-283/90 P.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. listopadu 1982. # Anklagemyndigheden proti Jacku Noble Kerrovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Østre Landsret - Dánsko. # Rybolov. # Věc 287/81.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 7. prosince 2004. # Koninklijke Coöperatie Cosun UA proti Komisi Evropských společenství. # Zemědělství - Společná organizace trhů - Cukr - Částka dlužná za prodej cukru C na vnitřním trhu - Celní právo - Žádost o prominutí - Ustanovení o spravedlnosti upravené článkem 13 nařízení (EHS) č. 1430/79 - Pojem dovozního nebo vývozního cla - Zásada rovnosti a právní jistoty - Spravedlnost. # Věc T-240/02.

text:
      Věc T-240/02
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Zemědělství – Společná organizace trhů – Cukr – Částka dlužná za prodej cukru C na vnitřním trhu – Celní právo – Žádost o prominutí– Ustanovení o spravedlnosti upravené článkem 13 nařízení (EHS) č. 1430/79 – Pojem dovozního nebo vývozního cla – Zásada rovnosti a právní jistoty – Spravedlnost“
      Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 7. prosince 2004
      Shrnutí rozsudku
      Vlastní zdroje Evropských společenství – Vrácení či prominutí dovozního nebo vývozního cla – Článek 13 nařízení č. 1430/79
            – Pojem „dovozního nebo vývozního cla“ – Částka dlužná za nevyvezení cukru C  – Vyloučení – Zamítnutí žádosti o prominutí–
            Porušení článku 13, zásad rovnosti a právní jistoty nebo údajné zásady spravedlnosti – Neexistence
      (Nařízení Rady č. 1430/79, články 1, 13 a 14, a č. 1785/81, článek 26; nařízení Komise č. 2670/81, článek 3)
      Částka požadovaná po výrobci cukru na základě článku 26 nařízení č. 1785/81 o společné organizaci trhů v odvětví cukru a článku
         3 nařízení č. 2670/81, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro výrobu cukru nad rámec kvóty z důvodu neprodání určitého množství
         cukru C mimo Společenství, nepředstavuje dovozní nebo vývozní clo ve smyslu článků 13 a 14 nařízení č. 1430/79 o vrácení nebo
         prominutí dovozního cla nebo vývozního cla, které upravují možnost takového vrácení nebo takového prominutí za zvláštních
         situací, jež vyplývají z okolností nezahrnujících ani podvodné jednání, ani hrubou nedbalost na straně zúčastněné osoby. Uvedená
         částka totiž nepředstavuje ani clo, ani poplatek s účinkem rovnocenným clu, ani zemědělskou dávku ve smyslu čl. 1 odst. 2
         písm. a) a b) nařízení č. 1430/79. Dále nemůže být považována, vzhledem k jejím cílům nebo ke způsobu jejího výpočtu, za přeměnu
         této částky na dovozní clo, jelikož má, na rozdíl od posledně uvedeného, zejména povahu odrazující, jež má za cíl zajistit
         dodržování zákazu prodeje cukru C na vnitřním trhu.

      Rozhodnutí Komise, kterým se prohlašuje žádost o prominutí uvedené částky za nepřípustnou na základě článku 13 nařízení č.
         1430/79, tedy neporušuje výše uvedená ustanovení. Takové rozhodnutí krom toho neporušuje zásady rovnosti a právní jistoty
         ani údajnou zásadu spravedlnosti.

      (viz body 38, 44–45, 47, 58, 61–62)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      7. prosince 2004 (*)

      „Zemědělství – Společná organizace trhů – Cukr – Částka dlužná za prodej cukru C na vnitřním trhu – Celní právo – Žádost o prominutí– Ustanovení o spravedlnosti upravené článkem 13 nařízení  (EHS) č. 1430/79 – Pojem dovozního nebo vývozního cla  – Zásada rovnosti a právní jistoty – Spravedlnost“
      Ve věci T‑240/02,
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA,  se sídlem v Breda (Nizozemsko), zastoupené M. Slotboomem, N. Helderem a J. Coumansem, advokáty,

      žalobce,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené  X. Lewisem, jako zmocněncem, ve spolupráci s  F. Tuytschaeverem, advokátem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise REM 19/01 ze dne 2. května 2002, kterým se  prohlašuje žádost o prominutí
         dovozního cla podaná ve prospěch žalobce Nizozemským královstvím za nepřípustnou,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
      ve složení P. Lindh, předsedkyně, R. García-Valdecasas a K. Jürimäe, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře:  J. Plingers, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. září 2004,
        vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
       Společná organizace trhů v odvětví cukru
      1       Nařízení Rady (EHS) č. 1785/81 ze dne 30. června 1981 o společné organizaci trhů v odvětví cukru (Úř. věst. L 177, s. 4, dále
         jen „základní nařízení“) upravuje zejména výrobu, dovoz a vývoz cukru. Stanoví zejména režim výrobních kvót, který představuje,
         podle jeho patnáctého bodu odůvodnění, prostředek zajišťující výrobcům ceny platné ve Společenství a odbyt jejich produkce.

      2       V rámci režimu kvót článek 24 základního nařízení stanoví pro každý hospodářský rok (tedy od 1. července roku do 30. června
         následujícího roku) základní množství „cukru A“ a „cukru B“, jež připadá každému členskému státu, aby je  rozdělil mezi výrobce
         cukru usazené na jeho území. Výrobním podnikům je tak přidělována kvóta A a kvóta B pro každý hospodářský rok. Veškeré množství
         cukru vyrobeného nad rámec kvót A a B je označeno jako „cukr C“ nebo „cukr nad rámec kvóty“.

      3       Podmínky prodeje cukru se liší vzhledem k jeho kvalifikaci. Cukr A a cukr B podléhají jiným mechanismům podpory stanoveným
         základním nařízením, cukr vyrobený v rámci kvóty A požívá vyšší úrovně záruk (zaručené intervenční ceny a vývozní pomoc ve
         formě náhrad), než je úroveň zajištěná pro cukr B (pouze vývozní náhrady).

      4       Cukr C nepodléhá ani režimu cenové podpory, ani  režimu vývozních náhrad. Mimoto cukr C nemůže být prodáván na vnitřním trhu,
         a musí tedy být vyvážen mimo Společenství k prodeji na světovém trhu. Článek 26 základního nařízení v tomto ohledu stanoví
         následující:

      „1. […] cukr C, který se nepřevádí […] nesmí být prodáván na vnitřním trhu Společenství a musí být vyvezen v nezměněném stavu
         před 1. lednem následujícím po dotčeném hospodářském roce.

      […]
      3. Prováděcí pravidla k tomuto článku budou stanovena postupem podle článku 41.
      Tato prováděcí pravidla stanoví zejména vybírání částky za cukr C […] upravený v odstavci 1, jehož vývoz v nezměněném stavu
         ve stanovené lhůtě nebyl k určenému datu prokázán.“

      5       Nařízení Komise (EHS) č. 2670/81 ze dne 14. září 1981, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro výrobu cukru nad rámec kvóty
         (Úř. věst. L 262, s. 14; Zvl. vyd. 03/05, s. 85), upřesňuje podmínky, za kterých se vývoz cukru C považuje za uskutečněný.
         Jeho článek 1 ve znění nařízení Komise (EHS) č. 3892/88 ze dne 14. prosince 1988, kterým se mění nařízení č. 2670/81 (Úř.
         věst. L 346, s. 29), zejména stanoví:

      „1. Vývoz uvedený v čl. 26 odst. 1 [základního] nařízení se považuje za uskutečněný, jestliže:
      a)      cukr C […] je vyvážen z členského státu, na jehož území byl vyroben;
      b)      členský stát uvedený v písmenu a) přijal vývozní prohlášení před 1. lednem, který následuje po konci hospodářského roku, v němž
         byl cukr C […] vyroben;

      c)      cukr C […] opustil celní území Společenství nejpozději ve lhůtě 60 dnů po 1. lednu uvedeném v písmenu b);
      d)      výrobek byl z členského státu uvedeného v písmenu a) vyvezen bez náhrady nebo dávky.
      Kromě případu vyšší moci, pokud nejsou splněny všechny podmínky uvedené v prvním pododstavci, dotyčné množství cukru C […]
         se považuje za prodané na vnitřním trhu.

      V případě vyšší moci přijme příslušný orgán členského státu, na jehož území byl cukr C […] vyroben, opatření nezbytná vzhledem
         k okolnostem, kterých se dovolává dotyčná strana.“

      6       Článek 3 nařízení č. 2670/81, změněný článkem 1 nařízení Komise (EHS) č. 3559/91 ze dne 6. prosince 1991, kterým se mění nařízení
         č. 2670/81 (Úř. věst. L 336, s. 26), zní následovně:

      „1. Na množství, která byla ve smyslu čl. 1 odst. 1 prodána na vnitřním trhu, vyměří dotyčné členské státy poplatek rovnající
         se součtu:

      a) u cukru C na 100 kilogramů:
      –       nejvyšší dovozní dávky na 100 kilogramů bílého, případně surového cukru, která je použitelná během období, jež zahrnuje hospodářský
         rok, v němž byl dotyčný cukr vyroben, a šest měsíců po uvedeném hospodářském roce, a

      –       1 ECU;
      […]
      4. V případě množství cukru C […], který byl před vývozem nenávratně zničen nebo poškozen za okolností, které příslušný orgán
         dotyčného členského státu uzná jako případ vyšší moci, se příslušná částka k úhradě uvedená v odstavci 1 neuloží.“

       Ustanovení o spravedlnosti v celních právních předpisech Společenství
      7       Právní úprava Společenství v oblasti cel stanovuje možnost úplného nebo částečného vrácení zaplaceného dovozního nebo vývozního
         cla nebo prominutí částky celního dluhu. Podmínky pro prominutí cla jsou stanoveny v článku 13 nařízení Rady (EHS) č. 1430/79
         ze dne 2. července 1979 o vrácení nebo prominutí dovozního cla nebo vývozního cla (Úř. věst. L 175, s. 1) ve znění nařízení
         Rady (EHS) č. 3069/86 ze dne 7. října 1986, kterým se mění nařízení č. 1430/79 (Úř. věst. L 286, s. 1). Odstavec 1 tohoto
         ustanovení stanoví:

      „Dovozní clo lze vrátit nebo prominout ve zvláštních případech […], které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat ani podvodnému
         jednání, ani hrubé nedbalosti zúčastněné osoby.

      […]“
      8       Článek 14 nařízení č. 1430/79 upřesňuje, že ustanovení jeho článku 13 se rovněž použije v oblasti vrácení nebo prominutí vývozního
         cla.

      9       Podle čl. 1 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1430/79  se „dovozním clem“ rozumí „jak clo a poplatky s rovnocenným účinkem, tak
         zemědělské dávky a jiné dovozní poplatky zavedené v rámci společné zemědělské politiky nebo v rámci zvláštních úprav platných
         podle článku 235 Smlouvy [nyní článek 308 ES], pro některé druhy zboží vzniklého zpracováním zemědělských výrobků“.

      10     Podle čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1430/79 se „vývozními cly“ rozumí „zemědělské dávky a jiné vývozní poplatky zavedené
         v rámci společné zemědělské politiky nebo v rámci zvláštních úprav platných, podle článku 235 Smlouvy, pro některé druhy zboží
         vzniklého zpracováním zemědělských výrobků“.

       Skutkový základ sporu
      11     Žalobce, družstvo usazené v Nizozemsku, vyráběl cukr C v průběhu hospodářských let 1991/1992 a 1992/1993. V období mezi 10.
         únorem a 23. zářím 1993 prostřednictvím své dceřiné společnosti Limako Suiker BV prodal společnosti Django’s Handelsonderneming
         jisté množství zásilek cukru C určených pro vývoz do Chorvatska a Slovinska. V obdobích od 22. července do 16. srpna 1993
         a od 26. srpna do 24. září 1993 žalobce prodal zásilky cukru C určené pro vývoz do Maroka společnostem NV Voeders SA Aliments
         Serry a Sieger BV.

      12     Dne 24. června 1993 nizozemská služba pro informace a finanční vyšetřování (dále jen „FIOD“) požádala Hoofdproduktschap Akkerbouw
         (dále jen „HPA“), orgán, který je v Nizozemsku příslušný pro použití právních předpisů v oblasti společné organizace trhů,
         zejména v odvětví cukru, o informace ohledně vyšetřování vztahujícího se zejména na Django’s Handelsonderneming. FIOD obdržela
         od HPA informace ohledně vad v celních dokumentech týkajících se vývozních operací cukru C. FIOD požádala HPA o zaujetí zdrženlivého
         postoje vůči žalobci s ohledem na probíhající vyšetřování. Vady konstatované ve vývozních dokumentech, které obdržel HPA,
         daly podnět k zahájení soudního vyšetřování podvodu proti společnosti Django’s Handelsonderneming.

      13     V červnu a srpnu 1993 HPA zaslala žalobci a jeho dceřiné společnosti Limako Suiker oznámení o nesprávném orazítkování celních
         dokumentů týkajících se zboží určeného pro Chorvatsko a Slovinsko. V říjnu 1993 došly HPA nesprávně orazítkované formuláře
         týkající se zásilek cukru C do Maroka.

      14     Dne 14. října 1993 oznámily nizozemské úřady žalobci čísla vývozních formulářů, u kterých nebyl prokázán vývoz mimo Společenství.
      15     Dne 25. dubna 1994 HPA požadovala po žalobci částku 6 284 721,03 nizozemských guldenů (NLG) z důvodu, že žalobce neprokázal,
         že určité množství zásilek cukru C opustilo území Společenství do míst určení v Chorvatsku, Slovinsku a Maroku. Dne 13. června
         1993 byla výše této dávky snížena na 6 250 856,78 NLG, tedy na 2 836 515,14 eur z důvodu chyby v původním výpočtu.

      16     Dne 18. května 1994 žalobce podal k HPA stížnost proti požadované dávce. Dne 19. června 1995 byla tato stížnost HPA zamítnuta.
         Dne 14. července 1995 žalobce podal odvolání proti tomuto zamítavému rozhodnutí u College van Beroep voor het bedrijfsleven
         (Kolegium pro hospodářské spory, dále jen „CBB“).

      17     Dne 24. dubna 1995 žalobce podal k HPA žádost o prominutí požadovaného cla na základě článku 239 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92
         ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307), a článku
         905 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (Úř. věst. L 253, s. 1;
         Zvl. vyd. 02/06, s. 3). Dne 6. srpna 2001 Nizozemské království podalo ve prospěch žalobce u Komise žádost o prominutí dovozního
         cla.

      18     Dne 2. května 2002 Komise přijala rozhodnutí REM 19/01 prohlašující žádost o prominutí dovozního cla podanou ve prospěch žalobce
         Nizozemským královstvím za nepřípustnou (dále jen „napadené rozhodnutí“). Na základě tohoto rozhodnutí HPA dne 6. června 2002
         uvědomila žalobce o nepřípustnosti jeho žádosti o prominutí.

       Řízení a návrhy účastníků řízení
      19     Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 9. srpna 2002 žalobce podal tuto žalobu.
      20     Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (pátý senát) o zahájení ústní částí řízení. V rámci organizačních procesních
         opatření Soud vyzval Komisi, aby předložila určité dokumenty. Komise tomuto návrhu vyhověla ve stanovené lhůtě.

      21     Rozhodnutím ze dne 9. června 2004 došlým Soudnímu dvoru dne 11. června 2004 CBB položil na základě článku 234 ES Soudnímu
         dvoru dvě předběžné otázky (věc Koninklijke Coöperatie Cosun, C-248/04) v rámci sporu mezi žalobcem a HPA ohledně poplatku
         požadovaného po žalobci za nevyvezení dotčeného množství cukru C. Podstatou první otázky CBB je, zda v případě, že se možnost
         prominout clo na základě článku 13 nařízení č. 1430/79 nepoužije na dávky z cukru C, jsou základní nařízení a nařízení č.
         2670/81 neplatná vzhledem k nemožnosti vrácení nebo prominutí dotčené dávky z důvodu spravedlnosti. Druhou otázkou se postupující
         soud táže Soudního dvora na případné účinky neplatnosti těchto nařízení na vymahatelnost dávek z cukru C za okolností projednávané
         věci.

      22     Dopisem ze dne 1. září 2004 se žalobce domáhal toho, aby toto řízení bylo přerušeno až do vydání rozsudku Soudního dvora,
         jímž bude ukončeno řízení ve výše uvedené věci Koninklijke Coöperatie Cosun, C-248/04. Dopisem ze dne 9. září 2004 Komise
         předložila své vyjádření k tomuto návrhu s tím, že uvedla, že přerušení řízení nepovažuje za nezbytné.

      23     Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 16. září 2004. Na
         jednání žalobce zopakoval svůj návrh na přerušení řízení a Komise opětovně požadovala, aby se v řízení pokračovalo. Vzhledem
         k tomu, že Komise se vyslovila proti návrhu na přerušení řízení a jelikož neexistovaly zvláštní okolnosti odůvodňující přerušení
         řízení, Soud tomuto návrhu nevyhověl.

      24     Žalobce navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      25     Komise navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
      –       uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      26     Žalobce se na podporu své žaloby dovolává žalobního důvodu vycházejícího z porušení článků 1 a 13 nařízení č. 1430/79 a podpůrně
         žalobního důvodu vycházejícího z porušení zásady rovnosti a právní jistoty a údajné zásady spravedlnosti.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článků 1 a 13 nařízení č. 1430/79
       Argumenty účastníků řízení
      27     Žalobce tvrdí, že dovozní dávka, jež mu byla uložena na základě článku 26 základního nařízení a článku 3 nařízení č. 2670/81
         musí být považována za dovozní nebo vývozní clo ve smyslu čl. 1 odst. 2 nařízení č. 1430/79. Taková dávka totiž představuje
         poplatek s rovnocenným účinkem nebo alespoň zemědělskou dávku nebo jiný dovozní či vývozní poplatek zavedený v rámci společné
         zemědělské politiky ve smyslu posledně uvedeného ustanovení.

      28     Žalobce uplatňuje, že otázka, zda je dotyčná částka dovozním, nebo vývozním clem ve smyslu tohoto ustanovení, musí být řešena
         výlučně na základě objektivních kritérií spjatých s povahou takové dávky. Uvádí, že podle bodů odůvodnění základního nařízení
         dávka z výroby použitelná na cukr C sleduje stejné cíle jako clo, totiž ochranu vnitřního trhu, stabilizaci trhů a zabezpečení
         zásobování. Taková dávka směřuje zejména k obnově obchodních vztahů narušených skutečností, že cukr C nebyl vyvezen (rozsudek
         Soudního dvora ze dne 10. ledna 2002, British Sugar, C‑101/99, Recueil, s. I‑205, bod 41).

      29     Žalobce rovněž podotýká, že podle třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2670/81 se na cukr C, který nebyl vyvezen, musí vztahovat
         podobné podmínky jako na cukr dovezený ze třetích zemí. Dospívá k závěru, že cukr C podléhá dávce z důvodu překročení hranice,
         tedy dovozní dávce.

      30     Žalobce též připomíná, že v souladu s článkem 3 nařízení č. 2670/81 se částka dávky z výroby stanoví na základě dovozních
         dávek použitelných na cukr. V tomto ohledu tvrdí, že na rozdíl od toho, co uvádí Komise v napadeném rozhodnutí takový odkaz
         na dovozní dávky nevytváří pouze základ pro výpočet, a tedy že částka takové dávky je clem. Skutečnost, že podle článku 3
         nařízení č. 2670/81 se vedle dovozních dávek zohledňuje též paušální částka, pouze o to více staví nevyvezený cukr C na roveň
         s cukrem dovezeným, neboť jak vyplývá z bodů odůvodnění nařízení Komise (EHS) č. 2645/70 ze dne 28. prosince 1970, kterým
         se stanoví prováděcí pravidla pro výrobu cukru nad rámec nejvyšší kvóty (Úř. věst. L 283, s. 48), tato paušální částka se
         stanoví na základě nákladů na odbyt dovezeného cukru, a jejím účelem tedy je náprava výhody, které by mohl požívat výrobce
         cukru C ve srovnání s dovozcem cukru ze třetích zemí vzhledem ke skutečnosti, že prvně uvedený nenese určité náklady, které
         dovozce nést musí.

      31     Žalobce konečně tvrdí, že zákonodárce Společenství nemohl zvolit jinou metodu výpočtu pokud jde o částku uvalenou na nevyvezený
         cukr C s tím, že upozorňuje na to, že když Komise přijala první prováděcí nařízení týkající se společné organizace trhů v odvětví
         cukru (dále jen „SOT v odvětví cukru“), tedy nařízení č. 2645/70, vědomě shledala, že je nezbytné podrobit výrobce cukru C
         stejným podmínkám jako dovozce. Žalobce dospívá k závěru, že je nepřijatelné zvolit jiný základ pro výpočet nebo stavět výrobce
         cukru C do jiné pozice než dovozce.

      32     Komise má za to, že napadené rozhodnutí správně konstatovalo nepřípustnost žádosti o prominutí, neboť částku, kterou výrobce
         cukru musí uhradit za překročení výrobní kvóty, jež mu byla přidělena, nelze považovat za dovozní clo, a nemůže být tedy prominuta
         ve smyslu celních právních předpisů Společenství.

       Závěry Soudu
      33     Články 13 a 14 nařízení č. 1430/79 upravují možnost vrácení nebo prominutí dovozního či vývozního cla za zvláštních situací,
         jež vyplývají z okolností nezahrnujících ani podvodné jednání, ani hrubou nedbalost na straně zúčastněné osoby.

      34     V projednávané věci se žádost o prominutí cla tvořící předmět napadeného rozhodnutí týkala částky požadované po žalobci na
         základě článku 26 základního nařízení a článku 3 nařízení č. 2670/81 z důvodu neprodání určitého množství cukru C mimo Společenství.
         Otázkou je, zda tato částka musí být považována za dovozní nebo vývozní clo ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79, a zda
         tedy žádost o  prominutí spadá, či nikoli do působnosti tohoto ustanovení.

      35     V souladu s čl. 1 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 1430/79 dovozní nebo vývozní cla zahrnují zaprvé cla, zadruhé poplatky
         s účinkem rovnocenným clům a zatřetí zemědělské dávky a jiné dovozní či vývozní poplatky zavedené v rámci společné zemědělské
         politiky nebo v rámci zvláštních úprav platných, podle článku 308 ES, pro některé druhy zboží vzniklého zpracováním zemědělských
         výrobků.

      36     Úvodem je namístě konstatovat, že požadovaná částka formálně neodpovídá žádné ze tří kategorií vypočtených v čl. 1 odst. 2
         písm. a ) a b) nařízení č. 1430/79.

      37     Jak vyplývá z článku 26 základního nařízení a čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2670/81, tato částka totiž vznikla z důvodu, že  k datu
         určenému za tímto účelem nebyl prokázán vývoz určitého množství cukru C ve stanovené lhůtě. Tato částka je tudíž požadována
         po výrobci cukru C z důvodu, že  tento cukr nad rámec kvóty, vyrobený ve Společenství, byl prodán na vnitřním trhu.

      38     Z toho vyplývá, že částka z cukru C nepředstavuje clo, tj. dávku založenou na společném celním sazebníku Evropských společenství
         ve smyslu článků 23 ES a 26 ES. Nejedná se též o poplatek s účinkem rovnocenným clu, kterým je podle ustálené judikatury každá
         jednostranně uložená peněžitá povinnost, bez ohledu na její název nebo způsob vybírání, postihující zboží z důvodu skutečnosti,
         že překračuje hranici, která není clem jako takovým (rozsudky Soudního dvora ze dne 17. července 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94,
         Recueil, s. I‑4085, bod 20, a ze dne 2. dubna 1998, Outokumpu, C‑213/96, Recueil, s. I‑1777, bod 20). Konečně dotčená částka
         není striktně zemědělskou dávkou „dovozní nebo vývozní“, tedy dávkou zatěžující zemědělské výrobky z důvodu skutečnosti, že
         překračují vnější hranice Společenství.

      39     Žalobce však tvrdí, že částka uvalená na nevyvezený cukr C musí být považována za dovozní nebo vývozní clo, poněvadž sleduje
         stejné cíle jako clo, její výše je stanovena na základě dovozních dávek použitelných na cukr a slouží k tomu, že se na nevyvezený
         cukr nad rámec kvóty vztahují podobné podmínky jako na cukr dovezený ze třetích zemí.

      40     V tomto ohledu je třeba uvést, že dávka uvalená na nevyvezený cukr nad rámec kvóty tvoří součást mechanismů SOT v odvětví
         cukru. Tyto mechanismy, jako je stanovení indikativních nebo intervenčních cen, vytvoření společného režimu výměny se třetími
         zeměmi nebo stanovení výrobních kvót, směřují k zajištění společných cílů, zejména zachování nezbytných záruk, pokud jde o zaměstnanost
         a životní úroveň výrobců, zabezpečení zásobování všech spotřebitelů cukrem, stanovenou úroveň cen a stabilitu trhu s cukrem.

      41     Je však rovněž třeba uvést, že každý z uvedených mechanismů sleduje specifické cíle nebo odpovídá zvláštním potřebám. Na rozdíl
         od toho, co tvrdí žalobce, nelze tedy usoudit, že dávka z výroby použitelná na cukr C sleduje striktně stejné cíle jako clo
         nebo, přesněji, dovozní dávky nebo vývozní náhrady stanovené v rámci SOT v odvětví cukru.

      42     Jak totiž vyplývá z pátého bodu odůvodnění základního nařízení, cílem vytvoření společného režimu výměny na vnější hranici
         Společenství, který zahrnuje systém dovozních dávek a vývozních náhrad, je stabilizace společného trhu tím, že se zejména
         bude předcházet tomu, aby se kolísání cen cukru na světovém trhu odráželo na cenách uvnitř Společenství. Za tímto účelem SOT
         v odvětví cukru upravuje vybírání dovozních dávek při dovozu ze třetích zemí a poskytování vývozních náhrad při vývozu do
         těchto zemí, směřujících v odvětví cukru k pokrytí rozdílu mezi cenami vně a uvnitř Společenství, pokud je cena na světovém
         trhu nižší než cena ve Společenství.

      43     SOT v odvětví cukru rovněž zavádí systém výrobních kvót, které podle patnáctého bodu odůvodnění základního nařízení představují
         prostředek k zajištění výrobcům cen platných ve Společenství a odbytu jejich produkce. V rámci tohoto režimu základní nařízení
         vytvořilo mechanismus určený k řešení situace, kdy produkce překračuje kvóty A a B přidělené výrobcům, totiž cukr C. S ohledem
         na to, že se kategorie cukru C týká výlučně přebytků cukru, které nesmí narušit trh, zákonodárce Společenství zavedl v čl.
         26 odst. 1 prvním pododstavci základního nařízení zákaz prodeje na vnitřním trhu a z toho přímo plynoucí povinnost jeho vývozu
         (výše uvedený rozsudek British Sugar, bod 41).

      44     Porušení této povinnosti má za následek vymáhání stanovené částky po výrobci. Tato pokuta má tedy zejména povahu odrazující,
         jež má za cíl zajistit dodržování zákazu prodeje cukru C na vnitřním trhu. Tato částka je tedy stanovena odkazem na nejvyšší
         dovozní dávku v průběhu období zahrnujícího hospodářský rok, v jehož průběhu byl dotčený cukr vyroben, a šest měsíců následujících
         po tomto hospodářském roce. Tato částka podle jedenáctého bodu odůvodnění základního nařízení, rovněž přispívá k zajištění
         toho, aby výrobci plně financovali náklady prodeje přebytků, vzniklých v důsledku rozdílu mezi výrobou a spotřebou ve Společenství.

      45     S ohledem na výše uvedené nelze shledat, že skutečnost, že částka uvalená na nevyvezený cukr C je vypočtena na základě součtu
         dovozní dávky a paušální částky stanovené na základě nákladů odbytu dovezeného cukru, má za následek přeměnu této částky na
         dovozní clo. Jak Komise správně konstatovala v bodu 10 odůvodnění napadeného rozhodnutí, toto zohlednění dovozních dávek slouží
         pouze ke stanovení základu nebo metody výpočtu pro určení této částky. Tento základ pro výpočet byl zvolen zákonodárcem Společenství
         z důvodu cílů sledovaných zavedením této částky na cukr nad rámec kvóty nevyvezený v určené lhůtě, tedy zejména, jak bylo
         uvedeno výše, k zajištění dodržování zákazu prodeje na vnitřním trhu.

      46     Tento závěr nelze vyvrátit argumentem žalobce, podle nějž třetí bod odůvodnění nařízení č. 2670/81 stanoví, že se na nevyvezený
         cukr C musí vztahovat podobné podmínky jako na cukr dovezený ze třetích zemí. Dotčený bod odůvodnění totiž upřesňuje, že je
         to právě „při stanovení výše částky účtované v případě prodeje na vnitřním trhu“, kdy se na nevyvezený cukr C musí vztahovat
         podobné podmínky jako na cukr dovezený ze třetích zemí. Body odůvodnění nařízení č. 2670/81 pouze potvrzují tezi, podle níž
         odkaz na dovozní dávky vytváří pouze základ pro výpočet dotčené částky.

      47     Je tedy na místě dospět k závěru, že částka požadovaná po žalobci na základě článku 26 základního nařízení a článku 3 nařízení
         č. 2670/81 z důvodu neprodání určitého množství cukru C mimo Společenství, nepředstavuje dovozní nebo vývozní clo ve smyslu
         článku 13 nařízení č. 1430/79, a že tedy Komise neporušila tato ustanovení tím, že žádost o prominutí prohlásila za nepřípustnou.

      48     V důsledku toho musí být tento žalobní důvod zamítnut.
       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady rovnosti a právní jistoty a údajné zásady spravedlnosti
       Argumenty účastníků řízení
      49     Žalobce podpůrně tvrdí, že ačkoliv částka, jejíž prominutí bylo požadováno, nepředstavuje dovozní nebo vývozní clo ve smyslu
         nařízení č. 1430/79, Komise měla zkoumat tuto žádost v rámci článku 13 tohoto nařízení, který je obecným ustanovením o spravedlnosti
         (rozsudek Soudu ze dne 10. května 2001, Kaufring a další v. Komise, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97 až T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97,
         T‑216/97 až T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 a T‑147/99, Recueil, s. II‑1337, bod 224) a že tím, že se omezila na zamítnutí
         žádosti jako nepřípustné, porušila zásady rovnosti a spravedlnosti.

      50     Žalobce uvádí, že z napadeného rozhodnutí vyplývá, že nemá právo na prominutí z důvodu zvláštních okolností, přičemž podotýká,
         že jak též vyplývá z čl. 8 odst. 1  a  z čl. 2 odst. 1 rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 o systému
         vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 293, s. 9) nizozemské úřady nemají žádnou pravomoc k zajištění dodržování
         zásady spravedlnosti, neboť jsou povinny vybrat částku požadovanou podle článku 3 nařízení č. 2670/81 a tuto částku poskytnout
         Komisi.

      51     Žalobce je tedy podroben jinému zacházení ve srovnání s podniky nacházejícími se ve srovnatelné situaci, jež by chtěly podat
         žádost o prominutí dovozního nebo vývozního cla z důvodu zvláštních okolností. Žalobce se na rozdíl od těchto podniků nemůže
         dovolávat  prominutí cla z důvodu spravedlnosti. Dávka z výroby nevyvezeného cukru C je tedy ve všech ohledech postavena na
         roveň clu vybíranému z cukru dovezeného ze třetích zemí, vyjma oblasti právní ochrany. Odmítnutí použití pravidla o prominutí
         stanoveného v článku 13 nařízení č. 1430/79 v případech shodných s jinými případy, kdy tyto výhody byly hospodářským subjektům
         přiznány, je v rozporu se zásadou rovnosti.

      52     Žalobce v tomto ohledu tvrdí, že dvě podmínky vyžadované článkem 13 nařízení č. 1430/79 pro prominutí nebo vrácení cla jsou
         v projednávané věci splněny. Zaprvé uplatňuje, že mu nemůže být vytýkáno žádné podvodné jednání nebo nedbalost, jelikož nevyvezení
         cukru C v projednávaném případě bylo plně přičitatelné podvodu spáchanému třetími osobami. Zadruhé tvrdí, že situace projednávaného
         případu je srovnatelná se situací, která vedla k vydání rozsudku Soudního dvora ze dne 7. září 1999, De Haan (C‑61/98, Recueil,
         s. I‑5003). Žalobce podotýká, že v projednávané věci měly nizozemské úřady ve velmi rané fázi k dispozici informace ohledně
         podvodu týkajícího se zásilek cukru C jím prodávaných, ale rozhodly se jej neinformovat o průběhu vyšetřování a z tohoto důvodu
         byl zbaven možnosti splnit své povinnosti a svou produkci cukru C řádně vyvézt.

      53     Zcela podpůrně a pro případ, že Soud shledá, že se článek 13 nařízení č. 1430/79 nepoužije, žalobce tvrdí, že Komise však
         byla povinna zkoumat žádost o prominutí, a to i mimo rámec tohoto nařízení, a že tím, že se omezila na prohlášení žádosti
         za nepřípustnou, porušila zásady právní jistoty, rovnosti a spravedlnosti. Žalobce uplatňuje, že pokud by Komise neměla takovou
         povinnost, existovala by mezera v jeho právní ochraně. Podotýká, že Soudní dvůr potvrdil, že se vyšší právní zásady, z nichž
         zejména zásada proporcionality, použijí na uvalení dávek z cukru C (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. ledna 1998, Südzucker,
         C‑161/96, Recueil, s. I‑281, body 34 a 35). Rovněž připomíná stanovisko generálního advokáta Mischa k výše uvedenému rozsudku
         British Sugar, (Recueil, s. I‑208), v němž je uvedeno, že článek 3 nařízení č. 2670/81 musí být vykládán a používán za dodržení
         obecných právních zásad.

      54     Komise tvrdí, že prominutí dávky z důvodu nevyvezení cukru C musí být zkoumáno v rámci použitelných právních předpisů, s tím
         že zásada spravedlnosti ji nikterak nenutí k provedení šetření mimo uvedený rámec. Má za to, že situace výrobců cukru C, kteří
         nedodrží svou povinnost vyvézt tento cukr, není srovnatelná se situací hospodářského subjektu, který do Společenství dováží
         určité množství cukru, a nemůže tedy dojít k porušení zásady rovnosti z důvodu, že je s těmito hospodářskými subjekty zacházeno
         odlišně. Krom toho podotýká, že čl. 1 odst. 1 nařízení č. 2670/81 umožňuje prominutí dávky za nevyvezení cukru C za zvláštních
         okolností, zejména v případě vyšší moci.

      55     Pokud se jedná o zcela podpůrný argument žalobce, Komise má za to, že použití ustanovení o spravedlnosti upraveného v celních
         právních předpisech na případ, který nespadá do jejich působnosti, samo o sobě zasahuje do zásady právní jistoty a rovnosti.
         Konečně se domnívá, že žalobce zaměňuje obecné ustanovení o spravedlnosti existující v celních právních předpisech Společenství
         s údajnou zásadou spravedlnosti. Posledně uvedená zásada však neexistuje jako obecná zásada práva Společenství, poněvadž spravedlnost
         určitého opatření je tradičně předmětem kontroly v rámci použití zásady proporcionality.

       Závěry Soudu
      56     Ve svém druhém žalobním důvodu formulovaném podpůrně žalobce v podstatě tvrdí, že ačkoliv částka, která po něm byla požadována,
         nepředstavuje dovozní nebo vývozní clo, Komise porušila zásady rovnosti a právní jistoty a údajnou zásadu spravedlnosti tím,
         že zamítla žádost o prominutí jako nepřípustnou, aniž by přezkoumala její věcnou opodstatněnost v rámci nařízení č. 1430/79,
         tedy ve světle těchto zásad.

      57     Zaprvé je na místě uvést, že spravedlnost neumožňuje odchýlení se od použití ustanovení právních předpisů Společenství mimo
         případ stanovený právní úpravou nebo za předpokladu, že právní úprava sama o sobě je prohlášena za neplatnou (rozsudek Soudního
         dvora ze dne 29. září 1998, First City Trading a další, C‑263/97, Recueil, s. I‑5537, bod 48). Jak bylo dříve rozhodnuto,
         částka stanovená v článku 26 základního nařízení a článku 3 nařízení č. 2670/81 nespadá do působnosti článku 13 nařízení č.
         1430/79.

      58     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že právní úprava OST v odvětví cukru stanoví, zejména v čl. 1 odst. 1 druhém a třetím
         pododstavci a v čl. 3 odst. 4  nařízení č. 2670/81, že dávka z cukru C není vybírána v situacích, jež jsou vnitrostátními
         úřady uznány za případy vyšší moci. Spravedlnost tudíž nemůže odůvodnit rozšíření možnosti odchýlení se od výběru dotčené
         částky mimo takový případ vyšší moci.

      59     Zadruhé je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou zásada rovnosti, jež tvoří součást základních zásad práva
         Společenství, vyžaduje, aby se  v podobných situacích nepostupovalo odlišným způsobem, pokud odlišné zacházení není objektivně
         odůvodněno (rozsudek Soudního dvora ze dne 25. listopadu 1986, Klensch a další, 201/85 a 202/85, Recueil, s. 3477, bod 9;
         rozsudek Soudu ze dne 14. září 1995, Lefebvre a další v. Komise, T‑571/93, Recueil, s. II‑2379, bod 78).

      60     Soud má však za to, že výrobce cukru C Společenství a hospodářský subjekt podléhající dovoznímu nebo vývoznímu clu se v žádném
         případě nenacházejí v podobné situaci. Jak již bylo výše uvedeno, skutečnosti dávající za vznik dlužným částkám, totiž nedostatek
         důkazu vývozu určitého množství cukru C ve stanovené lhůtě a dovoz zboží do celního prostoru Společenství, nejsou v těchto
         dvou případech stejné. Výrobce cukru podléhá zákazu prodeje své produkce cukru nad rámec kvóty na vnitřním trhu a z toho přímo
         plynoucí povinnosti jej vyvézt (výše uvedený rozsudek British Sugar, bod 41). Mimoto výrobce cukru C musí dodržet časový sled
         výroby, tedy musí skutečně vyrobit množství cukru rovnající se součtu jemu přidělených kvót A a B před tím, než může být určité
         množství cukru započteno jako cukr C (výše uvedený rozsudek British Sugar, bod 44). Dovozce oproti tomu takové povinnosti
         nepodléhá.

      61     Z toho vyplývá, že podmínky umožňující konstatovat existenci diskriminace, nejsou v projednávané věci splněny.
      62     Zatřetí, pokud jde o zásadu právní jistoty, v rozporu s tím, co tvrdí žalobce, nezakládá neexistence zvláštního mechanismu,
         který by mu umožnil z důvodu spravedlnosti požadovat prominutí částky, která je po něm požadována, porušení uvedené zásady.
         Vrácení nebo prominutí cla z důvodu spravedlnosti totiž představuje výjimku, která může být udělena pouze ve zvláště stanovených
         případech, přičemž ustanovení, která je upravují, musí být vykládána striktně. V tomto ohledu má Soud za to, že zásada právní
         jistoty je v tomto případě dodržena, jelikož povinnosti uhradit částky dlužné podle článku 26 základního nařízení a článku
         3 nařízení č. 2670/81 vyplývají z jasně definované právní situace, umožňující hospodářskému subjektu rozpoznat povinnosti
         spojené s jeho činností.

      63     Z výše uvedeného vyplývá, že tento bod žalobního důvodu musí být zamítnut. V důsledku toho tento žalobní důvod musí být rovněž
         zamítnut.

      64     Je tedy namístě zamítnout žalobu v celém rozsahu.
       K nákladům řízení
      65     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobce byl ve sporu neúspěšný,
         je namístě uložit mu náhradu svých nákladů řízení, jakož i nákladů vzniklých Komisi, v souladu s návrhy Komise.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobce ponese své náklady řízení a náklady řízení vzniklé Komisi.

                Lindh

                García-Valdecasas

                Jürimäe

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. prosince 2004.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předsedkyně

               H. Jung

                      P. Lindh

         * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. července 2000. # Katarina Abrahamsson a Leif Anderson proti Elisabet Fogelqvist. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Överklagandenämnden för Högskolan - Švédsko. # Věc C-407/98.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 14. ledna 1993. # Bioforce GmbH proti Oberfinanzdirektion München. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Společný celní sazebník. # Věc C-177/91.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího rozšířeného senátu) ze dne 13. září 1995. # TWD Textilwerke Deggendorf GmbH proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory. # Spojené věci T-244/93 a T-486/93.


title: Rozsudek Tribunálu (třetího rozšířeného senátu) ze dne 25. května 2016.#Evropská komise v. McCarron Poultry Ltd.#Rozhodčí doložka – Pátý rámcový program pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (1998 – 2002) – Smlouva týkající se oblasti, Energie, životní prostředí a udržitelný rozvoj‘ – Ukončení smlouvy – Vrácení části zálohy – Úroky z prodlení – Řízení bez účasti žalovaného.#Věc T-226/14.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (třetího rozšířeného senátu)
      ze dne 25. května 2016 (
            *1
         )
      „Rozhodčí doložka — Pátý rámcový program pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (1998–2002) — Smlouva týkající se oblasti, Energie, životní prostředí a udržitelný rozvoj‘ — Ukončení smlouvy — Vrácení části zálohy — Úroky z prodlení — Řízení bez účasti žalovaného“
      Ve věci T‑226/14,

         Evropská komise, původně zastoupená L. Cappellettim a F. Moro, poté F. Moro, jako zmocněnci, ve spolupráci s R. van der Houtem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         McCarron Poultry Ltd, se sídlem v Killacorn Emyvale (Irsko),
      žalované,
      jejímž předmětem je žaloba podaná podle článku 272 SFEU znějící na uložení žalované povinnosti vrátit část zálohy vyplacené Komisí v rámci smlouvy NNE5/1999/20229, spolu s úroky z prodlení,
      TRIBUNÁL (třetí rozšířený senát),
      ve složení S. Papasavvas, předseda, I. Labucka, C. Wetter, E. Bieliūnas (zpravodaj) a V. Kreuschitz, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 27. dubna 2001 uzavřelo Evropské společenství, zastoupené Komisí Evropských společenství, se společností S. v postavení koordinátora, jakož i s dodavateli A., E., I. a společností McCarron Poultry Ltd (dále jen „žalovaná“) smlouvu NNE5/1999/20229 (dále jen „smlouva“) nadepsanou „Činností Společenství v rámci specifického programu pro výzkum a technologický rozvoj (VTR) a demonstrace‚Energie, životní prostředí a udržitelný rozvoj‘ – Část B: ‚Energie‘ “ a spadající do rámce pátého rámcového programu Společenství pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (1998–2002) za účelem provedení projektu „Optimised Biomass CHP Plant for Monaghan Integrating Condensing Economiser Technology“ (Optimalizované kogenerační zařízení využívající biomasu pro Monaghan s úspornou kondenzační technologií).

               2

               Smlouva, sepsaná v angličtině, se podle svého čl. 5 odst. 1 řídí belgickým právem. Podle čl. 8 odst. 1 smlouvy obsahuje tato smlouva tři přílohy, které tvoří její nedílnou součást. Příloha I se týká popisu práce, která má být provedena, příloha II stanoví všeobecné podmínky, kterými se smlouva řídí, a příloha III uvádí zmocnění.

               3

               Článek 5 odst. 2 smlouvy obsahuje rozhodčí doložku ve smyslu článku 272 SFEU, která zní takto:
               „K rozhodování o všech sporech mezi Společenstvím na jedné straně a smluvními stranami na straně druhé, pokud jde o platnost, použití a výklad této smlouvy, je výhradně příslušný Soud prvního stupně [nyní Tribunál] a v případě kasačního opravného prostředku Soudní dvůr Evropských společenství [nyní Soudní dvůr Evropské unie].“

               4

               Podle čl. 2 odst. 1 smlouvy měl projekt trvat 58 měsíců od prvního dne měsíce následujícího po dni připojení posledního podpisu smluvních stran. Jednalo se tedy o období od 1. května 2001 (datum zahájení projektu) do 28. února 2006.

               5

               Co se týče finančního příspěvku Společenství, článek 3 přílohy II stanoví následující:
               „1.   Finanční příspěvek Společenství se vyplatí v souladu s následujícími zásadami:

                        a)

                        Počáteční záloha se vyplatí koordinátorovi ve lhůtě nejvýše 60 dnů ode dne připojení posledního podpisu smluvních stran. Koordinátor rozdělí tuto zálohu v souladu s údaji obsaženými v indikativním podrobném rozpisu uznatelných nákladů po podpisech této smlouvy.

                  […]
               3.   S výhradou článku 26 této přílohy se do schválení závěrečné zprávy považují všechny platby za zálohy.
               4.   […]
               V případě, že smluvní strana nevrátí finanční částky ve lhůtě stanovené Komisí, navýší Komise dlužné částky o úroky z prodlení na základě sazby uplatňované Evropskou centrální bankou pro své hlavní refinanční operace k prvnímu dni měsíce, během kterého lhůta stanovená Komisí uplynula, zvýšené o jeden a půl procentní bod, ledaže jsou úroky splatné podle jiného ustanovení této smlouvy. Úroky se vztahují na období ode dne následujícího po uplynutí lhůty do dne obdržení finančních prostředků, které mají být vráceny.“

               6

               Článek 6 odst. 2 smlouvy zní následovně:
               „Pokud provedení projektu podléhá správnímu povolení a toto povolení nebylo uděleno ve lhůtě jednoho roku ode dne zahájení podle čl. 2 odst. 1, Komise může od smlouvy odstoupit v souladu s ustanoveními článku 7 přílohy II smlouvy.“

               7

               Článek 7 odst. 6 třetí pododstavec přílohy II smlouvy, nadepsaný „Ukončení smluvního vztahu nebo účasti smluvní strany“, stanoví následující:
               „V případě ukončení smluvního vztahu nebo účasti některé ze smluvních stran:

                        a)

                        […] může Komise požadovat vrácení celého nebo části finančního příspěvku Společenství s přihlédnutím k povaze a výsledkům provedených prací, jakož i k jejich užitečnosti pro Společenství v rámci dotyčného specifického programu,

                  […]“

               8

               Článek 3 odst. 4 první pododstavec přílohy II smlouvy stanoví, že „[p]okud je celkový finanční příspěvek od Společenství, s přihlédnutím k případným úpravám, včetně v návaznosti na finanční audit, jak je uvedeno v článku 26 této přílohy, nižší než celková částka plateb uvedených v odst. 1 prvním pododstavci tohoto článku, vrátí dotyčné smluvní strany rozdíl v eurech ve lhůtě stanovené Komisí v její žádosti zaslané doporučeným dopisem s doručenkou“.

               9

               Podle článku 3 smlouvy, ve znění dodatku č. 1 podepsaného dne 6. září 2004, byla celková částka uznatelných nákladů na projekt stanovena ve výši 46388002 eur a celková částka finančního příspěvku Společenství ve výši 2975000 eur.

               10

               Dne 21. června 2001 vyplatila Komise na bankovní účet společnosti S. počáteční zálohu ve výši 892500 eur a poté dne 12. prosince 2003 průběžnou platbu ve výši 71862,28 eura. Úkolem společnosti S. coby koordinátora bylo dále rozdělit tyto částky mezi jednotlivé smluvní strany podle údajů obsažených v indikativním podrobném rozpisu uznatelných nákladů připojeném ke smlouvě.

               11

               Dodatkem č. 1 smlouvy ukončila společnost S. účast na projektu a byla nahrazena žalovanou jakožto novým koordinátorem s účinností k 1. květnu 2003.

               12

               V důsledku tohoto dodatku převedl počáteční koordinátor finanční prostředky, které mu vyplatila Komise, na žalovanou. Tato platba byla provedena dne 17. září 2004.

               13

               V doporučeném dopise s doručenkou ze dne 7. prosince 2005 zaslaném žalované Komise uvedla, že projekt má „od svého zahájení značné zpoždění“ a že „[j]en malá část prací uvedených ve smlouvě byla [k tomuto dni] provedena“. Z tohoto dopisu rovněž vyplývá, že jak elektronická zpráva žalované ze dne 13. června 2005, tak zprávy o pokroku, které žalovaná vypracovala dne 31. května a 15. listopadu 2005, svědčily o neschopnosti smluvních stran získat povolení požadovaná pro provedení projektu.

               14

               Komise tedy žalovanou s ohledem na přibližně tříměsíční dobu, která zbývala do ukončení projektu, upozornila na požadavky na dokumenty, které je nutné dodržet, aby smluvní strana mohla požádat o prodloužení délky trvání projektu prostřednictvím podepsání dodatku ke smlouvě v souladu s článkem 7 smlouvy.

               15

               Dopisem ze dne 17. ledna 2006 požádala žalovaná o prodloužení smlouvy na další období v délce tří let, avšak neposkytla žádný z dokumentů požadovaných Komisí v dopise ze dne 7. prosince 2005.

               16

               Doporučeným dopisem s doručenkou ze dne 20. března 2006 Komise žalovanou informovala, že její žádosti o prodloužení nelze vyhovět, neboť zaprvé nebyla získána zásadní povolení pro provedení projektu, takže neexistuje „žádná možnost dokončit projekt v přiměřené lhůtě“, a zadruhé Komise obdržela tuto žádost až 3. února 2006, tj. po uplynutí lhůty stanovené v článku 7 smlouvy pro požádání o její změnu, tedy 1. ledna 2006.

               17

               Komise tudíž v tomto dopise žalovanou uvědomila o svém rozhodnutí ukončit smluvní vztah v souladu s čl. 7 odst. 1 písm. a) přílohy II smlouvy a čl. 6 odst. 2 smlouvy. Komise žalovanou informovala, že ukončení nabývá účinku dnem doručení uvedeného dopisu.

               18

               Konečně za účelem uzavření správního řízení Komise žalovanou požádala, aby jí předala závěrečnou souhrnnou zprávu a konečné vyúčtování nákladů za období ode dne zahájení projektu do dne jeho ukončení ve lhůtě jednoho měsíce ode dne doručení uvedeného dopisu.

               19

               Poté, co Komise obdržela závěrečnou souhrnnou zprávu a konečné vyúčtování nákladů dne 5. května 2006, a vzhledem ke skutečnosti, že během doby trvání projektu obdržela čtyři různé verze formuláře uvádějícího přehled částek, které koordinátor převedl na další smluvní strany (a sice „formulář E3“), vyzvala doporučeným dopisem s doručenkou ze dne 15. května 2007 všechny smluvní strany, aby jí zaslaly prohlášení uvádějící obdržené (a v některých případech převedené) částky v rámci projektu, aby pro každou smluvní stranu stanovila konečnou částku, kterou Evropská unie musí vyplatit nebo inkasovat.

               20

               Společnosti E., I. a A. doručily Komisi prohlášení dopisy ze dne 8. a 12. června a ze dne 17. září 2007. Z těchto dopisů plyne, že jakožto smluvní strany společnosti I. a A. neobdržely žádné finanční prostředky, kdežto společnost E. obdržela v rámci projektu určitou částku.

               21

               Po korespondenci se žalovanou a společností S., jejímž cílem bylo určit částky vyplacené v rámci projektu, a po analýze finančních a technických zpráv předložených podle smlouvy stanovila Komise pro každou smluvní stranu částku potvrzených uznatelných nákladů, částku příspěvku dlužného Unií, částku příspěvku vyplaceného Unií a konečně částky, které Unie musí vyplatit nebo získat nazpět.

               22

               Částka, která musí být od žalované inkasována, činí 848926,33 eura. Tato částka byla vypočítána při zohlednění finančního příspěvku, který tato společnost obdržela od Unie po podpisu dodatku č. 1 ke smlouvě a který dosahoval celkové výše 964362,28 eura, jež odpovídá částce záloh ve výši 892500 eur a částce průběžné platby ve výši 71862,28 eura, od níž byly odečteny následující částky: příspěvek dlužný žalované (4073,54 eura), příspěvek, který žalovaná převedla na společnost S. (40782,04 eura na náklady na koordinaci a na projekt) a na společnost E. (18844,45 eura), jakož i finanční příspěvek, který má žalovaná převést na společnost I. (41458,53 eura) a na společnost A. (10277,39 eura).

               23

               V předběžném oznámení doporučeným dopisem s doručenkou ze dne 27. dubna 2010 informovala Komise žalovanou o svém záměru zaslat jí výzvu k úhradě za účelem inkasa částky ve výši 848926,33 eura za podmínky, že jí žalovaná předá doklady o platbách ve prospěch společností I. a A. ve lhůtě čtyř týdnů od obdržení dopisu. V tomto předběžném oznámení dopisem Komise upřesnila, že nepředloží-li žalovaná tyto doklady o platbách, pak částky, které žalovaná musí vrátit, budou namísto 848926,33 eura činit 900662,25 eura, což odpovídá částce, která musí být od žalované inkasována a ke které se přičítají finanční příspěvky, které Komise musí ještě vyplatit společnostem I. a A. a které činí 41458,53 eura a 10277,39 eura.

               24

               Vzhledem k tomu, že žalovaná nedoručila žádný doklad o platbě ve prospěch společností I. a A., že nevrátila dlužnou částku a nezpochybnila výpočty uvedené v předběžném oznámení dopisem, vydala Komise k tíži žalované výzvu k úhradě pod číslem 3241009140 znějící na částku ve výši 900662,25 eura. Výzva k úhradě, zaslaná doporučeným dopisem s doručenkou dne 24. září 2010, uváděla, že nebude-li zmíněná částka vrácena do 30. listopadu 2010, bude jistina navýšena o úroky z prodlení.

               25

               Dne 2. prosince 2010 zaslala Komise žalované upomínku, a jelikož platba nebyla stále provedena, vyzvala ji doporučeným dopisem s doručenkou ze dne 4. ledna 2011 k tomu, aby jí zaplatila částku jistiny navýšenou o úroky z prodlení vypočítané v souladu s čl. 3 odst. 4 přílohy II smlouvy.

         Řízení a návrhová žádání Komise

               26

               Komise podala projednávanou žalobu návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 15. dubna 2014.

               27

               V návaznosti na dvě neúspěšná doručení žaloby žalované v souladu s čl. 100 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991, a to dne 25. dubna a 3. července 2014, se Tribunál na návrh Komise rozhodl doručit žalobu žalované prostřednictvím soudního úředníka.

               28

               Žaloba byla řádně doručena žalované soudním úředníkem dne 17. listopadu 2014.

               29

               Vzhledem k tomu, že žalovaná nepředložila žalobní odpověď ve lhůtě, která jí byla stanovena, Komise dne 10. března 2015 navrhla, aby Tribunál vydal rozsudek pro zmeškání v souladu s čl. 122 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991. Soudní kancelář doručila tento návrh žalované.

               30

               Vzhledem k překážce na straně jednoho ze soudců třetího senátu určil předseda Tribunálu jiného soudce pro doplnění senátu.

               31

               V rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 položil Tribunál dopisem ze dne 11. června 2015 písemné otázky Komisi, která na ně odpověděla dne 9. července 2015.

               32

               Na návrh třetího senátu rozhodl Tribunál na základě článku 28 jednacího řádu Tribunálu o předání věci rozšířenému soudnímu kolegiu.

               33

               Komise navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        uložil žalované, aby jí zaplatila dlužnou částku ve výši 976663,34 eura, která odpovídá jistině ve výši 900662,25 eura a úrokům z prodlení ve výši 76001,09 eura vypočítaným se sazbou 2,50 % za období od 1. prosince 2010 do 15. dubna 2014;

                        —

                        uložil žalované, aby jí zaplatila úroky ve výši 61,69 eura za den, a to od 16. dubna 2014 do data úplného zaplacení dluhu;

                        —

                        uložit žalované náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         K použitelnosti čl. 123 odst. 3 jednacího řádu

               34

               Je třeba konstatovat, že přestože žaloba Komise byla žalované řádně doručena, žalovaná nepředložila ve stanovených lhůtách žalobní odpověď ve smyslu článku 46 jednacího řádu ze dne 2. května 1991. Komise poté dne 10. března 2015 podala návrh, založený na čl. 122 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, aby Tribunál vydal rozsudek pro zmeškání. Dne 1. července 2015 přitom vstoupil v platnost nový jednací řád Tribunálu, který v článku 123 obsahuje nová ustanovení týkající se řízení bez účasti žalovaného. Je tudíž třeba určit, jaké ustanovení je na projednávaný spor použitelné.

               35

               V této souvislosti je třeba připomenout, že ustanovení nového jednacího řádu jsou jakožto procesní ustanovení použitelná okamžitě ode dne vstupu uvedeného jednacího řádu v platnost (usnesení ze dne 10. prosince 1997, Smets v. Komise, T‑134/96, EU:T:1997:193, bod 16, a ze dne 30. května 2002, Coe Clerici Logistics v. Komise, T‑52/00, EU:T:2002:134, bod 23), a použijí se tedy na všechny spory projednávané v době jejich vstupu v platnost (rozsudek ze dne 12. listopadu 1981, Meridionale Industria Salumi a další, 212/80 až 217/80, EU:C:1981:270, bod 9), s výhradou zejména přechodných ustanovení.

               36

               V projednávaném případě se však žádné přechodné ustanovení výslovně netýká článku 123 jednacího řádu.

               37

               Z toho vyplývá, že toto ustanovení je třeba považovat za okamžitě použitelné ode dne vstupu jednacího řádu v platnost dne 1. července 2015, a tudíž za použitelné na tento spor.

               38

               I kdyby na pravidla použitelná na vydání rozsudku pro zmeškání na návrh žalobce v rámci řízení bez účasti žalovaného mohlo být nahlíženo tak, že mohou zčásti spadat do oblasti hmotného práva, neboť se bezprostředně dotýkají zájmů účastníků sporu, tato okolnost je bezvýznamná. Platí totiž, že jelikož situace vzniklá z nepředložení žalobní odpovědi a z podání návrhu žalobce, aby byl vydán rozsudek pro zmeškání, se považuje za definitivní až v okamžiku, když Tribunál o uvedeném návrhu rozhodne, použijí se uvedená pravidla okamžitě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. prosince 2008, Komise v. Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, body 43 a 44 a citovaná judikatura).

         K věci samé

               39

               V souladu s čl. 123 odst. 3 jednacího řádu vyhoví Tribunál v rozsudku pro zmeškání žalobcovu návrhovému žádání, ledaže zjevně nemá pravomoc nebo je zjevně nepříslušný k rozhodnutí o žalobě nebo je žaloba zjevně nepřípustná nebo po právní stránce zjevně zcela neopodstatněná.

               40

               Postačí tedy, když Tribunál v projednávaném případě konstatuje, že zaprvé má pravomoc k rozhodnutí o projednávané žalobě na základě rozhodčí doložky ve smyslu článku 272 SFEU obsažené v čl. 5 odst. 2 smlouvy, zadruhé je zcela nepochybné, že tato žaloba je přípustná, a zatřetí žaloba není s ohledem na ustanovení smlouvy připomenutá v bodech 2 až 9 výše a na popis skutkových okolností Komisí v rámci žaloby, který potvrzují písemnosti ve spisu, po právní stránce zjevně zcela neopodstatněná.

               41

               Proto je třeba vyhovět návrhovým žádáním Komise připomenutým v bodě 33 výše.

               42

               Co se týče také platby úroků z prodlení, z čl. 3 odst. 4 druhého pododstavce přílohy II smlouvy vyplývá, že se dlužné částky navýší o úroky z prodlení na základě sazby uplatňované Evropskou centrální bankou (ECB) pro hlavní refinanční operace k prvnímu dni měsíce, během kterého lhůta stanovená Komisí uplynula, zvýšené o jeden a půl procentní bod. Jelikož Komise stanovila tuto lhůtu na 30. listopad 2010, je třeba zohlednit sazbu platnou k 1. listopadu 2010. Z Úředního věstníku Evropské unie (Úř. věst. 2010, C 298, s. 5) vyplývá, že úroková míra použitá ECB pro hlavní refinanční operace byla k 1. listopadu 2010 stanovena na 1 %. Za těchto podmínek je třeba stanovit úrokovou míru použitelnou v projednávaném případě na 2,50 % ročně.

               43

               Článek 3 odst. 4 druhý pododstavec přílohy II smlouvy rovněž stanoví, že se úroky vztahují na období ode dne následujícího po uplynutí lhůty do dne obdržení finančních prostředků, které mají být vráceny. Vzhledem k tomu, že lhůta stanovená Komisí uplynula dne 30. listopadu 2010, úroky z prodlení se musí vztahovat na období od 1. prosince 2010 do data úplného zaplacení dluhu.

               44

               S ohledem na výše uvedené je třeba žalované uložit povinnost vrátit Komisi částku ve výši 900662,25 eura navýšenou o úroky z prodlení se sazbou 2,50 % ročně od 1. prosince 2010 až do data úplného zaplacení dluhu, což odpovídá úrokům z prodlení ve výši 61,69 eura denně.

         K nákladům řízení

               45

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalovaná neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (třetí rozšířený senát),
               rozhodl takto:

                           1)

                           Společnosti McCarron Poultry Ltd se ukládá povinnost vrátit Evropské komisi částku ve výši 900662,25 eura navýšenou o úroky z prodlení se sazbou 2,50 % ročně od 1. prosince 2010 až do data úplného zaplacení dluhu.

                           2)

                           Společnosti McCarron Poultry se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Papasavvas

                           Labucka

                           Wetter

                           Bieliūnas

                           Kreuschitz

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 25. května 2016.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. prosince 1970. # SpA SACE proti Ministero delle Finanze della Repubblica Italiana. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Brescia - Itálie. # Věc 33-70.