title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 3. března 2011. # AG2R Prévoyance proti Beaudout Père et Fils SARL. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance de Périgueux - Francie. # Hospodářská soutěž - Články 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU - Systém zdravotního připojištění - Kolektivní smlouva - Povinná účast v pojištění u určeného pojistitele - Výslovné vyloučení možnosti osvobození od povinné účasti v pojištění - Pojem ‚podnik‘. # Věc C-437/09.

text:
      Věc C-437/09
      AG2R Prévoyance
      v.
      Beaudout Père et Fils SARL
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná
      tribunal de grande instance de Périgueux)
      „Hospodářská soutěž – Články 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU – Systém zdravotního připojištění – Kolektivní smlouva – Povinná účast v pojištění u určeného pojistitele – Výslovné vyloučení možnosti osvobození od povinné účasti v pojištění – Pojem ‚podnik‘“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Hospodářská soutěž – Unijní normy – Věcná působnost – Kolektivní smlouvy, jejichž účelem je dosahování cílů sociální politiky
            – Dodatek ke kolektivní smlouvě, kterým se zavádí systém zdravotního připojištění – Rozhodnutí orgánů veřejné moci, na jehož
            základě je účast v uvedeném systému povinná – Vyloučení
      (Článek 4 odst. 3 SEU; čl. 101 odst. 1 SFEU)
      2.        Hospodářská soutěž – Unijní normy – Podnik – Pojem – Subjekt pověřený správou systému zdravotního připojištění – Zahrnutí
            – Podmínky
      (Články 101 SFEU a 102 SFEU)
      3.        Hospodářská soutěž – Veřejné podniky a podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva – Podniky pověřené
            poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu – Subjekt pověřený správou systému zdravotního připojištění – Povinnost podniků
            z daného odvětví účastnit se v pojištění bez možnosti osvobození od této povinnosti – Přípustnost
      (Články 102 SFEU a 106 SFEU)
      1.        Dohoda uzavřená formou dodatku ke kolektivní smlouvě, která je tedy výsledkem kolektivního vyjednávání mezi organizací zastupující
         zaměstnavatele a organizacemi zastupujícími zaměstnance z určitého odvětví a která v tomto odvětví zavádí systém zdravotního
         připojištění, který přispívá ke zlepšování pracovních podmínek zaměstnanců nejen tím, že jim zaručuje nezbytné prostředky,
         aby se vypořádali s náklady spojenými s určitou nemocí, pracovním úrazem, nemocí z povolání nebo také s mateřstvím, ale též
         tím, že snižuje výdaje, které by zaměstnanci museli nést nebýt kolektivní smlouvy, nespadá z důvodu své povahy a svého cíle
         do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU. Toto zjištění není zpochybněno tím, že přistoupení k takovéto dohodě je povinné pro všechny
         podniky z daného odvětví činnosti určitého členského státu bez možnosti osvobození od povinné účasti.

      Jelikož taková dohoda nespadá do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, mají orgány veřejné moci možnost učinit ji závaznou pro
         osoby, které touto dohodou nejsou formálně vázány.

      Z toho vyplývá, že článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU nebrání rozhodnutí orgánů veřejné moci, podle kterého se
         dohoda vzešlá z kolektivního vyjednávání a upravující povinnou účast v systému zdravotního připojištění bez možnosti osvobození
         od této povinné účasti stala na žádost organizací zastupujících zaměstnavatele a zaměstnance z určitého odvětví činnosti závaznou
         pro všechny podniky z daného odvětví.

      (viz body 31–33, 36, 38–39, výrok 1)
      2.        V kontextu práva hospodářské soutěže Unie se „podnikem“ rozumí jakákoli entita vykonávající hospodářskou činnost nezávisle
         na právním postavení této entity a způsobu jejího financování. Hospodářskou činností je jakákoli činnost spočívající v nabízení
         zboží nebo služeb na daném trhu.

      Vzhledem k tomu, že systém zdravotního připojištění upravuje povinnou doplňkovou sociální ochranu pro všechny zaměstnance
         z určitého hospodářského odvětví, tento systém sleduje sociální cíl. Sociální cíl systému pojištění však sám o sobě nestačí
         k tomu, aby se vyloučila kvalifikace dotyčné činnosti jakožto činnosti hospodářské. Je také třeba, aby bylo možné mít za to,
         že tento systém uplatňuje zásadu solidarity, a aby podléhal dozoru státu, který jej zavedl.

      V závislosti na okolnostech, za nichž byl daný subjekt určen k zajišťování správy systému zdravotního připojištění, a na jeho
         prostoru pro vyjednávání o podmínkách svého závazku by takovýto subjekt, ačkoli je neziskovým subjektem a jedná na základě
         zásady solidarity, mohl být kvalifikován jako podnik vykonávající hospodářskou činnost, který si sociální partneři na základě
         finančních a hospodářských hledisek vybrali z dalších podniků, jimž konkuruje na trhu se službami v oblasti zdravotně sociálního
         připojištění, které nabízí.

      (viz body 41–42, 44–46, 64–65)
      3.        Musí-li být činnost spočívající ve správě systému zdravotního připojištění kvalifikována jako hospodářská činnost, články
         102 SFEU a 106 SFEU nebrání tomu, aby orgány veřejné moci přiznaly instituci zdravotně sociálního připojištění výlučné právo
         spravovat tento systém s tím, že se podniky z dotyčného odvětví činnosti nemohou od povinné účasti v uvedeném systému osvobodit.

      Odstranění takové povinnosti pojistit se bez možnosti osvobození od této povinnosti by totiž mohlo vést k tomu, že by dotyčný
         subjekt nemohl plnit úkoly obecného hospodářského zájmu, které mu byly svěřeny, v přijatelných hospodářských podmínkách.

      (viz body 80–81, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      3. března 2011(*)

      „Hospodářská soutěž – Články 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU – Systém zdravotního připojištění – Kolektivní smlouva – Povinná účast v pojištění u určeného pojistitele – Výslovné vyloučení možnosti osvobození od povinné účasti v pojištění – Pojem ‚podnik‘“
      Ve věci C‑437/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunal de grande
         instance de Périgueux (Francie) ze dne 27. října 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 9. listopadu 2009, v řízení

      AG2R Prévoyance
      proti
      Beaudout Père et Fils SARL,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (zpravodaj) a M. Safjan, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. září 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za AG2R Prévoyance J. Barthélémym a O. Barrautem, avocats,
      –        za Beaudout Père a Fils SARL F. Urozem, avocat,
      –        za francouzskou vládu J. Gstalterem, jako zmocněncem,
      –        za belgickou vládu J.‑C. Halleuxem a C. Pochet, jako zmocněnci,
      –        za německou vládu J. Möllerem a N. Graf Vitzthumem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi F. Castillo de la Torrem a P. J. O. Van Nuffelem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. listopadu 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 81 ES a 82 ES.

      2        Tato žádost byla předložena ve sporu, v němž proti sobě stojí AG2R Prévoyance (dále jen „AG2R“), instituce zdravotně sociálního
         připojištění, která se řídí ustanoveními francouzského code de la sécurité sociale (zákona o sociálním zabezpečení), a společnost
         Beaudout Père et Fils SARL (dále jen „Beaudout“) a v němž jde o to, že se výše uvedená společnost odmítla účastnit systému
         povinného zdravotního připojištění spravovaného institucí AG2R pro odvětví francouzského řemeslného pekárenství.

       Vnitrostátní právní úprava
      3        Ve Francii jsou náklady zaměstnanců na zdravotní péči v případě nemoci nebo úrazu částečně hrazeny ze základního systému sociálního
         zabezpečení. Ta část nákladů, která zůstává k tíži pojištěnce, může být částečně hrazena ze zdravotního připojištění.

      4        Účast zaměstnanců z určitého odvětví činnosti v takovém připojištění může být stanovena kolektivní smlouvou nebo dohodou uzavřenou
         zástupci zaměstnavatelů a zaměstnanců.

      5        Článek L 911‑1 code de la sécurité sociale v tomto smyslu stanoví:

      „Kolektivní pojistné krytí pro zaměstnance, bývalé zaměstnance a oprávněné osoby, které je doplňkem k pojistnému krytí vyplývajícímu
         ze systému sociálního zabezpečení, se stanoví buď kolektivní smlouvou nebo dohodou, nebo na základě návrhu dohody vypracovaného
         vedoucím podniku a schváleného většinou hlasů zúčastněných osob, nebo jednostranným rozhodnutím vedoucího podniku obsaženým
         v písemnosti, kterou tento předal každé zúčastněné osobě, ledaže bylo toto pojistné krytí stanoveno zákonem nebo jiným právním
         předpisem.“

      6        Článek L 912‑1 code de la sécurité sociale upravuje povinnou účast v systému zdravotního připojištění. Tento článek stanoví:

      „Je-li v oborové nebo mezioborové dohodě uvedené v článku L 911‑1 stanoveno, že má být zajištěno společné sdílení rizik, která
         mají být v souladu s těmito dohodami pojištěna u jednoho či více subjektů uvedených v článku 1 loi n° 89‑1009, du 31 décembre
         1989, renforçant les garanties offertes aux personnes assurées contre certains risques (zákona č. 89‑1009 ze dne 31. prosince
         1989, kterým se posiluje pojistné krytí poskytnuté osobám pojištěným proti určitým rizikům), nebo u jedné či více institucí
         uvedených v článku L 370‑1 code des assurances (zákona o pojišťovnictví), u nichž se pak povinně pojistí podniky, které spadají
         do působnosti těchto dohod, musí tyto dohody obsahovat ustanovení, které určuje, za jakých podmínek a v jakých časových intervalech
         mohou být pravidla společného sdílení rizik přehodnocena. Tato pravidla musí být přehodnocena vždy do pěti let.

      Pokud se výše uvedené dohody vztahují na podnik, který přede dnem jejich vstupu v platnost přistoupil k pojištění u jiného
         subjektu nebo uzavřel pojistnou smlouvu s jiným subjektem, než který je stanoven v dohodách, a to na krytí stejných rizik
         a s rovnocennou úrovní, použijí se ustanovení druhého pododstavce článku L 132‑23 code du travail (zákoníku práce).“

      7        Podle článku 1 zákona č. 89‑1009 ze dne 31. prosince 1989, ve znění zákona č. 94‑678 ze dne 8. srpna 1994 (JORF č. 184 ze
         dne 10. srpna 1994), smí činnost v oblasti zdravotně sociálního připojištění vykonávat pouze pojišťovny, instituce zdravotně
         sociálního připojištění, které se řídí ustanoveními code de la sécurité sociale nebo code rural (zákona o venkově), a vzájemné
         pojišťovny.

      8        Článek L 931‑1 code de la sécurité sociale v tomto ohledu upřesňuje, že instituce zdravotně sociálního připojištění jsou neziskové
         subjekty soukromého práva, které jsou paritně řízeny členskými podniky a účastníky definovanými v článku L 931‑3 tohoto zákona.
         Jejich předmětem činnosti je mimo jiné poskytování pojištění pro případ újmy na zdraví v souvislosti s úrazem či nemocí.

      9        Článek L 932‑9 pátý pododstavec code de la sécurité sociale stanoví, že instituce zdravotně sociálního připojištění, jíž byla
         svěřena správa systému zdravotně sociálního připojištění, nemá v případě nezaplacení dlužného pojistného možnost přerušit
         poskytování pojistných plnění nebo zrušit účast podniku v tomto systému.

      10      Článek L 132‑23 code du travail stanoví, že v případě, kdy se na podnik vztáhnou odvětvové smlouvy nebo oborové či mezioborové
         dohody až po uzavření vyjednaných platných smluv nebo dohod, se ustanovení těchto smluv nebo dohod pak odpovídajícím způsobem
         upraví.

      11      Článek L 133-8 code du travail stanoví:

      „Na žádost některé z organizací uvedených v článku L. 133-1 nebo z podnětu ministra pověřeného resortem práce mohou být ustanovení
         odvětvové smlouvy nebo oborové či mezioborové dohody, která splňují zvláštní podmínky stanovené v předchozím oddílu, učiněna
         závaznými pro všechny zaměstnance a zaměstnavatele, kteří spadají do působnosti uvedené smlouvy nebo dohody, a to nařízením
         ministra pověřeného resortem práce přijatým po vydání odůvodněného stanoviska národní komise pro kolektivní vyjednávání, která
         je upravena v článku L. 136-1.

      Na základě žádosti uvedené v předchozím pododstavci je ministr pověřený resortem práce povinen bezodkladně zahájit postup,
         kterým se platnost smlouvy nebo dohody rozšíří.

      Rozšíření účinků a sankcí stanovených smlouvou nebo dohodou platí na dobu a za podmínek určených ve smlouvě nebo dohodě.
      Ministr pověřený resortem práce však může po vydání odůvodněného stanoviska národní komise pro kolektivní vyjednávání vyloučit
         z rozšíření platnosti smlouvy nebo dohody ta ustanovení, která by byla v rozporu s platným zákonem nebo jiným právním předpisem,
         a ustanovení, která by neodpovídala stavu v odvětví nebo odvětvích spadajících do daného rozsahu působnosti a která lze od
         smlouvy nebo dohody oddělit, aniž tím dojde ke změně její struktury. Nestanoví-li platné zákony nebo jiné právní předpisy
         jinak, může za stejných podmínek rozšířit platnost ustanovení, která jsou z hlediska takových předpisů neúplná.“

      12      Dodatkem ze dne 24. dubna 2006 k celostátní kolektivní smlouvě ze dne 19. března 1978, který se týkal zavedení systému „zdravotního
         připojištění“ v odvětví řemeslného pekárenství (dále jen „dodatek č. 83“), svaz zaměstnavatelů v odvětví pekárenství a různé
         zaměstnanecké odbory z tohoto odvětví sjednaly následující:

      „Článek 1 – Působnost
      Tento dodatek platí pro podniky, které spadají do působnosti kolektivní smlouvy řemeslných podniků pekárenského a pekárensko-cukrárenského
         odvětví.

      Článek 2 – Členství – Účast v pojištění
      Počínaje dnem, kdy tento dodatek vstoupí v platnost, jsou podniky povinny přihlásit své zaměstnance k účasti v pojištění u pojistitele
         podpisem zvláštní přihlášky k pojištění.

      […]
      Článek 3 – Pojištěnci
      Tímto dodatkem se zavádí systém povinného ,zdravotního připojištění‘ pro všechny zaměstnance podniků uvedených v článku 1
         tohoto dodatku, kteří mají odpracovaný jeden měsíc v tomtéž podniku.

      Jakmile dosáhne zaměstnanec požadované odpracované doby, může se stát pojištěncem v tomto systému se zpětnou účinností ke
         dni svého nástupu do podniku.

      […]
      Článek 4 – Pojistné krytí
      Pojistné krytí podle tohoto systému se stanoví na základě zákonů a jiných právních předpisů o zdravotním pojištění platných
         v okamžiku jeho zavedení. V případě změny těchto předpisů se bezodkladně provede přehodnocení pojistného krytí.

      Pojištění se vztahuje na veškeré běžné výkony a výdaje v průběhu pojistného období, které byly nahrazeny a individuálně vypořádány
         v rámci základního systému sociálního zabezpečení podle právních předpisů týkajících se ,nemoci‘, ,pracovních úrazů a nemocí
         z povolání‘ a ,mateřství‘, jakož i na výkony a výdaje, které z tohoto systému hrazeny nejsou a které jsou výslovně uvedeny
         v tabulce hrazených služeb obsažené v příloze.

      […]
      Článek 5 – Pojistné a rozdělení jeho platby mezi zaměstnavatele a zaměstnance
      Pojistné v systému ,zdravotního připojištění‘ je vyjádřeno procentem z maximálního měsíčního základu pro účely sociálního
         zabezpečení (PMSS).

      Na rok 2007 odpovídá procento PMSS měsíčnímu pojistnému ve výši 40 [eur] na zaměstnance v obecném systému a ve výši 32 [eur]
         v systému platném pro oblast Alsaska a Mosely.

      Totéž procento platí i pro rok 2008.
      Po skončení druhého roku platnosti systému bude pojistné stranami, které dodatek podepsaly, přezkoumáno v závislosti na výsledcích
         systému a na vývoji zdravotních výdajů a změnách zákonů a jiných právních předpisů v daňové a sociální oblasti a v oblasti
         zdravotního pojištění.

      [...]
      Pojistné je rozděleno tak, že 50 % jde k tíži zaměstnavatele a 50 % k tíži zaměstnance.
      [...]
      Smíšená komise se schází nejméně jednou ročně k posouzení výsledků systému, jakož i veškerých statistik a údajů týkajících
         se tohoto systému, které by mohla potřebovat.

      [...]
      Článek 13 – Určení pojistitele
      Za pojistitele pro tento systém […] se určuje AG2R Prévoyance […]
      Pravidla společného sdílení rizik v rámci systému budou přezkoumána odvětvovou národní smíšenou komisí […] ve lhůtě pěti let
         ode dne, kdy tento dodatek vstoupí v platnost.

      […]
      Článek 14 – Ustanovení o povinnosti pojistit se u určeného pojistitele
      Členství všech podniků, které spadají do působnosti celostátní kolektivní smlouvy řemeslných podniků pekárenského a pekárensko-cukrárenského
         odvětví, v systému ,zdravotního připojištění‘ a účast zaměstnanců těchto podniků v pojištění u určeného pojistitele jsou závazné
         ode dne vstupu v platnost uvedeného v článku 16 tohoto dodatku.

      Za tím účelem obdrží dotyčné podniky smlouvu o členství a přihlášku k pojištění.
      Tato ustanovení se vztahují i na podniky, které uzavřely smlouvu o zdravotním připojištění u jiného pojistitele se stejným
         nebo vyšším pojistným krytím, než jaké je vymezeno v tomto dodatku.

      […]“
      13      V souladu se svým článkem 16 vstoupil dodatek č. 83 v platnost dne 1. ledna 2007.

      14      Dodatek č. 1 ze dne 6. září 2006 k dodatku č. 83 ve svém článku 1 mimo jiné stanoví, že pojistitel prodlouží platnost zdravotního
         připojištění ve prospěch osob krytých po zemřelém pojištěnci, a to minimálně na dobu dvanácti měsíců od okamžiku smrti pojištěnce
         a bez nároku na pojistné.

      15      Článkem 2 dodatku č. 5 ze dne 21. července 2009 k dodatku č. 83 se do dodatku č. 83 vkládá článek 4a nadepsaný „Zachování
         práv v systému zdravotního pojištění“. Tento článek 4a zní:

      „V případě vypovězení nebo skončení poslední pracovní smlouvy, k němuž došlo jinak než z důvodu závažného porušení povinností
         a v jehož případě vzniká nárok na náhradu z povinného systému pojištění v nezaměstnanosti, se zaměstnanci prodlužuje platnost
         pojistného krytí v systému zdravotního připojištění stanoveného dodatkem č. 83 […]

      […]
      Platnost pojistného krytí se prodlužuje dnem následujícím po dni skončení pracovní smlouvy, pokud bylo prodloužení platnosti
         podnikem řádně oznámeno určenému pojistiteli.

      Platnost pojistného krytí se prodlužuje nejdéle na dobu rovnající se délce poslední pracovní smlouvy zaměstnance v podniku
         v celých měsících, nejvýše však na 9 měsíců.

      […]
      Prodloužení pojistného krytí z titulu zachování práv se financuje z pojistného placeného podniky a činnými zaměstnanci […]“
      16      Článek 1 nařízení ze dne 16. října 2006, kterým se rozšiřuje platnost dodatku k celostátní kolektivní smlouvě řemeslných podniků
         pekárenského a pekárensko-cukrárenského odvětví, stanoví:

      „Ustanovení dodatku č. 83 […] jsou závazná pro všechny zaměstnavatele a pro všechny zaměstnance, kteří spadají do působnosti
         celostátní kolektivní smlouvy pekárensko-cukrárenského odvětví (řemeslné podniky) ze dne 19. března 1976.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      17      Společnost Beaudout má od 10. října 2006 uzavřeno zdravotní připojištění u jiné pojišťovny, než je AG2R.

      18      Jelikož společnost Beaudout odmítla účast v systému spravovaném institucí AG2R, podala na ni tato instituce žalobu k předkládajícímu
         soudu, kterou se domáhala, aby jí bylo nařízeno uvést svou účast v pojištění do řádného stavu a zaplatit pojistné, s nímž
         je v prodlení.

      19      Žalovaná v původním řízení namítla nezákonnost dodatku č. 83.

      20      Předkládající soud odmítl její argumenty ohledně slučitelnosti tohoto dodatku s vnitrostátním právem, načež se pokusil o srovnání
         mezi sporem, který mu byl předložen, a věcí, v níž byl vydán rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 1999, Albany (C‑67/96,
         Recueil, s. I‑5751).

      21      Předkládající soud tak konstatoval, že na rozdíl od penzijního fondu, o který se v této věci jednalo a u nějž bylo pojištění
         povinné až na případy osvobození, systém zdravotního připojištění, o nějž jde ve věci v původním řízení, nezná žádnou možnost
         osvobození od povinné účasti v pojištění, a to ani podle dodatku č. 83 ani podle článku L 912‑1 code de la sécurité sociale.

      22      Za těchto podmínek měl tribunal de grande instance de Périgueux za to, že k vyřešení sporu, který mu byl předložen, je zapotřebí
         výkladu práva Unie, a rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „[Jsou] úprava povinné účasti v systému zdravotního připojištění obsažená v článku L 912-1 code de la sécurité sociale a dodatek,
         který se stal závazným z rozhodnutí orgánů veřejné moci na základě žádosti organizací zastupujících zaměstnavatele a pracovníky
         určitého odvětví a který upravuje pojištění u jediného subjektu určeného ke správě systému zdravotního připojištění, aniž
         jsou podniky z dotyčného odvětví od účasti v pojištění osvobozeny, […] v souladu s ustanoveními článků 81 ES a 82 ES, nebo
         určenému subjektu umožňují zneužívat dominantního postavení[?]“

       Závěry Soudního dvora
      23      Úvodem je třeba zdůraznit, že předkládající soud svou otázkou sice pouze žádá, aby Soudní dvůr vyložil – z hlediska takových
         okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení – články 81 ES a 82 ES, kterým nyní odpovídají články 101 SFEU a 102
         SFEU a které se týkají chování podniků, nicméně z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že si tento soud v podstatě klade otázku,
         zda rozhodnutí orgánů veřejné moci, podle kterého se dohoda vzešlá z kolektivního vyjednávání a upravující povinnou účast
         v systému zdravotního připojištění spravovaného určeným subjektem bez možnosti osvobození od této povinné účasti stala závaznou
         na žádost organizací zastupujících zaměstnavatele a zaměstnance z určitého odvětví činnosti, je či není v souladu s právem
         Unie.

      24      Je třeba připomenout, že článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU ukládá členským státům povinnost nepřijímat nebo neponechávat
         v platnosti legislativní nebo správní opatření, která mohou vyloučit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže vztahujících
         se na podniky (viz zejména rozsudky Albany, uvedený výše, bod 65; ze dne 21. září 1999, Brentjens’, C‑115/97 až C‑117/97,
         Recueil, s. I‑6025, bod 65, a Drijvende Bokken, C‑219/97, Recueil, s. I‑6121, bod 55).

      25      Článek 106 odst. 1 SFEU, jemuž dříve odpovídal čl. 86 odst. 1 ES, krom toho stanoví, že pokud jde o veřejné podniky a podniky,
         kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva, tyto státy nepřijmou ani neponechají v platnosti opatření odporující
         pravidlům Smluv, zejména pravidlům stanoveným v článcích 18 SFEU a 101 SFEU až 109 SFEU, ovšem s výhradou čl. 106 odst. 2
         SFEU.

      26      Úkolem Soudního dvora je přitom vyložit všechna ustanovení práva Unie, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech,
         které projednávají, i pokud nejsou tato ustanovení výslovně zmíněna v předběžných otázkách položených těmito soudy Soudnímu
         dvoru (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 8. března 2007, Campina, C‑45/06, Sb. rozh., s. I‑2089, bod 31, jakož i ze dne 5. března
         2009, Kattner Stahlbau, C‑350/07, Sb. rozh., s. I‑1513, body 25 a 26).

      27      Aby bylo možné poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, je tedy třeba mít za to, že se jím položená otázka týká
         výkladu článku 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU a článku 102 SFEU ve spojení s článkem 106 SFEU.

       K výkladu článku 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU
      28      K zodpovězení této části předběžné otázky, tak jak byla přeformulována Soudním dvorem, je třeba zkoumat především to, zda
         rozhodnutí organizací zastupujících zaměstnavatele a zaměstnance z určitého odvětví činnosti, kterým se určuje subjekt pověřený
         správou systému zdravotního připojištění a kterým se orgány veřejné moci žádají, aby účast v tomto systému učinily závaznou
         pro všechny zaměstnance z tohoto odvětví, může spadat pod pojem dohod mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání
         ve vzájemné shodě, které jsou zakázány článkem 101 odst. 1 SFEU.

      29      V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že dohody uzavřené v rámci kolektivního vyjednávání
         mezi sociálními partnery za účelem zlepšení podmínek zaměstnání a pracovních podmínek musí být z důvodu jejich povahy a cíle
         považovány za dohody, které nepodléhají článku 101 odst. 1 SFEU (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Albany, bod 60;
         Brentjens’, bod 57; Drijvende Bokken, bod 47; rozsudky ze dne 12. září 2000, Pavlov a další, C‑180/98 až C‑184/98, Recueil,
         s. I‑6451, bod 67, jakož i ze dne 21. září 2000, van der Woude, C‑222/98, Recueil, s. I‑7111, bod 22).

      30      Proto je třeba zkoumat, zda povaha a cíl takové dohody, jako je dohoda v původním řízení, odůvodňují vyloučení z působnosti
         čl. 101 odst. 1 SFEU.

      31      Ze zjištění předkládajícího soudu vyplývá, že dohoda, o kterou jde v původním řízení, byla uzavřena formou dodatku ke kolektivní
         smlouvě, a je tedy výsledkem kolektivního vyjednávání mezi organizací zastupující zaměstnance a organizacemi zastupujícími
         zaměstnance z francouzského řemeslného pekárenského odvětví.

      32      Pokud jde dále o její cíl, tato dohoda zavádí v určitém odvětví systém zdravotního připojištění, který přispívá ke zlepšování
         pracovních podmínek zaměstnanců nejen tím, že jim zaručuje nezbytné prostředky, aby se vypořádali s náklady spojenými s určitou
         nemocí, pracovním úrazem, nemocí z povolání nebo také s mateřstvím, ale též tím, že snižuje výdaje, které by zaměstnanci museli
         nést nebýt kolektivní smlouvy.

      33      Toto zjištění není zpochybněno tím, že přistoupení k takovéto dohodě je povinné pro všechny podniky daného odvětví činnosti
         určitého členského státu, přitom na rozdíl od dohody, o kterou šlo ve věci v původním řízení, v níž byl vydán výše uvedený
         rozsudek Albany, tu není stanovena možnost osvobození od povinné účasti.

      34      V tomto rozsudku totiž Soudní dvůr při výkladu čl. 85 odst. 1 Smlouvy o ES, kterému nyní odpovídá čl. 101 odst. 1 SFEU, nepřihlížel
         k možnostem osvobození od povinné účasti v penzijním fondu, kterého se tato věc týkala.

      35      Dále z bodů 26 a 27 výše uvedeného rozsudku van der Woude vyplývá, že z působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU je vyloučena kolektivní
         smlouva týkající se systému zdravotního pojištění, která v případě vstupu do tohoto systému určuje jediný subjekt, a vylučuje
         tak jakoukoli možnost účasti v pojištění u konkurenčních subjektů.

      36      Proto je třeba konstatovat, že taková dohoda, jako je dodatek č. 83, svou povahou a svým cílem nespadá do působnosti čl. 101
         odst. 1 SFEU.

      37      Zadruhé z ustálené judikatury vyplývá, že i když se článek 101 SFEU sám o sobě týká pouze chování podniků a nevztahuje se
         na legislativní nebo správní opatření přijatá členskými státy, tento článek ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU nicméně ukládá
         členským státům povinnost nepřijímat nebo neponechávat v platnosti legislativní nebo správní opatření, která mohou vyloučit
         užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže vztahujících se na podniky. O takový případ se jedná, když členský stát buď nařídí,
         nebo zvýhodní uzavírání kartelových dohod, které jsou v rozporu s článkem 101 SFEU, nebo posílí účinky takových dohod, anebo
         zbaví svou vlastní právní úpravu její státní povahy tím, že přenese odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí v hospodářské
         oblasti na soukromé subjekty (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 18. června 1998, Komise v. Itálie, C‑35/96, Recueil, s. I‑3851,
         body 53 a 54; Corsica Ferries France, C‑266/96, Recueil, s. I‑3949, body 35, 36 a 49, jakož i Albany, uvedený výše, bod 65).

      38      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že jelikož z bodu 36 tohoto rozsudku vyplývá, že taková dohoda, jako je dodatek č. 83,
         nespadá do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, orgány veřejné moci mají možnost učinit ji závaznou pro osoby, které touto dohodou
         nejsou formálně vázány (viz obdobně výše uvedené rozsudky Albany, bod 66; Brentjens’, bod 66, a Drijvende Bokken, bod 56).

      39      Na první část otázky, tak jak byla přeformulována Soudním dvorem, je proto třeba odpovědět tak, že článek 101 SFEU ve spojení
         s čl. 4 odst. 3 SEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání rozhodnutí orgánů veřejné moci, podle kterého se dohoda vzešlá
         z kolektivního vyjednávání a upravující povinnou účast v systému zdravotního připojištění bez možnosti osvobození od této
         povinné účasti stala na žádost organizací zastupujících zaměstnavatele a zaměstnance z určitého odvětví činnosti závaznou
         pro všechny podniky z daného odvětví.

       K výkladu článku 102 SFEU ve spojení s článkem 106 SFEU
       Ke kvalifikaci subjektu jakožto podniku ve smyslu článku 102 SFEU
      40      Pokud jde o výklad článku 102 SFEU, je třeba určit, zda taková instituce, jako je AG2R, je podnikem ve smyslu tohoto ustanovení.

      41      V tomto ohledu je nutno připomenout, že v kontextu práva hospodářské soutěže Unie se „podnikem“ rozumí jakákoli entita vykonávající
         hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této entity a způsobu jejího financování (viz zejména rozsudky ze dne
         23. dubna 1991, Höfner a Elser, C‑41/90, Recueil, s. I‑1979, bod 21, jakož i ze dne 11. prosince 2007, ETI a další, C‑280/06,
         Sb. rozh., s. I‑10893, bod 38).

      42      Z ustálené judikatury vyplývá, že hospodářskou činností je jakákoliv činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném
         trhu (viz zejména rozsudek ze dne 22. ledna 2002, Cisal, C‑218/00, Recueil, s. I‑691, bod 23).

      43      V daném případě z článku L 931‑1 code de la sécurité sociale vyplývá, že AG2R coby instituce zdravotně sociálního připojištění,
         která se řídí uvedeným zákonem, je neziskovým subjektem soukromého práva, jehož předmětem činnosti je poskytování pojištění
         pro případ újmy na zdraví v souvislosti s úrazem či nemocí. Taková instituce přitom podle článku L 932‑9 téhož zákona nemůže
         přerušit poskytování pojistných plnění ani zrušit účast podniku v případě, kdy podnik neplatí pojistné. Dále, jsou-li podniky,
         na které se vztahuje celostátní kolektivní smlouva řemeslných podniků pekárenského a pekárensko-cukrárenského odvětví, povinny
         účastnit se systému spravovaného institucí AG2R, pak z toho zároveň vyplývá, že AG2R je podle dodatku č. 83 povinna pojistit
         všechny zaměstnance těchto podniků bez ohledu na pojistná rizika, a to za pojistné o jednotné výši, které platí rovným dílem
         zaměstnavatel a zaměstnanec, nehledě na velikost podniku nebo na mzdu pojištěného zaměstnance.

      44      Vzhledem k tomu, že takový systém zdravotního připojištění, jako je systém v původním řízení, upravuje povinnou doplňkovou
         sociální ochranu pro všechny zaměstnance z určitého hospodářského odvětví, tento systém tedy sleduje sociální cíl.

      45      Sociální cíl systému pojištění však sám o sobě nestačí k tomu, aby se vyloučila kvalifikace dotyčné činnosti jakožto činnosti
         hospodářské (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Albany, bod 86; Pavlov a další, bod 118; Cisal, bod 37, a Kattner Stahlbau,
         bod 42).

      46      Je třeba ještě zvláště zkoumat, zda je možné mít za to, že tento systém uplatňuje zásadu solidarity, a zda podléhá dozoru
         státu, který jej zavedl, což jsou prvky, které mohou vyloučit hospodářský charakter dané činnosti (viz v tomto smyslu výše
         uvedený rozsudek Kattner Stahlbau, bod 43 a citovaná judikatura).

      –       K uplatnění zásady solidarity
      47      Pokud jde o uplatnění zásady solidarity, z celkového posouzení systému, o který jde v původním řízení, zaprvé vyplývá, že
         tento systém je financován prostřednictvím paušálně stanoveného pojistného, jehož výše tedy není úměrná pojistnému riziku.

      48      V souladu s čl. 5 druhým pododstavcem dodatku č. 83 je pojistné stanoveno jednotně na částku 40 eur, kterou platí zčásti zaměstnavatel
         a zčásti zaměstnanec.

      49      Tento systém nezohledňuje takové faktory, jako je věk, zdravotní stav nebo zvláštní rizika spojená s pracovním místem pojištěného
         zaměstnance.

      50      Povaha plnění poskytovaných institucí AG2R, jakož i rozsah pojištění, které poskytuje, proto nejsou úměrné výši placeného
         pojistného.

      51      Zadruhé je plnění v některých případech poskytováno bez ohledu na to, zda bylo zaplaceno dlužné pojistné. To vyplývá předně
         z čl. 3 druhého pododstavce dodatku č. 83, který stanoví, že se zaměstnanec může stát pojištěncem v uvedeném systému se zpětnou
         účinností, dosáhl-li minimální odpracované doby v trvání jednoho měsíce požadované pro účast v systému. Podle článku 4a tohoto
         dodatku se dále po skončení pracovní smlouvy pojištěnce platnost pojištění zdravotních výdajů v zásadě na určitou dobu prodlužuje.
         Konečně článek 1 dodatku č. 1 ze dne 6. září 2006 k dodatku č. 83 upravuje prodloužení platnosti uvedeného pojištění ve prospěch
         osob oprávněných po zemřelém pojištěnci, a to minimálně na dobu dvanácti měsíců po jeho smrti.

      52      S ohledem na všechny tyto skutečnosti se takový systém zdravotního připojištění, jako je systém, o který jde v původním řízení,
         jeví být charakterizován vysokým stupněm solidarity.

      –       Ke státnímu dozoru
      53      Aby bylo možné určit, zda se kvalifikace podniku vykonávajícího hospodářskou činnost vztahuje na takový subjekt, jako je subjekt
         v původním řízení, je třeba analyzovat rozsah státem vykonávaného dozoru nad pravidly fungování tohoto systému.

      54      V daném případě se zaprvé v souladu s článkem L 911-1 code de la sécurité sociale sociálním partnerům přiznává možnost, aby
         sami prostřednictvím kolektivní smlouvy nebo dohody stanovili kolektivní pojistné krytí pro zaměstnance, bývalé zaměstnance
         a oprávněné osoby, které je doplňkem k pojistnému krytí vyplývajícímu ze systému sociálního zabezpečení.

      55      Zadruhé v článku L 912-1 téhož zákona se uvádí, že tyto dohody musí obsahovat ustanovení, které určuje, za jakých podmínek
         a v jakých časových intervalech mohou být pravidla společného sdílení rizik smluvními partnery přehodnocena.

      56      Zatřetí, k tomu, aby se ustanovení takových dohod stala závaznými pro všechny zaměstnance a zaměstnavatele, na které se vztahují,
         je podle článku L 133-8 code du travail zapotřebí nařízení ministra.

      57      Uvnitř tohoto právního rámce je dozor nad pravidly fungování systému, o který jde v původním řízení, přenesen – s jistými
         výhradami – na zástupce zaměstnavatelů a zaměstnanců v odvětví řemeslného pekárenství.

      58      Dodatek č. 83 v tomto kontextu přiznává rozhodující úlohu těmto zástupcům, neboť podle jeho čl. 13 druhého pododstavce se
         přezkoumáním pravidel společného sdílení rizik v rámci dotyčného systému, a to ve lhůtě pěti let od vstupu tohoto dodatku
         v platnost, pověřuje smíšená komise složená také ze zástupců zaměstnavatelů a zaměstnanců. Článek 5 čtvrtý pododstavec uvedeného
         dodatku kromě toho stanoví, že strany, které dodatek podepsaly, přezkoumají výši pojistného stanoveného dodatkem po skončení
         druhého roku platnosti systému. V tomtéž článku se upřesňuje, že smíšená komise posuzuje jednou ročně výsledky tohoto systému.

      59      Jiné faktory související s určením instituce AG2R za správce systému zdravotního připojištění by však mohly vést k domněnce,
         že je tento subjekt nadán jistou samostatností.

      60      Zaprvé článek L 911‑1 code de la sécurité sociale stanoví, že doplňkové pojistné krytí pro zaměstnance, bývalé zaměstnance
         a oprávněné osoby může být stanoveno různými způsoby. Uzavření kolektivní smlouvy je v této souvislosti jednou z možností,
         které jsou sociálním partnerům dány na výběr s tím, že toto ustanovení umožňuje zavedení takového pojištění také na úrovni
         podniku, a nikoli jen na úrovni celého odvětví činnosti.

      61      Zadruhé podle článku 1 zákona č. 89‑1009, ve znění zákona č. 94‑678, může být činnost v oblasti zdravotně sociálního připojištění
         svěřena nejen institucím zdravotně sociálního připojištění a vzájemným pojišťovnám, ale také pojišťovnám.

      62      Z těchto skutečností vyplývá, že sociální partneři nemají zákonnou povinnost určit AG2R k zajišťování správy takového systému
         zdravotního připojištění, jako je systém v původním řízení, a AG2R nemá zákonnou povinnost správu takového systému skutečně
         zajistit.

      63      Společnost Beaudout v této souvislosti ve svém vyjádření uvádí, že existují další instituce zdravotně sociálního připojištění
         a další pojišťovny, které před určením instituce AG2R dodatkem č. 83 nabízely v podstatě stejné služby jako tento subjekt.

      64      Proto vyvstává otázka, za jakých okolností byla instituce AG2R dodatkem č. 83 určena a dále jaký mohl mít tento subjekt prostor
         pro vyjednávání o podmínkách svého závazku a jaký měly tyto skutečnosti dopad na způsob fungování daného systému jako celku.

      65      V závislosti na těchto okolnostech a na tomto vyjednávacím prostoru, jejichž posouzení přísluší v projednávané věci předkládajícímu
         soudu, by bylo možné vyslovit závěr, že ačkoli je AG2R neziskovým subjektem a jedná na základě zásady solidarity, je nicméně
         podnikem vykonávajícím hospodářskou činnost, který si sociální partneři na základě finančních a hospodářských hledisek vybrali
         z dalších podniků, jimž konkuruje na trhu se službami v oblasti zdravotně sociálního připojištění, které nabízí.

       K použitelnosti čl. 106 odst. 2 SFEU
      66      Musí-li být instituce AG2R považována za podnik vykonávající hospodářskou činnost ve smyslu článku 102 SFEU, rozhodnutí orgánů
         veřejné moci, kterým se účast v systému zdravotního připojištění stává pro celé odvětví francouzského řemeslného pekárenství
         závaznou bez možnosti osvobození od této povinné účasti, by nutně znamenalo, že se tomuto subjektu přiznává výlučné právo
         vybírat a spravovat pojistné, které do tohoto systému platí zaměstnavatelé a zaměstnanci z tohoto odvětví. Takový subjekt
         by proto bylo možné považovat za podnik s výlučnými právy ve smyslu čl. 106 odst. 1 SFEU (viz v tomto smyslu výše uvedené
         rozsudky Albany, bod 90; Brentjens’, bod 90, a Drijvende Bokken, bod 80).

      67      Jelikož by podniky z odvětví francouzského řemeslného pekárenství neměly v důsledku těchto výlučných práv možnost platit pojistné
         do systému zdravotního připojištění spravovaného jiným subjektem, instituce AG2R by měla zákonný monopol na podstatné části
         společného trhu a mohla by být považována za podnik s dominantním postavením ve smyslu článku 102 SFEU (viz obdobně výše uvedený
         rozsudek Pavlov a další, bod 126).

      68      Podle ustálené judikatury však platí, že pouhé vytvoření dominantního postavení přiznáním výlučných práv ve smyslu čl. 106
         odst. 1 SFEU není jako takové neslučitelné s článkem 102 SFEU. Členský stát porušuje zákazy stanovené těmito dvěma ustanoveními
         pouze tehdy, je-li dotčený podnik veden ke zneužití svého dominantního postavení v důsledku pouhého výkonu výlučných práv,
         která mu byla přiznána, nebo mohou-li tato práva vytvářet situaci, ve které je tento podnik veden ke zneužití svého dominantního
         postavení (viz výše uvedené rozsudky Höfner a Elser, bod 29; Albany, bod 93; Brentjens’, bod 93, jakož i Drijvende Bokken,
         bod 83).

      69      Takovéto zneužívání, které odporuje článku 106 odst. 1 SFEU, je dáno zejména tehdy, když členský stát přizná podniku výlučné
         právo vykonávat určité činnosti a vytvoří situaci, v níž tento podnik zjevně není schopen uspokojit na trhu poptávku pro tomto
         druhu činnosti (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Höfner a Elser, bod 31, jakož i Pavlov a další, bod 127).

      70      To, že společnost Beaudout odmítla svou účast v systému spravovaném institucí AG2R, v tomto ohledu vychází z tvrzení, že pojišťovny
         nabízejí vyšší pojistné krytí, než jsou plnění poskytovaná institucí AG2R.

      71      Je však třeba zdůraznit, že skutečnost, že podniky z odvětví francouzského řemeslného pekárenství nemohou využít jiných subjektů
         k poskytování zdravotního připojištění pro své zaměstnance, jakož i omezení hospodářské soutěže, které je toho výsledkem,
         vyplývají z výlučného práva přiznaného instituci AG2R (viz obdobně výše uvedené rozsudky Albany, bod 97; Brentjens’, bod 97,
         a Drijvende Bokken, bod 87).

      72      Dále, jak již uvedl generální advokát v bodě 98 svého stanoviska, ze spisu předaného předkládajícím soudem ani z vyjádření
         předložených Soudnímu dvoru nevyplývá, že by plnění poskytovaná institucí AG2R neodpovídala potřebám dotyčných podniků.

      73      Za těchto podmínek ještě zbývá ověřit, zda je AG2R pověřena poskytováním služby obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 106
         odst. 2 SFEU.

      74      Jak vyplývá z bodů 47 až 52 tohoto rozsudku, takový systém zdravotního připojištění, jako je ten, který spravuje AG2R, se
         vyznačuje vysokým stupněm solidarity. Dodatek č. 83 ostatně instituci AG2R stanoví zvláštní, zejména finanční požadavky, aby
         se zaručila trvalost pojištění poskytovaného pojištěncům.

      75      Společnost Beaudout však uvádí, že zavedení mechanismu, který by dovoloval osvobození od povinné účasti v pojištění, by neohrozilo
         finanční rovnováhu subjektu spravujícího systém, o který jde v původním řízení.

      76      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z judikatury vyplývá, že ke splnění podmínek použití čl. 106 odst. 2 SFEU není nezbytné,
         aby byla ohrožena finanční rovnováha nebo hospodářská životaschopnost podniku pověřeného poskytováním služby obecného hospodářského
         zájmu. Postačí, aby v případě neexistence sporných výlučných práv nebylo možné plnit zvláštní úkoly svěřené tomuto podniku
         tak, jak jsou upřesněny prostřednictvím povinností a omezení, kterým tento podnik podléhá, nebo aby ponechání těchto práv
         v platnosti bylo nezbytné k tomu, aby jejich držitel mohl splnit úkoly obecného hospodářského zájmu, které mu byly svěřeny,
         v přijatelných hospodářských podmínkách (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Albany, bod 107; Brentjens’, bod 107, a Drijvende
         Bokken, bod 97).

      77      Je třeba konstatovat, že v případě odstranění ustanovení o povinnosti pojistit se u určeného pojistitele, a tím i výlučného
         práva instituce AG2R spravovat systém zdravotního připojištění pro všechny podniky z odvětví francouzského řemeslného pekárenství,
         by tomuto subjektu, který je však na základě dodatku č. 83 povinen poskytovat zaměstnancům těchto podniků pojištění za podmínek
         stanovených uvedeným dodatkem, hrozil odliv pojištěnců, kteří představují nižší rizika, neboť ti by se obrátili na podniky,
         které by jim nabízely srovnatelné, nebo i lepší pojistné krytí za nižší pojistné. Za těchto podmínek by rostoucí podíl „pojištěnců
         s vyššími riziky“, které by instituce AG2R musela pojistit, vyvolal růst ceny pojištění, takže by tento subjekt již nemohl
         nabízet pojištění stejné kvality za přijatelnou cenu.

      78      To by tím spíše platilo v případě systému, který se stejně jako systém v původním řízení vyznačuje vysokým stupněm solidarity,
         zejména z důvodu paušálního charakteru pojistného a povinnosti krýt veškerá rizika.

      79      Takováto omezení, která činí služby poskytované dotyčným subjektem méně konkurenceschopnými, než jsou srovnatelné služby poskytované
         pojišťovnou, která těmto omezením nepodléhá, jsou jednou ze skutečností odůvodňujících výlučné právo tohoto subjektu spravovat
         takovýto systém, v němž se nelze od povinné účasti osvobodit.

      80      Odstranění takového ustanovení o povinnosti pojistit se u určeného pojistitele, jako je ustanovení upravené dodatkem č. 83,
         by tedy mohlo vést k tomu, že by dotyčný subjekt nemohl plnit úkoly obecného hospodářského zájmu, které mu byly svěřeny, v přijatelných
         hospodářských podmínkách.

      81      Na druhou část otázky, tak jak byla přeformulována Soudním dvorem, je proto třeba odpovědět tak, že musí-li být činnost spočívající
         ve správě takového systému zdravotního připojištění, jako je systém v původním řízení, kvalifikována jako hospodářská činnost,
         což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, články 102 SFEU a 106 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že za takových okolností,
         jako jsou okolnosti věci v původním řízení, nebrání tomu, aby orgány veřejné moci přiznaly instituci zdravotně sociálního
         připojištění výlučné právo spravovat tento systém, aniž by se podniky z dotyčného odvětví činnosti mohly od povinné účasti
         v uvedeném systému osvobodit.

       K nákladům řízení
      82      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání rozhodnutí orgánů veřejné moci,
            podle kterého se dohoda vzešlá z kolektivního vyjednávání a upravující povinnou účast v systému zdravotního připojištění bez
            možnosti osvobození od této povinné účasti stala na žádost organizací zastupujících zaměstnavatele a zaměstnance z určitého
            odvětví činnosti závaznou pro všechny podniky z daného odvětví.
      2)      Musí-li být činnost spočívající ve správě takového systému zdravotního připojištění, jako je systém v původním řízení, kvalifikována
            jako hospodářská činnost, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, články 102 SFEU a 106 SFEU musí být vykládány v tom smyslu,
            že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, nebrání tomu, aby orgány veřejné moci přiznaly instituci
            zdravotně sociálního připojištění výlučné právo spravovat tento systém, aniž by se podniky z dotyčného odvětví činnosti mohly
            od povinné účasti v uvedeném systému osvobodit.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 29. listopadu 2012.#Ursula Adamowski v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).#Ochranná známka Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Slovní ochranná známka Společenství Fagumit a obrazová ochranná známka Společenství FAGUMIT – Starší národní obrazová ochranná známka FAGUMIT – Relativní důvod neplatnosti – Článek 8 odst. 3 a čl. 165 odst. 4 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věci T‑537/10 a T‑538/10.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (druhého senátu)
      29. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Řízení o prohlášení neplatnosti — Slovní a obrazová ochranná známka Společenství FAGUMIT — Starší národní obrazová ochranná známka FAGUMIT — Relativní důvod neplatnosti — Článek 8 odst. 3 a čl. 165 odst. 4 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“
      Ve věcech T-537/10 a T-538/10,

         Ursula Adamowski, s bydlištěm v Hamburku (Německo), zastoupená D. von Schultzem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému G. Schneiderem, jako zmocněncem,
      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Tribunálem, je

         Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o., se sídlem ve Wolbromu (Polsko), zastoupená M. Krekorou, T. Targoszem a P. Podreckim, advokáty,
      jejichž předmětem jsou dvě žaloby podané proti dvěma rozhodnutím prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 3. září 2010 (věci R 1002/2009-1 a R 1003/2009-1) týkajícím se dvou řízení o prohlášení neplatnosti mezi společností Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. a Ursulou Adamowski,
      TRIBUNÁL (druhý senát),
      ve složení N. J. Forwood (zpravodaj), předseda, F. Dehousse a J. Schwarcz, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
      s přihlédnutím k žalobám došlým kanceláři Tribunálu dne 26. listopadu 2010,
      s přihlédnutím k vyjádřením OHIM k žalobám došlým kanceláři Tribunálu dne 5. dubna 2011,
      s přihlédnutím k vyjádřením vedlejší účastnice k žalobám došlým kanceláři Tribunálu dne 17. března 2011,
      s přihlédnutím k replikám došlým kanceláři Tribunálu dne 1. července 2011,
      s přihlédnutím k duplikám došlým kanceláři Tribunálu dne 26. září 2011,
      s přihlédnutím k vyjádřením účastníků řízení ke spojení projednávaných věcí pro účely rozsudku,
      s ohledem na to, že účastníci řízení ve lhůtě jednoho měsíce od doručení oznámení o ukončení písemné části řízení nepředložili žádost o nařízení jednání, a poté, co za těchto okolností na základě zprávy soudce zpravodaje a podle článku 135a jednacího řádu Tribunálu rozhodl, že žalobu projedná bez ústní části řízení,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Dne 18. února 2003 a 12. března 2003 podala Ursula Adamowski u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) dvě přihlášky ochranných známek Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

               2

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován dne 18. února 2003, je následující obrazové označení:

               3

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován dne 12. března 2003, je slovní označení Fagumit.

               4

               Výrobky, pro které byly zápisy požadovány, spadají do tříd 12 a 17 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu:

                        —

                        třída 12: Kaučuk a guma jako hotové výrobky pro automobilový průmysl, a to nové pneumatiky, jakož i plniče a ochranná těsnění;

                        —

                        třída 17: Hadice; kaučuk a guma, které se prodávají jako polovýrobky ve formě fólií, panelů, profilů, bloků, pásek, trubek a hadic, kaučuk a guma, které se prodávají jako konečné výrobky určené pro hadice používané v průmyslu, tj. PVC hadice, hadice na vodu, hadice na vzduch, hadice na ochranu kabelů, hadice na olej a benzín, hadice určené pro chemickou výrobu, hadice určené pro autogenní výrobu, hadice na acetylén, hadice na propan butan a zdvojené hadice; kaučuk a guma, které jsou hotovými výrobky určenými pro automobilový průmysl, konkrétně protektory, jakož i plniče a ochranná těsnění; hadice, rozpěrky a těsnění.

               5

               Ochranné známky uvedené v bodech 2 a 3 výše byly zapsány dne 28. června 2004.

               6

               Dne 7. a 8. dubna 2008 vedlejší účastnice, společnost Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o., podala dva návrhy na prohlášení neplatnosti ochranných známek napadených na základě:

                        —

                        čl. 51 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009] z důvodu, že žalobkyně nebyla v době podání přihlášek ochranných známek v dobré víře;

                        —

                        čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 53 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009], z důvodu, že žalobkyně jednala při podání přihlášek napadených ochranných známek svým jménem, bez souhlasu vedlejší účastnice, která je majitelkou polské ochranné známky zobrazené níže, zapsané dne 15. ledna 1997 pro „hadice z kaučuku, PVC hadice“, které náleží do třídy 17 ve smyslu Niceské dohody:

               —

               čl. 52 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009], z důvodu vycházejícího z obchodní firmy vedlejší účastnice, zapsané v Polsku v roce 1993 a od téhož roku užívané v obchodním styku k vývozu výrobků do několika členských států, zejména do Německa.

               7

               Zrušovací oddělení zamítlo návrhy na prohlášení neplatnosti dvěma rozhodnutími vydanými dne 25. června 2009.

               8

               Dne 27. srpna 2009 podala vedlejší účastnice na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009 k OHIM dvě odvolání proti rozhodnutím zrušovacího oddělení.

               9

               Dvěma rozhodnutími vydanými dne 3. září 2010 (dále jen „napadená rozhodnutí“) první odvolací senát poté, co shledal, že všechny tři důvody neplatnosti, které uplatňovala vedlejší účastnice, byly opodstatněné, vyhověl odvoláním, zrušil rozhodnutí zrušovacího oddělení a prohlásil napadené ochranné známky za neplatné.

               10

               Pokud jde konkrétně o důvod vycházející z čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 (viz bod 6 třetí odrážka výše), odvolací senát shledal, že vedlejší účastnice podala důkaz o užívání výrazu „fagumit“ v obchodním styku na mezinárodní úrovni od 1. června 1997 prostřednictvím vývozů zejména do Německa na základě distribuční smlouvy uzavřené se společností Adamex Handels- u. Transportgesellschaft mbH řízenou žalobkyní. Toto označení je chráněno v Německu podle § 5 odst. 2 Markengesetz (německý zákon o ochranných známkách). Pokud jde o důvod vycházející z porušení čl. 53 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 (viz bod 6 druhá odrážka výše), odvolací senát měl nejprve za to, že napadená ochranná známka uvedená v bodě 3 výše představuje dominantní prvek polské ochranné známky, na níž se zakládá návrh na prohlášení neplatnosti, zatímco napadená ochranná známka zobrazená v bodě 2 výše je v podstatě reprodukcí této ochranné známky. Dále, jelikož se výrazy „jednatel nebo zástupce“ použité v čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009 vztahují rovněž na ředitele jednatele, zástupce nebo distributora a jelikož dokument ze dne 10. dubna 1998 nelze vykládat tak, že uděluje žalobkyni právo přihlásit napadené ochranné známky, dospěl odvolací senát k závěru, že i tento důvod byl opodstatněný. Pokud jde o důvod vycházející z čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, odvolací senát zdůrazňuje, že na základě výše uvedené distribuční smlouvy byla žalobkyně povinna dbát na ochranu obchodních zájmů vedlejší účastnice, přičemž tento cíl byl přihláškami ochranných známek Společenství zmařen, a že na základě výše uvedeného dokumentu ze dne 10. dubna 1998 nelze prokázat, že žalobkyně při podání dotčených přihlášek jednala v dobré víře. Dále vzhledem k tomu, že žádná další okolnost neprokazuje, že se vedlejší účastnice vzdala svých práv vyplývajících z označení Fagumit nebo že žalobkyně jednala v dobré víře, tento důvod byl rovněž shledán opodstatněným.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               11

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadená rozhodnutí;

                        —

                        zamítl návrhy na prohlášení neplatnosti;

                        —

                        uložil OHIM náhradu nákladů řízení před zrušovacím oddělením, odvolacím senátem a Tribunálem.

               12

               OHIM a vedlejší účastnice navrhují, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žaloby;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               13

               Po vyslechnutí účastníků řízení k této otázce je důvodné spojit projednávané věci pro účely rozsudku v souladu s článkem 50 jednacího řádu Tribunálu.

               14

               V každé z projednávaných věcí žalobkyně vznáší tři žalobní důvody vycházející zaprvé z porušení čl. 53 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009, zadruhé z porušení čl. 53 odst. 1 písm. b) ve spojení s čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009 a zatřetí z porušení čl. 52 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

               15

               Jak tvrdí OHIM, každý z důvodů neplatnosti zjištěných odvolacím senátem stačí k prohlášení neplatnosti napadených ochranných známek. V tomto kontextu bude nejprve nutné přezkoumat druhý žalobní důvod, jenž se týká důvodu neplatnosti stanoveného v čl. 53 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

               16

               V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně nejprve tvrdí, že čl. 165 odst. 4 písm. b) nařízení č. 207/2009 brání tomu, aby se vedlejší účastnice mohla ve svůj prospěch dovolávat čl. 53 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

               17

               Tento argument nelze přijmout. Podle čl. 165 odst. 4 písm. b) nařízení č. 207/2009 totiž ochranná známka Společenství nesmí být prohlášena za neplatnou podle čl. 53 odst. 1 a 2 téhož nařízení, pokud starší právo bylo zapsáno nebo bylo přihlášeno nebo bylo nabyto před 1. květnem 2004 v členském státě, který k tomuto datu přistoupil k Evropské unii.

               18

               Cílem tohoto ustanovení je vyloučit možnost, aby ochranná známka Společenství, která byla zapsána nebo přihlášena před 1. květnem 2004, byla zpochybněna z pouhého důvodu přistoupení některých států k Unii, když tato možnost neexistovala před uvedeným přistoupením. Dotčené ustanovení tedy nemá bránit majiteli ochranné známky podat po 1. květnu 2004 návrh na prohlášení neplatnosti, který mohl podat již před tímto datem.

               19

               V tomto ohledu se důvodu neplatnosti stanoveného v čl. 53 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 může dovolávat majitel ochranné známky uvedené v čl. 8 odst. 3 tohoto nařízení, i když byla uvedená ochranná známka zapsána pouze v zemi, která nebyla členem Unie. Na rozdíl od odstavců 1, 2, 4 a 5 článku 8 nařízení č. 207/2009 se totiž odstavec 3 tohoto článku nevztahuje na ochranné známky zapsané v členském státě nebo mající účinky v takovémto státě. Kromě toho, pokud by zápis ochranné známky v členském státě byl podmínkou použití čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009, překrývalo by se toto ustanovení s odstavci 1 a 5 téhož článku. Je tak nutno konstatovat, stejně jako to učinil OHIM, že vedlejší účastnice mohla podat návrhy na prohlášení neplatnosti uvedené v bodě 6 výše dokonce i před přistoupením Polské republiky k Unii, takže čl. 165 odst. 4 písm. b) nařízení č. 207/2009 nemá dopad na opodstatněnost těchto návrhů ani neovlivňuje legalitu napadených rozhodnutí.

               20

               V projednávané věci žalobkyně svou argumentaci soustřeďuje na existenci souhlasu majitelky ochranné známky zobrazené v bodě 6 druhé odrážce výše, aniž zpochybňuje své postavení jednatele nebo zástupce vedlejší účastnice. V tomto kontextu žalobkyně tvrdí, že na základě dokumentu ze dne 10. dubna 1998 získala souhlas vedlejší účastnice před podáním přihlášek, které jsou uvedeny v bodech 1 až 3 výše.

               21

               OHIM a vedlejší účastnice tento názor zpochybňují.

               22

               Použití čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009 vyžaduje, aby přihlašovatelem ochranné známky byl jednatel nebo zástupce majitele ochranné známky, aby přihláška byla podána jménem jednatele či zástupce bez souhlasu majitele, aniž by tento jednatel či zástupce své jednání řádně odůvodnil. Cílem tohoto ustanovení je vyloučit zneužití ochranné známky jednatelem jejího majitele, neboť jednatel může využít znalostí a zkušeností získaných během obchodního vztahu spojujícího jej s uvedeným majitelem, a tudíž neprávem těžit z úsilí a investic vynaložených samotným majitelem ochranné známky [rozsudek Tribunálu ze dne 6. září 2006, DEF-TEC Defense Technology v. OHIM – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T-6/05, Sb. rozh. s. II-2671, bod 38].

               23

               Pokud jde o případný souhlas k přihlášení ochranné známky jménem jednatele nebo zástupce, tento souhlas musí být jasný, přesný a bezpodmínečný (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR, bod 40). V projednávaném případě je přitom nutno uvést, stejně jako konstatoval odvolací senát, že dokument ze dne 10. dubna 1998, na který se odvolávala žalobkyně, tyto podmínky nesplňuje.

               24

               Konkrétně podle znění tohoto dokumentu určeného společnosti Adamex Industrie GmbH dal zástupce vedlejší účastnice souhlas, aby „původní symbol“ a „označení“ („Or[i]ginal-Symbol“ a „Bezeichnung“) společnosti Fagumit byly „užívány“ a „vyhrazeny“ („Benutzung“ a „Vorbehalt“) v celé Evropě, a upřesnil, že podle něj se tato možnost vztahuje na společnosti Fagumit GmbH Deutschland, Fagumit SARL Frankreich a Fagumit Schweiz.

               25

               V tomto kontextu je zaprvé třeba podotknout, že dotčený dokument nezmiňuje možnost žalobkyně přihlásit označení zobrazené v bodě 2 výše jako ochrannou známku Společenství. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že žalobkyně není v tomto dokumentu jmenována a že tento dokument nezmiňuje možnost zápisu uvedeného označení jako ochranné známky Společenství.

               26

               Zadruhé, jestliže společnosti Fagumit Deutschland, Fagumit Frankreich a Fagumit Schweiz v okamžiku zaslání dotčeného dokumentu ještě neexistovaly, jak tvrdila žalobkyně před zrušovacím oddělením a odvolacím senátem, lze tento dokument snadno chápat tak, že znamená, že vedlejší účastnice neměla námitek proti tomu, aby dotčené společnosti nesly obchodní firmu Fagumit a nanejvýš výhradně užívaly s ní spojenou ochrannou známku v rámci svých činností.

               27

               Žalobkyně se nemůže opírat o skutečnost, že vedlejší účastnice neměla námitek proti užívání sporného označení jinými společnostmi než těmi, které byly zmíněny v dokumentu ze dne 10. dubna 1998. Jak žalobkyně v tomto ohledu uvádí v bodě 33 žalob a jak vyplývá z dokumentů, které předložila u OHIM, k předmětnému užívání docházelo v rámci uvádění na trh zboží pocházejícího z výroby vedlejší účastnice. Takové užívání je přitom logickým důsledkem spolupráce vedlejší účastnice s distributory jejích výrobků, aniž prokazuje jakékoli vzdání se označení zobrazeného v bodě 6 druhé odrážce výše, které by umožnilo každému přihlásit tuto ochrannou známku nebo její dominantní prvek jako ochrannou známku Společenství.

               28

               Z toho vyplývá, že se odvolací senát nedopustil nesprávného posouzení, když měl za to, že dokument ze dne 10. dubna 1998 nemohl být vnímán tak, že žalobkyni uděloval souhlas ve smyslu čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009 k přihlášení napadených ochranných známek k zápisu.

               29

               V tomto kontextu není relevantní okolnost dovolávaná žalobkyní, že její vztahy s vedlejší účastnicí nepodléhaly formálním požadavkům, takže seznam podniků, jichž se týká dokument ze dne 10. dubna 1998, nelze považovat za vyčerpávající. Tato okolnost, i kdyby se prokázala, totiž nevede k zneplatnění závěru, k němuž dospěl odvolací senát, neboť dotčený dokument nepředstavuje souhlas ve smyslu čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009.

               30

               Druhý žalobní důvod je tedy třeba zamítnout a z důvodů uvedených v bodě 15 výše je třeba zamítnout žaloby v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               31

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastnice požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (druhý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Věci T-537/10 a T-538/10 se spojují pro účely tohoto rozsudku.

                           2)

                           Žaloby se zamítají.

                           3)

                           Ursula Adamowski ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Úřadem pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) a společností Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. v řízení před Tribunálem.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 29. listopadu 2012.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 2. června 2005.#Waterschap Zeeuws Vlaanderen proti Staatssecretaris van Financiën.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko.#DPH - Investiční majetek nabytý veřejnoprávním subjektem - Orgán veřejné správy - Plnění uskutečněná osobou povinnou k dani a osobou nepovinnou k dani - Nárok na odpočet a na opravu.#Věc C-378/02.

text:
      Věc C-378/02
      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      v.
      Staatssecretaris van Financiën
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad)
      „DPH – Investiční majetek nabytý veřejnoprávním subjektem – Orgán veřejné správy – Plnění uskutečněná osobou povinnou k dani a osobou nepovinnou k dani – Nárok na odpočet a na opravu“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 18. listopadu 2004
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 2. června 2005
      Shrnutí rozsudku
      Daňová ustanovení – Sbližování právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně odvedené
            na vstupu – Investiční majetek – Oprava původně provedeného odpočtu – Podmínky použitelnosti článku 20 šesté směrnice – Nabytí
            majetku veřejnoprávním subjektem jako orgánem veřejné správy ve smyslu čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce směrnice – Prodej
            tohoto majetku tímtéž subjektem jako osobou povinnou k dani – Vyloučení práva na opravu
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 4 odst. 5 a článek 20)
      Na veřejnoprávní subjekt, který koupí investiční majetek jako orgán veřejné správy ve smyslu čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce
         šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, a tudíž jako osoba nepovinná
         k dani, a který poté prodá tento majetek jako osoba povinná k dani, se nevztahuje v rámci tohoto prodeje nárok na opravu založený
         na článku 20 této směrnice za účelem odpočtu daně z přidané hodnoty zaplacené při koupi tohoto majetku.

      Pouze postavení, ve kterém dotyčný subjekt jednal v okamžiku koupě majetku, může totiž určit existenci nároku na odpočet.
      (viz body 38, 44 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      2. června 2005(*)

      „DPH – Investiční majetek nabytý veřejnoprávním subjektem – Orgán veřejné správy – Plnění uskutečněná osobou povinnou k dani a osobou nepovinnou k dani – Nárok na odpočet a na opravu“
      Ve věci C‑378/02,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES podaná rozhodnutím Hoge Raad (Nizozemsko)
         ze dne 18. října 2002, došlým Soudnímu dvoru dne 21. října 2002, v řízení

      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (zpravodaj), J. Malenovský a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Múgica Arzamendi, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. září 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Waterschap Zeeuws Vlaanderen H. de Kat, jako zmocněncem, ve spolupráci s R. Brouwenem, advocaat,
      –       za nizozemskou vládu S. Terstal, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství E. Traversou, H. van Vliet a D. W. V. Zijlstra, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. listopadu 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně
         (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Waterschap Zeeuws Vlaanderen (dále jen „WZV“) a Staatssecretaris van Financiën
         ve věci žádosti o opravu daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) placené WZV v rámci stavby a dodání průmyslového zařízení.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 2 odst. 1 šesté směrnice v hlavě II, nazvané „Oblast působnosti“, zní takto:
      „Předmětem daně z přidané hodnoty je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.

      4       Článek 4 odst. 1 až 3 a 5 uvedené směrnice stanoví:
      „1.      „Osobou povinnou k dani“ se rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně některou z hospodářských činností
         vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.

      2.      Mezi hospodářské činnosti uvedené v odstavci 1 náleží veškerá činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb, včetně
         těžební a zemědělské činnosti a činnosti při výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. [...]

      3.      Členské státy mohou rovněž za osobu povinnou k dani považovat každého, kdo příležitostně uskutečňuje plnění v oblasti činností
         uvedených v odstavci 2, zejména pak některé z následujících:

      a)      poskytování budov nebo jejich částí před jejich prvním obydlením a pozemků, na nichž stojí; členské státy mohou stanovit podmínky
         pro použitítohoto kritéria na přestavbu budov a vymezit výraz „pozemky, na nichž stojí“.

      [...]
      b)      poskytnutí stavebního pozemku.
      [...]
      5.      Státy, kraje, obce a jiné veřejnoprávní subjekty se nepovažují za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi nebo plněními,
         při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, a to i tehdy, vybírají-li v souvislosti s těmito činnostmi nebo plněními dávky,
         poplatky, příspěvky či platby.

      Vykonávají-li takové činnosti nebo plnění, považují se nicméně za osoby povinné k dani v souvislosti s těmito činnostmi či
         plněními, vedlo-li by jejich nepodléhání dani k výraznému narušení hospodářské soutěže.

      [...]
      Členské státy mohou považovat činnosti těchto subjektů, které jsou osvobozeny od daně podle článku 13 nebo 28, za činnosti,
         které vykonávají jako orgány veřejné správy.“

      5       Článek 20 odst. 1 a 2 šesté směrnice stanoví:
      „1.      Původní odpočet se opraví postupy stanovenými členskými státy, zejména:
      a)      je-li odpočet daně vyšší nebo nižší, než na jaký měla osoba povinná k dani nárok;
      b)      jestliže se od odevzdání daňového přiznání změnily okolnosti zohledněné při výpočtu výše odpočtu, zejména byly-li zrušeny
         některé koupě nebo byla-li získána některá snížení ceny; oprava se však neprovede u plnění, která zůstala zcela nebo zčásti
         nezaplacena, ani při zničení, ztrátě či krádeži majetku, které byly řádně doloženy nebo potvrzeny, ani při použití prostředků
         na dárky malé hodnoty a poskytnutí vzorků blíže určených v čl. 5 odst. 6. Členské státy mohou nicméně vyžadovat opravu u plnění,
         která zůstala zcela nebo zčásti nezaplacena, a u krádeží.

      2.      U investičního majetku se oprava rozloží na pět let včetně roku, kdy bylo zboží pořízeno nebo vyrobeno. Roční oprava se provede
         jen v rozsahu jedné pětiny daně uvalené na zboží. Oprava se provádí na základě změn poměru mezi nárokem na odpočet daně v následujících
         letech a nárokem na odpočet daně za rok, v němž bylo zboží pořízeno nebo vyrobeno.

      Odchylně od předchozího pododstavce mohou členské státy provádět opravu na základě období plných pěti let, počítáno od okamžiku,
         kdy bylo zboží poprvé použito.

      U nemovitého majetku, který byl pořízen jako investiční majetek, může být opravné období prodlouženo až na deset let.“
       Vnitrostátní právní úprava
      Zákon ze dne 28. června 1968
      6       Zákonem ze dne 28. června 1968 o DPH (Wet van 28 juni 1968, houdende vervanging van de bestaande omzetbelasting door een omzetbelasting
         volgens het stelsel van heffing over de toegevoegde waarde, Stbl. 1968, s. 329, dále jen „zákon“) Nizozemské království zavedlo
         daň z obratu založenou na systému DPH.

      7       Podle článku 7 zákona se „podnikatelem“ rozumí jakákoliv osoba, která provádí samostatně hospodářskou činnost. Tento článek
         mimoto obsahuje ustanovení týkající se veřejnoprávních subjektů, které uskutečňují plnění nebo dodání v postavení jiném než
         v postavení podnikatele, která svou povahou mohou být uskutečňována podnikateli. Podle tohoto ustanovení může ministerská
         vyhláška stanovit, že tyto subjekty se považují za podnikatele, pokud uskutečňují tato plnění nebo tato dodání.

      8       Článek 11 odst. 1 písm. a) a b) zákona stanoví, že dodání, jakož i nájem nemovitého majetku, jsou v zásadě osvobozeny od DPH,
         avšak stanoví určité výjimky, s výhradou podání společné žádosti podle případu podnikatelem, který uskutečňuje dodání, a příjemcem
         dodávky nebo pronajímatelem a nájemcem.

      Prováděcí rozhodnutí
      9       Nizozemské orgány přijaly ministerskou vyhláškou dne 30. srpna 1968 rozhodnutí, kterým se provádí zákon o dani z obratu (Uitvoeringsbeschikking
         omzetbelasting 1968, Stcrt. 1968, č. 169, dále jen „prováděcí rozhodnutí“).

      10     Článek 3 písm. a) prováděcího rozhodnutí stanoví, že veřejnoprávní subjekty jsou považovány za podnikatele v oblasti dodání
         nemovitého majetku a převodu nebo zřízení práv k tomuto majetku.

      11     Články 13 a 13a uvedeného rozhodnutí, jejichž cílem je zejména provést ustanovení článku 20 šesté směrnice, stanoví za tímto
         účelem systém opravy práva na odpočet.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12     WZV je veřejnoprávním subjektem pověřeným veřejnou správou vod na území, které mu bylo v Nizozemsku svěřeno. Při výkonu této
         činnosti WZV jedná jako orgán veřejné správy ve smyslu čl. 4 odst. 5 šesté směrnice, a nemá tudíž postavení osoby povinné
         k DPH.

      13     Za účelem řádného plnění úkolů, které mu přísluší, WZV nechal postavit zařízení na čištění odpadních vod (dále jen „zařízení“),
         za které zaplatil částku přibližně 7,2 milionů NLG na DPH. Zařízení bylo uvedeno do provozu v roce 1990.

      14     WZV a dva další veřejnoprávní subjekty zabývající se úpravou vod se dohodly na využití zařízení pro centralizované zpracování
         kalů vznikajících z čištění odpadních vod. Tyto dva subjekty finančně přispěly na dodatečné investice, které si vyžádalo používání
         zařízení dotyčnými třemi subjekty. Od roku 1993 WZV přesunul na tyto dva subjekty příslušnou část nákladů na centralizované
         zpracovávání kalů připadajících na každého z nich, aniž by jim však účtoval DPH. V tomto ohledu správce daně po dohodě s WZV
         povolil, aby DPH nebyla těmto dvěma subjektům účtována pod podmínkou, že se WZV vzdá nároku na odpočet daně placené na vstupu.

      15     V prosinci 1994 WZV založil nadaci na podporu životního prostředí v nizozemských Flandrech (dále jen „nadace“), jíž prodal
         zařízení za cenu bez DPH přibližně 18 milionů NLG.

      16     S přihlédnutím k okolnostem, za kterých byl prodej uskutečněn, tento převod vlastnictví musí být podle předkládajícího soudu
         považován za dodání ve smyslu čl. 5 odst. 1 šesté směrnice a čl. 3 odst. 1 zákona, který vychází z tohoto článku 5. V den
         prodeje si WZV zařízení od nadace pronajal na devět let a dva dny.

      17     WZV a nadace zaslali správci daně dvě společné žádosti o vyloučení osvobození od daně použitelné na prodej, jakož i na nájem
         zařízení v souladu s ustanoveními čl. 11 odst. 1 písm. a) a b) zákona provádějícího ustanovení článku 13 C šesté směrnice
         týkajících se možnosti volby uplatnění DPH na prodej a nájem nemovitého majetku.

      18     Vycházeje z ustanovení článku 13 a 13a prováděcího rozhodnutí, WZV vypočítal poměrnou část částky DPH, kterou zaplatil za
         stavbu zařízení a která může být podle něj předmětem opravy, na přibližně 3,6 milionů NLG představující 5/10 této částky.
         Tato část byla odůvodněna skutečností, že uplynulo pět let od koupě zařízení a že stejně dlouhá doba musela ještě uplynout.

      19     Ve svém daňovém přiznání za čtvrté čtvrtletí roku 1994 WZV požádal správce daně o navrácení DPH ve výši přibližně 3,6 milionů
         NLG.

      20     Tato žádost byla zamítnuta z důvodu, že v době dodání zařízení WZV neměl nárok na opravu podle ustanovení prováděcího rozhodnutí
         směřujícího k provedení článku 20 šesté směrnice.

      21     WZV podal proti tomuto zamítavému rozhodnutí správce daně odvolání. Po rozsudku vydaném v odvolacím řízení Gerechtshof te
         Amsterdam byla věc předmětem kasační stížnosti před Hoge Raad.

      22     Předkládající soud uvádí, že jelikož WZV uskutečnil prodej jako osoba povinná k dani a podal žádost společně s nabyvatelem
         zařízení o vyloučení z osvobození od daně použitelného na toto plnění, měla by být oprava DPH zaplacené WZV ze stavby budovy
         v zásadě povolena. Hoge Raad nicméně v tomto ohledu pochybuje s ohledem na judikaturu Soudního dvora.

      23     Podle Hoge Raad vyvstává otázka, zda veřejnoprávní subjekt, který použil majetek jako orgán veřejné správy, a který tudíž
         neodpočetl DPH zaplacenou při nabytí tohoto majetku, má nárok obdobně jako osoba povinná k dani, která použila majetek k poskytnutí
         plnění osvobozených od daně, na opravu stanovenou v článku 20 šesté směrnice v případě, kdy poté uskuteční dodání tohoto zboží
         jako osoba povinná k dani a kdy toto dodání je zdanitelné.

      24     Předkládající soud upřesňuje, že další potíž vychází ze skutečnosti, že WZV se vzdal práva na odpočet daně zaplacené na vstupu
         z důvodu dohody uzavřené se správcem daně. Z tohoto důvodu je na WZV nahlíženo, jako by se vzdal svého práva zahrnout zčásti
         zařízení do majetku podniku.

      25     Tento soud se táže, zda je judikatura Soudního dvora týkající se zahrnutí investičního majetku podle volby osoby povinné k dani
         do jejího soukromého majetku nebo do majetku jejího podniku obdobně použitelná na veřejnoprávní subjekty.

      26     Za těchto okolností se Hoge Raad rozhodnutím ze dne 18. října 2002 rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Může se na veřejnoprávní subjekt, pokud nabyl investiční majetek, který dodá třetí osobě za protiplnění, z důvodu čehož tento
         subjekt musí být považován za osobu povinnou k dani, vztahovat oprava daně z obratu zaplacené při nabytí majetku podle článku
         20 (konkrétně odstavců 2 a 3) šesté směrnice, jestliže používal tento majetek v rámci plnění uskutečněných jako orgán veřejné
         správy ve smyslu čl. 4 odst. 5 směrnice?

      2)      Má veřejnoprávní subjekt podle šesté směrnice právo úplně vyloučit z majetku svého podniku investiční majetek, který používá
         zčásti jako osoba povinná k dani a zčásti jako orgán veřejné správy, jak o tom obdobně Soudní dvůr rozhodl ve vztahu k fyzickým
         osobám povinným k dani?“

       Úvodní poznámky
      27     Z poznatků poskytnutých předkládajícím soudem, jež jsou uvedeny v bodech 12 a 13 tohoto rozsudku, vyplývá, že WZV nabyl zařízení
         za účelem řádného plnění svého úkolu veřejné správy vod na území, které mu bylo svěřeno, a že v tomto rámci jednal jako orgán
         veřejné správy.

      28     První otázku je tudíž třeba chápat tak, že směřuje k tomu, zda se na veřejnoprávní subjekt, který koupí investiční majetek
         jako orgán veřejné správy ve smyslu čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice a který poté prodá tento majetek jako
         osoba povinná k dani, může vztahovat v rámci tohoto prodeje oprava ve smyslu článku 20 šesté směrnice za účelem odpočtu DPH
         zaplacené při koupi majetku.

       K první otázce
      29     Je třeba připomenout, že podle ustanovení článku 2 šesté směrnice použití pravidel týkajících se DPH na dodání zboží nebo
         poskytování služeb uvnitř země, včetně pravidel týkajících se práva na odpočet, závisí na tom, zda osoba, která uskutečňuje
         plnění, je či není osobou povinnou k dani.

      30     Osoba povinná k dani může od DPH, kterou je povinna zaplatit, odpočíst daň, kterou sama zaplatila, jestliže splňuje podmínky
         stanovené v článku 17 šesté směrnice.

      31     Podle tohoto čl. 17 odst. 1 vzniká nárok na odpočet daně okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně. Podle čl.
         10 odst. 2 šesté směrnice je tímto okamžikem okamžik, kdy se uskuteční dodání zboží. V případě koupě zboží tak vzniká nárok
         na odpočet okamžikem dodání tohoto zboží. Článek 17 odst. 2 uvedené směrnice stanoví, že osoba povinná k dani je oprávněna
         odpočíst DPH, kterou zaplatila ze zboží, které jí bylo dodáno jinou osobou povinnou k dani, je-li toto zboží použito pro účely
         jejích zdanitelných plnění.

      32     Z ustanovení uvedených článků 2 a 17 vyplývá, že pouze osoba, která je osobou povinnou k dani a která jedná jako osoba povinná
         k dani v okamžiku nabytí zboží, má nárok na odpočet ohledně tohoto zboží a může odpočíst dlužnou nebo zaplacenou DPH z tohoto
         zboží, používá-li toto zboží pro účely jejích zdanitelných plnění (viz, co se týče článku 17 šesté směrnice, rozsudek ze dne
         11. července 1991, Lennartz, C‑97/90, Recueil, s. I‑3795, bod 8).

      33     Naproti tomu osoba nepovinná k dani nemá nárok na odpočet DPH, kterou mohla zaplatit z koupě zboží. Činnost této osoby – její
         dodání zboží nebo poskytování služeb – nespadá do oblasti působnosti pravidel týkajících se DPH, jak jsou definována v článku
         2 šesté směrnice.

      34     Je třeba podotknout, že podle čl. 4 odst. 5 uvedené směrnice se veřejnoprávní subjekty nepovažují za osoby povinné k dani
         v souvislosti s činnostmi nebo plněními, při nichž vystupují jako orgány veřejné správy.

      35     Z toho plyne, že pokud tyto subjekty, mezi které patří WZV, jednají jako orgány veřejné správy v okamžiku koupě investičního
         majetku, nemají v zásadě nárok na odpočet ve vztahu k tomuto majetku.

      36     Je nicméně třeba si položit otázku, zda změna v situaci dotyčného subjektu s ohledem na daňovou povinnost k DPH může mít vliv
         na nárok na odpočet. Otázkou je tak zejména to, zda skutečnost, že následně subjekt nabude postavení osoby povinné k dani
         v rámci určitých plnění týkajících se zboží, které koupil jako osoba nepovinná k dani, mu může udělit nárok na odpočet DPH
         zaplacené z tohoto zboží a vést k opravě založené na článku 20 šesté směrnice.

      37     Ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Lennartz, byl projednávanou otázkou případ jednotlivce povinného k DPH,
         který koupil a používal vozidlo pro soukromé účely a který se následně, jelikož rovněž používal tento majetek pro účely výkonu
         povolání, snažil odpočíst DPH zaplacenou při nákupu tohoto vozidla.

      38     Poté, co Soudní dvůr připomenul, že článek 17 šesté směrnice určuje okamžik, kdy vzniká nárok na odpočet a zjevně uvádí, že
         pouze postavení, ve kterém dotyčný jednotlivec jednal v okamžiku koupě zboží, může určit existenci nároku na odpočet, shledal,
         že článek 20 téže směrnice, nazvaný „Oprava odpočtů“, naproti tomu neobsahuje ustanovení týkající se vzniku nároku na odpočet.
         Rozhodl, že článek 20 se omezuje na stanovení postupu pro výpočet oprav původního odpočtu, a tudíž nemůže dát vzniknout nároku
         na odpočet, ani přeměnit daň zaplacenou osobou povinnou k dani ve vztahu k jejím nezdanitelným plněním na odpočitatelnou daň
         ve smyslu uvedeného článku 17 (viz výše uvedený rozsudek Lennartz, body 11 a 12).

      39     Je namístě použít tyto úvahy na veřejnoprávní subjekt, který jedná jako orgán veřejné správy v okamžiku koupě investičního
         majetku. Jelikož totiž tento subjekt nejednal jako osoba povinná k dani, nemá obdobně jako jednotlivec, který jednal pro své
         soukromé cíle, nárok na odpočet DPH, kterou zaplatil z tohoto majetku.

      40     Okolnost, že tento subjekt poté jednal jako osoba povinná k dani, nemůže tedy na základě článku 20 šesté směrnice mít za následek
         odpočitatelnost, ve smyslu článku 17 této směrnice, daně zaplacené týmž subjektem ohledně plnění uskutečněných jako orgán
         veřejné správy, a z tohoto důvodu nezdanitelných.

      41     Na rozdíl od argumentu uplatňovaného WZV nemůže být tento subjekt přirovnáván k osobě povinné k dani, která vykonává některé
         činnosti zdaňované a jiné osvobozené od daně. Jak bylo uvedeno výše, je rozhodující postavení, ve kterém osoba jedná, a to
         je posuzováno v okamžiku nabytí dotyčného zboží uvedeným subjektem.

      42     WZV krom toho tvrdí, že nemožnost odpočtu DPH zaplacené na vstupu zakládá výrazné narušení hospodářské soutěže, což podle
         něho odůvodňuje použití výjimky stanovené v čl. 4 odst. 5 druhém pododstavci šesté směrnice, na základě kterého musejí být
         veřejnoprávní subjekty považovány za osoby povinné k dani. Pro znázornění existence narušení hospodářské soutěže WZV srovnává
         situaci subjektu na trhu se situací veřejnoprávního subjektu a tvrdí, že za obdobných okolností by subjekt na trhu mohl odpočíst
         DPH zaplacenou na vstupu od DPH vybrané na výstupu.

      43     Tento argument musí být rovněž odmítnut. Případné narušení hospodářské soutěže za okolností takových, jako jsou okolnosti
         věci v původním řízení, spočívá spíše ve výkonu práva volby zdanění prodeje a nájmu dotyčného nemovitého majetku veřejnoprávním
         subjektem než v použití pravidla, že veřejnoprávní subjekty nejsou považovány za osoby povinné k dani ohledně plnění, která
         uskutečňují jako orgány veřejné správy. Jak generální advokát podotkl v bodě 38 svého stanoviska, existenci výjimek v systému
         DPH je vlastní, že toto pravidlo může samo o sobě zasahovat v určité míře do použití zásad neutrality a rovného zacházení.

      44     Je tudíž namístě na první otázku odpovědět tak, že na veřejnoprávní subjekt, který koupí investiční majetek jako orgán veřejné
         správy ve smyslu čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce šesté směrnice, a tudíž jako osoba nepovinná k dani, a který poté prodá
         tento majetek jako osoba povinná k dani, se nevztahuje v rámci tohoto prodeje nárok na opravu založený na článku 20 této směrnice
         za účelem odpočtu DPH zaplacené při koupi tohoto majetku.

       K druhé otázce
      45     Tato otázka je vznesena implicitně pro případ, že je veřejnoprávní subjekt jako WZV považován v okamžiku koupě investičního
         majetku za osobu, která uskutečnila jak hospodářské činnosti ve smyslu čl. 4 odst. 1 šesté směrnice, tak činnosti uvedené
         v odst. 5 prvním pododstavci téhož článku. S ohledem na úvahy, které vedly k odpovědi na první otázku, ze kterých vyplývá,
         že tento subjekt nejednal jako osoba povinná k dani v okamžiku, kdy uskutečňoval tuto koupi, není namístě odpovědět na druhou
         otázku.

       K nákladům řízení
      46     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Na veřejnoprávní subjekt, který koupí investiční majetek jako orgán veřejné správy ve smyslu čl. 4 odst. 5 prvního pododstavce
            šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
            – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, a tudíž jako osoba nepovinná k dani, a který poté prodá tento
            majetek jako osoba povinná k dani, se nevztahuje v rámci tohoto prodeje nárok na opravu založený na článku 20 této směrnice
            za účelem odpočtu DPH zaplacené při koupi tohoto majetku.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Tribunálu (první senát) ze dne 16. října 2013. # Zoo Sport Ltd proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-455/12.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 30. září 1982. # Tunnel Refineries Limited proti Radě Evropských společenství. # Věc 114/81.


title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 8. července 2010. # Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška ochranné známky Společenství ztvárňující koně - Absolutní důvod pro zamítnutí - Popisný charakter - Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-386/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 8. července 2010 – Trautwein v. OHIM (Ztvárnění koně)
      (Věc T-386/08)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství ztvárňující koně – Absolutní důvod pro zamítnutí – Popisný charakter – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky tvořené výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku [Nařízení Rady č.
         40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c)] (viz body 30, 34–36, 38–40, 42)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 7. července 2008 (věc R 1730/2007 1) týkajícímu se přihlášky
                  k zápisu obrazového označení ztvárňujícího koně jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               ztvárnění koně pro výrobky zařazené do tříd 18, 25 a 31 – přihláška č. 4829354

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               zamítnutí přihlášky

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zamítnutí odvolání

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. května 1991. # Extramet Industrie SA proti Radě Evropských společenství. # Dumping - Žaloba na neplatnost - Přípustnost. # Věc C-358/89.