title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 4. září 2014.#Evropská komise v. Rada Evropské unie.#Žaloba na neplatnost – Vnější činnost Evropské unie – Mezinárodní dohody – Ochrana práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem – Jednání o úmluvě Rady Evropy – Rozhodnutí Rady a zástupců vlád členských států zmocňující Unii a její členské státy ke společné účasti na jednáních – Článek 3 odst. 2 SFEU – Výlučná vnější pravomoc Unie.#Věc C‑114/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      4. září 2014 (
            *1
         )
      „Žaloba na neplatnost — Vnější činnost Evropské unie — Mezinárodní dohody — Ochrana práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem — Jednání o úmluvě Rady Evropy — Rozhodnutí Rady a zástupců vlád členských států zmocňující Unii a její členské státy ke společné účasti na jednáních — Článek 3 odst. 2 SFEU — Výlučná vnější pravomoc Unie“
      Ve věci C‑114/12,
      jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 263 SFEU, podaná dne 1. března 2012,

         Evropská komise, zastoupená F. Castillem de la Torre, P. Hetschem, L. Gussettim a J. Samnadda, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      podporovaná

         Evropským parlamentem, zastoupeným R. Passosem a D. Warinem, jako zmocněnci,
      vedlejším účastníkem,
      proti

         Radě Evropské unie, zastoupené H. Legalem, J.-P. Hixem, F. Florindo Gijónem a M. Balta, jako zmocněnci,
      žalované,
      podporované

         Českou republikou, zastoupenou M. Smolkem, E. Rufferem, D. Hadrouškem a J. Královou, jako zmocněnci,

         Spolkovou republikou Německo, zastoupenou T. Henzem, B. Beutlerem a N. Graf Vitzthumem, jako zmocněnci,

         Nizozemským královstvím, zastoupeným C. Wissels a J. Langerem, jako zmocněnci,

         Polskou republikou, zastoupenou původně M. Szpunarem, B. Majczenou, M. Drwięckim a E. Gromnicka, poté třemi posledně uvedenými, jako zmocněnci,

         Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným C. Murrell, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s R. Palmerem, barrister,
      vedlejšími účastníky řízení,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts (zpravodaj), místopředseda, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund a J. L. da Cruz Vilaça, předsedové senátů, A. Rosas, J. Malenovský, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. Vajda a S. Rodin, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. září 2013,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 3. dubna 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svou žalobou se Evropská komise domáhá zrušení rozhodnutí Rady a zástupců vlád členských států zasedajících v Radě ze dne 19. prosince 2011 o účasti Evropské unie a jejích členských států na jednáních o Úmluvě Rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací (dále jen „napadené rozhodnutí“).

         Právní rámec

         Mezinárodní právo

               2

               Mezinárodní úmluva o ochraně výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů a záznamů rozhlasových organizací, sjednaná v Římě dne 26. října 1961 (dále jen „Římská úmluva“), zavedla v článku 13, poprvé na mezinárodní úrovni, práva související s autorským právem pro vysílací organizace v souvislosti se záznamem jejich vysílání. Tato Úmluva, jejíž smluvní stranou Evropská unie není, v článku 1 rovněž zakotvila zásadu, převzatou v pozdějších úmluvách v oblasti souvisejících práv, podle níž ochranou přiznanou nositelům takových práv nesmí být dotčeno právo, které může mít autor k dílu šířenému v rámci vysílání, zaznamenanému výrobci nahrávek nebo provedenému výkonnými umělci.

               3

               Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, která tvoří přílohu 1 C dohody o zřízení Světové obchodní organizace (WTO), podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání (1986–1994) (Úř. věst. L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80), upravuje v čl. 14 odst. 3, 5 a 6 rovněž související práva vysílacích organizací. Stejně jako Římská úmluva se týká výlučně tradičního bezdrátového vysílání.

               4

               Smlouva Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO) o právu autorském a Smlouva WIPO o výkonech výkonných umělců a o zvukových záznamech, přijaté v Ženevě dne 20. prosince 1996 a schválené jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2000/278/ES ze dne 16. března 2000 (Úř. věst. L 89, s. 6; Zvl. vyd. 11/33, s. 208), posilují práva autorů, výrobců zvukových záznamů a výkonných umělců v kontextu nových digitálních technologií, ovšem nikoliv práva vysílacích organizací.

         Unijní právo

      Směrnice 92/100/EHS, kodifikovaná směrnicí 2006/115/ES

               5

               Směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346, s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120) poprvé v unijním právu upravila práva vysílacích organizací související s autorským právem. Tato směrnice byla kodifikována a zrušena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 376, s. 28).

               6

               Článek 7 směrnice 2006/115, nadepsaný „Právo na záznam“, v odstavcích 2 a 3 stanoví:
               „2.   Členské státy stanoví pro vysílací organizace výlučné právo udělit svolení nebo zakázat záznam jejich vysílání, bez ohledu na to, zda jde o bezdrátové vysílání nebo vysílání po drátě, pomocí kabelu či družice.
               3.   Právo uvedené v odstavci 2 nepřísluší organizaci pro kabelové šíření, pokud pouze přenáší pomocí kabelu vysílání vysílací organizace.“

               7

               Článek 8 uvedené směrnice, nadepsaný „Vysílání a sdělování veřejnosti“, v odstavci 3 stanoví:
               „Pro vysílací organizace stanoví členské státy výlučné právo udělovat svolení nebo zakazovat bezdrátový přenos jejich vysílání, jakož i sdělování jejich vysílání veřejnosti, pokud se takové sdělování děje na veřejně přístupných místech a za vstupné.“

               8

               Článek 9 téže směrnice, nadepsaný „Právo na rozšiřování“, stanoví:
               „1.   Členské státy stanoví výlučné právo na zpřístupňování předmětů ochrany uvedených v písmenech a) až d) včetně jejich rozmnoženin veřejnosti prodejem nebo jiným způsobem (dále jen ‚právo na rozšiřování‘) pro:
               [...]

                        d)

                        pro vysílací organizace, pokud jde o záznamy jejich vysílání ve smyslu čl. 7 odst. 2.

                  2.   Právo na rozšiřování se u předmětů ochrany uvedených v odstavci l ve Společenství vyčerpá pouze prvním prodejem uvedeného předmětu ve Společenství, který byl uskutečněn nositelem tohoto práva nebo s jeho souhlasem.
               3.   Zvláštní ustanovení kapitoly I, zejména čl. 1 odst. 2, nejsou právem na rozšiřování dotčena.
               4.   Právo na rozšiřování lze převést, postoupit nebo se může stát předmětem smluvních licencí.“

               9

               Článek 10 směrnice 2006/115 definuje případy, kdy členské státy mohou tato jednotlivá práva omezit.

               10

               Podle článku 12 uvedené směrnice „[o]chranou práv souvisejících s autorským právem podle této směrnice není dotčena ochrana autorských práv“.

         Směrnice 93/83/EHS

               11

               Práva vysílacích organizací související s autorským právem upravuje rovněž směrnice Rady 93/83/EHS ze dne 27. září 1993 o koordinaci určitých předpisů týkajících se autorského práva a práv s ním souvisejících při družicovém vysílání a kabelovém přenosu (Úř. věst. L 248, s. 15; Zvl. vyd. 17/01, s. 134).

               12

               Článek 1 uvedené směrnice, nadepsaný „Definice“, v odst. 2 písm. a) stanoví:
               „Pro účely této směrnice se ‚sdělením veřejnosti pomocí družice‘ rozumí činnost pod kontrolou a odpovědností vysílající organizace, při které jsou programové signály určené pro příjem veřejnosti vkládány do nepřerušovaného řetězu sdělení vedoucího na družici a z ní dolů na zem.“

               13

               Článek 4 odst. 1 téže směrnice odkazuje v souvislosti s ochranou práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem pro účely sdělení veřejnosti pomocí družice na relevantní ustanovení směrnice 92/100, která byla později kodifikována a zrušena směrnicí 2006/115. Uvedený čl. 4 v odstavci 2 upřesňuje, že pro účely odstavce 1 se „bezdrátovým vysíláním“, o kterém hovoří posledně uvedená směrnice, rozumí také sdělení veřejnosti pomocí družice.

               14

               Článek 5 směrnice 93/83 stanoví, že „[o]chranou práv souvisejících s autorským právem podle této směrnice není dotčena ochrana autorského práva“.

         Směrnice 2001/29/ES

               15

               Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230) rovněž upravuje práva vysílacích organizací související s autorským právem.

               16

               Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Právo na rozmnožování“, stanoví:
               „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:
               [...]

                        e)

                        pro vysílací organizace v případě záznamu jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice.“

               17

               Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“ stanoví:
               „1.   Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.
               2.   Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat zpřístupnění veřejnosti po drátě nebo bezdrátově takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnost má k těmto předmětům ochrany přístup z místa a v době, který si zvolí:
               [...]

                        d)

                        pro vysílací organizace v případě záznamu jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice.

                  3.   Práva uvedená v odstavcích 1 a 2 se nevyčerpají žádným sdělením veřejnosti nebo zpřístupněním veřejnosti podle tohoto článku.“

               18

               Článek 5 téže směrnice upřesňuje případy, kdy členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování.

               19

               Článek 6 směrnice 2001/29 upravuje „[p]ovinnosti týkající se technologických prostředků“.

               20

               Článek 7 uvedené směrnice upravuje „[p]ovinnosti týkající se informací o správě práv“.

               21

               Článek 8 téže směrnice, nadepsaný „Sankce a ochranné prostředky [prostředky právní ochrany]“, stanoví:
               „1.   Členské státy stanoví přiměřené sankce a ochranné prostředky [vhodné prostředky právní ochrany] proti porušování práv a povinností stanovených v této směrnici a přijmou veškerá nezbytná opatření, aby tyto sankce a ochranné prostředky [prostředky právní ochrany] byly používány. Sankce takto stanovené musí být účinné, přiměřené a odrazující.
               2.   Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby nositelé práv dotčení protiprávním jednáním prováděným na jeho území mohli podat žalobu na náhradu škody a/nebo žádat o soudní zákaz, popřípadě o zabavení jak materiálu porušujícího právo, tak zařízení, výrobků nebo součástek uvedených v čl. 6 odst. 2.
               3.   Členské státy zajistí, aby nositelé práv měli možnost žádat o soudní zákaz ve vztahu ke zprostředkovatelům, jejichž služby jsou třetí stranou využívány k porušování autorského práva nebo práv s ním souvisejících.“

         Směrnice 2004/48/ES

               22

               Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (Úř. věst. L 157, s. 45; Zvl. vyd. 17/02, s. 32) v článku 1 stanoví, že se „se týká opatření, řízení a nápravných opatření nezbytných k zajištění dodržování práv duševního vlastnictví“.

               23

               Podle čl. 2 odst. 3 písm. c) této směrnice jí nejsou dotčeny „vnitrostátní předpisy členských států týkající se trestního řízení nebo trestů v případě porušení práv duševního vlastnictví“.

         Směrnice 2006/116/ES

               24

               Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/116/ES ze dne 12. prosince 2006 o době ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících (Úř. věst. L 372, s. 12), která kodifikovala a zrušila směrnici Rady 93/98/EHS ze dne 29. října 1993 o harmonizaci doby ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících (Úř. věst. L 290, s. 9), v čl. 3 odst. 4 stanoví:
               „Práva vysílacích organizací uplynou za 50 let ode dne prvního vysílání, ať již jde o vysílání po drátě nebo bezdrátové vysílání, pomocí kabelu nebo prostřednictvím družice.“

         Skutečnosti předcházející sporu

         Jednání o úmluvě Rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem

               25

               Dne 11. září 2002 přijala Rada Evropy doporučení Rec(2002)7 o zvýšení ochrany práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem (dále jen „doporučení z roku 2002“).

               26

               Rozhodnutím ze dne 20. února 2008 uložil Výbor ministrů Rady Evropy Řídícímu výboru pro média a nové komunikační služby, aby posoudil proveditelnost posílení těchto práv. Dne 25. září 2008 sestavila Ad hoc bilanční skupina pro ochranu souvisejících práv vysílacích organizací memorandum o případné úmluvě Rady Evropy týkající se této ochrany (dále jen „memorandum z roku 2008“).

               27

               Uvedené memorandum obsahuje přílohu nadepsanou „Seznam možných otázek, které budou přezkoumány při přípravě nového právního nástroje“, jejíž obsah je následující:

                        „I.

                        Úvodní a obecná ustanovení

                                 —

                                 Vztah k jiným úmluvám a dohodám

                                          —

                                          Stávající povinnosti

                                          —

                                          Budoucí povinnosti

                                 —

                                 Vztah k ochraně autorského práva nebo právům s ním souvisejícím k vysílání

                                 —

                                 Definice

                                 —

                                 Hraniční určovatele

                                 —

                                 Národní zacházení

                        II.

                        Obsah ochrany

                                 —

                                 Právo na záznam

                                 —

                                 Právo na rozmnožování

                                 —

                                 Právo na přenos

                                 —

                                 Právo na zpřístupňování

                                 —

                                 Právo na sdělování veřejnosti

                                 —

                                 Právo na rozšiřování

                                 —

                                 Ochrana týkající se signálů přenášejících program před vysíláním

                                 —

                                 Omezení a výjimky

                                 —

                                 Doba ochrany

                                 —

                                 Povinnosti týkající se technologických prostředků

                                 —

                                 Povinnosti týkající se informací o správě práv

                                 —

                                 Dodržování práv

                        III.

                        Závěrečná ustanovení“.

               28

               Ve světle memoranda z roku 2008 Řídící výbor pro média a nové komunikační služby dne 27. května 2009 rozhodl o schválení mandátu Ad hoc poradní skupiny pro ochranu práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem a následně, na jednání konaném ve dnech 20. až 23. října 2009, o pokračování prací na přípravě úmluvy Rady Evropy o této ochraně.

               29

               Před vytvořením uvedené skupiny se ve dnech 28. a 29. ledna 2010 konalo konzultační setkání za účelem přípravy budoucích prací této skupiny. Toto setkání vedlo k vyhotovení zprávy (dále jen „zpráva z roku 2010“).

         Napadené rozhodnutí

               30

               Dne 9. února 2011 Komise Radě Evropské unie doporučila, aby ji zmocnila ke sjednání budoucí úmluvy Rady Evropy v oblasti ochrany práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem.

               31

               Dne 19. prosince 2011 Rada a zástupci vlád členských států zasedající v Radě přijali napadené rozhodnutí, které bylo Komisi doručeno dne 21. prosince 2011.

               32

               Napadené rozhodnutí stanoví následující:
               „Rada [...] a zástupci vlád členských států zasedající v Radě,
               s ohledem na [smlouvu o FEU], a zejména na čl. 218 odst. 3 a 4 této smlouvy,
               s ohledem na doporučení [...] [K]omise,
               vzhledem k těmto důvodům:

                        (1)

                        Komise by měla být zmocněna k tomu, aby se jménem Unie účastnila jednání o Úmluvě Rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací, pokud jde o oblasti spadající do pravomoci Unie, v nichž byla přijata pravidla Unie.

                        (2)

                        Členské státy by se těchto jednání měly účastnit svým jménem pouze, pokud záležitosti, které vyvstanou během jednání, spadají do jejich pravomoci. V zájmu zajištění jednoty vnějšího zastupování Unie by členské státy a Komise měly v průběhu vyjednávacího procesu úzce spolupracovat,

                  PŘIJALI TOTO ROZHODNUTÍ:
               Článek 1

                        1.

                        Komise je oprávněna účastnit se jednání o Úmluvě Rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací a vést tato jednání jménem Unie v oblastech, které spadají do pravomoci Unie a byla v nich přijata pravidla Unie, v konzultaci s Pracovní skupinou pro duševní vlastnictví (autorská práva) (dále jen ‚zvláštní výbor‘).

                        2.

                        Komise vede tato jednání v souladu se směrnicemi pro jednání obsaženými v příloze tohoto rozhodnutí a se společnými postoji Unie dohodnutými výslovně pro účely těchto jednání v rámci zvláštního výboru.

                        3.

                        V případech, kdy předmět jednání spadá do pravomoci členských států, se jednání v plném rozsahu účastní předsednictví a vede je jménem členských států na základě předem dohodnutého společného postoje. Nepodaří-li se dohody o společném postoji dosáhnout, mají členské státy právo vystupovat a hlasovat v dané otázce nezávisle, aniž je dotčen bod 4 níže.

                        4.

                        V zájmu dosažení jednoty v mezinárodním zastupování Unie a jejích členských států spolu Komise a členské státy v průběhu vyjednávacího procesu úzce spolupracují.

                        5.

                        Komise nebo předsednictví zajistí, aby dokumenty týkající se jednání byly členským státům včas rozeslány. Před každým zasedáním v rámci jednání a po jeho skončení podají Radě a zvláštnímu výboru otevřeným a transparentním způsobem zprávu o výsledcích jednání a případně o jakýchkoli problémech, které by během jednání vyvstaly.

                  Článek 2
               Toto rozhodnutí je určeno Komisi.“

               33

               Příloha rozhodnutí stanoví směrnice pro jednání takto:

                        „1.

                        Komise zajistí, aby návrh dohody o ochraně práv vysílacích organizací předložený Radou Evropy obsahoval náležitá ustanovení umožňující […] [U]nii stát se smluvní stranou dohody.

                        2.

                        Komise vede jednání tak, aby zajistila soulad připravovaných ustanovení se směrnicí 2006/115 [...], směrnicí 2006/116 [...], směrnicí 93/83 [...] a směrnicí 2001/29 [...], jakož i se závazky, které na sebe […] [U]nie a její členské státy vzaly v rámci [Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví] pod záštitou WTO.

                        3.

                        Tyto směrnice pro jednání mohou být na základě pokroku dosaženého v průběhu jednání upraveny.“

               34

               Podle prohlášení k přijetí napadeného rozhodnutí Komise po celou dobu procesu vedoucího k tomuto přijetí tvrdila, že Unie má v dané oblasti výlučnou pravomoc a nesouhlasila s přijetím „hybridního aktu“, přijatého Radou a zástupci vlád členských států.

         Návrhová žádání účastníků řízení a řízení u Soudního dvora

               35

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr napadené rozhodnutí zrušil a uložil Radě náhradu nákladů řízení.

               36

               Rada navrhuje žalobu zamítnout a uložit Komisi náhradu nákladů řízení.

               37

               Předseda Soudního dvora usnesením ze dne 14. srpna 2012 povolil vedlejší účastenství České republiky, Spolkové republiky Německo, Nizozemského království, Polské republiky a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska na podporu návrhových žádání Rady a vedlejší účastenství Evropského parlamentu na podporu návrhových žádání Komise.

         K žalobě

         K přípustnosti

               38

               Aniž formálně vznáší námitku nepřípustnosti, Rada, podporovaná Spolkovou republikou Německo a Nizozemským královstvím, vyzývá Soudní dvůr, aby přezkoumal, zda žaloba v rozsahu, v němž se částečně týká rozhodnutí přijatého zástupci členských států v postavení zástupců svých vlád, a nikoliv členů Rady, spadá pod soudní přezkum ze strany Soudního dvora podle článku 263 SFEU.

               39

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že žalobě na neplatnost musí podléhat všechna opatření přijatá orgány bez ohledu na jejich povahu či formu, pokud směřují k založení právních následků (rozsudky Komise v. Rada, zvané „AETR“, 22/70, EU:C:1971:32, bod 42; Parlament v. Rada a Komise, C‑181/91 a C‑248/91, EU:C:1993:271, bod 13, jakož i Komise v. Rada, C‑27/04, EU:C:2004:436, bod 44).

               40

               V projednávaném případě bylo napadené rozhodnutí, které zakládá právní následky ve vztazích mezi Unií a jejími členskými státy, jakož i mezi orgány Unie, přijato na základě čl. 218 odst. 3 a 4 SFEU.

               41

               Napadené rozhodnutí v sobě nadto spojuje zmocnění k jednání udělené na jedné straně Komisi a na druhé straně členským státům a předsednictví Rady, z čehož nutně plyne, že Rada se podílela na udělení obou těchto zmocnění. Žaloba je tedy přípustná s ohledem na napadené rozhodnutí jako celek.

         K věci samé

               42

               Komise uvádí na podporu své žaloby čtyři důvody.

               43

               První žalobní důvod vychází z porušení čl. 2 odst. 2 SFEU a čl. 3 odst. 2 SFEU. Další tři důvody, uplatňované nezávisle na výlučné či sdílené povaze pravomocí Unie v daném případě, vycházejí v případě druhého důvodu z porušení postupů a podmínek týkajících se zmocnění ke sjednávání mezinárodních dohod Unií, v případě třetího důvodu z porušení pravidel hlasování v Radě stanovených v čl. 218 odst. 8 SFEU a v případě čtvrtého důvodu z nezohlednění cílů stanovených ve Smlouvách o FEU a EU, jakož i z nedodržení zásady loajální spolupráce zakotvené v článku 13 SEU.

         K prvnímu žalobnímu důvodu
      – Argumentace účastníků řízení

               44

               V rámci prvního žalobního důvodu Komise, podporovaná Parlamentem, uvádí, že podle judikatury vycházející z rozsudku AETR (EU:C:1971:32), která je nyní kodifikována v čl. 3 odst. 2 SFEU, má Unie výlučnou vnější pravomoc, pokud jako v projednávaném případě spadají mezinárodní závazky, přinejmenším z velké části, do působnosti společných pravidel, která zavedla.

               45

               Zaprvé Komise a Parlament tvrdí, že jednání v rámci Rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem budou založena zejména na unijním acquis v této oblasti. S odkazem na jednotlivé body uvedené v příloze memoranda z roku 2008 Komise a Parlament uvádějí důvody, proč tato jednání mohou ovlivnit společná pravidla Unie v uvedené oblasti, a to i tehdy, budou-li se týkat bodů, u nichž je – podle uvedeného memoranda – zamýšleno jít nad rámec tohoto acquis.

               46

               Komise konstatuje, že pokud soubor práv postupně zavedený unijním právem dosáhne jako v projednávaném případě pokročilého stadia a plánovaná mezinárodní dohoda má konsolidovat a nanejvýš okrajově zlepšit ochranu dotčených nositelů, pokud jde o vedlejší aspekty, které nejsou dosud tímto právem pokryty, musí mít Unie výlučnou pravomoc.

               47

               Zadruhé Komise, podporovaná v tomto bodě Parlamentem, poukazuje na to, že Unie přijala soubor soudržných pravidel jdoucí nad rámec prostých minimálních požadavků, která upravují práva vysílacích organizací související s autorským právem za účelem zajištění řádného fungování vnitřního trhu. Okolnost, že tato úprava nepředstavuje úplnou harmonizaci a ponechává úpravu některých aspektů dotčené oblasti na členských státech, nebrání tomu, aby pravomoc Unie v této oblasti měla výlučnou povahu.

               48

               Komise zatřetí tvrdí, že související práva vysílacích organizací, jak je upravuje unijní právo, jsou součástí soudržného a vyváženého souboru práv v oblasti duševního vlastnictví, který má zajistit jednotu unijního právního řádu v této oblasti. Za těchto podmínek a s ohledem na úzký vztah mezi právy a činností vysílacích organizací a právy a činností jiných nositelů práv duševního vlastnictví, může podle jejího názoru jakákoliv změna práv jedněch či druhých ovlivnit výklad a uplatňování unijní právní úpravy jako celku.

               49

               Rada, podporovaná Českou republikou, Spolkovou republikou Německo, Nizozemským královstvím, Polskou republikou a Spojeným královstvím, uvádí, že budoucí úmluva Rady Evropy patří do oblasti pravomocí sdílených Unií a členskými státy, a sice do oblasti vnitřního trhu, která zahrnuje ochranu duševního vlastnictví. Jak Unie, tak členské státy tedy musí být zapojeny do plánovaných jednání a v zájmu zajištění jednoty vnějšího zastoupení Unie spolu ve všech fázích vyjednávacího procesu úzce spolupracovat. Právě to je cílem napadeného rozhodnutí.

               50

               Rada a uvedené členské státy uvádějí, že skutečnost, že část, třebaže významná, zamýšlené mezinárodní dohody spadá do oblasti pokryté společnými pravidly Unie, nestačí k učinění závěru, že pravomoc Unie ke sjednání této dohody je výlučná. Takový závěr lze podle nich učinit pouze na základě přesné a konkrétní analýzy povahy a obsahu dotčených unijních pravidel, jakož i vztahu mezi těmito pravidly a zamýšlenou dohodou, která by ukázala, že tato dohoda může uvedená pravidla ovlivnit či změnit jejich působnost.

               51

               Titíž účastníci řízení poukazují rovněž na to, že poslední část věty v čl. 3 odst. 2 SFEU je třeba vykládat ve spojení s protokolem (č. 25) o výkonu sdílených pravomocí, který je přílohou Smluv o EU a FEU.

               52

               Rada, Nizozemské království a Spojené království dodávají, že signatáři Lisabonské dohody chtěli v poslední části věty v čl. 3 odst. 2 SFEU kodifikovat judikaturu vycházející z rozsudku AETR (EU:C:1971:32), jak byla vyjasněna posudkem 1/03 (EU:C:2006:81), přičemž odmítli zakotvit kritérium „oblasti, kterou unijní pravidla již velkou měrou pokrývají“, použité Soudním dvorem mimo jiné v posudku 2/91 (EU:C:1993:106) a v rozsudku Komise v. Dánsko (C‑467/98, EU:C:2002:625).

               53

               Ve světle těchto obecných úvah Rada, Česká republika, Spolková republika Německo, Nizozemské království, Polská republika a Spojené království zpochybňují, že Unie má v projednávaném případě výlučnou vnější pravomoc.

               54

               V tomto ohledu poukazují na prvním místě na to, že budoucí úmluva Rady Evropy může jít nad rámec stávající unijní právní úpravy ve třech aspektech.

               55

               Zaprvé tato budoucí úmluva může stanovit výlučné právo vysílacích organizací v souvislosti se sdělováním jejich vysílání veřejnosti mimo místa veřejně přístupná za vstupné, ačkoliv v unijním právu není takové výlučné právo uvedeným organizacím přiznáno.

               56

               Zadruhé může rovněž upravovat ochranu signálů před jejich vysíláním veřejnosti (dále jen „signály před vysíláním“), ačkoliv tato ochrana není předmětem žádného ustanovení unijního práva. Práva přiznaná unijní právní úpravou autorům k jejich dílům totiž nezahrnují práva vysílacích organizací k takovým signálům.

               57

               Zatřetí se jednání o budoucí úmluvě Rady Evropy může týkat zavedení trestních opatření, jejichž cílem je zajistit dodržování dotčených práv, ačkoliv taková opatření nejsou pokryta společnými pravidly Unie.

               58

               Polská republika dodává, že je rovněž možné, že tato budoucí úmluva bude obsahovat širší definici „vysílací organizace“, než jakou zvolilo unijní právo, aby pokrývala i provozovatele internetového vysílání nebo souběžného vysílání („simulcast“).

               59

               Stejně jako Spojené království poukazuje dále na to, že žádné společné pravidlo Unie nepřiznává v současnosti vysílacím organizacím výlučné právo na přenos po drátě.

               60

               Rada, Česká republika, Spolková republika Německo a Spojené království dodávají, že uznání výlučné vnější pravomoci Unie, navzdory neexistenci jejích společných pravidel, z důvodu, že dotčená mezinárodní dohoda by pouze okrajově rozšířila soubor pravidel postupně zavedených na úrovni Unie, by vedlo k neoprávněnému rozšíření působnosti čl. 3 odst. 2 SFEU a bylo by v rozporu se zásadou svěření pravomocí.

               61

               Rada, Česká republika, Spolková republika Německo, Nizozemské království, Polská republika a Spojené království poukazují na druhém místě na to, že unijní právo provedlo ve prospěch vysílacích organizací pouze minimální harmonizaci, která je roztříštěná a podpůrná k ochraně ostatních práv duševního vlastnictví.

               62

               Rada, Polská republika a Spojené království zatřetí tvrdí, že unijní právní úprava týkající se autorského práva a práv s ním souvisejících jiných než práv vysílacích organizací je zcela irelevantní pro posouzení existence společných pravidel Unie v oblasti dotčené v projednávaném případě. Zdůrazňují v tomto ohledu zásadní rozdíl, který panuje – z hlediska historického a co do povahy a předmětu ochrany – mezi autorským právem a právy uvedených organizací.

               63

               Za těchto podmínek nemůže posílení ochrany přiznané těmto organizacím ovlivnit obecnou rovnováhu ochrany ostatních nositelů práv duševního vlastnictví ani výkon těchto práv těmito ostatními nositeli.

         – Závěry Soudního dvora

               64

               První žalobní důvod je v podstatě založen na porušení čl. 3 odst. 2 SFEU.

               65

               Úvodem je třeba poukázat na to, že mezi jednotlivými případy výlučné vnější pravomoci Unie uvedenými v tomto ustanovení je v projednávané věci relevantní pouze případ uvedený v jeho poslední části, který se týká situace, kdy uzavření mezinárodní dohody „může ovlivnit společná pravidla či změnit jejich působnost“.

               66

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že výrazy použité v této poslední části věty odpovídají výrazům, kterými Soudní dvůr v bodě 22 rozsudku AETR (EU:C:1971:32) definoval povahu mezinárodních závazků, které na sebe nesmí brát členské státy mimo rámec unijních orgánů, pokud byla přijata společná unijní pravidla k dosažení cílů Smlouvy.

               67

               Tyto výrazy musí být tedy vykládány ve světle upřesnění, která v souvislosti s nimi poskytl Soudní dvůr v rozsudku AETR (EU:C:1971:32) a v judikatuře vycházející z tohoto rozsudku.

               68

               Podle judikatury Soudního dvora existuje riziko ovlivnění společných pravidel Unie mezinárodními závazky, či změny působnosti těchto pravidel, které může odůvodňovat výlučnou vnější pravomoc Unie, pokud tyto závazky spadají do působnosti uvedených pravidel (v tomto smyslu viz rozsudky AETR, EU:C:1971:32, bod 30, a Komise v. Dánsko, EU:C:2002:625, bod 82).

               69

               Konstatování takového rizika nevyžaduje naprostou shodu mezi oblastí, kterou pokrývají mezinárodní závazky, a oblastí unijní právní úpravy (v tomto smyslu viz posudek 1/03, EU:C:2006:81, bod 126).

               70

               Jak Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, působnost společných pravidel Unie může být takovými závazky ovlivněna nebo změněna rovněž tehdy, pokud tyto závazky spadají do oblasti, kterou taková pravidla již velkou měrou pokrývají (posudek 2/91, EU:C:1993:106, bod 25; rozsudek Komise v. Dánsko, EU:C:2002:625, bod 82, jakož i posudek 1/03, EU:C:2006:81, body 120 a 126).

               71

               Členské státy kromě toho na sebe nemohou takové závazky vzít mimo rámec unijních orgánů, a to ani tehdy, když tyto závazky a společná pravidla Unie nemohou být v rozporu (v tomto smyslu viz posudek 2/91, EU:C:1993:106, body 25 a 26, jakož i rozsudek Komise v. Dánsko, EU:C:2002:625, bod 82).

               72

               Předchozí analýzu nevyvrací argumentace Rady, Nizozemského království a Spojeného království vycházející z údajně restriktivnějšího pojetí výlučné vnější pravomoci Unie od vstupu Lisabonské smlouvy v platnost.

               73

               Protokol (č. 25) o výkonu svěřených pravomocí, uplatňovaný na podporu této argumentace, jehož jediný článek stanoví, že „přijala-li Unie v některé oblasti opatření, vztahuje se rozsah tohoto výkonu jejích pravomocí pouze na prvky, které jsou upraveny předmětným aktem Unie, a tudíž se nevztahuje na celou oblast“, se totiž týká pouze, jak vyplývá z jeho znění, čl. 2 odst. 2 SFEU, a nikoliv čl. 3 odst. 2 SFEU. Má tedy upřesnit, v jakém rozsahu vykonává Unie pravomoc sdílenou s členskými státy, která jí byla přiznána Smlouvami, a nikoliv omezit rozsah výlučné vnější pravomoci Unie v případech uvedených v čl. 3 odst. 2 SFEU, jak jej vyjasnila výše připomenutá judikatura Soudního dvora.

               74

               Je však třeba připomenout, že vzhledem k tomu, že Unii přísluší pouze pravomoci, které jí byly svěřeny, existence pravomoci, která má nadto výlučnou povahu, musí být založena na závěrech vycházejících z konkrétní analýzy vztahu mezi zamýšlenou mezinárodní dohodou a platným unijním právem, z nichž vyplývá, že taková dohoda může ovlivnit společná pravidla Unie či změnit jejich působnost (v tomto smyslu viz posudek 1/03, EU:C:2006:81, bod 124).

               75

               V souladu se zásadou svěření pravomocí uvedenou v čl. 5 odst. 1 a 2 SEU pro účely takové analýzy přísluší dotčenému účastníkovi řízení, aby předložil skutečnosti, které mohou prokázat výlučný charakter vnější pravomoci Unie, jíž se chce dovolávat.

               76

               V tomto případě je třeba bez dalšího uvést, že napadené rozhodnutí neposkytuje žádná upřesnění obsahu jednání týkajících se budoucí úmluvy rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací. Neurčuje ani body těchto jednání, které podle jeho čl. 1 odst. 1 spadají do pravomoci Unie, a ty, které podle jeho čl. 1 odst. 3 spadají do pravomoci členských států.

               77

               Za těchto okolností je třeba, co se týče obsahu zamýšlených jednání, zohlednit pro účely této analýzy doporučení z roku 2002, memorandum z roku 2008 a zprávu z roku 2010, které založila do spisu Komise na podporu svého prvního žalobního důvodu a u nichž žádný z účastníků řízení nezpochybňuje, že poskytují v tomto ohledu nejaktuálnější relevantní údaje.

               78

               Pokud jde o oblast dotčenou v projednávané věci, tyto dokumenty Rady Evropy uvádějí, že cílem dotčených jednání je uzavření úmluvy o ochraně práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem.

               79

               Jak vyplývá ze směrnic 93/83, 2001/29, 2004/48, 2006/115 a 2006/116, jsou uvedená práva v unijním právu předmětem harmonizovaného právního rámce, který má zejména zajistit řádné fungování vnitřního trhu a prostřednictvím začlenění řady vývojových změn souvisejících s technologickým pokrokem, novým digitálním prostředím a rozvojem informační společnosti zavedl režim vysoké a homogenní ochrany ve prospěch vysílacích organizací v souvislosti s jejich vysíláním

               80

               Z toho vyplývá, že ochranu práv těchto organizací souvisejících s autorským právem, což je předmět jednání Rady Evropy, je třeba chápat jako relevantní oblast pro účely této analýzy.

               81

               Okolnost, že uvedený harmonizovaný právní rámec byl zaveden různými právními nástroji, které upravují rovněž jiná práva duševního vlastnictví, nemůže zpochybnit opodstatněnost tohoto přístupu.

               82

               Posouzení existence rizika ovlivnění společných pravidel Unie či změny jejich působnosti prostřednictvím mezinárodních závazků totiž nemůže záviset na umělém rozlišování vycházejícím z toho, zda jsou taková pravidla obsažena v jednom a témže unijním právním nástroji či nikoliv.

               83

               Soudní dvůr tak v bodech 27 a 29 rozsudku Komise v. Francie (C‑239/03, EU:C:2004:598) zejména konstatoval, že ochrana vod před znečištěním, což byl předmět mezinárodní dohody dotčené ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, představuje „oblast“ bez ohledu na to, že relevantní unijní právní úprava je obsažena v různých právních nástrojích.

               84

               Po tomto upřesnění dotčené oblasti je třeba uvést, že podle různých pasáží memoranda z roku 2008, a sice jeho bodů 49, 52, 57 a 78, by dotčená úmluva Rady Evropy měla být založena na unijním acquis, do něhož z velké části spadá hmotné právo duševního vlastnictví, zejména právo týkající se vysílacích organizací.

               85

               Jak uznává Rada a členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na její podporu, celá řada bodů zamýšlených jednání, které jsou uvedeny na seznamu v příloze memoranda z roku 2008, je skutečně již pokryta společnými pravidly Unie.

               86

               Pokud jde zaprvé o body uvedené v části I tohoto seznamu, Polská republika zajisté tvrdí, že pojem „vysílací organizace“ pro účely dotčené budoucí úmluvy by mohl být definován v širokém smyslu, aby se vztahoval i na provozovatele internetového nebo souběžného vysílání.

               87

               Nicméně bez ohledu na to, zda v rámci nových digitálních technologií odkaz na vysílání po drátě nebo bezdrátově obsažený v článku 2 a čl. 3 odst. 2 písm. d) směrnice 2001/29, v čl. 7 odst. 2 a čl. 9 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/115, jakož i v čl. 3 odst. 4 směrnice 2006/116, umožňuje zahrnout takové provozovatele vysílání do působnosti společných pravidel Unie v dotčené oblasti, nelze každopádně popřít, jak uvádí Komise, že jednání směřující k tomu, aby tito provozovatelé vysílání byli tím či oním způsobem zahrnuti do působnosti budoucí úmluvy Rady Evropy, zejména prostřednictvím přijetí, pro účely této úmluvy, definice „vysílací organizace“ v „technologicky neutrálním“ znění, jak navrhuje bod 13 zprávy z roku 2010, by měla horizontální účinek na působnost celého souboru společných pravidel Unie týkajících se ochrany souvisejících práv takových organizací.

               88

               Pokud jde zadruhé o body uvedené v části II seznamu v příloze memoranda z roku 2008, je mezi účastníky řízení nesporné, že body týkající se práva na záznam, práva na rozmnožování, práva na zpřístupňování veřejnosti, práva na rozšiřování, omezení a výjimek z těchto práv, doby ochrany uvedených práv, povinností týkajících se technologických prostředků a povinností týkajících se informací o správě práv spadají pod společná pravidla Unie a že jednání o těchto bodech mohou tato společná pravidla ovlivnit či změnit jejich působnost.

               89

               Účastníci řízení se naproti tomu neshodují v případě čtyř bodů uvedených v této části II, a sice práva na přenos, práva na sdělování veřejnosti, ochrany signálů před vysíláním a dodržování práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem.

               90

               Pokud jde zaprvé o právo na přenos, Polská republika a Spojené království uvádějí, že unijní právo provedlo pouze minimální harmonizaci, jelikož podle znění čl. 8 odst. 3 směrnice 2006/115 se týká pouze bezdrátového vysílání. Dotčená jednání by přitom mohla vést k tomu, že vysílacím organizacím by bylo přiznáno výlučné právo na vysílání po drátě, zejména prostřednictvím internetu.

               91

               V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 8 odst. 3 směrnice 2006/115 se netýká situace srovnatelné se situací uvedenou v bodech 18 a 21 posudku 2/91 (EU:C:1993:106), kdy Soudní dvůr neuznal výlučnou pravomoc Unie z toho důvodu, že jak ustanovení unijního práva, tak ustanovení dotčené mezinárodní úmluvy měla povahu minimálních požadavků. Toto ustanovení totiž přisuzuje právu na přenos v unijním právu přesnou věcnou působnost, když jej omezuje na bezdrátové vysílání.

               92

               Jak uvádí Komise, jednání Rady Evropy, která směřují k rozšíření tohoto práva na přenos po drátě nebo prostřednictvím internetu, jak navrhuje bod 54 memoranda z roku 2008, tedy mohou změnit působnost společných pravidel Unie v oblasti práva na přenos.

               93

               Ostatně, jak rovněž zdůrazňuje Komise, právo vysílacích organizací v oblasti přenosu po drátě je jako takové již částečně pokryto společnými pravidly Unie z důvodu interakce mezi jednotlivými právy duševního vlastnictví těchto organizací, která jsou upravena unijním právem. Jak Soudní dvůr rozhodl v rozsudku ITV Broadcasting a další (C‑607/11, EU:C:2013:147), výlučné právo na sdělování veřejnosti, které mají na základě čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 provozovatelé pozemního televizního vysílání k jejich vysílání chráněnému autorským právem, totiž zahrnuje výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přenos takových děl jinou organizací prostřednictvím internetu.

               94

               Co se týče zadruhé práva na sdělování veřejnosti, Rada a několik členských států, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na její podporu, poukazují na to, že dotčená jednání by mohla jít nad rámec unijního acquis tím, že na rozdíl od čl. 8 odst. 3 směrnice 2006/115 rozšíří rozsah tohoto práva mimo místa veřejně přístupná za vstupné.

               95

               V tomto ohledu je však třeba konstatovat, jak činí i Komise, že memorandum z roku 2008 ani zpráva z roku 2010 neobsahují údaje v tomto smyslu a že Rada ani členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nepředložily na podporu svého tvrzení žádnou skutečnost.

               96

               Naopak, podle doporučení z roku 2002 a konkrétně bodu f) rubriky „Přiznávaná práva“, obsažené v příloze k tomuto doporučení, jakož i bodu 24 jeho odůvodnění, by měl být rozsah práva na sdělování veřejnosti koncipován podle rozsahu práva stanoveného v čl. 13 odst. d) Římské úmluvy, který toto právo omezuje na místa veřejně přístupná za vstupné.

               97

               Co se týče zatřetí ochrany signálu před vysíláním, Rada a několik členských států, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na její podporu, správně podotýkají, že podle platného unijního práva nepožívají vysílací organizace ochrany týkající se těchto signálů jako takových, kdežto podle bodů 41 až 43 a 54 memoranda z roku 2008 a bodu 14 zprávy z roku 2010 by mohla dotčená jednání vést k zavedení takové ochrany z důvodu zranitelnosti uvedených signálů s ohledem na neoprávněné přivlastňování si či využívání.

               98

               Nicméně jedno z řešení uvedené Komisí, které podle bodu 43 memoranda z roku 2008 stojí za zvážení, a sice rozšíření pojmu „vysílání“ na signály před vysíláním tak, aby byly tyto signály zahrnuty do oblasti ochrany jednotlivých práv přiznaných vysílacím organizacím, by nepochybně mohlo horizontálně změnit působnost společných pravidel Unie v dotčené oblasti.

               99

               Pokud jde o jiná možná řešení zmíněná před Soudním dvorem, jako je zavedení právní ochrany signálů před vysíláním sui generis nebo uplatňování ustanovení týkajících se ochrany technologických prostředků na tyto signály, je nutné konstatovat, že při neexistenci zmínky o nich v memorandu z roku 2008 nebo ve zprávě z roku 2010 a vzhledem k tomu, že Rada a členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nepodpořily svá tvrzení žádným důkazem, se tato řešení jeví být v tomto stadiu hypotetickými, a nelze k nim tedy přihlížet při určení výlučné či sdílené povahy pravomoci Unie v projednávaném případě.

               100

               Pokud jde začtvrté o dodržování práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem, Rada a několik členských států, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na její podporu, nezpochybňují, že sankce a prostředky právní ochrany v případě porušení těchto práv jsou v unijním právu upraveny článkem 8 směrnice 2001/29, jakož i souborem společných pravidel obsažených ve směrnici 2004/48, poukazují nicméně na to, že dotčená jednání by mohla na rozdíl od unijní právní úpravy vést k zavedení povinnosti smluvních stran přijmout v případě takových porušení trestní sankce.

               101

               Je však třeba konstatovat, jak činí i Komise, že memorandum z roku 2008 ani zpráva z roku 2010 neobsahují žádné údaje v tomto smyslu a že tvrzení uvedená v předchozím bodě nebyla podložena žádným důkazem v souvislosti s nadcházejícími jednáními v rámci Rady Evropy.

               102

               Z předchozí analýzy vyplývá, že obsah jednání o úmluvě Rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací souvisejících s autorským právem, jak jej vymezuje doporučení z roku 2002, memorandum z roku 2008 a zpráva z roku 2010, spadá do oblasti, kterou pokrývají velkou měrou společná pravidla Unie, a tato jednání mohou společná pravidla Unie ovlivnit či změnit jejich působnost. Uvedená jednání tedy spadají do výlučné pravomoci Unie.

               103

               Z toho vyplývá, že napadené rozhodnutí bylo přijato v rozporu s čl. 3 odst. 2 SFEU.

         Ke druhému až čtvrtému žalobnímu důvodu

               104

               Vzhledem k tomu, že první žalobní důvod je opodstatněný, je třeba napadené rozhodnutí zrušit, aniž je třeba přezkoumávat ostatní důvody uplatňované Komisí na podporu její žaloby.

         K nákladům řízení

               105

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Rada neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení. V souladu s čl. 140 odst. 1 jednacího řádu, podle kterého členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení, ponesou Česká republika, Spolková republika Německo, Nizozemské království, Polská republika, Spojené království, jakož i Parlament vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Rozhodnutí Rady a zástupců vlád členských států zasedajících v Radě ze dne 19. prosince 2011 o účasti Evropské unie a jejích členských států na jednáních o Úmluvě Rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací se zrušuje.

                           2)

                           Radě Evropské unie se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           3)

                           Česká republika, Spolková republika Německo, Nizozemské království, Polská republika, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, jakož i Evropský parlament nesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. června 2016.#Evonik Degussa GmbH a AlzChem AG, anciennement AlzChem Trostberg GmbH, anciennement AlzChem Hart GmbH v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Článek 81 ES – Kartelové dohody – Trhy s práškem a granulemi karbidu vápníku, jakož i s magnéziovými granulemi na významné části Evropského hospodářského prostoru – Určování cen, rozdělení trhů a výměna informací – Odpovědnost mateřské společnosti za porušení pravidel hospodářské soutěže, kterého se dopustily její dceřiné společnosti – Rozhodující vliv vykonávaný mateřskou společností – Vyvratitelná domněnka v případě vlastnictví 100 % kapitálu – Podmínka vyvrácení této domněnky – Nerespektování výslovného pokynu.#Věc C-155/14 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      16. června 2016 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Hospodářská soutěž — Článek 81 ES — Kartelové dohody — Trhy s práškem a granulemi karbidu vápníku, jakož i s magnéziovými granulemi na významné části Evropského hospodářského prostoru — Určování cen, rozdělení trhů a výměna informací — Odpovědnost mateřské společnosti za porušení pravidel hospodářské soutěže, kterého se dopustily její dceřiné společnosti — Rozhodující vliv vykonávaný mateřskou společností — Vyvratitelná domněnka v případě vlastnictví 100 % kapitálu — Podmínka vyvrácení této domněnky — Nerespektování výslovného pokynu“
      Ve věci C‑155/14 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 3. dubna 2014,

         Evonik Degussa GmbH, se sídlem v Essenu (Německo),

         AlzChem AG, dříve AlzChem Trostberg GmbH, se sídlem v Trostbergu (Německo),
      zastoupené C. Steinlem a I. Bodenstein, Rechtsanwälte,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelky),
      přičemž další účastnicí řízení je:

         Evropská komise, zastoupená G. Meessenem a R. Sauerem, jako zmocněnci, ve spolupráci s A. Böhlkem, Rechtsanwalt,
      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda čtvrtého senátu, vykonávající funkci předsedy pátého senátu, D. Šváby (zpravodaj), A. Rosas, E. Juhász a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Carrasco Marco, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. června 2015,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. září 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Společnosti Evonik Degussa GmbH (dále jen „společnost Degussa“) a AlzChem AG, dříve AlzChem Trostberg GmbH, v rámci kasačního opravného prostředku navrhují zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 23. ledna 2014, Evonik Degussa a AlzChem v. Komise (T‑391/09, nezveřejněný, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2014:22), kterým Tribunál částečně zamítl jejich žalobu, jejímž předmětem byl návrh na zrušení rozhodnutí Komise C (2009) 5791 final ze dne 22. července 2009 v řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/39.396 – Činidla na bázi karbidu vápníku a hořčíku pro ocelářský průmysl a plynárenský průmysl) (dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž se týká žalobkyň, jakož i podpůrně návrh na změnu uvedeného rozhodnutí směřující ke zrušení pokuty, která byla žalobkyním uložena, nebo snížení její výše, a k tomu, aby bylo společnosti SKW Stahl-Technik GmbH (dále jen „společnost SKW“) uloženo zaplatit celou uvedenou pokutu společně a nerozdílně s žalobkyněmi.

         Právní rámec

               2

               Článek 23 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205), upravuje režim pokut, které může Evropská komise uložit na základě článků 81 ES a 82 ES.

         Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí

               3

               Relevantní skutečnosti předcházející sporu byly popsány v bodech 1 až 4 napadeného rozsudku takto:

                        „1

                        [Komise] ve [sporném rozhodnutí] konstatovala, že hlavní dodavatelé karbidu vápníku a magnezia pro ocelářský a plynárenský průmysl porušili čl. 81 odst. 1 ES a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) tím, že se od 7. dubna 2004 do 16. ledna 2007 podíleli na jediném a trvajícím protiprávním jednání. Toto protiprávní jednání spočívalo v rozdělení trhů, určování kvót, rozdělení zákazníků, určování cen a výměně citlivých obchodních informací o cenách, zákaznících a objemech prodeje v EHP s výjimkou Irska, Španělska, Portugalska a Spojeného království.

                        2

                        Řízení bylo zahájeno na základě žádosti o ochranu před pokutami ve smyslu oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 155, dále jen „sdělení o shovívavosti“), kterou podala společnost Akzo Nobel NV.

                        3

                        V článku 1 písm. f) [sporného] rozhodnutí […] Komise konstatovala, že společnosti Degussa a AlzChem Hart GmbH (později společnost AlzChem Trostberg GmbH, nyní společnost [AlzChem]) – žalobkyně – se účastnily protiprávního jednání od 22. dubna do 30. srpna 2004. Z bodů 226 a 227 odůvodnění [sporného] rozhodnutí […] vyplývá, že obě tyto společnosti byly shledány odpovědnými za sporné protiprávní jednání, jelikož se jej přímo účastnili zaměstnanci společnosti SKW Stahl-Technik GmbH & Co. KG, jejíž název byl v roce 2005 změněn na [SKW]. Podle bodů 227, 228 a 235 odůvodnění [sporného] rozhodnutí […] byla společnost SKW v průběhu první části období své účasti na sporné kartelové dohodě 100 % vlastněnou dceřinou společností žalobkyň.

                        4

                        V článku 2 [sporného] rozhodnutí […] Komise uložila žalobkyním z důvodu jejich účasti na sporném protiprávním jednání jednak pokutu ve výši 1,04 milionu eur, přičemž stanovila, že mají tuto pokutu zaplatit společně a nerozdílně se společností SKW [čl. 2 písm. g)], a jednak pokutu ve výši 3,64 miliónu eur, za jejíž zaplacení byly společně a nerozdílně odpovědné žalobkyně [čl. 2 písm. h)].“

               4

               Co se týče období od 1. září 2004 do 16. ledna 2007, kdy již společnost SKW nebyla zcela vlastněna společnostmi AlzChem a Degussa, ale společnostmi SKW Stahl-Metallurgie Holding (dále jen „SKW Holding“) a Arques Industrie AG, nyní Gigaset AG, Komise konstatovala, že se společnosti SKW, SKW Holding a Gigaset účastnily předmětného protiprávního jednání nebo za něj musely být shledány odpovědnými. V článku 2 písm. f) sporného rozhodnutí, které bylo pozměněno rozsudkem Gigaset v. Komise (T‑395/09, EU:T:2014:23), společnostem SKW a SKW Holding uložila společně a nerozdílně pokutu ve výši 13300000 eur a rozhodla, že k zaplacení části této pokuty ve výši 12300000 eur je společně a nerozdílně povinna i společnost Gigaset.

         Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

               5

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 5. října 2009 navrhovatelky navrhovaly zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týkalo, a podpůrně snížení pokut, které jim byly uloženy podle čl. 2 písm. g) a h) tohoto rozhodnutí, a toho, aby byla spolu s nimi k úhradě všech těchto pokut společně a nerozdílně odpovědná společnost SKW.

               6

               Navrhovatelky uvedly na podporu žaloby argumentaci, která nebyla strukturována do jednotlivých žalobních důvodů a Tribunál ji pochopil tak, že se týká zaprvé toho, že navrhovatelkám byla přičtena odpovědnost za protiprávní jednání, kterého se dopustila jejich dceřiná společnost SKW, zadruhé výše pokut, které jim byla uloženy, zatřetí solidární odpovědnosti společnosti SKW za zaplacení těchto pokut a začtvrté rozporu sporného rozhodnutí s rozsudkem ze dne 3. března 2011, Siemens a VA Tech Transmission & Distribution v. Komise (T‑122/07 až T‑124/07, EU:T:2011:70), přičemž posledně uvedená výtka byla vznesena v souvislosti s návrhem na organizaci řízení, jakož i na jednání.

               7

               Tribunál napadeným rozsudkem této žalobě částečně vyhověl. Výrok tohoto rozsudku zní takto:

                        „1)

                        Článek 2 písm. g) a h) [sporného] rozhodnutí [...] se zrušuje v rozsahu, v němž se týká společností [Degussa] a [AlzChem]; toto zrušení však nemá ve vztahu ke společnosti [SKW] vliv na osvobozující účinek jakékoliv platby, již zaplatí některá z těchto dvou společností na úhradu pokuty, která jim byla společně a nerozdílně uložena za protiprávní jednání konstatované v čl. 1 písm. f) uvedeného rozhodnutí, a pokuty, která byla uložena společnosti [SKW] v čl. 2 písm. g) téhož rozhodnutí.

                        2)

                        Za protiprávní jednání konstatované ve vztahu ke společnostem [Degussa] a AlzChem v čl. 1 písm. f) [sporného] rozhodnutí [...] se ukládají tyto pokuty:

                                 —

                                 2,49 milionu eura společně a nerozdílně společnostem [Degussa] a AlzChem, přičemž se bude mít za to, že tuto pokutu uhradily do výše částek, které zaplatila společnost [SKW] na úhradu pokuty, jež jí byla uložena v čl. 2 písm. f) a g) téhož rozhodnutí;

                                 —

                                 1,24 milionu eura společnosti [Degussa], která je za zaplacení této pokuty odpovědná sama.

                        3)

                        Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                        4)

                        Společnosti [Degussa] a AlzChem ponesou dvě třetiny vlastních nákladů řízení a nahradí dvě třetiny nákladů řízení vynaložených [Komisí]. Komise ponese jednu třetinu vlastních nákladů řízení a nahradí jednu třetinu nákladů řízení, které vznikly společnostem [Degussa] a AlzChem.“

               8

               Z tohoto rozsudku vyplývá, že společnostem, které byly součástí hospodářské jednotky vlastněné zastřešující společností Degussa, byly z důvodu účasti společnosti SKW na předmětném protiprávním jednání v období od 22. dubna 2004 do 30. srpna 2004 uloženy následující pokuty:

                        —

                        společnosti SKW pokuta ve výši 1,04 milionu eura, a to podle čl. 2 písm. g) sporného rozhodnutí;

                        —

                        společně a nerozdílně společnostem Degussa a AlzChem pokuta ve výši 2,49 milionu eura, přičemž Tribunál uvedl, že se bude mít za to, že tyto společnosti uvedenou pokutu uhradily do výše částek, které zaplatila společnost SKW na úhradu pokut, jež jí byly uloženy v čl. 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutí, a to za období od 1. září 2004 do 16. ledna 2007, respektive od 22. dubna 2004 do 30. srpna 2004;

                        —

                        společnosti Degussa 1,24 milionu eura.

         Návrhová žádání účastnic řízení o kasačním opravném prostředku

               9

               Společnosti Degussa a AlzChem navrhují, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil napadený rozsudek jako celek v rozsahu, v němž se jich týká, a zrušil sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká;

                        —

                        podpůrně snížil pokuty, které jim byly uloženy na základě čl. 2 písm. g) a h) sporného rozhodnutí;

                        —

                        dále podpůrně změnil čl. 2 písm. g) a h) sporného rozhodnutí v tom smyslu, že bude rozhodnuto, že společnost SKW je solidárně odpovědná za všechny pokuty, které byly uloženy navrhovatelkám;

                        —

                        dále podpůrně zrušil napadený rozsudek a vrátil věc Tribunálu a

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               10

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        kasační opravný prostředek zamítl a

                        —

                        uložil navrhovatelkám náhradu nákladů řízení.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

               11

               Navrhovatelky uplatňují na podporu kasačního opravného prostředku pět důvodů.

               12

               První důvod kasačního opravného prostředku vychází z porušení článku 81 ES, zásady osobní odpovědnosti, presumpce neviny a zásady odpovědnosti za zavinění. V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky namítají, že Tribunál porušil jejich právo být slyšeny a článek 296 SFEU, jelikož odmítl jejich argumentaci týkající se rozporu sporného rozhodnutí s rozsudkem ze dne 3. března 2011, Siemens a VA Tech Transmission & Distribution v. Komise (T‑122/07 až T‑124/07, EU:T:2011:70). Třetí důvod kasačního opravného prostředku se týká toho, že Tribunál porušil povinnost uvést odůvodnění a zásadu rovného zacházení. V rámci čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku, který je uplatněn podpůrně, navrhovatelky tvrdí, že Tribunál porušil zásadu právní jistoty, zásadu nulla poena sine lege certa, jakož i povinnost uvést odůvodnění. A konečně pátý důvod kasačního opravného prostředku, který je rovněž uplatněn podpůrně, vychází z porušení článku 81 ES, práva navrhovatelek být slyšeny a článku 23 nařízení č. 1/2003.

               13

               Na jednání vzaly navrhovatelky zpět druhý důvod kasačního opravného prostředku.

         K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z porušení článku 81 ES, zásady osobní odpovědnosti, presumpce neviny a zásady odpovědnosti za zavinění

      Argumentace účastnic řízení

               14

               V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku, který je namířen proti bodům 70 až 119 napadeného rozsudku, navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že porušil článek 81 ES, jakož i zásady osobní odpovědnosti, presumpce neviny a odpovědnosti za zavinění, jelikož podmínil vyvrácení domněnky skutečného výkonu rozhodujícího vlivu ze strany navrhovatelek na společnost SKW příliš vysokými požadavky, a pominul tak vyvratitelnost této domněnky.

               15

               Navrhovatelky předně nesouhlasí s tím, že Tribunál v bodech 102 až 107 napadeného rozsudku odmítl uznat vyvrácení uvedené domněnky, ačkoliv navrhovatelky tvrdily, že se společnost SKW účastnila sporné kartelové dohody ve zjevném rozporu s jejich výslovnými pokyny, které jsou uvedeny v bodech 91 a 102 napadeného rozsudku a kterými byl jediný jednatel společnosti SKW vyzván, aby s konkurenty neuzavíral dohody týkající se produktů odsíření železa. Taková situace podle navrhovatelek prokazuje, že na společnost SKW skutečně nebyl vykonáván rozhodující vliv.

               16

               Navrhovatelky napadají Tribunál rovněž proto, že považoval za irelevantní prohlášení osoby – která byla v době rozhodné z hlediska skutkového stavu obchodním ředitelem společnosti SKW – jež je uvedeno v bodě 107 napadeného rozsudku a podle kterého ředitel společnosti AlzChem neměl k dispozici prostředky, kterými by dodržení těchto pokynů zajistil. Toto prohlášení však podle názoru navrhovatelek prokazuje, že ze strany původce tohoto pokynu vůči jeho adresátovi nedocházelo ke skutečnému výkonu rozhodujícího vlivu.

               17

               Navrhovatelky kromě toho tvrdí, že rozhodující okolností pro účely přičtení odpovědnosti za porušení článku 81 ES není pouze možnost výkonu rozhodujícího vlivu, ale jeho skutečný výkon, což je potvrzeno v bodě 62 rozsudku ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise (T‑112/05, EU:T:2007:381). Tribunál se však několikrát a zejména u obratu společnosti SKW, o kterém se hovoří v bodech 108 až 113 napadeného rozsudku, spokojil pouze s hypotetickým vlivem opírajícím se o spekulativní skutečnosti a neprokázal, že by navrhovatelky na posledně uvedenou společnost takový rozhodující vliv skutečně vykonávaly.

               18

               Navrhovatelky vytýkají Tribunálu i to, že z posouzení situace před obdobím protiprávního jednání vyvodil závěry o tomto období, i když navrhovatelky tvrdily, že rozhodující vliv nikdy nevykonávaly. Kromě toho Tribunálu vytýkají, že posuzoval vztahy mezi jimi samotnými a společností SKW pouze z hlediska rozdělení kapitálových podílů a vedoucích zaměstnanců a nezabýval se konkrétně tím, zda na svoji dceřinou společnost skutečně vykonávaly rozhodující vliv.

               19

               Navrhovatelky Tribunálu dále vytýkají, že odmítl konstatovat, že na společnost SKW skutečně nevykonávaly rozhodující vliv, i přes to, že tato společnost vedla činnost samostatně a navrhovatelky se snažily o její prodej a důkazy svědčí o nedůvěře této společnosti vůči jejím mateřským společnostem, jak plyne z prohlášení pana N. zmíněného v bodě 105 napadeného rozsudku.

               20

               Tribunál zejména nesprávně posoudil důkazní břemeno při vyvracení domněnky skutečného výkonu rozhodujícího vlivu, jelikož vycházel z případného teoretického vlivu navrhovatelek na společnost SKW, a nikoliv z její konkrétní situace. Navrhovatelky jsou toho názoru, že nemusely prokazovat, že v obecné rovině nemohly vykonávat na společnost SKW žádný rozhodující vliv, nýbrž pouze to, že v konkrétním případě skutečně žádný vliv tohoto charakteru nevykonávaly. Tribunál však v bodech 82, 83, 88, 89, 93, 94 až 98 a 108 až 113 napadeného rozsudku vyšel pouze z jejich případného teoretického vlivu na společnost SKW.

               21

               Navrhovatelky konečně namítají, že se Tribunál dopustil zkreslení důkazů, jelikož z pouhé povinnosti společnosti SKW podávat společnosti AlzChem zprávy vyvodil závěr o skutečném výkonu rozhodujícího vlivu.

               22

               Komise tvrdí, že je tento důvod kasačního opravného prostředku nepřípustný, jelikož jím navrhovatelky zpochybňují způsob, jakým Tribunál posoudil skutkové okolnosti a důkazy, které mu byly předloženy. Komise je přesvědčena, že v každém případě je nutno tento důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněný.

         Závěry Soudního dvora
      – K přípustnosti

               23

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je pouze Tribunál příslušný ke zjišťování a posuzování skutkového stavu a v zásadě k posuzování důkazů, které zohledňuje na podporu tohoto skutkového stavu. Pokud totiž tyto důkazy byly získány řádně a byly dodrženy obecné právní zásady a procesní pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů, přísluší pouze Tribunálu posoudit hodnotu, kterou je třeba přiznat důkazům, jež mu byly předloženy. Takové posouzení tudíž s výhradou případu zkreslování těchto důkazů nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (rozsudek ze dne 20. ledna 2016, Toshiba Corporation v. Komise, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, bod 40). Takové zkreslení kromě toho musí zjevným způsobem vyplynout z písemností ve spise a není nutné přistoupit k novému posouzení skutkového stavu a důkazů (rozsudek ze dne 28. ledna 2016, Éditions Odile Jacob v. Komise, C‑514/14 P, EU:C:2016:55, bod 73 a citovaná judikatura).

               24

               V projednávaném případě je třeba podotknout, že jak uvedl generální advokát v bodě 75 svého stanoviska, Tribunál důkazy, které mu byly předloženy, nezkreslil, když v bodě 87 napadeného rozsudku konstatoval, že povinnost jednatele společnosti SKW podávat řediteli společnosti AlzChem pravidelné zprávy představuje nepřímý důkaz podporující názor, že posledně uvedená společnost rozhodujícím způsobem ovlivňovala rozhodnutí prvně uvedené společnosti.

               25

               V rozsahu, v němž navrhovatelky zpochybňují závěry posouzení skutkových okolností, které Tribunál provedl, a to včetně těch, jež jsou uvedeny v bodech 87 a 107 napadeného rozsudku, jsou jejich výtky nepřípustné.

               26

               Naopak v rozsahu, v němž navrhovatelky zpochybňují metodiku, kterou Tribunál použil při posouzení průkaznosti důkazů, které navrhovatelky předložily za účelem vyvrácení domněnky výkonu rozhodujícího vlivu na společnost SKW, v němž Tribunál napadají proto, že konstatoval, že tuto domněnku nemůže vyvrátit prokázání jednání dceřiné společnosti ve zjevném rozporu s pokyny její mateřské společnosti, a v němž navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že uplatnil příliš restriktivní kritérium, v jehož důsledku se tato domněnka stala nevyvratitelnou, jsou jejich výtky přípustné. Otázka, kterou nastolují tyto výtky a která spočívá v tom, zda Tribunál při posouzení skutkových okolností a důkazů uplatnil správné právní kritérium, je totiž otázkou právní, která podléhá přezkumu Soudního dvora v rámci tohoto kasačního opravného prostředku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Komise v. Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, bod 59 a citovaná judikatura).

         – K věci samé

               27

               Předně je třeba připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že odpovědnost za jednání dceřiné společnosti může být přičtena mateřské společnosti zejména tehdy, pokud tato dceřiná společnost, byť má vlastní právní subjektivitu, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě plní pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které spojují tyto dva právní subjekty. Jelikož jsou mateřská společnost a její dceřiná společnost v takové situaci součástí téže hospodářské jednotky a tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, může Komise určit rozhodnutí, jímž ukládá pokuty, mateřské společnosti, aniž je nutné prokazovat osobní zapojení této mateřské společnosti do protiprávního jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Komise a další v. Versalis a další, C‑93/13 P a C‑123/13 P, EU:C:2015:150, bod 40, jakož i citovaná judikatura).

               28

               Z ustálené judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že ve zvláštním případě, kdy mateřská společnost přímo nebo nepřímo vlastní celý nebo téměř celý kapitál dceřiné společnosti, která porušila pravidla hospodářské soutěže Evropské unie, existuje vyvratitelná domněnka, podle níž uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na svou dceřinou společnost (rozsudky ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, bod 56 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 5. března 2015, Komise a další v. Versalis a další, C‑93/13 P a C‑123/13 P, EU:C:2015:150, bod 41).

               29

               V takové situaci, postačí k tomu, aby mohla být uvedená podmínka považována za splněnou, aby Komise prokázala, že celý nebo téměř celý kapitál dceřiné společnosti přímo nebo nepřímo vlastní její mateřská společnost. Komise tedy může považovat mateřskou společnost za odpovědnou za jednání její dceřiné společnosti a shledat ji společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené této dceřiné společnosti, ledaže by tato mateřská společnost, které přísluší tuto domněnku vyvrátit, předložila dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Komise a další v. Versalis a další, C‑93/13 P a C‑123/13 P, EU:C:2015:150, body 42 a 43, jakož i citovaná judikatura).

               30

               Pokud je tedy tato domněnka uplatněna, což navrhovatelky v projednávaném případě nezpochybňují, a není vyvrácena, znamená to, že se skutečný výkon rozhodujícího vlivu ze strany mateřské společnosti na její dceřinou společnost považuje za prokázaný a opravňuje Komisi k tomu, aby shledala mateřskou společnost odpovědnou za jednání dceřiné společnosti, aniž by musela předložit nějaký další důkaz.

               31

               Je-li totiž domněnka skutečného výkonu rozhodujícího vlivu uplatněna, je pouze na mateřské společnosti, která vlastní celý nebo téměř celý kapitál svojí dceřiné společnosti, aby ji vyvrátila.

               32

               Za účelem vyvrácení této domněnky musí mateřská společnost v rámci žalob proti rozhodnutí Komise předložit k posouzení unijního soudu všechny důkazy týkající se organizačních, hospodářských a právních vazeb, které má se svojí dceřinou společností, jež by mohly prokázat, že tyto společnosti netvoří jedinou hospodářskou jednotku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. ledna 2011, General Química a další v. Komise, C‑90/09 P, EU:C:2011:21, bod 51, jakož i citovaná judikatura).

               33

               Při posouzení, zda tato dceřiná společnost samostatně určuje své chování na trhu nebo v zásadě plní pokyny, které jí uděluje její mateřská společnost (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Komise v. Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, bod 38 a citovaná judikatura), je unijní soud povinen přihlédnout ke všem relevantním skutečnostem, jež se mohou lišit případ od případu, a nelze je tedy taxativně vypočíst (rozsudek ze dne 26. září 2013, The Dow Chemical Company v. Komise, C‑179/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:605, bod 54).

               34

               Je na Tribunálu, aby v rámci tohoto postupu provedl posouzení skutkových okolností, které nastaly v období protiprávního jednání, tímto však není dotčena možnost vycházet z informací týkajících se období předcházejícího, pokud je Tribunál schopen doložit relevantnost těchto informací i pro období protiprávního jednání a závěry vyplývající z posouzení dřívějších okolností neuplatňuje na toto období automaticky.

               35

               V projednávaném případě z bodů 100 až 107 napadeného rozsudku vyplývá, že Tribunál provedl posouzení v souladu s těmito požadavky.

               36

               Poté, co Tribunál v bodě 99 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že se navrhovatelkám nepodařilo prokázat, že před 1. lednem 2004 skutečně nevykonávaly rozhodující vliv na obchodní politiku společnosti SKW, v bodě 100 tohoto rozsudku uvedl, že je třeba ověřit, zda se podobný závěr uplatní i v případě období protiprávního jednání a obecně období po 1. lednu 2004. V bodech 106 a 107 uvedeného rozsudku v této souvislosti zdůraznil, že tvrzení navrhovatelek připomenutá v bodech 102 až 105 uvedeného rozsudku, která buď nejsou v rámci tohoto kasačního opravného prostředku zpochybňována vůbec, nebo nejsou zpochybňována platně, nemohou prokázat, že navrhovatelky již v průběhu roku 2004 takový vliv nevykonávaly; tento závěr přitom představuje posouzení, které – jak bylo připomenuto v bodě 23 tohoto rozsudku – spadá do jeho pravomoci.

               37

               Ač se nedopustil nesprávného právního posouzení, Tribunál tudíž mohl za účelem zamítnutí argumentace navrhovatelek, že vyvrátily domněnku skutečného výkonu rozhodujícího vlivu z jejich strany na společnost SKW, zohlednit situaci před 1. lednem 2004.

               38

               V rozsahu, v němž navrhovatelky napadají Tribunál, protože zejména v bodech 84 až 87, 88 a 89, 93 až 98, jakož i 108 až 113 na základě existence potenciálního či teoretického vlivu nesprávně odmítl, že došlo k vyvrácení domněnky skutečného výkonu rozhodujícího vlivu ze strany navrhovatelek na společnost SKW, je třeba konstatovat, že tato výtka vychází z nesprávného výkladu napadeného rozsudku, a musí být proto zamítnuta. Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, totiž z uvedeného rozsudku vyplývá, že Tribunál nevyšel z existence potenciálního či teoretického vlivu navrhovatelek na společnost SKW, nýbrž pouze konstatoval, že jejich argumenty neprokazují neexistenci skutečného výkonu rozhodujícího vlivu z jejich strany na společnost SKW, a k vyvrácení domněnky na základě kapitálu tedy nepostačují.

               39

               Co se týče výtky vycházející z toho, že Tribunál odmítl zohlednit skutečnost, že se společnost SKW účastnila protiprávního jednání ve zjevném rozporu s výslovnými pokyny navrhovatelek, které jsou uvedeny v bodech 106 a 107 napadeného rozsudku, je třeba připomenout, že jak bylo řečeno v bodech 32 a 33 tohoto rozsudku, posuzuje-li unijní soud, zda je vyvrácena domněnka skutečného výkonu rozhodujícího vlivu, je povinen zohlednit všechny důkazy, které mu byly předloženy.

               40

               V rámci tohoto celkového posouzení platí, že i když může existence výslovného pokynu – který udělila mateřská společnost svojí dceřiné společnosti – nezúčastňovat se protisoutěžních jednání na daném trhu představovat nepřímý důkaz skutečného výkonu rozhodujícího vlivu ze strany mateřské společnosti na společnost dceřinou, Tribunál – jak to učinil v bodech 90 až 92 napadeného rozsudku – nemůže skutečnost, že dceřiná společnost tento pokyn neuposlechla, považovat za nepřímý důkaz skutečného výkonu takového vlivu.

               41

               Skutečnost, že dceřiná společnost neuposlechne pokyn, který jí dala její mateřská společnost, tedy sama o sobě nemůže postačovat k prokázání neexistence skutečného výkonu rozhodujícího vlivu ze strany mateřské společnosti na společnost dceřinou, jelikož Soudní dvůr již měl příležitost upřesnit, že pro to, aby byla prokázána existence rozhodujícího vlivu, není nezbytné, aby dceřiná společnost plnila všechny pokyny mateřské společnosti – s výhradou situace, kdy by nedodržování těchto pokynů bylo pravidlem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. června 2015, Fresh Del Monte Produce v. Komise a Komise v. Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P a C‑294/13 P, EU:C:2015:416, body 96 a 97).

               42

               Aniž by se tudíž dopustil nesprávného právního posouzení, Tribunál mohl v bodech 106 a 107 napadeného rozsudku konstatovat, že navzdory pokynům – které udělovaly navrhovatelky společnosti SKW – nezúčastňovat se protisoutěžních dohod na dotčených trzích navrhovatelky právně dostačujícím způsobem neprokázaly, že v období protiprávního jednání nevykonávaly na společnost SKW rozhodující vliv.

               43

               Navrhovatelky konečně Tribunálu vytýkají, že uplatnil příliš restriktivní kritérium, v jehož důsledku se stala domněnka skutečného výkonu rozhodujícího vlivu nevyvratitelnou.

               44

               Soudní dvůr měl již v tomto směru příležitost upřesnit, že skutečnost, že je obtížné podat důkaz o opaku nutný k vyvrácení domněnky skutečného výkonu rozhodujícího vlivu, sama o sobě neznamená, že dotčená domněnka je jako taková nevyvratitelná, a to především tehdy, když jsou subjekty, vůči nimž se uplatňuje, v nejlepším postavení k tomu, aby tento důkaz hledaly ve sféře vlastní činnosti (rozsudek ze dne 5. března 2015, Komise a další v. Versalis a další, C‑93/13 P a C‑123/13 P, EU:C:2015:150, bod 46, jakož i citovaná judikatura).

               45

               Na základě skutečnosti, že Tribunál v rámci posouzení skutkových okolností a důkazů v projednávané věci konstatoval, že navrhovatelky nevyvrátily domněnku skutečného výkonu rozhodujícího vlivu, se stejně tak nelze domnívat, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že by tuto domněnku učinil nevyvratitelnou.

               46

               Této výtce proto nelze vyhovět.

               47

               Vzhledem k tomu, že všechny výtky vznesené navrhovatelkami byly zamítnuty a posouzení skutkových okolností a důkazů spadá do pravomoci Tribunálu, první důvod kasačního opravného prostředku je nutno zčásti odmítnout jako nepřípustný a zčásti zamítnout jako neopodstatněný.

         Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z toho, že Tribunál porušil zásadu rovného zacházení, právo navrhovatelek být slyšeny, jakož i povinnost uvést odůvodnění

      Argumentace účastnic řízení

               48

               V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku, který je namířen proti bodům 287 až 289 napadeného rozsudku, navrhovatelky tvrdí, že Tribunál porušil zásadu rovného zacházení, jejich právo být slyšeny a povinnost uvést odůvodnění, jelikož nesnížil pokutu, která jim byla uložena.

               49

               V tomto ohledu tvrdí, že jejich pokuta měla být snížena ze dvou důvodů. Zaprvé měl Tribunál vyvodit důsledky z vlastního závěru učiněného v bodech 272 až 275 napadeného rozsudku, podle něhož Komise v rámci výpočtu celkové solidární odpovědnosti společnosti SKW nesprávně nezohlednila částku uvedenou v bodě 25 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 (Úř. věst. 2006, C 210, s. 2), tzv. „dovozní clo“ a porušila tak zásadu rovného zacházení, jakož i zásady, kterými se řídí stanovování solidárních pokut.

               50

               Navrhovatelky zadruhé tvrdí, že jak plyne z rozsudku ze dne 23. ledna 2014, SKW Stahl-Metallurgie Holding a SKW Stahl-Metallurgie v. Komise (T‑384/09, nezveřejněný, EU:T:2014:27), který se týkal období protiprávního jednání od 1. září 2004 do 16. ledna 2007, Komise neměla společnosti SKW snížit pokutu na základě sdělení o shovívavosti, jelikož žádost o shovívavost podaná navrhovatelkami se na společnost SKW nevztahovala a tato společnost takovou žádost vlastním jménem a na vlastní účet nepodala. Navrhovatelky z toho dovozují, že kdyby se Komise těchto pochybení nedopustila, pokuta uložená společnosti SKW za první část protiprávního jednání týkající se období od 22. dubna 2004 do 30. srpna 2004 by musela být mnohem vyšší.

               51

               Nesnížil-li přitom Tribunál pokuty uložené navrhovatelkám a nezhojil tak protiprávní nepoměr mezi pokutami uloženými navrhovatelkám a pokutou uloženou společnosti SKW na základě čl. 2 písm. g) sporného rozhodnutí, porušil zásadu rovného zacházení, byť v rozsudku ze dne 23. ledna 2014, Gigaset v. Komise (T‑395/09, nezveřejněný, EU:T:2014:23), jež se týkal žaloby namířené proti čl. 2 písm. f) tohoto rozhodnutí, v podobné situaci snížil výši pokuty uložené společnosti Gigaset, tj. společnosti, která se poté, co navrhovatelky prodaly společnost SKW, stala její mateřskou společností, kterou Komise shledala odpovědnou za jednání společnosti SKW v období od 1. září 2004 do 16. ledna 2007.

               52

               Navrhovatelky v tomto ohledu připomínají, že Tribunál v bodě 192 rozsudku ze dne 23. ledna 2014, Gigaset v. Komise (T‑395/09, nezveřejněný, EU:T:2014:23), poté co uvedl „že stejné zacházení s nestejnými situacemi společností [Gigaset] a SKW mělo za následek, že jim byla uložena pokuta ve stejné výši, i když měl být mezi částkami pokut uložených těmto dvěma společnostem rozdíl jeden milion euro“, v rámci výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci rozhodl, že „za účelem nápravy zjištěného nerovného zacházení vůči společnosti [Gigaset] se výše pokuty uložené společnosti [Gigaset] ve [sporném] rozhodnutí snižuje o jeden milion euro“.

               53

               Navrhovatelky kromě toho namítly, že tím, že Tribunál neodpověděl na argumenty, které považoval za opožděné proto, že byly poprvé uplatněny v replice, a z tohoto důvodu vycházejí z porušení zásady rovného zacházení, porušil právo navrhovatelek být slyšeny a povinnost uvést odůvodnění. Navrhovatelky totiž vysvětlují, že ve stadiu před zahájením řízení nemohly tyto argumenty uplatnit.

               54

               Komise se domnívá, že je tento důvod kasačního opravného prostředku nepřípustný, jelikož překračuje rámec předmětu řízení v prvním stupni, a v každém případě je neopodstatněný.

         Závěry Soudního dvora

               55

               Úvodem je třeba připomenout, že navrhovatel může vznést kasační opravný prostředek tak, že uvede důvody vyplývající ze samotného napadeného rozsudku směřující ke zpochybnění jeho právní opodstatněnosti (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. dubna 2014, Komise a další v. Siemens Österreich a další, C‑231/11 P až C‑233/11 P, EU:C:2014:256, bod 102, jakož i ze dne 10. dubna 2014, Areva a další v. Komise, C‑247/11 P a C‑253/11 P, EU:C:2014:257, body 118 a 170, jakož i citovaná judikatura).

               56

               Je přitom nesporné, že navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při novém zhodnocení výše pokut, které jim byly uloženy, jež Tribunál – jak plyne z bodu 269 napadeného rozsudku – provedl v rámci výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci ve smyslu článku 261 SFEU.

               57

               Tento důvod kasačního opravného prostředku je tudíž na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, přípustný.

               58

               Z ustálené judikatury Soudního dvora ovšem plyne, že zásada rovného zacházení, které se dovolávají navrhovatelky, musí být v souladu s dodržováním zásady legality, podle které nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby (rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, The Rank Group, C‑259/10 a C‑260/10, EU:C:2011:719, bod 62 a citovaná judikatura).

               59

               Pokud tedy navrhovatelky – jak plyne z bodů 49 a 50 tohoto rozsudku – ve svůj prospěch uplatňovaly údajnou protiprávnost, ke které došlo při stanovení výše pokuty uložené společnosti SKW, v žádném případě se nemohou dovolávat zásady rovného zacházení a rozsudku ze dne 23. ledna 2014, Gigaset v. Komise (T‑395/09, nezveřejněný, EU:T:2014:23), a zpochybňovat tak výši pokut, které jim Tribunál uložil.

               60

               S ohledem na výše uvedené konečně nemohou obstát – i kdyby byly opodstatněné – výtky navrhovatelek vycházející z porušení jejich práva být slyšeny a povinnosti uvést odůvodnění, které plynou z toho, že Tribunál neposoudil jejich argumentaci vycházející z porušení zásady rovného zacházení.

               61

               Třetí důvod kasačního opravného prostředku tudíž musí být zamítnut zčásti jako irelevantní a zčásti jako neopodstatněný.

         Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z porušení zásady právní jistoty, zásady nulla poena sine lege certa, jakož i povinnosti uvést odůvodnění

      Argumentace účastnic řízení

               62

               V rámci čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku, který je uplatněn podpůrně a směřuje proti bodu 288 napadeného rozsudku a zároveň proti bodu 2 první odrážce poslední části věty výroku tohoto rozsudku, navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, jelikož výslovně neuvedl, že platba společnosti SKW bude mít dvojitý osvobozující účinek nejen ve vztahu k navrhovatelkám, ale také ve vztahu ke společnosti Gigaset, a dodávají, že Komise bude moct na základě tohoto opomenutí při vymáhání pokut, které byly navrhovatelkám uloženy, zpochybnit, že případná platba společnosti SKW má pro společnost Gigaset účinek zániku dluhu. V tomto ohledu tvrdí, že pokud by Komise dospěla k názoru, že platba společnosti SKW bude mít osvobozující účinek pouze ve vztahu k nim, a nikoliv ve vztahu ke společnosti Gigaset, nebyly by schopny určit částku, kterou nakonec budou muset zaplatit, a vnitrostátní soud, kterému by byl případně v tomto ohledu spor předložen, by o této otázce nemohl rozhodnout.

               63

               Tribunál tedy neporušil pouze zásadu právní jistoty, která se uplatňuje, pokud jde o solidaritu při placení pokut, ale také zásadu nulla poena sine lege certa, povinnost uvést odůvodnění, jakož i článek 296 SFEU.

               64

               Komise namítá, že je tento důvod kasačního opravného prostředku nový, a proto je nepřípustný; v každém případě je pak neopodstatněný.

         Závěry Soudního dvora

               65

               Předně je třeba uvést, že navrhovatelky v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, který směřuje proti bodu 288 napadeného rozsudku a zároveň bodu 2 první odrážce poslední části věty výroku tohoto rozsudku, tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, jelikož uvedl, že částky, které případně zaplatí společnost SKW na úhradu pokut, které byly navrhovatelkám uloženy v čl. 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutí, budou mít osvobozující účinek pouze ve vztahu k navrhovatelkám.

               66

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora je právní zájem na podání kasačního opravného prostředku podmínkou přípustnosti, která musí přetrvávat až do okamžiku, než soud rozhodne ve věci samé. Takový zájem existuje tak dlouho, dokud může kasační opravný prostředek v důsledku přinést prospěch účastníku řízení, který jej podal (rozsudek ze dne 24. března 2011, Ferrero v. OHIM,C‑552/09 P, EU:C:2011:177, bod 39 a citovaná judikatura).

               67

               Podmínka přípustnosti se vztahuje jak na kasační opravný prostředek jako celek, tak na jednotlivé důvody uplatněné na jeho podporu.

               68

               Jak v projednávaném případě uvedl generální advokát v bodech 96 a 98 svého stanoviska, Tribunál v bodě 288 napadeného rozsudku, jakož i v bodě 2 první odrážce poslední části věty výroku tohoto rozsudku výslovně uvedl, že platby provedené společností SKW na úhradu pokut, které jí byly uloženy v čl. 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutí, budou mít účinek zániku dluhu ve vztahu k pokutám, které byly uloženy navrhovatelkám. Podstatou tohoto důvodu kasačního opravného prostředku je návrh, aby Soudní dvůr uznal, že takové platby mají účinek zániku dluhu ve prospěch třetí osoby – v projednávaném případě společnosti Gigaset – z čehož navrhovatelky nemohou mít žádný prospěch.

               69

               Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba odmítnout jako nepřípustný.

         K pátému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z porušení článku 81 ES, článku 23 nařízení č. 1/2003, jakož i zásady rovného zacházení, práva navrhovatelek být slyšeny a povinnosti uvést odůvodnění

      Argumentace účastnic řízení

               70

               Navrhovatelky v rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku, který je uplatněn podpůrně a směřuje proti bodu 288 napadeného rozsudku a zároveň první odrážce bodu 2 výroku napadeného rozsudku, Tribunálu vytýkají, že porušil článek 81 ES, článek 23 nařízení č. 1/2003, jakož i zásadu rovného zacházení, právo být slyšeny a povinnost uvést odůvodnění, a to při novém posouzení výše pokut uložených navrhovatelkám, kdy od části pokuty, která by se považovala za uhrazenou ze strany navrhovatelek v případě platby ze strany společnosti SKW, odečetl snížení pokuty protiprávně přiznané navrhovatelkám na základě sdělení o shovívavosti, přičemž neodpověděl na argumenty, které navrhovatelky v tomto ohledu uplatnily.

               71

               Navrhovatelky v tomto smyslu namítají, že kdyby společnosti SKW nebyla protiprávně snížena pokuta na základě žádosti o shovívavost, kterou navrhovatelky podaly pouze ku svému prospěchu, a nikoliv ku prospěchu společnosti SKW, část pokuty uložené navrhovatelkám v první odrážce bodu 2 výroku napadeného rozsudku – tj. 2,49 milionu eur – ve vztahu k níž mají platby provedené společností SKW účinek zániku dluhu, by byla vyšší a dosahovala by částky 3,47 milionu eur. Z toho podle navrhovatelek vyplývá, že Tribunál takto nepřímo a v neprospěch navrhovatelek zohlednil skutečnost, že společnosti SKW byla protiprávně snížena pokuta.

               72

               Navrhovatelky tudíž žádají Soudní dvůr, aby ve vztahu ke společnosti Degussa stanovil osvobozující účinek platby společnosti SKW na částku 3,47 milionu eur.

         Závěry Soudního dvora

               73

               Navrhovatelky v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku nesouhlasí s Tribunálem v tom ohledu, že co se týče pokuty ve výši 2,49 milionu eur, kterou jim Tribunál společně a nerozdílně uložil v první odrážce bodu 2 výroku napadeného rozsudku, stanovil ve vztahu ke společnosti Degussa účinek zániku dluhu prostřednictvím platby provedené společností SKW na úhradu pokut, které byly této společnosti uloženy v čl. 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutí, na částku 2,49 milionu eur, a nikoliv 3,47 milionu eur.

               74

               V tomto ohledu je třeba uvést, že podle mechanismu pokuty, kterou Tribunál v první odrážce bodu 2 výroku napadeného rozsudku uložil navrhovatelkám ke společné a nerozdílné úhradě, může společnost SKW na základě plateb provedených na úhradu pokut, které jí byly uloženy v čl. 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutí, napříště osvobodit navrhovatelky od povinnosti hradit celou pokutu ve výši 2,49 milionu eur, která jim byla společně a nerozdílně uložena.

               75

               Jak přitom uvedl generální advokát v bodě 106 svého stanoviska, společnost SKW nemůže být povinna, byť jen částečně, zaplatit částku 1,24 milionu eur stanovenou ve druhé odrážce bodu 2 výroku napadeného rozsudku. Jak totiž vyplývá z bodu 289 tohoto rozsudku a druhé odrážky bodu 2 jeho výroku, které nejsou v rámci tohoto kasačního opravného prostředku zpochybněny, povinnost k úhradě této částky byla uložena výlučně společnosti Degussa z důvodu opakování protiprávního jednání, a platby, které případně provede společnost SKW na úhradu pokuty, která jí byla uložena, tudíž na tuto částku nebudou mít vliv.

               76

               Pátý důvod kasačního opravného prostředku proto musí být zamítnut.

               77

               Kasační opravný prostředek je tudíž třeba zamítnout v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               78

               Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný.

               79

               Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se použije na základě jeho čl. 184 odst. 1 na řízení o opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl ve věci úspěch, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               80

               Vzhledem k tomu, že společnosti Degussa a AlzChem neměly ve věci úspěch a Komise požadovala, aby jim byla uložena náhrada nákladů řízení, tyto společnosti ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Kasační opravný prostředek se zamítá.

                           2)

                           Společnosti Evonik Degussa GmbH a AlzChem AG ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 23. února 1983. # Armando Toledano Laredo a Mario Garilli proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 225/81 a 241/81.