title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. července 2004.#Marie Lindfors.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Korkein hallinto-oikeus - Finsko.#Směrnice 83/183/EHS - Přemístění bydliště z jednoho členského státu do jiného - Daň vybíraná před registrací motorového vozidla nebo jeho uvedením do provozu.#Věc C-365/02.

text:
            Věc C-365/02Řízení zahájené Marií Lindfors(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Korkein hallinto-oikeus)

            «Směrnice 83/183/EHS  –  Přemístění bydliště z jednoho členského státu do jiného  –  Daň vybíraná před registrací motorového vozidla nebo jeho uvedením do provozu»

                  Stanovisko generální advokátky C. Stix-Hackl, přednesené dne 4. března 2004

                  Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. července 2004

            Shrnutí rozsudku

                  Daňová ustanovení  –  Harmonizace právních předpisů  –  Osvobození od daní ve věcech trvalého dovozu osobního majetku jednotlivců  –  Směrnice 83/183  –  Přemístění bydliště majitele motorového vozidla z jednoho členského státu do jiného  –  Daň uplatněná členským státem určení při registraci vozidla nebo jeho uvedení do provozu  –  Přípustnost  –  Meze(článek 18 ES; směrnice Rady 83/183, článek 1)Článek 1 směrnice Rady 83/183/EHS o osvobození od daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského
         státu, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v rámci přemístění bydliště majitele motorového vozidla z jednoho
         členského státu do jiného státu byla před registrací vozidla nebo jeho uvedením do provozu v členském státě, do něhož bylo
         bydliště přemístěno, uplatněna daň. Taková daň totiž nemůže být považována za zdanění související s dovozem, spadající do
         působnosti osvobození uvedeného v uvedeném ustanovení.
          Vzhledem k požadavkům vyplývajícím z článku 18 ES však přísluší vnitrostátním soudům, aby přezkoumávaly, zda je uplatnění
         vnitrostátního práva způsobilé zaručit, aby, pokud jde o tuto daň, uvedený majitel nebyl postaven do situace nepříznivější,
         než ve které se nacházejí občané, kteří trvale pobývali v dotčeném členském státu, a případně, zda je toto rozdílné zacházení
         odůvodněno objektivními hledisky, která jsou nezávislá na bydlišti dotyčných osob a přiměřená cíli legitimně sledovanému vnitrostátním
         právem.

               (viz body 26, 36 a výrok)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)15. července 2004(1)

               Směrnice 83/183/EHS  –  Přemístění bydliště z jednoho členského státu do jiného  –  Daň vybíraná před registrací motorového vozidla nebo jeho uvedením do provozu

             Ve věci C-365/02,
             jejímž předmětem je žádost Korkein hallinto-oikeus (Finsko) zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES směřující k získání,
            v řízení zahájeném

            Marií Lindfors,

             rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článku 1 směrnice Rady 83/183/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od
            daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského státu (Úř. věst. L 105, s. 64),

            SOUDNÍ DVŮR (první senát),,

             ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts (zpravodaj), soudci,

             generální advokátka: C. Stix-Hackl, vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, zástupce vedoucího soudní kanceláře,

            s přihlédnutím k písemným vyjádřením předloženým:

               –
                za M. Lindfors P. Snellem, oikeustieteen kandidaatti,

               –
                za finskou vládu T. Pynnä, jako zmocněnkyní,

               –
                za dánskou vládu J. Beringem Liisbergem, jako zmocněncem,

               –
                za řeckou vládu P. Panagiotounakosem, D. Kalogirosem a P. Mylonopoulosem, jako zmocněnci,

               –
                za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a I. Koskinenem, jako zmocněnci,

            po vyslechnutí ústních vyjádření M. Lindfors zastoupené P. Snellem, finské vlády zastoupené T. Pynnä, dánské vlády zastoupené
               J. Moldem, jako zmocněncem, řecké vlády zastoupené M. Apessosem, jako zmocněncem, a Komise, zastoupené R. Lyalem a I. Koskinenem,
               na jednání konaném dne 15. ledna 2004,

            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 4. března 2004,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

          Usnesením ze dne 10. října 2002 došlým Soudnímu dvoru dne 14. října 2002 položil Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní
         soud) na základě článku 234 ES předběžnou otázku týkající se výkladu článku 1 směrnice Rady 83/183/EHS ze dne 28. března 1983
         o osvobození od daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského státu (Úř. věst. L 105, s.
         64).

         2

          Tato otázka vyvstala v rámci sporu mezi M. Lindfors a finskými úřady ve věci daně z motorových vozidel upravené finskými právními
         předpisy, jež byla M. Lindfors uložena po přemístění jejího bydliště do Finska.

               Právní rámec
            Příslušná ustanovení směrnice 83/183/EHS

         3

         Článek 1 směrnice 83/183 stanoví:
         „Každý členský stát za podmínek a v případech níže stanovených osvobodí osobní majetek dovezený natrvalo jednotlivci z jiného
         členského státu od daní z obratu, spotřebních daní a jiných nepřímých daní, které se na tento dovoz obvykle vztahují.
          Tato směrnice se nevztahuje na zvláštní nebo periodické poplatky a daně ukládané na používání tohoto majetku v určité zemi,
         jako jsou například poplatky za registraci motorových vozidel, silniční daně a televizní poplatky.“

         Finské právní předpisy

         4

          Příslušné vnitrostátní právní předpisy se nacházejí v autoverolaki (1482/1994) (zákon o dani z motorových vozidel) ze dne
         29. prosince 1994, ve znění účinném v roce 1999 (dále jen „zákon o dani z motorových vozidel”).

         5

         Článek 1 odst. 1 zákona o dani z motorových vozidel stanoví, že tato daň (dále též jen „autovero”) je „splatná státu [...]
         před registrací osobních vozidel nebo jejich uvedením do provozu ve Finsku”.

         6

          Podle článku 2 uvedeného zákona „se uvedením do provozu ve Finsku rozumí uvedení vozidla do provozu na finském území, i když
         vozidlo nebylo v této zemi registrováno”. Toto ustanovení dále stanoví: „Za zdanitelnou operaci se však nepovažuje používání
         vozidla registrovaného v jiném státě než ve Finsku, které bylo do země dočasně dovezeno jednotlivcem, který má trvalé bydliště
         v jiném státě než ve Finsku, pro jeho vlastní potřeby a výlučně k jeho vlastnímu použití po dobu nejvýše šesti měsíců [...]”.

         7

          Podle čl. 4 odst. 1 téhož zákona „[j]e poplatníkem daně z motorových vozidel dovozce motorového vozidla nebo výrobce, pokud
         bylo motorové vozidlo vyrobeno ve Finsku”. Článek 5 tohoto zákona pak upřesňuje, že „poplatník daně z motorových vozidel je
         rovněž povinen odvést daň z přidané hodnoty vyměřenou z daně z motorových vozidel”.

         8

          V rozhodné době skutkových okolností, které vedly ke sporu v původním řízení, čl. 6 odst. 1 zákona o dani z motorových vozidel
         stanovil:
         „Splatná daň se rovná zdanitelné hodnotě vozidla, snížené o 4 600 FIM. Výše daně však vždy činí nejméně 50 % zdanitelné hodnoty
         motorového vozidla.”

         9

          Podle čl. 7 odst. 1 uvedeného zákona podléhá ojeté dovezené motorové vozidlo stejné dani jako odpovídající nové motorové vozidlo
         s tím, že tato daň je však poměrně snížena podle tabulky, která přihlíží k době (vyjádřené v měsících), po kterou bylo vozidlo
         používáno.

         10

          V souladu s čl. 25 odst. 1 téhož zákona „[s]e u motorového vozidla podléhajícího dani, které patří domácnosti a je dovezeno
         v rámci přemístění bydliště do Finska, poskytuje sleva z daně až do výše 80 000 FIM”, pokud jsou splněny podmínky uvedené
         v tomto ustanovení.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

         11

          Marie Lindfors se poté, co pobývala v jiných členských státech, trvale usadila ve Finsku a v rámci tohoto přemístění bydliště
         tam dovezla dne 4. srpna 1999 osobní vozidlo, které tvořilo součást jejího osobního majetku a které uvedla do provozu v roce
         1995 v Nizozemí poté, co jej koupila v Německu.

         12

          V daňovém výměru ze dne 4. srpna 1999 poskytl Hangon tullikamari (celní úřad v Hanko) (Finsko) M. Lindfors snížení daně ve
         výši 80 000 FIM a stanovil autovero, kterou měla odvést, na 16 556 FIM, ke které byla přidána daň z přidané hodnoty ve výši
         3 642 FIM, tedy celkem 20 198 FIM (přibližně 3 400 eur).

         13

          Marie Lindfors podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k Helsingin hallinto-oikeus (správní soud v Helsinkách) (Finsko). Má
         totiž za to, že autovero představuje nepřímou daň, jejíž výběr je zakázán na základě čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183.

         14

          Tato žaloba byla zamítnuta. Helsingin hallinto-oikeus rozhodl, že autovero jakožto daň spojená s registrací motorového vozidla
         nebo jeho uvedením do provozu ve Finsku musí být považována za zvláštní daň týkající se používání majetku v zemi ve smyslu
         čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183 s tím, že taková daň je vyňata z působnosti této směrnice.

         15

          Marie Lindfors žádala Korkein hallinto-oikeus o udělení souhlasu s podáním opravného prostředku proti rozhodnutí Helsingin
         hallinto-oikeus.

         16

          Korkein hallinto-oikeus se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
         „Je třeba vykládat článek 1 směrnice 83/183 [...] v tom smyslu, že daň z motorových vozidel (autovero) ve smyslu zákona o
         dani z motorových vozidel (autoverolaki) vybíraná z motorového vozidla dovezeného z jiného členského státu do Finska v rámci
         přemístění bydliště, je nepřímou daní ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice, anebo zvláštním poplatkem či daní týkající se používání
         tohoto majetku v zemi ve smyslu čl. 1 odst. 2?”

         K předběžné otázceÚvodní vyjádření

         17

          Ve svém rozsudku ze dne 19. září 2002, Tulliasiamies a Siilin (C-101/00, Recueil, s. I-7487, body 61 a 80) již Soudní dvůr
         rozhodl, že autovero představuje diskriminační vnitrostátní zdanění zakázané článkem 90 ES, jelikož výše uvedené daně z dovezeného
         ojetého motorového vozidla převyšuje výši zbytkové daně obsaženou v hodnotě podobného ojetého motorového vozidla, které již
         bylo registrováno na finském území.

         18

          Předběžná otázka se týká výlučně legality výběru daně takové, jako je autovero – bez ohledu na způsob jejího výpočtu nebo
         na její výši – při přemístění bydliště z jednoho členského státu do jiného.

         Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

         19

          Marie Lindfors tvrdí, že autovero je nepřímou daní, která je vybírána z důvodu dovozu motorového vozidla na finské území.
         Na takovou daň by se mělo vztahovat osvobození uvedené v čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183.

         20

          Skutečnost, že autovero je nepřímou daní ve smyslu uvedeného ustanovení, vyplývá podle M. Lindfors nejen z povahy této daně,
         ale také nepřímo z působnosti směrnice Rady 83/182/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které platí v rámci Společenství
         pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků (Úř. věst. 105, s. 59), jakož i z návrhu směrnice Rady 98/C-108/12 upravující
         daňový režim osobních motorových vozidel trvale převezených do jiného členského státu v souvislosti s přemístěním bydliště
         nebo dočasně používaných v členském státě jiném než ve státě registrace (Úř. věst. 1998, C 108, s. 75 a – změněný návrh -
         Úř. věst. 1999, C 145, s. 6).

         21

          Finská, dánská a řecká vláda podotýkají, že autovero nemůže být považováno za daň, jež se ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice
         83/183 obvykle vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivce z jiného členského státu. Okolností rozhodnou pro její
         uplatnění je totiž používání vozidla na veřejné komunikaci ve Finsku, i když je tato daň obvykle vybírána při registraci.
         V každém případě je autovero coby zvláštní daň týkající se používání nebo registrace výslovně vyňata z působnosti uvedené
         směrnice na základě jejího čl. 1 odst. 2.

         22

          Komise zdůrazňuje, že čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183 vyjímá z její působnosti „poplatky za registraci motorových vozidel”.
         Na rozdíl od daní, jejichž účelem je přispívat k financování veřejné správy, představují „poplatky” protihodnotu služeb poskytnutých
         veřejnou mocí. Podle Komise není autovero „poplatkem” za registraci, ale nepřímou daní, jejíž výběr je v rámci přemístění
         bydliště zakázán odstavcem 1 uvedeného článku. Tento zákaz se týká daní, které jsou ukládány z důvodu dovozu majetku v rámci
         přemístění bydliště.

         23

          Komise tvrdí, že registrace vozidla a jeho uvedení do provozu již byly zdaněny ve státě původu. Volný pohyb by byl poškozen,
         pokud by členský stát určení mohl na tomto základě uložit daň znovu. Ustanovení směrnice 83/183 je totiž třeba vykládat ve
         světle základního práva na volný pohyb zakotveného ve prospěch občanů Unie v článku 18 ES.

         Odpověď Soudního dvora

         24

          Nejdříve je třeba přezkoumat, zda autovero spadá do působnosti čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183, jak tvrdí M. Lindfors a Komise.
         V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že název daně ve vnitrostátním právu není – jako takový - rozhodující pro posouzení otázky,
         zda se toto ustanovení dotyčné daně týká.

         25

          Společný přezkum článků 1 a 2 zákona o dani z motorových vozidel ukazuje, že autovero je splatná před registrací osobního
         vozidla nebo jeho uvedením do provozu ve Finsku. Ze spisu, a zejména z článku 2 tohoto zákona, jakož i z vyjádření finské
         vlády a M. Lindfors, vyplývá, že s výjimkou dočasného dovozu má používání vozidla na finské silniční síti za následek uplatnění
         uvedené daně. Tak tato vláda vysvětluje, že okolností rozhodnou pro výběr autovero je skutečnost, že vozidlo je používáno
         v provozu, i když je daň obvykle vybírána při registraci. Stejně tak M. Lindfors potvrzuje, že zákon o dani z motorových vozidel
         spočívá na zásadě, že jakékoli používání motorového vozidla, i když v nepatrném rozsahu, vede k uplatnění daně.

         26

          Za těchto podmínek nemůže být daň, jakou je autovero, považována za zdanění související s dovozem, spadající do působnosti
         osvobození uvedeného v čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183. Skutečností tuto daň zakládající je totiž použití vozidla na finském
         území, které nemusí nutně souviset s dovozem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Weigel, C-387/01, dosud nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 47).

         27

          Z toho vyplývá, že na daň vykazující stejné znaky jako autovero nespadá do působnosti daňového osvobození stanoveného v čl.
         1 odst. 1 směrnice 83/183.

         28

          Tento závěr je potvrzen čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183. Vzhledem k tomu, že autovero se uplatňuje z důvodu používání motorového
         vozidla ve Finsku, daně takové jako ty, jichž se týká spor, který je předmětem původního řízení, představují „zvláštní daně
         ukládané na používání [...] majetku v určité zemi” ve smyslu uvedeného ustanovení.

         29

          Marie Lindfors nemůže svoji argumentaci založit ani na působnosti směrnice 83/182, která se týká osvobození od daní, které
         platí pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků. Okolnost, že v souladu s článkem 1 této směrnice občan Unie, který
         dočasně doveze vozidlo do Finska, je osvobozen od autovero, nedovoluje učinit závěr, že tato daň je zahrnuta v osvobození
         od daně zavedeném směrnicí 83/183, která se týká trvalého dovozu vozidel.

         30

          Návrh směrnice 98/C-108/12 neumožňuje vykládat směrnici 83/183 tak, jak to činí M. Lindfors a Komise. Ze čtrvtého, pátého
         a sedmého bodu odůvodnění tohoto návrhu naopak vyplývá, že přijetí směrnice zakazující členským státům uplatňovat, jak stanoví
         článek 1 uvedeného návrhu, „spotřební daně, poplat[ky] za registraci [nebo] jiné nepřímé daně na osobní motorová vozidla zaregistrovaná
         v jiném členském státu a trvale uvedená na jejich území v rámci přemístění obvyklého bydliště jednotlivce”, je nezbytné právě
         z důvodu nedostatečné úpravy v této směrnici, jak zdůraznil generální advokát Tizzano ve svém stanovisku ve věci Weigel (rozsudek
         uvedený výše, bod 52).

         31

          Je zajisté pravda, jak zdůrazňuje Komise, že autovero může negativně ovlivnit rozhodnutí občanů Unie vykonávat své právo svobodně
         se pohybovat zakotvené v článku 18 ES.

         32

          I když postupující soudce z formálního hlediska omezil svoji otázku na výklad článku 1 směrnice 83/183, tato okolnost není
         na překážku tomu, aby Soudní dvůr poskytl vnitrostátnímu soudu veškeré poznatky k výkladu práva Společenství, které mohou
         být užitečné při rozhodování věci, která je mu předložena, bez ohledu na to, zda na ně tento soud ve znění své otázky poukázal
         (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 12. prosince 1990, SARPP, C-241/89, Recueil, s. I-4695, bod 8; ze dne 2. února 1994, Verband
         Sozialer Wettbewerb, nazývaný „Clinique”, C-315/92, Recueil, s. I-317, bod 7; ze dne 4. března 1999, Consorzio per la tutela
         del formaggio Gorgonzola, C-87/97, Recueil, s. I-1301, bod 16, a Weigel, uvedený výše, bod 44).

         33

          Je tudíž namístě zabývat se dopadem článku 18 ES, aby mohl postupující soud posoudit soulad použití autovero v případě takovém,
         jako je případ projednávaný v původním řízení, s požadavky vyplývajícími z tohoto ustanovení.

         34

          V tomto ohledu již bylo rozhodnuto, že Smlouva o ES nezaručuje občanu Unie, že přemístění jeho činností do členského státu
         jiného než státu, v němž do té doby pobýval, je daňově neutrální. Vzhledem k rozdílům mezi daňovými právními předpisy členských
         států může být takové přemístění pro občana v oblasti nepřímých daní podle případu v různé míře výhodné či nevýhodné. Z toho
         vyplývá, že případné znevýhodnění v porovnání se situací, v níž tento občan vykonával své činnosti před přemístěním, v zásadě
         není v rozporu s článkem 18 ES, pokud ovšem dotčené předpisy neznevýhodňují tohoto občana ve vztahu k občanům, kteří již takovému
         zdanění podléhali (viz rozsudek Weigel, uvedený výše, bod 55).

         35

          Ze spisu vyplývá, že zákon o dani z motorových vozidel ve svém čl. 25 odst. 1 upravuje snížení daně nepřesahující 80 000 FIM
         (13 455 eur) zejména pro občany Unie, kteří vykonávají své právo na volný pohyb, v rámci přemístění bydliště do Finska. Přísluší
         postupujícímu soudu, aby přezkoumal, zda je uplatnění tohoto ustanovení a případných jiných ustanovení vnitrostátního práva
         způsobilé zaručit, aby pokud jde o uvedenou daň, M. Lindfors nebyla postavena do situace nepříznivější, než ve které se nacházejí
         občané, kteří trvale pobývali ve Finsku. Pokud by postupující soud shledal, že takováto nepříznivější situace existuje, bude
         muset přezkoumat, zda je toto rozdílné zacházení odůvodněno objektivními hledisky, která jsou nezávislá na bydlišti dotyčných
         osob a přiměřená cíli legitimně sledovanému vnitrostátním právem (viz rozsudek ze dne 11. července 2002, D´Hoop, C-224/98,
         Recueil, s. I-6191, bod 36).

         36

          S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na položenou otázku následovně:
         Článek 1 směrnice 83/183 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v rámci přemístění bydliště majitele motorového
         vozidla z jednoho členského státu do jiného byla před registrací vozidla nebo jeho uvedením do provozu v členském státu, do
         něhož bylo bydliště přemístěno, uplatněna daň taková jako ta, jež je upravena v zákoně o dani z motorových vozidel. Vzhledem
         k požadavkům vyplývajícím z článku 18 ES však přísluší postupujícímu soudu, aby přezkoumal, zda je uplatnění vnitrostátního
         práva způsobilé zaručit, aby pokud jde o tuto daň, uvedený majitel nebyl postaven do situace nepříznivější, než ve které se
         nacházejí občané, kteří trvale pobývali v dotčeném členském státu, a případně zda je toto rozdílné zacházení odůvodněno objektivními
         hledisky, která jsou nezávislá na bydlišti dotyčných osob a přiměřená cíli legitimně sledovanému vnitrostátním právem.

         K nákladům řízení
         37

          Náklady vzniklé finské, dánské a řecké vládě, jakož i Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem
         k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před
         vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

         Z těchto důvodů

            SOUDNÍ DVŮR (první senát)

          o otázce, která mu byla předložena Korkein hallinto-oikeus usnesením ze dne 10. října 2002, rozhodl takto:
         Článek 1 směrnice Rady 83/183/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního
               majetku jednotlivců z členského státu, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v rámci přemístění bydliště majitele
               motorového vozidla z jednoho členského státu do jiného byla před registrací vozidla nebo jeho uvedením do provozu v členském
               státu, do něhož bylo bydliště přemístěno, uplatněna daň taková jako ta, jež je upravena v autoverolaki (1482/1994) (zákon
               o dani z motorových vozidel). Vzhledem k požadavkům vyplývajícím z článku 18 ES však přísluší postupujícímu soudu, aby přezkoumal,
               zda je uplatnění vnitrostátního práva způsobilé zaručit, aby pokud jde o tuto daň, uvedený majitel nebyl postaven do situace
               nepříznivější, než ve které se nacházejí občané, kteří trvale pobývali v dotčeném členském státu, a případně zda je toto rozdílné
               zacházení odůvodněno objektivními hledisky, která jsou nezávislá na bydlišti dotyčných osob a přiměřená cíli legitimně sledovanému
               vnitrostátním právem.
                  Jann

                  Rosas

                  von Bahr

                  Silva de Lapuerta

                  Lenaerts

          Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. července 2004.

                  Vedoucí soudní kanceláře

                  Předseda prvního senátu

                  R. Grass

                  P. Jann

          1 –

            Jednací jazyk: finština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 28. dubna 2011.#Hassen El Dridi, alias Soufi Karim.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte d’appello di Trento - Itálie.#Prostor svobody, bezpečnosti a práva - Směrnice 2008/115/ES - Navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí - Články 15 a 16 - Vnitrostátní právní úprava, jež pro neoprávněně pobývající státní příslušníky třetích zemí, kteří odmítnou uposlechnout příkaz k opuštění území členského státu, stanoví trest odnětí svobody - Slučitelnost.#Věc C-61/11 PPU.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      28. dubna 2011(*)

      „Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Směrnice 2008/115/ES – Navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí – Články 15 a 16 – Vnitrostátní právní úprava, jež pro neoprávněně pobývající státní příslušníky třetích zemí, kteří odmítnou uposlechnout příkaz
         k opuštění území členského státu, stanoví trest odnětí svobody – Slučitelnost“

      Ve věci C‑61/11 PPU,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Corte d’appello
         di Trento (Itálie) ze dne 2. února 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 10. února 2011, v trestním řízení proti

      Hassenovi El Dridimu, alias Soufimu Karimovi,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, J.-J. Kasel, M. Ilešič (zpravodaj), E. Levits a M. Safjan, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k žádosti předkládajícího soudu ze dne 2. srpna 2011, došlé Soudnímu dvoru dne 10. února 2011 a doplněné dne
         11. února 2011, o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení v souladu s článkem 104b jednacího
         řádu Soudního dvora,

      s přihlédnutím k rozhodnutí prvního senátu ze dne 17. února 2011 vyhovět uvedené žádosti,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. března 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za H. El Dridiho M. Pisanim a L. Maserou, avvocati,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s L. D’Asciou, avvocato dello Stato,
      –        za Evropskou komisi M. Condou-Durande a L. Pretem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí generálního advokáta,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 15 a 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze
         dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních
         příslušníků třetích zemí (Úř. věst. L 348, s. 98).

      2        Tato žádost byla podána v rámci řízení proti H. El Dridimu, jemuž byl uložen trest odnětí svobody na jeden rok za přečin spočívající
         v neoprávněném pobytu na italském území bez legitimního důvodu, čímž porušil výjezdní příkaz, který mu byl udělen questore
         di Udine (ředitel policie v Udine).

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Druhý, šestý, třináctý, šestnáctý a sedmnáctý bod odůvodnění směrnice 2008/115 uvádí:

      „(2)      Evropská rada na zasedání v Bruselu ve dnech 4. a 5. listopadu 2004 vyzvala k vypracování účinné politiky pro vyhošťování
         a dobrovolný návrat založené na společných normách pro navracení osob humánním způsobem a při plném respektování jejich lidských
         práv [jejich základních práv] a důstojnosti.

      […]
      (6)      Členské státy by měly zajistit, aby se ukončení neoprávněného pobytu státních příslušníků třetích zemí provádělo ve spravedlivém
         a průhledném řízení. […]

      […]
      (13)      Používání donucovacích opatření by mělo výslovně podléhat zásadám proporcionality a účinnosti, pokud jde o použité prostředky
         a sledované cíle. […]

      […]
      (16)      Využití zajištění za účelem vyhoštění by mělo být omezeno a mělo by podléhat zásadě proporcionality, pokud jde o použité prostředky
         a sledované cíle. Zajištění je odůvodněné pouze pro přípravu navrácení či pro výkon vyhoštění a pouze v případě, že by uplatnění
         mírnějších donucovacích opatření nebylo dostatečně účinné.

      (17)      Se zajištěnými státními příslušníky třetích zemí by se mělo zacházet důstojně, za dodržování jejich základních práv a v souladu
         se zásadami lidskosti a s mezinárodním a vnitrostátním právem. Aniž je dotčeno počáteční zadržení donucovacími orgány, jež
         je upraveno vnitrostátními právními předpisy, mělo by se zajištění zpravidla vykonávat ve zvláštních zajišťovacích zařízeních.“

      4        Článek 1 směrnice 2008/115, nadepsaný „Předmět“, stanoví:

      „Tato směrnice stanoví společné normy a postupy, které jsou v členských státech používány při navracení neoprávněně pobývajících
         státních příslušníků třetích zemí v souladu se základními právy jakožto obecnými zásadami práva Společenství i s mezinárodním
         právem, včetně závazků v oblasti ochrany uprchlíků a dodržování lidských práv.“

      5        Článek 2 odst. 1 a 2 uvedené směrnice zní:

      „1.      Tato směrnice se vztahuje na státní příslušníky třetích zemí neoprávněně pobývající na území členského státu.
      2.      Členské státy mohou rozhodnout, že tuto směrnici nepoužijí na státní příslušníky třetích zemí,
      […]
      b)      jejichž návrat je trestněprávní sankcí nebo důsledkem trestněprávní sankce podle vnitrostátního práva nebo kterých se týká
         vydávací řízení.“

      6        Článek 3 bod 4 směrnice 2008/115 definuje pro účely této směrnice pojem „rozhodnutí o navrácení“ jako „správní nebo soudní
         rozhodnutí nebo akt, kterým se rozhoduje nebo prohlašuje, že pobyt státního příslušníka třetí země je neoprávněný, a kterým
         se ukládá nebo prohlašuje povinnost návratu“.

      7        Článek 4 odst. 3 dané směrnice uvádí:

      „Touto směrnicí není dotčeno právo členských států přijmout nebo zachovat ustanovení příznivější pro osoby, na něž se vztahují
         [na něž se tato směrnice vztahuje], za předpokladu, že jsou slučitelná s touto směrnicí.“

      8        Podle čl. 6 odst. 1 téže směrnice „[č]lenské státy vydají rozhodnutí o navrácení každému státnímu příslušníkovi třetí země,
         který pobývá neoprávněně na jejich území, aniž jsou dotčeny výjimky uvedené v odstavcích 2 až 5“.

      9        Článek 7 směrnice 2008/115, nadepsaný „Dobrovolné opuštění území“, zní následovně:

      „1.      V rozhodnutí o navrácení se poskytuje přiměřená lhůta k dobrovolnému opuštění území v délce od sedmi do třiceti dnů, aniž
         jsou dotčeny výjimky uvedené v odstavcích 2 a 4. Členské státy mohou ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovit,
         že se tato lhůta poskytuje pouze na žádost dotčeného státního příslušníka třetí země. V takovém případě členské státy uvědomí
         dotčené státní příslušníky třetí země o možnosti podání takové žádosti.

      […]
      3.      Po dobu běhu lhůty k dobrovolnému opuštění území lze uložit některé povinnosti, jejichž cílem je předcházet nebezpečí skrývání
         se, jako je pravidelné hlášení se orgánům, složení přiměřené finanční záruky, odevzdání dokladu nebo povinnost pobývat na
         určitém místě.

      4.      Pokud hrozí nebezpečí skrývání se nebo pokud byla žádost o oprávněný pobyt zamítnuta jakožto zjevně nedůvodná nebo podvodná
         anebo pokud dotčená osoba představuje hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo národní bezpečnost, nemusí členské
         státy poskytnout lhůtu k dobrovolnému opuštění území nebo mohou poskytnout lhůtu kratší než sedm dní.“

      10      Článek 8 odst. 1 a 4 uvedené směrnice stanoví:

      „1.      Členské státy přijmou veškerá opatření nezbytná k výkonu rozhodnutí o navrácení, jestliže nebyla poskytnuta lhůta k dobrovolnému
         opuštění území v souladu s čl. 7 odst. 4 nebo jestliže povinnost návratu nebyla během lhůty pro dobrovolné opuštění území
         poskytnuté podle článku 7 splněna.

      […]
      4.      Jestliže členské státy použijí při uskutečňování vyhoštění státního příslušníka třetí země, který při něm klade odpor, jako
         krajní možnost donucovací opatření, musí být tato opatření přiměřená a použití síly nesmí překročit únosnou míru. Provádějí
         se na základě vnitrostátních právních předpisů v souladu se základními právy a je při nich náležitě respektována důstojnost
         a tělesná integrita dotčeného státního příslušníka třetí země.“

      11      Článek 15 téže směrnice, obsažený v její kapitole IV, která se týká zajištění za účelem vyhoštění, zní následovně:

      „1.      Nemohou-li být v konkrétním případě účinně uplatněna jiná dostatečně účinná, avšak mírnější donucovací opatření, mohou členské
         státy zajistit pouze státního příslušníka třetí země, o jehož navrácení probíhá řízení, za účelem přípravy návratu nebo výkonu
         vyhoštění, zejména v případě, že

      a)      hrozí nebezpečí skrývání se nebo
      b)      dotčený státní příslušník třetí země se vyhýbá přípravě návratu či uskutečňování vyhoštění nebo je jinak ztěžuje.
      Jakékoli zajištění musí trvat co nejkratší dobu, a pouze dokud jsou s náležitou pečlivostí činěny úkony směřující k vyhoštění.
      […]
      3.      V každém případě je zajištění přezkoumáváno v přiměřených časových odstupech na žádost dotčeného státního příslušníka třetí
         země nebo z moci úřední. V případě dlouhodobého zajištění podléhá tento přezkum soudnímu dohledu.

      4.      Ukáže-li se, že reálný předpoklad pro vyhoštění přestal z právních nebo jiných důvodů existovat nebo že přestaly existovat
         podmínky uvedené v odstavci 1, ztrácí zajištění odůvodnění a dotčená osoba musí být bezodkladně propuštěna.

      5.      Zajištění trvá, dokud trvají podmínky uvedené v odstavci 1 a dokud to je nezbytné pro zajištění úspěšného vyhoštění. Každý
         členský stát stanoví omezenou dobu trvání zajištění, jež nesmí přesáhnout dobu šesti měsíců.

      6.      Členské státy nesmějí prodloužit dobu uvedenou v odstavci 5, s výjimkou prodloužení o omezenou dobu nepřesahující dalších
         dvanáct měsíců v souladu s vnitrostátním právem v případech, kdy je pravděpodobné, že doba potřebná pro úkony směřující k vyhoštění
         budou přes jejich řádné úsilí delší z důvodu

      a)      nedostatečné spolupráce dotčeného státního příslušníka třetí země nebo
      b)      zpoždění při získávání nezbytných dokladů ze třetích zemí.“
      12      Článek 16 směrnice 2008/115, nadepsaný „Podmínky zajištění“, ve svém odstavci 1 uvádí:

      „Zajištění se zpravidla vykonává ve zvláštních zajišťovacích zařízeních. Nemůže-li členský stát poskytnout ubytovací prostor
         ve zvláštním zajišťovacím zařízení a musí-li se uchýlit k umístění ve věznici, musí být zajištění státní příslušníci třetí
         země odděleni od běžných vězňů.“

      13      Článek 18 směrnice 2008/115, nadepsaný „Mimořádné situace“, zní:

      „1.      Vznikne-li důsledkem výjimečně rozsáhlého množství státních příslušníků třetích zemí, kteří mají být navráceni, nepředvídatelně
         velká zátěž pro kapacitu zajišťovacích zařízení členského státu nebo pro jeho správní či soudní zaměstnance, může tento členský
         stát po dobu trvání uvedené mimořádné situace […] přijmout naléhavá opatření, pokud jde o podmínky zajištění odchylující se
         od opatření stanovených v čl. 16 odst. 1 […].

      2.      Uchýlí-li se dotyčný členský stát k takovým mimořádným opatřením, uvědomí o tom Komisi. Rovněž uvědomí Komisi, jakmile důvody
         pro uplatnění těchto mimořádných opatření pominou.

      3.      Žádné ustanovení tohoto článku nelze vykládat tak, že by umožňovalo členským státům odchýlit se od své obecné povinnosti přijmout
         veškerá přiměřená obecná či konkrétní opatření k plnění svých povinností vyplývajících z této směrnice.“

      14      Podle čl. 20 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2008/115 musely členské státy uvést v účinnost právní a správní předpisy
         nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí, s výjimkou jejího čl. 13 odst. 4, do 24. prosince 2010.

      15      V souladu se svým článkem 22 vstoupila uvedená směrnice v platnost dne 13. ledna 2009.

       Vnitrostátní právní úprava
      16      Článek 13 legislativního nařízení č. 286/1998 ze dne 25. července 1998, kterým se kodifikuje právní úprava v oblasti přistěhovalectví
         a pravidla týkající se postavení cizince (běžný doplněk ke GURI č. 191 ze dne 18. srpna 1998), ve znění zákona č. 94 ze dne
         15. července 2009 o veřejné bezpečnosti (běžný doplněk ke GURI č. 170 ze dne 24. července 2009, dále jen „legislativní nařízení
         č. 286/1998“), ve svých odstavcích 2 a 4 stanoví:

      „2.      Prefekt rozhodne o vyhoštění, pokud cizinec:
      a)      vstoupil na území státu, aniž se podrobil hraniční kontrole, a nebyl navrácen zpět […];
      b)      pobývá na území státu […] aniž ve stanovené lhůtě požádal o povolení k pobytu, s výjimkou případů, kdy je toto zpoždění způsobeno
         vyšší mocí, nebo přesto, že mu bylo povolení k pobytu odebráno nebo byla zrušena jeho platnost, nebo také aniž požádal o obnovení
         povolení k pobytu, přestože jeho platnost skončila před více než 60 dny. [...]

      […]
      4.      Vyhoštění vždy uskutečňuje questore společně s vrácením na hranici pořádkovými silami, kromě případů uvedených v odstavci
         5.“

      17      Článek 14 legislativního nařízení č. 286/1998 zní následovně:

      „1.      Není-li možné vyhoštění uskutečnit okamžitě vrácením na hranici nebo navrácením, neboť je třeba cizinci poskytnout pomoc,
         provést dodatečné kontroly jeho totožnosti nebo jeho státní příslušnosti nebo získat cestovní doklady, nebo z důvodu nedostupnosti
         dopravce nebo jiného vhodného dopravního prostředku, questore rozhodne o zajištění cizince po dobu nezbytně nutnou v nejbližším
         ze zajišťovacích center určených nebo zřízených vyhláškou ministerstva vnitra po dohodě s ministerstvy sociální solidarity
         a financí, rozpočtu a hospodářského plánování.

      […]
      5a      Není-li možné cizinci poskytnout ubytovací prostor v některém ze zajišťovacích zařízení nebo jestliže pobyt v takovém zařízení
         neumožnil výkon vyhoštění nebo navrácení s vrácením na hranici, questore cizinci nařídí, aby do pěti dnů opustil území státu.
         Příkaz má písemnou podobu a uvádí důsledky neoprávněného pobytu na území státu stran sankcí, které lze uložit, a to i v případě
         recidivy. K příkazu questore mohou být přiloženy dokumenty, které dotyčná osoba potřebuje k tomu, aby se mohla dostavit do
         kanceláře diplomatického zastoupení, a to i honorárního, své země v Itálii, jakož i k tomu, aby se mohla vrátit do svého státu
         původu nebo, není-li to možné, do státu posledního pobytu.

      5b      Cizinci, který se na území státu neoprávněně zdržuje, aniž k tomu má legitimní důvod, čímž porušuje příkaz udělený questore
         podle odstavce 5a, může být uložen trest odnětí svobody na jeden až čtyři roky, pokud bylo o vyhoštění nebo navrácení rozhodnuto
         po neoprávněném vstupu na vnitrostátní území […], nebo pokud cizinec nepožádal o povolení k pobytu nebo neohlásil svou přítomnost
         na území státu ve stanovené lhůtě, a nedošlo k tomu v důsledku zásahu vyšší moci, nebo pokud mu bylo povolení k pobytu odebráno
         nebo zrušena jeho platnost. Trest odnětí svobody na šest měsíců až jeden rok se ukládá, pokud bylo rozhodnuto o vyhoštění,
         protože platnost povolení k pobytu skončila před více než šedesáti dny a nebylo požádáno o jeho obnovení, nebo pokud byla
         žádost o povolení k pobytu zamítnuta […]. S výjimkou případů, kdy je cizinec ve vazbě, je nové rozhodnutí o vyhoštění s vrácením
         na hranici pořádkovými silami v každém případě přijato při neuposlechnutí výjezdního příkazu uděleného questore podle odstavce
         5a. Není-li vrácení na hranici možné, použijí se ustanovení odstavců 1 a 5a tohoto článku […].

      5c      Cizinci, kterému je určeno rozhodnutí o vyhoštění uvedené v odstavci 5b a nový výjezdní příkaz uvedený v odstavci 5a a který
         neoprávněně setrvává na území státu, může být uložen trest odnětí svobody na jeden rok až pět let. Ustanovení odstavce 5b
         třetí a poslední věta se v každém případě použijí.

      5d      Pokud jde o protiprávní jednání uvedená v odstavci 5b první větě a v odstavci 5c, koná se rito direttissimo [zjednodušené
         řízení] a zadržení pachatele je povinné.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      18      Hassen El Dridi je státní příslušník třetí země, jenž neoprávněně vstoupil na území Itálie a není držitelem povolení k pobytu.
         Prefekt Turína přijal dne 8. května 2004 rozhodnutí o jeho vyhoštění.

      19      Výjezdní příkaz k vycestování z vnitrostátního území, který dne 21. května 2010 udělil questore di Udine na základě uvedeného
         rozhodnutí o vyhoštění, mu byl doručen téhož dne. Tento výjezdní příkaz byl odůvodněn nedostupností vozidla nebo jiného dopravního
         prostředku, neexistencí dokladů totožnosti H. El Dridiho, jakož i tím, že není možné mu dočasně poskytnout ubytovací prostor
         v zajišťovacím zařízení pro nedostatek míst v zařízeních určených k tomuto účelu.

      20      Při kontrole provedené dne 29. září 2010 vyšlo najevo, že H. El Dridi neuposlechl uvedený výjezdní příkaz.

      21      Hassenovi El Dridimu byl samosoudcem Tribunale di Trento uložen ve zjednodušeném řízení trest odnětí svobody na jeden rok
         za přečin uvedený v čl. 14 odst. 5b legislativního nařízení č. 286/1998.

      22      Hassen El Dridi podal proti tomuto rozhodnutí odvolání ke Corte d’appello di Trento.

      23      Corte d’appello di Trento se zabývá tím, zda je možné uložit trestní sankci v průběhu správních řízení o navrácení cizince
         do jeho země původu, a to z důvodu nedodržení fází těchto řízení, jelikož taková trestní sankce se zdá být v rozporu se zásadou
         loajální spolupráce, s nutností dosáhnout cílů směrnice 2008/115 a zajistit její užitečný účinek, jakož i se zásadami proporcionality,
         přiměřenosti a opodstatněnosti trestu.

      24      Corte d’appello di Trento v tomto ohledu uvádí, že trestní sankce stanovená v čl. 14 odst. 5b legislativního nařízení č. 286/1998
         se ukládá po konstatování porušení mezifáze několikastupňového postupu pro provedení rozhodnutí o navrácení, jejž stanoví
         směrnice 2008/115, a sice nedodržení samotného výjezdního příkazu. Trest odnětí svobody na jeden až čtyři roky je kromě toho
         mimořádně přísný.

      25      Za těchto podmínek se Corte d’appello di Trento rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Brání s ohledem na zásadu loajální spolupráce, jejímž užitečným účinkem je dosáhnout cílů směrnice, a zásady proporcionality,
         přiměřenosti a odůvodněnosti trestu články 15 a 16 směrnice 2008/115 […]

      –      možnosti uložit trestní sankci za porušení mezifáze správního řízení o navrácení před jeho ukončením, a to využitím nejpřísnějšího
         dostupného správněprávního donucovacího opatření;

      –      možnosti, aby pouhá nedostatečná spolupráce dotyčné osoby při řízení o vyhoštění, a zejména v případě nedodržení prvního výjezdního
         příkazu uděleného správním orgánem, byly potrestány odnětím svobody až na čtyři roky?“

       K naléhavému řízení
      26      Corte d’appello di Trento požádal, aby byla tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projednána v naléhavém řízení upraveném
         v článku 104b jednacího řádu Soudního dvora.

      27      Předkládající soud odůvodnil tuto žádost tvrzením, že H. El Dridi je zadržen za účelem výkonu trestu, který mu byl uložen
         Tribunale di Trento.

      28      Po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl první senát Soudního dvora, že se žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti
         o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení vyhovuje.

       K předběžné otázce
      29      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2008/115, zejména její články 15 a 16, musí být vykládána v tom smyslu,
         že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, jež stanoví uložení trestu
         odnětí svobody neoprávněně pobývajícímu státnímu příslušníkovi třetí země pouze z toho důvodu, že v rozporu s příkazem k opuštění
         území tohoto státu v určité lhůtě setrvává na uvedeném území, aniž k tomu má legitimní důvod.

      30      Předkládající soud v tomto ohledu odkazuje na zásadu loajální spolupráce zakotvenou v čl. 4 odst. 3 SEU a na cíl zajistit
         užitečný účinek práva Unie.

      31      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle svého druhého bodu odůvodnění směrnice 2008/115 usiluje o vypracování účinné
         politiky pro vyhošťování a dobrovolný návrat založené na společných normách pro navracení osob humánním způsobem a při plném
         respektování jejich základních práv a důstojnosti.

      32      Jak vyplývá z jejího názvu i z jejího článku 1, směrnice 2008/115 zavádí „společné normy a postupy“, které musí každý členský
         stát použít při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí. Z výše uvedeného výrazu, ale i z celkové
         systematiky této směrnice vyplývá, že se členské státy mohou od uvedených norem a postupů odchýlit pouze za podmínek stanovených
         touto směrnicí, zejména za podmínek uvedených v jejím článku 4.

      33      Z toho plyne, že i když odstavec 3 tohoto článku 4 umožňuje členským státům přijmout nebo zachovat ustanovení, která jsou
         pro neoprávněně pobývající státní příslušníky třetích zemí příznivější než ustanovení směrnice 2008/115, pokud jsou slučitelná
         s touto směrnicí, tato směrnice nicméně uvedeným státům neumožňuje použít přísnější normy v oblasti, kterou upravuje.

      34      Je třeba rovněž uvést, že směrnice 2008/115 zavádí přesný postup, který má každý členský stát použít při navracení neoprávněně
         pobývajících státních příslušníků třetích zemí, a stanoví pořadí jednotlivých po sobě jdoucích fází, které tento postup zahrnuje.

      35      Článek 6 odst. 1 téže směrnice tak nejprve stanoví povinnost členských států vydat rozhodnutí o navrácení každému státnímu
         příslušníkovi třetí země, který na jejich území pobývá neoprávněně.

      36      V rámci této počáteční fáze postupu při navracení musí být až na výjimky upřednostňováno dobrovolné splnění povinnosti vyplývající
         z rozhodnutí o navrácení, kdy čl. 7 odst. 1 směrnice 2008/115 stanoví, že v tomto rozhodnutí se poskytuje přiměřená lhůta
         k dobrovolnému opuštění území v délce od sedmi do třiceti dnů.

      37      Z článku 7 odst. 3 a 4 uvedené směrnice vyplývá, že členské státy mohou na jedné straně osobě, o jejímž navrácení bylo rozhodnuto,
         uložit povinnost pravidelně se hlásit orgánům, složit přiměřenou finanční záruku, odevzdat doklady nebo pobývat na určitém
         místě, nebo na druhé straně poskytnout lhůtu k dobrovolnému opuštění území kratší než sedm dní, či dokonce takovou lhůtu neposkytnout,
         pouze za mimořádných okolností, jako je nebezpečí skrývání se.

      38      V posledně uvedeném případě, ale i v situaci, kdy povinnost návratu nebyla během lhůty pro dobrovolné opuštění území splněna,
         z čl. 8 odst. 1 a 4 směrnice 2008/115 vyplývá, že s cílem zajistit účinnost postupů při navracení tato ustanovení ukládají
         členskému státu, který přijal rozhodnutí o navrácení neoprávněně pobývajícího státního příslušníka třetí země, povinnost uskutečnit
         vyhoštění, s tím, že všechna nezbytná opatření, včetně případných donucovacích opatření, přijme přiměřeným způsobem a zejména
         za dodržování základních práv.

      39      Z šestnáctého bodu odůvodnění uvedené směrnice, jakož i ze znění jejího čl. 15 odst. 1 v tomto ohledu plyne, že členské státy
         musí uskutečnit vyhoštění prostřednictvím co nejmírnějších donucovacích opatření. Pouze v případě, kdy výkon rozhodnutí o navrácení
         formou vyhoštění může být s ohledem na posouzení každé konkrétní situace ohrožen jednáním dotčené osoby, mohou tyto státy
         zbavit tuto osobu svobody jejím zajištěním.

      40      Toto zbavení svobody musí podle čl. 15 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2008/115 trvat co nejkratší dobu, a pouze dokud
         jsou s náležitou pečlivostí činěny úkony směřující k vyhoštění. Podle odstavců 3 a 4 uvedeného článku 15 takové zbavení svobody
         podléhá přezkumu v přiměřených časových odstupech a je ukončeno, jestliže se ukáže, že reálný předpoklad pro vyhoštění přestal
         existovat. Odstavce 5 a 6 téhož článku stanoví maximální dobu trvání uvedeného zbavení svobody na 18 měsíců, přičemž tato
         doba představuje hranici pro všechny členské státy. Článek 16 odst. 1 této směrnice kromě toho vyžaduje, aby byly dotyčné
         osoby umístěny ve zvláštním zařízení a v každém případě odděleny od běžných vězňů.

      41      Z výše uvedeného vyplývá, že pořadí fází postupu při navrácení zavedeného směrnicí 2008/115 odpovídá odstupňování opatření,
         která je třeba přijmout za účelem výkonu rozhodnutí o navrácení, a to odstupňování od opatření, které ponechává dotyčné osobě
         největší svobodu, tedy poskytnutí lhůty k jejímu dobrovolnému opuštění území, k opatřením, která omezují její svobodu nejvíce,
         tedy zajištění ve zvláštním zařízení, a dodržování zásady proporcionality musí být zajištěno v průběhu všech těchto fází.

      42      Je zjevné, že i použití tohoto posledního opatření, které představuje nejzávažnější opatření omezující svobodu, jež uvedená
         směrnice při uskutečňování nuceného vyhoštění umožňuje, je podle článků 15 a 16 uvedené směrnice přísně upraveno, a to zejména
         s cílem zajistit dodržování základních práv dotyčných státních příslušníků třetích zemí.

      43      Cílem maximální doby stanovené v čl. 15 odst. 5 a 6 směrnice 2008/115 je zvláště omezit ztrátu svobody státních příslušníků
         třetích zemí v případě nuceného vyhoštění (rozsudek ze dne 30. listopadu 2009, Kadzoev, C‑357/09 PPU, Sb. rozh. s. I‑11189,
         bod 56). Směrnice 2008/115 tak zamýšlí zohlednit jak judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, podle které zásada proporcionality
         vyžaduje, aby zbavení svobody osoby, proti níž je vedeno řízení o vyhoštění či vydání, netrvalo nepřiměřeně dlouhou dobu,
         to znamená aby nepřekračovalo lhůtu nezbytnou k dosažení sledovaného cíle (viz zejména ESLP, rozsudek Saadi v. Spojené království
         ze dne 29. ledna 2008, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, § 72 a §74), tak osmý pokyn v dokumentu „Dvacet pokynů pro nucené navracení“ přijatém dne 4. května 2005 Výborem ministrů
         Rady Evropy, na který směrnice odkazuje ve svém třetím bodě odůvodnění. Podle tohoto pokynu musí každé zbavení svobody předcházející
         vyhoštění trvat co nejkratší dobu.

      44      Právě s ohledem na tyto úvahy je třeba posoudit, zda společná pravidla zavedená směrnicí 2008/115 brání takové vnitrostátní
         právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení.

      45      V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že jak vyplývá z informací poskytnutých jak předkládajícím soudem, tak italskou vládou
         v jejím písemném vyjádření, směrnice 2008/115 nebyla do italského právního řádu provedena.

      46      Podle ustálené judikatury však platí, že pokud členský stát neprovedl směrnici ve stanovených lhůtách nebo ji provedl nesprávně,
         jsou jednotlivci oprávněni se vůči tomuto státu dovolávat těch ustanovení této směrnice, která se z hlediska svého obsahu
         jeví jako bezpodmínečná a dostatečně přesná (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 26. února 1986, Marshall, 152/84,
         Recueil, s. 723, bod 46, a ze dne 3. března 2011, Auto Nikolovi, C‑203/10, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 61).

      47      Tak je tomu v případě článků 15 a 16 směrnice 2008/115, které – jak vyplývá z bodu 40 tohoto rozsudku – jsou natolik bezpodmínečné
         a dostatečně přesné, že k jejich provedení členskými státy nejsou potřeba jiné zvláštní doplňující skutečnosti.

      48      Kromě toho osoba, která se nachází v situaci H. El Dridiho, spadá do osobní působnosti směrnice 2008/115, jelikož tato směrnice
         se podle svého čl. 2 odst. 1 vztahuje na státní příslušníky třetích zemí neoprávněně pobývající na území členského státu.

      49      Jak uvedl generální advokát v bodech 22 až 28 svého názoru, tento závěr nemůže být zpochybněn čl. 2 odst. 2 písm. b) této
         směrnice, který umožňuje členským státům rozhodnout, že tuto směrnici nepoužijí na státní příslušníky třetích zemí, jejichž
         návrat je trestní sankcí nebo důsledkem trestní sankce podle vnitrostátního práva nebo kterých se týká vydávací řízení. Z předkládacího
         rozhodnutí totiž plyne, že ve věci v původním řízení povinnost návratu vyplývá z rozhodnutí prefekta Turína ze dne 8. května
         2004. Trestní sankce uvedené v daném ustanovení se rovněž netýkají nedodržení lhůty stanovené k dobrovolnému opuštění území.

      50      Zadruhé je třeba konstatovat, že i když rozhodnutí prefekta Turína ze dne 8. května 2004 v rozsahu, v němž ukládá H. El Dridimu
         povinnost opustit vnitrostátní území, spadá pod pojem „rozhodnutí o navrácení“, jak je definován v čl. 3 bodě 4 směrnice 2008/115
         a uveden zejména v čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 této směrnice, řízení o vyhoštění stanovené italskou právní úpravou dotčenou
         v původním řízení se výrazně liší od řízení zavedeného touto směrnicí.

      51      Zatímco tato směrnice stanoví povinnost poskytnout lhůtu k dobrovolnému opuštění území v délce od sedmi do třiceti dnů, legislativní
         nařízení č. 286/1998 použití tohoto opatření nestanoví.

      52      Pokud jde dále o donucovací opatření, jež mohou členské státy podle čl. 8 odst. 4 směrnice 2008/115 provádět, jako je zejména
         nucený doprovod na hranice uvedený v čl. 13 odst. 4 legislativního nařízení č. 286/1998, je nutno konstatovat, že v situaci,
         ve které taková opatření neumožnila dosáhnout zamýšleného výsledku, tedy vyhoštění státního příslušníka třetí země, vůči kterému
         byla přijata, mají členské státy i nadále možnost přijmout opatření, a to i trestní povahy, jež zejména umožňují odradit tyto
         státní příslušníky od neoprávněného pobytu na území těchto států.

      53      Je však třeba uvést, že i když trestní právo hmotné a trestní právo procesní spadají v zásadě do pravomoci členských států,
         může být nicméně tato oblast práva dotčena právem Unie (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. listopadu 1981, Casati, 203/80,
         Recueil, s. 2595, bod 27; ze dne 2. února 1989, Cowan, 186/87, Recueil, s. 195, bod 19, a ze dne 16. června 1998, Lemmens,
         C‑226/97, Recueil, s. I‑3711, bod 19).

      54      Z toho plyne, že bez ohledu na okolnost, že ani čl. 63 první pododstavec bod 3 písm. b) ES, což je ustanovení, které bylo
         převzato v čl. 79 odst. 2 písm. c) SFEU, ani směrnice 2008/115, která byla přijata zejména na základě tohoto ustanovení Smlouvy
         o ES, nevylučují trestní pravomoc členských států v oblasti nedovoleného přistěhovalectví a neoprávněného pobytu, musí tyto
         státy upravit své právní předpisy v této oblasti tak, aby bylo zajištěno dodržování práva Unie.

      55      Uvedené státy zvláště nemohou použít právní úpravu, byť v trestní oblasti, která může ohrozit dosažení cílů směrnice, a tím
         ji zbavit užitečného účinku.

      56      Podle druhého a třetího pododstavce čl. 4 odst. 3 SEU totiž členské státy zejména „učiní veškerá vhodná obecná nebo zvláštní
         opatření k plnění závazků, které vyplývají ze Smluv nebo z aktů orgánů Unie,“ a „zdrží se všech opatření, jež by mohla ohrozit
         dosažení cílů Unie“, včetně cílů sledovaných směrnicemi.

      57      Pokud jde konkrétně o směrnici 2008/115, je třeba připomenout, že podle jejího třináctého bodu odůvodnění používání donucovacích
         opatření výslovně podléhá zásadám proporcionality a účinnosti stran použitých prostředků a sledovaných cílů.

      58      Členské státy proto nemohou s cílem napravit neúspěch donucovacích opatření přijatých k uskutečnění nuceného vyhoštění podle
         čl. 8 odst. 4 uvedené směrnice stanovit takový trest odnětí svobody, jako je trest odnětí svobody stanovený v čl. 14 odst. 5b
         legislativního nařízení č. 286/1998, pouze z toho důvodu, že státní příslušník třetího státu se i poté, co mu byl doručen
         příkaz k opuštění vnitrostátního území a lhůta stanovená v tomto příkazu uplynula, nadále neoprávněně nachází na území členského
         státu, ale musí pokračovat v úsilí vykonat rozhodnutí o navrácení, které i nadále vyvolává právní účinky.

      59      Takový trest totiž může zejména z důvodu jeho podmínek a způsobů ukládání ohrozit dosažení cíle sledovaného uvedenou směrnicí,
         tedy vypracování účinné politiky pro vyhošťování a dobrovolný návrat neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích
         zemí. Konkrétně, jak uvedl generální advokát v bodě 42 svého názoru, taková vnitrostátní právní úprava, jako je vnitrostátní
         právní úprava dotčená v původním řízení, může znemožnit použití opatření uvedených v čl. 8 odst. 1 směrnice 2008/115 a odložit
         výkon rozhodnutí o navrácení.

      60      Tím není vyloučena možnost členských států přijmout při dodržení zásad směrnice 2008/115 a jejího cíle ustanovení upravující
         situaci, ve které donucovací opatření neumožnila vyhostit státního příslušníka třetího státu, který na jejich území pobývá
         neoprávněně.

      61      S ohledem na výše uvedené předkládajícímu soudu pověřenému v rámci své pravomoci uplatňováním ustanovení práva Unie a zajištěním
         jejich plného účinku přísluší nepoužít žádné ustanovení legislativního nařízení č. 286/1998, jež je v rozporu s výsledkem
         stanoveným směrnicí 2008/115, zejména čl. 14 odst. 5b tohoto legislativního nařízení (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 9.
         března 1978, Simmenthal, 106/77, Recueil, s. 629, bod 24; ze dne 22. května 2003, Connect Austria, C‑462/99, Recueil, s. I‑5197,
         body 38 a 40, a ze dne 22. června 2010, Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, Sb. rozh. s. I‑5667, bod 43). Předkládající soud
         přitom musí náležitě zohlednit zásadu zpětného použití mírnějšího trestu, která je součástí ústavních tradic společných členským
         státům (rozsudky ze dne 3. května 2005, Berlusconi a další, C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, Sb. rozh. s. I‑3565, body 67 až
         69, a ze dne 11. března 2008, Jager, C‑420/06, Sb. rozh. s. I‑1315, bod 59).

      62      Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět, že směrnice 2008/115, zejména její články 15 a 16, musí být vykládána v tom smyslu,
         že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, jež stanoví uložení trestu
         odnětí svobody neoprávněně pobývajícímu státnímu příslušníkovi třetí země pouze z toho důvodu, že v rozporu s příkazem k opuštění
         území tohoto státu v určité lhůtě setrvává na uvedeném území, aniž k tomu má legitimní důvod.

       K nákladům řízení
      63      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech
            při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí, zejména její články 15 a 16, musí být vykládána
            v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, jež stanoví
            uložení trestu odnětí svobody neoprávněně pobývajícímu státnímu příslušníkovi třetí země pouze z toho důvodu, že v rozporu
            s příkazem k opuštění území tohoto státu v určité lhůtě setrvává na uvedeném území, aniž k tomu má legitimní důvod.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 1. června 1999. # Klaus Konle proti Rakouské republice. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Rakousko. # Svoboda usazování. # Věc C-302/97.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 23. října 2002. # Matratzen Concord GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství. # Věc T-6/01.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 8. března 2001. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-176/00.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 6. září 2013.#(zveřejnění formou výňatků) Iranian Offshore Engineering & Construction Co. v. Rada Evropské unie.#Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vůči Íránu s cílem zabránit šíření jaderných zbraní – Zmrazení finančních prostředků – Žaloba na neplatnost – Lhůta k úpravě návrhových žádání – Přípustnost – Povinnost uvést odůvodnění – Zjevně nesprávné posouzení.#Věc T‑110/12.

text:
               Účastníci řízení
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci T‑110/12,
            Iranian Offshore Engineering & Construction Co.,  se sídlem v Teheránu (Írán), zastoupená J. Viñalsem Camallongou, L. Barriolou Urruticoecheou a J. Iriartem Ángelem, advokáty,
            žalobkyně,
            proti
            Radě Evropské unie,  zastoupené P. Plaza García, V. Piessevauxem a G. Ramosem Ruanem, jako zmocněnci,
            žalované,
            jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Rady 2011/783/SZBP ze dne 1. prosince 2011, kterým se mění rozhodnutí 2010/413/SZBP o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 319, s. 71), a prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1245/2011 ze dne 1. prosince 2011, kterým se provádí nařízení (EU) č. 961/2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 319, s. 11), jakož i nařízení Rady (EU) č. 267/2012 ze dne 23. března 2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení (EU) č. 961/2010 (Úř. věst. L 88, s. 1, oprava v Úř. věst. L 332, 4.12.2012, s. 31), a to v rozsahu, v němž se tyto akty týkají žalobkyně.
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát),
            ve složení I. Pelikánová, předsedkyně, K. Jürimäe a M. van der Woude (zpravodaj), soudci,
            vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. března 2013,
            vydává tento
            Rozsudek (1)
            [ omissis ]
            Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
            8	Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 27. února 2012 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
            9	Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 1. února 2013 podala žalobkyně návrh na předběžné opatření, kterým se domáhala odkladu provádění napadených aktů v rozsahu, v němž se jí týkají, a to do doby, než Tribunál rozhodne o žalobě v hlavním řízení. Usnesením ze dne 11. března 2013 předseda Tribunálu tento návrh zamítl (Iranian Offshore Engineering & Construction v. Rada, T‑110/12 R).
            10	V rámci organizačních procesních opatření vyzval Tribunál Radu, aby písemně odpověděla na několik otázek. Rada této výzvě ve stanovené lhůtě vyhověla.
            11	Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
            – zrušil článek 1 rozhodnutí 2011/783 a článek 1 prováděcího nařízení č. 1245/2011, a to v rozsahu, v němž se jí týkají;
            – vyňal její název z příloh uvedených v těchto článcích;
            – uložil Radě náhradu nákladů řízení.
            12	V replice došlé dne 19. července 2012 požádala žalobkyně o možnost upravit svá návrhová žádání v tom směru, že navrhla, aby Tribunál zrušil rovněž nařízení č. 267/2012, a to v rozsahu, v němž se jí týká.
            13	Rada navrhuje, aby Tribunál:
            – žalobu zamítl jako neopodstatněnou;
            – uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
            14	Na jednání žalobkyně upřesnila, že její druhé návrhové žádání ve skutečnosti splývá s prvním. Tribunál dále žalobkyni povolil, aby předložila několik nových dokumentů, jejichž kopie byla poskytnuta Radě. Rada neměla vůči zařazení těchto dokumentů do soudního spisu žádné námitky. Tribunál se rozhodl, že o založení uvedených dokumentů do spisu rozhodne až v rámci rozsudku, kterým se končí řízení.
            Právní otázky
            K návrhu na úpravu návrhových žádání
            15	Žalobkyně v replice žádá o možnost upravit svá původní návrhová žádání v tom směru, že její žaloba zní rovněž na zrušení nařízení č. 267/2012, které bylo přijato po podání žaloby, a to v rozsahu, v němž se jí týká.
            16	Podle judikatury platí, že pokud je rozhodnutí nebo nařízení, které se bezprostředně a osobně dotýká jednotlivce, v průběhu řízení nahrazeno aktem se stejným předmětem, musí být tento akt považován za novou skutečnost, která umožňuje žalobci upravit jeho návrhová žádání a žalobní důvody. Bylo by totiž v rozporu s řádným výkonem spravedlnosti a požadavkem na hospodárnost řízení požadovat po žalobci, aby podal novou žalobu. Mimoto by bylo nespravedlivé, kdyby dotčený orgán mohl na kritiku obsaženou v žalobě podané proti aktu k unijnímu soudu reagovat tak, že by změnil napadený akt nebo jej nahradil jiným a dovolával se v průběhu soudního řízení této změny nebo tohoto nahrazení, aby tak druhého účastníka řízení zbavil možnosti rozšířit jeho původní návrhová žádání a žalobní důvody na pozdější akt nebo proti němu předložit doplňující návrhová žádání a žalobní důvody (viz rozsudek Tribunálu ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada, T‑256/07, Sb. rozh. s. II‑3019, bod 46 a citovaná judikatura).
            17	Aby však byl návrh na úpravu návrhových žádání přípustný, musí být podán ve lhůtě pro podání žaloby stanovené v čl. 263 šestém pododstavci SFEU. Podle ustálené judikatury je totiž tato lhůta pro podání žaloby kogentní a musí být unijním soudem uplatňována takovým způsobem, aby byla zajištěna právní jistota, jakož i rovnost procesních subjektů před zákonem (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada, C‑229/05 P, Sb. rozh. s. I‑439, bod 101). Soudu tedy přísluší, aby ověřil, případně i bez návrhu, zda byla tato lhůta dodržena (usnesení Tribunálu ze dne 11. ledna 2012, Ben Ali v. Rada, T‑301/11, bod 16).
            18	Pokud jde o počítání lhůty pro podání žaloby, je třeba připomenout, že podle čl. 263 šestého pododstavce SFEU musí být žaloba na neplatnost podána ve lhůtě dvou měsíců, a to podle okolností ode dne vyhlášení napadeného aktu, ode dne jeho oznámení navrhovateli nebo ode dne, kde se o něm navrhovatel dozvěděl. Článek 102 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu stanoví, že jestliže lhůta pro podání žaloby proti aktu některého orgánu začíná běžet od zveřejnění tohoto aktu, běží tato lhůta od konce čtrnáctého dne po jeho zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie. Podle ustanovení čl. 102 odst. 2 téhož jednacího řádu má být mimoto tato lhůta prodloužena o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti.
            19	Podle judikatury dále platí, že zásada účinné soudní ochrany znamená, že unijní orgán, který vůči určité osobě nebo určitému subjektu přijme individuální omezující opatření, jako je tomu v projednávané věci, musí sdělit důvody, na nichž jsou tato opatření založena, a to buď v okamžiku přijetí těchto opatření, nebo alespoň co možná nejdříve po jejich přijetí, aby tyto osoby nebo subjekty mohly využít svého práva tato opatření napadnout (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2011, Bank Melli Iran v. Rada, C‑548/09 P, Sb. rozh. s. I‑11381, bod 47 a citovaná judikatura).
            20	Tato zásada je ostatně v daném případě konkretizována v čl. 24 odst. 3 rozhodnutí 2010/413, v čl. 36 odst. 3 nařízení č. 961/2010 a v čl. 46 odst. 3 nařízení č. 267/2012, které stanoví, že Rada sdělí své rozhodnutí dotčené osobě nebo subjektu, včetně důvodů zařazení na seznam osob a subjektů, vůči nimž jsou namířena omezující opatření, a to buď přímo, je-li známa jejich adresa, nebo zveřejněním oznámení, čímž jim umožní se k této záležitosti vyjádřit.
            21	Z toho vyplývá, že lhůta pro podání žaloby na neplatnost proti aktu, kterým se určité osobě nebo určitému subjektu ukládají omezující opatření, počíná běžet až ode dne individuálního oznámení tohoto aktu dotyčnému, je-li známa jeho adresa, nebo v opačném případě od zveřejnění oznámení v Úředním věstníku Evropské unie . Stejně tak lhůta pro podání návrhu na rozšíření návrhových žádání a žalobních důvodů i na akt, kterým se zrušuje a nahrazuje napadený akt, jímž byla uložena omezující opatření, a kterým se tato opatření ponechávají v platnosti, počíná běžet až ode dne individuálního oznámení tohoto nového aktu dotyčné osobě nebo subjektu, je-li známa jejich adresa, nebo od zveřejnění oznámení v Úředním věstníku, není-li individuální oznámení možné.
            22	V projednávané věci žalobkyně tvrdí, že jí nařízení č. 267/2012 nebylo oznámeno neprodleně po jeho přijetí dne 23. března 2012, což Rada nezpochybňuje. Na jednání však Rada upřesnila, aniž jí v tom žalobkyně protiřečila, že nařízení č. 267/2012 bylo žalobkyni oznámeno dne 11. prosince 2012, tj. poté, co se Rada rozhodla ponechat její název na seznamu osob a subjektů, vůči nimž jsou namířena omezující opatření, a to po přezkoumání tohoto seznamu v souladu s čl. 46 odst. 6 tohoto nařízení.
            23	Dvouměsíční lhůta pro podání žaloby proti novému rozhodnutí o ponechání názvu žalobkyně v příloze IX nařízení č. 267/2012, stanovená v čl. 263 šestém pododstavci SFEU, začala za těchto podmínek běžet dne 12. prosince 2012 a v souladu s čl. 102 odst. 2 jednacího řádu uplynula dne 21. února 2013.
            24	Avšak protože se žalobkyně dozvěděla o přijetí nařízení č. 267/2012 předtím, než jí bylo oznámeno, a svůj návrh na úpravu návrhových žádání podala již 19. července 2012, nelze tento návrh považovat za opožděný.
            25	Rada však na jednání vznesla vůči tomuto návrhu námitku nepřípustnosti, neboť návrh se podle ní zakládá na novém žalobním důvodu vycházejícím ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, což podle ní mění předmět a rámec sporu, tak jak byly vymezeny v žalobě.
            26	Vzhledem k tomu, že byl návrh na úpravu návrhových žádání podán ve stanovené lhůtě, je přípustný, i kdyby žalobní důvod, na němž je tento návrh založen a který vychází ze zjevně nesprávného posouzení, byl nový, jak tvrdí Rada.
            (1) .
            (1)  – Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění Tribunál považuje za účelné.

            Výrok
            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
            rozhodl takto:
            1) Rozhodnutí Rady 2011/783/SZBP ze dne 1. prosince 2011, kterým se mění rozhodnutí 2010/413/SZBP o omezujících opatřeních vůči Íránu, se zrušuje v rozsahu, v němž byl název společnosti Iranian Offshore Engineering & Construction Co. zařazen do přílohy II rozhodnutí 2010/413/SZBP.
            2) Prováděcí nařízení Rady (EU) č. 1245/2011 ze dne 1. prosince 2011, kterým se provádí nařízení (EU) č. 961/2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu, se zrušuje v rozsahu, v němž byl název společnosti Iranian Offshore Engineering & Construction Co. zařazen do přílohy VIII nařízení Rady (EU) č. 961/2010 ze dne 25. října 2010 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení (ES) č. 423/2007.
            3) Příloha IX nařízení Rady (EU) č. 267/2012 ze dne 23. března 2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení (EU) č. 961/2010 se zrušuje v rozsahu, v němž se týká společnosti Iranian Offshore Engineering & Construction Co.
            4) Účinky rozhodnutí 2010/413, ve znění rozhodnutí 2011/783, se ve vztahu ke společnosti Iranian Offshore Engineering & Construction Co. zachovávají ode dne jeho vstupu v platnost, tedy od dvacátého dne po jeho vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie , až do okamžiku, kdy nastanou účinky částečného zrušení nařízení č. 267/2012.
            5) Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Iranian Offshore Engineering & Construction Co. v rámci tohoto řízení a v rámci řízení o předběžných opatřeních.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 10. listopadu 2011.#LG Electronics, Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM).#Kasační opravný prostředek - Ochranná známka Společenství - Slovní označení ‚KOMPRESSOR PLUS' - Zamítnutí zápisu - Nařízení (ES) č. 40/94 - Článek 7 odst. 1 písm. c) - Popisný charakter - Přezkum nového důkazu Tribunálem - Zkreslení skutkového stavu a důkazů.#Věc C-88/11 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 10. listopadu 2011 – LG Electronics v. OHIM
      (Věc C‑88/11 P)
      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Slovní označení ‚KOMPRESSOR PLUS‘ – Zamítnutí zápisu – Nařízení (ES) č. 40/94 – Článek 7 odst. 1 písm. c) – Popisný charakter – Přezkum nového důkazu Tribunálem – Zkreslení skutkového stavu a důkazů“
      1.                     Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Zkoumání skutečností z moci úřední – Rozsah – Povinnost prokázat správnost
            obecně známých skutečností – Nedostatek – Zpochybnění před Tribunálem – Předložení dokumentů za účelem prokázání správnosti
            obecně známé skutečnosti (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 74 odst. 1) (viz body 26–30)
      2.                     Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nesprávné posouzení skutkového stavu a důkazů – Nepřípustnost
            – Přezkum posouzení skutkového stavu a důkazů Soudním dvorem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení (Článek 256 odst. 1
            SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec) (viz body 36–37)
      Předmět

               Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Tribunálu (druhého senátu) ze dne 16. prosince 2010 – LG Electronics v. OHIM
                  (T 497/09), kterým byla zamítnuta žaloba, již navrhovatelka podala proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne
                  23. září 2009 (věc R 397/2009-1) týkajícímu se přihlášky slovního označení KOMPRESSOR PLUS jako ochranné známky Společenství
                  – Popisný charakter ochranné známky – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné
                  známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1) – Přezkum nových skutečností Tribunálem – Zkreslení důkazů

            Výrok

                  1)

                  	Kasační opravný prostředek se zamítá.

                  2)

                  	LG Electronics Inc. se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. února 1980. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Věc 168/78.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 11. června 1987. # Procureur de la République proti Danielu Gofettovi a Alfredu Gilliardovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de grande instance de Charleville-Mézières - Francie. # Věc 406/85.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. června 1988. # Dansk Denkavit ApS proti Landbrugsministeriet. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Østre Landsret - Dánsko. # Věc 29/87.