title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 27. října 2005. # Komise Evropských společenství proti Rakouské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 78/686/EHS a 78/687/EHS - Zubní lékaři. # Věc C-437/03.

text:
      Věc C-437/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Rakouská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 78/686/EHS a 78/687/EHS – Zubní lékaři“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 17. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 27. října 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Zubní lékaři – Uznávání diplomů a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci
            – Směrnice 78/686 – Koordinace vnitrostátních právních předpisů – Směrnice 78/687 – Přechodná opatření týkající se Rakouské
            republiky – Povolení udělené lékařům specializovaným na zubní lékařství užívat označení „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“
            – Přípustnost
      (Směrnice Rady 78/686, články 1 a 19b a 78/687, čl. 1)
      2.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Zubní lékaři – Uznávání diplomů a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci
            – Směrnice 78/686 – Koordinace vnitrostátních právních předpisů – Směrnice 78/687 – Přechodná opatření týkající se Rakouské
            republiky – Povolení udělené dentistům (Dentisten) užívat označení „zubní lékař“ (Zahnarzt) a dovolávat se odchylné právní
            úpravy upravené směrnicí 78/686, ačkoli nesplňují minimální podmínky stanovené směrnicí 78/687 – Nepřípustnost
      (Směrnice Rady 78/686, články 1 a 19b, a 78/687, článek 1)
      1.     Rakouská republika tím, že povolila lékařům specializovaným na zubní lékařství užívat označení „Facharzt für Zahn-, Mund-
         und Kieferheilkunde“ neporušila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1 a 19b směrnice 78/686 o vzájemném uznávání diplomů,
         osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci zubních lékařů obsahující opatření k usnadnění účinného výkonu práva usazování
         a volného pohybu služeb ve znění směrnice 2001/19 a článku 1 směrnice 78/687 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících
         se činností zubních lékařů, ve znění směrnice 2001/19.

      Rakouská republika totiž jednak nevytvořila novou kategorii zubních lékařů, ale pouze zachovala existující kategorii. Kromě
         toho lékaři specializovaní na zubní lékařství netvoří kategorii zubních lékařů, která není stanovená směrnicemi 78/686 a 78/687.
         Jsou naopak výslovně uvedeni v článku 19b první z uvedených směrnic.

      (viz body 31, 42–43)
      2.     Rakouská republika tím, že umožnila dentistům („Dentisten“) vykonávat jejich činnosti pod označením „Zahnarzt“ (zubní lékař)
         nebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubní lékař (dentista)] a dovolávat se odchylné právní úpravy upravené v článku 19b směrnice 78/686
         o vzájemném uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci zubních lékařů obsahující opatření k usnadnění
         účinného výkonu práva usazování a volného pohybu služeb ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/19, ačkoli nesplňují
         minimální podmínky stanovené v článku 1 směrnice Rady 78/687/EHS o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se
         činností zubních lékařů, ve znění směrnice 2001/19, k tomu, aby spadali pod právní úpravu stanovenou v uvedených směrnicích,
         nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1 a 19b směrnice 78/686 a z článku 1 směrnice 78/687.

      (viz bod 44 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      27. října 2005(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 78/686/EHS a 78/687/EHS – Zubní lékaři“
      Ve věci C‑437/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 16. října 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená C. Schmidt a C. Tufvesson, jakož i A. Manvillem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Rakouské republice, zastoupené E. Riedlem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann (zpravodaj), N. Colneric, K. Lenaerts a E. Juhász, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svojí žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že:
      –       Rakouská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1 a 19b směrnice Rady 78/686/EHS ze dne 25. července
         1978 o vzájemném uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci zubních lékařů obsahující opatření k usnadnění
         účinného výkonu práva usazování a volného pohybu služeb (Úř. věst. L 233, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 67), ve znění směrnice
         Evropského parlamentu a Rady 2001/19/ES ze dne 14. května 2001 (Úř. věst. L 206, s. 1; Zvl. vyd. 05/04, s. 138, dále jen „směrnice
         o uznávání“), a z článku 1 směrnice Rady 78/687/EHS ze dne 25. července 1978 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících
         se činností zubních lékařů (Úř. věst L 233, s. 10; Zvl. vyd. 06/01, s. 76), ve znění směrnice 2001/19 (dále jen „směrnice
         o koordinaci“), tím, že dentistům („Dentisten“) uvedeným v článku 6 a čl. 4 odst. 3 zákona o dentistech (Dentistengesetz,
         BGBl. 90/1949) umožnila vykonávat jejich činnosti pod názvem „Zahnarzt“ (zubní lékař) nebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubní lékař
         (dentista)] a dovolávat se odchylné právní úpravy upravené v článku 19b směrnice o uznávání, ačkoli nesplňují minimální podmínky
         stanovené v článku 1 směrnice o koordinaci k tomu, aby spadali pod právní úpravu stanovenou ve směrnicích o uznávání a o koordinaci;

      –       Rakouská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1 a 19b směrnice o uznávání tím, že na základě článků
         17 a 23 zákona o lékařích (Ärztegesetz, BGBl. I, 169/1998) ze dne 10. listopadu 1998 umožnila lékařům specializovaným na zubní
         lékařství (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde) pokračovat ve výkonu jejich činností v rozporu s článkem 19b směrnice
         o uznávání pod názvem „Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, přičemž uvedené lékaře nelze stavět na roveň zubním
         lékařům v rozsahu, v němž uvedení lékaři mají právo vykonávat svoje činnosti za stejných podmínek jako nositelé diplomu, osvědčení
         nebo jiného dokladu uvedeného v příloze A uvedené směrnice (zubní lékaři).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Obecně závazná ustanovení
      2       Směrnice o uznávání a o koordinaci byly přijaty zejména na základě ustanovení Smlouvy o ES, jejichž cílem je dosažení volného
         pohybu pracovníků, jakož i odstranění omezení svobody usazování a volného pohybu služeb.

      3       Podle jejího čtvrtého bodu odůvodnění je cílem první z uvedených směrnic vzájemné uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů
         o dosažené kvalifikaci zubních lékařů, které umožňují přístup k činnostem zubních lékařů, a rovněž uznávání diplomů, osvědčení
         a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci odborných zubních lékařů.

      4       Z šestého bodu odůvodnění směrnice o uznávání a z prvního bodu odůvodnění směrnice o koordinaci vyplývá, že cílem posledně
         uvedené směrnice je koordinovat počet odborností v zubním lékařství a způsob a délku vzdělání umožňující jejich získání s cílem
         umožnit členským státům přistoupit k vzájemnému uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci stanovenému
         směrnicí o uznávání.

      5       Podle čl. 1 odst. 1 směrnice o koordinaci členské státy podmíní přístup k činnostem zubního lékaře pod označeními uvedenými
         v článku 1 směrnice o uznávání a výkon těchto činností držením diplomu, osvědčení nebo jiného dokladu o dosažené kvalifikaci
         uvedeného v příloze A téže směrnice, které zaručují, že zúčastněná osoba během celé doby své odborné přípravy získala přiměřené
         znalosti a zkušenosti, které směrnice o koordinaci stanoví. Článek 1 odst. 2 posledně uvedené směrnice upřesňuje zejména,
         že uvedená odborná příprava zahrnuje nejméně pět let řádné výuky.

      6       V článku 1 směrnice o uznávání je uveden seznam označení zubních lékařů. Tento článek byl doplněn aktem o podmínkách přistoupení
         Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst.
         1994, C 241, s. 21, a Úř. věst. 1995, L 1, s. 1) doplněním zejména následující poznámky:

      „v Rakousku: diplom, který Rakousko oznámí členským státům a Komisi nejpozději dne 31. prosince 1998“. (neoficiální překlad)
      7       Příloha A směrnice o uznávání zavedená směrnicí 2001/19 obsahuje seznam diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci
         zubního lékaře. Pokud jde o Rakouskou republiku, uvedená příloha obsahuje diplom nazvaný „Bescheid über die Verleihung des
         akademischen Grades ‚Doktor der Zahnheilkunde‘“ (rozhodnutí o udělení akademické hodnosti „doktor zubního lékařství“), vydávaný
         univerzitními lékařskými fakultami.

       Přechodná ustanovení týkající se Rakouské republiky
      8       Článek 19b směrnice o uznávání stanoví:
      „Od okamžiku, kdy Rakouská republika přijme opatření nezbytná pro dosažení souladu s touto směrnicí, uznávají členské státy
         pro účely výkonu činností uvedených v článku 1 této směrnice diplomy, osvědčení a jiné doklady o dosažené kvalifikaci v oboru
         lékařství, které byly vydány v Rakousku osobám, které zahájily vysokoškolská studia před dnem 1. ledna 1994, doplněné potvrzením
         vydaným příslušnými rakouskými orgány dokládajícím, že tyto osoby skutečně, v souladu s právními předpisy a jako hlavní činnost
         vykonávaly v Rakousku [preventivní, diagnostické a léčebné] činnosti [týkající se anomálií a nemocí zubů, úst, čelistí a přilehlých
         tkání] po dobu nejméně tří po sobě následujících let v průběhu pěti let předcházejících dni vydání potvrzení a že jsou oprávněny
         vykonávat dotyčné činnosti za stejných podmínek jako držitelé diplomů, osvědčení nebo jiných dokladů o dosažené kvalifikaci
         uvedených v příloze A.

      Požadavek tříleté praxe uvedený v prvním odstavci se nevztahuje na osoby, které úspěšně absolvovaly nejméně tříletou odbornou
         přípravu, kterou příslušné orgány uznaly za rovnocennou odborné přípravě uvedené v článku 1 směrnice [o koordinaci].“

       Ustanovení týkající se užívání titulů
      9       Článek 8 směrnice o uznávání je jediným ustanovením kapitoly V této směrnice nazvané „Užívání akademických titulů“. Stanoví:

      „1.      Aniž je dotčen článek 17, zajistí hostitelské členské státy, aby státním příslušníkům členských států, kteří splňují podmínky
         stanovené v článcích […] 19b, bylo uznáno právo užívat jejich zákonný akademický titul, nebo popřípadě jeho zkratku udělený
         členským státem původu nebo posledního usazení, a to v jazyce tohoto státu. Hostitelské členské státy mohou stanovit, že za
         tímto titulem musí následovat název a sídlo zařízení nebo zkušební komise, která jej udělila.

      2.      Je-li možné zaměnit akademický titul členského státu původu nebo posledního usazení s titulem, který platí v hostitelském
         členském státě a vyžaduje zde další odbornou přípravu, kterou oprávněná osoba nezískala, může tento hostitelský členský stát
         stanovit, že tato osoba bude užívat svůj akademický titul členského státu původu nebo posledního usazení ve vhodné podobě,
         kterou hostitelský členský stát určí.“

      10     Podle čl. 17 odst. 1 uvedené směrnice:
      „Je-li v hostitelském členském státě užívání profesního označení týkajícího se některé z činností uvedených v článku 1 právně
         upraveno, mají státní příslušníci ostatních členských států, kteří splňují podmínky stanovené v článku […] 19b, profesní označení
         hostitelského členského státu, které v tomto státě odpovídá jeho podmínkám pro vzdělání, a používají jeho zkratku.“

       Vnitrostátní právní úprava
       Ustanovení týkající se povolání „Dentist“
      11     Až do 31. prosince 1975 existovala v Rakousku zvláštní odborná příprava umožňující přístup k povolání zvanému „Dentist“. Příslušníci
         tohoto povolání, kteří částečně vykonávají činnosti zubního lékaře, vykonali neuniverzitní odbornou přípravu v délce tří let
         a podle rakouské vlády nemohou být postaveni na roveň lékařům. Výkon povolání „Dentist“ je upraven zákonem o dentistech. Znění
         uvedeného zákona použitelné na skutečnosti v projednávané věci je to, které je výsledkem změn učiněných spolkovým zákonem
         ze dne 10. března 1999 (BGBl. I, 45/1999).

      12     Podle čl. 6 odst. 1 zákona o dentistech je „Dentist“ oprávněn vykonávat své povolání pod profesním označením „Zahnarzt“ a připojit
         k němu akademický titul „Dentist“ v závorce.

      13     Ve smyslu čl. 4 odst. 3 téhož zákona vydává profesní komora sdružující dentisty (Dentistenkammer) posledně jmenovaným na žádost
         potvrzení stanovené v článku 19b směrnice o uznávání s cílem umožnit jim výkon povolání zubního lékaře v ostatních členských
         státech.

       Ustanovení týkající se povolání „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“
      14     V době přistoupení Rakouské republiky k Evropské unii neexistovala v daném členském státě odborná příprava pro zubní lékaře,
         která by splňovala podmínky stanovené v článku 1 směrnice o koordinaci. Péče o chrup byla svěřena lékařům, kteří po studiích
         obecného lékařství získali postgraduální specializaci zubního lékaře a kteří vykonávali svoje povolání pod označením „Facharzt
         für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“.

      15     Za účelem dosažení souladu se směrnicemi o uznávání a o koordinaci tedy Rakouská republika musela po svém přistoupení k Unii
         zřídit nový systém odborné přípravy pro přístup ke specializaci na zubní lékařství. K uvedenému účelu byl přijat zákon o lékařích.
         Znění posledně uvedeného zákona použitelné na skutečnosti v projednávané věci je to, které je výsledkem změn učiněných spolkovým
         zákonem ze dne 10. srpna 2001 (BGBl. I, 110/2001).

      16     Zákon o lékařích zavedl novou odbornou přípravu zubních lékařů („Zahnarzt“), která vstoupila v platnost dne 1. srpna 1998.
         Odborná příprava specializovaná na zubní lékařství určená diplomovaným lékařům a umožňující přístup k povolání lékaře specializovaného
         na zubní lékařství byla zároveň s tím zrušena s účinností ke konci univerzitního školního roku 2000/2001.

      17     Podle čl. 17 odst. 1 uvedeného zákona je nezávislý výkon činností zubního lékaře vyhrazen zubním lékařům („Zahnärzte“) a lékařům
         specializovaným na zubní lékařství („Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“).

      18     Článek 23 uvedeného zákona s názvem „Definice“, obsažený v jeho třetím oddíle, zní takto:
      „Nestanoví-li další ustanovení jinak, v tomto oddíle,
      1)      obecný pojem ‚lékař‘ (‚lékařský‘) označuje všechny lékaře bez ohledu na to, zda jsou oprávněni vykonávat povolání jako ‚všeobecný
         lékař‘ [‚Arzt für Allgemeinmedizin‘], ‚aprobovaný lékař‘ [‚approbierter Arzt‘], ‚specializovaný lékař‘ [‚Facharzt‘], ‚zubní
         lékař‘ [‚Zahnarzt‘] nebo ‚lékař stážista‘ [‚Turnusarzt‘],

      2)      pojem ‚specializovaný lékař‘ [‚Facharzt‘] označuje všechny specializované lékaře a zahrnuje lékaře specializované na zubní
         lékařství [‚Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde‘].“

      19     Užívání profesního označení lékař je upraveno články 43 a 44 zákona o lékařích. Podle čl. 43 odst. 7:
      „Lékaři specializovaní na zubní lékařství [‚Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde‘] mohou užívat buď profesní označení
         ‚lékař specializovaný na zubní lékařství‘ [‚Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde‘] nebo ‚zubní lékař‘ [‚Zahnarzt‘].“

       Postup před zahájením soudního řízení
      20     Dne 26. července 1999 Rakouská republika oznámila Komisi na základě článku 1 směrnice o uznávání označení „Zahnarzt“, „Zahnarzt
         (Dentist)“, jakož i „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“. Rovněž Komisi a ostatním členským státům oznámila diplom
         potvrzující odbornou přípravu „Dentist“ za účelem jeho zapsání do přílohy A směrnice o uznávání. Uvedený diplom se nazývá
         „Prüfungszeugnis über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen Dentistenkammer, Lehrinstitut
         für Dentisten, und Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent“ (osvědčení o státní zkoušce ze zubního
         lékařství vydané Rakouskou komorou dentistů, Vzdělávacím institutem pro dentisty a potvrzení o jednoroční činnosti jako asistent
         dentisty).

      21     Vzhledem k tomu, že ustanovení rakouského práva týkající se výkonu povolání „Dentist“ a lékaře specializovaného na zubní lékařství
         nebyla slučitelná se směrnicemi o uznávání a o koordinaci, zahájila Komise řízení pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES
         prvního pododstavce. Poté, co vyzvala Rakouskou republiku dopisem k podání jejího vyjádření, vydala Komise dne 18. července
         2001 odůvodněné stanovisko a vyzvala tento členský stát k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověl
         ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení. Vzhledem k tomu, že bez ohledu na vyjádření sdělené rakouskými orgány v odpověď na
         uvedené odůvodněné stanovisko byla situace nadále neuspokojivá, rozhodla se Komise podat tuto žalobu.

       K žalobě
       K prvnímu žalobnímu důvodu, týkajícímu se povolání „Dentist“
      22     Tento žalobní důvod se dělí na dvě části, které je třeba přezkoumat odděleně.
       K čl. 6 odst. 1 zákona o dentistech
      23     První částí svého prvního žalobního důvodu Komise v podstatě uplatňuje, že čl. 6 odst. 1 zákona o dentistech, který povoluje
         „Dentisten“ vykonávat jejich povolání pod profesním označením „Zahnarzt“, je v rozporu s článkem 1 směrnice o koordinaci,
         poněvadž „Dentisten“ nesplňují kritéria týkající se odborné přípravy uložená posledně uvedeným článkem pro výkon povolání
         zubního lékaře pod označeními uvedenými v článku 1 směrnice o uznávání, mezi kterými je pro Rakouskou republiku uvedeno označení
         „Zahnarzt“.

      24     Rakouská vláda se ve svém vyjádření nevyslovila k této části prvního žalobního důvodu.
      25     Je nesporné, že odborná příprava „Dentisten“ je neuniverzitní odbornou přípravou v délce pouze tří let, která tedy nesplňuje
         kritéria uložená čl. 1 odst. 2 směrnice o koordinaci. Z toho následně vyplývá, že Komise měla právem za to, že diplom potvrzující
         uvedenou odbornou přípravu oznámený Rakouskou republikou nemohl být zapsán do přílohy A směrnice o uznávání.

      26     Článek 6 odst. 1 zákona o dentistech je tedy v rozporu s článkem 1 směrnice o koordinaci v tom, že umožňuje vykonávat povolání
         zubního lékaře pod označením „Zahnarzt“ osobám, které nesplňují požadavky na odbornou přípravu uložené posledně uvedeným článkem
         pro výkon tohoto povolání pod tímto označením.

      27     Za těchto podmínek je první část prvního žalobního důvodu Komise opodstatněná.
       K čl. 4 odst. 3 zákona o dentistech
      28     Druhou částí svého prvního žalobního důvodu Komise v podstatě uplatňuje, že čl. 4 odst. 3 zákona o dentistech je v rozporu
         s článkem 19b směrnice o uznávání v tom, že stanoví udělení potvrzení uvedeného v daném článku 19b, ačkoli nejsou splněny
         podmínky uložené posledně uvedeným článkem.

      29     Rakouská vláda uznává, že „Dentisten“ nespadají do oblasti působnosti článku 19b směrnice o uznávání, jelikož nejsou držiteli
         „lékařských akademických titulů“ a nemají „univerzitní odbornou přípravu“.

      30     Z toho vyplývá, že druhá část prvního žalobního důvodu Komise je rovněž opodstatněná.
       K druhému žalobnímu důvodu Komise, týkajícímu se povolání lékaře specializovaného na zubní lékařství
      31     Komise v podstatě uplatňuje, že skutečnost, že v Rakousku mohou lékaři specializovaní na zubní lékařství užívat označení „Facharzt
         für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, a že tudíž nejsou povinni užívat označení „Zahnarzt“, je v rozporu s článkem 19b směrnice
         o uznávání.

      32     Úvodem je na místě poukázat na to, že ačkoli ve své žalobě Komise uvádí články 17 a 23 zákona o lékařích, je zjevné, že povolení
         udělené lékařům specializovaným na zubní lékařství užívat označení „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ zpochybňované
         Komisí vyplývá z čl. 43 odst. 7 uvedeného zákona.

      33     Komise se zaprvé opírá o doslovný výklad článku 19b směrnice o uznávání. Poznamenává, že „držitelé diplomu, osvědčení nebo
         jiného dokladu uvedeného v příloze A“ uvedení v prvním pododstavci tohoto článku, jsou zubní lékaři a mají nárok pouze na
         označení „Zahnarzt“. Komise z toho vyvozuje, že za účelem splnění podmínky uložené uvedeným článkem, podle které musí být
         zúčastněné osoby oprávněny vykonávat svoje činnosti „za stejných podmínek“, musejí mít lékaři specializovaní na zubní lékařství
         rovněž možnost používat pouze uvedené označení, s vyloučením jakéhokoli jiného označení.

      34     Rakouská vláda se omezuje na připomínku, že lékaři specializovaní na zubní lékařství jsou oprávněni vykonávat svoji činnost
         pod označením „Zahnarzt“.

      35     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že v rozporu s tím, co tvrdí Komise, znění článku 19b směrnice o uznávání není směrodatné,
         pokud jde o otázku, zda lékaři uvedení v daném článku musejí povinně užívat stejné označení jako zubní lékaři nebo zda naopak
         musejí být pouze oprávněni jej užívat. Podmínka, podle které musejí být zúčastněné osoby „oprávněny vykonávat [svoje] činnosti
         za stejných podmínek“ jako zubní lékaři, umožňuje dva výklady. Jednak, jak tvrdí Komise, lze článek 19b vykládat tak, že ukládá
         podmínku, podle které musejí být dané činnosti vykonávány „za stejných podmínek“, což by bylo neslučitelné se skutečností,
         že obě dotyčné profesní skupiny nepodléhají stejným povolovacím postupům, pokud jde o užívání titulů v Rakousku. Kromě toho
         lze s důrazem na použití slovesa „oprávnit“ vykládat totéž ustanovení pouze jako požadavek, aby lékaři specializovaní na zubní
         lékařství byli „oprávněni“, jak i jsou podle čl. 43 odst. 7 zákona o lékařích, užívat stejné označení jako zubní lékaři, a tedy
         byli „oprávněni“ – aniž by k tomu byli povinni – k výkonu povolání za stejných podmínek jako oni pod označením „Zahnarzt“.

      36     Jelikož znění článku 19b neumožňuje tuto otázku rozhodnout, je tedy na místě vyložit uvedené ustanovení s ohledem na ostatní
         ustanovení směrnic o uznávání a o koordinaci. V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že první z nich obsahuje ve svých článcích
         8 a 17 zvláštní ustanovení o užívání označení, která prokazují, že v rozporu s tím, co tvrdí Komise, si zákonodárce Společenství
         nepřál uložit jednotné používání označení v oblasti zubního lékařství. Toto zjištění je rovněž posíleno skutečností, že seznam
         uvedený v článku 1 směrnice o uznávání obsahuje, pokud jde o některé členské státy, více než jedno označení.

      37     Je sice pravda, že cílem směrnice o uznávání a o koordinaci je jednoznačné oddělení povolání zubního lékaře od povolání lékaře,
         avšak Komise nepředložila žádný důkaz prokazující, že by oprávnění lékařů uvedených v článku 19b pokračovat ve výkonu jejich
         povolání pod profesním označením „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ bylo zdrojem skutečného rizika záměny lékařů
         specializovaných na zubní lékařství a ostatních lékařů.

      38     Je nutné v každém případě konstatovat, že v rozporu s tím, co tvrdí Komise, ani článek 19b směrnice o uznávání, ani její články
         8 a 17 neobsahují omezení týkající se přesného znění profesních označení, která mohou členské státy na svém území povolit.

      39     Dále pak požadavek na to, aby lékaři spadající pod přechodný režim článku 19b směrnice o uznávání opustili své profesní označení
         „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ ve prospěch označení „Zahnarzt“, by znamenal, že by byli nuceni, aby se vůči
         pacientům vykazovali stejným označením jako dentisté a neuváděli svoji odbornou přípravu a prvotní kvalifikaci všeobecného
         lékaře, což by bylo na újmu výkonu jejich povolání (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 29. listopadu 2001, Komise v. Itálie,
         C‑202/99, Recueil, s. I‑9319, bod 51).

      40     Konečně možnost ponechaná lékařům specializovaným na zubní lékařství čl. 43 odst. 7 zákona o lékařích, aby pokračovali v užívání
         profesního označení „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, se ukazuje jako odůvodněná z důvodu transparentnosti,
         poněvadž umožňuje pacientům rozlišit zubní lékaře, kteří podstoupili řádnou odbornou přípravu zubního lékaře ustanovenou zákonem
         o lékařích („Zahnarzt“), od všeobecných lékařů, kteří získali postgraduální specializaci zubního lékaře („Facharzt für Zahn‑,
         Mund‑ und Kieferheilkunde“).

      41     Skutečnost, že označení „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ nelze uvést v článku 1 směrnice o uznávání, protože
         odborná příprava uvedených lékařů nesplňuje kritéria uvedená v článku 1 směrnice o koordinaci, není relevantní, neboť článek
         19b směrnice o uznávání byl vložen do posledně uvedené směrnice, jak Komise uznává, s cílem umožnit lékařům specializovaným
         na zubní lékařství pokračovat ve výkonu jejich povolání.

      42     Za těchto podmínek je třeba uvést, že se Komise nesprávně dovolává judikatury, podle které členským státům nepřísluší vytvořit
         kategorii zubních lékařů, která neodpovídá žádné z kategorií stanovených dotčenými směrnicemi (rozsudek ze dne 1. června 1995,
         Komise v. Itálie, C‑40/93, Recueil, s. I‑1319, bod 24). Na rozdíl od členského státu, jehož se týká tento rozsudek, Rakouská
         republika jednak nevytvořila novou kategorii zubních lékařů, ale pouze zachovala existující kategorii a jednak lékaři specializovaní
         na zubní lékařství netvoří kategorii zubních lékařů, která není stanovená směrnicemi o uznávání a o koordinaci. Jsou naopak
         výslovně uvedeni v článku 19b první z uvedených směrnic.

      43     S ohledem na veškeré tyto důvody je třeba nepřipustit druhý žalobní důvod Komise.
      44     S ohledem na předcházející důvody je na místě konstatovat, že Rakouská republika tím, že umožnila dentistům („Dentisten“)
         uvedeným v čl. 4 odst. 3 a v článku 6 zákona o dentistech vykonávat jejich činnosti pod označením „Zahnarzt“ (zubní lékař)
         nebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubní lékař (dentista)] a dovolávat se odchylné právní úpravy upravené v článku 19b směrnice o uznávání,
         ačkoli nesplňují minimální podmínky stanovené v článku 1 směrnice o koordinaci k tomu, aby spadali pod právní úpravu stanovenou
         v uvedených směrnicích, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1 a 19b směrnice o uznávání a článku 1 směrnice
         o koordinaci, a zamítnout žalobu ve zbývající části.

       K nákladům řízení
      45     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. V tomto ohledu Rakouská republika nepožadovala, aby Komisi byla uložena
         náhrada nákladů řízení. Nicméně podle čl. 69 odst. 3 prvního pododstavce téhož jednacího řádu Soudní dvůr může rozdělit náklady
         mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch
         i neúspěch. Jelikož Rakouská republika a Komise měly ve věci částečně úspěch i neúspěch, je na místě rozhodnout, že každý
         účastník řízení ponese vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Rakouská republika tím, že umožnila dentistům („Dentisten“), uvedeným v čl. 4 odst. 3 a článku 6 zákona o dentistech (Dentistengesetz),
      –       vykonávat jejich činnosti pod označením „Zahnarzt“ (zubní lékař) nebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubní lékař (dentista)] a
      –       dovolávat se odchylné právní úpravy upravené v článku 19b směrnice 78/686/EHS ze dne 25. července 1978 o vzájemném uznávání
            diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci zubních lékařů obsahující opatření k usnadnění účinného výkonu
            práva usazování a volného pohybu služeb ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/19/ES ze dne 14. května 2001,

      ačkoli nesplňují minimální podmínky stanovené v článku 1 směrnice Rady 78/687/EHS ze dne 25. července 1978 o koordinaci právních
            a správních předpisů týkajících se činností zubních lékařů, ve znění směrnice 2001/19, k tomu, aby spadali pod právní úpravu
            stanovenou v uvedených směrnicích,
      nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1 a 19b směrnice 78/686 a z článku 1 směrnice 78/687.
      2)      Žaloba se ve zbývající části zamítá.
      3)      Rakouská republika a Komise Evropských společenství ponesou vlastní náklady.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 14. října 2003. # Micole Wieme proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Oznámení o uvolnění. # Věc T-174/02.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 25. října 2001. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-460/00.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 13. července 2006.#Roche Nederland BV a další proti Frederick Primus a Milton Goldenberg.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko.#Bruselská úmluva - Článek 6 bod 1 - Více žalovaných - Příslušnost soudu místa, kde má bydliště některý z žalovaných - Žaloba pro porušení evropského patentu - Žalovaní usazení v různých smluvních státech - Porušení spáchaná v několika smluvních státech.#Věc C-539/03.

text:
      Věc C-539/03
      Roche Nederland BV a další
      v.
      Frederick Primus a Milton Goldenberg
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)
      „Bruselská úmluva – Článek 6 bod 1 – Více žalovaných – Příslušnost soudu místa, kde má bydliště některý z žalovaných – Žaloba pro porušení evropského patentu – Žalovaní usazení v různých smluvních státech – Porušení spáchaná v několika smluvních státech“
      Stanovisko generálního advokáta P. Légera přednesené dne 8. prosince 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 13. července 2006
      Shrnutí rozsudku
      Úmluva o soudní příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí – Zvláštní příslušnost – Více žalovaných
      (Úmluva ze dne 27. září 1968, čl. 6 bod 1)
      Článek 6 bod 1 Úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, ve
         znění naposledy změněném Úmluvou ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského
         království, musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije v rámci řízení o porušení evropského patentu, ve kterém je obviněno
         několik společností usazených v různých smluvních státech ze skutků, kterých se dopustily na území jednoho nebo několika z
         těchto států, a to ani v případě, že uvedené společnosti patřící k téže skupině jednaly totožným nebo podobným způsobem, v
         souladu se společnou politikou, která byla vypracována jedinou z nich. Vzhledem totiž k tomu, že ani porušení vytýkaná různým
         žalovaným, ani vnitrostátní právní úprava, podle které jsou taková porušení posuzována, nejsou totožné, neexistuje nebezpečí,
         že by byla vydána odporující si rozhodnutí v důsledku žalob pro porušení evropského patentu podaných v různých smluvních státech,
         neboť případné rozdíly mezi rozhodnutími vydanými dotčenými soudy nespadají do rámce téže skutkové a právní situace.

      Z toho vyplývá, že vztah souvislosti požadovaný pro použití čl. 6 bodu 1 Bruselské úmluvy nemůže být mezi takovými žalobami
         stanoven.

      (viz body 20, 25, 27–28, 31, 33, 35, 41 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      13. července 2006(*)

      „Bruselská úmluva – Článek 6 bod 1 – Více žalovaných – Příslušnost soudu místa, kde má bydliště některý z žalovaných – Žaloba pro porušení evropského patentu – Žalovaní usazení v různých smluvních státech – Porušení spáchaná v několika smluvních státech“
      Ve věci C‑539/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě Protokolu ze dne 3.na 1971 o výkladu Úmluvy ze dne 27. září
         1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech Soudním dvorem podaná rozhodnutím Hoge Raad
         der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 19. prosince 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 22. prosince 2003, v řízení

      Roche Nederland BV a další
      proti
      Fredericku Primusovi,
      Miltonu Goldenbergovi,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann (zpravodaj), předseda senátu, K. Schiemann, K. Lenaerts, E. Juhász a M. Ilešič, soudci,
      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. ledna 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Roche Nederland BV a další P. A. M. Hendrickem, O. Brouwerem, B. J. Berghuisem a K. Schillemansem, advocaten,
      –       za F. Primuse a M. Goldenberga W. Hoyngem, advocaat,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a J. G. M. van Bakel, jako zmocněnkyněmi,
      –       za francouzskou vládu G. de Bergues a A. Bodard-Hermant, jako zmocněnci,
      –       za vládu Spojeného království E. O’Neill, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Tappinem, barrister,
      –       za Komisi Evropských společenství A.-M. Rouchaud-Joët a R. Troostersem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. prosince 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 bodu 1 Úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu
         rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění Úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení
         Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska (Úř. věst. L 304, s. 1 a pozměněné znění
         s. 77), Úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky (Úř. věst. L 388, s. 1), Úmluvy ze dne 26. května 1989
         o přistoupení Španělského království a Portugalské republiky (Úř. věst. L 285, s. 1), jakož i Úmluvy ze dne 29. listopadu
         1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království (Úř. věst. 1997, C 15, s. 1, dále jen „Bruselská
         úmluva“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Roche Nederland BV a osmi dalšími společnostmi ze skupiny Roche, a F. Primusem
         a M. Goldenbergem ve věci porušení práv dovolávaného posledně uvedenými, která pro ně plynou z evropského patentu, jehož jsou
         majiteli.

       Právní rámec
       Bruselská úmluva
      3       Článek 2 první pododstavec Bruselské úmluvy, který je obsažen v hlavě II věnované pravidlům o příslušnosti a v oddíle 1 nazvaném
         „Obecná ustanovení“, stanoví:

      „Nestanoví-li tato úmluva jinak, jsou osoby, které mají bydliště na území některého smluvního státu, bez ohledu na svou státní
         příslušnost žalovány u soudů tohoto státu.“(neoficiální překlad)
      4       Podle čl. 3 prvního pododstavce téže úmluvy:
      „Osoby, které mají bydliště na území některého smluvního státu, mohou být u soudů jiného smluvního státu žalovány pouze na
         základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 6 této hlavy.“(neoficiální překlad)
      5       Článek 6 Bruselské úmluvy, který je obsažen v oddíle 2 uvedené hlavy II nazvaném „Zvláštní příslušnost“, stanoví:
      „[Žalovaný, který má bydliště na území smluvního státu] může být také žalován:
      1)      je-li žalováno více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště některý z žalovaných;
      […]“ (neoficiální překlad).

      6       Článek 16 Bruselské úmluvy, který tvoří oddíl 5 hlavy II této úmluvy nazvaný „Výlučná příslušnost“, stanoví:
      „Bez ohledu na bydliště mají výlučnou příslušnost:
      […]
      4)      pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost patentů, ochranných známek a průmyslových vzorů nebo jiných podobných
         práv, která vyžadují udělení nebo zápis, soudy smluvního státu, na jehož území bylo požádáno o udělení nebo zápis nebo kde
         byly uděleny nebo zapsány nebo platí za udělené nebo zapsané na základě mezinárodní smlouvy;

      […]“ (neoficiální překlad)
      7       Článek V d protokolu připojeného k Bruselské úmluvě, který je na základě článku 65 této úmluvy nedílnou součástí této úmluvy,
         stanoví:

      „Pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost evropského patentu uděleného pro smluvní stát, a který není patentem
         Společenství podle ustanovení článku 86 Úmluvy o evropském patentu pro společný trh, podepsané v Lucemburku dne 15. prosince
         1975, mají bez ohledu na bydliště stran výlučnou příslušnost soudy tohoto smluvního státu, aniž je dotčena příslušnost Evropského
         patentového úřadu podle Úmluvy o udělování evropských patentů, podepsané v Mnichově dne 5. října 1973.“ (neoficiální překlad)
      8       Článek 22 Bruselské úmluvy, který je obsažen v oddíle 8 nazvaném „Překážka litispendence a závislá řízení“ hlavy II této úmluvy,
         stanoví, že jsou-li u soudů různých smluvních států podány žaloby, které spolu navzájem souvisejí a jsou projednávány v prvním
         stupni, může soud, u něhož byla žaloba podána později, řízení přerušit. Podle třetího pododstavce tohoto ustanovení:

      „Ve smyslu tohoto článku spolu žaloby navzájem souvisejí, pokud je mezi nimi dán tak úzký vztah, že je společné projednání
         a rozhodnutí vhodné k tomu, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních.“ (neoficiální překlad)
      9       Podle čl. 27 odst. 3 této úmluvy, který je obsažen v hlavě III věnované pravidlům o uznávání a výkonu a v oddíle 1 nazvaném
         „Uznávání“, se rozhodnutí neuzná, „pokud odporuje rozhodnutí vydanému v řízení mezi týmiž účastníky řízení ve smluvním státě,
         v němž se o uznání žádá.“ (neoficiální překlad)
       Mnichovská úmluva
      10     Úmluvou o udělování evropských patentů, podepsanou v Mnichově dne 5. října 1973 (dále jen „Mnichovská úmluva“) se vytváří,
         jak uvádí její článek 1, „pro smluvní státy společné právo pro udělování patentů na vynálezy“.

      11     Nad rámec společných pravidel pro udělování se evropský patent nadále řídí vnitrostátními právními úpravami každého smluvního
         státu, pro který byl vydán. V tomto ohledu čl. 2 odst. 2 Mnichovské úmluvy stanoví:

      „Evropský patent má v každém smluvním státě, pro který byl udělen, stejný účinek a podléhá stejnému režimu jako národní patent
         udělený v tomto státě [...]“.

      12     Pokud jde o práva plynoucí pro majitele z evropského patentu, čl. 64 odst. 1 a 3 uvedené úmluvy stanoví:
      „(1)      […] evropský patent poskytuje svému majiteli ode dne zveřejnění oznámení o jeho udělení a v každém smluvním státě, pro který
         byl udělen, stejná práva, jaká by mu poskytoval národní patent udělený v tomto státě.

      […]
      (3)      Porušení evropského patentu se projednává podle národního práva.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13     Frederick Primus a Milton Goldenberg, s bydlištěm ve Spojených státech amerických, jsou majiteli evropského patentu č. 131
         627.

      14     Dne 24. března 1997 žalovali před Rechtbank te s’-Gravenhage společnost Roche Nederland BV usazenou v Nizozemsku, jakož i osm
         dalších společností skupiny Roche usazených ve Spojených státech amerických, v Belgii, v Německu, ve Francii, ve Spojeném
         království, ve Švýcarsku, v Rakousku a ve Švédsku (dále jen „Roche a další“). Žalobci těmto společnostem vytýkaly totéž porušení
         práv, která pro ně vyplývají z patentu, jehož jsou majiteli. Toto údajné porušení spočívalo v uvedení sady pro imunologické
         dávkování na trh v zemích, kde jsou žalované společnosti usazeny.

      15     Společnosti skupiny Roche neusazené v Nizozemsku zpochybnily příslušnost nizozemského soudu. Co se týče merita věci, opíraly
         se o neexistenci porušení a o neplatnost dotčeného patentu.

      16     Rozsudkem ze dne 1. října 1997 se Rechtbank te s’-Gravenhage prohlásil za příslušný a zamítl žaloby F. Primuse a M. Goldenberga.
         V rámci řízení o odvolání Gerechtshof te s’-Gravenhage změnil uvedený rozsudek rozsudkem ze dne 27.na 2002 a zejména zakázal
         Roche a dalším porušovat práva spojená s dotčeným patentem ve všech zemích uvedených v tomto patentu.

      17     Poté, co byl Hoge Raad podán kasační opravný prostředek, tento soud se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         otázky:

      „1)      Existuje takový vztah souvislosti, jaký se vyžaduje pro použití čl. 6 návětí a bodu 1 Bruselské úmluvy, mezi žalobami týkajícími
         se porušení patentu, které majitel evropského patentu podal jednak proti žalovanému usazenému ve státě, kde bylo zahájeno
         řízení, a jednak proti různým žalovaným usazeným ve smluvních státech, které se liší od státu, kde bylo zahájeno řízení, o kterých
         majitel patentu prohlašuje, že porušují tento patent v jednom nebo více smluvních státech?

      2)      Pokud odpověď na otázku uvedenou v bodě 1) není kladná nebo není bezvýhradně kladná, za jakých okolností existuje taková souvislost,
         a je v tomto rámci například důležité

      –       že žalovaní patří ke stejné skupině?
      –       že žalovaní jednají společně na základě společné politiky, a pokud ano, je důležité místo, kde tato společná politika byla
         vypracována?

      –       že tvrzená porušení, kterých se dopustili různí žalovaní, jsou totožná nebo téměř totožná?“
       K předběžným otázkám
      18     Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 6 bod 1 Bruselské úmluvy musí
         být vykládán v tom smyslu, že se použije v rámci žalob pro porušení evropského patentu obviňujících několik společností usazených
         v různých smluvních státech ze skutků, kterých se dopustily na území jednoho nebo několika z těchto států, zejména v případě,
         kdy uvedené společnosti patřící k téže skupině jednaly totožným nebo podobným způsobem, v souladu se společnou politikou,
         která byla vypracována pouze jedinou z nich.

      19     Odchylně od zásady uvedené v článku 2 Bruselské úmluvy, podle níž žalovaný, který má bydliště na území smluvního státu, může
         být žalován u soudů tohoto státu, čl. 6 bod 1 uvedené úmluvy umožňuje, je-li žalováno více osob společně, žalovat žalovaného,
         který má bydliště na území smluvního státu, v jiném smluvním státě, ve kterém má bydliště některý z žalovaných.

      20     V rozsudku Kalfelis ze dne 27. září 1988 (189/87, Recueil, s. 5565, bod 12), Soudní dvůr rozhodl, že pro použití čl. 6 bodu
         1 Bruselské úmluvy musí mezi různými žalobami podanými týmž žalobcem proti různým žalovaným existovat takový vztah souvislosti,
         že je společné projednání a rozhodnutí vhodné k tomu, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených
         řízeních.

      21     Požadavek vztahu souvislosti nevyplývá ze znění čl. 6 bodu 1 Bruselské úmluvy. Byl z tohoto textu odvozen Soudním dvorem,
         aby se zabránilo tomu, že by výjimka ze zásady příslušnosti soudů státu bydliště žalovaného, která je stanovena v tomto ustanovení,
         mohla zpochybnit samou existenci této zásady (výše uvedený rozsudek Kalfelis, bod 8). Tento požadavek byl později potvrzen
         rozsudkem Réunion européenne a další ze dne 27. října 1998 (C‑51/97, Recueil, s. I‑6511, bod 48), a byl výslovně uveden ve
         znění čl. 6 bodu 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí
         v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1, Zvl. vyd. 19/04, s. 42), které následovalo po Bruselské úmluvě.

      22     Formulace použitá Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Kalfelis přebírá znění článku 22 Bruselské úmluvy, podle něhož
         žaloby navzájem souvisejí, pokud je mezi nimi dán tak úzký vztah, že je společné projednání a rozhodnutí vhodné k tomu, aby
         se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních. Uvedený článek 22 byl vyložen v rozsudku Tatry
         ze dne 6. prosince 1994 (C‑406/92, Recueil, s. I‑5439, bod 58) v tom smyslu, že aby mezi dvěma žalobami existovala souvislost,
         stačí, aby jejich oddělené projednání a rozhodnutí s sebou neslo nebezpečí odporujících si rozhodnutí, aniž by bylo nutné,
         že by s sebou neslo nebezpečí vedoucí ke vzájemně se vylučujícím právním důsledkům.

      23     Dosah udělený pojmu „odporujících si“ rozhodnutí výše uvedeným rozsudkem Tatry v kontextu článku 22 Bruselské úmluvy je tak
         širší než dosah, který byl udělen témuž pojmu rozsudkem Hoffmann ze dne 4. února 1988 (145/86, Recueil, s. 645, bod 22) v kontextu
         čl. 27 bodu 3 uvedené úmluvy, který stanoví, že rozhodnutí vydané ve smluvním státě se neuzná, pokud odporuje rozhodnutí v řízení
         mezi týmiž účastníky řízení ve smluvním státě, v němž se o uznání žádá. Ve výše uvedeném rozsudku Hoffmann Soudní dvůr totiž
         rozhodl, že za účelem zjištění, zda si dvě rozhodnutí odporují ve smyslu tohoto ustanovení, je třeba přezkoumat, zda dotčená
         rozhodnutí působí právní důsledky, které se vzájemně vylučují.

      24     Frederick Primus a Milton Goldenberg, jakož i nizozemská vláda uplatňují, že široký výklad přídavného jména „odporující si“,
         ve smyslu rozporný, daný výše uvedeným rozsudkem Tatry v kontextu článku 22 Bruselské úmluvy, musí být rozšířen na kontext
         čl. 6 bod 1 uvedené úmluvy. Roche a další, jakož i vláda Spojeného království, k jejichž argumentaci se připojil generální
         advokát v bodě 79 a následujících svého stanoviska, naopak tvrdí, že toto použití není s přihlédnutím k rozdílům mezi účelem
         a postavením obou dotčených ustanovení v systému Bruselské úmluvy přípustné a že je třeba dát přednost užšímu výkladu.

      25     V rámci projednávané věci se nicméně nejeví nezbytným o této otázce rozhodnout. Stačí totiž konstatovat, že i kdyby pojem
         „odporujících si“ rozhodnutí pro účely čl. 6 bodu 1 Bruselské úmluvy musel být chápán v širším pojetí rozporných rozhodnutí,
         neexistuje nebezpečí, že by taková rozhodnutí byla vydána v důsledku žalob pro porušení evropského patentu podaných v různých
         smluvních státech obviňujících několik žalovaných s bydlištěm na území těchto států ze skutků, kterých se údajně dopustili
         na jejich území.

      26     Jak uvedl generální advokát v bodě 113 svého stanoviska, aby rozhodnutí mohla být považována za rozporná, nestačí, že existuje
         rozdíl v řešení sporu, ale je ještě třeba, aby tento rozdíl spadal do rámce téže skutkové a právní situace.

      27     Za situace uvedené předkládajícím soudem v jeho první předběžné otázce, a sice v případě žalob pro porušení evropského patentu
         obviňujících několik společností usazených v různých smluvních státech ze skutků, kterých se dopustily na území jednoho nebo
         několika z těchto států, nelze dospět k závěru o existenci téže skutkové situace, jelikož jde o různé žalované a porušení
         spáchaná v různých smluvních státech, která jsou jim vytýkána, nejsou totožná.

      28     Případné rozdíly mezi rozhodnutími vydanými dotčenými soudy nespadají do rámce téže skutkové situace.
      29     Krom toho, ačkoliv Mnichovská úmluva stanoví společná pravidla pro udělování evropského patentu, z čl. 2 odst. 2 a čl. 64
         odst. 1 této úmluvy jasně vyplývá, že takový patent se nadále řídí vnitrostátními právními úpravami každého smluvního státu,
         pro který byl vydán.

      30     Konkrétně z čl. 64 odst. 3 Mnichovské úmluvy vyplývá, že každá žaloba pro porušení evropského patentu musí být zkoumána podle vnitrostátní
         právní úpravy platné v každém ze států, pro které byl vydán.

      31     Z toho vyplývá, že pokud jsou několika soudům různých smluvních států podány žaloby pro porušení evropského patentu vydaného
         v každém z těchto států, které směřují proti žalovaným s bydlištěm v těchto státech kvůli skutkům, kterých se údajně dopustily
         na jejich území, případné rozdíly mezi rozhodnutími vydanými dotčenými soudy nespadají do rámce téže právní situace.

      32     Případná odchylná rozhodnutí nemohou být tedy kvalifikována jako rozporná.
      33     Za těchto podmínek, i kdyby byl použit nejširší výklad pojmu „odporující si“ rozhodnutí, ve smyslu rozporná, jako kritérium
         existence vztahu souvislosti požadovaného podle čl. 6 bodu 1 Bruselské úmluvy, je třeba konstatovat, že takový vztah by nebylo
         možno stanovit mezi žalobami pro porušení téhož evropského patentu, z nichž každá by směřovala proti společnosti usazené v jiném
         smluvním státě kvůli skutkům, kterých se údajně dopustila na území tohoto státu.

      34     Tento závěr nelze zpochybnit ani za situace uvedené předkládajícím soudem v jeho druhé předběžné otázce, a sice v případě,
         kdy žalované společnosti patřící k téže skupině jednaly totožným nebo podobným způsobem, v souladu se společnou politikou,
         která byla vypracována pouze jednou z nich, takže se nacházejí v téže skutkové situaci.

      35     Nic to totiž nemění na tom, že se nejedná o tutéž právní situaci (viz výše body 29 a 30 tohoto rozsudku) a že ani za takové
         situace neexistuje nebezpečí rozporných rozhodnutí.

      36     Krom toho, i když se na první pohled může zdát, že úvahy vycházející z hospodárnosti řízení svědčí ve prospěch koncentrace
         takových žalob před jedním soudem, je třeba konstatovat, že výhody, které by taková koncentrace představovala pro řádnou správu
         soudnictví, by byly jednak omezené a jednak zdrojem nových nebezpečí.

      37     Příslušnost založená pouze na faktických kritériích uváděných předkládajícím soudem by vedla k případnému vzniku příslušnosti
         více soudů a mohla by ovlivnit předvídatelnost pravidel o příslušnosti upravených Bruselskou úmluvou a následkem toho zasáhnout
         i do zásady právní jistoty, která je základem této úmluvy (viz rozsudky ze dne 19. února 2002, Besix, C‑256/00, Recueil, s. I‑1699,
         body 24 až 26, ze dne 1. března 2005, Owusu, C‑281/02, Sb. rozh. s. I‑1383, bod 41, a rozsudek z tohoto dne, GAT, C‑4/03,
         Sb. rozh. s. I‑6509, bod 28).

      38     Tento zásah by byl o to významnější, že použití dotčených kritérií by poskytlo žalobci široký výběr, podporujíc tak praxi
         „forum shopping“, které má úmluva za cíl zabránit a které chtěl Soudní dvůr právě ve svém rozsudku Kalfelis zabránit (viz
         bod 9 uvedeného rozsudku).

      39     Je třeba uvést, že ověření splnění dotčených kritérií, jejichž prokázání přísluší žalobci, by zavazovalo soud, jemuž byla
         věc předložena, aby přezkoumal meritum věci před tím, než by mohl rozhodnout o své příslušnosti. Toto předběžné přezkoumání
         by mohlo být zdrojem dodatečných nákladů a prodloužení procesních lhůt v případě, že by uvedený soud, jelikož by nemohl konstatovat
         existenci téže skutkové situace, a tedy dostačujícího vztahu souvislosti mezi žalobami, musel dospět k závěru o své nepříslušnosti,
         a musela by být podána nová žaloba k soudu jiného státu.

      40     Konečně, i kdyby soud, kterému žalobce věc předložil, mohl konstatovat svou příslušnost na základě kritérií uvedených předkládajícím
         soudem, koncentrace žalob pro porušení před tímto soudem by nemohla zabránit přinejmenším částečnému roztříštění sporů v oblasti
         patentů, pokud by byla incidenčně uplatněna otázka platnosti dotčeného patentu, což je v praxi časté, a jak se i stalo ve
         věci v původním řízení. Na tuto otázku, ať je uplatněna prostřednictvím žaloby nebo námitky, se totiž vztahuje výlučná příslušnost
         uvedená v čl. 16 odst. 4 Bruselské úmluvy ve prospěch soudů smluvního státu, na jehož území byl patent udělen nebo zapsán
         nebo platí za udělený nebo zapsaný (výše uvedený rozsudek GAT, bod 31). Tato výlučná příslušnost soudů státu udělení byla
         ve věci evropského patentu potvrzena článkem V d protokolu připojeného k Bruselské úmluvě.

      41     S přihlédnutím ke všem předcházejícím úvahám je namístě odpovědět na položené otázky tak, že čl. 6 bod 1 Bruselské úmluvy
         musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije v rámci řízení o porušení evropského patentu, ve kterém je obviněno několik
         společností usazených v různých smluvních státech ze skutků, kterých se dopustily na území jednoho nebo několika z těchto
         států, a to ani v případě, že uvedené společnosti patřící k téže skupině jednaly totožným nebo podobným způsobem, v souladu
         se společnou politikou, která byla vypracována jedinou z nich.

       K nákladům řízení
      42     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 6 bod 1 Úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, ve
            znění naposledy změněném Úmluvou ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského
            království, musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije v rámci řízení o porušení evropského patentu, ve kterém je obviněno
            několik společností usazených v různých smluvních státech ze skutků, kterých se dopustily na území jednoho nebo několika z těchto
            států, a to ani v případě, že uvedené společnosti patřící k téže skupině jednaly totožným nebo podobným způsobem, v souladu
            se společnou politikou, která byla vypracována jedinou z nich.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 16. ledna 2014.#Andreas Kainz v. Pantherwerke AG.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof.#Řízení o předběžné otázce – Soudní příslušnost v občanských a obchodních věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Odpovědnost za vadný výrobek – Zboží vyrobené v jednom členském státě a prodávané v jiném členském státě – Výklad pojmu ‚místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události‘ – Místo příčinné události.#Věc C‑45/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      16. ledna 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Soudní příslušnost v občanských a obchodních věcech — Nařízení (ES) č. 44/2001 — Odpovědnost za vadný výrobek — Zboží vyrobené v jednom členském státě a prodávané v jiném členském státě — Výklad pojmu ‚místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události‘ — Místo příčinné události“
      Ve věci C‑45/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakousko) ze dne 28. listopadu 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 28. ledna 2013, v řízení

         Andreas Kainz

      proti

         Pantherwerke AG,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, M. Safjan (zpravodaj) a J. Malenovský, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za A. Kainze K. Kozákem, Rechtsanwalt,

               —

               za rakouskou vládu A. Poschem, jako zmocněncem,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,

               —

               za vládu Spojeného království S. Brighouse, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Lee, barrister,

               —

               za Evropskou komisi W. Bogensbergerem a A.‑M. Rouchaud‑Joët, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 bodu 3 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04 s. 42).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi A. Kainzem, bytem v Salzburku (Rakousko), a Pantherwerke AG, jejíž sídlo se nachází v Německu, ohledně žaloby na náhradu škody na základě odpovědnosti za vadné výrobky, kterou A. Kainz podal v návaznosti na úraz, který utrpěl v Německu na jízdním kole vyrobeném v tomto členském státě společností Pantherwerke AG, jež však bylo zakoupeno v maloobchodní prodejně v Rakousku.

         Právní rámec

         Nařízení č. 44/2001

               3

               Body 2, 11, 12 a 15 odůvodnění nařízení č. 44/2001 zní takto:

                        „(2)

                        Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je třeba přijmout předpisy, které umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je toto nařízení závazné.

                  [...]

                        (11)

                        Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost.

                        (12)

                        Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti.

                  [...]

                        (15)

                        V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby ve dvou členských státech nebyla vydána vzájemně si odporující rozhodnutí. [...]“

               4

               Články 2 až 31 tohoto nařízení, jež jsou obsaženy v jeho kapitole II, pojednávají o pravidlech pro určení příslušnosti.

               5

               Oddíl 1 této kapitoly nadepsaný „Obecná ustanovení“ obsahuje čl. 2 odst. 1, který má následující znění:
               „Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“

               6

               Článek 3 odst. 1 tohoto nařízení obsažený v témže oddílu stanoví:
               „Osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány pouze na základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly.“

               7

               Článek 5 bod 3 téhož nařízení spadající do jeho kapitoly II oddílu 2 nadepsaného „Zvláštní příslušnost“ stanoví toto:
               „Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována
               [...]

                        3)

                        ve věcech týkajících se protiprávního jednání nebo jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události“.

         Nařízení (ES) č. 864/2007

               8

               Podle bodu 7 odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (Úř. věst. L 199, s. 40)
               „Věcná působnost a ustanovení tohoto nařízení by měly být v souladu s nařízením [č. 44/2001] a s nástroji upravujícími právo rozhodné pro smluvní závazkové vztahy.“

               9

               Toto nařízení v článku 5 nadepsaném „Odpovědnost za škodu způsobenou vadou výrobku“ stanoví:
               „1.   Aniž je dotčen čl. 4 odst. 2, je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají ze škody způsobené vadou výrobku,

                        a)

                        právo země, v níž měl poškozený v okamžiku vzniku škody obvyklé bydliště, byl-li výrobek v této zemi uveden na trh;

                        b)

                        není-li podmínka uvedená v písmenu a) splněna, právo země, ve které byl výrobek pořízen, byl-li výrobek v této zemi uveden na trh;

                        c)

                        není-li splněna žádná z podmínek uvedených v písmenech a) a b), právo země, kde škoda vznikla, byl-li výrobek v této zemi uveden na trh.

                  Rozhodným právem je však právo země, ve které má osoba, vůči které je uplatňován nárok na náhradu škody, obvyklé bydliště, pokud tato osoba nemohla rozumně předvídat uvedení daného výrobku nebo stejného typu výrobku na trh v zemi, jejíhož rozhodného práva by se použilo na základě písmene a), b) nebo c).
               2.   Vyplývá-li ze všech okolností případu, že je civilní delikt zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je země uvedená v odstavci 1, použije se právo této jiné země. Zjevně užší vztah k jiné zemi by mohl být založen zejména na již existujícím vztahu mezi stranami, jakým může být například smlouva, který úzce souvisí s daným civilním deliktem.“

         Směrnice 85/374/EHS

               10

               Článek 11 směrnice Rady 85/374/EHS ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (Úř. věst. L 210, s. 29; Zvl. vyd. 15/01 s. 257) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/34/ES ze dne 10. května 1999 (Úř. věst. L 141, s. 20; Zvl. vyd. 15/04 s. 147), stanoví:
               „Členské státy ve svých právních předpisech stanoví, že práva udělená poškozené osobě na základě této směrnice zanikají uplynutím deseti let ode dne, kdy výrobce uvedl do oběhu daný výrobek, který způsobil škodu, pokud poškozená osoba mezitím nedala podnět k zahájení řízení proti výrobci.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               11

               Pantherwerke AG je podnik se sídlem v Německu, který vyrábí a uvádí na trh jízdní kola. Andreas Kainz, který má bydliště v Salzburku, zakoupil dne 3. listopadu 2007 od společnosti Funbike GmbH, jež má sídlo v Rakousku, jízdní kolo vyrobené společností Pantherwerke AG. Při jízdě na tomto kole v Německu dne 3. července 2009 A. Kainz spadl, přičemž se zranil.

               12

               V řízení před Landesgericht Salzburg A. Kainz požadoval od Pantherwerke AG z důvodu odpovědnosti za vadné výrobky zaplacení částky 21200 eur, zvýšené o úroky a vedlejší výdaje, jakož i konstatování odpovědnosti této společnosti za budoucí újmy vzniklé následkem uvedené nehody. Podle A. Kainze byl jeho pád způsoben tím, že se úchytné zakončení uvolnilo od vidlice jeho jízdního kola. Společnost Pantherwerke AG jakožto výrobce uvedeného produktu nese odpovědnost za tuto výrobní vadu.

               13

               K odůvodnění příslušnosti soudu, k němuž byla podána žaloba, se A. Kainz dovolává čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001. Místo příčinné události se nachází v Rakousku, jelikož jízdní kolo tam bylo uvedeno do oběhu, v tom smyslu, že tam bylo v rámci obchodní distribuce předáno konečnému spotřebiteli.

               14

               Společnost Pantherwerke AG mezinárodní příslušnost rakouských soudů popírá. Místo příčinné události se podle ní nachází v Německu. Jednak výrobní proces vedoucí ke zhotovení tohoto výrobku proběhl v Německu, a jednak byl tento výrobek uveden do oběhu v uvedeném členském státě okamžikem expedice výrobku za sídla této společnosti.

               15

               Věcně příslušné soudy, k nimž A. Kainz podal svou žalobu, odmítly jak v prvostupňovém, tak i v odvolacím řízení svou mezinárodní příslušnost.

               16

               Předkládající soud, ke kterému byl podán opravný prostředek „Revision“, má za to, že je nezbytné vyjasnit pojem místa příčinné události v případě odpovědnosti za vadné výrobky.

               17

               Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Má být formulace ‚místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události‘ v čl. 5 bodu 3 [nařízení č. 44/2001] vykládána v případě odpovědnosti za výrobek v tom smyslu, že

                                 a)

                                 místem příčinné události (‚Handlungsort‘) je místo sídla výrobce;

                                 b)

                                 místem příčinné události (‚Handlungsort‘) je místo, kde byl výrobek uveden do oběhu;

                                 c)

                                 místem příčinné události („Handlungsort“) je místo, kde uživatel výrobek nabyl?

                        2)

                        Bude-li [první otázka pod písmenem b)] zodpovězena kladně:

                                 a)

                                 Je výrobek uveden do oběhu, vychází-li z výrobního procesu provedeného výrobcem a vstoupil do fáze prodeje, kdy je nabízen veřejnosti za účelem používání nebo spotřeby?

                                 b)

                                 Je výrobek uveden do oběhu, je-li strukturovaným způsobem distribuován konečným spotřebitelům?“

         K předběžným otázkám

               18

               Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, jak je třeba v případě ručení výrobce za vadný výrobek vykládat čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 za účelem zjištění místa příčinné události.

               19

               Aby bylo na tuto otázku možné odpovědět, je třeba především připomenout, že podle ustálené judikatury musí být ustanovení nařízení č. 44/2001 vykládána autonomně, s odkazem na jeho systematiku a cíle (viz zejména rozsudky ze dne 16. července 2009, Zuid-Chemie, C-189/08, Sb. rozh. s. I-6917, bod 17, a ze dne 3. října 2013, Pinckney, C‑170/12, bod 23).

               20

               Dále je třeba upřesnit, že z bodu 7 odůvodnění nařízení č. 864/2007 sice vyplývá, že unijní zákonodárce usiloval o zajištění souladu mezi nařízením č. 44/2001 a věcnou působností, jakož i ustanoveními nařízení č. 864/2007, avšak to neznamená, že ustanovení nařízení č. 44/2001 musí být na základě této skutečnosti vykládána ve světle ustanovení nařízení č. 864/2007. Tento zamýšlený soulad v žádném případě nemůže vést k tomu, že by byla ustanovení nařízení č. 44/2001 vykládána v rozporu s jeho systematikou a cíli.

               21

               V tomto ohledu je vhodné připomenout, že systém určení obecné příslušnosti stanovený v kapitole II nařízení č. 44/2001 je založen na obecném pravidle, vyjádřeném v jeho čl. 2 odst. 1, podle kterého osoby s bydlištěm na území členského státu jsou žalovány u soudů tohoto státu bez ohledu na státní příslušnost účastníků řízení. Kapitola II oddíl 2 nařízení č. 44/2001 stanoví určitá zvláštní pravidla o příslušnosti, mezi něž patří pravidlo uvedené v čl. 5 bodě 3 tohoto nařízení, pouze jako výjimku z obecného pravidla příslušnosti soudů místa bydliště žalovaného (rozsudek ze dne 18. července 2013, ÖFAB, C‑147/12, bod 30 a citovaná judikatura).

               22

               Tato pravidla o zvláštní příslušnosti je třeba vykládat restriktivně v tom smyslu, že neumožňují výklad, který přesahuje případy výslovně upravené v uvedeném nařízení (výše uvedený rozsudek ÖFAB, bod 31 a citovaná judikatura).

               23

               Podle ustálené judikatury nicméně v případě, kdy místo, kde došlo ke skutečnosti, která může vyvolat deliktní nebo kvazideliktní odpovědnost, a místo, kde tato skutečnost vyvolala škodu, nejsou totožná, pojem „místo, kde došlo ke škodné události“, který je obsažen v čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001, musí být chápán tak, že zároveň zahrnuje místo, kde vznikla škoda, a místo příčinné události, která vedla ke škodě, takže žalovaný může být dle volby žalobce žalován u soudu jednoho nebo druhého místa (viz zejména výše uvedené rozsudky Zuid-Chemie, bod 23, a Pinckney, bod 26).

               24

               Vzhledem k tomu, že identifikace jedné z vazeb musí umožnit určení příslušnosti soudu, který má objektivně nejlepší předpoklady pro posouzení, zda skutečnosti zakládající odpovědnost žalované osoby jsou splněny, musí být žaloba podána u soudu, v jehož obvodu se relevantní vazba nachází (viz výše uvedený rozsudek Pinckney, bod 28 a citovaná judikatura).

               25

               V rámci sporu projednávaného soudem v původním řízení je nesporné, že se otázky předkládajícího soudu týkají výlučně určení místa příčinné události.

               26

               Soudní dvůr již v tomto ohledu upřesnil, že toto místo je v případě odpovědnosti z důvodu vadného výrobku tam, kde nastala událost, v jejímž důsledku byl poškozen samotný výrobek (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Zuid-Chemie, bod 27). Tato okolnost nastává v zásadě v místě, kde je dotčený výrobek zhotoven.

               27

               Jelikož blízkost k místu, kde nastala událost, v jejímž důsledku byl poškozen samotný výrobek, usnadňuje možnost shromáždit tam důkazy k prokázání dotčené vady, užitečnou organizaci řízení, a tudíž i řádný výkon spravedlnosti, je určení příslušnosti soudu, v jehož obvodu se toto místo nachází, v souladu s účelem zvláštní příslušnosti stanovené v čl. 5 odst. 3, nařízení č. 44/2001, tzn. existencí zvláště úzkého vztahu mezi sporem a soudem místa, kde došlo ke škodné události (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Zuid-Chemie, bod 24, a Pinckney, bod 27).

               28

               Určení příslušnosti soudu místa zhotovení dotyčného výrobku odpovídá navíc podmínce předvídatelnosti pravidel o příslušnosti, jelikož jak žalovaný výrobce, tak i žalobce, který je poškozeným, mohou rozumně předvídat, že tento soud bude s to nejlépe rozhodnout o sporu, jenž se týká zejména konstatování vady zmíněného výrobku.

               29

               Je tudíž třeba konstatovat, že v případě uplatnění odpovědnosti výrobce za vadný výrobek je místem příčinné události místo zhotovení dotyčného výrobku.

               30

               Co se konečně týče argumentu dovolávaného A. Kainzem, podle něhož výklad zvláštní příslušnosti ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, musí kromě zájmu řádného výkonu spravedlnosti zohlednit též zájem poškozeného, tím, že mu umožní podat žalobu k soudu členského státu, kde má bydliště, je třeba konstatovat, že takovýto argument nemůže obstát.

               31

               Nejenže Soudní dvůr již konstatoval, že čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 nesměřuje konkrétně k tomu, aby slabší straně byla zaručena zvýšená ochrana (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. října 2012, Folien Fischer a Fofitec, C‑133/11, bod 46), ale navíc je třeba uvést, že ani výklad navrhovaný A. Kainzem, podle něhož místem příčinné události je místo, kde byl dotyčný výrobek předán konečnému spotřebiteli nebo dalšímu prodejci, nezaručuje, že by zmíněný spotřebitel mohl případně podat žalobu k soudům místa svého bydliště, jelikož toto místo se může nacházet jinde, dokonce i v jiné zemi.

               32

               V každém případě případná nemožnost určit podle objektivních kritérií pro výklad čl. 5 odst. 3 nařízení č. 44/2001 příslušnost soudu členského státu, kde se nachází bydliště žalobce, odpovídá obecnému pravidlu příslušnosti soudů místa bydliště žalovaného, připomenutému v bodě 21 tohoto rozsudku.

               33

               Vzhledem k předchozímu je na položené otázky třeba odpovědět, že čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že místem příčinné události v případě uplatnění odpovědnosti výrobce za vadný výrobek je místo zhotovení dotyčného výrobku.

         K nákladům řízení

               34

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 5 bod 3 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že místem příčinné události v případě uplatnění odpovědnosti výrobce za vadný výrobek je místo zhotovení dotyčného výrobku.

                     Podpisy

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 15. května 1997. # N proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Zrušení. # Věc T-273/94.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 13. září 2006.#Sociedade de Indústrias Agricolas Açoreanas (Sinaga) SA proti Komisi Evropských společenství.#Cukr - Program POSÉIMA - Nařízení (EHS) č. 1600/92 - Předběžný odhad zásobování cukrem oblastí Azor - Žaloba na neplatnost - Přípustnost - Pojem tradičních odeslání do zbytku Společenství - Odůvodnění - Dodržování podstatných náležitostí.#Spojené věci T-217/99, T-321/00, T-222/01.

text:
      Rozsudek Soudu (čtvrtého senátu) ze dne 13. září 2006 – Sinaga v. Komise
      (Spojené věci T‑217/99, T‑321/00 a T‑222/01)
      „Cukr – Program POSÉIMA – Nařízení (EHS) č. 1600/92 – Předběžný odhad zásobování cukrem oblastí Azor – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Pojem tradičních odeslání do zbytku Společenství – Odůvodnění – Dodržování podstatných náležitostí“
      1.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Dosah (Článek 253 ES) (viz body 75–86)
      2.                     Zemědělství – Společná organizace trhu – Cukr – Zvláštní opatření ve prospěch Azor a Madeiry týkající se některých zemědělských
            výrobků (Článek 299 odst. 2 ES; nařízení Rady č. 1600/92, čl. 3 odst. 3 a 4; nařízení Komise č. 1481/2000; rozhodnutí Rady
            1999/468, článek 4) (viz body 90–96, 109–128, 136–137, 143–147)
      Předmět

               Zrušení, zaprvé, přílohy nařízení Komise (ES) č. 1434/1999 ze dne 30. června 1999, kterým se stanoví předběžný odhad zásobování
                  cukrem oblastí Azor, Madeiry a Kanárských ostrovů pro hospodářský rok 1999/2000 stanovený nařízeními Rady (EHS) č. 1600/92
                  a (EHS) č. 1601/92 (Úř. věst. L 166, s. 58); zadruhé, nařízení Komise (ES) č.1481/2000 ze dne 6. července 2000, kterým se
                  stanoví předběžný odhad zásobování cukrem oblastí Azor, Madeiry a Kanárských ostrovů pro hospodářský rok 2000/2001 stanovený
                  nařízeními Rady č. 1600/92 a č. 1601/92 (Úř. věst. L 167, s. 6), jakož i jeho přílohy, a zatřetí, přílohy nařízení Komise
                  (ES) č. 1281/2001 ze dne 28. června 2001, kterým se stanoví předběžný odhad zásobování cukrem oblastí Azor, Madeiry a Kanárských
                  ostrovů pro období od 1. července do 31. prosince 2001 stanovený nařízeními Rady č. 1600/92 a č. 1601/92 (Úř. věst. L 176,
                  s. 12), v rozsahu, v němž určují množství cukru považovaná za nezbytná pro zásobování Azor

            Výrok

                  1)

                  Žaloba se zamítá.

                  2)

                  Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 14. listopadu 2006. # Wineke Neirinck proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Zamítnutí kandidatury - Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-494/04.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 19. listopadu 2014. # Out of the blue KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-344/13.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 10. března 2005.#Trestní řízení proti Filomenu Mariu Miragliovi.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Bologna - Itálie.#Článek 54 úmluvy k provedení Schengenské dohody - Zásada zákazu dvojího trestu - Rozsah působnosti - Rozhodnutí soudních orgánů členského státu vzdát se trestního stíhání osoby z důvodu zahájení obdobného řízení v jiném členském státě.#Věc C-469/03.

text:
      Věc C-469/03
      Trestní řízení
      proti
      Filomenu Mariu Miragliovi
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Bologna)
      „Článek 54 úmluvy k provedení Schengenské dohody – Zásada zákazu dvojího trestu – Rozsah působnosti – Rozhodnutí soudních orgánů členského státu vzdát se trestního stíhání osoby z důvodu zahájení obdobného řízení v jiném členském
         státě“

      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 10. března 2005
      Shrnutí rozsudku
      Evropská unie – Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Protokol o začlenění schengenského acquis – Úmluva k provedení
            Schengenské dohody – Zásada zákazu dvojího trestu – Rozsah působnosti – Rozhodnutí soudních orgánů členského státu nepokračovat
            ve věci z důvodu, že obdobné řízení bylo zahájeno v jiném členském státě, a aniž by bylo provedeno posouzení věci samé – Vyloučení
      (Článek 2 první pododstavec čtvrtá odrážka EU; úmluva k provedení Schengenské dohody, článek 54)
      Zásada zákazu dvojího trestu, upravená v článku 54 úmluvy k provedení Schengenské dohody, jejímž cílem je zabránit tomu, aby
         určitá osoba v důsledku toho, že využila své svobody pohybu, byla stíhána za tentýž čin na území více členských států, se
         neuplatní na rozhodnutí soudních orgánů členského státu, kterým se zastavuje trestní řízení poté, co se státní zastupitelství
         rozhodlo nepokračovat v trestním stíhání z důvodu, že trestní stíhání proti témuž obviněnému pro tentýž čin bylo zahájeno
         v jiném členském státě, aniž by bylo provedeno posouzení věci samé. Takové rozhodnutí totiž nelze považovat za rozhodnutí
         pravomocně odsuzující osobu ve smyslu uvedeného článku 54.

      Uplatnění této zásady na takové rozhodnutí o zastavení trestního řízení by ztěžovalo, ne-li bránilo, každé konkrétní možnosti
         potrestat protiprávní chování obviněného v dotyčných členských státech. Takový důsledek by zjevně odporoval účelu ustanovení
         hlavy VI Smlouvy o Evropské unii, jak je uveden v článku 2 prvním pododstavci čtvrté odrážce EU.

      (viz body 30, 33–35 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      10. března 2005 (*)

      „Článek 54 úmluvy k provedení Schengenské dohody – Zásada zákazu dvojího trestu – Rozsah působnosti – Rozhodnutí soudních orgánů členského státu vzdát se trestního stíhání osoby z důvodu zahájení obdobného řízení v jiném členském
         státě“

      Ve věci C-469/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 35 EU, podaná rozhodnutím Tribunale di Bologna
         (Itálie) ze dne 22. září 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 10. listopadu 2003, v trestním řízení proti

      Filomenu Mariu Miragliovi,
      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předsedkyně senátu, R. Schintgen (zpravodaj) a P. Kūris, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. prosince 2004,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      –       za F. M. Miragliu N. Trifirò, avvocatessa,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Aiellou, avvocato dello Stato,
      –       za řeckou vládu M. Apessosem a I. Bakopoulosem, jakož i M. Tassopoulou, jako zmocněnci,
      –       za španělskou vládu M. Muñozem Pérezem, jako zmocněncem,
      –       za francouzskou vládu R. Abrahamem a G. de Berguesem, jakož i C. Isidoro, jako zmocněnci,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a J. van Bakel, jako zmocněnkyněmi,
      –       za švédskou vládu  A. Krusem, jako zmocněncem,
      –       za Komisi Evropských společenství E. de March a W. Bogensbergerem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 54 úmluvy k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985
         mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování
         kontrol na společných hranicích (Úř. věst. 2000, L 239, s. 19; Zvl. vyd. 19/02, s. 9, dále jen „prováděcí úmluva“), podepsané
         dne 19. června 1990 v Schengenu (Lucembursko).

      2       Tato žádost byla podána v rámci trestního řízení proti F. M. Miragliovi, obviněnému společně s dalšími osobami z organizace
         dopravy omamných látek typu heroinu do Boloně.

       Právní rámec
       Úmluva k provedení Schengenské dohody
      3       Podle článku 1 protokolu o začlenění schengenského acquis do rámce Evropské unie, který byl připojen ke Smlouvě o Evropské unii a Smlouvě o založení Evropského společenství Amsterodamskou
         smlouvou (dále jen „protokol“), je třináct členských států Evropské unie, včetně Italské republiky a Nizozemského království
         zmocněno mezi sebou navázat užší spolupráci v rámci schengenského acquis, vymezeného v příloze k uvedenému protokolu.

      4       Součástí takto vymezeného schengenského acquis je zejména dohoda mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném
         odstraňování kontrol na společných hranicích, podepsaná dne 14. června 1985 v Schengenu (Úř. věst. 2000, L 239, s. 13; Zvl.
         vyd. 19/02, s. 3, dále jen „schengenská dohoda“), jakož i prováděcí úmluva.

      5       Podle čl. 2 odst. 1 prvního pododstavce protokolu je ode dne vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost schengenské acquis okamžitě použitelné pro třináct členských států uvedených v článku 1 uvedeného protokolu.

      6       Podle čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce věty druhé protokolu přijala Rada Evropské unie dne 20. května 1999 rozhodnutí 1999/436/ES,
         které určuje právní základ všech ustanovení nebo rozhodnutí, která tvoří schengenské acquis, v souladu s příslušnými ustanoveními Smlouvy o založení Evropského společenství a Smlouvy o Evropské unii (Úř. věst. L 176,
         s. 17; Zvl. vyd. 19/01, s. 152). Z článku 2 ve spojení s přílohou A tohoto rozhodnutí vyplývá, že Rada určila, že články 34
         EU a 31 EU, které jsou součástí hlavy VI Smlouvy o Evropské unii s názvem „Ustanovení o policejní a soudní spolupráci v trestních
         věcech“, jsou právním základem článků 54 až 58 prováděcí úmluvy.

      7       Tyto články tvoří kapitolu 3 s názvem „Zákaz dvojího trestu“ hlavy III s názvem „Policie a bezpečnost“. Podle uvedeného článku
         54:

      „Osoba, která byla pravomocně odsouzena jednou smluvní stranou, nesmí být pro tentýž čin stíhána druhou smluvní stranou za
         předpokladu, že v případě odsouzení již byla vykonána nebo je právě vykonávána sankce, nebo podle práva smluvní strany, ve
         které byl rozsudek vynesen, již nemůže být vykonána.“

       Evropská úmluva o vzájemné pomoci ve věcech trestních
      8       Článek 2 písm. b) Evropské úmluvy o vzájemné pomoci ve věcech trestních podepsané ve Štrasburku dne 20. dubna 1959 (dále jen
         „Evropská úmluva o právní pomoci“) stanoví:

      „Pomoc může být odmítnuta:
      […]
      b)       jestliže dožádaná strana  má za to, že provedení dožádání by bylo zřejmě na úkor její svrchovanosti, bezpečnosti, veřejného
         pořádku nebo jiných základních zájmů jejího [jeho] státu.“

      9       Nizozemské království učinilo následující výhradu k čl. 2 písm. b) Evropské úmluvy o právní pomoci:
      „Vláda Nizozemského království si vyhrazuje možnost nevyhovět dožádání právní pomoci:
      […]
      b)       jestliže se vztahuje na stíhání nebo řízení, které je v rozporu se zásadou ,zákazu dvojího trestu‘;
      c)       jestliže se vztahuje na vyšetřování činu, pro který je obviněný stíhán v Nizozemsku.“
       Nizozemská právní úprava
      10     Podle článku 36 nizozemského trestního řádu:
      „1.       Pokud se nepokračuje v trestním stíhání, může soud rozhodující ve věci samé, který věc posuzoval jako poslední, na návrh obviněného
         určit, že věc se uzavírá.

      2.       Soud si může vyhradit rozhodnutí o návrhu vždy do určité lhůty, pokud státní zastupitelství předloží poznatky, na základě
         kterých je možno dojít k závěru, že stíhání bude ještě pokračovat.

      3.       Předtím, než soud rozhodne, předvolá jemu známou osobu, která má na věci přímý zájem, aby ji vyslechl v záležitosti návrhu
         obviněného.

      4.       Usnesení je neprodleně doručeno obviněnému.“
      11     Článek 255 téhož řádu stanoví:
      „1.       Poté co bylo vyšetřování v trestním řízení zastaveno, po doručení usnesení o uzavření věci obviněnému nebo po oznámení, že
         již nebude dále stíhán, aniž by tím v posledně uvedeném případě byly dotčeny články 12i nebo 246, nemůže být obviněný soudně
         stíhán pro tentýž čin, pokud se neobjevily nové přitěžující důkazy.

      2.       Nové přitěžující důkazy mohou tvořit výlučně výpovědi svědků nebo obviněného, jakož i listinné důkazy, dokumenty a záznamy,
         které vyšly nově najevo nebo ještě nebyly předmětem zkoumání.

      3.       V takovém případě může být obviněný předvolán k jednání Rechtbank pouze po ukončení přípravného vyšetřování ohledně těchto
         nových přitěžujících důkazů […]“.

      12     Konečně, co se týče dožádání právní pomoci v trestních věcech, článek 552‑l nizozemského trestního řádu stanoví:
      „1.       Dožádání se nevyhoví:
      […]
      b)       pokud by vyhovění mělo napomoci stíhání nebo rozhodnutí ve věci, které jsou v rozporu se zásadou, která je základem čl. 68
         a 255 odst. 1 tohoto zákona;

      c)       pokud je podáno za účelem vyšetřování týkajícího se činu, pro který je obviněný stíhán v Nizozemsku […]“.
       Věc v původním řízení a předběžná otázka
      13     V rámci vyšetřování vedeného italskými orgány ve spolupráci s nizozemskými orgány byl F. M. Miraglia dne 1. února 2001 zadržen
         v Itálii na základě usnesení o vyšetřovací vazbě vydaného vyšetřujícím soudcem  Tribunale di Bologna.

      14     F. M. Miragliovi bylo vytýkáno, že spolu s dalšími osobami organizoval dopravu 20,16 kg omamných látek typu heroin z Nizozemska
         do Boloně, což je trestný čin upravený v článku 110 italského trestního zákona a článku 80 nařízení č. 309/90 prezidenta republiky.

      15     Dne 22. ledna 2002 vyšetřující soudce Tribunale di Bologna rozhodl o dalším stíhání F. M. Miraglii pro uvedený trestný čin
         a rozhodl se nahradit vyšetřovací vazbu příkazem obviněnému zdržovat se v místě bydliště. Tribunale di Bologna dále nahradil
         příkaz zdržovat se v místě bydliště povinností zdržovat se v Mondragone (Itálie) a nakonec odvolal všechna zajišťovací opatření,
         takže obviněný má v současnosti naprostou volnost pohybu.

      16     Zároveň bylo proti F. M. Miragliovi zahájeno pro tentýž trestný čin trestní řízení nizozemskými soudními orgány, z důvodu,
         že dopravil z Nizozemska do Itálie 30 kg heroinu.

      17     Kvůli tomuto obvinění byl F. M. Miraglia dne 18. prosince 2000 zadržen nizozemskými orgány a propuštěn na svobodu dne 28. prosince
         2000. Dne 17. ledna 2001 Gerechtshof te Amsterdam (Nizozemsko) zamítl odvolání podané státním zastupitelsvím proti usnesení
         Rechtbank te Amsterdam (Nizozemsko), kterým se zamítá návrh na prodloužení vazby.

      18     Trestní řízení proti obviněnému bylo zastaveno dne 13. února 2001, aniž by byl odsouzen k trestu nebo k jiné sankci. V rámci
         tohoto řízení nizozemský státní zástupce nepodal proti obviněnému obžalobu. Ze spisu vyplývá, že toto rozhodnutí bylo přijato
         proto, že již byla podána obžaloba pro tentýž čin v Itálii.

      19     Usnesením ze dne 9. listopadu 2001 Rechtbank te Amsterdam nahradil obviněnému škodu, která mu byla způsobena vykonanou vyšetřovací
         vazbou, jakož i výdaje advokáta.

      20     Dopisem ze dne 7. listopadu 2002 státní zastupitelství u Rechtbank te Amsterdam zamítlo dožádání právní pomoci od státního
         zastupitelství u Tribunale di Bologna na základě výhrady učiněné Nizozemským královstvím k čl. 2 písm. b) Evropské úmluvy
         o právní pomoci vzhledem k tomu, že uvedený Rechtbank „zastavil řízení, aniž by uložil trest“.

      21     Dne 10. dubna 2003 italské státní zastupitelství zaslalo nizozemským soudním orgánům žádost o informace o výsledku trestního
         řízení proti F. M. Miragliovi a o způsobu jeho vyřízení, za účelem posouzení jejich relevance s ohledem na článek 54 prováděcí
         úmluvy.

      22     Ve své zprávě ze dne 18. dubna 2003 nizozemské státní zastupitelství uvědomilo italské státní zastupitelství o zastavení trestního
         stíhání proti F. M. Miragliovi, nicméně však neuvedlo údaje o přijatém opatření a jeho obsahu, které by předkládající soud
         považoval za dostatečné. Nizozemské státní zastupitelství uvedlo, že se jedná o „pravomocné soudní rozhodnutí“ zakazující
         podle článku 255 nizozemského trestního řádu, jakékoliv stíhání pro tentýž trestný čin a jakoukoliv právní spolupráci se zahraničními
         orgány, pokud se proti F. M. Miragliovi neobjeví nové důkazy. Nizozemské soudní orgány dále uvedly, že článek 54 prováděcí
         úmluvy brání jakémukoliv dožádání právní spolupráce podanému italským státem.

      23     Podle předkládajícího soudu se nizozemské orgány rozhodly nezahájit stíhání F. M. Miraglii, protože mezitím již bylo trestní
         řízení proti obviněnému zahájeno pro tentýž trestný čin v Itálii. Takové posouzení lze vysvětlit „preventivním“ použitím zásady
         zákazu dvojího trestu.

      24     Tribunale di Bologna však považuje tento výklad článku 54 prováděcí úmluvy za nesprávný, neboť zbavuje oba dotyčné členské
         státy jakékoliv možnosti skutečně přezkoumat odpovědnost obviněného.

      25     Takový výklad článku 54 prováděcí úmluvy by totiž zabránil jak nizozemským orgánům trestně stíhat F. M. Miragliu, protože
         kvůli témuž trestnému činu již probíhá řízení v Itálii, tak i italským orgánům zjistit vinu obviněného.

      26     Předkládající soud dodává, že i za předpokladu, že by na rozdíl od nizozemských orgánů neměl za to, že se jedná o situaci,
         ve které se použije zásada zákazu dvojího trestu, a rozhodl by se pokračovat v řízení, byl by nucen posoudit odpovědnost F. M. Miraglii
         bez významného příspěvku, kterým jsou důkazy shromážděné nizozemskými orgány, a bez právní pomoci těchto orgánů.

      27     Za těchto podmínek se Tribunale di Bologna rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
      „Je namístě použít článek 54 prováděcí úmluvy, pokud obsahem soudního rozhodnutí přijatého v prvním státě je upuštění od trestního
         stíhání, aniž by bylo rozhodnuto ve věci samé, které bylo přijato pouze na základě toho, že stíhání bylo již zahájeno v jiném
         státě?“

       K předběžné otázce
      28     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda se zásada zákazu dvojího trestu, upravená v článku 54 prováděcí úmluvy použije
         na rozhodnutí soudních orgánů členského státu, kterým se zastavuje trestní řízení poté, co se státní zastupitelství rozhodlo
         nepokračovat v trestním stíhání z toho důvodu, že proti témuž obviněnému bylo pro tentýž čin zahájeno trestní stíhání v jiném
         členském státě, aniž by bylo provedeno jakékoliv posouzení věci samé.

      29     Ze znění článku 54 prováděcí úmluvy vyplývá, že žádná osoba nemůže být v členském státě stíhána pro tentýž čin, pro který
         již byla v jiném členském státě „pravomocně odsouzena“.

      30     Takové soudní rozhodnutí jako v původním řízení přijaté poté, co se státní zastupitelství rozhodlo nepokračovat v trestním
         stíhání z důvodu, že trestní stíhání již bylo proti témuž obviněnému pro tentýž čin zahájeno v jiném členském státě, aniž
         by bylo provedeno jakékoliv posouzení věci samé, nelze považovat za rozhodnutí pravomocně odsuzující tuto osobu ve smyslu
         článku 54 prováděcí úmluvy.

      31     Takto je nutné vykládat článek 54 tím spíše, že pouze takový výklad upřednostňuje předmět a cíl tohoto ustanovení před procesněprávními
         aspekty, které se ostatně v jednotlivých členských státech mohou lišit, a zaručuje užitečnou aplikaci tohoto článku.

      32     Je totiž nepochybné, že cílem článku 54 prováděcí úmluvy je zabránit tomu, aby určitá osoba v důsledku toho, že využila své
         svobody pohybu, byla stíhána za tentýž čin na území více členských států (rozsudek ze dne 11. února 2003, Gözütok a Brügge,
         C‑187/01 a C‑385/01, Recueil, s. I‑1345, bod 38).

      33     Použití tohoto článku na takové rozhodnutí o zastavení trestního řízení jako v původním řízení by však ztěžovalo, ne‑li bránilo,
         každé konkrétní možnosti potrestat protiprávní chování obviněného v dotyčných členských státech.

      34     Jednak bylo uvedené rozhodnutí o zastavení trestního řízení přijato soudními orgány členského státu bez jakéhokoliv posouzení
         protiprávního jednání obviněného. Dále by zahájení trestního řízení v jiném členském státě pro tentýž čin bylo ohroženo, i když
         právě zahájení takového stíhání bylo důvodem nepokračování trestního stíhání ze strany státního zastupitelství v prvním členském
         státě. Takový důsledek by zjevně odporoval účelu ustanovení hlavy VI Smlouvy o Evropské unii, jak je uveden v článku 2 prvním
         pododstavci čtvrté odrážce EU, a sice „zachovávat a rozvíjet Unii jako prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je
         zaručen volný pohyb osob ve spojení s vhodnými opatřeními týkajícími se […] předcházení a potírání zločinnosti“.

      35     V důsledku toho je namístě odpovědět na položenou otázku, že se zásada zákazu dvojího trestu, upravená v článku 54 prováděcí
         úmluvy, neuplatní na rozhodnutí soudních orgánů členského státu, kterým se zastavuje trestní řízení poté, co se státní zastupitelství
         rozhodlo nepokračovat v trestním stíhání z důvodu, že trestní stíhání proti témuž obviněnému pro tentýž čin bylo zahájeno
         v jiném členském státě, aniž by bylo provedeno posouzení věci samé.

       K nákladům řízení
      36     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
      Zásada zákazu dvojího trestu, upravená v článku 54 úmluvy k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami
            států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných
            hranicích, podepsané dne 19. června 1990 v Schengenu, se neuplatní na rozhodnutí soudních orgánů členského státu, kterým se
            zastavuje trestní řízení poté, co se státní zastupitelství rozhodlo nepokračovat v trestním stíhání z důvodu, že trestní stíhání
            proti témuž obviněnému pro tentýž čin bylo zahájeno v jiném členském státě, aniž by bylo provedeno posouzení věci samé.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 25. května 1993. # The Queen proti Intervention Board for Agricultural Produce, ex parte Tara Meat Packers Ltd. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené království. # Společná organizace trhu - Vyšší moc. # Věc C-321/91.