title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. října 2006. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem - Vlastní zdroje Společenství - Nevyřízené karnety TIR - Nezaplacení nebo prodlení se zaplacením odpovídajících vlastních zdrojů. # Věc C-377/03.

text:
      Věc C-377/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Belgické království
      „Nesplnění povinnosti státem – Vlastní zdroje Společenství – Nevyřízené karnety TIR – Nezaplacení nebo prodlení se zaplacením odpovídajících vlastních zdrojů“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět sporu – Určení během postupu před zahájením soudního řízení
      (Článek 226 ES)
      2.        Volný pohyb zboží – Tranzitní režim Společenství – Přeprava uskutečněná v rámci karnetu TIR
      (Nařízení Komise č. 2454/93, čl. 454 odst. 2 a čl. 455 odst. 2)
      3.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Stanovení a poskytnutí členskými státy
      (Nařízení Rady č. 1150/2000, článek 6)
      4.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Stanovení a poskytnutí členskými státy
      [Nařízení Rady č. 1150/2000, čl. 6 odst. 3 písm. b) a článek 17]
      1.        V rámci žaloby pro nesplnění povinnosti sice nemohou být návrhová žádání v žalobě v zásadě rozšířena nad rámec nesplnění povinností
         uvedených ve výroku odůvodněného stanoviska a ve výzvě dopisem, to však nemění nic na tom, že Komise je oprávněna domáhat
         se určení nesplnění povinností, které vyplývají z původního znění aktu Společenství, který byl následně změněn nebo zrušen,
         a které byly zachovány novými předpisy. Naopak, předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů,
         kterým neodpovídají žádné povinnosti v původním znění dotčeného aktu, neboť jinak by došlo k porušení podstatných formálních
         náležitostí postupu vedoucího k určení nesplnění povinnosti.

      (viz bod 34)
      2.        Z článku 454 odst. 2 a čl. 455 odst. 1 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní
         kodex Společenství, ve spojení s článkem 11 celní úmluvy o mezinárodní přepravě zboží v rámci karnetů TIR vyplývá, že žádost
         o zaplacení celního dluhu musí být zaslána v případě neuvolnění v zásadě do tří let od data přijetí karnetu TIR, přičemž tuto
         lhůtu lze prodloužit na čtyři roky v případě uvolnění, které bylo získáno protizákonně. Nicméně jelikož cílem uvedeného čl.
         455 odst. 1 prováděcího nařízení je zajistit jednotné a řádné uplatňování ustanovení v oblasti zaplacení celního dluhu v zájmu
         rychlého a účinného poskytování vlastních zdrojů Společenství, ke sdělení o porušení předpisů nebo nesprávnosti musí v každém
         případě dojít co nejrychleji, a sice jakmile se celní orgány o uvedeném porušení předpisů nebo nesrovnalosti dozví, tedy případně
         dlouho před uplynutím maximálních lhůt jednoho roku nebo v případě podvodu dvou let, uvedených v čl. 11 odst. 1 úmluvy TIR.
         Ze stejných důvodů musí být žádost o zaplacení ve smyslu čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR zaslána, jakmile jsou celní orgány schopny
         tuto žádost zaslat, tedy případně před uplynutím lhůty dvou let od sdělení porušení předpisů nebo nesrovnalosti dotčeným osobám.

      (viz body 68–70)
      3.        Členské státy jsou povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile jsou jejich celní orgány schopny vypočítat
         částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka, a tedy poukázat uvedené nároky na účty v souladu s článkem 6 nařízení
         č. 1150/2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728 o systému vlastních zdrojů Společenství.

      Členské státy se nemohou vyhnout tomu, aby stanovily pohledávky, i když proti nim mají námitky, neboť jinak by bylo připuštěno,
         že jednáním členského státu bude narušena finanční rovnováha Společenství.

      Členský stát, který nezaúčtuje celní dluh ve lhůtě stanovené v čl. 6 odst. 3 nařízení č. 1150/2000, tedy od zaslání žádostí
         o zaplacení podle čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR, který předpokládá, že celní orgány jsou schopny vypočítat částku cla vyplývající
         z uvedenému dluhu a určit dlužníka, za těchto podmínek nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 6 tohoto nařízení.

      (viz body 75–77)
      4.        Členský stát, který se jednostranně rozhodne zaúčtovat stanovené nároky z operací TIR na účet B namísto účtu A až do výše
         maximální výše zajištění dohodnutého v rámci režimu TIR, aniž by proti dotčeným nárokům byly včas vzneseny námitky ze strany
         záručního sdružení, aniž by se jejich výše mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit a aniž by se s problémy vzniklými při
         použití práva Společenství obrátil na Komisi, a to i přes její námitky, poruší povinnost přijmout nezbytná opatření k zajištění
         toho, že vlastní zdroje budou v souladu s tímto nařízením poskytnuty Komisi, která pro něj vyplývá z čl. 17 odst. 1 nařízení
         č. 1150/2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728 o systému vlastních zdrojů Společenství.

      (viz body 82, 89, 92–93, 95, 105 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      5. října 2006 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Vlastní zdroje Společenství – Nevyřízené karnety TIR – Nezaplacení nebo prodlení se zaplacením odpovídajících vlastních zdrojů“
      Ve věci C‑377/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 9. září 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená G. Wilmsem a C. Giolitem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Belgickému království, zastoupenému E. Dominkovits, jakož i A. Goldmanem a M. Wimmerem, jako zmocněnci, ve spolupráci s B. van de Wallem de Ghelcke,
         avocat,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), M. Ilešič a E. Levits, soudci,
      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. května 2005,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. ledna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že

      –        neuvolňovalo určité tranzitní doklady (karnet TIR) v souladu s právními předpisy s tím důsledkem, že z toho vyplývající vlastní
         zdroje nebyly správně zaúčtovány ani poskytnuty včas Komisi,

      –        nesdělilo Komisi všechny ostatní celní částky, proti kterým nebyly vzneseny námitky a se kterými bylo zacházeno obdobně (poukázání
         na „účet B“ namísto poukázání na „účet A“), pokud jde o neuvolňování karnetů TIR belgickou celnicí od roku 1996,

      –        odmítlo zaplatit úroky z prodlení z částek dlužných Komisi,
      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 6, 9, 10 a 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května
         2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl.
         vyd. 01/03, s. 169), které s účinností od 31. května 2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne
         29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155,
         s. 1), mající stejný předmět.

       Právní rámec
       Úmluva TIR
      2        Celní úmluva o mezinárodní přepravě zboží v rámci karnetů TIR (dále jen „úmluva TIR“) byla podepsána v Ženevě (Švýcarsko)
         dne 14. listopadu 1975. Belgické království je stranou této úmluvy, jakož i Evropské společenství, které ji schválilo nařízením
         Rady (EHS) č. 2112/78 ze dne 25. července 1978 (Úř. věst. L 252, s. 1). Uvedená úmluva vstoupila pro Společenství v platnost
         dne 20. června 1983 (Úř. věst. L 31, s. 13; Zvl. vyd. 02/01, s. 208).

      3        Úmluva TIR zejména stanoví, že zboží přepravované na podkladě karnetu TIR, který zavádí, nepodléhá u pohraničních celnic placení
         nebo složení dovozních nebo vývozních cel a poplatků.

      4        K provedení těchto výhod úmluva TIR vyžaduje, aby bylo zboží doprovázeno během celé doby přepravy jednotným dokladem, karnetem
         TIR, který má sloužit ke kontrole dodržování předpisů při přepravě. Vyžaduje rovněž, aby bylo na přepravu poskytnuto zajištění
         sdruženími schválenými smluvními stranami podle ustanovení článku 6 této úmluvy.

      5        Článek 6 odst. 1 úmluvy TIR tak stanoví:

      „Každá smluvní strana může za podmínek a záruk, které sama stanoví, zmocnit některá sdružení, aby přímo, nebo prostřednictvím
         odpovídajících sdružení vydávala karnety TIR a vystupovala jako ručitel.“

      6        Karnet TIR se skládá z řady listů složených z útržkového listu č. 1 a útržkového listu č. 2 s kmenovými listy, na kterých
         jsou obsaženy všechny nezbytné informace. Dvojice útržkových listů je použita pro každé průchozí území. Na začátku přepravy
         se kmenový list č. 1 předloží celnici odeslání; k vyřízení operace dojde návratem kmenového listu č. 2 od celnice výstupu
         na témže celním území. Tento postup se opakuje pro každé průchozí území použitím jednotlivých dvojic útržkových listů, které
         jsou součástí téhož karnetu.

      7        Karnety TIR tiskne a distribuuje International Road Transport Union (Mezinárodní unie silniční dopravy, dále jen „IRU“), se
         sídlem v Ženevě. Vydání uživatelům zajišťují záruční sdružení každého státu oprávněná k tomuto účelu správními orgány smluvních
         stran. Karnet TIR je vydán záručním sdružením země odeslání, přičemž zajištění je poskytnuto IRU a skupinou pojistitelů ve
         Švýcarsku (dále jen „skupina pojistitelů“).

      8        Článek 8 úmluvy TIR stanoví:

      „1. Záruční sdružení se zavazuje zaplatit splatná dovozní nebo vývozní cla a poplatky zvýšené o případné úroky z prodlení,
         které měly být zaplaceny podle celních zákonů a nařízení země, ve které byl porušen předpis, týkající se operace TIR. Toto
         sdružení ručí za zaplacení výše uvedených částek společně a nerozdílně s osobami, které je dluží.

      2. Jestliže v případech uvedených v odstavci 1 tohoto článku zákony a nařízení smluvní strany nestanoví placení dovozních
         nebo vývozních cel a poplatků, zavazuje se záruční sdružení zaplatit za týchž podmínek částku rovnající se výši dovozních
         nebo vývozních cel a poplatků zvýšených o případné úroky z prodlení.

      3. Každá smluvní strana stanoví pro každý karnet TIR maximální výši částek, jejichž zaplacení lze na záručních sdruženích
         požadovat podle ustanovení uvedených odstavců 1 a 2.

      4. Záruční sdružení je odpovědné vůči orgánům země, ve které se nachází celnice odeslání, od okamžiku, kdy celnice přijme
         karnet TIR. V dalších zemích, kterými operace přepravy zboží na podkladě karnetů TIR prochází, začíná tato odpovědnost, jakmile
         je zboží dovezeno […]

      5. Odpovědnost záručního sdružení se vztahuje nejen na zboží uvedené v karnetu TIR, nýbrž také na zboží, které ač není v karnetu
         uvedeno, je uloženo v celně uzavřeném prostoru silničního vozidla nebo v celně uzavřeném kontejneru; tato odpovědnost se nevztahuje
         na žádné jiné zboží.

      6. Pro stanovení cel a poplatků zmíněných v odstavcích 1 a 2 tohoto článku platí údaje o zboží uvedené v karnetu TIR, nebude-li
         prokázán opak.

      7. Při nastalé splatnosti částek uvedených v odstavcích 1 a 2 tohoto článku příslušné orgány mají podle možnosti žádat o zaplacení
         osobu nebo osoby, které je přímo dluží, dříve než svůj nárok uplatní vůči záručnímu sdružení.“

      9        Podle článku 11 úmluvy TIR:

      „1. Jestliže karnet TIR nebyl uvolněn nebo byl uvolněn s výhradami, nejsou příslušné orgány oprávněny požadovat na záručním
         sdružení zaplacení částek uvedených v odstavcích 1 a 2 článku 8, pokud do jednoho roku od přijetí karnetu TIR těmito orgány
         neuvědomily tyto orgány písemně sdružení o neuvolnění nebo o uvolnění s výhradou. Toto ustanovení platí rovněž v případě,
         kdy uvolnění bylo získáno neoprávněně nebo protizákonně, avšak v takovém případě je lhůta dvouletá.

      2. Žádost o zaplacení částek uvedených v odstavcích 1 a 2 článku 8 se zasílá záručnímu sdružení nejdříve tři měsíce ode dne,
         kdy toto sdružení bylo uvědomeno o neuvolnění karnetu, o jeho uvolnění s výhradou nebo o jeho uvolnění získaném neoprávněně
         nebo protizákonně, a nejpozději do dvou let od téhož dne. V případech, které však ve shora uvedené dvouleté lhůtě byly předány
         soudu, se zasílá žádost o zaplacení do roka ode dne, kdy se soudní rozhodnutí stalo vykonatelným.

      3. K zaplacení požadovaných částek má záruční sdružení tříměsíční lhůtu ode dne, ke kterému mu byla žádost o zaplacení zaslána.
         Zaplacené částky budou sdružení vráceny, jestliže se do dvou let ode dne uvedeného na žádosti o zaplacení celním orgánům prokáže,
         že při dané přepravní operaci nebyly porušeny předpisy.“

       Celní předpisy Společenství
      10      Podle článku 451 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92,
         kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3, dále jen „prováděcí nařízení“), použitelného
         od 1. ledna 1994:

      „1.      Jestliže se podle čl. 91 odst. 2 písm. b) a c) a čl. 163 odst. 2 písm. b) [celního] kodexu [Společenství] dopravuje zboží
         mezi dvěma místy nacházejícími se na celním území Společenství

      –        v režimu mezinárodní dopravy zboží na podkladě karnetu TIR (Úmluva TIR),
      –        na podkladě karnetu ATA (Úmluva ATA),
      považuje se celní území Společenství, pokud jde o podrobnosti použití karnetu TIR nebo ATA pro tuto dopravu, za jediné území.
      [...]“
      11      Podle článku 454 prováděcího nařízení:

      „1.      Tímto článkem není dotčena platnost zvláštních opatření vyplývajících z Úmluvy TIR a Úmluvy ATA týkajících se odpovědnosti
         záručních sdružení při použití karnetu TIR nebo ATA.

      2.      Jestliže se během přepravy na podkladě karnetu TIR nebo tranzitu na podkladě karnetu ATA nebo v souvislosti s nimi zjistí,
         že v určitém členském státě byly spáchány porušení předpisů nebo nesrovnalosti, uloží tento členský stát clo a ostatní dávky,
         které se případně za dané zboží vybírají podle předpisů Společenství nebo vnitrostátních předpisů, aniž jsou dotčena trestněprávní
         opatření.

      3.      Jestliže nelze zjistit, na kterém území byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti spáchány, považují se za spáchané v členském
         státě, v němž byly zjištěny, není-li celním orgánům ve lhůtě podle čl. 455 odst. 1 uspokojivě prokázáno řádné provedení režimu
         nebo místo, na kterém byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.

      […]“
      12      Článek 455 odst. 1 a 2 téhož nařízení stanoví:

      „1.      Jestliže se během dopravy [přepravy] uskutečňované na podkladě karnetu TIR nebo tranzitu na podkladě karnetu ATA nebo v souvislosti
         s nimi zjistí, že došlo k porušení předpisů nebo nesrovnalostem, sdělí celní orgány tuto skutečnost držiteli karnetu TIR nebo
         karnetu ATA a záručnímu sdružení ve lhůtě stanovené v čl. 11 odst. 1 Úmluvy TIR nebo v čl. 6 odst. 4 Úmluvy ATA.

      2.      Důkaz o řádném uskutečnění přepravy na podkladě karnetu TIR nebo tranzitu na podkladě karnetu ATA ve smyslu čl. 454 odst. 3
         prvního pododstavce je nutno předložit ve lhůtě uvedené v čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR nebo v čl. 7 odst. 1 a 2 Úmluvy ATA.“

      13      Mezi 1. lednem 1992 a 31. prosincem 1993 byl použitelný jednak čl. 10 odst. 1 a 2 nařízení Rady (EHS) č. 719/91 ze dne 21.
         března 1991 o užívání karnetů TIR a ATA ve Společenství jako tranzitních dokladů (Úř. věst. L 78, s. 6), jehož znění je v podstatě
         totožné se zněním čl. 454 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení, a jednak čl. 2 odst. 1 a 2 nařízení Komise (EHS) č. 1593/91 ze
         dne 12. června 1991, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 719/91 (Úř. věst. L 148, s. 11), jehož znění je totožné
         s čl. 455 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení.

      14      Článek 457 prováděcího nařízení stanoví:

      „Jestliže zásilka vstoupila na celní území Společenství nebo začíná dopravu [přepravu] u celního úřadu odeslání na celním
         území Společenství, odpovídá záruční sdružení podle čl. 8 odst. 4 Úmluvy TIR celním orgánům každého členského státu, přes
         jehož území se zboží na podkladě karnetu TIR dopravuje až do místa výstupu z celního území Společenství nebo až do místa určení
         nacházejícího se na tomto celním území.“

       Režim vlastních zdrojů Společenství
      15      Článek 2 nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě I nazvané „Obecná ustanovení“, stanoví:

      „1. Pro účely použití tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí
         88/376/EHS, Euratom stanoví, jakmile o splatné částce příslušný orgán členského státu vyrozumí dlužníka. Vyrozumění se učiní,
         jakmile je dlužník znám a jakmile může být výše nároku vypočtena příslušnými správními orgány v souladu s příslušnými předpisy
         Společenství.

      […]“ (neoficiální překlad)
      16      Toto ustanovení bylo změněno s účinností od 14. července 1996 nařízením Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996
         (Úř. věst. L 175, s. 3), jehož znění bylo převzato v článku 2 nařízení č. 1150/2000, který stanoví:

      „1. Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 94/728/ES,
         Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění
         dlužníka.

      2.      Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů. […]“
      17      Článek 6 odst. 1 a 2 písm. a) a b) nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě II, nazvané „Účtování vlastních zdrojů“ [nyní čl.
         6 odst. 1 a 3 písm. a) a b) nařízení č. 1150/2000] stanoví:

      „1.      Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem
         a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů.

      2.      a)     Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b) tohoto odstavce, účtují [účet obecně nazývaný ,účet A‘] nejpozději
         v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.

      b)      Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se
         poukáží na zvláštní účet ve lhůtě stanovené v písmenu a) [účet obecně nazývaný ,účet B‘]. Členské státy mohou takto postupovat
         také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla
         po vyřešení vzniklých sporů změnit.“ (neoficiální překlad)

      18      Článek 9 nařízení č. 1552/89 a 1150/2000, obsažený v hlavě III, nazvané „Poskytování vlastních zdrojů“, zní následovně:

      „1.      Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo
         jiného subjektu, který každý členský stát určí.

      Tento účet je veden bezplatně.
      2.      Komise poukázané částky přepočte a vede je na svých účtech […].“
      19      Podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1552/89, respektive č. 1150/2000, který je součástí téže hlavy III:

      „Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 [rozhodnutí 88/376, respektive 94/728]
         se vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) [těchto rozhodnutí] připisují na příslušné účty nejpozději v první
         pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.

      Nicméně nároky uváděné na účtech [B] podle [čl. 6 odst. 2 písm. b) respektive čl. 6 odst. 3 písm.  b)] musí být zaúčtovány
         nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky uhrazeny.“

      20      Na základě článku 11 nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000 obsaženého rovněž v uvedené hlavě III:

      „V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek [prodlení v poukázání částek] na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí
         dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského
         státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního
         bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“

      21      Článek 17 odst. 1 a 2 týchž nařízení, který je součástí hlavy VII, nazvané „Ustanovení o kontrole“, stanoví:

      „1.      Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle článku 2 budou
         poskytnuty Komisi tak, jak je stanoveno v tomto nařízení.

      2.      Členské státy nejsou povinny Komisi poskytnout částky odpovídající stanoveným nárokům jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly
         být vybrány z důvodu vyšší moci. Kromě toho nemusí členské státy poskytnout Komisi tyto částky ve zvláštních případech, jestliže
         se po důkladném zhodnocení všech závažných okolností každého jednotlivého případu ukáže, že v dlouhodobém výhledu není vybrání
         těchto částek možné z důvodů, které nemohou být přičítány těmto členským státům. […]“

       Postup před zahájením soudního řízení
      22      Zaměstnanci Komise provedli ve dnech 18. až 22. listopadu 1996, jakož i 1. až 5. prosince 1997 kontrolu vlastních tradičních
         zdrojů v Belgii. Z příslušných kontrolních zpráv vyplývá, že v rámci celního režimu tranzitu byly zjištěny nesrovnalosti ohledně
         stanovení, zaúčtování a poskytování vlastních zdrojů, jakož i použití režimu TIR. Tyto nesrovnalosti byly způsobeny nezaplacením
         nebo prodlením se zaplacením vlastních zdrojů Komisi z důvodu nedodržení pravidel o zaúčtování stanovených v čl. 6 odst. 2
         nařízení č. 1552/89.

      23      Pokud jde o kontrolu v roce 1996, na nesrovnalosti uvedené v kontrolní zprávě Komise belgické orgány opětovně upozornila dopisem
         ze dne 12. května 1999. Pokud jde o kontrolu v roce 1997, Komise konstatovala, že belgické orgány nepoukázaly na účty částky
         uvedené v tabulkách 1 a 2 kontrolní zprávy, pokud jde o nevyřízené karnety TIR pro zjištěné stanovení částky, na které bylo
         poskytnuto zajištění a proti nimž nebyly vzneseny námitky. Dané částky byly poukázány na účet B po kontrole Komise z toho
         důvodu, že záruční sdružení podalo námitky proti žádostem o zaplacení, které mu byly zaslány.

      24      Jelikož se Komise domnívala, že proti uvedeným dluhům nebyly dlužníkem vzneseny námitky, požádala dopisem ze dne 2. února
         2000 o poukázání výše uvedených částek na účet A. Belgické orgány byly navíc požádány, aby poskytly za období od 1. ledna
         1995 do 1. prosince 1997 seznam všech nevyřízených karnetů TIR s uvedením jejich stanovení a zaúčtování. Byly rovněž žádány,
         aby automaticky poukazovaly na účet A všechny částky, na které bylo poskytnuto zajištění a proti kterým nebyly vzneseny námitky.

      25      Belgické orgány ve své odpovědi ze dne 12. února 2001 týkající se kontroly v roce 1996 a ve své odpovědi ze dne 31. května
         2000, pokud jde o kontrolu v roce 1997, zpochybnily skutečnosti vytýkané Komisí.

      26      Jelikož Komise nebyla přesvědčena argumenty předloženými Belgickým královstvím, dne 23. října 2001 zaslala tomuto členskému
         státu výzvu dopisem, ve které znovu uvedla své stanovisko a vyzvala belgické orgány k podání jejich vyjádření v tomto ohledu.
         Belgické orgány odpověděly dopisem ze dne 17. ledna 2002, znovu zpochybňujíce argumentaci Komise.

      27      Jelikož byl tento orgán nespokojen s touto odpovědí, zaslal dne 26. června 2002 Belgickému království odůvodněné stanovisko.
         Belgické království bylo vyzváno k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhovělo tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců
         od jeho obdržení. Belgické orgány odpověděly dopisem ze dne 6. září 2002, ve kterém potvrdily své stanovisko.

      28      Za těchto podmínek se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.

       K přípustnosti žaloby
       Argumentace účastníků řízení
      29      Belgické království zaprvé uplatňuje, že se Komise nemůže v rámci probíhajícího řízení dovolávat žalobních důvodů vycházejících
         z porušení ustanovení nařízení č. 1150/2000, která jsou založena na nařízení č. 1552/89, ve znění nařízení č. 1355/96, použitelného
         od 14. července 1996. Tyto žalobní důvody jsou nepřípustné, jelikož nejsou založeny na ustanoveních nařízení č. 1552/89 v jeho
         původním znění, která byla použitelná v rozhodné době z hlediska skutkového stavu projednávané věci, jelikož dotčené výzvy
         k zaplacení týkající se všech karnetů TIR byly vystaveny před 14. červencem 1996.

      30      Zadruhé, žaloba je již bezpředmětná, a je tudíž nepřípustná v rozsahu, v němž se týká opožděného poukázání částek na účet
         B. K tomuto poukázání totiž došlo po předání kontrolní zprávy Komisí, a tedy před zasláním odůvodněného stanoviska. Toto nepoukázání
         tak již nemůže být předmětem žaloby pro nesplnění povinnosti.

      31      Pokud jde o první důvod obrany spočívající v nepřípustnosti, Komise uplatňuje, že podmínky pro vznik nároku Společenství na
         uhrazení celního dluhu zůstaly totožné před i po kodifikaci provedené nařízením č. 1150/2000, jelikož ustanovení nařízení
         č. 1552/89, ve znění nařízení č. 1355/96, nezměnila ustanovení dotčená v rámci projednávaného sporu. Toto stanovisko krom
         toho sdílí i Belgické království, které připouští, že článek 2 nařízení č. 1150/2000 stanoví čtyři podmínky totožné s podmínkami
         stanovenými článkem 2 nařízení č. 1552/89. První důvod obrany spočívající v nepřípustnosti je tudíž neopodstatněný.

      32      Pokud jde o údajnou částečnou nepřípustnost žaloby v rozsahu, v němž se týká opožděného poukázání částek na účet B, Komise
         připomíná, že pro většinu z 33 uvedených případů belgické orgány nepoukázaly žádnou částku ani na účet B, ani a fortiori na účet A, při kontrole provedené v listopadu 1996. Sporné částky byly zaúčtovány na účet B až v prosinci 1997. Jelikož Belgické
         království odmítá sdělit ostatní obdobné případy, nemůže být přitom vyloučeno, že existují jiné případy, ve kterých nedošlo
         k poukázání částek na účty. Navíc nesprávné poukázání na účet B namísto poukázání na účet A znamená opožděné poukázání, takže
         jsou dlužné úroky z prodlení.

       Závěry Soudního dvora
      33      Pokud jde o první důvod obrany spočívající v nepřípustnosti, je třeba uvést, že podle judikatury Soudního dvora se existence
         nesplnění povinnosti v rámci žaloby na základě článku 226 ES musí posuzovat vzhledem k právním předpisům Společenství platným
         v době, kdy uplynula lhůta stanovená dotčenému státu Komisí k tomu, aby vyhověl jejímu odůvodněnému stanovisku (viz zejména
         rozsudky ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo, C‑61/94, Recueil, s. I‑3989, bod 42, a ze dne 9. listopadu 1999, Komise
         v. Itálie, C‑365/97, Recueil, s. I‑7773, bod 32).

      34      I když návrhová žádání v žalobě nemohou být v zásadě rozšířena nad rámec nesplnění povinností uvedených ve výroku odůvodněného
         stanoviska a ve výzvě dopisem, nic to nemění na tom, že Komise je oprávněna domáhat se určení nesplnění povinností, které
         vyplývají z původního znění aktu Společenství, který byl následně změněn nebo zrušen, a které byly zachovány novými předpisy.
         Naopak, předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů, kterým neodpovídají žádné povinnosti
         v původním znění dotčeného aktu, neboť jinak by došlo k porušení podstatných formálních náležitostí postupu vedoucího k určení
         nesplnění povinnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767,
         bod 22).

      35      V důsledku toho je Komise oprávněna se domáhat určení, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají
         z článků 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000.

      36      Pokud jde o druhý důvod obrany spočívající v nepřípustnosti, je třeba uvést, že povinnost stanovit vlastní zdroje Společenství,
         povinnost poukázat je na účet Komise ve stanovených lhůtách a konečně povinnost zaplatit úroky z prodlení jsou vzájemně neoddělitelné
         (viz zejména rozsudek ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, bod 38).

      37      V případě, že by tudíž byl žalobní důvod Komise vycházející z nesprávného zaúčtování celního dluhu a opožděného poskytnutí
         odpovídajících vlastních zdrojů opodstatněný, není možné vyloučit, že v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku
         nebyly odstraněny všechny následky nesplnění povinnosti, a zejména zaplacení úroků z prodlení na základě nařízení č. 1552/89.
         V důsledku toho existuje právní zájem na tom, aby bylo případně určeno, že k tvrzenému nesplnění povinnosti došlo (viz v tomto
         smyslu, rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Německo, C‑104/02, Sb. rozh. s. I‑2689, body 45 a 46).

      38      Navíc, jak Soudní dvůr připomenul v bodě 47 výše uvedeného rozsudku ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, nedodržení povinnosti
         uložené pravidlem práva Společenství členským státem zakládá samo o sobě nesplnění povinnosti a to, že toto nedodržení nemá
         negativní následky, je irelevantní, stejně jako to, že jím nebyl dotčený členský stát zvýhodněn.

      39      Tento důvod obrany musí být tudíž rovněž odmítnut.

       K věci samé
       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesrovnalostí při zpracování některých karnetů TIR, v důsledku čehož nebyly vlastní
            zdroje správně zaúčtovány ani poskytnuty včas
       Argumentace účastníků řízení
      40      Komise tvrdí, že při kontrolách provedených v Belgii v listopadu 1996 a v prosinci 1997 zaměstnanci Komise zjistili nesrovnalosti
         ohledně stanovení, zaúčtování a poskytování vlastních zdrojů, jakož i použití režimu TIR, pokud jde o operace, k jejichž přijetí
         belgickými celními orgány došlo v letech 1992 až 1994.

      41      Pokud jde o nesrovnalosti zjištěné v roce 1996, z 33 nevyřízených operací TIR belgické orgány ve 20 případech poukázaly částky
         odpovídající stanoveným nárokům na účet B až rok po kontrole provedené zaměstnanci Komise. Navíc ve dvou případech došlo k promlčení
         celního dluhu, jelikož celní orgány nepřistoupily včas k vyžadovanému vyrozumění, a sice k vyrozumění záručního sdružení o nevyřízení
         karnetu TIR a k žádosti o zaplacení dlužníkovi nebo záručnímu sdružení. Pokud jde o tyto dva případy, belgické orgány sice
         souhlasily se zaplacením určité částky zvýšené o úroky z prodlení na účet Komise, k zaplacení ale nedošlo.

      42      V jiných případech i přesto, že byly karnety TIR přijaté v roce 1993 zajištěny, belgické orgány poukázaly odpovídající částky
         na účet A po uplynutí lhůty stanovené v čl. 6 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1552/89 [nyní čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000]
         poté, co jim byly uvedené částky zaplaceny záručním sdružením v srpnu 1999. V souladu s článkem 455 prováděcího nařízení a článkem
         11 úmluvy TIR měly belgické orgány stanovit dotčené vlastní zdroje do 15 měsíců po přijetí karnetů TIR a poukázat je na účet
         A nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.

      43      Konečně, pokud jde o několik karnetů TIR o celkové částce převyšující 156 milionů BEF, na které bylo poskytnuto rovněž zajištění
         a proti kterým nebyly dlužníkem vzneseny námitky, belgické orgány nepoukázaly odpovídající částky na účet A z důvodu skutečnosti,
         že v návaznosti na donucující opatření zahájená proti záručnímu sdružení se toto sdružení odvolalo. Při této příležitosti
         byly belgické orgány požádány, aby obecněji přizpůsobily svůj přístup v oblasti zaúčtování nevyřízených karnetů TIR podmínkám
         připomenutým v bodě 42 tohoto rozsudku a automaticky poukazovaly veškeré částky, na které bylo poskytnuto zajištění a proti
         kterým nebyly vzneseny námitky, na účet A, a to ve lhůtách stanovených právní úpravou Společenství.

      44      Při kontrole provedené v roce 1997 zaměstnanci Komise konstatovali, že belgické orgány nepoukázaly na účty částky uvedené
         v tabulkách 1 a 2 příslušné zprávy, pokud jde o nevyřízené karnety TIR, i přesto, že se jednalo o stanovené částky, na které
         bylo poskytnuto zajištění a proti kterým nebyly dlužníkem vzneseny námitky. Po této kontrole belgické orgány poukázaly uvedené
         částky na účet B s odkazem na opravný prostředek podaný záručním sdružením proti žádostem o zaplacení, které mu byly zaslány.

      45      Ve své replice Komise upřesňuje, že v rámci probíhajícího řízení Belgickému království vytýká, že stanovilo nároky až rok
         po kontrolách provedených Komisí, i přesto, že orgány tohoto členského státu věděly o nesrovnalostech dlouho před těmito kontrolami;
         že nepoukázalo předmětné částky na účet A, ačkoliv na ně bylo poskytnuto zajištění a nebyly proti nim vzneseny námitky, před
         uplynutím závazné lhůty pro poukázání stanovené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000; že neuhradilo tyto částky
         Komisi v souladu s článkem 9 a čl. 10 odst. 1 téhož nařízení; že neuhradilo částku odpovídající dvěma případům porušení uznaným
         uvedenými orgány a Komisi nesdělilo údaje týkající se ostatních obdobných případů.

      46      Komise odmítá vysvětlení uváděné belgickou vládou za účelem odůvodnění nesrovnalostí a prodlení s poukazováním částek, zjištěných
         při dvou dotčených kontrolách. Toto prodlení dalece překračuje lhůty stanovené v čl. 6 odst. 3 nařízení č. 1150/2000, jak
         pro poukázání částek na účet A, tak pro poukázání částek na účet B. Prodlení s poukázáním částek na účet A má za následek
         opožděné poskytnutí dotčených vlastních zdrojů, a z tohoto důvody jsou dlužné úroky z prodlení.

      47      Argumentaci belgických orgánů, podle které neexistence lhůty, ve které musí být vzneseny námitky proti celnímu dluhu, jak
         v právu Společenství, tak v belgickém právu, odůvodňuje možnost vznést námitky po uplynutí lhůty stanovené pro zaúčtování
         tohoto dluhu nařízením č. 1150/2000, nelze přijmout. Takové uvažování by totiž vedlo k tomu, že by čl. 6 odst. 3 tohoto nařízení,
         jehož účelem je zajistit řádné fungování systému vlastních zdrojů Společenství, byl zbaven užitečného účinku. Podle Komise
         úroky z prodlení podle článku 11 uvedeného nařízení běží automaticky, jakmile se dotyčný členský stát ocitne v prodlení s poukázáním
         částek na účet.

      48      Krom toho pouhé nezaplacení splatného cla nemůže být vykládáno jako „námitky“ ve smyslu č. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000,
         jelikož dlužník mohl opomenout uhradit dluh z jiného důvodu, jako je například omyl nebo zapomenutí. Belgické orgány krom
         toho nepředložily žádný důkaz, když tvrdily, že proti stanoveným nárokům byly vzneseny námitky, které mohly vést ke zrušení
         dluhu.

      49      Pokud jde o to, zda je namístě se domnívat, že na clo, které bylo předmětem kontroly v roce 1997, bylo poskytnuto obecné zajištění,
         Komise se domnívá, že zajištění přinejmenším částečně stačí k úhradě dotčených dluhů. Neexistuje žádný rozdíl podle povahy
         zajištění, takže dotčené částky, na které bylo poskytnuto zajištění, měly být rovněž poukázány na účet A a uhrazeny Komisi
         ve stanovených lhůtách.

      50      Komise rovněž odmítá tvrzení, že pouhé námitky ze strany záručních sdružení mohou odůvodňovat poukázání dotčených nároků na
         účet B. Pokud jde o případy TIR uvedené ve zprávě týkající se kontroly v listopadu 1996, podmínky stanovené v čl. 6 odst. 3
         písm. b) nařízení č. 1150/2000 nebyly splněny, pokud jde o karnety TIR, pro které belgické orgány mezitím nároky uhradily,
         ani pro ty, které jsou stále připsány na účtu B. Pokud jde o případy TIR, kterých se týká zpráva o kontrole v prosinci 1997,
         platí pro určitý počet případů totéž. Ve všech těchto případech belgické orgány měly v souladu s článkem 455 prováděcího nařízení
         a článkem 11 úmluvy TIR stanovit dané vlastní zdroje do 15 měsíců (12 + 3) po přijetí dotčených karnetů TIR a včas je poukázat
         na účet A, protože se jednalo o částky, na které bylo poskytnuto zajištění, a proti kterým dlužník nevznesl námitky.

      51      Podle Komise se námitky záručního sdružení týkaly zaprvé převzetí dluhů tímto sdružením, a nikoliv platnosti těchto dluhů.
         V každém případě nejsou tyto námitky v projednávaném případě rozhodující, protože byly vzneseny po datu, kdy měly být dotčené
         nároky poukázány na účet A a poskytnuty Komisi.

      52      Belgická vláda se omezuje na uvádění možných skutečností, aniž by zmiňovala konkrétní důvod nebo důvody námitek záručního
         sdružení proti pohledávkám, a to i přesto, že důkazní břemeno ohledně uvedených důvodů nesou orgány tohoto členského státu.
         Podle zjištění Komise toto sdružení v určitých případech vzneslo námitky proti uvedeným pohledávkám jen tím, že podalo žalobu
         proti doručené výzvě k zaplacení až měsíce nebo dokonce rok po zaslání platebního výměru. Komise přitom připomíná, že částky,
         na které bylo poskytnuto zajištění TIR, a proti kterým nebyly vzneseny námitky, měly být poukázány na účet A, a tudíž uhrazeny
         Komisi předtím, než došlo k výpovědi smlouvy o zajištění skupinou pojistitelů.

      53      Pokud jde o pohledávky z případů přezkoumaných při kontrole v roce 1996, Komise tvrdí, že rozhodující je datum, kdy bylo řízení
         TIR zahájeno a ke kterému bylo zajištění poskytnuto. Jelikož ke dni, kdy měly být tyto nároky poskytnuty Komisi, v těchto
         případech nebyly vzneseny žádné námitky, tyto částky měly být poukázány na účet A. Okolnost, že uvedené případy jsou předmětem
         rozhodčího řízení zahájeného IRU proti skupině pojistitelů, nemění nic na nezpochybněném charakteru těchto pohledávek v okamžiku
         jejich splatnosti. Pokud jde o pohledávky z případů přezkoumaných při kontrole v roce 1997, nelze se dovolávat vypovězení
         pojistné smlouvy uvedenou skupinou, jelikož ve všech dotčených případech bylo v rámci režimu TIR poskytnuto zajištění a výpovědí
         smlouvy o zajištění nedošlo ke zpochybnění tohoto zajištění.

      54      Nařízení č. 1150/2000 nečiní rozdíl mezi ručením „zvláštním“ a „obecným“, „osobním“ nebo „věcným“. Členské státy si mohou
         volně určit, jaký typ ručení požadují, přičemž jedinou podmínkou je, že toto zajištění musí být skutečné a dostatečné, neboť
         jinak bude odpovědný za důsledky členský stát, a nikoliv Společenství.

      55      Komise upřesňuje, že poukázání vlastních zdrojů ve smyslu článku 10 nařízení č. 1150/2000 je neoddělitelně spojeno s jejich
         stanovením, které nepředpokládá, že byly dotčené částky vybrány, ale pouze to, že byly zaúčtovány. Povinnost poukázat částky
         na účty existuje, i když členské státy dotčené prostředky nevybraly.

      56      Komise konečně podotýká, že se zdá, že belgické orgány tvrdí, že v 72 dotčených případech došlo k podvodu. Má však informace
         jen o 33 případech, které byly předmětem zprávy týkající se kontroly v roce 1996. Žádala belgické orgány o poskytnutí dotčených
         částek ve všech obdobných případech. Při provedených kontrolách belgické orgány nepředaly všechny požadované informace, a nesplnily
         tak svou povinnost loajální spolupráce.

      57      Belgické orgány rovněž uplatňují, že žalobou na zaplacení dluhu nechtěly ohrozit trestní vyšetřování týkající se pachatelů
         podvodů. Uvedené orgány se tak snaží na základě čl. 11 odst. 1 úmluvy TIR odůvodnit, že ve všech případech se uplatnila pro
         vyrozumění o nevyřízení prodloužená dvouletá lhůta. Ve 31 ze 33 přezkoumaných případů přitom již došlo k vyrozumění záručního
         sdružení belgickými orgány v mnohem kratší lhůtě, která byla v rozpětí jednoho dne až několika měsíců. Mimoto údajná snaha
         nenarušit trestní vyšetřování neodůvodňuje dlouhou nečinnost belgických orgánů ohledně nevymáhání dluhu od dlužníka nebo záručního
         sdružení. Dvouletá lhůta, na kterou belgické orgány odkazují, je stanovena pouze ve prospěch záručního sdružení, které může
         v prodloužené lhůtě předložit důkaz, že při operaci TIR byly předpisy dodrženy, zatímco ve vztazích s dlužníkem se použije
         lhůta jednoletá.

      58      Podle Belgického království nachází projednávaný spor svůj původ ve strukturální krizi, ke které došlo v režimu přepravy na
         podkladu karnetů TIR v letech 1995 až 1997 z důvodu skutečnosti, že skupina pojistitelů na konci roku 1994 vypověděla svou
         pojistnou smlouvu s IRU a záručními sdruženími a od tohoto data odmítala hradit celní dluhy vzniklé do konce roku 1994. Všechny
         tyto případy jsou předmětem rozhodčího řízení zahájeného IRU proti skupině pojistitelů, za účelem získání zaplacení dlužných
         částek soudní cestou. Rozhodčí soud rozhodl ve třetině z přibližně 3000 případů ve prospěch uvedené skupiny, takže tato přestala
         být odpovědnou za úhradu celních dluhů vzniklých do konce roku 1994. IRU podala odvolání.

      59      Pokud jde o nevyřízené karnety TIR přijaté belgickými celními orgány, nebylo možné získat od dlužníka ani od záručního sdružení
         dobrovolnou platbu, jelikož toto sdružení vzneslo námitky proti všem pohledávkám z karnetu TIR. Jelikož v důsledku této situace
         mohlo dojít ke změnám hodnoty pohledávky, k poukázání sporných částek na účet B došlo v souladu s právními předpisy Společenství.

      60      S výjimkou dvou karnetů TIR, u kterých Belgické království připustilo opožděnost žádosti o zaplacení, Komise netvrdila, že
         ke stanovení pohledávky nedošlo v souladu s článkem 2 nařízení č. 1552/89. Podmínky nezbytné k tomuto stanovení jsou splněny
         až tehdy, když je záruční sdružení vyzváno k zaplacení. Na rozdíl od Komise Belgické království tvrdí, že čl. 11 odst. 1 úmluvy
         TIR, ve spojení se svým odstavcem 2, jasně určuje, že členský stát musí záruční sdružení požádat o zaplacení do tří let (1 + 2)
         po přijetí karnetu TIR, ledaže k vyřízení došlo jako v projednávaném případě neoprávněně nebo protizákonně, kdy je maximální
         lhůta čtyřletá (2 + 2). V případě všech dotčených karnetů TIR, které byly vyřízeny neoprávněně nebo protizákonně, došlo ke
         stanovení pohledávky ve lhůtě stanovené právními předpisy po dlouhém vyšetřování za účelem určení výše dluhu a totožnosti
         dlužníků nezbytných k uvedenému stanovení, v okamžiku, kdy již bývalá skupina pojistitelů nebyla nositelem svých povinností.

      61      Belgická vláda je rovněž toho názoru, že jednak pro poukázání částek na účet A nestačí, aby bylo poskytnuto zajištění bez
         ohledu na jeho povahu, a jednak, že k poukázání částek na účet B může dojít i tehdy, pokud držitel karnetu TIR formálně nevznese
         námitky proti celnímu dluhu.

      62      Jelikož cílem čl. 6 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1552/89 je zabránit tomu, aby členský stát musel sám uhradit neuhrazené clo,
         zajištění ve smyslu tohoto ustanovení musí být uplatnitelné v něm uvedené lhůtě. Ve všech případech bylo vyrozumění o vymáhání
         zasláno záručnímu sdružení před červencem 1996 a pro všechny dotčené karnety TIR tato lhůta pro zaúčtování celního dluhu do
         účtů vlastních zdrojů uplynula v okamžiku, kdy již skupina pojistitelů vypověděla smlouvu o zajištění. Zaúčtování těchto částek
         na účtu B tak bylo řádně odůvodněno až do skutečné úhrady zajištění, pokud k ní došlo.

      63      V každém případě rozlišení prováděné Komisí pro zaúčtování na účet B podle toho, zda jsou proti žádosti o zaplacení vzneseny
         námitky osobou bezprostředně odpovědnou nebo záručním sdružením, není opodstatněné. Mimoto stanovisko tohoto orgánu, podle
         kterého musí být námitky vzneseny písemně ve lhůtě stanovené pro zaúčtování vlastních zdrojů (v první pracovní den po 19.
         dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven), není v souladu s právem Společenství a konkrétně s nařízením
         č. 1552/89 a úmluvou TIR.

       Závěry Soudního dvora
      64      Jak uvedla generální advokátka v bodech 49 až 51 svého stanoviska, první žalobní důvod se dělí na několik částí. Zaprvé směřuje
         k určení, že belgické orgány neprovedly požadovaná vyrozumění, pokud jde o celní dluhy z dvou karnetů TIR, kterých se týká
         řízení v projednávané věci (viz bod 41 tohoto rozsudku), a tudíž k určení nesplnění povinnosti nezpochybněného Belgickým královstvím,
         pokud jde o jeho povinnosti vyplývající z nařízení č. 1150/2000. Zadruhé je Soudní dvůr žádán, aby s přihlédnutím k výsledkům
         dvou kontrol vlastních zdrojů provedených Komisí týkajících se přepravy zboží na podkladě karnetů TIR přijatých v letech 1992
         až 1994 určil, že Belgické království přinejmenším v určitých případech jednak zaúčtovalo opožděně vlastní zdroje z řádně
         neuvolněných karnetů, a jednak poukázalo uvedené vlastní zdroje na účet B namísto účtu A s tím důsledkem, že vlastní zdroje
         nebyly poskytnuty Komisi nebo jí byly poskytnuty opožděně. V tomto ohledu je nesporné, že částky pohledávek z karnetů TIR
         přijatých v letech 1992 až 1994, kterých se týká projednávaná žaloba, byly zaúčtovány na účet B až rok po kontrolách provedených
         v letech 1996 a 1997.

      65      Bez dalšího je třeba uvést, že jelikož belgická vláda uznává, že ve stanovených lhůtách neprovedla vyrozumění vyžadovaná celními
         předpisy ohledně dluhů ze dvou karnetů TIR, kterých se týká řízení v projednávané věci, v důsledku čehož došlo k promlčení
         celního dluhu a tedy nedodržení povinností vyplývajících z nařízení č. 1150/2000, je tato část prvního žalobního důvodu opodstatněná.

      –       K údajně opožděnému zaúčtování nároků
      66      V souladu s čl. 454 odst. 2 prováděcího nařízení, jestliže se během přepravy na podkladě karnetu TIR nebo v souvislosti s ní
         zjistí, že v určitém členském státě byly spáchány porušení předpisů nebo nesrovnalosti, uloží tento členský stát clo a ostatní
         dávky, které se případně za dané zboží vybírají podle předpisů Společenství nebo vnitrostátních předpisů, aniž jsou dotčena
         trestněprávní opatření. V tomto případě na základě čl. 455 odst. 1 téhož nařízení sdělí celní orgány tuto skutečnost držiteli
         karnetu TIR a záručnímu sdružení ve lhůtě stanovené v čl. 11 odst. 1 Úmluvy TIR, a sice ve lhůtě jednoho roku od přijetí karnetu
         TIR těmito orgány v případě neuvolnění. Tato lhůta je dvouletá v případě uvolnění, které bylo získáno neoprávněně nebo protizákonně.

      67      Na základě čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR se žádost o zaplacení zasílá záručnímu sdružení nejdříve tři měsíce ode dne, kdy toto
         sdružení bylo uvědomeno o neuvolnění karnetu nebo o jeho uvolnění získaném neoprávněně nebo protizákonně, a nejpozději do
         dvou let od téhož dne, s výjimkou případů, které ve shora uvedené dvouleté lhůtě byly předány soudu, kdy se žádost o zaplacení
         zasílá do roka ode dne, kdy se soudní rozhodnutí stalo vykonatelným.

      68      Z uvedených ustanovení ve vzájemném spojení vyplývá, že žádost o zaplacení celního dluhu musí být zaslána v případě neuvolnění
         v zásadě do tří let od data přijetí karnetu TIR, přičemž tuto lhůtu lze prodloužit na čtyři roky v případě uvolnění, které
         bylo získáno protizákonně.

      69      Je třeba nicméně upřesnit, že jelikož cílem čl. 455 odst. 1 prováděcího nařízení je zajistit jednotné a řádné uplatňování
         ustanovení v oblasti zaplacení celního dluhu v zájmu rychlého a účinného poskytování vlastních zdrojů Společenství (viz obdobně
         zejména výše uvedený rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, C-460/01, Sb. rozh. s. I-2613, body 60, 63, 69
         a 70), ke sdělení o porušení předpisů nebo nesprávnosti musí v každém případě dojít co nejrychleji, a sice jakmile se celní
         orgány o uvedeném porušení předpisů nebo nesrovnalosti dozví, tedy případně jako v projednávaném případě přinejmenším ve 31
         případech, dlouho před uplynutím maximálních lhůt jednoho roku nebo v případě podvodu dvou let, uvedených v čl. 11 odst. 1
         úmluvy TIR.

      70      Ze stejných důvodů musí být žádost o zaplacení ve smyslu čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR zaslána, jakmile jsou celní orgány schopny
         tuto žádost zaslat, tedy případně, jako v projednávaném případě ve většině případů, kterých se týkaly kontroly v roce 1996,
         ohledně kterých má Komise relevantní informace, před uplynutím lhůty dvou let od sdělení porušení předpisů nebo nesrovnalosti
         dotčeným osobám, a sice již od února 1995.

      71      Jelikož se Komise nedomáhá určení nesplnění povinností vyplývajících z ustanovení úmluvy TIR a ustanovení prováděcího nařízení,
         ale porušení článku 6 nařízení č. 1150/2000, týkajícího se zaúčtování vlastních zdrojů, je třeba přezkoumat, zda zaúčtováním
         sporných částek až rok po kontrolách Komise provedených v letech 1996 a 1997 Belgické království porušilo uvedené ustanovení.

      72      Článek 6 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 stanoví, že účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu
         nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem. Na základě odst. 3 písm. a) a b) téhož článku jsou členské státy povinny
         zaúčtovat nároky „stanovené podle článku 2“ téhož nařízení nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího
         po měsíci, v němž byl nárok stanoven, buď na účet A, nebo za určitých podmínek na účet B.

      73      Podle čl. 2 odst. 1 a 2 nařízení č. 1150/2000 se nárok Společenství na vlastní zdroje „stanoví“, jakmile jsou splněny podmínky
         stanovené celními předpisy, které se týkají „zaúčtování“ částky nároku a „vyrozumění“ dlužníka. Dnem stanovení podle uvedeného
         odstavce 1 je den „zaúčtování“ podle celních předpisů.

      74      Pokud jde o „zaúčtování“ a „vyrozumění“ dlužníka o částce nároku, článek 2 nařízení č. 1150/2000 odkazuje na celní předpisy,
         a sice na prováděcí nařízení, úmluvu TIR a nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex
         Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“). Za „vyrozumění“ ve smyslu článku 2
         nařízení č. 1150/2000 je tak třeba považovat žádost o zaplacení na základě čl. 11 odst. 2 úmluvy TIR.

      75      Jak Soudní dvůr uvedl v bodě 59 rozsudku ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko (C-392/02, Sb. rozh. s. I-9811), z článků
         217, 218 a 221 celního kodexu vyplývá, že výše uvedené podmínky jsou splněny tehdy, pokud mají celní orgány k dispozici nezbytné
         skutečnosti, a tudíž mohou vypočítat částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka (viz v tomto smyslu výše uvedené
         rozsudky ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, bod 71, a Komise v. Německo, bod 80). Členské státy se nemohou vyhnout
         tomu, aby stanovily pohledávky, i když proti nim mají námitky, neboť jinak by bylo připuštěno, že jednáním členského státu
         bude narušena finanční rovnováha Společenství (výše uvedený Komise v. Dánsko, bod 60).

      76      V důsledku toho jsou členské státy povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile jsou jejich celní orgány
         schopny vypočítat částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka (výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 61),
         a tedy poukázat uvedené nároky na účty v souladu s článkem 6 nařízení č. 1150/2000.

      77      V projednávaném případě je nesporné, že belgické orgány zaúčtovaly celní dluh až rok po kontrolách provedených Komisí v letech
         1996 a 1997 a že příslušné žádosti o zaplacení, jejichž zaslání předpokládá, že belgické orgány byly schopny vypočítat částku
         cla odpovídající uvedenému dluhu a určit dlužníka, byly zaslány již dlouho před uvedenými kontrolami. Za těchto podmínek došlo
         k zaúčtování, ke kterému mělo dojít ve lhůtě stanovené v čl. 6 odst. 3 nařízení č. 1150/2000, v projednávaném případě od zaslání
         žádostí o zaplacení, zjevně opožděně.

      –       K údajně chybnému poukázání nároků na účet B
      78      Jak Soudní dvůr připomenul v bodě 66 výše uvedeného rozsudku Komise v. Dánsko, na základě čl. 17 odst. 1 a 2 nařízení č. 1150/2000
         jsou členské státy povinny přijmout veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle
         článku 2 téhož nařízení budou poskytnuty Komisi. Členské státy nejsou povinny Komisi poskytnout částky odpovídající stanoveným
         nárokům jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci nebo jestliže se ukáže, že v dlouhodobém výhledu
         není vybrání těchto částek možné z důvodů, které nemohou být přičítány těmto členským státům.

      79      Pokud jde o zaúčtování vlastních zdrojů, čl. 6 odst. 3 písm. a) a b) nařízení č. 1150/2000 stanoví, že členské státy jsou
         povinny zaúčtovat nároky stanovené podle článku 2 téhož rozhodnutí na účet A nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého
         měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven, aniž by byla dotčena možnost poukázat na účet B ve stejné lhůtě
         stanovené nároky, které „dosud nejsou uhrazeny“ a „nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění“, jakož i stanovené nároky, na
         něž „bylo poskytnuto zajištění, proti kterým jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit“.

      80      Pro účely poskytování vlastních zdrojů čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 stanoví, že postupem podle článku 10 uvedeného
         nařízení poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise. V souladu s odstavcem 1 tohoto posledně
         uvedeného ustanovení po odečtení nákladů spojených s vybíráním vlastních zdrojů se vlastní zdroje připisují na příslušné účty
         nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku
         2 téhož nařízení, s výhradou nároků poukazovaných na účet B na základě čl. 6 odst. 3 písm. b) tohoto nařízení, které musí
         být zaúčtovány nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky
         „uhrazeny“.

      81      V tomto ohledu belgická vláda jednak uplatňuje, že jelikož proti nárokům, kterých se týká probíhající řízení, byly vzneseny
         „námitky“ ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000, dotčené částky mohly být platně zaúčtovány na účet B.

      82      Jak sice správně tvrdí belgická vláda, záruční sdružení, která na základě čl. 8 odst. 1 úmluvy TIR společně a nerozdílně s držitelem
         karnetu TIR ručí za zaplacení splatného cla, mohou stejně jako uvedený držitel vznést námitky týkající se nároků samotných
         (viz v tomto smyslu ohledně důkazu místa nesrovnalosti, rozsudek ze dne 23. září 2003, BGL, C‑78/01, Recueil, s. I‑9543, body
         50 až 53). Nicméně Komise tvrdí, že spory, na které poukazuje belgická vláda, se týkají uplatnění zajištění, a nikoliv existence
         nebo výše sporných pohledávek. Belgická vláda přitom neprokázala, že podmínky stanovené v čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení
         č. 1150/2000 jsou v projednávaném případě splněny, a sice, že proti nárokům dotčeným v probíhajícím řízení byly včas vzneseny
         námitky uvedenými sdruženími a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.

      83      Belgická vláda krom toho uplatňuje, že dotčené neuhrazené nároky mohly být právem poukázány na účet B, jelikož na ně nebylo
         ve skutečnosti poskytnuto zajištění ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000. Tvrdí, že s ohledem na nefunkčnost
         systému zajištění, na kterém spočívá režim tranzitu na podkladu karnetu TIR od roku 1993, po odmítnutí skupiny pojistitelů
         uhradit zaplacené částky belgickým záručním sdružením, se uvedené zajištění neukázalo uplatnitelným z důvodu platební neschopnosti
         ručitele, takže dotčené nároky musely být zaúčtovány na účet B jakožto nezajištěné pohledávky.

      84      Je třeba uvést, že práva a povinnosti záručního sdružení stanovená v rámci úmluvy TIR jsou upravena uvedenou úmluvou a současně
         právem Společenství a smlouvou o ručení, řídící se belgickým právem, kterou toto sdružení uzavřelo s Belgickým královstvím
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek BGL, bod 45).

      85      Na základě článku 193 celního kodexu může být jistota požadovaná za účelem zajištění zaplacení celního dluhu poskytnuta stanovením
         ručitele a v souladu s článkem 195 téhož kodexu se ručitel písemně zaváže, že společně a nerozdílně s dlužníkem splní zaručenou
         výši celního dluhu při jeho splatnosti.

      86      Pokud jde konkrétněji o přepravu zboží na podkladě karnetů TIR, které se týká čl. 91 odst. 2 písm. b) celního kodexu, z čl.
         8 odst. 1 úmluvy TIR vyplývá, že smlouvou o ručení se záruční sdružení stejně tak zavazují zaplatit clo splatné dlužníky a s uvedenými
         dlužníky společně a nerozdílně ručí za zaplacení výše uvedených částek, i když na základě odstavce 7 téhož článku musí příslušné
         orgány podle možnosti žádat o zaplacení osobu, která je přímo dluží, dříve než svůj nárok uplatní vůči záručnímu sdružení.

      87      Za těchto podmínek nemůže být zpochybněno, že ručení poskytnuté záručními sdruženími v rámci operace TIR spadá pod pojem „zajištění“
         ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000.

      88      Je třeba nicméně upřesnit, že v souladu s čl. 8 odst. 3 úmluvy TIR je věcí členských států stanovit maximální částky za karnet
         TIR, které mohou být po záručním sdružení požadovány.

      89      Tudíž, jak ostatně Komise připouští, stanovené nároky z operací TIR musí být v zásadě zaúčtovány na účet A a poskytnuty Komisi
         v souladu s článkem 10 nařízení č. 1150/2000 až do výše maximální výše zajištění dohodnuté v rámci režimu TIR, i když částka
         celního dluhu případně převyšuje uvedenou maximální výši.

      90      Tento výklad je v souladu s cíli sledovanými zavedením účtu B, jehož cílem je, jak uvádí jedenáctý bod odůvodnění nařízení
         č. 1150/2000, umožnit Komisi podrobněji sledovat činnost, kterou členské státy vyvíjejí při vybírání vlastních zdrojů, a krom
         toho i zohlednit finanční riziko, kterému se vystavují.

      91      Argumentaci belgické vlády, podle které bylo důsledkem krize režimu TIR, která způsobila zhroucení systému zajištění, na kterém
         spočívá tento režim, že od roku 1993 nebyly již sporné pohledávky ve skutečnosti zajištěny, takže odpovídající částky musely
         být zaúčtovány na účet B, nelze přijmout.

      92      Aniž by bylo nezbytné přezkoumat, zda systém zajištění zavedený úmluvou TIR již ve sporném období řádně nefungoval, zdá se,
         jak uplatňuje Komise, že jednostranné rozhodnutí belgických orgánů zaúčtovat uvedené nároky na účet B porušuje povinnost,
         která pro členské státy vyplývá z čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1150/2000, přijmout veškerá nezbytná opatření, aby zajistily,
         že vlastní zdroje budou v souladu s tímto nařízením poskytnuty Komisi.

      93      Uvedený čl. 17 odst. 1 je totiž zvláštním výrazem požadavků loajální spolupráce vyplývajících z článku 10 ES, podle kterých
         jsou členské státy jednak povinny obrátit se na Komisi s problémy vzniklými při použití práva Společenství (viz obdobně zejména
         rozsudek ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko, C‑499/99, Recueil, s. I‑6031, bod 24), a jednak nejsou oprávněny zavádět
         vnitrostátní zajišťovací opatření proti námitkám, výhradám a podmínkám, které by Komise mohla formulovat (viz obdobně rozsudek
         ze dne 5. května 1981, Komise v. Spojené království, 804/79, Recueil, s. 1045, bod 32). V projednávaném případě je přitom
         nesporné, že Belgické království jednalo jednostranně, aniž by se s problémy vzniklými při použití práva Společenství obrátilo
         na Komisi, a to i poté, co Komise formulovala námitky.

      94      Tato povinnost je o to významnější, že, jak Soudní dvůr uvedl v bodě 54 výše uvedeného rozsudku Komise v. Dánsko, neuhrazené
         příjmy z vlastního zdroje musí být vyrovnány buď jiným vlastním zdrojem, nebo přizpůsobením výdajů.

      95      Krom toho se belgická vláda nemůže dovolávat existence vyšší moci ve smyslu čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1150/2000. Podle ustálené
         judikatury musí být pojem „vyšší moc“ chápán ve smyslu okolností nezávislých na tom, kdo se jí dovolává, neobvyklých a nepředvídatelných,
         jejichž důsledkům nemohlo být i přes veškerou vynaloženou péči zabráněno (viz zejména rozsudek ze dne 5. února 1987, Denkavit,
         145/85, Recueil, s. 565, bod 11). Svým jednostranným rozhodnutím zaúčtovat sporné nároky na účtu B, aniž by se s problémem
         obrátilo na Komisi, a to i přes námitky Komise, však Belgické království zjevně nevynaložilo veškerou péči, aby zabránilo
         tvrzeným důsledkům.

      96      Důsledkem opožděného a chybného zaúčtování nároků na účet B je opožděné poukázání odpovídajících vlastních zdrojů na účet
         Komise, ke kterému musí v souladu s články 9 a 10 nařízení č. 1150/2000 dojít ve stejné lhůtě, jako je lhůta stanovená pro
         účely zaúčtování uvedených nároků na účet A na základě čl. 6 odst. 3 písm. a) téhož nařízení.

      97      S přihlédnutím ke všem předcházejícím úvahám jsou jednotlivé části prvního žalobního důvodu opodstatněné.

       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesdělení ostatních částek chybně poukázaných na účet B Komisi
      98      Je třeba jednak konstatovat, že Komise ani v návrhu na zahájení řízení, ani ve své replice toto návrhové žádání nerozvádí,
         a jednak, že návrhová žádání Komise směřují k určení nesplnění povinností vyplývajících pouze z článků 6, 9, 10 a 11 nařízení
         č. 1150/2000.

      99      Za těchto podmínek je třeba druhý žalobní důvod odmítnout.

       K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nezaplacení úroků z prodlení z částek dlužných Komisi
       Argumentace účastníků řízení
      100    Komise uplatňuje, že jelikož belgické orgány dosud neposkytly velkou část dlužných částek a že částky, které byly poskytnuty,
         byly poskytnuty opožděně, dluží na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000 úroky z prodlení. Podle Komise jsou uvedené úroky
         dlužné z celé částky, na kterou bylo poskytnuto zajištění, která měla být poukázána na účet A.

      101    Belgická vláda naopak tvrdí, že jelikož, pokud jde o 66 karnetů, kterých se týká probíhající řízení, belgické orgány dosud
         neměly možnost přistoupit ke skutečnému vybrání částek, lhůta pro poskytnutí těchto nároků Společenstvím dosud nezačala plynout,
         takže nemohou běžet úroky z prodlení. Pokud jde o clo vybrané v roce 1999 v návaznosti na zaplacení skupinou pojistitelů,
         bylo poskytnuto Komisi ve stanovených lhůtách. Podpůrně belgická vláda uplatňuje, že Komise vypočítává uvedené úroky z prodlení
         nesprávně z toho důvodu, že z šesti dotčených karnetů TIR, u nichž došlo k plnění ze zajištění uvedenou skupinou v roce 1999,
         Belgický stát ve skutečnosti zaplatil víc, než byla dlužná částka, zatímco se zdá, že se Komise domnívá, že základní částkou
         pro výpočet úroků z prodlení je částka, kterou Belgický stát zaplatil, a nikoliv částka, kterou dlužil.

       Závěry Soudního dvora
      102    Na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000 v případě jakéhokoli prodlení v poukázání částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1
         téhož nařízení zaplatí dotyčný členský stát úrok z prodlení po celou dobu prodlení. Tyto úroky jsou splatné bez ohledu na
         důvod prodlení, ve kterém byly tyto zdroje připsány na účet Komise (viz zejména výše uvedený rozsudek ze dne 14. dubna 2005,
         Komise v. Nizozemsko, bod 91).

      103    V důsledku toho opomenutí a prodlení s poukázáním vlastních zdrojů na účet Komise, která byla zjištěna v rámci prvního žalobního
         důvodu, zakládají v souladu s článkem 11 nařízení č. 1150/2000 nárok na úroky z prodlení, jejichž nezaplacení Belgické království
         nepopírá, takže třetí žalobní důvod je opodstatněný.

      104    S ohledem na okolnost, že se Komise projednávanou žalobou nedomáhá určení nesplnění povinnosti vzhledem ke každému z karnetů
         TIR uvedených před Soudním dvorem a při neexistenci vyčísleného návrhu není pro účely probíhajícího řízení namístě určit výši
         dlužných úroků z prodlení.

      105    S ohledem na předcházející úvahy je třeba učinit závěr, že Belgické království tím, že:

      –        nezaúčtovalo nebo zaúčtovalo opožděně vlastní zdroje z karnetů TIR neuvolněných v souladu s právními předpisy, poukázalo je
         na účet B namísto účtu A s tím důsledkem, že z toho vyplývající vlastní zdroje nebyly poskytnuty včas Komisi Evropských společenství,

      –        a tím, že odmítlo zaplatit úroky z prodlení z částek dlužných Komisi,
      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000, které s účinností od 31. května
         2000 zrušilo a nahradilo nařízení č. 1552/89 mající stejný předmět.

       K nákladům řízení
      106    Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Belgické
         království nemělo v podstatné části věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Belgické království tím, že nezaúčtovalo nebo zaúčtovalo opožděně vlastní zdroje z karnetů TIR neuvolněných v souladu s právními
            předpisy, poukázalo je na účet B namísto účtu A s tím důsledkem, že z toho vyplývající vlastní zdroje nebyly poskytnuty včas
            Komisi Evropských společenství,
      a tím, že odmítlo zaplatit úroky z prodlení z částek dlužných Komisi Evropských společenství,
      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 6, 9, 10 a 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května
            2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, které s účinností od 31. května
            2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS,
            Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, mající stejný předmět.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. října 1992. # Portugalská republika a Španělské království proti Radě Evropských společenství. # Rybolov. # Spojené věci C-63/90 a C-67/90.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 1979. # Liselotte Hauer proti Land Rheinland-Pfalz. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Německo. # Zákaz nové výsadby vinic. # Věc 44/79.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA13. prosince 1979 (*)„Zákaz nové výsadby vinic“Ve věci 44/79,jejímž
 předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS Verwaltungsgericht (správní soud) v Neustadt an
der Weinstraße směřující k získání, ve sporu probíhajícím před
tímto soudem meziLiselotte Hauer, s bydlištěm v Bad Dürkheim,aLand Rheinland-Pfalz,rozhodnutí
 o předběžné otázce týkající se výkladu článku 2 nařízení Rady
č. 1162/76 ze dne 17. března 1976 o opatřeních na přizpůsobení
 potenciálu vinařství potřebám trhu, ve znění nařízení Rady č. 2776/78
ze dne 23. listopadu 1978, s ohledem na článek 1 Gesetz über
Maßnahmen auf dem Gebiete der Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz
(německý zákon o opatřeních v oblasti vinařství),SOUDNÍ DVŮR,ve
 složení H. Kutscher, předseda, A. O’Keeffe a A. Touffait,
předsedové senátů, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, Mackenzie
Stuart, G. Bosco, T. Koopmans a O. Due, soudci,generální advokát: F. Capotorti,vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houtte,vydává tentoRozsudek1        Usnesením
 ze dne 14. prosince 1978, došlým Soudnímu dvoru dne 20. března 1979,
položil Verwaltungsgericht v Neustadt an der Weinstraße na základě
článku 177 Smlouvy o EHS dvě předběžné otázky týkající se výkladu
nařízení Rady č. 1162/76 ze dne 17. března 1976 o opatřeních
na přizpůsobení potenciálu vinařství potřebám trhu (Úř. věst. L 135,
s. 32), ve znění nařízení Rady č. 2776/78 ze dne 23. listopadu 1978
 (Úř. věst. L 333, s. 1).2        Ze
 spisu vyplývá, že dne 6. června 1975 požádala žalobkyně v původním
 řízení příslušný správní orgán spolkové země Porýní-Falcko
o povolení vysadit vinici na pozemku, který vlastní v regionu
Bad Dürkheim. Toto povolení jí bylo původně zamítnuto z toho
důvodu, že podle německých právních předpisů použitelných v této
věci, zejména zákona o vinařství (Weinwirtschaftsgesetz) ze dne 10.
 března 1977, nebyl dotyčný pozemek pokládán za vhodný k pěstování
vinné révy. Dne 22. ledna 1976 podala dotyčná proti tomuto rozhodnutí
správní odvolání. V době, kdy se odvoláním zabýval příslušný
správní orgán, bylo přijato nařízení č. 1162/76 ze dne 17. května
1976, jehož článek 2 zakazuje na dobu tří let jakoukoliv novou výsadbu
vinic. Dne 21. října téhož roku zamítl správní orgán odvolání, přičemž
uplatnil dva důvody: jednak nevhodnost pozemku, a jednak zákaz
výsadby vyplývající z uvedeného nařízení Společenství.3        Jelikož
 dotyčná podala žalobu u Verwaltungsgericht, správní orgán na
základě expertiz provedených na hroznech vinné révy sklizené ve stejné
lokalitě a s přihlédnutím k narovnání, k  němuž
došlo s některými vlastníky sousedních pozemků, uznal, že pozemek
žalobkyně lze považovat za vhodný k pěstování vinné révy podle
minimálních norem stanovených vnitrostátními právními předpisy.
V důsledku toho správní orgán prohlásil, že je připraven udělit
povolení po skončení období zákazu nové výsadby vinic zavedeného
předpisy Společenství. Spor mezi  účastníky řízení se tak nadále týká
výhradně otázek  spadajících do práva Společenství.4        Žalobkyně
 v původním řízení se domnívá, že požadované povolení by jí mělo
být vydáno proto, že nařízení č. 1162/76 nelze použít v případě, že
 žádost byla podána dlouho před vstupem tohoto nařízení v platnost.
 I za předpokladu, že by nařízení bylo použitelné v případě žádostí
 podaných před jeho vstupem v platnost, jeho ustanovení se nelze
dovolávat vůči žalobkyni, neboť zasahují do jejího práva vlastnit
majetek a do jejího práva na svobodný výkon povolání, která jsou
zaručená články 12 a 14 Ústavy Spolkové republiky Německo. 5        S
 cílem vyřešit tento spor položil Verwaltungsgericht dvě otázky, které
znějí takto:1.      Musí
 být nařízení Rady č. 1162/76 ze dne 17. března 1976 ve znění nařízení
Rady č. 2776/78 ze dne 23. listopadu 1978 vykládáno v tom smyslu,
že čl. 2 odst. 1 se použije také na žádosti o povolení nové výsadby
 vinic, předložené již před vstupem tohoto nařízení v platnost?2.      V případě kladné odpovědi na první otázku:Musí
 být čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1162/76 vykládán v tom smyslu, že
zákaz   udělit povolení k nové výsadbě vinic zde stanovený, je –
jsou-li pominuty výjimky stanovené v čl. 2 odst. 2 nařízení –
obecně použitelný, tedy zejména nezávisle na otázce nevhodnosti pozemku,
 která je upravena čl. 1 odst. 1 druhou větou a čl. 1 odst. 2
Weinwirtschaftsgesetz (německý zákon o opatřeních v oblasti
vinařství)? K první otázce (časová působnost nařízení č. 1162/76)6        Žalobkyně
 v původním řízení uplatňuje, že její žádost podaná
u příslušného správního orgánu již dne 6. června 1975 měla za
běžných okolností vést k rozhodnutí v její prospěch před
vstupem nařízení Společenství v platnost, kdyby správní postup
proběhl řádným způsobem a správní orgán bez prodlení uznal
skutečnost, že její pozemek je vhodný k pěstování vinné révy
v souladu s vnitrostátním právem. Tvrdí, že z hlediska
časové působnosti nařízení Společenství je nezbytné k této situaci
přihlédnout tím spíše, že produkce dotyčné vinice by neměla významnější
vliv na podmínky na trhu vzhledem k době, která uplyne mezi
výsadbou vinice a zahájením produkce.7        Argumenty
 uplatněné žalobkyní v původním řízení nelze přijmout. Článek 2
odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 1162/76 totiž výslovně
stanoví, že členské státy ode dne vstupu uvedeného nařízení
v platnost již neudělí žádné další povolení k nové výsadbě.
Tím, že se vztahuje na udělení povolení, toto ustanovení vylučuje
možnost přihlédnout k okamžiku, kdy byla žádost podána. Toto
ustanovení prozrazuje úmysl zajistit okamžitý účinek nařízení takovým
způsobem, že i výkon práva výsadby nebo opětné výsadby nabytého
před vstupem nařízení v platnost je po dobu zákazu na základě
článku 4 uvedeného nařízení pozastaven.8        Jak
 je uvedeno v šestém bodě odůvodnění preambule ohledně posledně
uvedeného ustanovení, zákaz nové výsadby vinic je vynucen naléhavým
obecným zájmem na snižování nadprodukce vína v Evropském
společenství, znovunastolení rovnováhy na trhu a předcházení vzniku
 strukturálních přebytků. Ukazuje se tak, že nařízení č. 1162/76 má za
cíl okamžité zastavení rozšiřování stávajících vinic. Proto nemůže být
přijata výjimka ve prospěch žádosti podané před vstupem nařízení
v platnost.9        Na
 první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že nařízení Rady č. 1162/76
ze dne 17. března 1976, ve znění nařízení Rady č. 2776/78 ze dne 23.
listopadu 1978 musí být vykládáno v tom smyslu, že jeho čl. 2 odst.
 1 se použije také na žádosti o povolení k nové výsadbě vinic,
 podané před vstupem prvně uvedeného nařízení v platnost. Ke druhé otázce (věcný dopad nařízení č. 1162/76)10      Ve
 své druhé otázce Verwaltungsgericht žádá Soudní dvůr, aby rozhodl, zda
zákaz udělit povolení k nové výsadbě vinic uvedený v čl. 2
odst. 1 nařízení č. 1162/76 je obecně použitelný, tedy zda zahrnuje
 rovněž pozemky, které jsou uznány za vhodné k pěstování vinné révy
 podle kritérií stanovených vnitrostátními právními předpisy.11      V
 tomto ohledu znění nařízení výslovně stanoví, že článek 2 zakazuje
„veškerou novou výsadbu vinic“, aniž by rozlišoval kvalitu dotyčných
půd. Ze znění i cílů nařízení č. 1162/76 vyplývá, že zákaz musí
zahrnovat nové výsadby vinic nezávisle na povaze půd a jejich
klasifikaci podle vnitrostátních právních předpisů. Cílem nařízení, jak
vyplývá především z druhého bodu odůvodnění preambule, je totiž
ukončit nadprodukci evropského vinařství a obnovit krátkodobou
i dlouhodobou rovnováhu na trhu. Pouze čl. 2 odst. 2 nařízení
připouští určité výjimky z obecného zákazu stanoveného
v odstavci 1 téhož článku, ale je nezpochybněné, že žádná
z těchto výjimek se v projednávaném případě nepoužije.12      Na
 druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 2 odst. 1 nařízení
Rady č. 1162/76 musí být vykládán v tom smyslu, že v něm
vyjádřený zákaz udělit povolení k nové výsadbě vinic – odhlédne-li
se od osvobození uvedených v čl. 2 odst. 2 uvedeného nařízení – je
obecně platný, tedy zejména nezávisle na otázce, zda pozemek je, či není
 vhodný k pěstování vinné révy podle ustanovení vnitrostátního
zákona. K otázce záruky základních práv v právním řádu Společenství13      Ve
 svém předkládacím usnesení Verwaltungsgericht líčí, že pokud by
nařízení č. 1162/76 muselo být vykládáno v tom smyslu, že
stanoví zákaz s obecnou platností, který by zahrnoval i půdy
vhodné k pěstování vinné révy, mohlo by toto ustanovení být ve
Spolkové republice Německo případně považováno za nepoužitelné
z důvodu pochybnosti o jeho slučitelnosti se základními právy
zaručenými články 12 a 14 ústavy, které se týkají práva vlastnit
majetek a práva na svobodný výkon povolání.14      Jak
 Soudní dvůr stanovil ve svém rozsudku ze dne 17. prosince 1970,
Internationale Handelsgesellschaft (Recueil 1970, s. 1125), otázka
týkající se případného zásahu do základních práv aktem orgánů
Společenství může být posouzena pouze v rámci samotného práva
Společenství. Zavedení zvláštních posuzovacích kritérií, podléhajících
právním předpisům nebo ústavnímu pořádku určitého členského státu, by
z toho důvodu, že by poškozovalo materiální jednotu a účinnost
 práva Společenství, mělo nevyhnutelně za následek narušení jednoty
společného trhu a ohrožení soudržnosti Společenství.15      Soudní
 dvůr v uvedeném rozsudku a následně v rozsudku ze dne
14. května 1974, Nold (Recueil 1974, s. 491), rovněž zdůraznil, že
základní práva tvoří nedílnou součást obecných právních zásad, jejichž
dodržování sám zajišťuje; že při zajišťování ochrany těchto práv je
Soudní dvůr povinen vycházet z ústavních tradic společných členským
 státům, takže ve Společenství nemohou být přijata opatření neslučitelná
 se základními právy uznanými ústavami těchto států; že mezinárodně
právní instrumenty týkající se ochrany lidských práv, na jejichž tvorbě
členské státy spolupracovaly nebo k nimž přistoupily, mohou rovněž
skýtat poznatky, k nimž je třeba přihlédnout v rámci práva
Společenství. Toto pojetí bylo později uznáno společným prohlášením
Shromáždění, Rady a Komise ze dne 5. dubna 1977, které se po
připomenutí judikatury Soudního dvora odvolává jednak na práva zaručená
ústavami členských států, a jednak na Evropskou úmluvu
o ochraně lidských práv a základních svobod ze dne 4.
listopadu 1950 (Úř. věst. 1977, C 103, s. 1).16      Za
 těchto podmínek musí být pochybnosti Verwaltungsgericht
o slučitelnosti  ustanovení nařízení č. 1162/76 s pravidly
týkajícími se ochrany základních práv chápány jako zpochybnění platnosti
 tohoto nařízení z hlediska práva Společenství. V této
záležitosti je třeba rozlišovat mezi případným zásahem do práva vlastnit
 majetek a případným omezením svobody výkonu povolání. K otázce práva vlastnit majetek17      Právo
 vlastnit majetek je v právním řádu Společenství zaručeno
v souladu s pojetím společným ústavám všech členských států,
odrážejícím se rovněž v prvním dodatkovém protokolu k Evropské
 úmluvě o ochraně lidských práv.18      Článek 1 tohoto protokolu stanoví:„Každá
 fyzická nebo právnická osoba má právo pokojně užívat svůj majetek.
Nikdo nemůže být zbaven svého majetku s výjimkou veřejného zájmu
a za podmínek, které stanoví zákon a obecné zásady
mezinárodního práva. Předchozí ustanovení
nebrání právu států přijímat zákony, které považují za nezbytné, aby
upravily užívání majetku v souladu s obecným zájmem
a zajistily placení daní a jiných poplatků nebo pokut.“19      Poté,
 co potvrdilo úctu k vlastnictví, uvádí toto ustanovení dvě formy
možných zásahů do práv vlastníka podle toho, zda zásah zbavuje vlastníka
 jeho práva nebo zda omezuje užívání tohoto práva. V daném případě
je nepochybné, že zákaz nové výsadby vinic nelze považovat za akt
zbavení majetku, neboť vlastník může nadále svobodně nakládat se svým
majetkem a používat jej k jakýmkoli jiným účelům, jež nejsou
zakázány. Naopak není pochyb o tom, že tento zákaz omezuje užívání
majetku. Druhý pododstavec článku 1 protokolu obsahuje v tomto
ohledu důležitý údaj, když státům přiznává právo „přijímat zákony, které
 považují za nezbytné, aby upravily užívání majetku v souladu
s obecným zájmem“. Protokol tak připouští princip oprávněnosti
omezení v užívání majetku, zároveň však tato omezení připouští
pouze v rozsahu, v němž je státy považují za „nezbytná“
k ochraně „obecného zájmu“. Toto ustanovení nicméně nedává
dostatečně přesnou odpověď na otázku položenou Verwaltungsgericht.20      Aby
 bylo možné na tuto otázku odpovědět, je tedy třeba zohlednit také
ústavní pravidla a praxi všech devíti členských států. V tomto
 ohledu se nabízí první zjištění, a sice že tato pravidla
a praxe umožňují zákonodárci upravit užívání soukromého majetku
v obecném zájmu. Za tímto účelem některé ústavy odkazují na
povinnosti inherentní vlastnictví majetku  (německá ústava čl. 14 druhý
pododstavec, první věta), na jeho společenskou funkci (italská ústava,
čl. 42 druhý pododstavec), na podřízenost jeho užívání požadavkům
obecného blaha (německá ústava, čl. 14 odst. 2 druhá věta a irská
ústava, článek 43.2.2) nebo sociální spravedlnosti (irská ústava, článek
  43.2.1). Ve všech členských státech dala řada právních předpisů této
společenské funkci vlastnického práva konkrétní podobu. V každém
členském státě tak lze nalézt právní předpisy týkající se zemědělského
a lesního hospodářství, vodohospodářství, ochrany životního
prostředí, územního plánování a urbanismu, které stanoví omezení,
někdy i citelná, pokud jde o užívání pozemkového majetku.21      Konkrétněji,
 v každé vinařské zemi Společenství existují, i když
s nestejným stupněm přísnosti, závazné právní předpisy týkající se
výsadby vinic, výběru odrůd a pěstitelských metod. V žádné
z dotyčných zemí nejsou tato ustanovení považována za
v principu neslučitelná s  právem vlastnit majetek.22      S
 přihlédnutím k ústavnímu pojetí společnému členským státům
a jejich ustálené zákonodárné praxi v nejrůznějších oblastech
je tak možné prohlásit, že omezení nové výsadby vinic uložené nařízením
č. 1162/76 nelze zpochybnit, pokud jde o samotný jeho princip.
Jedná se o druh omezení, který je v totožné nebo obdobné
podobě znám a uznáván za oprávněný ústavními pořádky všech
členských států.23      Toto
 zjištění nicméně nevyčerpává problém vznesený Verwaltungsgericht. I
když nelze zpochybnit samotný princip možnosti Společenství omezit výkon
 vlastnického práva v rámci společné organizace trhu a pro
účely strukturální politiky, je však třeba přezkoumat, zda omezení
zavedená spornou právní úpravou skutečně odpovídají cílům obecného zájmu
 sledovaným Společenstvím a nepředstavují, vzhledem ke sledovanému
cíli, nepřiměřený a neúnosný zásah do práv vlastníka, jímž by byla
ohrožena samotná podstata práva vlastnit majetek. Takový je totiž
žalobní důvod vznesený žalobkyní v původním řízení, která se
domnívá, že zákonodárci umožňuje omezit užívání vinařského majetku pouze
 provádění kvalitativní politiky, takže žalobkyně požívá nedotknutelného
 práva, jelikož je uznáno, že její pozemek je způsobilý k pěstování
 vinné révy. Je tedy třeba zkoumat, jaký je cíl sporného nařízení,
a posoudit, zda existuje přiměřený vztah mezi opatřeními
stanovenými nařízením a cílem sledovaným v daném případě
Společenstvím.24      Na
 nařízení č. 1162/76 je třeba pohlížet v souvislosti se společnou
organizací trhu s vínem, která má úzkou spojitost se  strukturální
politikou zamýšlenou Společenstvím v dotyčné oblasti. Cíle této
politiky se projevují v nařízení č. 816/70 ze dne 28. dubna
1970 o dodatečných ustanoveních ke společné organizaci trhu
s vínem (Úř. věst. L 99, s. 1), které tvoří základ sporného
nařízení, jakož i v nařízení č. 337/79 ze dne 5. února 1979
o společné organizaci trhu s vínem (Úř. věst. L 54,
s. 1), které je kodifikací veškerých ustanovení, jimiž se řídí
společná organizace trhu. Hlava III tohoto nařízení, vztahující se
k pravidlům upravujícím produkci a kontrolu rozvoje výsadby,
tvoří stávající právní rámec v této oblasti. Usnesení Rady ze dne
21. dubna 1975 o nových pokynech k obnovení rovnováhy na trhu
se stolním vínem (Úř. věst. C 90, s. 1) je dalším prvkem, který
umožňuje rozpoznat politiku Společenství v této oblasti.25      Ze
 všech těchto aktů vyplývá, že Společenstvím zahájená a částečně
prováděná politika spočívá ve společné organizaci trhů související se
strukturálním zlepšením stavu vinařského odvětví. Tato akce směřuje
v rámci obecných směrů článku 39 Smlouvy o EHS k dosažení
 dvojího cíle, a to jednak nastolení trvale udržitelné rovnováhy na
 trhu s vínem za ceny ziskové pro producenty a spravedlivé pro
 spotřebitele, a jednak zlepšení kvality vína uváděného na trh. Za
účelem dosažení tohoto dvojího cíle, kvantitativní rovnováhy
a kvalitativního zlepšení, právní úprava Společenství vztahující se
 na trh s vínem stanovila širokou škálu nástrojů použitelných jak
ve fázi produkce, tak ve fázi uvádění vína na trh.26      V
 tomto ohledu je třeba odkázat zvláště na ustanovení článku 17 nařízení
č. 816/70, převzatá v podrobnější podobě do článku 31 nařízení č.
337/79, která stanoví, že členské státy vypracují plány výsadby
a produkce, koordinované v rámci závazného plánu Společenství.
 K provedení tohoto plánu mohou být přijata opatření týkající se
výsadby, opětné výsadby, klučení a rušení vinic.27      Nařízení
 č. 1162/76 bylo přijato v rámci těchto okolností. Z preambule
 tohoto nařízení a z hospodářských okolností jeho přijetí,
které se od sklizně 1974 vyznačují hromaděním stálých přebytků produkce,
 je patrné, že toto nařízení plní dvojí úlohu: jednak má umožnit
bezprostředně odvrátit nepřetržitý růst přebytků, a jednak má
poskytnout orgánům Společenství čas nezbytný pro zavedení strukturální
politiky na podporu vysoce kvalitní produkce prostřednictvím výběru půd
pro pěstování vína a odrůd vinné révy, jakož i regulací
výrobních metod, za současného zachování zvláštností a potřeb
různých vinařských oblastí Společenství.28      Právě
 se záměrem řešit tyto dvě otázky Rada stanovila nařízením č. 1162/76
obecný zákaz nové výsadby vinic, aniž by přitom, kromě několika přesně
vymezených výjimek, zavedla rozlišení podle kvality půdy. Je nutno
poznamenat, že při své obecné platnosti má toto opatření přijaté Radou
dočasný ráz. Má bezprostředně odvrátit konjunkturální situaci přebytku
a zároveň připravit konečná strukturální opatření.29      Kritizované
 opatření takto pojaté nezahrnuje žádné nenáležité omezení výkonu
vlastnického práva. Nová výsadba vinic za situace vyznačující se trvalou
 nadprodukcí by totiž z ekonomického hlediska nevedla k ničemu
 jinému než ke zvýšení objemu přebytku; mimoto by takovéto rozšíření
v této fázi mohlo ztížit provádění strukturální politiky na úrovni
Společenství v případě, že by se zakládala na používání přísnějších
 kritérií, než jsou stávající vnitrostátní právní předpisy ohledně
výběru půd způsobilých k pěstování vinné révy.30      Je
 tudíž třeba učinit závěr, že omezení užívání majetku, způsobené zákazem
 nové výsadby vinic vydaným na omezenou dobu nařízením č. 1162/76 je
odůvodněné cíli obecného zájmu sledovanými Společenstvím
a nezasahuje do podstaty práva vlastnit majetek tak, jak je uznáno
a zaručeno v právním řádu Společenství. K otázce svobodného výkonu profesní činnosti31      Žalobkyně
 v původním řízení se dále domnívá, že zákaz nové výsadby vinic
vydaný nařízením č. 1162/76 poškozuje její základní práva tím, že má za
následek omezení svobodného výkonu její profesní činnosti ve vinařství.32      Jak
 již Soudní dvůr uvedl ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 14. května
1974, Nold, ačkoli je pravda, že záruky svobodného výkonu profesní
činnosti jsou zakotveny v ústavním pořádku více členských států,
takto zaručené právo se neprojevuje jako absolutní výsada, ale
i ono musí být posuzováno vzhledem ke společenské funkci chráněných
 činností. V daném případě je nutno podotknout, že sporným
opatřením Společenství není žádným způsobem dotčen přístup
k vinařskému povolání ani svobodný výkon tohoto povolání na
plochách v současné době určených k pěstování vinné révy.
Pokud je zákazem nové výsadby vinic dotčen svobodný výkon vinařského
povolání, toto omezení je pouze následkem omezení výkonu vlastnického
práva, takže s ním splývá. Omezení svobodného výkonu vinařského
povolání, i za předpokladu, že by k němu došlo, by tudíž bylo
odůvodněno těmi samými důvody, které odůvodňují omezení dotýkající se
užívání majetku.33      Z
 předcházejícího tedy vyplývá, že přezkum nařízení č. 1162/76
s ohledem na  pochybnosti vyjádřené Verwaltungsgericht neodhalil
žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost tohoto nařízení
na základě rozporu s požadavky vyplývajícími z ochrany
základních práv ve Společenství. K nákladům řízeníVýdaje
 vzniklé vládě Spolkové republiky Německo, Radě a Komisi Evropských
 společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se
nenahrazují.Vzhledem k tomu, že řízení
 má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního
řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před Verwaltungsgericht
v Neustadt an der Weinstraße, je k rozhodnutí o nákladech
 řízení příslušný uvedený soud.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRo
 otázkách, které mu byly předloženy usnesením Verwaltungsgericht
v Neustadt an der Weinstraße ze dne 14. prosince 1978, rozhodl
takto:1)      Nařízení
 Rady č. 1162/76 ze dne 17. března 1976 o opatřeních na
přizpůsobení potenciálu vinařství potřebám trhu, ve znění nařízení Rady
č. 2776/78 ze dne 23. listopadu 1978, kterým se podruhé mění nařízení č.
 1162/76, musí být vykládáno v tom smyslu, že jeho čl. 2
odst. 1 se použije také na žádosti o povolení k nové
výsadbě vinic, podané před vstupem tohoto nařízení v platnost.2)      Článek
 2 odst. 1 nařízení Rady č. 1162/76 musí být vykládán v tom smyslu,
 že v něm vyjádřený zákaz udělit povolení k nové výsadbě vinic
 – odhlédne-li se od osvobození uvedených v čl. 2 odst. 2 uvedeného
 nařízení – je obecně platný, tedy zejména nezávisle na otázce, zda
pozemek je, či není vhodný k pěstování vinné révy podle ustanovení
vnitrostátního zákona.KutscherO’KeeffeTouffaitMertens de WilmarsPescatoreMackenzie StuartBoscoKoopmansDueTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13.prosince 1979.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte       H. Kutscher* Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. dubna 2004. # Gemeente Leusden (C-487/01) a Holin Groep BV cs (C-7/02) proti Staatssecretaris van Financiën. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko. # Spojené věci C-487/01 a C-7/02.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. února 1977. # Luigi Benedetti proti Munari F.lli s.a.s. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura di Cittadella - Itálie. # Věc 52-76.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. února 1999. # Regina proti Secretary of State for Employment, ex parte Nicole Seymour-Smith a Laura Perez. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: House of Lords - Spojené království. # Věc C-167/97.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 17. června 1998. # Kathleen Hill a Ann Stapleton proti The Revenue Commissioners a Department of Finance. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Labour Court, Dublin - Irsko. # Úředníci. # Věc C-243/95.