title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 10. ledna 2008.#Komise Evropských společenství proti Portugalské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti - Nevyhovění rozsudku - Peněžitá sankce.#Věc C-70/06.

text:
      Věc C-70/06
      Komise Evropských společenství
      v.
      Portugalská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nevyhovění rozsudku – Peněžitá sankce“
      Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 9. října 2007
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 10. ledna 2008
      Shrnutí rozsudku
      1.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících
            z rozsudku – Peněžité sankce
      (Článek 228 odst. 2 ES)
      2.     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících
            z rozsudku – Peněžité sankce – Penále
      (Článek 228 odst. 2 ES)
      1.     V rámci řízení stanoveného v čl. 228 odst. 2 ES přísluší Soudnímu dvoru, aby v každé věci posoudil s ohledem na okolnosti
         daného případu, jaké peněžité sankce mají být uloženy. V tomto ohledu Soudní dvůr není vázán návrhy Komise, které jsou pouze
         užitečným referenčním základem. Navíc takové pokyny, jako jsou pokyny obsažené ve sděleních Komise, nejsou pro Soudní dvůr
         závazné, ale přispívají k zajištění transparentnosti, předvídatelnosti a právní jistoty ohledně úkonů tohoto orgánu. Uložení
         penále nebo paušální částky má vyvíjet na členský stát, který je v prodlení s vyhověním rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o
         nesplnění povinnosti, ekonomický nátlak, jenž jej přiměje k tomu, aby ve zjištěném neplnění povinností ustal. Uložené peněžité
         sankce tudíž musí být stanoveny v závislosti na stupni přesvědčování nezbytného k tomu, aby dotčený členský stát změnil své
         chování.

      (viz body 31, 34–35)
      2.      Jedná-li se o uložení penále členskému státu jako sankce za nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku, kterým bylo rozhodnuto
         o nesplnění povinnosti, Soudnímu dvoru při výkonu jeho posuzovací pravomoci přísluší, aby stanovil toto penále takovým způsobem,
         aby bylo jednak přizpůsobené okolnostem, a jednak přiměřené zjištěnému nesplnění povinností, jakož i platební schopnosti dotyčného
         členského státu. Z tohoto pohledu jsou základními kritérii, která musí být zohledněna pro zajištění donucující povahy penále
         za účelem jednotného a účinného používání práva Společenství, v zásadě doba trvání protiprávního jednání, stupeň jeho závažnosti
         a platební schopnost dotčeného členského státu. Za účelem použití těchto kritérií je třeba přihlédnout zvláště k důsledkům
         nevyhovění rozsudku pro soukromé a veřejné zájmy, jakož i k naléhavosti, s níž je třeba přimět dotyčný členský stát k tomu,
         aby dostál svým povinnostem.

      (viz body 38–39)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      10. ledna 2008(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nevyhovění rozsudku – Peněžitá sankce“
      Ve věci C‑70/06,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 228 ES, podaná dne 7. února 2006,
      Komise Evropských společenství, zastoupená X. Lewisem, A. Caeirosem a P. Andradem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Portugalské republice, zastoupené L. Fernandesem, P. Fragoso Martins a J. de Oliveirou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Tizzano (zpravodaj), R. Schintgen, A. Borg Barthet a E. Levits, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. července 2007,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. října 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských Společenství domáhá, aby Soudní dvůr:
      –       určil, že Portugalská republika tím, že nepřijala opatření nezbytná k zajištění toho, aby vyhověla rozsudku ze dne 14. října
         2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněn ve Sbírce rozhodnutí), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 228
         odst. 1 ES;

      –       uložil Portugalské republice, aby jí zaplatila na účet „Vlastní zdroje Evropského společenství“ penále ve výši 21 450 eur
         za každý den prodlení s plněním povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko, ode dne vydání tohoto
         rozsudku až do dne splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko, jakož i

      –       uložil Portugalské republice náhradu nákladů řízení.
      Právní rámec
      2       Třetí, čtvrtý a šestý bod odůvodnění směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů
         týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 395, s. 33; Zvl. vyd.
         06/01, s. 246) uvádí následující:

      „vzhledem k tomu, že otevření veřejných zakázek soutěži na úrovni Společenství vyžaduje značné posílení záruk transparentnosti
         a nediskriminace; že k dosažení hmatatelných výsledků je třeba mít k dispozici účinné a rychlé opravné prostředky pro případy
         porušení práva Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních předpisů je provádějících;

      vzhledem k tomu, že v některých členských státech neexistují účinné opravné prostředky nebo jsou nedostatečné, což odrazuje
         podniky ze Společenství, aby se ucházely o veřejné zakázky zadavatelů v těchto státech; že proto dotyčné členské státy musí
         tuto situaci napravit;

      vzhledem k tomu, že je nezbytné zajistit, aby ve všech členských státech existovala vhodná řízení umožňující zrušení protiprávních
         rozhodnutí a odškodnění osob poškozených protiprávním jednáním.“

      3       Článek 1 odst. 1 směrnice 89/665 stanoví:
      „Pokud jde o postupy při zadávání veřejných zakázek, které spadají do působnosti směrnic 71/305/EHS a 77/62/EHS, přijmou členské
         státy opatření nezbytná pro zajištění účinného, a zejména co nejrychlejšího přezkumu rozhodnutí učiněných zadavateli […] z toho
         důvodu, že rozhodnutí porušila právo Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátní předpisy je provádějící.“

      4       Podle čl. 2 odst. 1 směrnice 89/665:
      „Členské státy zajistí, aby opatření přijímaná v souvislosti s přezkumným řízením uvedeným v článku 1 zahrnovala následující
         ustanovení týkající se pravomoci:

      […]
      c)       přiznat náhradu škody osobám poškozeným protiprávním jednáním.“
       Skutečnosti předcházející věci
       Rozsudek Komise v. Portugalsko
      5       V bodě 1 výroku výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko rozhodl Soudní dvůr takto:
      „Portugalská republika tím, že nezrušila nařízení s mocí zákona č. 48 051 ze dne 21. listopadu 1967, které podmiňuje přiznání
         náhrady škody osobám poškozeným porušením práva Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních předpisů toto
         právo provádějících předložením důkazu o zavinění nebo úmyslu, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 1 odst. 1
         a čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice 89/665 [...].“

       Postup před zahájením soudního řízení
      6       Dopisem ze dne 4. listopadu 2004 Komise požádala Portugalskou republiku, aby jí sdělila opatření, která přijala nebo která
         zamýšlí přijmout, aby změnila vnitrostátní právo, a vyhověla tak výše uvedenému rozsudku Komise v. Portugalsko.

      7       V odpovědi ze dne 19. listopadu 2004 Portugalská republika v zásadě uvedla, že nedávná změna vlády vedla k opoždění při přijímání
         opatření vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko. Tento členský stát Komisi rovněž zaslal návrh zákona,
         kterým se ruší nařízení s mocí zákona č. 48 051 a stanoví nový právní režim mimosmluvní občanskoprávní odpovědnosti portugalského
         státu a dalších dotyčných veřejnoprávních útvarů, přičemž Komisi požádal o to, aby uvedla, zda řešení přijatá v tomto návrhu
         jsou v souladu s požadavky správného a úplného provedení směrnice 89/665.

      8       Dne 21. března 2005 zaslala Komise portugalským orgánům výzvu dopisem, v níž jednak uvedla, že změny vlády, ke kterým došlo,
         nemohou v souladu s judikaturou Soudního dvora odůvodnit nesplnění povinností a nedodržení lhůt stanovených směrnicí 89/665.
         Kromě toho Komise v tomto dopise uvedla, že výše uvedený návrh zákona, který navíc ještě nebyl schválen Assembleia da República
         (parlament), v každém případě není v souladu se směrnicí 89/665.

      9       Vzhledem k tomu, že Komise nebyla spokojena s odpovědí, kterou dne 25. května 2005 poskytla Portugalská republika, zaslala
         jí dne 13. července 2005 odůvodněné stanovisko, ve kterém konstatovala, že tento členský stát tím, že nepřijal nezbytná opatření
         vyplývající z výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES.
         Komise uvedený členský stát vyzvala, aby tomuto odůvodněnému stanovisku vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.

      10     Portugalská republika v odpovědi na uvedené odůvodněné stanovisko ze dne 12. prosince 2005 vysvětlila, že návrh zákona č. 56/X
         ze dne 7. prosince 2005 o mimosmluvní občanskoprávní odpovědnosti státu a dalších veřejnoprávních útvarů (dále jen „návrh
         zákona č. 56/X“), kterým se ruší nařízení s mocí zákona č. 48 051, byl již předložen parlamentu ke konečnému schválení a že
         bylo požádáno o jeho přednostní, jakož i urgentní zařazení na pořad jednání tohoto shromáždění.

      11     Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že Portugalská republika stále nevyhověla výše uvedenému rozsudku Komise v. Portugalsko,
         podala dne 7. února 2006 tuto žalobu.

       K vytýkanému nesplnění povinnosti
       Argumentace účastníků řízení
      12     Komise se domnívá, že jelikož Portugalská republika nezrušila nařízení s mocí zákona č. 48 051, nepřijala opatření nezbytná
         k zajištění toho, aby vyhověla výše uvedenému rozsudku Komise v. Portugalsko. Portugalská vláda se za účelem vyhovění uvedenému
         rozsudku ve skutečnosti omezila na přijetí návrhu zákona č. 56/X. Přitom tento zákon nebyl dosud schválen parlamentem a jeho
         obsah v každém případě není v souladu s požadavky správného a úplného provedení směrnice 89/665.

      13     Portugalská republika naopak tvrdí, že žaloba je neopodstatněná, jelikož režim obsažený v návrhu zákona č. 56/X, i když ještě
         není definitivně schválen parlamentem, představuje přiměřené provedení ustanovení směrnice 89/665 a zajišťuje úplné splnění
         povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko.

      14     Kromě toho tento členský stát tvrdí, že měl vždy „pevný úmysl“ zavést režim občanskoprávní odpovědnosti veřejnoprávních útvarů
         v souladu s požadavky směrnice 89/665, ale že mu problémy ústavního charakteru, jejichž povaha a význam by měly přinejmenším
         vést ke zmírnění jeho odpovědnosti, zabránily v dosažení tohoto výsledku.

      15     Portugalská republika konečně tvrdí, že články 22 a 271 její ústavy, jakož i nový soudní řád správní v každém případě dostatečně
         zajišťují splnění povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko, jelikož již stanoví odpovědnost
         státu za škody způsobené jednáním jeho úředníků a jiných zaměstnanců.

       Závěry Soudního dvora
      16     V bodě 1 výroku výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko Soudní dvůr rozhodl, že Portugalská republika tím, že nezrušila
         nařízení s mocí zákona č. 48 051, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice
         89/665.

      17     V rámci projednávaného řízení o nesplnění povinnosti je k tomu, aby se ověřilo, zda Portugalská republika přijala opatření
         vyplývající z uvedeného rozsudku, třeba určit, zda bylo nařízení s mocí zákona č. 48 051 zrušeno.

      18     V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je datem rozhodným pro posouzení existence nesplnění povinnosti
         podle článku 228 ES uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku vydaném podle tohoto ustanovení (rozsudky ze dne 12. července
         2005, Komise v. Francie, C‑304/02, Sb. rozh. s. I‑6263, bod 30; ze dne 18. července 2006, Komise v. Itálie, C‑119/04, Sb. rozh.
         s. I‑6885, bod 27, a ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo, C‑503/04, Sb. rozh. s. I‑6153, bod 19).

      19     V projednávaném případě je nesporné, že Portugalská republika ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, které
         jí bylo zasláno dne 13. července 2005, dosud nezrušila nařízení s mocí zákona č. 48 051.

      20     S ohledem na výše uvedené je třeba dospět k závěru, že Portugalská republika tím, že nepřijala nezbytná opatření vyplývající
         z výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES.

      21     Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentem Portugalské republiky, podle kterého jí problémy ústavního charakteru zabránily
         v konečném schválení předpisu, který ruší nařízení s mocí zákona č. 48 051, a tím ve splnění povinností vyplývajících z výše
         uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko.

      22     Podle ustálené judikatury se totiž členský stát nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo situací svého vnitrostátního právního
         řádu jako důvodu, proč nesplnil povinnosti vyplývající z práva Společenství (viz výše uvedený rozsudek ze dne 18. července
         2007, Komise v. Německo, bod 38 a citovaná judikatura).

      23     Rovněž není možné přijmout argument Portugalské republiky, podle kterého je odpovědnost státu za škody způsobené jednáním
         jeho úředníků a jiných zaměstnanců již upravena jinými ustanoveními jeho vnitrostátního práva. Jak totiž Soudní dvůr rozhodl
         v bodě 33 výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko, nemá tato okolnost vliv na nesplnění povinnosti, které spočívá v ponechání
         nařízení s mocí zákona č 48 051 v platnosti ve vnitrostátním právním řádu. Existence takových ustanovení tedy nemůže zajistit
         splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku.

      24     V důsledku toho je třeba konstatovat, že Portugalská republika tím, že nezrušila nařízení s mocí zákona č. 48 051, které podmiňuje
         přiznání náhrady škody osobám poškozeným porušením práva Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních předpisů
         je provádějících předložením důkazu o zavinění nebo úmyslu, nepřijala nezbytná opatření vyplývající z výše uvedeného rozsudku
         Komise v. Portugalsko, a nesplnila tak povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES.

       K peněžité sankci
       Argumentace účastníků řízení
      25     Na základě způsobu výpočtu definovaného ve sdělení Komise 96/C 242/07 ze dne 21. srpna 1996 o uplatňování článku [228] Smlouvy
         (Úř. věst. C 242, s. 6, dále jen „sdělení z roku 1996“) a sdělení 97/C 63/02 ze dne 28. února 1997 o způsobu výpočtu penále
         stanoveného v článku [228] Smlouvy o ES (Úř. věst. C 63, s. 2, dále jen „sdělení z roku 1997“) Komise navrhuje, aby Soudní
         dvůr uložil Portugalské republice penále ve výši 21 450 eur za každý den prodlení s plněním povinností vyplývajících z výše
         uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko, počínaje dnem vydání tohoto rozsudku až do dne ukončení zjištěného nesplnění povinnosti.

      26     Komise má za to, že uložení penále je nejvhodnější sankcí k co možná nejrychlejšímu ukončení zjištěného protiprávního jednání.
         Částka tohoto penále se vypočítá vynásobením jednotného základu 500 eur koeficientem ve výši 11 (na stupnici od 1 do 20) za
         závažnost protiprávního jednání, koeficientem ve výši 1 (na stupnici od 1 do 3) za dobu trvání protiprávního jednání, jakož
         i koeficientem ve výši 3,9, vypočteným na základě hrubého domácího produktu Portugalské republiky a počtu hlasů, kterým tento
         členský stát disponuje v Radě Evropské unie, odrážejícím platební schopnost uvedeného členského státu.

      27     Portugalská republika uvádí, že částka penále navržená Komisí je zjevně nepřiměřená s ohledem na okolnosti projednávaného
         případu a není v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora v dané oblasti.

      28     Námitky vznesené tímto členským státem se týkají hlavně dvou aspektů způsobu výpočtu penále. Zaprvé je koeficient za závažnost
         ve výši 11, který Komise používá, přehnaný pro sankcionování údajného částečného nesplnění povinnosti členského státu v oblasti
         veřejných zakázek, protože v rámci žalob pro nesplnění povinnosti týkajících se citlivějších oblastí, než je uvedená oblast,
         jako je zejména oblast veřejného zdraví (rozsudek ze dne 4. července 2000, Komise v. Řecko, C‑387/97, Recueil, s. I‑5047)
         nebo životního prostředí (rozsudek ze dne 25. listopadu 2003, Komise v. Španělsko, C‑278/01, Recueil, s. I‑14141), navrhla
         Komise koeficienty za závažnost ve výši 6 a 4. V důsledku toho by měl Soudní dvůr v projednávané věci stanovit penále na základě
         koeficientu za závažnost, který nepřekračuje výši 4. Zadruhé v souladu s bodem 13.3 sdělení Komise o použití článku 228 Smlouvy
         o ES [SEK(2005) 1658, dále jen „sdělení z roku 2005“], musí být časový rámec, který je třeba v projednávaném případě použít
         pro posouzení souladu dotčené vnitrostátní právní úpravy se směrnicí 89/665, založen na ročním základě, a nikoliv, jak to
         navrhuje Komise, na denním základě.

      29     Kromě toho Portugalská republika tvrdí, že nezávisle na snížení částky uvedeného penále a stanovení jeho periodicity na ročním
         základě by měl Soudní dvůr nařídit upuštění od použití této sankce až do doby, než návrh zákona č. 56/X nabude účinnost. Tato
         možnost je totiž stanovena v bodě 13.4 sdělení z roku 2005, s ohledem na nějž může Soudní dvůr ve výjimečných případech nařídit
         upuštění od penále, jestliže členský stát již přijal potřebná opatření, aby vyhověl rozsudku, kterým se určuje nesplnění povinnosti,
         ale požadovaný účinek nemůže nastat dříve než po uplynutí určité doby. Portugalská republika se domnívá, že tak je tomu v projednávaném
         případě.

       Závěry Soudního dvora
      30     Jelikož Soudní dvůr zjistil, že Portugalská republika nevyhověla jeho výše uvedenému rozsudku Komise v. Portugalsko, může
         jí podle třetího pododstavce čl. 228 odst. 2 ES uložit zaplacení paušální částky nebo penále.

      31     V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudnímu dvoru přísluší, aby v každé věci posoudil s ohledem na okolnosti daného případu,
         jaké peněžité sankce mají být uloženy (výše uvedený rozsudek ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie, bod 86, a ze dne
         14. března 2006, Komise v. Francie, C‑177/04, Sb. rozh. s. I‑2461, bod 58).

      32     V projednávaném případě, jak bylo uvedeno v bodě 25 tohoto rozsudku, Komise navrhuje Soudnímu dvoru, aby Portugalské republice
         uložil penále.

      33     Tento návrh se opírá o způsob výpočtu, který Komise vymezila ve sděleních z roku 1996 a 1997. Je třeba kromě toho upřesnit,
         že tato dvě sdělení byla nahrazena sdělením z roku 2005, které se v souladu se svým odstavcem 25 použije na rozhodnutí o podání
         žaloby k Soudnímu dvoru podle článku 228 ES, která Komise přijme počínaje dnem 1. ledna 2006.

      34     V tomto ohledu je třeba nejdříve uvést, že Soudní dvůr není vázán návrhy Komise, které jsou pouze užitečným referenčním základem
         (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Řecko, bod 80, a Komise v. Španělsko, bod 41). Navíc takové pokyny, jako jsou pokyny
         obsažené ve sděleních Komise, nejsou pro Soudní dvůr závazné, ale přispívají k zajištění transparentnosti, předvídatelnosti
         a právní jistoty ohledně úkonů tohoto orgánu (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie,
         bod 85, a ze dne 14. března 2006, Komise v. Francie, bod 70).

      35     Soudní dvůr rovněž upřesnil, že uložení penále nebo paušální částky má vyvíjet na členský stát, který je v prodlení s vyhověním
         rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o nesplnění povinnosti, ekonomický nátlak, jenž jej přiměje k tomu, aby ve zjištěném neplnění
         povinností ustal. Uložené peněžité sankce tudíž musí být stanoveny v závislosti na stupni přesvědčování nezbytného k tomu,
         aby dotčený členský stát změnil své chování (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie,
         bod 91, jakož i ze dne 14. března 2006, Komise v. Francie, body 59 a 60).

      36     V projednávaném případě je přitom třeba konstatovat, že v průběhu jednání Soudního dvora dne 5. července 2007 zmocněnec Portugalské
         republiky potvrdil, že nařízení s mocí zákona č. 48 051 bylo k tomuto dni stále účinné.

      37     Vzhledem k tomu, že je třeba mít za to, že dotčené nesplnění povinnosti přetrvávalo až do dne, ke kterému Soudní dvůr přezkoumal
         skutkové okolnosti, je nutno konstatovat, že uložit Portugalské republice povinnost zaplatit penále, jak to navrhla Komise,
         představuje vhodný prostředek k tomu, aby byl tento členský stát přiměn k přijetí opatření nezbytných k zajištění toho, aby
         vyhověl výše uvedenému rozsudku Komise v. Portugalsko (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ze dne 12. července 2005,
         Komise v. Francie, bod 31; ze dne 14. března 2006, Komise v. Francie, bod 21, a výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod
         33).

      38     Dále, pokud jde o způsoby výpočtu takového penále, Soudnímu dvoru při výkonu jeho posuzovací pravomoci přísluší, aby stanovil
         penále takovým způsobem, aby bylo jednak přizpůsobené okolnostem, a jednak přiměřené zjištěnému nesplnění povinností, jakož
         i platební schopnosti dotyčného členského státu (viz zejména výše uvedené rozsudky ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie,
         bod 103, a ze dne 14. března 2006, Komise v. Francie, bod 61).

      39     Z tohoto pohledu jsou základními kritérii, která musí být zohledněna pro zajištění donucující povahy penále za účelem jednotného
         a účinného používání práva Společenství, v zásadě doba trvání protiprávního jednání, stupeň jeho závažnosti a platební schopnost
         dotčeného členského státu. Za účelem použití těchto kritérií je třeba přihlédnout zvláště k důsledkům nevyhovění rozsudku
         pro soukromé a veřejné zájmy, jakož i k naléhavosti, s níž je třeba přimět dotyčný členský stát k tomu, aby dostál svým povinnostem
         (viz zejména výše uvedené rozsudky ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie, bod 104, a ze dne 14. března 2006, Komise
         v. Francie, bod 62).

      40     Pokud jde zaprvé o závažnost protiprávního jednání, a zejména důsledky nevyhovění výše uvedenému rozsudku Komise v. Portugalsko
         pro soukromé a veřejné zájmy, je třeba připomenout, že v souladu s třetím bodem odůvodnění směrnice 89/665 vyžaduje otevření
         veřejných zakázek soutěži na úrovni Společenství značné posílení záruk transparentnosti a nediskriminace. Přitom k dosažení
         hmatatelných výsledků je třeba mít k dispozici účinné a rychlé opravné prostředky pro případy porušení práva Společenství
         v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních předpisů je provádějících.

      41     Za tímto účelem čl. 1 odst. 1 uvedené směrnice ukládá členským státům povinnost zajistit účinný a co nejrychlejší přezkum
         protiprávních rozhodnutí učiněných zadavateli, zatímco čl. 2 odst. 1 písm. c) této směrnice zdůrazňuje skutečnost, že je třeba
         stanovit vnitrostátní řízení, která umožní přiznat náhradu škody osobám poškozeným takovým protiprávním jednáním.

      42     Skutečnost, že Portugalská republika nezrušila nařízení s mocí zákona č. 48 051, které podmiňuje přiznání náhrady škody jednotlivcům
         tím, že se předloží důkaz o zavinění nebo úmyslu přičitatelném portugalskému státu nebo dotyčným veřejnoprávním útvarům, musí
         být přitom považována za závažnou, neboť i když neznemožňuje podání opravných prostředků jednotlivců k soudu, vede nicméně,
         jak rovněž uvedl generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, k větší obtížnosti a nákladnosti těchto opravných prostředků,
         a představuje tak překážku plné účinnosti politiky Společenství v oblasti zadávání veřejných zakázek.

      43     Je třeba nicméně konstatovat, že koeficient ve výši 11 (na stupnici od 1 do 20) navržený Komisí se v projednávaném případě
         jeví jako příliš přísný, přičemž koeficient ve výši 4 naopak odráží přiměřeněji stupeň závažnosti dotčeného protiprávního
         jednání.

      44     Pokud jde zadruhé o koeficient týkající se doby trvání protiprávního jednání, není možné přijmout návrh Komise, který směřuje
         k tomu, aby byl stanoven ve výši 1. Ze spisu totiž vyplývá, že tento koeficient je vypočítán na základě doby, která uběhla
         mezi dnem vyhlášení výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko a dnem podáním projednávané žaloby.

      45     Je přitom třeba připomenout, že doba trvání protiprávního jednání musí být hodnocena s ohledem na okamžik, ke kterému Soudní
         dvůr posuzuje skutkové okolnosti, a nikoliv na okamžik, kdy mu Komise věc předloží (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         ze dne 14. března 2006, Komise v. Francie, bod 71).

      46     V projednávané věci přetrvává nesplnění povinnosti Portugalské republiky vyhovět výše uvedenému rozsudku Komise v. Portugalsko
         již více než tři roky, s ohledem na dlouhou dobu, která uběhla ode dne 14. října 2004, kdy byl vyhlášen uvedený rozsudek.

      47     Za těchto okolností se koeficient ve výši 2 (na stupnici od 1 do 3) jeví přiměřenějším pro zohlednění doby trvání protiprávního
         jednání.

      48     Pokud jde zatřetí o návrh Komise spočívající ve vynásobení základní částky koeficientem založeným na hrubém domácím produktu
         dotyčného členského státu a na počtu hlasů, kterými tento stát disponuje v Radě, tento návrh představuje v zásadě vhodný způsob,
         jak promítnout platební schopnost tohoto členského státu při zachování přiměřeného odstupu mezi jednotlivými členskými státy
         (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Komise v. Řecko, bod 88; Komise v. Španělsko, bod 59, a ze dne 12. července 2005,
         Komise v. Francie, bod 109).

      49     Nicméně v projednávaném případě koeficient ve výši 3,9 navržený Komisí neodráží přiměřeným způsobem vývoj faktorů, které jsou
         základem pro posouzení platební schopnosti Portugalské republiky, zejména pokud jde o růst její hrubého domácího produktu.
         Tento koeficient proto musí být zvýšen, jak ostatně vyplývá i z bodu 18.1 sdělení z roku 2005, z 3,9 na 4,04.

      50     Podobně základní částka, na niž se použijí násobící koeficienty, musí být stanovena na 600 eur, v souladu s valorizací částky
         500 eur provedenou Komisí v bodě 15 téhož sdělení, aby se zohlednil vývoj inflace od zveřejnění sdělení z roku 1997.

      51     S ohledem na vše výše uvedené vede vynásobení základní částky ve výši 600 eur koeficienty stanovenými na 4 za závažnost protiprávního
         jednání, na 2 za dobu trvání protiprávního jednání a na 4,04 za platební schopnost dotyčného členského státu v projednávaném
         případě k částce 19 392 eur za každý den prodlení. Tato částka musí být považována za přiměřenou s ohledem na účel penále,
         jak byl uveden v bodě 35 tohoto rozsudku.

      52     Co se týče periodicity penále, je třeba v této věci, která se týká vyhovění rozsudku Soudního dvora, jenž předpokládá novelizaci
         zákona, zvolit penále uložené na denním základě (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek ze dne 14. března 2006, Komise v. Francie,
         bod 77).

      53     Konečně není možné přijmout argumenty Portugalské republiky vycházející z možnosti, aby Soudní dvůr nařídil v projednávaném
         případě upuštění od pokuty ve smyslu bodu 13.4 sdělení z roku 2005. Nezávisle na okolnosti, že toto sdělení, jak bylo uvedeno
         v bodě 34 tohoto rozsudku, není pro Soudní dvůr závazné, totiž stačí uvést, že v rozporu s tím, co je požadováno uvedeným
         bodem 13.4 k tomu, aby bylo o takovém upuštění rozhodnuto, opatření vyplývající z výše uvedeného rozsudku Komise v. Portugalsko
         každopádně nebyla přijata.

      54     S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba uložit Portugalské republice, aby zaplatila Komisi na účet „Vlastní zdroje
         Evropského společenství“ penále ve výši 19 392 eur za každý den prodlení s provedením opatření nezbytných k vyhovění výše
         uvedenému rozsudku Komise v. Portugalsko, ode dne vydání tohoto rozsudku až do dne splnění povinností vyplývajících z uvedeného
         rozsudku Komise v. Portugalsko.

       K nákladům řízení
      55     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od Portugalské republiky
         požadovala a Portugalská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Portugalská republika tím, že nezrušila nařízení s mocí zákona č. 48 051 ze dne 21. listopadu 1967, které podmiňuje přiznání
            náhrady škody osobám poškozeným porušením práva Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních předpisů je provádějících
            předložením důkazu o zavinění nebo úmyslu, nepřijala nezbytná opatření vyplývající z rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise
            v. Portugalsko (C‑275/03), a nesplnila tak povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES.
      2)      Portugalské republice se ukládá, aby zaplatila Komisi Evropských společenství na účet „Vlastní zdroje Evropského společenství“
            penále ve výši 19 392 eur za každý den prodlení s provedením opatření nezbytných k vyhovění výše uvedenému rozsudku ze dne
            14. října 2004, Komise v. Portugalsko, ode dne vydání tohoto rozsudku až do dne splnění povinností vyplývajících z uvedeného
            rozsudku ze dne 14. října 2004.
      3)      Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. října 2006.#Komise Evropských společenství proti Řecké republice.#Nesplnění povinnosti státem - Články 28 ES a 30 ES - Volný pohyb zboží - Článek 43 ES - Svoboda usazování - Článek 49 ES - Volný pohyb služeb - Zákaz instalace a provozování elektrických, elektromechanických a elektronických her pod hrozbou trestních nebo správních sankcí - Směrnice 98/34/ES - Normy a technické předpisy - Vnitrostátní právní úprava použitelná pro elektrické, elektromechanické a elektronické hry.#Věc C-65/05.

text:
      Věc C-65/05
      Komise Evropských společenství
      v.
      Řecká republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Články 28 ES a 30 ES – Volný pohyb zboží – Článek 43 ES – Svoboda usazování – Článek 49 ES – Volný pohyb služeb – Zákaz instalace a provozování elektrických, elektromechanických a elektronických her pod hrozbou trestních nebo správních
         sankcí – Směrnice 98/34/ES – Normy a technické předpisy – Vnitrostátní právní úprava použitelná pro elektrické, elektromechanické a elektronické hry“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem
      (Článek 28 ES)
      2.        Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Omezení
      (Články 43 ES a 49 ES)
      3.        Sbližování právních předpisů – Postup při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby
            informační společnosti – Směrnice 98/34
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34, čl. 1 bod 11, čl. 8 odst. 1 a čl. 9 odst. 7 první odrážka)
      1.        Zákaz členského státu instalovat všechny elektrické, elektromechanické a elektronické hry, včetně všech počítačových her,
         ve všech veřejných nebo soukromých místech s výjimkou kasin představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení
         ve smyslu článku 28 ES, a to přesto, že toto opatření nezakazuje dovoz dotyčných výrobků a jejich uvedení na trh.

      Takové vnitrostátní opatření může být odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu, jakými jsou ochrana veřejné mravnosti,
         veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti, pokud je přiměřené takto sledovaným cílům. Takové opatření tudíž není odůvodněno,
         jestliže vnitrostátní orgány nejenže mohou využít jiných opatření, která by byla vhodnější a méně omezující pro volný pohyb
         zboží, ale rovněž mohou zajistit jejich správné a účinné použití nebo provedení k dosažení sledovaného cíle.

      (viz body 28, 38, 40–41)
      2.        Zákaz členského státu provozovat elektrické, elektromechanické a elektronické hry ve všech veřejných nebo soukromých místech
         s výjimkou kasin a, pokud jde o počítače, v zařízeních poskytujících internetové služby, představuje překážku volnému pohybu
         služeb, jakož i svobodě usazování.

      Toto omezení nemůže být odůvodněno kategorickým požadavkem obecného zájmu, jakým je ochrana veřejné mravnosti, pořádku a bezpečnosti,
         pokud je vnitrostátní opatření nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům.

      (viz body 50, 52–53, 55)
      3.        Vnitrostátní právní předpisy, které zakazují používání všech elektrických, elektromechanických a elektronických her, včetně
         všech počítačových her, ve všech veřejných nebo soukromých místech s výjimkou kasin, jakož i používání her na počítačích nacházejících
         se v podnicích poskytujících internetové služby, a které podrobují provoz těchto podniků vydání zvláštního povolení, musejí
         být kvalifikovány jako technické předpisy ve smyslu čl. 1 bodu 11 směrnice 98/34 o postupu při poskytování informací v oblasti
         norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti, ve znění směrnice 98/48.

      Takové předpisy musí být tudíž podle čl. 8 odst. 1 směrnice 98/34 sděleny Komisi.
      Tato povinnost sdělení nemůže být podle čl. 9 odst. 7 první odrážky téže směrnice zpochybněna nezbytností přijmout vnitrostátní
         právní předpisy podle naléhavého postupu, aby bylo možno rychle a okamžitě čelit společenskému problému způsobenému provozem
         elektrických, elektromechanických, jakož i elektronických her, a chránit tak veřejný pořádek, pokud není sporu o tom, že v
         dotčeném státě neexistuje jedna ze situací stanovených v uvedeném čl. 9 odst. 7.

      (viz body 61–62, 64–65)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      26. října 2006 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Články 28 ES a 30 ES – Volný pohyb zboží – Článek 43 ES – Svoboda usazování – Článek 49 ES – Volný pohyb služeb – Zákaz instalace a provozování elektrických, elektromechanických a elektronických her pod hrozbou trestních nebo správních
         sankcí – Směrnice 98/34/ES – Normy a technické předpisy – Vnitrostátní právní úprava použitelná pro elektrické, elektromechanické a elektronické hry“

      Ve věci C‑65/05,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 10. února 2005,
      Komise Evropských společenství, zastoupená M. Patakia, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Řecké republice, zastoupené A. Samoni-Rantou a N. Dafniou, jako zmocněnkyněmi, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen, P. Kūris (zpravodaj), G. Arestis a L. Bay Larsen, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Komise Evropských společenství se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že do čl. 2 odst. 1,
         čl. 3 druhého pododstavce, článků 4 a 5 zákona č. 3037/2002 (FEK A’ 174/30.7.2002) vložila zákaz instalovat a provozovat elektrické,
         elektromechanické a elektronické hry, včetně zábavních technických her a všech počítačových her, ve všech veřejných nebo soukromých
         místech s výjimkou kasin, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 28 ES, 43 ES a 49 ES, jakož i článku 8 směrnice
         Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických
         předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (Úř. věst. L 204, s. 37; Zvl. vyd. 13/20, s. 337), ve znění směrnice
         Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998 (Úř. věst. L 217, s. 18; Zvl. vyd. 13/21, s. 8, dále jen „směrnice
         98/34“).

       Právní rámec
       Právo Společenství
      2        Článek 1 bod 11 směrnice 98/34 stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      […]
      11)      ,technickým předpisem‘; technické specifikace a jiné požadavky nebo předpisy pro služby včetně příslušných správních předpisů,
         jejichž dodržování je při uvedení na trh, při poskytování služby, při usazování poskytovatele služeb nebo při používání v členském
         státě nebo na jeho větší části závazné de iure nebo de facto, jakož i právní a správní předpisy členských států zakazující výrobu, dovoz, prodej nebo používání určitého výrobku nebo
         zakazující poskytování nebo využívání určité služby nebo usazování poskytovatele služeb s výjimkou předpisů stanovených v článku
         10.

      […]“
      3        Článek 8 odst. 1 první pododstavec směrnice 98/34 zní následovně:

      „S výhradou článku 10, členské státy sdělí neprodleně Komisi každý návrh technického předpisu s výjimkou případu, kdy takový
         předpis pouze přejímá úplné znění mezinárodní nebo evropské normy a kdy postačí informace o dotyčné normě; členské státy současně
         Komisi sdělí důvody, pro které je nezbytné takový technický předpis přijmout, pokud již nebyly uvedeny v samotném návrhu.“

      4        Podle ustanovení čl. 9 odst. 1 až 5 směrnice 98/34 členské státy odloží přijetí návrhu technického předpisu o tři měsíce ode
         dne, kdy Komise obdrží sdělení podle čl. 8 odst. 1 téže směrnice, zaujme‑li Komise nebo jiný členský stát podrobné stanovisko,
         z něhož vyplývá, že předpokládané opatření může vytvořit překážky volného pohybu zboží, služeb nebo svobody usazování poskytovatelů
         služeb v rámci vnitřního trhu. Toto odložení může trvat déle v některých dalších případech výslovně stanovených v uvedených
         ustanoveních.

      5        Článek 9 odst. 7 směrnice 98/34 stanoví:

      „Odstavce 1 až 5 se nepoužijí, je-li:
      –        členský stát z naléhavých důvodů způsobených vážnými a nepředvídatelnými okolnostmi, které souvisejí s ochranou veřejného
         zdraví nebo bezpečnosti, s ochranou živočichů nebo rostlin a v případě předpisů pro služby také s veřejným pořádkem, zejména
         s ochranou mládeže, nucen ve velmi krátké lhůtě připravit technické předpisy tak, aby byly neprodleně vydány a provedeny,
         aniž by byly možné jakékoli konzultace,

      […]
      Ve sdělení podle článku 8 odůvodní členský stát naléhavost příslušných opatření. Komise se neprodleně k tomuto sdělení vyjádří.
         V případech nesprávného použití tohoto postupu přijme Komise vhodná opatření. Komise pravidelně informuje Evropský parlament.“

       Vnitrostátní právní předpisy
      6        Článek 1 zákona č. 3037/2002 nazvaný „Kategorie her“ zní následovně:

      „Ve smyslu ustanovení tohoto zákona se rozumí:
      a)      ,mechanickou hrou‘: hra, jejíž fungování vyžaduje rovněž zapojení svalové síly hráče;
      b)      ,elektrickou hrou‘: hra, jejíž fungování vyžaduje přítomnost podpůrných elektrických mechanismů;
      c)      ,elektromechanickou hrou‘: hra, jejíž fungování vyžaduje jak přítomnost podpůrných elektrických mechanismů, tak zapojení svalové
         síly hráče;

      d)      ,elektronickou hrou‘: hra, jejíž fungování vyžaduje kromě podpůrných elektrických, elektronických a dalších mechanismů přítomnost
         a činnost softwaru (programu);

      e)      ,zábavní technickou hrou‘: hra, jejíž výsledek závisí výlučně na technických a duševních schopnostech hráče a která má výlučně
         zábavní cíl.

      V kategorii zábavních technických her jsou obsaženy rovněž karetní hry kvalifikované jako ,technické hry‘ na základě ustanovení
         [kodifikovaného] královského nařízení č. 29/1971.“

      7        Článek 2 odst. 1 uvedeného zákona nazvaný „Zákaz používání nebo instalace her“ stanoví:

      „Používání her uvedených v čl. 1 písm. b), c) a d), včetně počítačů, je obecně zakázáno v takových veřejných místech, jak
         jsou hotely, kavárny, shromažďovací sály uznané za veřejně prospěšné všeho druhu a ve všech dalších veřejných nebo soukromých
         místech. Instalace těchto her je rovněž zakázána.“

      8        Článek 3 téhož zákona nazvaný „Podniky poskytující internetové služby“ stanoví:

      „Instalace a provozování počítačů v zařízeních poskytujících internetové služby nepodléhá zákazu uvedenému v článku 2. Používání
         her na těchto počítačích je nicméně zakázáno nezávisle na použité metodě.

      Provoz podniku poskytujícího internetové služby podléhá udělení zvláštního povolení obce, ve které se zařízení nachází, a pokud
         je provozován na plavidle, přístavního orgánu přístavu vyplutí. Od prvního použití tohoto opatření si musí podnik opatřit
         toto povolení, a to ve lhůtě tří měsíců od vstupu tohoto zákona v platnost.“

      9        Podle článku 4 zákona č. 3037/2002 nazvaného „Trestní sankce“:

      „1.      Každé osobě, která provozuje nebo řídí střediska nebo jiná místa uvedená v čl. 2 odst. 1, ve kterých jsou používány nebo instalovány
         hry zakázané na základě ustanovení předcházejících článků, bude uložen trest odnětí svobody na nejméně tři měsíce a pokuta
         ve výši nejméně 5 000 eur. Recidivistům bude uložen trest odnětí svobody na nejméně jeden rok a pokuta ve výši od 25 000 eur
         do 75 000 eur. Soud rovněž nařídí zabavení herních přístrojů.

      2.      Ustanovení čl. 7 odst. 1 písm. c) nebo čl. 7 odst. 3 a 4 kodifikovaného královského nařízení č. 29/1971 jsou použitelná mutatis mutandis.“

      10      Článek 5 uvedeného zákona nazvaný „Správní sankce“ stanoví:

      „1.      Kromě stanovených trestních sankcí bude v případě používání nebo instalace hry zakázané na základě předcházejících článků
         uložena pokuta ve výši 10 000 eur za hru a bude s konečnou platností odňato povolení k provozování podniku v souladu s ustanoveními
         článku 7.

      2.      Pokuta bude uložena rozhodnutím odpovědného pracovníka příslušného orgánu uvedeného v čl. 6 odst. 1, který zjistí porušení
         práva. Uvedené rozhodnutí popíše porušení práva, uvede uloženou pokutu a použité ustanovení. Souběžně s rozhodnutím je osobě,
         která se dopustila porušení práva, doručena kopie dotyčné kontrolní zprávy.“

      11      Konečně čl. 9 odst. 1 zákona č. 3037/2002 upřesňuje, že „[u]stanovení tohoto zákona nemají dopad na ustanovení zákona č. 2206/1994
         ani na další ustanovení týkající se kasin“.

       Postup před zahájením soudního řízení
      12      Komise přezkoumala zákon č. 3037/2002, který vstoupil v platnost dne 30. července 2002, poté, co obdržela stížnosti týkající
         se zákazu, který je v Řecku platný na národní úrovni, instalovat a provozovat elektrické, elektromechanické a elektronické
         hry, včetně zábavních technických her a všech počítačových her, ve všech veřejných nebo soukromých místech s výjimkou kasin.
         Dospěla k závěru, že tento zákon není v souladu s požadavky práva Společenství.

      13      Komise poté, co Řeckou republiku vyzvala dopisy ze dne 18. října 2002 a 11. července 2003 k podání jejího vyjádření v tomto
         ohledu, vydala dne 30. března 2004 odůvodněné stanovisko.

      14      Jelikož odpověď řecké vlády na uvedené odůvodněné stanovisko Komise nepovažovala za uspokojující, rozhodla se podat tuto žalobu
         majíc za to, že porušení práva pokračovalo.

       K žalobě
      15      Komise na podporu své žaloby vznáší tři žalobní důvody. Zaprvé tvrdí, že obecný zákaz elektrických, elektromechanických a elektronických
         her zavedený zákonem č. 3037/2002 je v rozporu s ustanoveními článků 28 ES a 30 ES. Zadruhé se dovolává neslučitelnosti uvedeného
         zákona s povinnostmi, které pro Řeckou republiku vyplývají z článků 43 ES a 49 ES. Zatřetí Komise uvedenému členskému státu
         vytýká, že nerespektoval postup při poskytování informací stanovený v čl. 8 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 98/34.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článků 28 ES a 30 ES
       Argumentace účastníků řízení
      16      Komise tvrdí, že zákaz instalovat všechny elektrické, elektromechanické a elektronické hry, včetně zábavních technických her
         a všech počítačových her, ve všech veřejných nebo soukromých místech s výjimkou kasin, stanovený v čl. 2 odst. 1 zákona č. 3037/2002,
         je v rozporu s článkem 28 ES. Podle ní tento zákon představuje neodůvodněné opatření s ohledem jak na ustanovení článku 30 ES,
         tak na kategorické požadavky obecného zájmu uznané Soudním dvorem, a je rovněž nepřiměřený, pokud jde o cíl ochrany obecného
         zájmu.

      17      Tvrdí, že řecké orgány jasně neuvedly vztah mezi uvedeným zákazem a problémem, který se snaží řešit, neboť tyto orgány soustředily
         svou analýzu výlučně na negativní důsledky nekontrolovaného používání přístrojů pro hazardní hry. Komise v tomto kontextu
         uvádí, že je možné zavést jiné formy kontroly, jakými je zavedení zvláštních ochranných systémů v přístrojích pro technické
         nebo zábavní hry, aby nebylo možno je změnit na hazardní hry.

      18      Řecká republika uznává, že zákon č. 3037/2002 je způsobilý nastolit překážky uvádění elektrických, elektromechanických a elektronických
         her na trh v rámci Společenství, a v důsledku toho porušit zásadu volného pohybu zboží stanovenou článkem 28 ES.

      19      Nicméně tvrdí, že už během postupu před zahájením soudního řízení uplatňovala, že takový obecný zákaz použitelný bez rozdílu
         jak na řecké, tak na zahraniční hospodářské subjekty byl považován ke dni, kdy byl zákon č. 3037/2002 přijat a vyhlášen, za
         nezbytný a odůvodněný jednak z důvodů ochrany veřejné mravnosti a veřejného pořádku stanovených v článku 30 ES a jednak z důvodu
         ochrany spotřebitelů a společenského pořádku, které jsou kategorickými požadavky obecného zájmu, které byly uznány judikaturou
         Soudního dvora.

      20      Řecká republika zejména tvrdí, že z důvodu vývoje technologie lze hry dotčené zákonem č. 3037/2002 snadno změnit na hazardní
         hry, které jsou v Řecku stále protiprávní mimo kasina, a že situace se stala nekontrolovatelnou a způsobuje vážné společenské
         problémy, jakými jsou zejména návyk hráčů, plýtvání velkými hospodářskými zdroji, snadné a protiprávní obohacování osob zapojených
         do provozování, instalace a obchodu s elektronickými hrami, ztráta velkých finančních částek hráčů, jakož i značných daňových
         příjmů.

      21      Ve své duplice uvedený členský stát tvrdí, že méně omezující konkrétní opatření, která byla podle něj zavedena v letech 1996
         až 2000, to znamená před vyhlášením úplného zákazu elektrických, elektromechanických a elektronických her zákonem č. 3037/2002,
         byla posouzena jako nedostačující k tomu, aby bylo možno efektivně čelit problému nastolenému těmito hrami, který vyplývá
         ze zápalu lidí pro hazardní hry.

       Závěry Soudního dvora
      22      Úvodem je namístě konstatovat, že ze znění ustanovení článku 1 a čl. 2 odst. 1 zákona č. 3037/2002 ve vzájemném spojení vyplývá,
         že pod zákaz zavedený tímto zákonem nespadají zábavní technické hry zmíněné v uvedeném čl. 1 písm. e). V důsledku toho musejí
         být z předmětu této žaloby vyňaty.

      23      Pokud jde o první žalobní důvod Komise, je namístě připomenout, že „zbožím“ je třeba rozumět výrobky ocenitelné penězi a způsobilé
         jako takové tvořit předmět obchodních transakcí (rozsudky ze dne 10. prosince 1968, Komise v. Itálie, 7/68, Recueil, s. 617,
         626, a ze dne 21. října 1999, Jägerskiöld, C‑97/98, Recueil, s. I‑7319, bod 30).

      24      V tomto ohledu elektrické, elektromechanické a elektronické hry, včetně počítačových her, jelikož mají obchodní hodnotu a mohou
         být předmětem obchodních transakcí, mohou být dováženy nebo vyváženy a dány k dispozici spotřebiteli za úhradu, splňují uvedená
         kritéria a představují zboží ve smyslu Smlouvy o ES.

      25      Je třeba rovněž připomenout, že volný pohyb zboží je jednou ze základních zásad Smlouvy (rozsudek ze dne 9. prosince 1997,
         Komise v. Francie, C‑265/95, Recueil, s. I‑6959, bod 24, a ze dne 12. června 2003, Schmidberger, C‑112/00, Recueil, s. I‑5659, bod 51), jež nachází své
         vyjádření zejména v zákazu množstevních omezení dovozu mezi členskými státy, jakož i veškerých opatření s rovnocenným účinkem,
         stanoveném v článku 28 ES.

      26      Jelikož v oblasti her neexistují harmonizovaná pravidla na úrovni Společenství, volný pohyb těchto her je zaručen články 28 ES
         a 30 ES.

      27      V souladu s judikaturou Soudního dvora je třeba veškerou obchodní právní úpravu členských států, která by mohla ať přímo,
         nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Společenství, považovat za opatření s účinkem rovnocenným množstevním
         omezením (viz rozsudek ze dne 2. prosince 2004, Komise v. Nizozemsko, C‑41/02, Sb. rozh. s. I‑11375, bod 39 a uvedená judikatura).

      28      V projednávaném případě je namístě konstatovat, že takové vnitrostátní právní předpisy, jako zákon č. 3037/2002, představují
         opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení ve smyslu článku 28 ES, a to přesto, že tento zákon nezakazuje dovoz dotyčných
         výrobků a jejich uvedení na trh.

      29      Zákaz instalovat všechny elektrické, elektromechanické a elektronické hry, včetně všech počítačových her, ve všech veřejných
         nebo soukromých místech s výjimkou kasin, stanovený v čl. 2 odst. 1 uvedeného zákona pod hrozbou trestních nebo správních
         sankcí stanovených v článcích 4 a 5 tohoto zákona totiž může ode dne 30. července 2002, data vstupu v platnost tohoto zákona,
         způsobit snížení objemu dovozu takových her pocházejících z jiných členských států.

      30      Krom toho ze spisu vyplývá, že dovozy takových herních přístrojů, jaké jsou zmíněny v předcházejícím bodě, za účelem jejich
         instalace ve veřejných nebo soukromých místech v Řecku s výjimkou kasin, od zavedení uvedeného zákazu vskutku ustaly, ačkoliv
         tyto přístroje jsou legálně vyráběny a dávány k dispozici spotřebitelům v ostatních členských státech.

      31      Soudní dvůr nicméně opakovaně rozhodl, že vnitrostátní právní úprava, která brání volnému pohybu zboží, není nutně v rozporu
         s právem Společenství, pokud může být odůvodněna jedním z důvodů obecného zájmu uvedených v článku 30 ES nebo jedním z kategorických
         požadavků zakotvených judikaturou Soudního dvora (viz rozsudek ze dne 24. listopadu 2005, Schwarz, C‑366/04, Sb. rozh. s. I‑10139, bod 30 a uvedená judikatura).

      32      V tomto ohledu je namístě připomenout, že Řecká republika uplatňuje, že obecný zákaz instalovat všechny elektrické, elektromechanické
         a elektronické hry, včetně všech počítačových her, byl z důvodů vyložených v odůvodnění zákona č. 3037/2002 nezbytný za účelem
         ochrany veřejné mravnosti, pořádku a bezpečnosti. Zejména tvrdí, že z důvodu vývoje technologie lze tyto hry snadno změnit
         na hazardní hry a zdůrazňuje, že situace se stala nekontrolovatelnou a způsobuje výskyt takových vážných společenských problémů,
         jaké jsou vyjmenovány v bodě 20 tohoto rozsudku.

      33      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že takové důvody, které musejí být posuzovány
         ve svém celku, se týkají ochrany adresátů služeb a obecněji spotřebitelů, jakož i ochrany společenského pořádku, tedy cílů,
         o nichž již bylo rozhodnuto, že patří mezi ty, které mohou být považovány za naléhavé důvody obecného zájmu (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 24. března 1994, Schindler, C‑275/92, Recueil, s. I‑1039, bod 58 a uvedená judikatura, jakož i rozsudek ze dne 21. září 1999, Läärä a další, C‑124/97, Recueil, s. I‑6067, bod 33).

      34      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že uvedené důvody jsou takové povahy, že s přihlédnutím k článku 28 ES a s ohledem na společensko‑kulturní
         zvláštnosti odůvodňují omezení, která sahají až k zákazu loterií a dalších peněžních her na území členského státu (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Schindler, bod 59).

      35      Ve výše uvedených rozsudcích Schindler, jakož i Läärä a další, Soudní dvůr zdůraznil, že mravní, náboženské nebo kulturní
         úvahy, které se týkají loterií stejně jako dalších peněžních her ve všech členských státech, mohou umožnit vnitrostátním právním
         předpisům omezit, ba dokonce zakázat, praktikování peněžních her, a zabránit tak tomu, aby byly zdrojem individuálního zisku.
         Soudní dvůr rovněž uvedl, že s přihlédnutím k velikosti částek, které umožňují shromáždit, a zisků, které mohou hráčům nabídnout,
         zejména jsou‑li organizovány ve velkém měřítku, loterie znamenají zvýšené riziko trestné činnosti a podvodu. Krom toho představují
         podnět k utrácení, který může mít škodlivé individuální a společenské důsledky (výše uvedené rozsudky Schindler, bod 60, jakož
         i Läärä a další, bod 13).

      36      Nicméně tento spor se odlišuje od obou věcí, ve kterých byly vydány výše uvedené rozsudky Schindler, jakož i Läärä a další,
         jelikož je nesporné, že v projednávaném případě se jedná o elektrické, elektromechanické a elektronické hry, které nevykazují
         vlastnosti srovnatelné s hrami dotčenými v uvedených věcech. Hry, které jsou předmětem zákazu stanoveného v čl. 2 odst. 1
         zákona č. 3037/2002, nejsou totiž svou povahou hazardními hrami, neboť jejich účelem není naděje na peněžní výhru (viz, a contrario, výše uvedený rozsudek Läärä a další, bod 17).

      37      Z toho vyplývá, že jelikož elektrické, elektromechanické a elektronické hry nemohou být považovány za hazardní hry, nelze
         připustit, na rozdíl od toho, co uplatňuje Řecká republika, aby úvahy učiněné Soudním dvorem ohledně hazardních her ve výše
         uvedených rozsudcích Schindler, jakož i Läärä a další, se uplatnily na elektrické, elektromechanické a elektronické hry.

      38      Ačkoliv tuto judikaturu nelze uplatnit v projednávaném případě, naléhavé důvody obecného zájmu dovolávané Řeckou republikou
         jsou způsobilé odůvodnit překážku volnému pohybu zboží. Nicméně je ještě třeba, aby dotčené vnitrostátní opatření bylo přiměřené
         takto sledovaným cílům.

      39      V tomto ohledu je namístě konstatovat, že Řecká republika neprokázala, že zavedla veškerá technická a organizační opatření
         způsobilá k dosažení cíle sledovaného tímto členským státem použitím opatření méně omezujících obchod ve Společenství.

      40      Řecké orgány totiž nejenže mohly využít jiných opatření, která by byla vhodnější a méně omezující pro volný pohyb zboží, jak
         to Komise navrhla v postupu před zahájením soudního řízení, ale rovněž mohly zajistit jejich správné a účinné použití nebo
         provedení k dosažení sledovaného cíle.

      41      Z toho vyplývá, že zákaz instalovat v Řecku všechny elektrické, elektromechanické a elektronické hry, včetně všech počítačových
         her, ve všech veřejných nebo soukromých místech s výjimkou kasin, stanovený v čl. 2 odst. 1 zákona č. 3037/2002, představuje
         vzhledem ke sledovaným cílům nepřiměřené opatření.

      42      V důsledku toho je zákon č. 3037/2002 neslučitelný s článkem 28 ES.

      43      S přihlédnutím k předcházejícímu je namístě považovat první žalobní důvod dovolávaný Komisí na podporu její žaloby za opodstatněný.

       Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článků 43 ES a 49 ES
      Argumentace účastníků řízení
      44      Komise tvrdí, že čl. 2 odst. 1 a článek 3 zákona č. 3037/2002 zakazují hospodářským subjektům usazeným v jiných členských
         státech poskytovat jejich služby pro zpřístupnění nebo dodání herních přístrojů na řecký trh, ať si přejí usadit se v Řecku
         nebo pouze poskytovat jejich služby z členského státu, ve kterém jsou usazeny. Jelikož vnitrostátní ustanovení nejsou dostatečně
         odůvodněná z hlediska jejich nezbytnosti a jejich přiměřenosti, jsou v rozporu s články 43 ES a 49 ES.

      45      V tomto kontextu Komise uplatňuje, že řecké orgány měly dát přednost konkrétním cílenějším opatřením omezujícím nebo směřujícím
         k prevenci změny zábavních her na hazardní hry. Podle ní taková opatření mohla mít například formu cílenějších zákazů, striktnějších
         a přesnějších kontrol nebo přísnějších a účinnějších sankcí. Doplňuje, že uvedená opatření nezbytně nespočívají v obecném
         zákazu odrážejícím se na ostatních hospodářských činnostech, které nesouvisejí s hazardními hrami.

      46      Řecká republika tvrdí, že takto navržená opatření nejsou dostatečná, a uplatňuje, že radikálnější opatření, která byla použita,
         odpovídají naléhavým důvodům obecného zájmu pro zaručení sledovaného cíle a že jsou jediným účinným prostředkem, kterým lze
         čelit vážnému společenskému problému, který nastal. Za účelem vyvrácení tohoto druhého žalobního důvodu se v podstatě dovolává
         totožných argumentů, které uplatňuje ke zpochybnění žalobního důvodu Komise týkajícího se omezení volného pohybu zboží.

       Závěry Soudního dvora
      47      Úvodem je třeba připomenout, že v případě neexistence harmonizovaných pravidel na úrovni Společenství v oblasti her mají členské
         státy v zásadě nadále pravomoc vymezit podmínky pro výkon činností v tomto oboru. To však nic nemění na tom, že musí při výkonu
         svých pravomocí v této oblasti dodržovat základní svobody zaručené Smlouvou (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 3. října 2000,
         Corsten, C‑58/98, Recueil, s. I‑7919, bod 31; a ze dne 26. ledna 2006, Komise v. Španělsko, C‑514/03, Sb. rozh. s. I‑963, bod 23).

      48      Podle judikatury Soudního dvora články 43 ES a 49 ES ukládají odstranění omezení svobody usazování a volného pohybu služeb
         a za taková omezení musí být považována všechna opatření, která výkon těchto svobod zakazují, tvoří překážku tomuto výkonu
         nebo jej činí méně atraktivním (viz rozsudky ze dne 15. ledna 2002, Komise v. Itálie, C‑439/99, Recueil, s. I‑305, bod 22, a ze dne 30. března 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Sb. rozh. s. I‑2941, bod 31).

      49      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že vnitrostátní opatření omezující výkon základních svobod zaručených Smlouvou mohou být odůvodněna
         pouze tehdy, splňují‑li čtyři podmínky: použijí se nediskriminujícím způsobem, odpovídají naléhavým důvodům obecného zájmu,
         jsou způsobilá k zajištění sledovaného cíle a nepřekračují meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (rozsudek ze dne 4. července
         2000, Haim, C‑424/97, Recueil, s. I‑5123, bod 57 a uvedená judikatura).

      50      V tomto ohledu z čl. 2 odst. 1 zákona č. 3037/2002 vyplývá, že v Řecku je pod hrozbou trestních nebo správních sankcí stanovených
         v článcích 4 a 5 téhož zákona zakázáno provozovat elektrické, elektromechanické a elektronické hry ve všech veřejných nebo
         soukromých místech s výjimkou kasin. Ustanovení čl. 2 odst. 1 zákona č. 3037/2002 nejsou použitelná, pokud jde o počítače
         nacházející se v zařízeních poskytujících internetové služby a podle článku 3 tohoto zákona je provoz her na těchto počítačích
         zakázán.

      51      Pokud jde o svobodu usazování, takové vnitrostátní právní předpisy jsou způsobilé ztížit, ba dokonce úplně zabránit tomu,
         aby hospodářské subjekty pocházející z jiných členských států vykonávaly svá práva usadit se v Řecku za účelem poskytování
         dotčených služeb.

      52      Za těchto podmínek takový zákaz představuje překážku svobodě usazování.

      53      Pokud jde o volný pohyb služeb, z ustálené judikatury vyplývá, že jednak činnost provozování herních přístrojů, ať již oddělená
         nebo nikoliv od činností týkajících se výroby, vývozu a distribuce takových přístrojů, musí být kvalifikována jako služba
         ve smyslu Smlouvy a jednak že vnitrostátní právní předpisy, které povolují provoz a praktikování her pouze v prostorách kasin,
         představují překážku volnému pohybu služeb (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. září 2003, Anomar a další, C‑6/01, Recueil, s. I‑8621, body 56 a 75).

      54      Pokud jde konkrétněji o služby informační společnosti, Soudní dvůr rovněž rozhodl, že článek 49 ES se týká služeb, které poskytovatel
         usazený v členském státě nabízí přes internet – a tedy aniž by se přemístil – adresátům usazeným v jiném členském státě, takže
         jakékoli omezení těchto činností představuje omezení volného pohybu služeb (rozsudek ze dne 6. listopadu 2003, Gambelli a další, C‑243/01, Recueil, s. I‑13031, bod 54).

      55      Argumenty dovolávané Řeckou republikou pro odůvodnění překážky svobody usazování, jakož i volného pohybu služeb nelze přijmout
         z týchž důvodů, jaké byly uvedeny v bodech 36 až 41 tohoto rozsudku.

      56      Z toho vyplývá, že zákon č. 3037/2002 je rovněž v rozporu s články 43 ES a 49 ES.

      57      Za těchto podmínek je namístě považovat druhý žalobní důvod dovolávaný Komisí na podporu její žaloby za opodstatněný.

       Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení směrnice 98/34
       Argumentace účastníků řízení
      58      Komise vytýká Řecké republice, že jí ve fázi přípravy nesdělila zákon č. 3037/2002, který v čl. 2 odst. 1 a článku 3 obsahuje
         technické předpisy týkající se výrobků ve smyslu čl. 1 bodu 11 směrnice 98/34, a to v rozporu s požadavky čl. 8 odst. 1 prvního
         pododstavce této směrnice, která stanoví postup při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů
         pro služby informační společnosti.

      59      Uvedený stát ve své žalobní odpovědi uznává, že jak se zdá, řecké orgány nedodržely postup při poskytování informací při přípravě
         návrhu zákona č. 3037/2002, a uvádí, že k tomuto nesplnění povinnosti došlo omylem a nikoliv úmyslně. Podle něj toto porušení
         nastalo z důvodu naléhavé nutnosti rychle a okamžitě čelit společenskému problému a chránit tak veřejný pořádek.

       Závěry Soudního dvora
      60      Je namístě uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že taková ustanovení jako čl. 8 odst. 1 směrnice 98/34 ukládají členským státům
         povinnost okamžitě sdělit Komisi každý návrh technického předpisu (rozsudek ze dne 8. září 2005, Komise v. Portugalsko, C‑500/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 39, jakož i, pokud jde o ustanovení obdobná ustanovením této směrnice, rozsudky ze
         dne 2. srpna 1993, Komise v. Itálie, C‑139/92, Recueil, s. I‑4707, bod 3, a ze dne 11. ledna 1996, Komise v. Nizozemsko, C‑273/94, Recueil, s. I‑31, bod 15).

      61      Taková opatření, jaká jsou uvedena v čl. 2 odst. 1 a článku 3 zákona č. 3037/2002, musejí být kvalifikována jako technické
         předpisy ve smyslu čl. 1 bodu 11 směrnice 98/34 vzhledem k tomu, že zakazují používání všech elektrických, elektromechanických
         a elektronických her, včetně všech počítačových her, ve všech veřejných nebo soukromých místech s výjimkou kasin, jakož i používání
         her na počítačích nacházejících se v podnicích poskytujících internetové služby a že podrobují provoz těchto podniků vydání
         zvláštního povolení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 21. dubna 2005, Lindberg, C‑267/03, Sb. rozh. s. I‑3247).

      62      Za těchto podmínek byla Řecká republika povinna sdělit takové technické předpisy ve formě návrhu podle čl. 8 odst. 1 prvního
         pododstavce směrnice 98/34 (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 40).

      63      V projednávaném případě je přitom nesporné, že takovéto sdělení nebylo učiněno.

      64      Tato povinnost nemůže být zpochybněna nezbytností přijmout zákon č. 3037/2002 podle naléhavého postupu, aby bylo možno rychle
         a okamžitě čelit společenskému problému způsobenému provozem elektrických, elektromechanických, jakož i elektronických her,
         a chránit tak veřejný pořádek.

      65      Řecká republika se totiž nemůže dovolávat výjimky stanovené v čl. 9 odst. 7 první odrážce směrnice 98/34, neboť není sporu
         o tom, že ke dni přijetí uvedeného zákona v Řecku neexistovala situace, na kterou se vztahuje toto ustanovení.

      66      V důsledku toho je třeba konstatovat, že Řecká republika tím, že přijala zákon č. 3037/2002, aniž by jej ve fázi návrhu sdělila
         Komisi, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 8 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 98/34.

      67      Třetí žalobní důvod dovolávaný Komisí na podporu její žaloby je tudíž rovněž opodstatněný.

      68      Ze všeho předcházejícího vyplývá, že Řecká republika tím, že vložila do čl. 2 odst. 1 a článku 3 zákona č. 3037/2002 zákaz
         pod hrozbou trestních nebo správních sankcí stanovených v článcích 4 a 5 téhož zákona instalovat a provozovat všechny elektrické,
         elektromechanické a elektronické hry, včetně všech počítačových her, ve všech veřejných nebo soukromých místech s výjimkou
         kasin, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 28 ES, 43 ES a 49 ES, jakož i z článku 8 směrnice 98/34.

       K nákladům řízení
      69      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Řecká
         republika neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Řecká republika tím, že vložila do čl. 2 odst. 1 a článku 3 zákona č. 3037/2002 zákaz pod hrozbou trestních nebo správních
            sankcí stanovených v článcích 4 a 5 téhož zákona instalovat a provozovat všechny elektrické, elektromechanické a elektronické
            hry, včetně všech počítačových her, ve všech veřejných nebo soukromých místech s výjimkou kasin, nesplnila povinnosti, které
            pro ni vyplývají z článků 28 ES, 43 ES a 49 ES, jakož i z článku 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června
            1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti,
            ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998.
      2)      Řecké republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. května 1978. # A. Racke proti Hauptzollamt Mainz. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Německo. # Vyrovnávací peněžní částky. # Věc 136/77.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 23. listopadu 2016.#Evropská komise v. Francouzská republika.#Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 91/271/EHS – Čištění městských odpadních vod – Článek 4 odst. 1 a 3 – Sekundární či rovnocenné čištění.#Věc C-314/15.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 27. dubna 2016.#Niagara Bottling LLC v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Mezinárodní zápis s vyznačením Evropské unie – Slovní ochranná známka NIAGARA – Absolutní důvody pro zamítnutí – Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-89/15.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 10. září 2009. # Joachim Behmer proti Evropskému parlamentu. # Veřejná služba - Úředníci - Povýšení. # Věc F-124/07.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (druhý senát)
      10. září 2009
      Věc F-124/07
      Joachim Behmer
      v.
      Evropský parlament
      „Veřejná služba – Úředníci – Povýšení – Povyšovací řízení 2006 – Legalita pokynů pro povyšování – Projednání s Výborem pro služební řád – Postup přidělování bodů za zásluhy v Parlamentu – Srovnávací přezkum zásluh – Diskriminace zástupců zaměstnanců“
      Předmět: Žaloba podaná za základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se J. Behmer domáhá zrušení rozhodnutí Parlamentu o přidělení žalobci
         dvou bodů za zásluhy za rok 2005 a zrušení rozhodnutí nepovýšit žalobce do platové třídy AD 13 v rámci povyšovacího řízení
         2006.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý z účastníků ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Hodnocení – Hodnotící posudek – Vyhotovení – Úředníci vykonávající činnosti zástupců zaměstnanců
      (Služební řád úředníků, článek 43; příloha II, čl. 1 šestý pododstavec)
      2.      Úředníci – Povýšení – Rozhodnutí o přidělení bodů za zásluhy – Povinnost uvést odůvodnění – Rozsah
      (Služební řád úředníků, článek 45)
      3.      Úředníci – Povýšení – Srovnávací přezkum zásluh – Přidělení bodů za zásluhy výhradně generálním ředitelstvím, k němuž je úředník
            přidělen
      (Služební řád úředníků, článek 45)
      4.      Úředníci – Služební řád – Obecná prováděcí pravidla – Povinnost stanovit takováto pravidla
      (Služební řád úředníků, článek 45 a čl. 110 odst. 1)
      5.      Námitka protiprávnosti – Rozsah – Akty, proti nimž může být vznesena námitka protiprávnosti – Opatření, jež byla zrušena v
            rozhodné době – Vyloučení
      (Článek 241 ES)
      6.      Úředníci – Povýšení – Kritéria – Zásluhy – Zohlednění odsloužených let – Podpůrná povaha
      (Služební řád úředníků, článek 45)
      7.      Úředníci – Povýšení – Řízení
      (Služební řád úředníků, článek 45)
      8.      Úředníci – Povýšení – Srovnávací přezkum zásluh – Podmínky – Povinnost provést srovnávací přezkum zásluh u všech úředníků
            způsobilých k povýšení – Neexistence
      (Služební řád úředníků, článek 45)
      1.      Článek l šestý pododstavec první věta přílohy II služebního řádu sice stanoví, že povinnosti vykonávané zástupci zaměstnanců
         se považují za součást služeb, které musí úředník vykonávat, výkon těchto funkcí však sám o sobě neodůvodňuje zvýšení počtu
         bodů za zásluhy přidělených úředníkovi. Kromě toho nezohlednění povinností zástupců zaměstnanců nemůže jako takové zakládat
         diskriminaci nebo tuto diskriminaci předpokládat.

      (viz body 50, 51 a 165)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: 13. prosince 2007, Diomede Basili v. Komise, F‑108/06, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, bod 37
      2.      Rozhodnutí o přidělení bodů za zásluhy, které se odchyluje od stanoviska výboru pro posudky bez jakéhokoli odůvodnění, musí
         být zrušeno pouze tehdy, pokud stanovisko výboru pro posudky uvádělo zvláštní okolnosti, které by mohly zpochybnit platnost
         nebo opodstatněnost návrhů na přidělení bodů za zásluhy.

      (viz bod 60)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 16. května 2006, Magone v. Komise, T‑73/05, Sb. VS s. I‑A‑2‑107 a II‑A‑2‑485, bod 54
      3.      V rámci systému přidělování bodů za zásluhy zavedeného Evropským parlamentem může být srovnávací přezkum zásluh úředníka pro
         účely přidělení bodů za zásluhy prováděn pouze v rámci generálního ředitelství, k němuž byl úředník přidělen, a tudíž každý
         úředník určitého ředitelství nebo služby, který aspiruje na povýšení, soutěží se všemi ostatními úředníky svého ředitelství
         nebo služby o omezený počet bodů za zásluhy bez ohledu na platovou třídu a funkční skupinu v rámci ředitelství nebo služby.

      (viz bod 64)
      Odkazy:
      Soud pro veřejnou službu: 8. října 2008, Barbin v. Parlament, F‑44/07, Sb. VS s. I‑A‑1‑0000 a II‑A‑1‑0000, body 43 a 44
      4.      Orgán Společenství má povinnost stanovit prováděcí opatření, která musí být podle čl. 110 odst. 1 služebního řádu projednána
         s výborem pro služební řád a s výborem zaměstnanců, pouze v případě kogentního ustanovení nebo tehdy, když ustanovení služebního
         řádu jsou natolik nejasná nebo nepřesná, že je lze uplatnit pouze svévolně.

      Pokud jde o přijetí pokynů pro povyšování, je nutno konstatovat, že článek 45 služebního řádu nevyžaduje, aby byla přijata
         obecná prováděcí ustanovení ve smyslu čl.110 odst. 1 služebního řádu a není ani prokázáno, že by tento článek 45 byl natolik
         nejasný a nepřesný, že by přijetí obecných prováděcích ustanovení bylo nezbytné k tomu, aby se předešlo jeho svévolnému uplatnění.

      (viz body 91 a 92)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 31. března 1965, Rauch v. Komise, 16/64, Recueil, s. 179, 193; 31. března 1965, Vandevyvere v. Parlament, 23/64,
         Recueil, s. 205, 215; 8. července 1965, Prakash v. Komise, 19/63 a 65/63, Recueil, s. 677, 695

      Soud prvního stupně: 9. července 1997, Echauz Brigaldi a další v. Komise, T‑156/95, Recueil FP, s. I‑A‑171 a II‑509, bod 53
      5.      Rozsah námitky protiprávnosti musí být omezen na to, co je nezbytné k řešení sporu, v rozsahu, v němž akt s obecnou působností,
         jehož protiprávnost je namítána, musí být přímo nebo nepřímo použitelný na věc, která je předmětem žaloby, a mezi individuálním
         rozhodnutím a dotčeným aktem s obecnou působností musí existovat přímá právní spojitost.

      Žalobce přitom nemůže mít prospěch ze zrušení opatření, která se v rozhodné době již neuplatňovala. Námitka protiprávnosti
         namířená proti prováděcím opatřením zrušeným před podáním žaloby musí být tudíž odmítnuta jako nepřípustná.

      (viz body 95 a 96)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 26. října 1993, Reinarz v. Komise, T‑6/92 a T‑52/92, Recueil, s. II‑1047, bod 57; 15. září 1998, De Persio
         v. Komise, T‑23/96, Recueil FP, s. I‑A‑483 a II‑1413, bod 54

      6.      Článek 45 služebního řádu mezi kritérii označenými za rozhodující pro povýšení neuvádí kritérium odsloužených let, neboť toto
         kritérium je pouze podpůrné. Interní předpis Evropského parlamentu, podle kterého srovnávací přezkum zásluh zahrnuje analýzu
         trvalosti zásluh úředníků od jejich posledního povýšení, musí být tudíž vykládán v mezích stanovených článkem 45 služebního
         řádu a dalšími interními pravidly platnými v Parlamentu. Počet odsloužených let proto není hlavním kritériem pro povýšení
         a administrativa se může pouze podpůrně rozhodnout, že toto kritérium zohlední pro roztřídění uchazečů. Toto kritérium je
         nicméně zohledněno prostřednictvím jiných prvků stanovených v prováděcích opatřeních, která administrativu nezavazují k tomu,
         aby zohlednila celou profesní dráhu úředníka.

      (viz body 106, 110, 141 a 142)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 9. dubna 2003, Tejada Fernández v. Komise, T‑134/02, Recueil FP, s. I‑A‑125 a II‑609, bod 42 a citovaná
         judikatura

      7.      V rámci systému povyšování přijatého orgánem oprávněným ke jmenování představují doporučení vydaná poradním výborem pro otázky
         povyšování pouze jednu z fází povyšovacího řízení a nijak administrativu nezavazují. V případě povyšovacího řízení končícího
         vydáním rozhodnutí o nepovýšení úředníka není tudíž okolnost, že výbor v okamžiku vydání svých doporučení neměl k dispozici
         konečné rozhodnutí o přidělení bodů za zásluhy uvedeného úředníka, relevantní, pokud je uvedený orgán v okamžiku přijetí svých
         rozhodnutí o povýšení seznámen s tímto konečným rozhodnutím.

      (viz body 132 a 133)
      8.      Článek 45 služebního řádu, ani interní opatření přijatá Evropským parlamentem od poradního výboru pro otázky povyšování nevyžadují,
         aby provedl srovnávací přezkum zásluh všech úředníků způsobilých k povýšení. Uvedený výbor tedy není povinen zkoumat hodnotící
         posudky a příslušná shrnutí všech úředníků, ale musí mít pouze k dispozici uvedené dokumenty pro případ, že považuje za vhodné
         na ně odkázat.

      Kromě toho při neexistenci povinnosti ukládající výboru pro otázky povyšování provést srovnávací přezkum všech úředníků může
         uvedený výbor při svých pracích vycházet pouze z doporučujících seznamů úředníků vypracovaných generálními ředitelstvími.
         To platí tím spíše, že vzhledem k tomu, že generální ředitelství provedla srovnávací přezkum zásluh za účelem vypracování
         svých doporučení, může výbor z těchto doporučení vycházet, aby si učinil představu o srovnávací zásluze úředníků.

      (viz body 140 a 146)